Buškovs Aleksandrs

Piraijas medības

Aleksandrs Buškovs

Piraijas medības

PIRMĀ DAĻA . skrĒjiens starp kokiem

..

Pirmā nodaļa iesim ciemos…

—   Ai, kā šķindēja varš klosterī tālumā!

Ai, kā skanēja balss, apskaujot stiegros plecus!

Šķindēja mutes laužņi, un joņoja zirgi nauji no Kremļa baltajām sienām līdz Bosfora baltajām klintīm…

Pašas parastākās, vienkāršākās un ikdienišķākās lietas neizbēgami gūsi eksotisku, romantisku un nedaudz ērmīgu savādības garšu, ja ar tām nodarbojas, sacīsim, īsti nepiemērotās vietās. Ja Mazurs būtu kosmonauts, tad noteikti slepus kosmiskajā stacijā iestieptu balalaiku. Un tie būtu nebijuša un dievišķa kaifa mirkļi, kad nonācis atklātā kosmosā, lai pieskrūvētu kaut kādas skrūvītes, viņš, īsā saitē piesiets, lidinātos ap staciju, lejā lēni un smagnēji grieztos planēta — visa klāta baltās, stingrās mākoņu skaidās —, bet viņam rokās bezgaisa telpā pilnīgi liekā balalaika, bungo tik pa stīgām ar cimdos iežņaugtajiem pirkstiem…

—   Bet nākotnes nav,

rit spēle bez noteikumiem.

Nav likts uz īsto krāsu, nedz arī pareizo spalvu.

Un mētājas kauli uz lauka, un lidinās melni kraukļi no Kremļa baltajām sienām līdz Bosfora baltajām klintīm…

Vispār jau arī bez kosmosa dzīve ritēja savdabīgi un ērmīgi. Viņš gulēja augšpēdus uz dienvidu saulītes sakarsētajiem plosta dēļiem, strinkšķināja ģitāru un lūkojās zilajās debesīs, atslābis un atslēdzies no visa būtiskā, bet garām nesteidzīgi slīdēja pirmatnīga skaistuma apdvesti krasti — sopku vijīgās, mūzikas instrumentiem līdzīgās aprises noaugušas ar tumši zaļu, sprogainu taigas kažoku, milzu priedes un ciedri, cilvēka kājas neskartas dzeltenu smilšu pludmalēs un ūdenī grimstoši akmeņu krāvumi. Protams, īstenībā jau kustējās plosts, bet, ja neskatījās ūdenī, likās, ka viss notiek gluži otrādi…

Pēc brīža arī stīgas vairs negribējās strinkšķināt — mežonīgā un pirmatnējā varenība uzdzina slinkumu — un viņš tikai gulēja, vērdamies starp basajām pēdām uz priekšu kā tēmēklī. Plosts kopā ar plašo un vareno Šantaru mērķtiecīgi slīdēja taisnā ceļā uz Ziemeļu Ledus okeānu, līdz kuram bija atlikuši nieka astoņsimt kilometri. Plostam bija pašam savs vārds — «Ihtiandrs». Un pelnīti, jo tas bija būvēts godam. Uz diviem dučiem piepumpētu autoriepu, kurām drošības pēc iekšpusē vēl iepūsts hermētiķis, atdusējās rūpīgi sastiprināta baļķu pamatne, un tikai uz tās dēļu klājs. Uz klāja — neliela telts, ar gumijotu audumu apsistas kastes ekipējumam. Pakaļgalā pietika vietas diviem stūres airiem, un augstā mastā lepni plandījās «Jautrais Rodžers», arīdzan rūpīgi uzzīmēts ar ūdensizturīgam krāsām. Mazurs, nodrošinājies ar rasējumu kaudzi un iepriekš izdarītiem aprēķiniem, bija būvējis plostu veselu nedēļu, vērīgi uzraudzīdams palīgos nolīgtos večus, lai tie nesāktu dzert un visu nesaķēzītu, dažbrīd atgādinot par pieklājīgo samaksu un pamudinot ar jūrnieku lamām. Veči, sākotnēji uzskatīdami viņu par kārtējo pilsētas jaunbagātnieku, kurš, visādus labumus atēdies, meklē pārmaiņas, pamazām ieskatījās vērīgāk un pat noticēja izdomātajai leģendai — «tālbraucējs kapteinis», kas nostalģijas mākts, nolēmis pakuģot pa dzimtajām vietām, kamēr vēl spēks kaulos un acis gaišas. Tad j.ui darbi sāka ritēt sparīgāk. Iznāca tīri jēdzīgi. Naglas nekur nerēgojas, un piecu dienu ilgā ceļojuma laikā pat neviens skabargu pēdā neierāvu. Ja tā padomā, plostam tīri labi piederējās lepnais apzīmējums «kuģis». Senču kuģeļi bija daudz švakāki. Pat sirds aptekas, iedomājot, ka «Ihtiandru» nāksies neizbēgami pamest likteņa vara. Un lapec pirms divām dienām Mazurs cieši apņēmās — nonākot pie Igarkas, plostu pie krasta nepametīs un malkā ncatdāvinās, bet laidīs tik tālāk, okeānā. Bet tur, kā nu veiksies, iespējams, pēc dažiem gadiem tas sasniegs pat Norvēģiju vai arī liks pieskalots pie Špicbergenas.

—    Kaptein, vai tik jūs tur nesnaužat? — no plosta pakaļgala atskanēja Olgas skanīgā balstiņa.

—    Kapteiņi nekad nesnauž, — Mazurs autoritatīvi atsaucās. — Kapteiņi vienmēr ir modri…

Pavēlies metru pa kreisi, viņš apgūlās uz vēdera, atbalstīdams elkoņus uz klāja, bet zodu — sažņaugtās dūrēs. Plosta ekipāža — tā sastāvēja no viena vienīga cilvēka — uzvedās nevainojami. Jaunā sieva centīgi grozīja stūres airi (otrs bija pacelts un nostiprināts), protams, nedaudz novirzīdamās no kursa uz labā krasta pusi, bet kuģotājai ar tik vien kā piecu dienu pieredzi arī tas bija tīri labs sasniegums, gluži personālā kortika vērts. Lai kā arī nebūtu, ir riskanti apprecēt divdesmit gadus jaunāku sievieti. Tomēr Mazurs, būdams nedaudz māņticīgs, kā jau visi jūras cilvēki, svēti ticēja diviem trumpjiem — relativitātes teorijai un iedzimtībai. Saskaņā ar pirmo, starp jaunajām sievām noteikti vajadzēja atrasties kādai uzticīgai un pareizai piektajā gadu desmitā iegājušam «jūras velnam» piemērotai dzīves biedrei. Saskaņā ar otro, visi vīriešu dzimtes Mazuri lidinājās kā ērgļi arī ap septiņdesmit. Kaut vai tas pats vectētiņa brālis — Vladimirs Kazimirovičs Mazurs, piecdesmit sestajā mūža gadā aizvilināja uzpūtīga baltvācu baroneļa jauno un skaisto sievu (piedevām divkaujā sašaujot viņam roku), izmantodams pazīšanos ar vienu no lielkņaziem, salīdzinoši viegli palīdzēja savai Džuljetai šķirt laulību un pāriet pareizticībā. Gods godam salaulājies, viņš paspēja vēl uztaisīt četrus bērnus un tad, uzdūries vācu mīnai, nogāja jūras dibenā ar visu kuģi «Niknais»… Citi Mazuri izcēlās ar tikpat temperamentīgu dzīves mīlestību visā tās daudzveidībā — tiesa, gaiss, ko viņi elpoja, bija tīrāks, un ēdiens veselīgāks, arī radiācijas apkārt nesalīdzināmi mazāk… Bet vienalga — jācer uz to labāko. Un atgriežoties pie varbūtības teorijas — pirms ļaušanās Laulību pils varai, Mazurs ar Olgu bija kopā nodzīvojis divus gadus un uzskatīja, ka paspējis viņu iepazīt pietiekami labi.

Pie tam bija neizsakāmi patīkami arī pēc diviem gadiem tikpat neprātīgi līdz saldkaislam reibonim iekārot savu un tikai savu sievieti, tāpat kā pirmajā dienā. Dvēselē valdīja tik svētlaimīgs miers, ka Mazurs pat nedaudz izbijās. Un, tikai atceroties operāciju «Zobenzivs», viņš spēja saglabāt mieru. Mazurs, zodu dūrēs atbalstījis, turpināja tāpat vien gulēt un vērot Olgu. Olga, nometusies uz ceļiem, centīgi grozīja stūri (kā tad uz kuģa bez stūres? Tikai stūre un nekā savādāk…). No sāniem veroties, viņas krūtis, saspringti stūrējot, tik kārdinoši līgojās zem pieguļošā krekliņa, ka Mazuram sagribējās tūlīt pat piedzīt plostu pie krasta un izmest enkuru. Varonīgi sakopojis gribasspēku, viņš savaldījās un ļāva apkalpei turpināt darbu. Tomēr Olga, acīmredzot pašķielējot ievērojusi notiekošo, ziņkāri pavaicāja:

—   Vai drīkstu sardzes žurnālā ierakstīt: «Dežūras laikā vairākkārt tiku pakļauta ciniskiem skatieniem no kapteiņa tiltiņa puses.»?

—   Nedrīksti, — Mazurs, pavēlies tuvāk, atteica. — Sardzes žurnālā var izdarīt ierakstus tikai kapteinis, un viņš, mīļā, ir Dieva pirmais vietnieks… Labāk pārbaudīsim tavas stūrmaņa spējas. Kā tev liekas, vai tas krastiņš noderēs, lai pietauvotos? Un attīrītu kuģa dibenu no aļģēm un gliemežiem?

—   Es jūsu sarežģito jūrnieka domāšanu, ser, nesaprotu… Bet sakarā ar to, ka jūsu skatiens, to visu sakot, liek noprast, ka par manām profesionālajām spējām te nemaz netiek runāts, lūdzu nenovērst stūrmaņa uzmanību. Ja nu piepeši ceļā gadās kāds rifs…. Galu galā kas tad manī tāds, kas spēj izsaukt tik neveselīgu iekāri.

—   Bize, protams, — Mazurs atbildēja. — Mēs, jūras vilki, visi kā viens esam fetišisti…

Olga iespurdzās un pārsvieda bizi uz otru plecu, tālāk no viņa plaukstas. Zelta pīne patiešām bija diža — sniedzās pāri viduklim, aizlocīdamās pa bāli dzelteno ciedru dēlīšu klāju. Vispār jau tieši ar bizi viss arī bija sācies, kad Ņevas prospektā brašs jūrnieks parādes formas tērpā piegāja pie meitenes gaišā lietusmētelī un pavaicāja: «Vai tad tā bize tiešām ir īsta?» Olga vēlāk smiedamās stāstīja, ka šo banalitāti bija dzirdējusi jau simtiem reižu, bet jūras vilka acīs mirdzējis tik bērnišķīgs izbrīns… Mazurs noteikti iebilda pret vārdu «bērnišķīgs». Olga iebildumu pieņēma un atzinās, ka intriģējošāka likusies jūrnicciņa otrā frāze, krietni oriģinālāka: «Interesanti, kā tā izskatītos zem ūdens…» Mazuram kļuva žēl, ka nav iznācis laika iemācīt viņai nirt ar akvalangu. Zem ūdens garie mati patiešām padarītu to līdzīgu vāravai — zeltainu liesmu vilnis virs saules apspīdētā Elbahlakas sēkļa, slaids augums, ritmiski izliekdamies, slīd gar korafļu rifiem, veidojot netveramu zelta vilni… Elbahlakā, stāsta, tagad valdot labklājība. Līcis sen pārbaudīts un attīrīts no visām mīnām, krastā uzceltas viesnīcas, valgo zilgmi puto ūdens motocikli, ņirb iedeguši ķermeņi, un visi sen jau aizmirsuši, ka reiz tur divas lielvalstis savus bandiniekus iegrūda asiņainā slaktiņā, ka pāris jūdžu uz ziemeļaustrumiem no līča, kur dziļāks, dzelmē guļ mazas zemūdenes un balo «jūras lauvu» un «jūras velnu» galvaskausi. Arī kara ostas, kuras dēļ zemūdens profesionāļi grieza cits citam pušu rīkles, sen vairs nav. Pulkvedim Kasemam mugurā pistoles aptveri izlādēja paša adjutants, ģenerālim Baradžam tagad pieder grezna viesnīca Lavaletā,

bet ģenerālis Asadi mīl nelielā Piemaskavas vasarnīcā, kur visi kaimiņi viņu uzskata par bijušo azerbaidžāņu augļu tirgotāju. Iznākums kā iznākums, ne sliktāks un ne labāks kā daudzi citi…

—   Zinu, kas tev ir fetišs, — Olga sacīja. — Admirāļa uzpleči,

vai ne?

—   Nu, tas, protams, nav nekāds fetišs, tomēr nebūtu slikti, — Mazurs atteica, slinki plūkājot bizes atrisušo galu. — Zini, vispikantākā un nenoteiktākā situācija ir tad, kad tu plivinies starp trim zvaigznēm

—   divām svitrām un pirmo zvaigzni uz uzpleča vispār bez svītrām… Neaprakstāmas izjūtas.

—   Vai tev tomēr var piešķirt?

—  Kas to lai zina, — Mazurs atbildēja. — Es taču teicu — absolūta nenoteiktība.

Var arī piešķirt, viņš nodomāja. Ja sekmīgi beigsies «Zobenzivs».

Bija tādi neskaidri mājieni. Briesmīgi jau kādam vajadzīgs tas zemūdens kastrolis…

—   Vilinoši, — Olga sacīja. — Iznāk, ka es būšu jaunā admirāliene.

—   Kustini stūri, admirāliene, — Mazurs atteica. — Ja arī būsi, ņem vērā, ka vairs nav vecie laiki. Ko nu es nevaru piedot Jeļcinam, tad to puskoka lēkšanu — ja jau atjaunoja Andreja karogu, varēja iet arī tālāk un atjaunot admirāļu ērgļus uz uzplečiem. Melns ērglis — pavisam cita lieta.

—   Tās laikam sauc par vīriešu rotaļlietām?

—   Kā tad. Tā ir jautrāk dzīvot, — Mazurs nopietni piekrita. — Jo galu galā rudenī jau būs divdesmit pieci gadi, kā es ar savu cēlo personu greznoju floti. Drausmīgs cipars, ja tā padomā. Tu tad pat vēl ieprojektēta nebiji, admirālien.

—   Kā tad, tev jau labi— jaunā sieva, sieviešu neizprotamās loģikas vadīta, sacīja. — Četrdesmit ar kapeikām, un tu tīri labi vēl izskaties. ( Bet man te jāsēž un jāzīlē, kāda es tad būšu… Bail taču.

—   Beidz koķetēt.

—   Rokas, ser. Citādi nāksies iebāzt pudelē vēstuli un palaist pa straumi: «Uzmācas, tiklība apdraudēta, lūdzu palīdzību. Uz «Ihtiandra» klāja un tā tālāk… Klau, Mazur, bet vai šim braucienam ir kāda augstāka filozofiskā jēga? Bija taču iemesls, kāpēc tu nesāki kuģot lejup pa kaut kādu Manu, kur krāce seko krācei… Piedod, bet šitā braukt ir vēl drošāk nekā Haklberijam Finnam ar nēģeri Džimu. Viņiem vismaz avantūristi ceļā gadījās, naktī kuģis gandrīz virsū uzskrēja… Bet mēs te tā mierīgi kuģojam, jau iepriekš zinādami, ka nebūs ne krāču, ne pirātu… Un naktī pie krasta kvernam. Tātad, vai te ir kāda filozofija, vai nav?

—   Laikam gan ir, — Mazurs, brīdi padomājis, atbildēja. — Saproti, pirms atvaļinājuma man piepeši iešāvās prātā vienkārša doma, kā nagla galvā. Apjautu, ka visus šos gadus esmu kuģojis kaut kur. Kurp sūtīja. Uz konkrētu galamērķi. Un sagribējās man, vecajam muļķim, pabraukāt vienkārši tāpat. Bez steigas, bez mērķa.

—   Tāpēc es skatos, ka tu kaifo no paša procesa… Bet vispār tajā visā kaut kas ir. Vai formulēt filozofisko pamatojumu?

—    Nevajag, — Mazurs atteicās. — Tāpat labi. Bez pamatošanas zinu, ka tu esi intelektuāle. Kā tev patīk taiga?

—   Nu, es taču esmu veca tūriste…

—    PSRS Eiropas daļas, kā tas saucās senos laikos. Te tev nav Scligcra ar Oņegu…

—   Vispār jau taisnība. — Viņa atskatījās uz majestātisko krastu. — Tikai, piedod, es joprojām nespēju iejusties… Mežs paliek mežs. Priežu vairāk un visādu ciedru. Tiesa, ļoti milzīgs mežs… Bet, ja ietu kājām, vai būtu bīstami?

—    Ne pārāk, — Mazurs padomājis atbildēja. — Tiesa, es pats krietni sen neesmu tā labi tālu gājis, bet bērnībā ap ciemu visu taigu krustām šķērsām izložņāju. Augustā taigā nav nekā bīstama, es pat teiktu — tur ir diezgan mājīgi. Milzums sēņu, ogas, pati redzēji, rieksti nogatavojušies. Zvēri paēduši, netrako. Galvenais — neapmaldīties. Un lai kājas būtu kārtībā. Ja piepeši apmaldīsies vai kāju salauzīsi — vari sākt nožēlol grēkus. Pat vesela divīzija neatradīs.

—   Bet vai sniega cilvēks te ari ir?

—    Kādreiz bija, — Mazurs nopietni atteica. — Pirms kara bieži varēja uzskriet virsū, bet tad acīmredzot pamazām sāka izmirt. Piecdesmitajos gados vēl tika redzēts pie Kežmas…

—   Un visi klusēja?! — Olga neslēpa savu sašutumu (šai jautājumā viņa bija mazliet ķerta un pat sarakstījās ar pašu Bikovu).

—    Kas tad būtu jādara? Jāpaziņo ciema padomei? — Mazurs pavīpsnāja. — Lai dzīvo, kā dzīvojis, kāpēc jātraucē?

Izdzirdis virs galvas klusu, vienmērīgu rūkoņu, viņš pagriezās. Augstu virs taigas lidoja helikopters, šķiet, militārais — zaļi lāsumains. Slīdēdams zilajās tīrajās debesīs gandrīz paralēli viņu maršrutam, tas drīz izzuda tālumā.

Jāatzīstas, Mazurs helikopterus necieta. Pārāk riebīgs pretinieks kara jūrniekam. īpaši, ja tajā ierīkota šāda tāda aparatūra. No tā nevar izsprukt, bet tas tevi piežmiegs kārtīgi, no visas sirds. Vienu reizi to pārcietīsi — pieliks visai dzīvei…

—    Te tev nu bija Dieva aizmirsts nostūris, — Olga noteica, vērdamās turp, kur aiz meža nozuda lidojošais tarkšķis. — Laikam kaut kāda bāze?

—   Var jau būt, — Mazurs piekrita. — Kur tikai to militāristu nav… Jūt mana sirds, ka vecais runāja tieši par viņiem. Eveni taču joprojām d/.ivo kā akmens laikmetā, jebkura tehnika viņus padara tramīgus…

…Vakardienas tikšanās atgādināja ainu no klasiska šausmu romāna. Ap vienpadsmitiem no rīta, šāvienu ieinteresēts, Mazurs piestāja pie krasta — pie paša ūdens stāvēja cilvēks ar zirgu un centīgi šāva gaisā. Skaidri redzams — signalizēja. Nedaudz vēlāk noskaidrojās, ka tas nav /irgs, bet jājambriedis. Ragainis vienaldzīgi stāvēja, pat nenotrīsēdams pēc zalves, lai gan vecais šaujamrīks būkšķēja tam tieši pie auss.

Iemesls izrādījās gauži prozaisks, pat klasisks — vecais evens Hukočars bija devies iztaujāt garāmbraucējus, vai tiem neatradīsies pārdošanai ugunsūdens. Pēdējos gados perestroikas šizofrēnisko brīnumdarbu dēļ kuģošana pa Šantaru bija samazinājusies gandrīz divdesmitkārtīgi, un ar spirtu kļuva švaki — nav vairs tā kā senāk, kad pietika pavicināt krastā stori vai sabuļādu…

Hukočaram tieši bija līdzi sabuļādas — tikai Mazuram krājumā izrādījās viena vienīga viskija pudele, kuru tas svēti taupīja Igarkai, un nekāda tirgošanās neiznāca, lai gan Olga nespēja no maigā akota novērst acis, kurās vīdēja mūžīgās sieviešu skumjas. Šauracainais taigas cilvēks neveiksmi uzņēma ar aziātisku fatālismu. Atbilstoši etiķetei patērzēja par dažādiem niekiem, bet beigās Mazuram sacīja:

—   Tu labāk tālāk nebrauc… Slikta vieta.

—    Kas tad tur slikts, tomēr? — Mazurs labsirdīgi pavaicāja. Viņš nedaudz muļķojās — tikai pilsētnidki domā, ka sibīrieši, īpaši šauracainie, aiz katra otrā vārda iestarpina šo «tomēr»…

Vecis, savilcis dziļās grumbas noslēpumainā maskā, lūkojās uz viņu kā akmens tēls. Šāds skatiens nejauši atbraukušam baltajam cilvēkam nav izprotams. Pasūcis apgrauzto pīpeskātiņu, viņš vēlreiz ierunājās tādā tonī, it kā ar vienu frāzi varētu izskaidrot visus zemes un debesu noslēpumus.

—   Saku tev — tur ir sliktas vielas…

Nevēlēdamies vairāk iedziļināties sīkumos, viņš īsi atvadījās, uzlēca mugurā ragainim un nozuda taigā, tā arī vairāk neatskatīdamies. «Ihtiandra» ekipāža apspriedusies secināja, ka viss tas ir gauži romantiski, bet absolūti nepamatoti. Secinājumus, dabiski, galvenokārt izteica Mazurs — lai gan šīs vietas viņš apmeklēja reizi vairākos gados, tomēr bija dzimis Šantarskas guberņā un taigas klejotājus nedaudz pazina. Cik nu vispār tos iespējams pazīt. Iedzimto loģika klīda pa dīvainiem līkločiem, gluži tāpat kā akmens laikmetā. Zināmā mērā vienam otram te akmens laikmets tā ari nebija beidzies. Tā nu «sliktās vietas» varēja nozīmēt pilnīgi visu, sākot ar paaugstinātu radiāciju un beidzot ar četrdesmit ceturtajā gadā no Aļaskas lidojušā un taigā nokritušā bumbvedēja avarēšanas punktu. Tiesa, taigā atradās «nāves vieta», kur aizejot bojā visa dzīvā radība, vai tas lācis, vai putns — bet mutvārdu teikas lai ierādīja vietu starp Angāru un Katangu, tātad kilometrus piecsimt uz austrumiem no viņu maršruta.

Tiesa, tas bija lielisks iegansts vakarpusē papļāpāt par visu noslēpumaino, mīklaino un baigo. Mazurs īpaši necentās, tomēr, kad Olgai radās vajadzība pirms gulētiešanas apmeklēt tuvējos krūmus, viņa, nedaudz samulsusi, pieprasīja, lai likumīgais vīrs pa to laiku ar karabīni rokās nostātos starp attiecīgo krūmāju un netālo taigas joslu. Mazurs pavīpsnājis ieņēma posteni — un, starp citu, sargādams atcerējās kaut kur lasījis, ka austrāliešu filma «Pikniks zem nokarenās klints» balstīta uz reāliem notikumiem.

Tomēr Austrālija bija tik tālu, un katrai vietējai velna būšanai viņš negrasījās ticēt. Tiesa, bērnībā Mazuram bija gadījies reiz ieraudzīt mājas gariņu, bet tā jau nebija nekāda velna būšana, bet gan tikpat parasta lieta kā izmirušie «taigas saimnieki», kurus pilsētnieki dēvēja par sniega cilvēkiem. Protams, kaut kur bezgalīgajā taigā dus Zelta Sieva un slēpjas noraktas bagātības, ko paslēpuši cilvēki vēl pirms mongoļu iebrukuma līdz pat Kolčaka laikiem — bet ari tam visam nebija nekāda sakara ar velna būšanām…

Rīta pusē viņš tomēr, sirdsapziņu atvieglodams, padarbojās ar radiācijas mērītāju, kas katram gadījumam bija paķerts līdzi — šur tur Šantaras krastos rādītājs tiešām sanervozējās, tāpēc ar noķertajām zivīm nācās apieties uzmanīgi un nesteigties visu uzreiz aprīt. Tomēr ne ūdenī, ne gaisā nekas bīstams neparādījās — un ja arī gadījās kāds paaugstināts skaitlis, tad jābīstas būtu tikai civilizētam eiropietim, bet ne jau vietējam iedzīvotājam. Tā nu bija gadījies, ka gan Šantarska, gan vēl ducis citu mazpilsētu un ciematu atradās virs urāna rūdas slāņa — tiesa, visai nabadzīga. Viens otrs patriots apgalvo, ka, tieši šim faktam pateicoties, Šantarskas guberņa piegādājusi galvaspilsētai tik daudz talantu — sākot ar mākslinieku Surikovu līdz pat ģenerālajam sekretāram Staļinam, kurš te izsūtījumā esot uzkrājis milzīgu kosmiskās enerģijas lādiņu. Kā īsti bija, precīzi nav zināms, tomēr droši var teikt, ka, pabijuši te izsūtījumā, daudzi kļuva par lieliem vīriem. Ļeņins sarīkoja revolūciju, Staļins kļuva par Staļinu, Pilsudskis atjaunoja neatkarīgo Polijas valsti, bet rakstnieks Štilmarks uzrakstīja romānu «Mantinieks no Kalkutas»… Loģiski būtu pieņemt, ka ari pirmā ranga kapteinim Mazuram — ja jau te vērojama šāda tendence — izdosies veiksmīgi novadīt gaidāmo operāciju. Un klusībā pats sev var arī atzīties, ka admirāļa zvaigzne nemaz nav sliktāka par admirāļa ērgli…

—   Te nu ir tā velna būšana, — Olga bez mazākām bailēm noteica.

Mazurs pacēlās uz elkoņa un izliecās, lai paskatītos ārā no telts.

—   Nu, tā nu gan nav velna, bet militāristu būšana…

Labajā pusē upē tālu iesniedzās dzeltenu smilšu strēle — un uz tās, likai metrus desmit no ūdens, stāvēja helikopters. Pilnīgi iespējams, tas pats, kurš nesen aizlidoja — vēderains, zaļi lāsumains, vieglais pārvadātājs. Tam līdzās rēgojās vairāki stāvi aizsargkrāsas tērpos.

Mazurs palūkojās vērīgāk. Pēc avārijas nemaz neizskatījās, aparāts balstījās uz trim punktiem un ne drusku nebija sasvēries. Acīmredzot krasts stingrs — ideāls piezemēšanās laukums. Līdz helikopteram vēl bija atlikuši metri divsimt, bet divi haki krāsā tērpti stāvi jau metās uz upi un, samērcēdami zābakus līdz potītēm, bargi māja ar rokām, nepārprotami aicinādami piestāt. Abiem plecos karājās automāti. Trešajam, kurš nepameta sauszemi, arī bija automāts.

—   Kādas būs pavēles, kaptein? — Olga pavaicāja.

—   Stūrē uz krastu, — Mazurs pavēlēja. — Velns zina, kas te par spēlēm, bet mēs taču likumus bijājam…

Viņa uzgūlās stūrei, un plosts virzījās uz strēles pusi. Pēc brīža Olga atskatījās uz vīru.

—   Un kā jāizturas?

—   Kā jau tevi mācīju, — Mazurs atbildēja. — Ja kas gadās, stāsti tīru patiesību. Visu, izņemot vienu vienīgu lietu. Es esmu atvaļināts kājnieku majors. Ja izlemšu, ka jāstāsta visa patiesība, tad pats ari to izdarīšu…

—   Varbūt esam kaut ko pārkāpuši?

—   Kas tad te pārkāpjams? — Mazurs, palīdzēdams viņai tikt galā ar stūri, paraustīja plecus. — Ne aizliegumus, ne uzrakstus kaut kā neesmu manījis…

Plosts maigi atdūrās pret smiltīm, kārtīgi uzsēzdamies uz sēkļa. Mazurs piecēlās un, plaukstas purinādams, gāzelēdamies devās uz priekšgalu, un tad apstājās. Treniņbiksēm nebija kabatu, citādi viņš ar lielāko prieku iebāztu tajās rokas. Bet arī tāpat nostājās visnevērīgākajā pozā, gluži neapzināti — kā jau nākas jūrniekam, satiekot sauszemes kājnieku. īpaši, ja tam ir zemāka dienesta pakāpe: uz virsnieka uzplečiem nebija svītru (abi pārējie izrādījās ierindnieki), tikai blāvi zaļoja četras zvaigznītes.

Kādu minūti valdīja klusums. Veselīgie, labi paēdušie zaldātiņi neslēpti lūrēja uz Olgu, bet šo galvenais garlaikodamies nopētīja Mazuru —, tas no laika gala nodeva pieredzējušu karavīru, kurš radis skrupulozi, bet bez mazākā entuziasma izpildīt visdažādākās pavēles. Uz viņa apkaklītes, tāpat kā abiem pārējiem, Mazurs uzreiz ievēroja ķīmiskās aizsardzības daļu emblēmu. Un nemaz par šo atklājumu nejutās priecīgs: šīs emblēmas vienmēr un visur uzpeld tur, kur jāsastopas ar kara noslēpumiem un citām viltīgām padarīšanām… Katrs, kurš pietiekami ilgi dienējis, instinktīvi sāk vairīties no šādām vietām, kas saistītas ar kara noslēpumiem. Īpaši — ja pietiek savējo un dokumentu par informācijas neizpaušanu parakstīts vairāk nekā sunim blusu…

—    Petroleju aizdot nevaru, puiši, — Mazurs beidzot pārtrauca ieilgušo klusumu. — Bez motora braucu…

—     No kurienes? — neslēpdams garlaikošanos un nicīgumu, pavaicāja kapteinis. Viņus šķīra metrus desmit plata ūdens un stingru smilšu josla.

—   No K'urumanas.

—   Un uz kurieni?

—   Līdz Igarkai.

Kapteinis nedaudz sarauca uz augšu uzacis.

—   Bet kāpēc?

—   Vienkārši tāpat, — Mazurs gluži nepiespiesti atteica.

Saskaņā ar dokumentiem viņš bija civilists. Un tāpēc varēja atļauties

izturēties pret militārpersonām tik brīvi, cik vēlējās.

Kapteinis, atmetis tālāk uz muguras īso automātu, pārbridis ūdens joslu, uzlēca uz plosta un pārstaigāja klāju, vērdamies apkārt tikpat garlaikoti, it kā no rīta līdz vakaram to vien darītu, kā apsekotu nestandarta braucamos. Mazurs vienā mirklī noteica automātu mārku, ar kādiem visi trīs bija apbruņojušies — «Ciprese» ar pagarinātu magazīnu trīsdesmit patronām. Tātad speciālā apakšvienība. Ķīmisko spēku specapakšvienība — šo apzīmējumu var dažādi skaidrot, bet tie visi, kā likums, ir tik nopietni, ka nopietnāk vairs nevar būt. Diez vai tādi apturētu ziņkārības dēļ vai tādēļ, ka beigusies degviela. Velns, štābā taču ne par kādiem slepeniem punktiem nebija runas! Tiesa, tas vēl nenozīmē, ka neeksistē arī šie punkti…

—    Kas tas? — kapteinis pastiepa pirkstu uz plosta priekšgalā nostiprinātās melnās kastītes pusi. Kastītā mirguļoja zaļš ekrāns, pulsēja spuldzītes, un tā izskatījās visai iespaidīga.

—  Tas ir sonars, — Mazurs sacīja. — Japāņu. — Un, pamanījis gaidīto neizpratni, nesteidzīgi paskaidroja: — Mēra dziļumu. Pat zivis uzrāda.

—   Un vairāk tas neko nemēra? — «Ķīmiķis» aizdomīgi sabozās.

—   Beidz, kaptein, — Mazurs miermīlīgi noteica. — Visnekaitīgākais daikts, aiz robežas to iegādājas katrs zvejnieks…

—   Vai tad jūs esat no tās puses?

—   Nē taču, vietējie, — Mazurs sacīja. — Klausies, kas par lietu?

—   Klausieties, — kapteinis vēsi izlaboja.

Bet tu esi lecīgs, Mazurs nodomāja un paraustīja plecus.

—   Klausieties, kaptein, kas īsti par lietu?

—   Pilsoni, parādiet dokumentus, — nedaudz ērcīgi izmeta kapteinis. — Braukājat te ar… nekaitīgiem daiktiem un tad vēl jautājumus uzdodat…

«Dritvaikociņ, kas jums te slēpjams?!» Mazurs domās izsaucās, vilkdams ārā no kastes ūdensnecaurlaidīgajā futrāli noglabātos dokumentus. Vispār jau viņus var saprast, ne tik sen pie traki slepenās pilsētiņas Santarskas-37 nogrāba jeņķi, kurš nekaunīgi veica ģeodēzisko fotografēšanu ar visai kompaktas un supermodernas aparatūras palīdzību…

Par saviem papīriem viņš neuztraucās — viltojums bija valsts roku darbs, būtībā tas pat nebija viltojums, vienkārši pase un karabīnes nēsāšanas atļauja izrakstītas uz cita uzvārda (saglabājot vecāku doto vārdu un tēvavārdu). Bet Olgai vispār bija īsti papīri, ar meitas uzvārdu, viņa nevēlējās atteikties no tēva uzvārda, kādreiz slavena visā Krievijā…

Kapteinis cītīgi izšķirstīja pases, aiz laides izvilka no telts karabīni un salīdzināja numurus. To darot, vairākas reizes pagrieza muguru Mazuram — bet, kā pēdējais ar acs kaktiņu ievēroja, tuvākstāvošais zaldātiņš savu «Cipresi» bija pasitis padusē tā, lai jebkurā mirklī varētu nolaist kārtu. Abi ne mazākā mērā neizskatījās pēc «termiņniekiem» — spēcīgas pieres, vecums ap divdesmit pieci, skaidrs, ka līgumnieki.

Olga nevainīgi ierunājās:

—   Mīļais, misters Smils taču mūs brīdināja, ka krievu pretizlūkošana darbojas nevainojami…

—   Ko? — kapteinis, palūkojies uz Olgu, piepūtās. — Jūs, pilsonīt, ar vīru te… amizējaties. Bet mums ir dienests. Vai armijā esat dienējis?

—   Ir gadījies, — Mazurs atbildēja. — Tiku līdz majoram, bet tad, kad visus iespējamos pretiniekus ieskaitīja neiespējamos draugos, saīsināja.

Kapteinis kļuva nedaudz pielaidīgāks, bet ne īpaši:

—   Tad pats saprotat, dienests ir dienests…

—   Visu jau es saprotu, — Mazurs sacīja. — Nesaprotu tikai, ko mēs esam tādu nodarījuši.

Debesis bija bez mākoņiem, un no helikoptera strāvoja sakarsētas eļļas un deguma smaka. Situācija kļuva aizvien idiotiskāka, bet Mazurs nesteidzās iekarst — ceturtdaļgadsimta laikā viņš pats apguvis prātīgās armijas filozofijas pamatus — bez vajadzības nav ko lēkāt.

Iebāzis visus dokumentus atpakaļ plastikāta futrālī, kapteinis to lietišķi paslēpa sānkabatā.

—   Ei! — Mazurs klusi ierēcās.

—    Nāksies nākt mums līdzi, — kapteinis, balsi nepaceldams, noteica. — Tā sacīt — nedaudz palidot.

—   Uz kurieni?

—    Kur vajag, — to teikdams, kapteinis izskatījās tik svarīgs un nepielūdzams, kādi parasti izskatās militārie cilvēki, kad paši īsti nesaprot pavēles būtību.

—   Uz specnodaļu, vai?

—   Tur paskaidros, — kapteinis atcirta.

Ak, es tev gan pēc tam paskaidrošu, Mazurs nodomāja. Kad jūsu speciālie sazināsies ar mūsējiem un mūsējie visu noskaidros. Ja tā padomā, kapteinis jau nav vainīgs, izpilda pavēli — bet negribas tērēt laiku ar muļķīgu skaidrošanos… īpaši, ja pierasts, ka dienesta pakāpe un stāvoklis droši no tā visa pasargā, un pēdējos desmit idiotiskajos gados šis statuss gandrīz nemaz nav mainījies…

—   Labi, — Mazurs piekrita. — Bet kā tad atpakaļ pavēlēsiet?

—   Tad jau redzēs. Ja ilgi nekavēsieties, arī atpakaļ atvedīsim… — Viņš pagriezās uz Olgas pusi. — Un jūs, pilsonīt, arī nāksiet, tāpēc nesēdiet…

—   Vai kājas vismaz varu apaut? — viņa iespurdzās.

—   Esiet tik laipna.

—   Plosts jānostiprina, — Mazurs ieteicās. — Lai straume neaiznes.

—   Tikai tempā.

Mazurs aši izmeta krastā trīs tauvas — neilona troses ar noasinātām metāla tapām — un kārtīgi ar cirvja pietu iedzina smiltīs. Uzmeta kritisku skatienu. Droši. Paisumu un bēgumu te nav, tāpēc neaiznesīs…

Pagriezis muguru kapteinim, viņš uzmundrinoši pamirkšķināja Olgai un, pirmais izlēcis krastā, mundri devās uz helikopteru. Kareivji atdzīvojās. Viens izmeta:

—   Rokas uz muguras. Jūs arī.

—    Ērgļi, — Mazurs, izpildīdams pavēli, noteica. — Un tad vēl runā, ka armija tagad galīgi izlaidusies…

Ap viņa apakšdelmiem saslēdzās vēss metāls. Noklakšķēja rokudzelži. Aizmugurē pārsteigti iespiedzās Olga — arī viņu savažoja.

—   Nu, puiši, jūs nu gan te esat nervozi, — Mazurs, soļodams uz helikopteru un visiem spēkiem cenzdamies nesadusmoties, sacīja. — Kā tā var notikt, ja visapkārt tik nomierinoša daba?

Viņu klusēdami pagrūda uz helikoptera pusi, un Mazurs, noliecis galvu, iekāpa iekšā. Bez uzaicinājuma apsēdās uz metāla režģa soliņa — un tūlīt pat divi lidaparātā palikušie uzmeta viņam uz galvas necaurredzamu melnu maisu. Tas izdevās tik ātri un veikli, ka viņš pat attapties nepaspēja. Līdzās iekliedzās Olga.

—   Mierīgi, — Mazurs noteica, pieskardamies viņas gurnam. — Jūt mana sirds, ka puišiem gribas spiegu noķert, laikam jau atvaļinājums apsolīts…

—   Smacīgi taču…

—   Pacietieties, — atskanēja kapteiņa balss. — Te nebūs ilgi jālido. Jūsu vīrs gan ir mācīts cilvēks, visu saprot…

Viens no kareivjiem iezviedzās, bet apsaukts netika. Mazurs nikni šņākuļoja sakarsušajā kapucē — nu, kad viss beidzot būs galā, kapteinis dažu labu spēcīgu vārdu no viņa tomēr dzirdēs… Lai turpmāk nejauktu darba degsmi ar stulbu uzcītību.

Virs galvas atskanēja aizvien stiprākas svelpjošas gaudas pamīšus ar metālisku klaboņu. Mazurs precīzi uztvēra mirkli, kad lidaparāts atrāvās no zemes. Troksnis un dārdoņa bija daudz mazāks nekā tiem helikopteriem, no kuriem viņš mācījās lēkt pirms divdesmit gadiem — tehnika tomēr krietni labāka… tomēr interesanti, kas tā par vietu? Un no kurienes šī neprātīgā uzcītība? Lai gan jaunībā paši nebijām labāki, un noķertie «spiegi» gadiem ilgi tika daudzināti flotes folklorā. Kaut vai tas pats Kirjuša Šmirevs un viņa neaizmirstamais misēklis…

Spriežot pēc motora trokšņa, helikopters lidoja pa taisni horizontālā lidojumā. Noteikt virzienu nebija nekādas iespējas — nolādētais maiss bija uzmaukts galvā no sirds. Nē, par agru liet asaras, ka krities kaujas gatavības līmenis: uz bridi aizmirstot personiskās likstas, jāatzīst, ka puiši strādā precīzi…

Līdzās salēcās un dusmīgi iekliedzās Olga.

—   Kas notiek? — Mazurs saspringtā balsī pavaicāja.

—   Viens le grābstās, tas, lūk, notiek! Bezkaunīgi lien biksēs!

Spriežot pēc balss toņa, viņa nejokoja.

—   Ei, ērgli! — Mazurs tumsā iesaucās.

Un saņēma ar dūri pa kaklu tā, ka uz mirkli aizrāvās elpa. Turpat līdzās atskanēja kāda galēji bezkaunīga balss:

—   Sēdi rāmi, mauka tāda, citādi aiz bizes pa durvīm izkarināšu…

—   Kapteinī — Mazurs, atguvis elpu, ierēcās.

—   Beidziet, puiši, — līdzās atskanēja kapteiņa balss. — Vai tad darīt nav ko?

Līdzās, ar visu ķermeni spiezdamās pie Mazura, locījās Olga. Spriežot pēc skaņām, viņai bija aizspiesta mute.

—   Tola! — atskanēja tā pati bezkaunīgā balss. — Varbūt noliksim mazulīti garšļaukus, kamēr velkamies?

—    Kaptein, velns ar arā! — Mazurs, no dusmām slāpdams, iesaucās. — Es tev tūlīt sarīkošu kauju ierobežotā teritorijā! Kājas man vēl ir…

—   Nu, beidzam, — kapteinis jau skaļāk izrīkoja. — Ko jūs kā mazi bērni…

Mazurs sagatavojās pēc skaņas spert pirmajam, kurš neuzmanīgi gadīsies pa rokai — bet kņada līdzās izbeidzās. Olga slāpēti nolamājās tādiem vārdiem, kādus jaunai dāmai ar prestižu Pēterburgas izglītību it kā nevajadzētu zināt. Skanīgā, aizvainotā balsī vēl novilka:

—   Nožēlojamie tukšpauri…

Un Mazuram pirmo reizi ienāca prātā, ka notiekošajā ir kaut kas nelabs un savāds.

Otrā nodaļa uz priekšu, pagātnē

Mazurs jau teju gadsimta ceturksni bija atvadījies no pēdējām romantisko uzskatu paliekām par to cilvēku pūli, ko dēvēja par bruņotajiem spēkiem. Armiju viņš skatīja ne vienkārši no iekšpuses, bet slepenā ipašo uzdevumu zemūdens virsnieka acīm, kuram bija pieejama šāda tāda gauži nepatīkama informācija. Viņš lieliski zināja, ka slepena objekta apsardzes notvertam aizdomīgam civilsubjektam nav ne mazāko izredžu uz kafiju ar pīrādziņiem un pieklājīgu apiešanos. Vismaz tik ilgi, kamēr netiks ieviesta skaidrība.

Bet noliekošais vienalga vairāk izskatījās pēc nelabas dīvainības, nevis aprobežotu kareivju bezkaunīgas visatļautības. Pēc jebkuriem kritērijiem. Olga cieši spiedās pie viņa, un cauri neapklusināmajai tarkšķēšanai virs galvas, cauri blīvajam, karsējošajam maisam Mazurs tomēr saklausīja brašo zēniņu laiski ciniskās pļāpas, kuri skaļi komentēja Olgas krāšņumus, skubinādami komandieri ļaut nomēģināt gūstekni. Kaukāza gūstekni, kā viņi izteicās, gandrīz aizrīdamies no smiekliem. Komandieris viņus laiski apsauca, tieši tā — laiski.

Izskaidrot var visu. Gan to, ka dienests šai nomalē, apsargājot superslepenu objektu, samaitā un liek uzpeldēt virspusē visam lētajam, kas mitis dvēselē. Gan to, ka kapteinis ir sūda priekšnieks un satrakojušies ērgļi viņu atklāti ignorē. Gan visbeidzot to, ka pēdējās desmitgades jūklis pats par sevi izkropļojis dienējošo dvēseles līdz galējai nejēdzībai.

Un tomēr mozaīkas gabaliņi nesaderējās kopā. Vienas vienīgas pretrunas un neloģismi. Tieši tāpēc, ka Mazurs visu savu apzināto mūža daļu bija nodzīvojis ar uzplečiem un stāvēdams ierindā.

Pirmkārt, viņi ar Olgu neielauzās kaut kāda aizliegta objekta teritorijā, pat no attāluma nebija redzējuši neko tādu, kas atgādinātu ar dažādiem biedējošiem brīdinājumiem apkarinātu žogu. Helikopters nesās virs taigas jau krietnu ceturtdaļstundu, bet ne mazākā mājiena, ka tas grasītos piezemēties. Kas tad tas par objektu, kuram nedrīkst pietuvoties pat desmitiem kilometru lielā attālumā?

Otrkārt, kapteinis it kā sastāvēja no diviem gluži pretējiem cilvēkiem. Krastā viņš radīja par sevi nelokāma kareivja iespaidu, kurš spējīgs piespiest jebkuru nevīžu izrādīt sev pienākošos cieņu. Toties te, helikopterā, vienā mirkli pārvērtās miermīlīgā un iecietīgā čomakā, kurš nepavēlēja, bet gandrīz vai lūdza. Tas bija tikpat dīvaini.

Un visbeidzot — Mazuram tikai tagad visā skaudrumā pieleca — neviens pat nebija izrādījis vēlēšanos kārtīgāk apskatīt viņu mantas. Ja jau sonars radīja aizdomas, loģiski būtu, ja to paķertu līdzi, lai nodemonstrētu taigā bezdarbībā nīkstošam specam. Bet plostu mierīgi pameta, pat lāgā nepārmeklējot.

Nu, un viss, kas notika helikopterā — desertam. Neliekuļosim un neattēlosim armiju labāku, nekā tā ir īstenībā. Divi aizdomīgi tipi mierīgi varēja uz savas ādas izbaudīt gan bezkaunīgo apiešanos, gan sišanu un grābstīšanos. Kaut kur valsts nomalē, kur slāvu brāļi pārvērtušies par /.vēriem, savaldot mežonīgos svešos iedzīvotājus. Bet ne jau te, mierīgajā Sibīrijā, kur nav ne miņas no ārkārtas stāvokļa un tauta ar armiju joprojām vienota kā senos laikos. Te tāda apiešanās ar garāmkuģojošiem luristiem gribot negribot izskatās nelabi dīvaina. Pieņemsim — atkal atgriežoties pie objekta apkārtnes —, miermīlīgi ceļotāji, ja tiem gadītos uzskriet virsū piedzērušam vai apdullušam sargpostenim, riskē saņemt veselu klēpi nepatikšanu. Bet šī trijotne neizskatījās ne piedzērusies, ne apdullusi. Radās iespaids, it kā medītu. Gāstitāji, kas sevi īpaši neapgrūtina ne ar paskaidrojumiem, ne etiķetes ievērošanu.

Ir gan redzēti visādi radījumi — gan sargkareivis, kurš dzērumā nolaida kārtu pa pilnīgi uz citu pusi ejošu ganu, gan majors kunga prātā, kurš sadomāja savus ērgļus patrenēt reālā objektā un nosūtīja izpletņu lēcēju vadu saņemt gūstā kolhoza valdi (kur gluži nelaikā ieradās inkasents ar milicijas apsardzi, sākās apšaude un iznākumā — divi līķi). Kad Mazurs vēl bija kursants, viņu daļai līdzās atradās VDK Ireniņskola — un nekaunīgie čekisti bija pasākuši naktī pielavīties pie sargkareivja un, kā mācīts, aizvākt no posteņa. Šīs izpriecas beidzās tikai tad, kad kāds pirmgadnieks, pretēji reglamentam, bija uzkāris plecā automātu ar durkli — un kārtējais fēliksietis lēcienā uzdūrās tieši uz asmens, pie tam tik veiksmīgi, ka tūlīt pat izlaida garu…

īsi sakot, armijā visādi gadās. Un tomēr Mazura dvēselē sāka rosīties kluss nemiers. Viņš to pat nespētu noformulēt — vienkārši notiekošais nepatika, un viss…

Labi vēl, ka Olgai vairs klāt neķērās. Arī ņirgāties viņiem bija apnicis, pieklusa. Helikopters joprojām joņoja pa taisni… bet varbūt nemaz nejoņoja? Varbūt stāvēja uz vietas virs krasta? Varbūt kapteinis, nolēmis pēc sirds patikas izrādīties, izsēdinās viņus turpat, kur sagrāba? Garlaicība mudina uz visidiotiskākajiem jokiem, Mazurs pats varētu atcerēties šo to līdzīgu…

Šis joks bija pārāk ieildzis. Mazurs lieliski prata noteikt laiku un varēja droši apgalvot, ka pagājusi vismaz pusstunda. Tik ilgs joks vairs nav joks. Tiesa, Annas Joanovnas valdīšanas laikos kādu nogrēkojušos augstmani iesēdināja teltī bez logiem un divas nedēļas vadāja ap paša māju, iegalvodami, ka traucas uz Sibīriju — bet divdesmitā gadsimta beigās tādi joki jau izgājuši no modes…

Sataustījis Olgas roku, viņš uzmundrinoši saspieda smalkos pirkstus. Kā likās, tie netrīcēja — arī labi. Smadzenes darbojās pilniem apgriezieniem, pārdomājot dažādus variantus un versijas. Un kādā mirklī Mazuram iešāvās prātā viņu aizvainojoša, bet visai ticama hipotēze…

Pārbaude.

Kārtējā pārbaude. Ir tāda cīnītāju kategorija, kuri no pārbaudēm atbrīvojas tikai reizē ar uzplečiem — un Mazurs, sev par laimi, tieši pie tās arī piederēja…

Operāciju «Zobenzivs», kurai neredzami un nedzirdami bija jāsākas pēc pusotra mēneša, kontrolēja visaugstāk stāvošie kabineti. Kā liecina dzīves pieredze, šādos gadījumos neaprobežojas tikai ar nepārtrauktu sarunu noklausīšanos, lai kur arī cilvēks neatrastos…

Kaut kādas valsts kaut kāds jūras resors — pasarg’ Dievs, neviens pat neiepīkstas par perestroikas likvidēto terminu «iespējamais ienaidnieks!» — iesaistīja savas labākās smadzenes kāda aparāta radīšanā, kurš spēj patstāvīgi pārvietoties zem ūdens. Un nav svarīgi, kas tas par aparātu. Daudz svarīgāk, ka tas nozīmē revolucionāru soli uz priekšu attiecīgajā nozarē, un dzimtajā Tēvzemē, ar nožēlu jāatzīst, pagaidām nav ne miņas no kaut kā analoga. Bet admirāļi un viņu civilie konsultanti vienā balsī apgalvo, ka mūsu flotei tāds vajadzīgs kā ēst…

Tālāk — pavisam vienkārši. Pat skolnieks uzminēs, ja tikai ir detektīvromānu cienītājs. Kāpēc tad eksistē izlūkdienests, kungi?

Pieņemsim, nozagt aparātu neizdosies, dzīve nav filma par Džeimsu Bondu. Tie, kuri aparātu izmēģina, jau no paša sākuma izjūt neuzticību pret visu pārējo cilvēci un iepriekš sagatavojuši visus iespējamos aizsarglīdzekļus. Varētu pieņemt, ka nozagts tas ātri vien uzsprāgs — ja, teiksim, ik pēc ceturtdaļstundas netiks nospiesta kāda neuzkrītoša nemarķēta podziņa.

Tomēr, labi pacenšoties, pārbaudes trasē var uzstādīt šādus tādus adapterus. Informācija par izmēģinājumu gaitu pati par sevi jau ir neiedomājama vērtība. Protams, viss notiks neitrālos ūdeņos — bet tas tikai sarežģīs «jūras velnu» darbu, kuri būs jākomandē Mazuram. Tāpēc, ka neviena no pasaules sūtniecībām neiesniegs protestu, ja grupa izgāzīsies un dzīlē nogrims daži svaigi līķi, kuru nacionalitāti un valstisko piederību arī pēc ekipējuma apskates nespēs noteikt pat izlūkdienests. Tāpat kā neprotestēja, kad Mazura, toreiz vēl kapteiņleitnanta, puiši netālu no Elbahlakas nogremdēja divas minizemūdenes un aizraidīja pie jūras velna pusduci neidentificētu akvalangistu… Tādas jau ir tās spēles — kā uz sauszemes, tā jūrā.

Šie gūstītāji nekādi nevar būt ienaidnieku izlūkdienesta specgrupa. I’ašā Sibīrijas vidienē tādas lietiņas neiet eauri. Lai cik neaptverami plaša ari nebūtu taiga, lai kā armiju un specdienestus nebūtu sašūpojušas pēdējo gadu reformas un ministru kungi neluncinātos ap bijušo «iespējamo pretinieku» — ārzemnieks tik un tā Sibīrijas vidū slepenu bāzi neierīkos. Te nav Holivuda. Mēs ari tādu kaut kur Oregonas biezokņos nespētu izveidot pat vislabākajos pretējo bloku laikos…

Bet pārbaude… Visai ticama versija.

Abvērieši no «Brandenburgas-800», sarīkodami saviem aģentiem «desantēšanos ienaidnieka teritorijā», un citi puiši, iekārtodami Tālajos Austrumos «japāņu robežu», neko jaunu neatklāja. Drīz pēc Pirmā pasaules kara beigām kāds viltīgs činavnieks no ungāru pretizlūkošanas pirmo reizi izmantoja «viltus robežu», vēlēdamies pārbaudīt tos, kurus turēja aizdomās par spiegošanu zināmu valstu labā, bet nespēja to pierādīt. Aizvedis caurkritušos spiegus uz viltus robežpunktu, kas bija rūpīgi iekārtots netālu no īstās robežas, nodeva tos «zināmās valsts robežsargu» rokās. Kā rakstīts slepenajās mācību grāmatās, paņēmiens nostrādāja nevainojami. Daži neatzinušies spiegi, tik tikko nokļuvuši «dzimtajā» pusē, steigšus sāka zoboties par, viņuprāt, neveiksmīgo pretinieku…

Pēc Otrā pasaules kara šī ideja tika radoši attīstīta. Amerikāņi savējiem Vjetnamā sarīkoja pārbaudi «Vjetkongas moku kambaros» — ar krietnu piekaušanu un visīstākajām žurkām kamerās. Tā kā «Džinā Grīnā neskaramajā» pieminētais viltus «padomju zemes gabaliņš» nemaz nebija tikai autora iztēles auglis. Zināms, ka mūsējie tāpat neatpalika, jo paraugs bija, un slikti piemēri ir lipīgi. Mazurs, paldies Dievam, ar to saskārās tikai vienu reizi, pirms divpadsmit gadiem, kad viss noritēja klasiski: ilgs nakts lidojums, izsēdināšana aprakstam atbilstošā līcī — tikai lidojums, kā noskaidrojās pēc trim dienām, notika pa apli, bet līcītis atradās tepat Tēvzemes robežās. Bet dekorācijas bija nevainojami pārliecinošas. Un viņam, atšķirībā no neveiksmīgākiem kolēģiem, krietni paveicās — neizturēja tikai viens no grupas…

Labi, pieņemsim, pārbaude. Bet tā nemaz nelīdzinās visām iepriekšējām — viņš skaidri zina, ka joprojām atrodas Sibīrijā, ka nekādas robežas nav šķērsotas. Kāda gan tādā gadījumā jēga, kāds mērķis? Pārbaude ekstremālos apstākļos? Pārbaudītāju fantāzijas mēdz būt galīgi ačgārnas. Kirjušam Šmirevam uzsūtīja maršrutā «izbēgušu, apbruņotu zeķu» grupu. Kavtorangs Jacuks sestajā treniņreida dienā pieņēma pa rāciju ziņojumu par ierobežota atomkara sākšanos. Uzdevumu jau viņš izpildīja, bet pēc tam dzēra veselu nedēļu. Un tie vēl nav tic trakākie piemēri — bija reizes, kad cilvēki nosirmoja dažu minušu laikā…

Lai kā ari nebūtu, informācijas pagaidām maz. Gadiem asinātie instinkti brīdina par nelabu savādību, bet nekāda konkrēta pamatojuma sliktajām priekšnojautām nav, tāpēc jāpagaida…

Pagāja vismaz stunda, pirms helikopters sāka piezemēties. Kā pēc burvju mājiena apklusa jēlie jociņi un zvaigas. Kad dzinējs apklusa, neredzama roka iebakstīja Mazuram starp ribām, un kāda balss skaļi painteresējās:

—   Vecais, vai tu proti ātri skriet?

Nodardēja skaļi smiekli, it kā Mazuram nesaprotamajā replikā slēptos noteikta jēga, vien gūstītājiem saprotama un uzjautrinoša līdz žagām. Mazurs mierīgi apjautājās:

—   Vai to maisu beidzot ņemsiet nost?

—   Pacietīsies, — viņam nopietni atbildēja. — Celies nu, pakustini kājiņas…

Satvēruši aiz elkoņiem, tie Mazuru rupji piecēla no sola kājās un pagrūda. Labi atcerēdamies durvju novietojumu, viņš izejot pamanījās noliekties un nesasist galvu pret dzelzs stenderi. Sejā iesitās spirgta vēja pūsma, savvaļas augu aromāts cīnījās ar degvielas smaku. Mazurs sasprindzināja muskuļus un lēca. Nenokrita. Likās, ka apavu zoles saskārušās ar betona vai asfalta segumu. Vai lidlauks?

Tūlīt pat, satvertu aiz apakšdelmiem, viņu enerģiski aizvilka prom. Zoles uz cietās virsmas klaudzēja, bet piepeši stingrais segums beidzās, un Mazurs aiz pārsteiguma sagrīļojās. Zem kājām bija nelīdzena zeme, noaugusi ar augstu zāli.

—   Sēdēt! — pie auss kāds ierēcās.

Neveikli izliecies, Mazurs pamanījās nolaisties tupus un saglabāt līdzsvaru. Kādas rokas uzgūla pleciem, viegli spiezdamas pie zemes, un tūlīt parāva arī aiz kājas — tika atraisītas krosenes un tūlīt pat norautas kopā ar visām zeķēm.

—   Olga! — Mazurs skaļi pasauca.

Domāja, iegāzīs. Nē, negāza. Olga atsaucās turpat netālu.

—   Jā-a!

—   Kā klājas?

—   Viņi man noāva kājas.

—    Narkomāni, — Mazurs sacīja. — Ostīs zeķes, — vēlēdamies sievu uzmundrināt, viņš runāja skaļi un moži. — Viņi, redz…

Un apklusa, saņēmis spēcīgu sitienu pa pakausi. Sasprindzinājis dzirdi, ieklausījās, kas notiek apkārt — ausīs vēl dunēja dzinēja dārdoņa.

Iespējams, viņš maldījās, bet nelikās, ka te būtu liels lidlauks, trokšņaina vieta, kur daudz tehnikas un cilvēku. Apkārt valdīja pārāk nedabisks klusums — bija dzirdams, kā sarunājas daži cilvēki, kā neskanīgi noklaudzēja kāds priekšmets — visticamāk, zemē nolikts automāts. Un viss. Nepabrauca garām neviena mašīna, neierūcās neviens lidmašīnas dzinējs.

Toties drīz viņš saklausīja gluži citādas skaņas, vairāk raksturīgas laukiem nekā karabāzei — ratu riteņu čīkstoņu un vienmērīgu zirgu pakavu dipoņu. Kļūdīties nebija iespējams. Tie bija rati un brauca tieši pie viņiem. Čīksti, pakavu duna… Un skaļš: «Tprr!» Nāsīs iesitās zirga smaka. Cita, nepazīstama balss ieinteresēti pavaicāja:

—   Kādas bija medības, zēni?

—   Augstākā klase, — līdzās Mazuram atsaucās kapteinis. — Vēl viens pārītis, un vecis nav nekāds inteliģentiņš, bet atvaļināts majors. Vai tas nav pluss?

—   Var jau būt, Toļeņka, ka pluss. Tad jau redzēsim, — balss nelikās īpaši patīkama, tāda pieglaimīgi indīga. — Meitēnu neaiztikāt?

—   Ko jūs, Kuzmič…

—   Nu skaties, Toļik, skaties. Nepievil vecu vīru, tevis dēļ galvu likt zem sitiena negriba, savējā, ne kaimiņa…

—   Kuzmič, nu tiešām…

—   Ticu, mīļais. Tikai kādēļ tad viņai uz tīrā krekliņa kāds visus savus piecus pirkstiņus atstājis? Būtu vismaz no rīta savas kārīgās rociņas nomazgājuši… Kurš? — balsī, tā noteikti piederēja padzīvojušam cilvēkam, ieskanējās metāls. — Nu, vai man būs te daudz

jārunā?

—   Nu, es nedaudz aptaustīju…

—  Mišeņka, manu vanadziņ, — metālu nomainīja lišķīgs saldums. — Paskaidro tam svešzemju mērkaķim, tam orangutanam — ja saimnieks teicis «tā», tad tā ari jābūt, un nekā savādāk…

Blaukt! Spriežot pēc skaņas, kāds saņēma pamatīgu pļauku, pie tam ne jau ar kailu roku. Sodītais nokrita, ievaidējās, iesmilkstējās, valdīdams kliedzienu, aizelsās.

—  Ta-a-auta… — Kuzmičs skumji noteica Mazuram tieši pie auss. — Lai cik es arī neskaidrotu, ka pūstošo Rietumu spēks slēpjas disciplīnā, bet jūs nevarat apvaldīt krievu dabu… Toļeņka aizvāc viņu man no acīm, kamēr vēl neesmu galīgi sapiktojies un viņu kandidātos ielicis…

Bija dzirdams, ka piekauto steigšus aizvelk prom.

—    Nu tad braucam arī, — Kuzmičs sacīja. — Sēdiniet dārgos ciemiņus vezumā, ar visu cieņu un bijību…

Mazuru piecēla kājās, pastūma uz priekšu. Gandrīz tūlīt pat viņš atsitās ar vēderu pret kaut ko līdzīgu bomim. Un uzminēja — ratu mala.

—   Nu, lien, — viņš tika pastumts. — Ko čammājies?

Mazurs, ne soli nepakustēdamies, izmeta:

—   Maisu noņemiet.

Maisu noņemt nevienam nenāca ne prātā — bet vairākas rokas, viņu satvērušas, parāva uz augšu un diezgan pieklājīgi nolaida sienā, zem kura bija jaušami dēļi. īss Olgas izsauciens, un Mazurs sajuta viņu blakus. Kāds nošmaukstināja, uz zirga sāniem noplīkšķēja groži, un rati sakustējās, viegli palēkdamies seklajās grambās.

Spriežot pec elpas un nejaušiem pieskārieniem, bez Mazura un Olgas ratos sēdēja vēl divi trīs vīri. Viņi smaržoja pēc laba odekolona, svešzemju, ne jau mūsējā, tualetes ūdens un nedaudz arī pēc ieroču eļļas — šī neatkārtojamā, daudzajos gados zemapziņā iegulušā aromāta. Riteņiem noteikti ir gumijas riepas — rati brauca pārāk līgani.

Visi klusēja, tikai vedējs reizēm kārtības labad uzkliedza zirgam. Pēc desmit minūtēm Mazurs sadūšojās:

—   Kuzmič, ei, Kuzmič!

—   Ko vēlies, balodīt? — gandrīz tūlīt pat pie pašas auss atsaucās jau pazīstamā balss — rāma un nedaudz gurda.

—   Tu varētu noņemt maisu.

—   Un kas tad ir, vai pietrūkst pacietības?

—   Bet kam gan patiktu?

—   Ohoho… Maisu jau, protams, var arī noņemt, tā nav grūta liela. Tikai tu, balodīt, nedari muļķības. Laidīsies vēl bēgt, bet zēni ātrumā nolaidīs kārtu, bēgošs cilvēks ir burvīgs mērķis… Taigas vidū savu jauno sievu atraitnēs atstāsi. Un kurp gan skriesi, pats padomā… Labāk aizmiedz acis, būs atradušas no gaismas, apžilbs.

Mazurs pievēra plakstus. Raupjais audums aizslīdēja augšup pa seju. Plaušās iesitās veldzējošs svaiga gaisa vilnis. Ieelpodams to lieliem malkiem, kā retu gardumu, Mazurs lēni, lēni pavēra acis — tomēr gaisma apžilbināja, nācās atkal tās aizvērt. Acu priekšā zibošie varavīkšņainic plankumi palēnām izzuda, un viņš beidzot spēja apskatīt negaidītos ceļabiedrus.

Viņi izrādījās četri. Vedēja seja nebija saskatāma — tikai platā mugura. Kuzmičs patiešām bija pavecs, ap gadiem sešdesmit, bet garās ūsas un bārda to padarīja vēl vecāku. Grumbainajā sejā spoži zilas, kā lodītes, mūžīgajā zemnieciskajā viltū mirdzēja acis. Neiedomājami patīkama fizionomija — nez kāpēc uzreiz kļuva skaidrs, ka arī nazi ribās šis nevainīgais večuks iegrūdīs diezgan negribīgi, ar katru krunciņu pauzdams skumjas un apgrūtinošo nepieciešamību ātrāk pabeigt šo nepatīkamo lietu. Ienaidnieki ar tādiem ģīmjiem jānogalina pirmie, citus atstājot uz vēlāku laiku…

Pārējie bija divi braši jaunekļi ap trīsdesmit, viens ar visai mūsdienīgām Ūsiņām, otrs — gludi noskuvies. Uzreiz redzams — nekas vairāk kā kalpiņi, un galvenais te ir vecis — bīstams kā klaburčūska.

Bet vispārsteidzošākais — apģērbs. Visi tris izskatījās kā ieradušies no kāda deviņsimt sešpadsmitā gada — vai arī taisnā ceļā atbraukuši no kāda veca Sibīrijas bojevika uzņemšanas laukuma, tāda kā «Drūmupe» vai «Ēnas izgaist dienvidū». Gari, svabadi krekli, vītas jostas, gari svārki, nospodrinātos zābakos ierotītas bikses, melnas naģenes ar lakādas nadziņiem. Kuzmičam vēl melna veste, un pāri vēderam pulksteņķēde. Un tā nebija nekāda katūna butaforija, bet no laba auduma kārtīgi pašūtas veclaicīga piegriezuma drēbes. Tomēr zem vestes, padusē, Kuzmičam melnēja mūsdienīga maksts, visai līdzīga īstai 88. modeļa «Bianči», no tās rēgojās iespaidīgs pistoles spals. Tas nav pierādījums, tagad privātpersonu rokās nonācis milzums importa stroķu — skūtajam jauneklim, zilajā kreklā ar punktiņiem, uz ceļiem, starp citu, pašu zemē ražots ierocis…

—   Te nu mēs esam, balodīt, — Kuzmičs sacīja. — Visā godībā. Kā ir? Vai nepatīkam?

—   Ne ipaši, — Mazurs atzinās. — Arī sievai to maisu no galvas noņemiet, ja jau esat tik labsirdīgi…

—    Kāpēc ne? Mišaņa, noņem. Un kāpēc tad mēs tev, balodīt, nepatīkam? — Kuzmičs labsirdīgi painteresējās.

—   Neesmu radis, labo vecīt, šādā vīzē ciemos braukt…

—   Ā, kā nu kuram veicas, kāds viesis, tāda uzņemšana…

—   Mīkliņas patīk? — Mazurs apvaicājās.

—   Kur nu man, mazprātiņam…

Mazurs neslēpdamies lūkojās apkārt. Rati brauca pa šauru taigas ceļu, apkārt slējās augsti ciedri — tumši brūniem, grubuļainiem stumbriem un bieziem vainagiem. Prātā piemetot helikoptera ātrumu un pašreizējo saules atrašanās vietu, iznāca, ka viņi aizrauti kaut kur uz austrumu pusi — ar nelielu novirzi uz ziemeļiem, tā ap grādiem desmit. Kādus simt kilometrus taigas dzīlēs. Pārskatīt prātā karti? Nē, vēlāk, mierīgos apstākļos, ja tādi būs…

Pavēlies pa kreisi, viņš apsēdās un pārkāra kājas pār augsto ratu malu. Ūsainais brašulis nenolaida no viņa saspringtu sargsuņa skatienu.

Vispār, ja tā radoši padomātu, Mazurs arī savažotām rokās noliktu gar zemi visus četrus — pat braucošos ratos. Ja viņi nav speciāli gatavoti, Mazura izredzes būtu ap procentiem astoņdesmit. Viens vienīgs precizējums: panākumi būs tikai tad, ja pie lietas ķersies no sirds. Uz dzīvību vai nāvi, bez kādiem pusvārdiem. Bet ar to tieši steigties nevajadzētu. Un ne jau tāpēc, ka Olga kā akmens kaklā karājās. Kamēr vēl pastāv nopietna iespējamība, ka rit parasta parbaude, ar Iīķīšu štancēšanu nav ko aizrauties. Par lieku steigu var mierīgi savākt lērumu soda punktu, bet gaidāmajai operācijai viņam noteikti sagatavoti dublieri — un Mazuram patiešām sagribējās palepoties ar kontradmirāļa uzplečiem…

—  Nu, ko tas viss nozīmē? — Olga dusmīgi noprasīja, pievērsdamās nevainīgajam večukam — malacis, arī saprata, kurš te noteicējs. Mazuram patika, kā viņa uzvedās — noteikti taču apjauta, ka kaut kas nav kārtībā.

—     Ko nu tas varētu nozīmēt, dūjiņ… — Kuzmiča grumbas saviļņojās. — Dzīves nejaušības, ar to arī viss pateikts. Saimnieks mums, mīļā, ir viesmīlīgs. Bez interesantiem viesiem taču taigā skumji, pali saproti. Par zvēru var pārvērsties, pat neievērosi, kā ar spalvu apaugsi. Tāpēc arī no sirds aicina ciemos, bet mēs tikai sīki ļautiņi, ko liek, to darām. Cenšamies…

—   Izsmeļošs paskaidrojums, — viņa paraustīja plecus.

—    Kā nu protam, — glumais vecis, piespiedis roku pie krūtīm, paklanījās. — Kad saimnieks atbrauks, paskaidros labāk, pilsētnieciski daiļrunīgi un neslēpti filozofiski…

Gan Kuzmičs, gan viņa rīkļurāvēji Mazuram patika vēl mazāk nekā helikoptera karotāji. Bārda viņam noteikti ir īsta, bet kāpēc šī maskarāde? Bet nav taču citu variantu, likai pārbaude. Citu izskaidrojumu vienkārši neizdomāt. Privātās raktuves, kur saved visās malās saķertus nelaimesputnus? Tad jau lētāk un vienkāršāk savākt klaidoņus, kurus neviens nemeklēs… Nevar taču nopietni domāt par kaut kādām vietējo narkobaronu lolotām kaņepju plantācijām? Braucot viņi ar Olgu nekādas plantācijas neredzēja. Kurš muļķis tās ierīkos upes krastā, kur pat kuģniecības panīkuma laikos joprojām notiek zināma kustība? Nekam noziedzīgam par nejaušiem aculieciniekiem viņi pa šīm dienām nav kļuvuši. Ja kāds tās kaņepes te arī būtu sācis audzēt, tad, tieši otrādi, censtos uzvesties pēc iespējas neuzkrītošāk.

—   Uz kurieni tad mēs īsli braucam? — Mazurs pavaicāja.

Muļķīgi, protams. Tikpat kā skaitīt lūgsnu, lai atpestī no nešķīsta — bet viņš galu galā bija dzimis Sibīrijā, tālā nomalē, bet šaiviet izsenis licēja, ka tieši šāds jautājums aizbiedēs taigā piemetušos vadātāju…

Kuzmičs caururba viņu ar vērīgu, asu skatienu un, kaut ko iedomājies, ieķiķinājās:

—   Pie saimnieka, kur gan citur. Kad noņemsim aproces, tu mums vēl pārmet krustu, varbūt izzudīsim…

Zirgs, bez mudināšanas paātrinājis soli, īsi iezviedzās. Ceļš pagriezās pa kreisi, atsedzot skatam zemu sopku iejoztu apļveida noru. Nedaudz pa labi no iedomātā centra dižojās koka pilsētiņa, īsts brīnums, kā pēc burvja mājiena. Meža vidū nezināma spēka atnests senās Krievzemes gabaliņš. Daži augsti namiņi ar terasēm un balkoniem, amizantiem koka zvīņu kupoliem — sīpolveida, teltsveida, bel citiem pat Mazurs nespēja rast apzīmējumu, nebija ne jausmas, kā šis skaistums agrāk dēvēts. Namus savienoja segtas galerijas, smailēs koši zeltīja divgalvaini ērgļi, bet šur tur atmirdzēja arī satelīta antenas. Apkārt izkaisītas vienkāršākas mājiņas, bet tikpat tīkamas acij un būvētas tajā pašā stilā. Un tas viss apjozts ar augstu, blīvu zedeni. Ielejā tekošā upīte plūst tieši cauri pilsētiņai — re, tur kupri uzmetis baļķu tiltiņš un vēl viens, un vēl… Vienā zedeņa stūrī — augsts tornis, gluži kā Eifeļa, otrā — virs baznīciņai līdzīgas būves astoņstūru krusts. Mazurs neviļus aizturēja elpu — tik negaidīts un skaists bija skatam pavērtais brīnums. Cik daudz laika un darba ieguldīts…

Mazurs atskatījās uz Olgu — viņas acis šķita apaļas, no sejas pat bija izzudis satraukums.

Kuzmičs, norāvis naģeni, pārkrustījās uz baznīcas pusi — seja kļuva neticami nopietna, īsta. Tā arī ir, Mazurs klusībā nodomāja — met krustu ar diviem pirkstiem, raskoļņiks. Gan puiši, gan vedējs, sekodami Kuzmiča piemēram, krustījās plašiem divpirkstu vēzieniem, skaidri redzams — tā nebija spēle, bet visīstākā nopietnība. Mazurs, uztvēris neizpratnes pilno Olgas skatienu, viegli paraustīja plecus. Galvā bija vienvienīgs jūklis. Vecticībnieku kopiena? Bet kā ar to saistīt visu pārējo — helikopteru, īstu lidlauku? Kaut kāda sekta?

Pat tagad taigā ir ciemati, kuri pēdējo simt gadu laikā nav pakļāvušies nevienai varai. Tos nespēja atrast pat vistrakākajos padomju varas gados un sameklēja tikai septiņdesmitajos, kad sākās masveida fotografēšana no pavadoņiem — un, kā pa kluso Mazuram savā laikā pastāstīja kolēģi no kaimiņu dienestiem, atstāja mierā. Nebija vērts pūlēties un pievienot tos nesatricināmajai brīvo republiku savienībai, vienkāršāk izlikties, ka to nav, par laimi, ar disidentiem viņi nesadarbojās un ar ārzemju raidbalsīm sakarus nemeklēja. Vien Karps Likovs, nabadziņš, taigas Robinsons, krita par žurnālistu upuri un tā arī nomira — bet viņš taču dzīvoja salīdzinoši pieejamā vietā, Mazajā Anzasā…

Nu ko, kārtējie «robinsoni»? Ar personīgo helikopteru un moderniem ieročiem? Un satelītantenām? Bet par kādu čaukstošo, piedodiet, tas viss pirkts? Tomēr kādas atradnes?

Iebrauktās sliedes beidzās pie platiem vārtiem — stabu gali bija rotāti sīkiem namiņiem, kurus vainagoja asas jumtu slīpnes, gar šķērsbaļķi stiepās interesanti grieztu dēlīšu dzega. Un virs vārtiem rāmajā vējā laiski plivinājās ārkārtīgi dīvains karogs — uz zaļa fona — ejošs melns lācis, bel virs tā — zelta kronis. Kas tad tā vēl par heraldiku? Vienīgais analogs — Kalifornijas štata karogs, bet lam pavisam citas krāsas un, protams, bez kroņa…

Atskanēja suņu rejas.

Trešā nodaļa cietums taigā

Vedčjs, atpakaļ atgāzies, pievilka grožus, un zirgs nepacietīgi iezviedzās.

—   Tā nu ar dievpalīgu esam klāt, — Kuzmičs atviegloti nopūtās. — Jūtieties, dārgie ciemiņi, kā mājās…

Mazurs demonstratīvi pakustināja rokas.

—   Pagaidīsi, mīļā sirds, — Kuzmičs stingri noteica. — Visam savs laiks un vieta šai pasaulē… Ē, nē, sēdi vien, ievedīs iekšā kā kungu…

Pavērās vārtiņi, parādījās bārdains ģīmis melnā naģenē un tūlīt pat nozuda. Iekšpusē sākās rosība, nočīkstēja kaut kas garš — acīmredzot izvilka baļķi. Un tūlīt pat atsprāga abas vārtu puses.

Rati iebrauca pagalmā — un divi vīri, apģērbti gluži tāpat kā Kuzmičs un konvojnieki, veikli metās aizvērt vārtus. Abiem plecā karājās karabīnes — droši varēja apgalvot, austriešu, saimnieks nebija skops…

Viņu ierašanās nepievērsa ne mazāko uzmanību — bruņotie sargi, aizcirtuši vārtus un iebīdījuši baļķi atpakaļ metāla eņģēs, uzmeta atbraucējiem tikai īsu skatienu, un vairāk neviens neparādījās. Vienīgi divi lieli, pinkaini suņi, aizelsdamies rāvās vaļā no ķēdēm. Valdīja pilnīgs klusums — ja neskaita suņu riešanu —, zilgmoja skaidrās debesis, un virs galvenā namiņa mirdzēja ērgļi — tagad, tuvumā, Mazurs saskatīja, ka tā logus klāja košas, daudzkrāsainas vitrāžas — senu krievu grāmatu miniatūru stilā.

Rati aizbrauca garām, uz torni, kas bija būvēts no veseliem koku stumbriem, savienotiem ar dzelzs stiprinājumiem. Gan cilvēki, gan rati līdzās milzu celtnei — savu simts metru augstumā — uzreiz kļuva mazi un niecīgi. Tieši blakus tornim atradās ēka, kas visvairāk atgādināja veclaicīgu tirgoņa spīķeri: resnu baļķu sienas, pāris sīku lodziņu, ko sargāja droši režģi. Tiesa, jumts, atbilstoši kopējam stilam, rotāts koka mežģīnēm, bet asā kore vainagota ar kaltu vējrādi — vilku ar atplestu rīkli.

Vedējs pievilka grožus, un rati apstājās. Milzeņi tūlīt pat izlēca, nesteidzīgi, krekšķēdams, izrāpās arī Kuzmičs un pamāja ar galvu Mazuram.

—   Lec zemē, balodīt. Esam klāt.

Mazurs izlēca un ar plecu pieturēja Olgu, kura, lēkdama tūlīt aiz viņa, zaudēja līdzsvaru. Kuzmičs nedaudz ņirdzīgā žestā pamāja ar roku.

—   Lūdzami sekojiet, mīļie. Apartamenti nav karaliski, bet tā nu tas dzīvē notiek, ka katram atvēlēta sava vieta…

Viņš pirmais uzkāpa lievenī, zemā, tikai trīs pakāpieni, pavēra smagās ar kaltām, vītām joslām apsistās ārdurvis. Aiz tām pavērās īss gaitenis: vienā pusē vienlaidus siena, otrā — trīs durvis ar arkveida augšpusi, aizslēgtas ar lielām, melnām piekaramajām atslēgām. Gaitenis bija spilgti apgaismots, dega trīs elektriskās lampas. Durvīs ierīkoti aizverami lodziņi, kas vairāk atgādināja cietuma lūciņas. Gaiteņa galā no taburetes veikli pielēca kājās vēl viens ķekatnieks, arī jauns, nolika karabīni stūrī, norāva no galvas naģeni un veikli paklanījās.

—   Visu cieņu, Jermolaj Kuzmič…

Pats interesantākais — tas viss nemaz nelīdzinājās spēlei. Ķekatnieki uzvedās dabiski un nepiespiesti, tā bija viņu ikdiena, ierastās attiecības. Skaidri redzams, ka pieraduši gan pie šī apģērba, gan ieročiem, kas vienmēr atradās pa rokai…

Kuzmičs aizbildnieciski pamāja. Nogāja gar durvīm, ar rādītājpirkstu pieskardamies atslēgām — arī kaut kāds iesakņojies paradums —, un, zābakus čīkstinādams, nostājās pretim sargam.

—   Kā dzīve rit?

—   Kā nu tā var ritēt? — pieglaimīgi iesmiedamies, sargs paraustīja plecus. — Pa iebraukto ceļu, Jermolaj Kuzmič, es pat teiktu, svētlaimīgi — ne mazākās kņadas un histēriju. Lūk, ko nozīmē laikus vest pie prāta…

Uztvēris veča ledaino skatienu, viņš apklusa un, noņēmis naģeni pavisam, sāka to burzīt rokās. Pašķielēja uz Mazuru un Olgu, bet uzdot jautājumus neuzdrošinājās. Galu galā Kuzmičs izrīkoja pats:

—  Slēdz vaļā aizņemto, Vaņuša. Jaunie viesi, iespējams, vienatnē arī neskums, toties mūsu vecajiem ciemiņiem bez kompānijas gan būs grūši…

Sargs atslēdza slēdzeni un plaši atvēra durvis. Iekšā, puskrēslā, no spilgli apgaismotā gaiteņa bija neskaidri saskatāmas nāras un uz tām — guļošie cilvēku stāvi.

—   Teciet, dārgie ciemiņi, kambarī, — Kuzmičs aicināja.

Mazurs pakustināja rokas.

—   Bet kā ar aprocītēm?

—   Kad vajadzēs, tad ari noņemsim.

—   Vismaz viņai…

Kuzmičs samiedza acis.

—   Tu mani, gaišo vanadziņ, nekaitini. Sarunāts?

Kādam aiz Mazura muguras tika pamirkšķināts, un viņš, spēcīga grūdiena sviests, tūlīt pat ielidoja iekšā. Tikai atsities pret sienu, noturējās kājās. Ienāca Olga, un durvis gandrīz bez skaņas aizcirtās, no ārpuses slēdzenē nošņirkstēja atslēga.

Gaisma telpā plūda caur vienīgo aizrestoto lodziņu, kas bija avīzes lapas lielumā. Kamēr acis pierada pie puskrēslas, Mazurs stāvēja un nekustējās.

Kamera bija liela, apmēram desmit reiz pieci. Vienu sienu pilnībā sedza nāras, uz kurām varēja brīvi — ja vien šis vārds piemērots dotajos apstākļos — iekārtoties cilvēki desmit. Kaili, ēvelēti dēļi, nekā līdzīga gultām. Tomēr… Pat atskurbtuvē, spriežot pēc klientu stāstiem, dod paladziņu. Un vairāk nekādu mēbeļu, vispār nekā, izņemot ar koka vāku aizvākotu baļļu pie ieejas. Vieglā smaķele, kas virmoja no tās puses, nepārprotami liecināja par tās pielietojumu. Virssardzē, kur Mazuram kā kursantam nācās dažas reizes uzturēties, bija komfortablāk. Ja nu vienīgi netīrāk — te vismaz valdīja tīrība. Iespējams, tāpēc, ka netīrumiem vienkārši nebija kur rasties — neredzēja nekādu personīgo lielu, ne krūzīšu, ne karotīšu. Nekā. Nāras, ateja un četri baskāji uz lāvām. Trīs vīrieši. Viens papliku galvvirsu, ap četrdesmit, ar lielu vēderu, kas kārās pār darba biksēm — vairāk nekā arī mugurā nebija. Otrs apmēram tajā pašā vecumā, bet sportiskāks, uz ceļa saplēstos džinsos un baltā krekliņā. Trešais, ap gadiem trīsdesmit, zili baltā «Adidas» sporta tērpā — un viņam līdzās sieviete, nedaudz jaunāka, simpātiska tumšmate tādā pašā tērpā.

Visi četri skatījās uz jaunpicnācējiem, un Mazuram viņu acis galīgi nepatika: pārāk ietramdīti un izbiedēti skatieni, kā klaiņojošiem suņiem, kas jebkuru brīdi gatavi saņemt spērienu vai sitienu ar akmeni. Tā nu viņš stāvēja kameras vidū, meklēdams vārdus un minēdams, kāds būs pirmais jautājums. Olga klusītēm piestāja līdzās.

Viņam aiz muguras nograbēja lodziņš, un atskanēja sarga vienaldzīgais bass.

—   Dieniniek, nolasi jaunajiem dienas kārtību.

Plikpaurainais resnis, veikli novēlies no nārām, pieskrēja pie Mazura, nostājās viņam tieši pretim un, nostiepis rokas gar sāniem, saka skaļi un skaidri deklarēt:

—     Paskaidroju dienas kārtību: kambari ir četri abu dzimumu dzīvnieki, pieskaitot jūs — seši. Citam ar citu atļauts sarunāties tikai čukstus, skaļi sazināties aizliegts. Staigāt pa kambari, izņemot ēdiena saņemšanas un atejas apmeklēšanas reizes, aizliegts. Pirms atejas apmeklēšanas jālūdz dieniniekam atļauja sekojošā formā: «Dzīvniek dieniniek, atļaujiet apmeklēt jūsu ateju!» un neizmantot to, pirms dieninieks nav devis atļauju noteiktajā formā: «Dzīvniek viesi, atļauju apmeklēt manu ateju.» Pēc vajadzību nokārtošanas jānostājas ar seju pret ateju miera stājā un jāpateicas sekojošā formā: «Paldies, atejas kundze, par jūsu nenovērtējamajiem pakalpojumiem!» Nakts laikā sieviešu dzimuma dzīvnieki vīriešu dzimuma dzīvniekiem nedrīkst atteikt nekāda veida seksuālos pakalpojumus. Pēc barības uzņemšanas bļodiņa jāizlaiza ar mēli līdz vēlamajam spožumam. Uz sarga kunga jautājumiem atbildēt īsi, ieņemot miera stāju, un pēc katras frāzes noteikti piebilst: «Sarga kungs.» Par nepaklausību tiek izteikts aizrādījums. Pēc otrā aizrādījuma — pieci sitieni ar pātagu, pēc trešā — karceris, pēc piektā — izlikšana mūdžiem. Paskaidrojumi beigušies, veikli uz nārām!

Un pirmais uzlēca atpakaļ vecajā vietā. Uz krūtīm un pleciem viņam vīdēja visprastākie tetovējumi zilā krāsā — bet Mazuram tajos kaut kas likās nepareizs. Vai nu par svaigiem, vai par daudz.

Noklausījies visu šo fantasmagoriju, Mazurs domīgi palika stāvam kameras vidū. Pavērsies pret Olgu, pamāja ar galvu uz nāru pusi.

—   Rāpjamies augšā, vai?

Resnis, nolēcis no nārām, piemetās pie durvīm un sāka dauzīt pa lodziņu. Tas atvērās.

—   Nu, kas ir?

—  Jaunajiem dzīvniekiem — pa aizrādījumam, sarga kungs!

—   Labi, škic, — ārpusē iecietīgi atteica, un lodziņš aizcirtās.

Resnis, aizelsdamies un svīzdams, zibenīgi atgriezās vietā. Mazurs uz

viņu neganti pašķielēja, un dieninieks klusītēm parāpoja nostāk. Pārējie uz viņiem pat nepaskatījās, tikai vienaldzīgi gulēja un blenza griestos, un šī trulā ganībās izlaistu govju padevība Mazuram riebās visvairāk. Lai gan stingrāku pārbaužu apstākļos gadījās visādi. Viņš joprojām tvērās pie šīs versijas — jo, atsakoties no tās, nāktos pieļaut visai briesmīgus pieņēmumus, absolūti necilvēcīgus. Bet no tādiem viņš zemapziņā baidījās — un ne jau sevis dēļ. Vissliktākais, ka te bija Olga. Būtu viņš viens un pārliecināts, ka šoreiz nav darīšana ar pašu specdienestiem — sen jau priekšā viss šķīstu un plīstu, bet aiz muguras — degtu un gaudotu…

Tātad — pārbaude. Bet par ko te īsti dod medaļas un par ko vienā mirklī pieskaita soda punktus? Šoreiz bez kļūdu un mēģinājumu metodes neiztikt. Pieci pletnes cirtieni principā nav nekas briesmīgs…

Cieši piespiedusies, Olga iečukstēja viņam ausī:

—  Kas par murgiem? Paskaties, kādas viņiem acis… Vai tādas tās lavas pārbaudes?

—  Pagaidām sēdi un nekārpies, — Mazurs vēl klusāk atčukstēja. — Vel maz informācijas, mazais.

—   Rokām neērti…

—  Tā viņi spiež uz psihi — sākumam… Pagaidi, vēl dabūsim trūkties. Vai smēķēt gribi?

—   Ka tad…

Ne viņu, ne Olgu nepārmeklēja, un Mazura treniņbikšu kabatā atradās gandrīz pilna «Opāla» paciņa un šķiltavas. Viņš savažotām

rokām viegli izvilka gan vienu, gan otru. Tālāk gāja grūtāk, bet Mazuts tomēr diezgan ātri izvilka cigareti, iebāza mutē Olgai, kas bija noliekusies pie viņa plaukstām, un, šķielēdams pār plecu, iededza šķiltavas. Pats ar lūpām paņēma uz nāras izkritušo cigareti un aizsmēķēja no Olgas. Pēc dažiem dūmiem dzīve šķita ciešamāka.

Pārītis «Adidas» sporta tērpos un gaišmatis džinsos acīmredzot bija nesmēķētāji — neizrādīja ne mazāko interesi, toties resnis nenovērsa lūdzošu skatienu. Mazurs, būdams uz viņu nikns par klajo stučīšanu sargam, izlikās, ka neko neievēro. Tad, piepeši apjautis, ka tādējādi pielīdzinās negaidītajiem kameras biedriem, satvēra ar kāju pirkstiem cigareti un pameta resnim, pēc tam pabīdīja tuvāk šķiltavas. Resnis ar baudu ievilka dūmu. Mazurs pa to laiku apskatīja pārējos. Vismierīgākais likās gaišmatainais vīrs saplēstajos džinsos. Aizrāpics pa nārām līdz viņam, Mazurs nometās uz ceļiem un iečukstēja tam ausī:

—   Kas te notiek?

—   Sūdīgi, brālīt, — uzrunātais atbildēja, instinktīvi atskatoties uz dieninieku.

—   Bet konkrēti? Kas tas par kurki?

—   Ko?

—   Kas tas par cietumu?

—   Kas to lai zina…

—   Vai sen jau te?

—   Nedēļu. Sitie jau sēdēja.

—   Nu, un ko viņi grib?

—   Nevaru saprast. Neko viņi negrib. Sēžam te kā pakaļas ciemos. Skaitās, ka braucu čiekurus lasīt…

—   Kas tevi sagrāba?

—   Militārie. Ar helikopteru.

—   Un tā arī neko nepieprasa?

Gaišmatainais klusēdams papurināja galvu.

—   Vai pēc joka neizskatās?

—   Kas nu par jokiem, — gaišmatainais nočukstēja. — Tu labāk uzmanīgāk, citādi savāksies sodus… Neko es, brālīt, nezinu un neko nesaprotu.

Mazurs devās pie rešņa, bet tas izbailēs tik strauji salēcās, ka viņš, domās atmetis tam ar roku, piesēdās pie puiša «Adidās».

—   Sveiks.

Uzrunātais šķielēja te uz durvīm, te uz melnmataino sievieti, un viņa seja, kā raksta veclaicīgos romānos, pauda lielu iekšēju cīņu. Beigu beigās puisis tomēr nolēma pamāt sveicienu.

—

ļ

Kas te notiek? — Mazurs nočukstēja.

—   Nav ne jausmas. Izbrīvējāmies ar sievu, lai apskatītu taigu, bet te — helikopters, jaunzcmc…

—   Vai sen sēžat?

—   Desmit dienu.

—   Ko viņi grib?

—   Nevaru saprast. Pirmajā dienā izprašņāja, kas un no kurienes, pēc lam — kā ar nazi nogrieza. Neko vairs neprasa, sēžam te… — viņa balss jaušami notrīsēja. — Nelēkājiet, būs pavisam slikti… Skaidrs? Lai kas ari nenotiktu, netrakojiet…

—   Kas tad notiek?

—   Viss… — sarunu biedrs nočukstēja. — Bīstieties no aizrādījumiem, viņi taču nopietni… Arī pēc tam piekrītiet…

—   Kam?

—   Piekrītiet. Noteikti. Pats redzēsiet.

—   Kam jāpiekrīt?

Puisis pārlaida skatu sienām, griestiem, norādīja uz savu atvērto muti, uz ausīm. «Kas tas? Mikrofoni?» Mazurs nodomāja. «Vispār jau viņš le sen sēž, viņam labāk zināms…»

—   Kas jūs esat? — Mazurs nočukstēja.

—   Ārsts. No Irkutskas. Aiz muļķības atbraucu sievai taigu parādīt. Tā, lūk, paradīju…

Mazurs atskatījās uz ārsta sievu — sejas vietā sastingusi traģiska maska. Vispār jau, pieturoties pie sākotnējās versijas, šis «ārsts» var izrādīties nezin kas…

—   Tad kam īsti tomēr jāpiekrīt?

—   Ko piedāvās…

Saruna neizdevās. Mazurs atgriezās atpakaļ un, pārkāpis pāri resnim, notupās līdzās Olgai. Tad iegrima dziļās pārdomās.

Apmācibu laikā vienam no instruktoriem, kurš mācīja tādas gudrības, par kurām normāls cilvēks tā ari nekad neuzzina, patika citēt Montēņu: «Varonībai, lāpāt kā citiem tikumiem, ir savas robežas, kuras pārkāpjot, sāc sliekties uz netikumu. Tāpēc tā var aizraut tos, kuri nepietiekami labi zina šīs robežas — bet precīzi tās noteikt patiešām nav viegli —, pie neapdomības, stūrgalvības un dažādu veidu neprāta.» Izsakoties vienkāršāk, jānogalina un vispār jāiesaistās kautiņā tikai tad, kad tas patiešām nepieciešams. Teorēmiņa — gauži vienkārša. Grūtākais — to realizēt praksē: ej nu izskaitļo, kad radusies īsta nepieciešamība.

Bet citas izejas taču nav? Pieņemsim, viņi nemelo. Pieņemsim, patiešām te dirn jau labi pasen un pa šo laiku saņēmuši tikai kaut kādu noslēpumainu piedāvājumu, kam nekavējoties jāpiekrīt. Gaidīt šo piedāvājumu arī pašam? Sirds saka, ka gaidot krietni vien var pictuvolics tramīgam un iebiedētam dzīvniekam. Lūk, kur sēž piemēri. Varbūt aktieri, bet varbūt dzīvi paraugi. Saprotams, bez akcijas skaidrību nerast… Sliktākais, ka pievāca apavus. Apautām kājām tagad, siltā, sausā laikā, noiet pa taigu kādus simts kilometrus nav pārāk grūti. Pat kopā ar Olgu. īpaši, ja būs ierocis…

Viņš izlēma. Iečukstējis Olgai ausī, pastiepa saslēgtos apakšdelmus. No satraukuma viņas mute nemaz nebija izkaltusi — pār Mazura rokām pārslīdēja mikla mēle, siekalu pietika. Standarta rokudzelži, ne pārāk cieši saslēgti… Aizgriezies no neizpratnē viņus vērojošajiem nāru kaimiņiem, Mazurs lēni, koncentrējoties, ļoti centīgi sāka nepieciešamās locītavu manipulācijas. Savā laikā viņš tika ļoti labi apmācīts, un viss noritēja gluži automātiski — cits aiz cita vajadzīgie apakšdelmu kauli izslīdēja no locītavām stingri noteiktā secībā. Mazurs ierasti apslāpēja vieglās sāpes…

Vēl dažas minūtes, un viņš, nokratījis rokudzelžus, ātri atbīdīja vietā kaulus. Ne jau visi seno japāņu nindzju izgudrojumi — nevis kino, bet reālie — izrādās nederīgi mūsu pašu reālajā dzīvē. Prasme ātri atbrīvoties no dažādiem rokudzelžiem, valgiem un viltīgiem mezgliem noder jebkuros platuma grādos…

Viņš pastiepa uz priekšu atsvabinātās rokas. Žēl, ka neizdosies albrīvot Olgu — kamerā nav neviena priekšmeta, kas derētu par mūķīzeri… Olga skatījās uz viņu sajūsmināti, pārējie — ar šausmām.

—    Ja kāds sāks kliegt — nositīšu, — klusītēm, caur zobiem, nošņācās Mazurs, galvenokārt vērsdamies pie resnā dieninieka.

Iespējams, mikrofoni Irkutskas ārstam tikai rēgojās aiz bailēm, tomēr vienalga jāpasteidzas. Mazurs, piezadzies pie lodziņa, piebungoja ar pirkstu kauliņiem.

—   Sarga kungs!

Lodziņš bija diezgan prāvs, galva cauri neizietu, bet roka ar bļodiņu — mierīgi, tāpēc acīmredzot arī ierīkots… Vietas satvērienam pietiekami.

Kad atvērās aizvirtnis un parādījās gluži mierīgs, bet neapmierināts ģīmis, Mazurs zibenīgi pašāva uz priekšu roku ar ieplestiem pirkstiem.

Lētdabis sākumā pretojās, bet tūlīt pat iegārdzies saguma — seja atradās kā dzelzs spīlēs, visi desmit pirksti tika laisti darbā, saspiežot žokļus, jutīgās ausis, divi iespiedās starp uzacu lokiem un acu āboliem.

Pieliecis. seju gluži klāt, Mazurs klusi brīdināja:

—   Sāksi raustīties, acis izspiedīšu. Saprati? Saprati, jā?

—   Au-u-u…

—    Tātad saprati, — Mazurs, ne par milimetru neatslābinādams tvērienu, mierīgi turpināja. — Nerausties, maita, citādi pats savas actiņas sabojāsi… Veikli paņem atslēgas un atslēdz durvis! Tev nebūs puti aizsniegties… Nu, man būs jāskaita līdz trīs? — Lai izklausītos pārliecinošāk, viņš vēl vieglītēm ar diviem pirkstiem uzsita pa bungādiņām. Neviļus arī citi pirksti uz mirkli iespiedās dziļāk.

Sargs slāpēti iegaudojās. Spriežot pēc metāliskās skrapstoņas, viņš drudžaini centās iebāzt atslēgu slēdzenē.

—   Lēnām, — Mazurs bargi maigā balsī izrīkoja. — Nesteidzies, mana sirds, tev noteikti izdosies…

Slēdzene klusi nožvadzēja.

—   Tā ja, — Mazurs apmierināti noteica. — Tagad izņem atslēgu, nomet zemē, tā lai es dzirdētu, met sev pie kājām…

Atslēga atsitās pret grīdu. Mazurs, zibenīgi atlaidis pirkstus, ar plaukstu sānmalām uzsita nedaudz virs ausīm. Sargam ar to pietika. Viņš vēl nepaguva saļimt, kad Mazurs jau, durvis atgrūdis, izdrāzās gaitenī. Drošības pēc iesita vēlreiz — ar kāju. Basa pēda ir labs sitamais, filmas tiešām nemelo.

Nedaudz noliecies un ieņēmis cīņas pozu, viņš ieklausījās. Klusums. Lētdabis, novests līdz vajadzīgajai kondīcijai, gulēja nekustīgi. Mazurs paņēma pie sienas pieslieto karabīni — KO-44, kara modeļa medību variants, tīri laba manta — un ātri pārbīdīja aizslēgu.

Patrona neizkrita. Mazurs pārbīdīja vēlreiz. Bet patronu atkal neieraudzīja. Nospieda mēlīti un ieskatījās magazīnā. Tukša. Notupies steidzīgi iztaustīja sarga kabatas. Nevienas patronas. Ātri viņu pārmeklēja — cigaretes, sērkociņi. Un viss. Kā tas saprotams, nav skaidrs, bet domāl nav laika…

Pa paradumam turēdams šaušanas gatavībā nederīgo ieroci, viņš piezagās pie durvīm. Nedaudz pavēra — viras bija labi saeļļotas, pat neiečīkstējās…

Klusums. Netālu suns žvadzināja ķēdi — pēc skaņas spriežot ar apetīti loča iekšā pusdienas, ar purnu stumdīdams pa zāli bļodiņu. Mazuram mutē saskrēja siekalas — atvējoja ceptas gaļas smaķelc, acīmredzot netālu ir virtuve. Un apkārt neviena cilvēka. Ar ko sākt? Nopratināt lētdabi, kad nāks pie sajēgas, vai nekavējoties sākt darboties lāpāt, uz labu laimi? Vai lētdabis būs pietiekami piekājīgs ķīlnieks?

Viņš kā ēna izslīdēja uz lieveņa un gar sienu aizlavījās līdz stūrim. Piesardzīgi izbāza laukā galvu…

Un saņēma sejā kaut kādas neciešami kodīgas vielas strūklu. Elpa tūlīt pat aizcirtās, acu priekšā sāka griezties zvaigznes, apziņa aizmiglojās, un viņš ievēlās tumšā bezdibenī.

…Mazurs sasietām rokām un kājām gulēja uz kreisā sāna. Uz kaut ka cieta. Kā tad, nāras. Visu apkārtējo pasauli aizēnoja melna veste ar garu sudraba pulksteņķēdi pāri vederam.

—   Tu esi veikls, balodīt, — likās, uz nāras malas sēdošais Kuzmičs izklausījās pat apmierināts. — Pareizi nospriedu, ka jāpasēž tepat tuvumā un jāpaskatās, kas un kā… — Viņš pagrozīja rokās plastmasas flakoniņu ar košu etiķeti. — Tīri labi atslēdz, ko tik tie vāeieteļi neizdomā…

Mazurs kā zirgs nosprauslojās un papurināja galvu. Rīklē un degunā vēl jula neiroparalizējošās ķīmijas pretīgo garšu.

—   Nav labi ciemus pamest, balodīt, ne tikai saimniekus nebrīdinot, bet vēl pari nodarot…

—   Vai lad lo kāds bija aizliedzis? — Mazurs pavīpsnāja. — Tas resnais muļķītis man sīki pastāstīja par visiem jūsu aizliegumiem, bet, ka nedrīkst bez saimnieku brīdināšanas pamest ciemus, ne vārdiņa nelika bilsts…

Kuzmičs klusītēm iesmējās:

—   Pareizi gan, balodīt, te ar aizliegumiem nogājis šķībi. Nu, bet tas taču pats par sevi saprotams…

—   Jā? — Mazurs pārjautāja kā nevainīgs bērns. — Kaut kā tādu likumu neatceros — «pats par sevi saprotams»…

—   Vai tik tu, balodīt, gadījumā neesi žīds? Bet varbūt advokāts? Pārlieku ņiprs uz likumiem…

—   Es esmu atvaļināts majors, — Mazurs atteica.

—   Tāpēc jau esi radis purnā braukt… Vaņuša tagad aizvainojumā kūsā. Pazemots jūtas… Ļaujiet man, kliedz, vai par pašu paņirgāties, vai vismaz viņa sievišķi pačamdīt… — Kuzmičs ar labpatiku ievēroja, kā Mazurs saraujas. — Tu nepārdzīvo, vanadziņ. Pārcelšu tevi no baložiem uz vanagu kārtu. Esi nopelnījis. Kāds vīrs, tāda slava. Beidz griezt zobus. Teikšu tev kā draugs, mūsu dzīve nav tik primitīvi iekārtota, lai katrs sētas puisis, tāds kā Vaņuša, varētu savus niķus dzīvē piepildīt. Bet sacīšu vēl ko: ja nodarījumi tiks atstāti bez soda, tā vairs nebūs dzīve bet īsts haoss…

Viņš pavirzījās nostāk. Uz nārām bez viņiem abiem neviena nebija — acīmredzot cita kamera, iekārtota gluži tāpat. Olga uz vēdera gulēja uz grīdas, sasietās rokas izstieptas uz priekšu. Divi ratos braukušie puiši varēja bez grūtībām viņu noturēt šajā pozā.

—   Ķeries klāt, Mitrij, — Kuzmičs pavēlēja. — Tikai skaties man, sitienu pēdas lai būtu redzamas, bet ādu nepāršķel — nav jau pirmā reize…

Kad Olgai vilka nost bikses, viņa mēģināja pretoties, bet milzeņi uzvēlās virsū un piespieda to pie zemes. Nepazīstamais Mitrijs panāca uz priekšu un atvēzējās ar nagaiku — it kā nevērīgi, bet veikli. Uz dibena tūlīt pat uztūka plata, sārta svītra.

—   Uzvelciet viņai bikses, nav ko lūrēt, — Kuzmičs, it kā nekas nebūtu nolicis, sacīja un tad pievērsās Mazuram. — Vai saprati mūsu sistēmu, vanadziņ? Tu izpelnies aizrādījumu, bet jaunā sieviņa samaksā, varbūt ar dibentiņu, bet varbūt, ja stipri mūs sadusmosi, ari .11 citu vietu. Tāpēc turpmāk uzvedies, kā pavēlēts, neapbēdini vecu viru. Ķeramies klāt, puiši.

Mazuru piecēla, izvilka gaitenī un ienesa blakuskamerā — vecajā, kur pie sienas izbīlī spiedās četri cilvēki. Nevērīgi uzmeta uz nārām, ieveda arī Olgu un noņēma viņai rokudzelžus.

—   Kad aizslēgsim durvis, atbrīvojiet vanagu, — Kuzmičs, ne pie viena nevērsdamies, noteica. — Un lai dienas kārtību ievērotu kā pa notīm. Marš uz nārām, dūjiņ, un īpaši nepārdzīvo, dieniņu ar dupsīti 11/ augšu pagulēsi un pāries…

Ceturtā nodaļa Skaidrība

M az.urs nogulēja ilgi, bet neviens tā arī neuzdrošinājās tuvoties. Viņš ievēroja, ka Olga grasās lūgt kameras biedrus palīdzēt, un ar skatienu apturēja — lai neizpelnās aizrādījumus. Viņa palika guļam uz vēdera, mākslotā mundrumā uzlūkodama vīru, bet acīs mirdzēja asaras, drīzāk no bezspēcīgām dusmām nekā no sāpēm. Pamazām Mazurs rokas atbrīvoja pats — virve izrādījās pašdarināta, kaņepju vai linu, un sasieta diezgan vienkāršā mezglā. Pēc tam kājas atraisīt jau bija nieka lieta.

—   Vai sāp? — viņš iečukstēja Olgai ausī, noglāstīdams vaigu.

—   Sirds sāp, — viņa atsaucās.

Mazura prombūtnes laikā nez kur bija pagaisušas cigaretes un šķiltavas. Šerloka Holmsa dedukcijas spējas te nebija vajadzīgas — viņš drūmi paskatījās uz resno dieninieku, un jau pēc minūtes tas sāka dīdīties, nervozēt, bet pēc divām, piesardzīgi pietuvojies, pa gabalu pasniedza nosperto. Mazurs ar Olgu izsmēķēja pa cigaretei, un dzīve atkal likās nedaudz jautrāka.

Bet drīz atkal kļuva drūmi. Olgas trīšanās un daudznozīmīgie skatieni, kurus tā meta uz atejas pusi, skaidri liecināja, kas par problēmu. Arī pašam sen laiks iepazīties ar šo vienkāršo civilizācijas izgudrojumu — gribot negribot nāksies ielaisties sīkos kompromisos…

—  Nāksies, mazais, — viņš, paraustījis plecus, nočukstēja. — Nekur nav teikts, ka noteikumiem nedrīkst pakļauties ar nicinājumu…

Nopūtusies Olga ar akmenscietu izteiksmi vērsās pie rešņa:

—   Dzīvniek dieniniek, atļaujiet apmeklēt jūsu ateju.

Uzrunātais acīm redzami vilka garumā laiku, vēlēdamies izbaudīt savu nožēlojami ierobežoto varu, un beidzot visā nopietnībā svarīgi pamāja.

—   Dzīvniek viešņa, es atļauju apmeklēt savu ateju.

Mazurs, pamanījis, ka Olga minstinās, ar izteiksmīgu žestu palūdza pārējos aizgriezties. Nedaudz vēlāk arī pats, uzspļāvis savai lepnajai nelokāmībai, lūdza atļauju apmeklējumam. Dzīve viņam bija iemācījusi apvaldīt lepnību, un tomēr tikai ar lielām pūlēm izdevās no mutes izgrūst:

—   Paldies, atejas kundze, par jusu vērtīgajiem pakalpojumiem…

Tāpēc jau tik slikti ielaisties kompromisos līdzīga situācijā: soli pa

solim, iestāstot sev, ka tas nav nekas vairāk kā piespiedu spēle, pašam nemanot, pārkāp robežu, aiz kuras sākas padevība…

Trijos dienā lodziņš pavērās, un sargs laiski ierēcās:

—   Dzīvniek Čugunkov, rit!

Resnis nošļūca no nārām un gluži vai skriešus metās pie durvīm, no kurienes atgriezās ar bļodiņu un krūzi ūdens. Tā viņus izsauca visus pēc kārtas — Mazuru ar Olgu kā pēdējos. Apspiežot dvēselē rūgtas mieles, Mazurs atsaucās pavēlei:

—   Dzīvniek Minajev, rīt!

Kompromiss numur divi — sevi var attaisnot, atsaucoties uz nepieciešamību saglabāt spēkus… Kā par brīnumu, barošanas procesā ņirgāšanās vairs nebija paredzēta. Ēdamais sastāvēja no pieklājīga vārītas gaļas gabala un vārītiem kartupeļiem, pārlietiem vai nu ar sviestu, vai margarīnu. Lai kādi arī nebūtu cietumsargu nodomi, gūstekņus bada mērdēt viņi nevēlējās. Nekas arī nebija pārsālīts, pašā laikā. Olga savu porciju pat nespēja pievārēt, un Mazurs, mazliet padomājis un uztvēris rešņa izsalkušo skatienu, piegāja pie viņa un iečukstēja ausī:

—   Atdošu, ja mūsu vietā izlaizīsi abas bļodiņas…

Resnis uzreiz piekrita. Mīļais Dievs, kaptcin, Mazurs ļauni nodomaja, tu taču atklāti priecājies par šo niecīgo uzvaru — cik sīki…

Par agru nopriecājās. Izlaizījis bļodiņas, dieninieks tūlīt pat metās pie lodziņa un iebļāvās:

—   Sarga kungs, jauniņajiem aizrādījums! Bļodiņas neizlaizīja!

Nu pagaidi, kuces dēls, ļaunā entuziasmā pavīpsnāja Mazurs. Naktī uzzināsi, ka senos laikos virssardzē gardemarīni tādiem kā tev sarīkoja «tumšo»…

Apmēram pēc pusstundas kameras durvis tika atslēgtas, iekšā ievēlās Mišaņa ar automātu šaušanas gatavībā, bet aiz viņa cicnigi ienāca nelietīgais vecūksnis Kuzmičs. Visus noskatīja, paklanījās.

—  Laba diena visiem, sērsēji, — un pamāja ar pirkstu Mazuram. — Lien zemē, vanadziņ, no nārām, iesim parunāt ar atbilstošu cilvēku…

Mazurs nokāpa.

Apsēdies, vanadziņ, uz maliņas un ieņem man, lūk, šādu pozu, — Ku/mičs parādīja, kādu. Redzēdams, ka Mazurs nesteidzas, samiedza mis. — Tu mani, vanadziņ, apbēdini. Sievai jau tāpat vēl dupsis sāp… \ dies, lai viņa atkal par tavu lecibu maksā?

Apsēdies uz nāras malas, Mazurs ieņēma vajadzīgo pozu. Divi Kuzmiča rokaspuiši ienesa šķietami redzētu ierīci — smagu dēli ar trim caurumiem, vienu lielāku un diviem mazākiem. No vienas puses Aurnīrs, no otras — cilpas.

Un veikli, pat ierasti, sadalījuši dēli gareniski divās daļās, saslēdza Ui ap Mazura kaklu un apakšdelmiem un aizslēdza atslēgu. Mazurs atcerējās, kur redzējis šo daiktu — muzejā.

—   Vai ķiniešiem ideju nospērāt, vecūksni?

—  Viņi visi šito kluci izmantoja, — Kuzmičs atteica. — Gan ķinieši, gan mandžūrieši, gan mongoļi. Neko teikt, šīs tautas prot viltīgas važas i/domāt. Nu, pieņemsim, rokas tu atbrīvosi, ja pietiks laika. Bet kur dēsi gaišo galviņu? Kaut kā neticas, ka plikām rokām atslēgu atmūķēsi… Soļo vien. .

Mazurs lēni devās uz durvīm. Smagais dēlis spieda kaklu — bet vēl vairāk traucēja kustēties, šķībacainie izgudrotāji robežas viņā pusē patiešām bija krietni pacentušies. Labi, gadās vēl sliktāk. Kad viņi pārgrieza upuriem pēdas un sabēra tur sasmalcinātus zirgu astrus — tad nu gan vairs nekāda skriešana neiznāktu. Bet atslēdziņu, pakustinot smadzenes, salauzt tomēr varēs, jāatrod tikai piemērots stingri nostiprināts metāla stienītis…

Viņš nokāpa no lieveņa un apstājās, gaidīdams norādījumus.

—  Soļo, lūk, turp, — Kuzmičs sacīja. — Vai redzi mājiņu ar zaļo lieveni? Turp ari dodies.

Mazurs uzkāpa zaļajā lieveni. Kuzmičs kā īsts šveicars pavēra viņam durvis un sāka izrīkot:

—   Soļo uz priekšu. Pagriezies pa labi. Apstājies.

Viņš atvēra durvis.

Mazurs, sagriezies sāniski, neveikli iegāja. Lielā, gaišā istabā atradās tumša koka galds, vai nu gadsimta sākuma senlieta, vai veikls atdarinājums, bet pie tā sēdēja vēl viens pārģērbies subjekts — švītīgs, ūsains štābkapteinis: melns mundieris ar baltām apšuvēm, uz piedurknes kolčakiešu balti zaļā uzšuve, kas kādreiz simbolizēja neatkarīgās Sibīrijas karogu, zelta uzpleči ar svītru un bez zvaigznītēm, pie krūtīm — kaut kādi vietējas nozīmes krusti. Viņam priekšā uz galda atradās formas cepure, papīra lapa un visai mūsdienīgs «Makarovs». Augstprātīgi noskatījis Mazuru, zeltuzplečainais piecēlās, čīkstinādams spodros zābakus, apgāja apkārt gūsteknim — smīnēdams un nicīgi šūpodams galvu — un lad piepeši iegāza pa pakrūti. Jādomā, tas bija sveicienā vietā.

Mazurs, zobus sakodis, sakopoja visus spēkus, lai nesakņuptu. Izdevās, lai gan labais āķis bija tiri izdevies.

—   Supermenu, kuces dels, tēlo? — štābkapteinis draudīgi painteresējās. — Es tev lādu supermenu parādīšu, boļševiku maita, — pat pirdīsi tikai pēc pavēles… Stāvēt mierā, draņķi!

Spriežot pēc sejas, viņam šī loma šausmīgi patika, dižojās neiedomājami. Tomēr kapteinis neapdomīgi pienāca par tuvu. Domās aprēķinājis virsnieka kāju stāvokli — kuras viņš nevarēja pāri siekstai saskatīt —, Mazurs zibenīgi spēra ar labo pēdu. Štābss ar troksni nogāzās uz piektā punkta. Mazurs dažus soļus atkāpās, lai labak redzētu tīkamo skalu. Aiz muguras ieķiķinājās Kuzmičs.

Viņa labdzimtība ilgi uz grīdas nelocījās, pielēca kājās, bet tūlīt pat ievaidējās un sāpēs saviebās, uzkāpis uz sasistās kājas. Izšņākdams draudus un lamas, aizkliboja līdz galdam, izvilka no atvilktnes vītu, īsu nagaiku, atņirdzās un grasījās jau solīt briesmīgu sodu — bet aiz muguras atskanēja uzkrītoši skaļa Kuzmiča kāsēšana. Štābss uzreiz pieklusa, lai arī iekšēji pretodamies. Uzmetis nagaiku uz galda, apsēdās un pakustināja ūsas.

—   Pagaidi tik, es vēl tavu sievišķi pratināšu…

—   Nositīšu, riebekli, — Mazurs atsaucās.

—   Nu pietiks, ērgļi un vanagi, — Kuzmičs valdonīgi pavēlēja. — Mazliet izklaidējāties, un pietiek. Ķerieties pie darba.

—   Kuzmič, ļauj man vismaz…

—   Pie darba, es teicu, ķeries, — veča balsī iešķindējās metāls.

—   Sēdies, maita, — štābss noburkšķēja, pievilkdams tuvāk papīru un paņemdams pildspalvu.

Mazurs, palūkojies apkārt, piesēda uz krāsotas taburetes. Kuzmičs piemetās kaut kur stūrī, palikdams neredzams. Laiku pa laikam viņš noteikti deva kādus norunātus mājienus, jo štābss vienā laidā lūkojās Mazuram pār plecu, piepeši atsaldams pret izvēlēto sarunas tēmu vai pat pārtraukdams jautājumu pusvārdā.

Pratināšana, Mazura vērtējumā, nebija no grūtākajām. Štābsam piemita zināmas iemaņas — noteikti dienējis kādā resorā, kur pratināšana ir ikdienas maizes darbs. Tomēr dziļi viņš neraka — acīmredzot tādu pavēli nebija saņēmis. Pārbaudījis visus Mazura pases datus, nedaudz painteresējās arī par dienestu — bet neizrādīja nekādu interesi par kara noslēpumiem vai detaļām, tikai pavirši slīdēja pa virsu, it kā aizpildīdams ne īpaši garu anketu.

Civilistam, protams, būtu grūti uzdoties par profesionālu karavīru. Toties kara jūrniekam ar ceturtdaļgadsimta ilgu stāžu, vēl jo vairāk i|i.isi sagatavotam «jūras velnam», nemaz nav tik grūti notēlot kājinieku majoru, kurš izmests rezervē pēc Gorbaēova bēgšanas no Austrumeiropas un piemunsturējies darbā vienā no Pītera tirdzniecības firmām… īpaši jau šādā pratināšanā, kuru mierīgu sirdi var nosaukt par diletantiskām izpriecām. Gadās, protams, ka rūdits vilks ar nodomu i/liekas par diletantu, bet te — Mazurs bija gatavs likt galvu ķīlā — no šī varianta nebija ne smakas.

Nobeigumā štābkapteinis, stūrgalvīgi dēvēdams Mazuru par maitu un boļševiku purnu, noņēma viņa pirkstu nospiedumus — ātri un prasmīgi. Un pamāja uz blakusistabas pusi.

—   Ej uz turieni, purns.

Aiz durvīm atradās tīri labi iekārtots ārsta kabinets, tikai pats ārsts, atbilstoši vietējām tradīcijām, ar kurām Mazurs jau pamazām sāka sarast, atkal bija it kā aizlienēts no pirmsrevolūcijas laikiem: melns, veclaicīga piegriezuma trīsdaļīgs uzvalks, stāvapkaklīte ar atliektiem stūriem, tumšsarkana kaklasaite ar baltiem punktiņiem, zelta pensnejs ar melnu aukliņu un Čehova bārdiņa. Eskulaps izrādījās pilnīgs pretstats savam kaimiņam štābkapteinim — par veselību Mazuru iztaujāja delikāti un labvēlīgi, visu laiku, kā senāk ierasts, dēvēdams par «lielkungu» un «tētiņu», bet vienreiz par «žēlīgo kungu». Izklausīja un izmērīja spiedienu — kā nemanīdams pacienta pleciem uzkrauto siekstu. Viņa inteliģentā izskata un labvēlības iedrošināts, Mazurs mēģināja uzdot pašu nevainīgāko jautājumu, bet dakteris tik lieliskā nevērībā to palaida gar ausīm, ka kļuva skaidrs — viņu saista ne tikai llipokrāta zvērests, bet vēl kas nezināms, tādēļ līdzjūtīgu dvēseli te neatrast.

—    Nu ko, tētiņ, — ārsts apmierināts noteica, — veselība jums lieliska, man pat nedaudz skauž. Plaušās gan nelieli trokšņi, bet tas nav bīstami… — un nedaudz paaugstinātā balsī: — Nu, ķerieties klāt!

Kāds, kurš apskates laikā klusēdams bija dimējis aiz muguras — par viņa klātbūtni liecināja tikai klusa elpa un viegls odekolona aromāts — tūlīt pat uzgāzās virsū, ar vienu roku satverdams siekstu, bet ar otru piespiezdams Mazuram pie sejas mīkstu lupatu, kas asi un vēsi iesmaržojās pēc ētera. Nepaspējis pat lāgā salēkties, Mazurs iegāzās nebūtībā.

…Šķiet, no nesamaņas viņu izrāva kņudošās sāpes krūtīs, kas līdzinājās oda kodienam. Liti kā arī necentās, pakustēties Mazurs nespēja. Galva dunēja. Pār viņu pārliecies eskulaps, šoreiz cietinātā halātā, skāra krūšu ādu ar kaut ko durstīgu un kņudinošu. Mazurs bija tiešā nozīmē piestiprināts pie kādas cietas guļvietas — ap elkoņiem, krustiem, gurniem, potītēm — visur žņaudzās virves un siksnas, viņš gulēja uz muguras, nostiprināts vēl arī pie kakla. Mēģinātu atvērt muti — tūlīt ar zodu sajustu siksnas stingro malu.

Eskulaps uzmeta viņam paviršu skatienu. Balss joprojām skanēja maigi un sirsnigi:

—   Neraustieties, tētiņ, strādāt jus man, protams, netraucesiet, bet pats sev neērtības gan sagādāsiet…

—   Ko jus tur darāt? — Mazurs, pārvarēdams sāpes, pavaicāja — siksna spiedās ādamābolā.

—   Nekas briesmīgs, žēlīgais kungs. Daži tetovējumiņi, tas arī viss. Jau pirmatnējos laikos uzskatīja, ka tic grezno vīrieti, tāpēc nedaudz pacietieties. Vispār galvenais jau ir aiz muguras…

—   Jūs jokojat? — Mazurs izdvesa.

Ārsts klusēja. Protams, viņš nejokoja — sāpes nemitīgi, bet viegli dzeldēja krūtis, dedzināja ādu. Mazurs sakoda zobus — nevis no sāpēm, bet no dusmām. Izskatījās, ka viņš beidzot saņēmis pārliecinošu visriebīgākās versijas pierādījumu…

Labajā pusē atskanēja štābkapteiņa balss:

—   Dok. bet vai nevar viņam virs pakaļas iededzināt: «Iebraucamā vieta»? Zināt, ar tādu bultiņu, kas nepārprotami norādītu uz caurumu?

—   Un kāda jēga, cienītais? — ārsts, nepārtraukdams darbu, izmeta.

—   A nekādas jēgas. Vienkārši patīkami. Lai pastaigā ar pederasta atzīmi uz dirsas… Nu, vai vismaz punktu viņam virs uzacs iezīmēsiet?

—   Nesaskanēs, tētiņ, ar kopējo stilu…

—   Nu un pie pakaļas to harmoniju. Es jums par to ampuliņu pagādātu…

—   Un tas viss tikai tāpēc, ka viņš jums viegli iekrāva?

—  Ja jums pašam, dok, tā būtu iekrāvuši… Nu, sitam saujā? Veselu iepakojumu gribat? Jums taču norma beigusies… Iepakojumu! Un ļaušu jums ar viņa kaķeni papriecāties. Aizvedīsim šo uz Taimunči, zivtiņas paķersim, kaķenīti padrāzīsim…

—   Būtu jūs labak gājis, kārdinātāj…

—   Dok, es nopietni. Kā būs, vai tad mēs, veci draugi, nesarunāsim?

Atvērās durvis. Soļi. Kuzmiča mīlīgā balstiņa:

—   Nelaime man ar jums. Kā mazi bērni. Ne uz brīdi nevar vienus atstāt…

—   Jermolaj Kuzmič, es… — štābkapteinis apjucis ieblējās un tūlīt apklusa.

Kuzmičs — spriežot pēc zābaku čīkstoņas, staigādams ap guļvietu, — skumji sacīja:

—  Mah no jums visiem drīz murgi sāks rādīties. Kur lai es, grēcīgais, jusu vietā pie disciplīnas pieradinātus ārzemju ļaudis atrodu… Manu zeltuzplečaino balodīt, vai tu vispār uztver atšķirību starp vāju un neuzticamu ķēdes posmu? Labi vēl, ka saimnieks — tālredzīgs virs — visus kambarus ar aizjūras mikrofoniem izdaiļojis, īstenas blaktis, he-he…

—   Es taču…

—  Slāj ārā, viņa augstības adjutant, kamēr vēl neesmu sācis dusmoties…

Zābaki čīkstēdami attālinājās.

—   Malacis, dakter, malacis, — Kuzmičs uzslavēja. — Lai gan, taisnību sakot, būtu interesanti vēl brīdi paklausīties — ja nu piepeši i/lemtu kaut ko pret disciplīnu…

—   Es taču…

—  Es jokoju, zinātniek mūsu, neņemiet pie sirds… Kā ar rokdarbu? Aha… Nu, saulīt, pabeigsim šo un pietiek. Galu galā mēs taču viņu nepošam tautas daiļamatu izstādei…

Ienāca vēl daži cilvēki. Mazuru sēja vaļā, ievērojot vislielāko piesardzību — vispirms atbrīvoja kaklu un rokas, ieslēdza siekstā un tikai tad ķērās pie kājām. Kas rotāja krūtis, viņš tā arī neieraudzīja, bet delnas nu bija tieši acu priekšā. Divi svaigi tetovējumi uz labās rokas pirkstiem, viens — uz kreisā zeltneša. Āda viegli uztūkusi, bet asinis gandrīz neredzēja — tikai viens vai divi pilieni. Smeldza vēl arī zem labā elkoņa — tātad arī tur…

—  Nu, lūk, tagad tu mums esi īsts skaistulis, — Kuzmičs noteica. — Iesim atpakaļ, uz dzīvokli… Un tu nerausties, ar labu lūdzu, atceries mūsu noteikumus…

Siekstu viņam noņēma pie durvīm. Pirms tam Kuzmičs, atgājis pie izejas tuvāk ar automātu apbruņotajam Mišaņam, brīdināja:

—    Vanadziņ gaišo, nejārējies. Pie mums tie ārzemju jociņi ar ķīlniekiem neiet cauri — skumji, bet atzīšos — ja nonākšu ķīlniekos, zēni arī mani sacaurumos. Izpildot manis paša stingru pavēli — jo cilvēks jau esmu vecs un labāk uzreiz doties uz viņpasauli no savējo lodes. Pie šitās sistēmas es taisnā ceļā nonākšu debesīs — bet, ķīlniekos sabijis, saimnieku sadusmošu, kas padebešiem mani nepietuvinās, bet zemes dzīvi ārkārtīgi sabojās…

Mazurs, lai ari vārījās dusmās, nenoturējās nepavīpsnājis:

—   Vai tad tu, vecvir, esi pārliecināts, ka tiksi debesīs? Varbūt tev silta vietiņa stāvu zemāk sagatavota? Kur karstāks, bet dienestnieki spalvaini un steidzīgi?

—     Piparu tev uz mēles, — Kuzmičs nopietni atcirta, tūlīt parmezdams platu krustu. — Par ko gan tu man soli tādas Dievam netīkamas briesmas?

—   Par tavām izpriecām, vecūksni… — Mazurs atbildēja. — Par ko tad vēl?

—    Uzjautrināji gan tu mani, vanadziņ. Uzjautrināji, — Kuzmičs nepasmaidījis sacīja. — Manas izpriecas Dievu nedusmo, ncdairics.

—   Bet kas sacīts par savu tuvāko?

—   Nu las taču — par tuvāko, — Kuzmičs paskaidroja, kā mazam nesaprašam skaidro visskaidrākās un pašsaprotamākās lietas. — Kas tu man par tuvāko, vanadziņ? Kaut kā neesmu ievērojis tevī tieksmi pēc īstenās ticības…

—   Es, starp cilu, esmu kristīts, — Mazurs atbildēja.

—   Baznīcā?

—   Kur tad vēl? Pareizticīgo.

—   Nikoniāņu, vanadziņ, — Kuzmičs maigi izlaboja. — Nikoniāņu pretīgajā pagānu templī. Un tādējādi tu man neesi nekāds tuvākais, bet gan tālāks par tālu, piedod, Kungs, par vārdu spēli… Kas gan tu man par tuvāko, ja nikoniāņiem dvēseles vietā — smirdīgi tvaiki? — Mazurā vērās fanātiķa apgarotās un kaismīgās acis. — Kā suņiem, tikai suns sargā māju, vismaz kāds labums, bet nikoniāņi jau ar savu esību vien maitā Dieva pasauli… Pazudi no manām acīm ātrāk kambarī, kamēr vēl neesmu sadusmojies. Redz, kas par maitu! — Pirmo reizi Mazurs viņu redzēja no tiesas iekarsušu. — Tuvākajos lien… Velna trīspirkstnieks…

Iegājis kamerā, Mazurs Olgu neieraudzīja — protams, pratināšana… Apgulās uz muguras, aizsmēķēja. Apskatīja sevi.

Uz kreisās rokas zeltneša — skaitlis 1979. Ja tas ir kāds gaduskaitlis, tad tūkstoš deviņsimt septiņdesmit devītais gads Mazuram neko neizteica, jo bija pagājis relatīvā bezdarbībā — vienkāršāk sakot, viņš visu šo laiku nosēdēja Savienībā, apmācīdams jauniņos un aiz plašās dzimtenes robežām nevienam rīkli nepārgrieza…

Uz labās rokas zeltneša — ap kinžalu apvijusies čūska ar kroni galvā. Uz vidējā pirksta — pieci punkti: četri veidoja kvadrātu, bet piektais — pa vidu. Starp labās rokas elkoni un delnu ieskicēts taisnstūris ar gaišām diagonālām līnijām un tajā galvaskauss. Un, visbeidzot, uz krūtīm rietoša saule ar īsiem un gariem stariem, bez noteiktas simetrijas. Nekā līdzīga rešņa tetovējumiem — tam bija pavisam citādi, gan uz krūtīm, gan pleca, gan pirkstiem…

Kāda tam visam jēga? Par pieciem punktiem Mazurs kaut ko pa ausu galam bija dzirdējis. Tas nozīmējot, ka cilvēks sēdējis: «Četri sargtorņi apkārt, un es pa vidu…» Bet pārējo nozīme absolūti nav saprotama. Tetovēts visai neprofesionāli, tāpat kā resnim.

Sabruka pēdējās šaubas. Mīļotais dienests, ķēries pie pārbaudes, būtu spējīgs uz jebkuriem sāpīgiem izgudrojumiem — izņemot tetovēšanu. Nopietnā specdienestā (bet pēdējā laikā diemžēl nez no kurienes radušies arī nenopietni) tetovējumiem uzlikts veto. Pēc tiem bieži var noteikt tautību — vienalga, vai tas ir nerunīgs gūsteknis vai līķis. Tāpēc «ārzemju komandējumos» tetovētos neņem. Un, ja vien tuvākajā laikā netiks atrasts veids, kā to draņķi likvidēt, «Zobenzivi» viņam neredzēt kā savas ausis.

Protams, var jau izvirzīt kādu supcrcksotisku versiju — skaudīgs dublieris, arī alkdams pēc paaugstinājuma, nolēmis Mazuram izrakt bedri un tāpēc sarīkojis visus šos mēslus…

Atkrīt. Pirmām kārtām jau tāpēc, ka neviens dublieris Mazuru nepazīst — tāpat kā viņš nepazīst savus dublierus. Un nevienam no tiem arī nebūtu tādu iespēju. Iespēju, kas būtu vismaz ģenerāļa līmenī. Varbūt kāda ģenerāļa godkārīgais dēliņš? Nieki, tīrā grābstīšanās pa gaisu…

Kāda cita resora izlūkdienests, kuram pat visiem savējiem neizprotamu un sarežģītu intrigu dēļ kā ēst nepieciešams, lai tā zemūdens kastroļa izmēģinājumi noritētu vislielākajā slepenībā? Murgi. Jebkuram, kurš grasītos izjaukt operāciju «Zobenzivs» — vai tas būtu savējais vai svešs — jāsaprot elementāra kā perpendikuls patiesība: Mazura izstumšana no spēles neko nemainīs. Vai — gandrīz neko.

Secinājums gauži vienkāršs: lai kas arī viņus ar Olgu nolaupījis, šie cilvēki nav saistīti ar valsts struktūrām. Šobrīd pilnīgi nav svarīgi, kas viņi ir un kāpēc uzsākuši šādas spēles. Tas jau būtu otršķirīgs jautājums. Galvenais, jātiek no šejienes laukā. Jebkuriem līdzekļiem. Un nevairoties no asinīm.

Vai savējie viņu meklēs? Nu dabīgi, pie tam ar lielu uzcītību. Teltī uz plosta palika maza pavadoņu sakaru rācija. Katru vakaru pulksten divdesmit vienos nulle nulle viņš sazinājās ar Šantarsku, īsi paziņodams, ka ir dzīvs un vesels, un viss rit normāli. Šovakar, gluži saprotamu iemeslu dēļ viņš to izdarīt nevarēs. "Naktī nekas netiks uzsākts — tāpat kā Mazurs, neviena dzīva dvēsele neticēs, ka Šantaras krastos viņam uzglūnējuši ārzemju spiegi. Sākumā īpaša satraukuma nebūs, tāpat kā Mazurs pats neuztrauktos par Volodju Somovu vai Jūras Čūsku — kas gan var gadīties rāmos ūdeņos apbruņotam «jūras velnam», kurš vienmēr gatavs visām nejaušībām? Ne te krāču, ne korsāru, ne haizivju…

Ap pusdienlaiku, protams, sāks nedaudz nervozēt. Bet, kad neatskanēs arī otrais signāls, sāksies nopietna rosība. Un ne vēlāk kā parit izsūtīs lidmašīnu pārlūkot Šantaras krastus. Tam degviela un vēlēšanās atradīsies arī šajos laikos, kad pat stratēģiski svarīgiem raķešu centriem parādu dēļ atslēdz elektrību — ne jau pats kapteinis ir tik vērtigs, bet gan veicamais uzdevums.

Bet lidmašīna meklēs plostu. Diemžēl Mazurs jau bija sapratis, ka nav kritis muļķu nagos. Kad helikopters aizlidoja, krastā noteikti palika cilvēki, kurus viņi neredzēja. Plostu iznīcināt nav grūti, bet vēl vieglāk aizvilkt to nedaudz tālāk un vienkārši palaist pa straumi. Pat ja plosts būtu atstāts mierā, viņus meklētu turpat krastā. Nevienam prātā nenāktu apmest kādu simt kilometru lielu likumu dziļāk taigā. Pat, ieraudzījuši jauno apnicini, neiedomāsies, ka lā saistīta ar konspirējušos kapteini un viņa jauno sievu. Godīgi jāatzīstas, ka Mazurs pats, ja gaditos piedalīties meklēšanā, pat vistrakākajos murgos neiedomātos…

Tātad uz palīdzību nav ko cerēt. Lai gan briesmīgi gribētos tai ticēt. Tātad paļauties var tikai uz sevi, brašuli. Nepieciešami apavi, pārtikas minimums un — ja jau sapņot, tad ar glanci — ieroči. Bet ja tā pieticīgāk — tad tikai apavi, un nekas vairāk. Mazurs varētu iet pa taigu ari basām kājām, bet Olga — lai arī pieredzējusi tūriste — nepaies. Tātad apavi, pie tam ļoti vēlams — vajadzīgā izmēra. Ja izrādīsies par mazu vai lielu, bus vēl sliktāk nekā basiem…

Viņš centās acu priekšā atvedināt vietējo karti, bet nekas neiznāca — uztraukums par Olgu un neziņa visu pārmāca. Mazurs atļāvās vēl vienu cigareti. Palika astoņas…

Pēc minūtēm divdesmit nograbēja atslēga. Ienāca Olga, un Mazuram iesmeldzās sirds — viņa soļoja, galvu nokārusi, acīs sanesušās asaras, bail pat iedomāties, ka tā kārtīgi salauzta…

Uzrāpusies uz nārām, iekrita vīra apkampienos, paslēpa seju pie viņa krūtīm un icclsojās klusās raudās. Mazurs, nepievērsdams apkārtējiem ne mazāko vērību — it kā te vispār neviena nebūtu —, glāstīja sievas matus. Sirds sāpēja žēlumā un nevarīgās dusmās, un viņš tikai klusi čukstēja Olgai ausī kaut ko gluži nesakarīgu, neļaudams krist histērijā.

Viņa pacēla galvu, un Mazurs kļuva priecīgs — acis vēl valgas, pār vaigiem plūst strautiņi, bet cauri klusajām raudām skaidri jaušama dzimtas stūrgalvība…

—   Nu, kas ir, mazais? — viņš iečukstēja sievai ausī.

—    Nekas jau nav, — Olga ieskatījās viņam acīs, mēģināja pasmaidīt, bet tad atkal paslēpa lūpas pie vīra auss. — Ne sita, ne varoja. Vienkārši nopratināja. Pavisam īsu laiciņu.

—   Vai štābkapteinis?

—   Tā ja. Bet pēc tam…

Apklususi, viņa parādīja savu labo roku. Uz mazā pirkstiņa zilēja sīki burtiņi: Kaija. Tad pavilka uz leju bikses. Uz labā gurna ietetovēta roze. Arī nekāds īpašais šedevrs.

—   Vai tas ir viss? — Mazurs čukstus pavaicāja.

—   Bet tev ar to par maz? Klau, liekas, mēs patiešām esam iekrituši… Tā nav valsts, bet kaut kāda mafija… Vai agrāk par kaut ko tādu esi dzirdējis? Galu galā dzimis sibīrietis…

Mazurs klusēdams papurināja galvu. Pirmkārt, agrāk daudz kas vispār reālajā dzīvē neeksistēja. Otrkārt… Viņš piepeši apjauta, ka galīgi nepazīst civilo dzīvi. Lasīts, protams, bija gan avīzēs, gan dažādās atmaskojošās grāmatelēs, bet tas jau nav tas. Ceturtdaļgadsimta dzīve slepenajās īpaša režīma kara pilsētiņās ar samērā šauru saskarsmes loku bija izveidojusi īstu kastu. Viņš zināja, kas notiek valstī, bet, lūk, īsto dzīvi ar tās neskaitāmajām sastāvdaļām un sīkumiem pārzināja slikti. Un tad Mazuram iešāvās prātā, ka viņš zināmā mērā līdzinās pēc ilgstošas prombūtnes dzimtenē pārbraukušam emigrantam. Visas zināšanas tīri teorētiskas. Nekādi specsemināri te nelīdzēs.

Tomēr šobrīd jau var saprast, ka viņi abi ar Olgu nokļuvuši pie noziedzīgiem elementiem. Likumus ievērojoši pilsoņi tādas lietiņas nedara. Un ir tikai trīs vitāli svarīgi jautājumi: kāpēc viņi saķerti, kur atrodas un ko darīt, ja izdosies aizbēgt?

Nebrīvais darbaspēks — lūk, labākais no* varbūtējiem izskaidrojumiem. Tāpēc jau šai ķurķī ieviesti šķietami idiotiski noteikumi — lai gūstekni salauztu, pārvērstu par dzīvnieku, niecību. Jāatzīst, nav slikta metodika. No efektivitātes viedokļa. Pats uz savas ādas pārliecinājās — ja arī turpmāk Olgas dēļ ielaidīsies kompromisos, tālu aizies. Lejup, lejup un lejup…

Tātad jabēg, pirms vēl nav nokļuvis kaut kādās slepenās zelta raktuvēs… Tīri mehāniski glāstīdams Olgas pieglausto galvu, Mazurs sasprindzināja trenēto atmiņu. Pirms došanās ceļā ar «Ihtiandru» viņš izskatīja veselu kaudzi karšu — bez īpašas vajadzības, vai nu aiz profesionāla ieraduma, vai arī nostalģijas mākts. Tādēļ tagad varēja droši noteikt, kur atrodas — kļūdoties ne vairāk kā par simt kilometriem (bet šeit, taigas plašumos, tāda kļūdīšanās neko nenozīmē — jebkurš zinošs cilvēks piekritīs)…

Gūsta vieta atrodas kaut kur Šantaras kalnu grēdas atradzē, upes labajā krastā starp Tungusku un Mazo Pitu. Precizitāte, protams, atkal visai aptuvena — runa taču par neapgūtu taigas gabalu vismaz Holandes lielumā. Tomēr viņš nevarētu būt kļūdījies — štābkapteinis sarunā ar dakteri neuzmanīgi pieminēja Taimunči upi, un tā jau ir laba norāde. Diezin vai šejienes saimnieks dotu viņiem helikopteru, lai tie varētu doties pamakšķerēt — tātad Taimunči ir tepat tuvumā…

Ciemu šai pusē gandrīz nav. Lai nokļūtu daudzmaz civilizētā vietā (kur trīstūkstoš kvadrātkilometros atrodas kādi divi trīs apdzīvoti punkti un entais skaits meža cirtēju nometņu), nāksies pa taigu nokātot savus trīssimt kilometrus. Tas gan nav tik briesmīgi — purvus te neatrast, nav jau Šantaras kreisais krasts. Varētu tikt galā pa nedēļu — ja nesāksies lieti un izdosies sadabūt Olgai piemērotus apavus. Trīssimt kilometru taisni uz dienvidiem, vēl kāds simts pa tām pašām «civilizētajām vietām» — un sasniegta vietējā Parīze — Pižmanas pilsēta, kur dzīvo pat piecpadsmit tūkstoši cilvēku, kur ir dzelzceļa stacija, Šantarskas sliežu ceļa galējais ziemeļu punkts, kur mīt kapteiņleitnanta Somova jaunākais brālis — vietējās milicijas darbinieks. Vienvārdsakot, Pižmana ir stratēģiskais mērķis, sapnis un apsolīta zeme. Pat ja Somovs jaunākais nebūs atrodams, varēs ielauzties preciniekā un ar zināmu komfortu laist līdz pašai Šantarskai.

Tagad — par traucēkļiem un šķēršļiem… Lai rastos optimisms, jādomā uzreiz par vissliktāko, tā ir daudz vieglāk…

Pie plosta, protams, atgriezties nedrīkst. Un ne jau tāpēc, ka tas vecajā vietā vairs nebūtu atrodams. Vienkārši šejienes ūdensceļi viņiem neder — visas vietējās upes tek ziemeļu virzienā (izņemot dažas nelielas teritorijas, bet bez navigācijas aparatūras Mazurs nolēma uz tām nepaļauties). Būs jādzenas pa sauszemi. Vēlams būtu kompass, bet var iztikt arī bez tā. Bet bez naža, pat vissliktākā, nu nekādi nevarēs

—   pat visnožēlojamākais dūcītis sniedz milzums iespēju. Olgas kājaviem varēs ziedot savu jūrnieka kreklu, gan iztiks… Bet nazis vajadzīgs, nazis, bez tā nav pat ko domāt…

Kamerā bija jaušami satumsis — tuvojās vakars, lodziņš niecīgs, un neviens pat nedomāja nest kādu gaismekli. Pārējie klusi gulēja — vai nu pieraduši pie tādiem gariem, tumšiem vakariem, vai ari aizmiguši. Viņam pie sāna sasilusi, klusi šņākuļoja Olga. Mazurs gulēja uz muguras un raudzījās tumsā. Galvā darbojās nevainojama skaitļojamā mašīna.

Pakaļdzīšanās, protams, neizpaliks. Pieņemsim, viņiem helikopterā uzstādīta šāda tāda aparatūra, sekos arī dzinējsuņi. Un vienalga tā būs pašdarbība. Mazurs apmācīts izdzīvot apstākļos, kad vienam jāiztur pilnīgi svešā zemē un pretiniekos — visi valsts spēki. Un tīri labi apmācīts, ja jau viņš joprojām ir sveiks un vesels. Galvenais — turēties dziļoksnī, kur nevarēs nosēsties helikopters un biezie koku vainagi daudzmaz pasargās no piķējošā lidojumā raidītām automātu kārtām. Meža ugunsgrēku neviens, pakaļ dzenoties, nesarīkos — pārāk riskanti…

Tikai tic tetovējumi… Rodas iespaids, ka te ož ne tikai pēc personības pazemošanas, bet arī pēc krietna aprēķina. Lai kas arī šis vietējais «saimnieks» nebūtu, viņš, spriežot pēc šai nomalē uzceltās pilsētiņas, ir diezgan bagāts un mierīgi varētu būt kaut kas līdzīgs dalienas kņazclim. Šai pusē, kur simtiem kilometru tālu stiepjas taiga, kur Šantarskai līdzīgas pilsētas ir tikpat nesasniedzamas kā Saule vai Mēness, gadsimtiem ilgi valdījuši patriarhāli tikumi. «Taiga ir likums, bet lācis — prokurors» — tā dzīvoja gan cara, gan komunistu laikos, bet tagad, kad pusfcodālo iekārtu piepeši apvienoja ar jauno krievu milzīgo naudu, vispār… Ja nu kriminālās pasaules tetovējumiem ir kāda īpaša nozīme? Ja katrs vietējais pilnvarotais, katrs laucinieks uzreiz sapratīs, ka no tālīnajām apcietinājuma vietām parāvis fraku drausmīgs ļaundaris un slepkavnieks, kaut kāds Scmjons Rīkļurāvējs ar draugaļu

Asiņaino Katjku? Medībās var iesaistīties milzums labu, neko nezinošu cilvēku. Svēti ticošu, ka tiek ķerts galvu griezējs un uzšķērdētājs. Kaut kas līdzīgs atgadījās Jūras Čūskas grupai — tiesa, civilizētākās vietās, bet tas situāciju vēl vairāk sarežģīja, jo gan radio, gan televīzija katru pusstundu brīdināja par īpaši bīstamu noziedznieku grupējumu, kuri cenšas izkļūt no apgabala…

Pieņemsim, Jūras Čūska kā tas Rausītis, veiksmīgi izvairījies no visām nepatikšanām, ierastos bāzē, nepazaudējis nevienu cilvēku. Bet tur bija seši «jūras velni», un viņiem kaklā vēl karājās divdesmittrīsgadīga mākslas zinātniece no Pītera, kas ne reizi mūžā nebija mērojusi kārtīgu gabalu pa mežonīgo taigu…

Galu galā viņš nemanot iesnaudās — kad visu nepieciešamo bija apdomājis.

Gulēdams trauslā vilka miegā, Mazurs vienā mirklī pamodās no svešas skaņas. Tūlīt pat pieslēdzies realitātei, vēl dažas sekundes nogulēja tumsā. Tāds melnums, ka vai acī dur — nakts gadījusies bez mēness, un cietuma tuvumā nedega neviena laterna. Tad no labās puses iespīdēja gaismas strēle. Tur tika atslēgtas kameras durvis, un garš, spožs stars aizstiepās līdz pat pretējai sienai. Katram gadījumam izlikdamies aizmidzis, Mazurs vēroja notiekošo caur pievērtiem plakstiem. Skaļi, kā īsti saimnieki klaudzinādami zābakus, ienāca jau pazīstamie negantnieki — ūsainais Mišaņa un viņa pārinieks. Abi nesa smagas taburetes, bet skūtais vēl kaut kādu pirmajā mirklī nesaprotamu priekšmetu, aiz kura stiepās gara, tieva virve. Mišaņam plecā karājās pompozs ierocis. Priekšmeta noslēpums tūlīt pat atklājās: skūtais novietoja to stūrī, kaut ko pagrieza, piespieda — un iedegās gaisma. Parastā galda lampa ar ļoti garu vadu, bet tajā ieskrūvēta vismaz piecsimtniecc, tāpēc pret griestiem pagrieztais žilbinošais gaismas kūlis apgaismoja visu kameru, izņemot stūri, kur atradās pati lampa. Uz nārām sakustējās un sāka murmināt cilvēki, kāds pusmiegā mežonīgi un histēriski iekliedzās.

—   Celties, dzīvnieki! — Mišaņa jautri un valdonīgi nokliedzās. — Beidziet kluknēt, tūlīt sāksies kulturas programma! Pārvērtīsim Sibīriju par augstas kultūras novadu. Kas ir, vai jums netika teikts? Lozungi — iegaumējiet — ir mūžīgi…

Viņa pārinieks dzīvespriecīgi iezviedzās. Ilgāk izlikties nebija jēgas, un Mazurs, pieslējis muguru pie sienas, apsēdās un saskatījās ar Olgu. Ieskatoties nelaimes brāļu skumji bezcerīgajās sejās, kļuva skaidrs, ka naktī kultūras programmas nav nekas jauns, nedz arī patīkams…

Mišaņa savu tabureti nolika stūrī — tagad viņš atradās tumsā, bet visi pārējie redzami kā uz delnas. Lai kā arī Mazurs centās, milzeni saskatīt nespēja, bet tumsā atskanējušās skaņas pazina uzreiz —

4 — 3450 magazīnā tika ielādētas patronas ar plastmasas čaulītēm. Pārinieks, gluži otrādi, iekārtojies kameras vidū un apsēdies uz taburetes, trinās un smīnēja. Pie durvīm, spiezdams padusē karabīni, dirnēja sargs.

Iestājās saspringts klusums.

—    Tātad, kungi un draņķi, — Mišaņa tumsā teatrāli ierunājas. — Man ir tas gods, tā teikt, pasludināt kulturālās atpūtas vakaru par atklātu. PSKP CK Politbiroja goda prezidiju nolemts neievēlēt, jo apkārtējā realitātē tāda vairs nav. Mūsu programmas pirmais numurs… — viņš neiedomājami ilgi ieturēja teatrālu pauzi. — Taigas striptīza uzlecošā zvaigzne, Viktorija Jegoršinas jaunkundze. Viktoša, lūdzu!

Melnmatainā jaunā sieviete norāpās no nārām, pagriezās ar seju pret viņiem un, pāris soļu atkāpusies, paklanījās, izstiepdama sānis rokas viļņveidīgā kustība kā neprasmīga aktrise, attēlojot putna lidojumu.

—    Nedzirdu aplausus! — atskanēja balss no tumsas. — Mani skumdina jūsu nekulturālība…

Trīs vīrieši uz nārām nikni sāka sist plaukstas.

—   Jauniņie, kāpēc jus tik nekulturāli? Uz karceri sagribējies?

Nicinādams sevi, Mazurs dažas reizes sasita plaukstas. Līdzās tikpat

negribīgi aplaudēja Olga.

—   Garlaikojas zāle, garlaikojas… — Mišaņa bēdīgi konstatēja. — Publika lēni iesilst, tādēļ — braucam, Viktoša, lēnā ritmā! Skatītāji aiztur elpu, kārtīgi aiztur…

Viktorija ar pilnīgi vienaldzīgu seju — kā koka lelle — sāka vilkt nost zili baltās «Adidas» bikses. Neveikli cenzdamās atdarināt ārzemju filmās redzētās striptīzmeitenes, nodemonstrēja tās uz izstieptas rokas un neskatoties aizmeta sānis. Atdarīja jaku — zem sporta tērpa vairāk nekā nebija — un, centīgi pastiepusi stūrus katru uz savu pusi, sāka lēni griezties, pagriežoties te pret nārām, te durvīm, te tumsā neredzamo izrīkotāju. Skūtais skaļi uzplaukšķināja viņai pa muguras apakšdaļu. Mazuram krampjaini sarāvās pirksti, tā gribējās tikt tiem abiem klāt. Tad sieviete nometa arī jaku, aizlika rokas aiz galvas un, vērdamās griestos, palika kaila stāvam kameras vidū. Uz viņas pleca un rokām Mazurs ievēroja zilus tetovējumus.

—   Un tagad uz skatuves apņēmīgi iznāk šās pastāvīgais asistents, Herr Doktor Aleksejs Jegoršins! — Mišaņa izrīkoja. — Mēs lūdzam, llcrr Doktor! Notēlojiet mums, lūdzams, svečturi!

Ārsts no Irkutskas padevīgi norāpās no nārām, paņēma no skūtā pāris dzeltenu stearīna sveču un, pagaidījis, līdz tās ar šķiltaviņām tiks aizdegtas, simetriski izstiepa rokas, un tā arī sastinga — nejēdzīgs un apkaunojošs dzīvais svečturis. Spilgtajā elektrības gaismā sveču liesmas

gandrīz nebija saskatāmas. Olga saraustīti nopūtās, gandrīz vai

ievaidējās.

—   Un tagadiņ, savieši, apburošā Vika demonstrēs mūsu kamerkoncerta kroņa numuru — kamerminetu gandrīz vai Parīzes stilā. Laimes rats griežas, griežas… Kas gan būs šis laimīgais? Ak, Stepana kungs, tepatiņās klātesošs, gluži kā klavieres krūmos! Sveiksim laimīgo uzvarētāju! Viktoša, lūdzu!

Viktorija notupās uz ceļiem skūtā Stepana priekšā, un abi pagriezās sāniski pret skatītājiem.

—   Un viņas skaļie, jautrie un dzīvespriecīgie šmauksti aizskanēja līdz pat pēdējām rindām! — Mišaņa komentēja. — Tiesneši atzīst sportistes meistarību… Hei, jūs, jauniņie, skatieties, citādi būs vēl sliktāk! Un tagad priekšplānā parādās svečturis…

Ārsts piegāja pavisam tuvu — no otras puses, lai neaizsegtu skatu uz nārām sēdošajiem — un priekšzīmīgi turpināja turēt sveces.

—   Piecēlās Viktošeņka, murrādama un aplaizīdamās, un paklanījās skatītājiem, mīļi smaidīdama… — Mišaņa nespēja vien beigt.

Mazurs jau sen, it kā nejauši, bija noņēmis no rokas savu smago mehānisko pulksteni un nolicis cieši līdzās uz nārām. Viņš joprojām svārstījās — nevis aprēķinādams izredzes, bet prātā iztēlodamies priekšā stāvošo notikumu partitūru. Dažos cīniņos improvizēšana ir kategoriski aizliegta, katra kustība iepriekš rūpīgi jāpārdomā…

—   Viktoša saldkaisli noslīga svečtura pakājē… — Mišaņa nokomandēja. — Bet mūsu programmā debija… Uz skatuves tiek aicināta apburošā Olga Vjazemskas jaunkundze, kura tūlīt novilks ūzas svečturim un aplaimos viņu tieši tā, kā tikko to varēja novērot. Uzmanību, debija! Pirmo reizi uz mūsu estrādes zīdējmeitene!

Olga pat nepakustējās. Viņas balsī jautās ledains nicinājums:

—   Tādas lietas es daru tikai ar savu vīru.

—          Mēs taču neesam zvēri, jaunkundzi — Mišaņa priecīgi iebrēcās.

—    Mēs taču esam cilvēki saprotoši un izvēles brīvību cienām. Ja jau jums tādi seksuālie principi, svečturis no spēles izstājas! Iztopot debitantes vēlmēm, aicinām uz skatuvi arī likumīgo vīru! Lai notiek, kā vēlaties, aplaimojiet viņu, laimīgā! Lūdzu, uz skatuves, saldo pārīti. Aplausi! Wrigley’s sperma — neatkārtojama un noturīga garša!

Mazurs, pieliecies tuvāk Olgai, pačukstēja:

—   Tikko pieskaršos — krīti zemē un lien zem nārām. Ej!

Olga sāka lēni rāpties lejā no nārām, Mazurs sažņaudza dūrē pulksteni. Galva bija skaidra un vēsa, kā vienmēr pirms cīņas, sekundes vilkās neticami lēni, laiks likās sastindzis.

Ierocis noteikti būs pavērsts pret viņu, nevis Olgu. Tikai Mazurs visticamāk atradīsies starp durvīm un sargu — un paspēs izgrozīties.

Zibens ātrumā ar pulksteni sasist spuldzīti — bērnu spēle. Lai arī no gaiteņa krīt gaisma, pirmajās sekundēs kontrasta dēļ liksies, ka iestājusies necaurredzama tumsa. Bet šīs sekundes maksimāli derīgi izmantot ir jau ierasta lieta: viņš nav novājējis, nav zaudējis spēkus, jūtas ne pa jokam nikns, pie tam ir nesen pabarots, un ķermenis jau pats visu zina… Stepanam padusē maksts, tas jāņem vērā…

Olga, norāpusies zemē, turpat arī palika stāvam, nekur tālāk neejot. Mazurs nolēca aiz viņas.

—    Un tā — uz skatuves saldais pārītis, minēts armijnieku gaumē! — Mišaņa ieaurojās. — Mūsu brašais majors sāk nesteidzīgi izģērbt savu lellīti, vispirms novelk jaku, tad krekliņu… Nu, kusties, zaldātiņ!

Mazurs pastiepa kreiso roku, pieskārās Olgas elkonim un pēc mirkļa, draudīgi iekliedzoties, metās pa labi, tādējādi pievērsdams sev uzmanību. Tad meta pulksteni. Spuldzīte ar troksni uzsprāga, nosprakšķēja īssavienojums, viss iegrima tumsā, un burtiski tajā pašā mirkli Stepans, saņēmis triecienu ar plaukstas pamatni, saļima uz taburetes — skaļi kā kartupeļu maiss. Mazurs atspērās no grīdas un lēca. Pretim, nedaudz pa kreisi, triecās šāviens. Sejā iesitās karstums un svilstoša pulvera dvaka — garām! Ar īso uzliesmojumu pielika, lai Mazurs paspētu noorientēties. Un precīzi iesist. Zem pēdas kaut kas pretīgi nokrakšķēja, un pretinieks saguma. Vēl mirklis, un ierocis jau atradās Mazura rokās. Viņš parāva aizslēgu un izšāva uz sargu, kurš nepaspēja nekādi reaģēt, nepaspēja pat aizvākties no durvīm. Izšāva tieši krūtīs, netrāpīt nekādi nebija iespējams…

Piepeši no durvju puses sejā iesitās vairāku jaudīgu starmešu gaisma. Mazurs vienā mirklī kļuva kā akls, tomēr turpināja šaut uz labu laimi — bet nedzirdēja ne plīstošu stiklu šķindoņu, ne kliedzienus, ne arī krītošu ķermeņu troksni. Patronas beidzās, un viņam pamazām sāka pielekt, ka tās nevarēja būt īstas… Tukšas plaukšķenes. Viņu atkal izvazājuši aiz deguna.

—    Varbūt šaujamo nometīsi? — no gaiteņa atskanēja Kuzmiča pieglaimīgā balstiņa. — Kāpēc gan tev tāds, nederīgs, vajadzīgs?

Mazurs mirkli svārstījās. Pie durvīm atskanēja kluss būkšķis, kaut kas nošvīkstēja — un viņš jau, tīklā iepīts, krita uz grīdas. Viens no tuvcīņnieka briesmīgākajiem ienaidniekiem — portatīvais tīklu metējs…

Kamerā tūlīt pat ievēlās pūlis, dimdinot zābakus un ar laternām izgaismojot visus stūrus. Mazuram par lielu pārsteigumu, viņam pat pirkstu nepiedūra — tikai pielika pie galvas pistoles stobru. Līdzās notupies cilvēks miermīlīgi ieteica:

—   Nospirinies, nav ne mazāko izredžu…

Mazurs ari nekustējās — izredžu patiešām nebija. Viņš noskatījās, kā no kameras iznes taburetes, lampu un tā arī neatguvušos Mišaņu. Vaidošo Stepanu izveda, atbalstot pie elkoņiem.

—  Nu, visi uz nārām! — Kuzmičs nokomandēja. — Un arī tu, dūjiņ, knašiņi lien ārā no nāru apakšas… — Tad pievērsās Mazuram. — Tev nu gan padodas bezkaunības, vanadziņ…

—   Kā jūgsi, tā brauksi, — Mazurs atcirta.

Lai cik las nebūtu dīvaini, Kuzmiča balsī nedzirdēja ne dusmu, ne aizkaitinājuma. It kā notiekošais viņu pilnībā apmierinātu.

—   Neesi tu parasts, vanadziņ, ak, neesi vis… — vecis, sliedamies virs Mazura, novilka. — Vai visu novācāt? Pulkstentiņu viņam atdodiet! Vesels taču, vai ne? Paskat tik, iet. Godam uztaisīts. Ar pulksteni uz nārām daudz labāk, vienmēr var paskatīties, kā dzīvīte lēnām aiztek… Vai ejam? Tu, vanadziņ, kad tīklu atšķetināsi, noteikti izmet pa lodziņu, valsts īpašums…

—    Labi, — piepeši atskanēja kāda nepazīstama, pašpārliecināta balss. — Pārmēru, Kuzmič, neņirgājies, atraisiet jās viņu…

Runātājs bija gaišmatis saplēstajos džinsos, nesenais kameras biedrs. Gluži nepiespiesti nolēcis no nārām, viņš tagad kā savējais stāvēja līdzās Kuzmičam.

—   Tev tā liekas? — Kuzmičs pārjautāja.

—    Pietiks, — gaišmatis atmeta ar roku. — Viss skaidrs. Raisiet

vaļā.

Kuzmičs neprotestēja. Mazuru sāka atraisīt un, tikko tīkls padevās, atsvabinātāji tālredzīgi atkāpās līdz durvīm un iededza starmešus.

—   Meties, major, uz nārām un pasnauduļo, — Kuzmičs sacīja. — Rīt parunāsim…

Un durvis aizcirtās, noklakšķēja atslēga. Mazurs uzrāpās uz nārām. Olga metās pie viņa, apskāva, piekļāvās.

—   Labi, — Mazurs nočukstēja. — Viss beidzās labi…

Īstenībā tik labvēlīgs konflikta atrisinājums viņam vēl vairāk nepatika — neizprotamības dēļ. Mazuru nepiekāva, lai gan, atceroties visas agrākās izdarības, tas vienkārši bija neizbēgami. Un piedevām kamerā atklājās provokators. Mazuram radās iespaids, ka viņš kārtējo reizi saskāries ar kādu testu, vēl vienu pārbaudi ekstremālā situācijā. Potenciālajam darbaspēkam tādi testi, šķiet, nebūtu vajadzīgi…

Pagāja stunda, bet kamerā tā arī neviens vairs neiegāzās, un Mazurs nolēma, ka var pagulēt.

…Šoreiz viņu nepamodināja atslēgu žvadzoņa, bet gan mēms cīniņš līdzās. Pastiepis roku, Mazurs sataustīja cīkstiņā saspringušus ķermeņus. Pieskārās resnam vēderam un — saprata. Blieza uz labu laimi.

Tūlīl pat atskanēja spiegšana — Olga bija pamanījusies ielaist zobus muti slāpējošajā plaukstā. Ar kreiso roku pieturēdams, Mazurs resnulim iegāza vēl vienu kārtīgu pļauku, kas to atsvieda krietni patālu. VisS, neskaitot iespiegšanos, nolika absolūtā klusumā.

Olga kvēli sāka čukstēt vīram ausī:

—   Pamostos, bet viņš man bikses velk nost, muti aizspieda…

Pa grīdas dēļiem nošvīkslēja basas kājas, resnis skrēja pie durvīm. Sāka dauzīt pa lūciņu.

—    Sarga kungs, jauniņajiem piezīme! Sieviešu dzimtes dzīvnieks man atsaka seksuālos pakalpojumus!

Lūciņa noklaudzēja, un sargs laiski atsaucās:

—   Vācies.

—  Sarga kungs, es jums saskaņā ar rīkojumu ziņoju par noteikumu pārkāpumu.

Sargs īsi un sulīgi paskaidroja, uz kurieni resnis var doties — un lūciņa skaļi aizcirtās. Šķiet, noteikumi laika gaitā mainījās… Mazurs pačukstēja Olgai:

—   Drošības pēc gulsties starp mani un sienu…

Piektā nodaļa lai dzīvo karalis, lai dzīvo!

Tas bija pirmais rīts, kuru Mazurs sagaidīja nosēpumainajā ieslodzījumā, tāpēc viņš, protams, tā uzreiz nemaz nevarēja pateikt, vai tas atšķiras no iepriekšējās drūmās ikdienības. Tomēr ļoti drīz pārliecinājās, ka atšķiras gan…

Tik tikko Jegoršina elektroniskais pulkstenis īsi iepīkstējās, Mazurs palūkojās savā: astoņi — Irkutskas eskulaps, novēlies no nārām, pieskrēja pie durvīm, pieklaudzināja pie durvju lodziņa un, kā tas pavērās, tūlīt sāka vāvuļot:

—   Sarga kungs, ziņo dieninieks! Kamerā — pieci dzīvnieki…

—    Ko jūs tur muldat, mīļais kungs! — viņā pusē skaļi pajautāja izbrīnīta balss. — Vai sliktu sapni redzējāt? Un vai tiešām nemaz nav neērti tik nelabi cilvēkus, biedrus savus, apsaukāt?

—   Bet kārtība taču… — ārsts jutās apjucis.

—    Kas par kārtību? — gaitenī turpināja brīnīties. — Vai tik jūs galviņu neesat saulē pārkarsējis? Piepeši kaut kādu dienas kārtību izdomājis, dieniniekus… Vai nu jums te kāda kazarma? Te ir kambaris, bet kambarī — viesu kungi. Drīz pasniegs ēdienu, tāpēc nedaudz pacietieties, pasēdiet, varbūt pavingrojiet, ja tīk…

Un lūciņa skāņi aizcirtās. Ārsts jutās tik apstulbis, ka tā arī palika kvcrnam pie durvīm. Bija nepieciešamas divas trīs minūtes, lai viņš apjukušu seju, galvu grozīdams un kaut ko zem deguna murminādams, dotos atpakaļ uz savu vietu.

Mazurs sēdēja uz nārām — kā karalis goda dienā —, smēķēja rīta cigareti un klusībā skumji vīpsnāja. Jo absolūti neticēja humānisma un labsirdības epidēmijas uzliesmojumam, kas piepeši pārņēmis gūstītājus. Kaut ko tādu gaidīt būtu muļķīgi — īpaši pēc viņa vakardienas trokšņainajiem varoņdarbiem. Drīzāk jau nāktos gatavoties satracinātu, ar rungām bruņotu lētdabju iebrukumam.

Tātad turpinājās ne pārāk izsmalcināts morāli psiholoģiskais presings. Vispirms cilvēkus centās padarīt par lopiem, bet pēc tam kontrastam pasludināja brīvību un liberalizāciju. Auksta dušiņa, karsta dušiņa… Ne kas oriģināls, ne arī kas jauns. Dažās briesmīgi slepenās mācību grāmatās var izlasīt krietni smalkāku kontrastmetožu aprakstus…

Acīmredzot to zināmā mērā apjauta arī tic trīs, kuri te bija nonākuši pirms Mazura un Olgas. īpaša sajūsma viņu sejās nebija manāma, drīzāk — smagas pārdomas un saspringta prātošana. Nu ko, vispār jau tas pilnībā iekļāvās stereotipā…

Pusdeviņos sāka ēdināt — atkal ar visu pompu. Pavērās lūciņa, un sargs pavēstīja:

—   Kungi, ēdiens atnests! Dāmas, ķā klājas, nāk pirmās. Viktorija Fjodorovna, Olga Vladimirovna, lūdzu!

Atgriezusies Olga neizpratnē paraustīja plecus un parādīja Mazuram ne tikai bļodiņu,kur ceptas vistas gabaliņam un kartupelīšiem līdzās atradās plastmasas karote, bet arī bulgāru cigarešu paciņu un simtgramīgu holandiešu šokolādīti. Visiem iedeva karotes, bet Mazuram ar resni vēl arī pa cigarešu paciņai (Jegoršini acīmredzot nesmēķēja). Ūdens vietā atmeta katram pa divlitrīgai pepsikolas pudelei. It kā ar to nepietiktu, sargs vēl apsolīja:

—   Kad atgriezīsieties no pastaigas, dāmas un kungi, mēs jums jau būsim uzstādījuši mazgātuvi… Ja kāds vēlas grāmatiņu vai šaha spēlīti, tikai pasakiet. Tāpēc jau mēs te esam nolikti…

Balss skanēja atklāti un miermīlīgi, tomēr Mazurs, dienesta laikā piedalījies neskaitāmās mācību pratināšanās — kā izmeklētāja, tā arī pratināmā lomā — saldenajā baritonā saklausīja zināmu zemtekstu. Gan vieglu izsmieklu, gan, iespējams, arī nepatiku par visu šo teātri. Vismaz brīdī, kad pēc brokastu bļodiņas tika aicināts «Minajeva kungs», sarga tonī jautās zināma ļaunuma pieskaņa — nebija jau aktieris, protams, un viņa drauģeļus Mazurs vakar kārtīgi apstrādāja, īpaši Mjšaņu…

Pēc brokastīm Mazurs grasījās parunāt ar kameras biedriem — šoreiz pilnā balsi —, bet, pamanījis, ka tic, pakļaudamies iestrādātajiem refleksiem, ķērās pie bļodiņu laizīšanas, tikai nicīgi saviebās un atmeta ar roku. Viņš nevēlējās pārspēt svētumā Komas pāvestu un lieliski saprata, ka jebkurš var salūzt, bet tomēr ceturtdaļgadsimta laikā bija pieradis pie pavisam citādiem cilvēkiem… Un tāpēc nespēja sevi piespiest.

Olga, gluži otrādi, brīvi devās izlūkgājienā — uzreiz pēc brokastīm apsēdās līdzās Viktorijai, un abas par kaut ko sāka sačukstēties — vienu reizi pat atskanēja ķiķināšana. Pats Mazurs, pārvācies pie lodziņa, vērīgi ieklausījās āra skaņās, cenzdamies no apkārtējās telpas uztvert kaut nelielu informācijas drusciņu. Bet nekā derīga neguva. Viss, ko varēja saklausīt, vairāk līdzinājās visparastākajām ciema rīta skaņām: laiski ierējās suņi, atgādinot, ka nenīkst bezdarbībā, bet apzinīgi pilda pienākumus, pavisam tuvu māva govs, pāris reižu atvējoja zirgu zviegšana, kāds pagāja garām, grabinādams tukšus spaiņus, un driz vien iežvadzējās akas ķēde. Ja aizvērtu acis, uz mirkli aizmirstu cietumu un atslēgtos — nez kur pagaistu ceturdaļgadsimta un viņš atkal atrastos dzimtajā ciematā…

Atgriezās Olga un iečukstēja ausī:

—   Nekas neiznāca. Nekāda labuma.

—   Vai mēli atraisīt mēģināji?

—    Kā tad. Kamēr runa par visādiem traļi-vaļi, viss rit kā pa diedziņu, bet tikko ieminējos, kas viņiem te īsti piedāvāts, uzreiz savelkas adatu kamolā…

Mazurs domīgi pievērsa skatienu resnim. Instinktīvi juta, ka te nebūs jāpārpūlas un jāizmanto apgūtā īpašās pratināšanas metodes — jāpiegrūž tik dūre pie deguna, jāiekrauj vienreiz pa ausīm… Varbūt pamēģināt?

Nepaspēja — atvērās durvju lodziņš, un sargs, visiem spēkiem cenzdamies saglabāt laipna un viesmīlīga namatēva toni, pavēstīja:

—   Dāmas un kungi, vai nevēlaties doties pastaigā? Laiciņš pieturas saulains, derētu paelpot svaigu gaisu… Saņemiet rotas, esiet tik žēlīgi!

Tulil pat nožvadzēja metāls — lētdabis caur lodziņu iemeta jaunu, spīdīgu ķēžu kamolu (Mazurs uzreiz ievēroja, ka vaļējās važas ir četras). Neviens nepakustējās — acīmredzot arī pārējiem šādi pārsteigumi gadījās pirmo reizi. Ķēdes neskartas palika mētājamies pie durvīm.

—   Ko tad jūs tā, mīļie? — sargs izklausījās norūpējies. — Nāciet tik šurp, kurš vēlas. Jūs esat mācīti un izglītoti ļauži, ātri noskaidrosiet, kur kas jāpiestiprina. Vai varbūt pastaigāties negribat? — balsī ieskanējās agrākā cietsirdība. — Kāpēc par savu veselību nerūpējaties? Ar labu lūdzu, uzģērbiet jauno kārtu…

Resnis pirmais pieskrēja pie durvīm un sāka rakņāties pa žvadzošo kaudzi. Sargs pamācīja:

—   Pāri uz rociņām, pāri uz kājiņām, žēlīgais kungs. Uz kinematogrāfu, jauž, esat gājis un savažotus vaņģiniekus skatījis?

Resnis lika galā ātri — acīmredzot aiz bailēm — un skāņi aizspieda uz rokām un kājām sastiprinātās važas. Mazurs ieskatījās vērīgāk. Visīstākās važas — roku un kāju, savienotas ar ķēdi. Kārtīgi kaltas, uzreiz redzams, ka piekājīgs smagums. Pa to laiku uz grīdas tika nomesls vēl viens žvadzošs kamols.

—    Uzliec, major, vanadziņ mūsu, — atskanēja Kuzmiča balss. — Tu nebīsties, ja teikts pastaigāties, tad tas arī nozīmē — pastaigāties. Paelposiet taigas gaisu, pēc tam uz pirtiņu aizvedīsim. Tikai lu tās važas nost gan nemet. Sirds man vēsta, ka tava sieviņa tādus cirka faķīra trikus nepieprot, tāpēc nekas jēdzīgs tev pagaidām neiznāks…

Nospļāvies Mazurs norāpās no nārām. Važas svēra kilogramus desmit un krietni traucēja kustības. Kuzmičs vērīgi blisinājās, vērodams fanlasmagoriskās darbības, un, tikko visi pieci bija savažoti, durvis tūlīt pal atvērās.

—   Nāciet pa vienam, mīļie ciemiņi, — vecis pasauca.

Mazurs gāja pirmais.

Tur stāvēja nepazīstams nekrietnieks, milzīgs kā visi šejienieši, un līdzīgi pārējiem ģērbies kā kupcis vai arī turīgs zemnieks, kas saposies uz baznīcu vai gadatirgu. Veikli ar rokudzelžiem piestiprinājis Mazura važas pie citas ķēdes, smagākas, viņš pēc tam piekabināja tai arī visus pārējos. Labpatikā novērtējis savu roku darbu, soli atkāpās un nokomandēja:

—   Soļojiet uz pagalmu, ciemiņu kungi!

Žvadzēdama un grabēdama, dīvainā procesija devās ceļā. Iešana nebija mokoša, bet neierasta un pazemojoša. Vienā laidā kāds kāpa uz važām, apstādinādams visu gājienu. Mazurs atskatījās pār plecu — Olga nodrošinājās, ar vienu roku centīgi turēdama kopējo ķēdi, bet ar otru paceļot kāju važas. Kuzmičs gāja pa priekšu, murrādams sev zem deguna kādu stieptu melodiju, iespējams, garīgo. Nonācis uz lieveņa, atskatījās.

—    Uz ratiem, mīlīši, soļojiet. Vedīsim jūs kā lielkungus. Veselu pusversti taču kājas nedeldēsiet?

Desmit metrus no lieveņa stāvēja jau pazīstamais pajūgs, un vedējs — tas pats — sēdēja ar pieredzējuša kučiera vienaldzīgo sejas izteiksmi, kurš savā mūžā vedis ne vienu vien dīvainu kravu. Kad nelaimīgā piecotne šķindot un grabot vilkās uz ratiem, garām pagāja gadus četrdesmit veca sieviete — vienkārša krievu seja, melni svārki līdz zemei, zila blūze ar baltiem punktiņiem un pelēks lakats. Nesa viņa lielu māla podu ar miltiem, bet no tās skatiena Mazuram pārskrēja tirpas pār muguru — šajā paviršajā acu uzmetienā nebija ne miņas no netīksmes, ziņkārības vai kādām citām emocijām. Tik vienaldzīgi iet garām laternas stabam vai avīžu kioskam — ikdienišķai sadzīves detaļai… Gūstekņi šā tā sarāpās ratos un iekārtojās sēdus, pārkarot kājas pār malu. Kuzmičs veikli uzlēca augšā, nonākdams līdzās Mazuram — spēcīgs, nelietīgais večuks, jāatzīst, ne miņas no vecuma slābuma…

No blakusceltnes, kas līdzinājās labības noliktavai, izjāja divi jātnieki — skūtais Stepans (uzmezdams Mazuram niknu skatienu) un nepazīstams ūsainis. Viņi iekārtojās ratiem aizmugurē kā konvojs.

Tie paši sargi atvēra vārtus, un rati izbrauca ārā, tikai šoreiz pagriezās uz citu pusi, dodoties šķērsām pāri ielejas platākajai vietai. Ari tur bija iebraukts ceļš, tomēr mazāks nekā tas, pa kuru vakar veda Mazuru un Olgu.

Rīts patiešām bija gadījies brīnišķīgs. Debesis maigi zilas un skaidras, tumši zaļā taiga šķila tīra, teju pirms piecām minūtēm radīta tukšā vietā, kur dzīvot un medīt labiem un godīgiem cilvēkiem…

—    Kāda pašsajūta, major? — Kuzmičs nepiespiesti apvaicājās. — Vai vienmēr esi tik mierīgs, vai tikai no rītiem? Ja nu es jūs visus vedu uz nošaušanu? — aizmugurē skaļi ieelsās resnis, un vecis neatskatīdamies pār plecu nicīgi izmeta. — Nečīksti, smerdcli, vectētiņš tikai joko, viņam tāds raksturs… Vai zini, major, ko esmu ievērojis? Tu, vanadziņ, ne reizi neesi nevienam apjautājies, kas mums visiem no tevis vajadzīgs…

—   Tikpat nebūtu teicis, — Mazurs paraustīja plecus.

—    Bet jautāt jau nav grēks? Tātad nolēmi laiku ar izprašņāšanu netērēt, bet pie pirmās izdevības bēgt prom, ko? Vanadziņ… Un par ko tagad domā?

—   Par augstām sfērām, — Mazurs atbildēja. — Saproti, Galaktika drāžas kaut kur izplatījumā, planētas griežas, komētas riņķo, visur laimība un pasaules harmonija — bet te, paskat, taigā mīt tāds pagāns kā tu, svēto vecvīr…

—  Tu mani, vanadziņ, nemīli, — Kuzmičs bēdīgi nopūtās. — Neesmu es, nabadziņš, tev iepaticies…

—   Par ko tad lai es tevi mīlētu?

—    Par manu labo sirdi, — Kuzmičs apgarotu sejas izteiksmi atbildēja. — Es tevi nemocīju, arī tavu skaistulīti izpriecām neatdevu, lai gan daži nešķīsteņi uzstāja, kā ar nazi pie rīkles stāvēja. Tu pie manis dzīvo ka Dieva ausī, ēd, cik lien, nesodīts kropļo manus puisīšus un piedevām vel apveltī nabaga sirmgalvi pilsētnieciskām rupjībām…

—   Ai, ja tu man, nabaga vccūksni, gadītos brīvā taigā… — Mazurs sapņaini novilka.

—   Nogalinātu? — vecis priecīgi minēja.

—   Nu, ar rausīšicm jau nebarotu.

—   Vienvārdsakot, pēc taigas likuma? Kur lācis par prokuroru? Vai ne tā? Ko tad niknumā kūsā, kad es tevi, nevis tu mani, pēc tā paša taigas likuma esmu pieķēdējis aiz kājas pie alas?

—    Tu neaizrunājies, — Mazurs sabozās. — Es, saproties, kuģoju un nevienu neaiztiku…

—     Vai tad tu dzīvē nekad neesi pārkāpis likumu? Militārajā dienestā, vanadziņ?

—   Tu, večuk, esi filozofs, — Mazurs atteica.

—    Cenšos, cik spēju, — Kuzmičs piekrita. — Piemīt tāds grēks, dažreiz velk uz sarežģītu gudrošanu. Un tad man nāk prātā, ka visa mūsu dzīve ir skrējiens starp likumiem, kā starp kokiem. Vienreiz es tevi noķeru, otrreiz tu — mani…

Vedējs pievilka grožus. Rati apstājās neskartas taigas vidū. Abi jātnieki tūlīt nolēca no zirgiem un centīgi piesēja tos pie tuvāko ciedru zemajiem zariem.

—   Nu, rāpieties nost, mīļie ciemiņi, — Kuzmičs, jauneklīgā veiklībā nolēcis zemē, izrīkoja. — Piedodiet, ka nākas jūs kājām dzīt, bet zirgus žēl mocīt — mums tur lācis mīt, zirdziņi satrūksies… Major, ja jau tu esi tik manīgs, vai nevēlies mūsu godīgajai kompānijai par prieku ar laci pacīnīties? ledošu tev cirvi, būsi kā romiešu gladiators… Liti kā arī cīņa nebeigtos, es tavu sieviņu atlaidīšu, kur deguns rāda…

—    Nemāžojies, vecvīr, — Mazurs atteica. — Tu kaut kā nemaz nelīdzinies muļķim, kurš atlaiž lieciniekus…

—   Nu re, atkal tu par mani slikti domā, — Kuzmičs skumji bilda un pirmais neatskatīdamies pa iebrauktajā sliedēm devās taigas dzīlēs.

Pārējiem, ķedes žvadzinot, gribot negribot bija jādodas līdzi. Pēc metriem simts vecis nogriezās no ceļa uz pļavas pusi, kas turpat netālu vīdēja aiz kokiem. Viņam pretim sprauni metās jauns spēkavīrs, pa ceļam noraudams naģeni. Norā vīdēja kaut kāda svaigu, ballu dēļu konstrukcija. Mazuram degunā iesitās pūstošas gaļas smaķele.

Tas izrādījās kaut kas līdzīgs šauram paaugstinājumam, pavērstam divdesmit grādu leņķi pret zemi, novietotam uz cieši sastiprinātiem atbalsta bukiem. Bet uz paaugstinājuma bija piesists… nēģeris? Sniega cilvēks?

Tikai paspēris vēl dažus soļus, Mazurs saskatīja, kas īsti notiek. Cilvēks, kurš aiz rokām un kājām bija stingri piesiets pie pamatnē iedzītajiem mietiem, izrādījās kails un, kā teiktu indiāņi, bālģīmis. Bet sīkie taigas mūdži ap viņu aplipuši tik blīvi, ka nelaimīgais likās vai nu melnādains, vai arī spalvains. Gaiss virs viņa ņirbēja kā sakaitēts — bet tur atkal riņķoja mūdži. Lūk, arī smakas avots — līdzās paaugstinājumam divas koka kasies, kurās vīdēja nomelnējušas gaļas kaudzītes. Ēsma knišļiem.

Savažotie stāvēja kā zemē iemieli, neviena ķēde neiežvadzējās. Tagad Mazurs redzēja, ka nelaimīgā cilvēka mute ir stingri aizbāzta, un ari galvu viņš nevar pakustināt, jo tā piesieta pie paaugstinājuma — siksnas stiepās pāri pierei, kaklam un ausīm. Cauri tumšajam, nemitīgi ņirbošajam mākonītim kā caur biezu dūmu vāliem tomēr izdevās saskatīt — un arī atpazīt — krampjainā grimasē savilktu seju. Tas nebija neviens cits, kā neapdomīgi disciplīnu pārkāpušais «štābkapteinis».

Knišļi ir briesmīgāki par jebkuru zvēru un spēj arī dzīvnieku novest līdz trakumam. Un ne jau ar košanu. Kož odi, bet knišļi, mūdži, dažādu mušiņu kopojums — precīzu zinātnisku nosaukumu nemaz negribas zināt — tikai uzmetas uz ādas un kutina, rāpojot un meklējot, vai kaut kur negadīsies nedzīva gaļa. Neapturami, mehāniskā trulumā simtiem sīku riebekļu lien nāsīs, mutē, zem plakstiem un acu kaktiņos. Tie ir neskaitāmi un nenogurdināmi, un nelīdz nekādi šķidrumi un aerosoli, atliek tikai nemitīgi smēķēt — bet knišļi lien arī caur dūmiem… Pat visaukstasinīgākie cilvēki ātri sāk ārdīties, bet zvēri trako, metas ūdenī, vaļājas pa zemi…

Mazuram piemetās drebuļi, tikko viņš iedomājās, ko izjūt piesietais. Labi vēl, ka saule zemu, ap pusdienlaiku kļūs pavisam neizturami… Vakarpusē piesietais cilvēks mierīgi var sajukt prātā — ja ne vēl ātrāk…

—    Vai visi iejutās? — Kuzmičs klusi pavaicāja. — Tā, lūk, mani mīļie ciemiņi, pie mums pieņemts rīkoties ar bezatbildīgiem disciplīnas pārkāpējiem. Un šo visnotaļ pamācošo ainu es nerādu tikai tāpēc, lai iebaidītu, bet lai jūs saprastu: ja jau tā mēs sodām savējos, tad svešiem var klāties vēl sliktāk… Vai skaidrs, vanagi, ērgļi, dūjiņas un trīsošie riebekļi? Paskatiet vien uz viņu, paskatiet, tas nav teātris, bet visīstākā realitāte… — Viņš nostājās pretim Mazuram un uzmeta mierīgu skatu, bez mazākā ļaunuma, pilnībā apzinādamies savu spēku. — Bet, ja mēs tā filozofiski paskatāmies, tad no tevis, vanadziņ, tārpu uztaisīt tikpat viegli kā divus pirkstus apčurāt. Likšu tavu sievišķi šitā muļķa vietā uzstiept — un lu jau pēc stundas man zābakus ar mēli spodrināsi…

—   Un tu pats, ja būtu manā vietā? — Mazurs pavaicāja.

—    Tieši tāpat, jebšu miesa ir vāja un spēj garu ietekmēt viszemiskākajā veidā. Ja to tu gribēji dzirdēt. Tikai rīkste-dzenātāja, major, nav vis lavās, bet gan manās rokās… — Viņš apklusa un tad piepeši izplūda smaidā. — Varbūt pastaigas noslēgumā sarīkot liesu, draugi? Pārlieku interesanti man būs uz jums palūkoties un jūsu dvēslēm pieskarties… Sarīkosim visu kā, piedod Kungs šo apkaunojošos vārdus, Valsts Domē… Vairums roku pacelsies, ka viņam te līdz vakaram jāatpūšas — atpūtīsies ari. Vēlēsiet atbrīvot

—    atbrīvošu. Nu, process sācies, kā sacīja mūsu pamuļķis, sātana iezīmētais… Pasmadzeņojiet — un stiepiet roķeles demokrātiskā procesā… Kurš, tātad, par to, lai šo apgrauzu ēdāju atraisītu un nosutltu uz jauku izpriecu — atejas tīrīt?

Mazurs nevilcinādamies pacēla roku, tūlīt pat iešķindējās ari Olgas ķede.

—      Divi, — Kuzmiēs pieredzējuša spīkera vienaldzīgajā toni konstatēja. — Kā tad tik maz, mīļie? Nāves sodu taču piespriežat…

—   Vika… — Olga lūdzoši pievērsās ķēdes biedrenei.

—   Ej tu! — Viktorijas seja gluži vai pārvērtās kroplīgā grimasē. — Tevi tas nelietis visos caurumos nav drāzis — piezlmītcs mētādams… Lai tagad sprāgst, ja jau tādas tās spēles…

Kuzmičs pacietīgi nogaidīja. Un beidzot secināja:

—    Nu, ja jau demokrātiski, trīs pret diviem — lai kvern vien sīko Dieva radību jaukajā kompānijā. Paldies, mīļie. Iepriecinājāt vecu vīru, uzskatāmi pierādījāt, ka cilvēks cilvēkam — vilks. Un pāridarījumus nepiedod… — Nogāja gar ierindu un, domīgi kustinādams lūpas, apstājās pretim Viktorijai. — Ja es tev, mīļā, pistolīti iedošu, vai spēsi viņu nobeigt? Nav nekā īpaša, parādīšu, kur ar pirkstiņu jāpiespiež… Nospiedīsi, un lode tūlīt izlidos.

Viktorija iekoda lūpā, acis nelabi iemirdzējās.

—    Nospiedīsi, — Kuzmičs pārliecināti noteica. — Uz kaut ko labu cilvēku nepamudināt, bet uz nelietību — tik pastum, ar lielāko prieku… — Viņš papliķēja sievietes vaigu un pamāja ar galvu. — Nu, vai iedot pistolīti?

No ielejas puses atskanēja steidzīga pakavu dipoņa. Drīz vien atauļoja jātnieks uz liela, bēra zirga, kas krākdams un putas mētādams, metās sāniski, dīžājās, gandrīz uzgrūzdamies savažotajiem gūstekņiem, kuri atlēca malā, — noliecās pie Kuzmiča un kaut ko aši iečukstēja ausī. Tad apgieza zirgu, paceļot to pakaļkājās, un steigšus aizdrāzās projām.

Kuzmičs vienā mirklī pārvērtās, seja kļuva raižpilna un nopietna.

—    Atpakaļ, mīļie ciemiņi, — viņš drūmi nokomandēja. — Uz ratiem, un veicīgāk. Pateikšu pa draugam, saimnieks paviesoties nolēmis, tāpēc laika mums maz…

Atpakaļceļā vedējs zirgus dzina pilnos auļos, rati lēkāja pa grambām, un ķēdes izmisīgi žvadzēja. Kuzmičs pa šo laiku nebija bildis ne vārda, seja viņam likās citāda, nepazīstama.

Vārti izrādījās plaši atvērti, bet divas suņubūdas, varenas, kā mazas blokmājas — cieši nosegtas ar koka vairogiem. Bija dzirdams, kā iekšpusē aizvainoti smilkst asinssuņi, nespēdami samierināties ar negaidīto ieslodzījumu. Sētvidū plati izlicis kājas, stāvēja neredzēts bārdainis un auroja izplatījumā:

—   Mājēju torni! Kur pulveris, liekēži? Nopēršu līdz nāvei!

Līdzās namam starp mājām rosījās cilvēki veclaicīgā apģērbā, kuru

bija negaidīti daudz — kaut ko vilka, kaut ko uzstādīja, trīs viri aizvilka melnu lielgabalu uz lielas lafetes, apmēram no Borodinas laikiem — nelielu, bet noteikti smagu, acīmredzot īstu. Kaut kur pa kreisi piepeši iedimdējās zvans, tad apklusa un pēc brīža ieskanējās vēl skaļāk — izskatījās pēc mēģinājuma.

Rati nenogriezās uz cietuma pusi, bet gan pa labi, uz mazu namiņu ar tikpat sīkiem lodziņiem, tiesa, bez režģiem.

—    Dispozīcija jums šāda, — Kuzmičs asi noteica, izlēkdams no ratiem. — Veicīgāk visi uz pirti, nomazgāties līdz kaulam, saķemmēties, uzkrāsoties — uz vīriešiem tas, protams, neattiecas, ja nu vienīgi kads pats vēlas… Izliksim bez ceremonijām, neesam jau Kremlī, tāpēc lieniet vien visi lur iekšā kopa. .nešķirojot, kurš vīrietis, kura sieviete. Neesat jau bērni, gan viss redzets… Ātri!

Ap raliem puslokā stāvēja kādi septiņi cilvēki — cits ar automātu, cils ar karabīni.

—  Personīgi tev, vanadziņ, paskaidroju, — Kuzmičs steigšus pievērsās Mazuram. — Teātris beidzies, tā ka patronas visiem ir īstas. Sāksi lēkāt, tava skaistulīte pirmā lodi noraus, zvēru pie Kristus, tāpēc nedīdies…

Kuzmiča seja pauda bargu lietišķumu, un Mazurs, neviļus pakļāvies vispārējai rosībai, mehāniski pamāja ar galvu, uzreiz pat neattapdamies. Dīvaini, bel niknums nez kur pagaisis. Piepeši viņam radās interese, nomācot visas pārējās izjūtas.

—   Veicīgi, veicīgi! — Kuzmičs nepacietīgi klaigāja. — Laika gandrīz nemaz nav, tikai kāda stunda. Pēc tam ģērbiet, kas gadās pa rokai, viss vienāds…

Nenovēršot draudīgos stobrus, Mazuram noņēma važas un pastūma uz pirtiņas pusi. Iegājis šaurajā priekštelpā, viņš sāka nesteidzīgi izģērbties, sekojot vienkāršajai kareivju gudrībai: lai cik slikti arī vēlāk neklātos, pirtiņa ir laba lieta, kas jāizbauda pilnībā…

Aiz viņa ienāca Olga un nogrozīja galvu:

—   Briest kaut kas interesants…

—   Tad paskatīsimies, — viņš mierīgi atteica. — Ģērbies nost, mazais, vismaz kārtīgi nomazgāsimies, bet uz šiem uzspļauj no baznīcas torņa… Tu man esi malacis, tīri labi padodas izrādīt nicinājumu, tādā garā arī turpini. Tavi muižnieku senči, kā pauž vēsture, no sulaiņiem līdzīgās situācijās nemaz nekautrējās…

Viņi patiešām mazgājās gluži brīvi, norīvēdami viens otram muguras un izlikdamies, ka karsti sakurinātajā pirti atrodas divi vien. Tiesa, resnais, mēģināja Olgu neķītri nopētīt, lāču ar to Mazurs tika galā uzreiz: kā pa jokam uzsita pa krustiem, «neviļus» trāpot pa vienu no sāpju punktiem, un Čugunkova kungs momentā sakņupa, bet iztaisnojies aizvācās uz attālāku stūri un kļuva gluži svēts…

Kamēr visi mazgājās, kāds bija aiznesis vecos apģērbus un atstiepis jaunus — kaudzīti vienādu bikšu un kreklu, baltus, bieza auduma, ar pieticīgu sarkanu izšuvumu uz piedurknēm, apakšdelmiem un apkaklītēm. Mazuram drēbes izrādījās gandrīz laikā, bet Olgai nācās piedurknes un bikšu staras atlocīt. Tomēr pat šajā katordznieku tērpā viņa izskatījās tik daiļa, ka Mazuram ietrīsējās sirds, un viņš klusībā nosolījās glābt sievu un, ja vajadzēs, nosvilināt šo blakšu midzeni līdz pamatiem.

Dvieļu pietika, un Olga varēja kārtīgi izsusināt savus krāšņos matus. Uz lāviņas atradās arī ķemme un divi kosmētikas maciņi — saimnieks sevi centās parādīt no labākās puses. Pirmais izgājis uz lieveņa, Mazurs atkal nonāca pusduča stobru priekšā, ap apakšdelmiem un potītēm no jauna saslēdzās važas.

—    Re, nu, — apmierināti viņu noskatījis, Kuzmičs noteica. — Tagad nebūs kauns arī cilvēkos rādīties. Ko tad sieva kavējas?

—    Bizi pin. Iedod, vecūksni, cigareti, manējās kopā ar drēbēm aiznestas…

—   Vēlāk kambarī varēsi dūmot, — Kuzmičs atcirta. — Nav ko sētu ar tabaku piegānīt…

Mazurs atcerējās: viņš patiešām ne reizi nebija redzējis smēķējam ne Kuzmiču, ne arī kādu no tā rokaspuišiem, arī pēc tabakas viņi nesmirdēja.

—   Tu skaties, saimniekam acīs nelec, — Kuzmičs, piestiprinādams viņu pie kopējās ķēdes, pamācīja. — Kas zina, ar kuru kāju šodien no gultas izkāpis. Pavēlēs iemest bedrē pie lāčiem — nāksies izpildīt, kaut sirds lūztu…

Mazurs palūkojās apkārt. Lielgabals jau atradās pie nama galvenā lieveņa, un līdzās gaidās mīņājās vīrs ar kūpošu degli rokā. Tagad Mazurs varēja labi saskatīt zvanus. Tie bija speciālā tornītī, augstā, ar tcltvcida jumtu, kas balstījās uz četriem grieztiem balustriem. Zvani pavisam bija pieci, divi lieli un trīs mazāki.

—   Klausies, svētvīr, — Mazurs ierunājās. — Cik atceros, tā nemaz nav raskoļņiku tradīcija — baznīcās zvanus kārt…

—   Bet tie jau nemaz nav baznīcā. Re, īpašs zvanu tornis.

—   Ne jau par to es runāju… sagaidīt ar zvanu skaņām — kaut kā neatbilst ticībai, vai ne?

—   Nelien tur, kur neko nesaproti, — Kuzmičs atcirta, bet viņa seja uz mirkli noteikti sadrūma. — Ar ticību tam nav nekāda sakara — saimnieku sagaidām…

—   Un viņš nav vecticībnieks, vai ne?

—   Viņš ir saimnieks. Tev ar to vairāk nekā pietiekami. Un man, pieņemsim, arī…

Cits pēc cita iznāca arī pārējie — un, protams, nokļuva pie ķēdes. Visapkārt, saspiedušies vairākos bariņos, nīka sapostie pils iemītnieki. Viņi centīgi turējās tālāk no gūstekņiem, nepārkāpjot neredzama loka robežas, bet, spriežot pēc sejām, kā brīvi ērgļi ari nejutās. Uzreiz redzams, ka šejienes saimnieks savu saimi cieši tur dūrē ari bez visādām senām sibīriešu patriarhālajām tradīcijām…

—      Kāpēc viņi, vecticībnieki, tev tādi garlaicīgi? — Mazurs neizturēja. — Cik atceros, vienmēr stāstīts, ka vecticībnieki ir neatkarīgi un nelokāmi ļaudis…

—   Klusē, tu! — Kuzmiēs dusmās pārvērstu seju apsauca.

Mazurs apklusa. Apkārtējā kņada un cilvēku bailīgās sejas jau tā

iedarbojās nomācoši. Galu galā šais vietās no laika gala mituši brīvi ļaudis. Jau Nikolaja Pirmā laikā, kad tikko no Krievijas atbraukušais un nekad iepriekš Sibīriju neredzējušais jaunais gubernators mēģināja ar vietējiem zemniekiem izskaidroties tā, kā radis aiz Grēdas, rezultāts viņam iznāca gauži pazemojošs: taidzinieki vienā mirklī atbruņoja kazaku konvoju, piekāva un sasēja, bet pašam gubernatoram ilgi vicināja pie deguna dūres un, kā prata, vienkāršiem vārdiem paskaidroja, ka te nav Krievija. Lai cik tas nebūtu dīvaini, īpašas represijas nesekoja…

—   Brauc! — kāds kaut kur līdzās izmisīgi iebrēcās. — Māj!

Mazurs pacēla galvu, pavērsdams skatu turpat, kur citi — milzīga

simlmelrīga torņa jumtam. Uz norobežotā skatu laukumiņa tur izmisīgi plivinājās koši sārta auduma strēmele.

—   Stāties! — Kuzmičš ieaurojās. — Jau tuvu!

Juku un grūstīšanās nebija — acīmredzot procedūra sen izstrādāta kā parādēs Sarkanajā laukumā.

Visi veikli izkārtojās divās rindās gar iedomātu līnīju no vārtiem līdz nama parādes lievenim — vīrieši vienā pusē, sievietes otrā, gluži vai militārā precizitātē. Gūstekņiem lika atvēlēta vietiņa vīriešu rindā, kreisajā flangā pie paša nama.

Pie lieveņa parādījās Kuzmičs ārsta pavadībā, kurš savu apģērbu bija papildinājis ar melnu katliņu. Viņiem pa vidu grozījās diezgan skaista meiča greznā sarafānā un izrakstītā kreklā, ar rudu bizi zem baltā, izšūtā lakatiņa. Pārlaidis tai paviršu skatienu, Mazurs automātiski piefiksēja, ka Olgas pīne ir daudz košāka.

No nama izmetās resna sieva, steigšus pasniedza meičai sālsmaizi — skaistu maizes kukuli ar zelta, spriežot pēc krāsas, sālstrauku uz šķīvī ieklāta dvieļa, iečukstēja kaut ko ausī un atkal pazuda.

Visi pamira. Pagalmā nc mazākās skaņas, pat suņi bija pieklusuši. Mazurs pašķielēja pār plecu — aiz muguras palikuši tikai divi sargi, sastinguši kokainās pozās, automāti uzkārti kaklā.

—   Vai trīci? — pieliekusi tuvāk galvu, Olga skaļi nočukstēja.

—   Kā tad, — Mazurs tāpat čukstus atbildēja. — Bet kā man gribas skaļi nopirsties, glābiņa nav…

Viņa klusi iespurdzās. Asdzirdīgais Kuzmičs apveltīja abus ar niknu skatienu un sastinga, kļūdams vēl cienīgāks. Gaisā manāmi iesmaržojās asa ķimikālija — tāpēc jau nemanīja nc odus, ne knišļus…

Klusumu pāršķēla spēcīgs laupītāju svilpiens — no torņaugšas. Visi sastinga. Mazurs ieraudzīja no taigas izjājam pulciņu jātnieku, kas soļos tuvojās vārtiem — pa to pašu ceļu, pa kuru atveda viņus un Olgu. Viens, divi… pieci.

Jaunzemes iemītnieki bija pārvērtušies dzīvās statujās. Jātnieki virzījās uz vārtiem, mierīgi zilgmoja debesis, spīdēja saule, un piepeši Mazuram neciešami sagribējās pamosties.

Jātnieki tuvojās… Kuzmičs pamāja ar lielu sarkanu lakatu — un kreisajā pusē apdullinoši nodārdēja lielgabals, biezi, balti dūmi smagnēji aizpeldēja pa pagalmu. Tūlīt pat atsaucās zvani un vairs nerimās, zvanīdami kādu Mazuram nepazīstamu melodiju. Tie apklusa tikai tad, kad jātnieki, virzoties lēnā solī, bija jau nokļuvuši līdz ierindas vidum.

Mazurs centās neko nepalaist garām. Turēdamies priekšā svītai, melnā zirgā jāja gadus četrdesmit vecs vīrietis — gaišzilā zīda kreklā ar sārtu vitu joslu, pērļu pelēkā vestē un tādās pašās biksēs ar smalkām, melnām svītriņām, pelēku naģeni galvā un žilbinoši spožiem zābakiem kājās. Augsta piere, paprāvs deguns, asi iezīmēta mute, gludi skūti vaigi, mēreni augstprātīgs, mierīgs, valdonīgs — īsts Saimnieks… Patiešām spējīgs ar vienu uzacs saraucienu aizsūtīt uz lāču bedri. Mazuram nācās atzīt, ka saskāries ar spēcīgu personību. Tikai tās regālijas… disonēja.

Kreisajā krūšu pusē noslēpumainajam Saimniekam blāvi mirguļoja milzīga ordeņzvaigzne — spriežot pēc pirmā paviršā acu uzmetiena, oriģināls, nevis pakaļdarinājums. Saules staros visās varavīksnes krāsās jautri zibsnīja milzums sīku briljantu. Diezgan labi orientēdamies tādās lielās, Mazurs pazina Andreja zvaigzni — mjā, pat maskarādes spēlēs Saimnieks necieta no liekas kautrības…

Veči un sievas pēc veca paraduma zemu paklanījās — ar labo roku skardami zemi un nemaz nesteigdamies uzreiz iztaisnoties. Laikam jau senos laikos kunga ierašanās ciemā izskatījās tieši tā…

Tūlīt aiz Saimnieka uz tikpat skaista meļņa jāja vēl eksotiskāks subjekts: kumpu degunu, melnu matu vainadziņu ap kailo galvvidu un krāšņu asīriešu bārdu. Viņam mugurā mirguļoja sārta čerkeska, bet pie izrotātās sudraba jostas karājās masīvs — atkal sudraba — kinžals, viscaur klāts reljefiem rakstiem un ziliem, sārtiem un zaļiem pusdārgakmeņiem, īsts mākslas darbs, prasmīga zeltkaļa lepnums. Kad viņš virzījās garām, Mazurs ievēroja, ka labajā pusē rēgojās visai mūsdienīga melna ieroča maksts.

Līdzās jāja jau pazīstama persona — tas pats «nelaimes biedrs», kurš beigās izrādījās blonda «pievilinātājpīle». Šoreiz viņš lepojās ar tādu pašu formas tērpu, kādu valkāja nogrēkojies «štābkapteinis», tikai gaišmatainajam bija vai nu lielāki nopelni, vai ari prasības augstākas: uz pleciem zeltā mirdzēja veclaicīgi pulkveža uzpleči ar divām svītrām un bez zvaigznītēm. Pie gurna greznā makstī karājās zobens, pietiekami smags, lai būtu īsts.

Divi kavalkādi noslēdzošie īpašu interesi neradīja: kārtējie milzeņi ar kuplām ūsām, viens melns kā krauklis, līdzīgs čigānam vai kazakam, otrs — tipisks slāvu purns. Abiem plecā karabīnes, apbrīnojami lecīgi…

Saimnieka skatiens pavirši pārslīdēja pār gūstekņiem un uz mirkli sastapās ar Mazura acīm, kā ar īlenu viens otram iedūra — tāds iespaids. Kuzmičs jau bija paspējis noņemt naģeni un tagad zemu paklanījās. Pēc tam iztaisnojās, bet cepuri neuzlika, tikai ieredzēta pārvaldnieka vaļībā sāka tērgāt:

—    Priecājamies, tētiņa kungs, sveikt jūsu paša īpašumos! īpašiem sasniegumiem, nabagi, palielīties nevaram, bet, jūs gaidīdami, bez darba arī nesēdējām! Esiet tik laipns apskatīt tagadnīgos vaņģiniekus, rasi, nesadusmosieties…

—  Jau apskatīju, — Saimnieks, veikli nolēkdams no zirga, sacīja. — Nav slikti, biedriniek…

Dīvaini, bet viņu saruna nemaz neatgādināja sliktu komēdiju — šobrīd un šajā vietā viss izskatījās dabiski un pilnīgi iederīgi… Saimnieks, nopietni paņēmis no meičas sālsmaizi, nolauza mīkstu gabaliņu, iemērca sālstraukā un apēda, ja tā varētu izteikties, pa īstam. Ja tā arī bija spēle, visi klātesošie pret to izturējās ļoti bijīgi…

Pēc Saimnieka pa gabaliņam nolauza arī cilvēks čerkeskā un gaišmatainais «pulkvedis» (lai gan viņš, ja tā padomā, ne no kurienes nebija ieradies, tepat vien grozījās…).

Puiši ar karabīnēm pie sālsmaizes pielaisti netika — izstiepušies kā stīgas, viņi stāvēja un turēja aiz pavadām piecus zirgus.

Saimnieks «sagaidīšanas komitejas» (Kuzmiča un daktera personā, meiča bija nez kur veikli nozudusi kopā ar savu vēsturisko misiju izpildījušo sālsmaizi), pulkveža un bārdaiņa pavadībā kā Napoleons nostaigāja gar negaro gūstekņu ierindu. Mazuram viņa skatiens nepatika — pārlieku īpašniecisks, neslēpti kundzisks —, bet tas, kā bārdainis uzlūkoja Olgu, likās vēl sliktāk. Viņš uzreiz parēķināja: vispār jau pat šādā situācijā bez īpašām grūtībām varētu apmest Saimniekam ap kaklu važu ķēdi un saņemt gūstā, tādējādi iegūstot lielisku ķīlnieku — un tad jau papurināt dvēseles…

Stop. Pārāk riskanti…

—   Klusē, — Saimnieks ar žestu apturēja Kuzmiču, kad tas grasījās pieliekties tuvāk. — Pats mēģināšu uzminēt, kurš te ir tas varonīgais majors — teikšu godīgi, nekādu grūtību. Tas taču nebūs šis ar resno vederu, bet tam otram tipisks sulaiņa ģīmis, izvēle nav liela… — Viņš norādīja uz Mazuru. — Lūk, tas tavs majors. Labs, stiegrains, acis niknas, skatās diezgan nelokāmi… Veiksmīgs ieguvums. Slavējami, Kuzmič. Kas ar Mišaņu?

—   Nomira Mišaņa, kungs tētiņ, — Kuzmičs skumji atsaucās. — No rīta. Dakteris teica, viņam no viena sitiena ribas salūzušas un caurdūrušas sirdi…

Šķita, tāds jaunums Saimnieku ļoti iepriecināja — viņš labvēlīgi palūkojās uz Mazuru un pat pacēla roku, grasīdamies uzsist uz pleca, bet pārdomāja. Nedaudz pagriezis galvu, pasauca:

—   lbrahim Ogli! .

—    Kas ir, Proška? — tas uzreiz atbildēja, pienākdams tuvāk un uzlikdams roku uz kinžala.

—   Varbūt salaist tevi kopā ar majoru — kurš kuru?

—   Ļoti grūti pateikt, Proška… — Ibrahims Ogli novilka. — Skatoties kā, ar kādiem ieročiem un kur…

—   Tā, lūk, — Saimnieks piekrītoši pamāja ar galvu.

Dīvaini, Mazurs nodomāja. Pārāk familiāri šis falšais kaukāzietis (un viņš ir falšs, šaubu nav, pārāk nemākulīgi imitē akcentu) uzrunā šejienes vareno kungu, tas nedusmojas. Bet vārds liekas pazīstams, noteikti rada kaut kādas asociācijas un ilūzijas. Ibrahims Ogli… Noteikti pazīstams vārdiņš. Bet ar ko tas saistīts? Nez kāpēc šķiet, ka tam patiešām kaut kas kopīgs ar Prošku. Proška un Ibrahims Ogli, Ibrahims Ogli un Proška…

Saimnieka rāmā balss pārtrauca domu pavedienu:

—    Iesim, Kuzmič, papļāpāsim pēc ceļa. Esmu apmierināts, tāpēc atvēli visiem šņabi. Siliem — arī. Tikai skaties, īpaši nešķērdējies, iespējams, jau rīt būs jāsāk…

Pagriezies viņš svītas pavadībā devās uz parādes lieveni. Nolūkojoties pakaļ, Mazurs no jūtu pārpilnības pat nedaudz ieirgojās — kam neviens nepievērsa uzmanību, visu skati bija kā piekalti aizejošajai procesijai.

Nu protams! Varēja ātrāk atcerēties — Mazurs taču ir dzimis sibīrietis —, bet iespaidu izrādījās par daudz, tāpēc arī uzreiz

nepicleca…

Proška. Ibrahims Ogli. Lielgabals pie parādes lieveņa. Augstais tornis, līdzīgs Eifelim — principā tam jābūt čctrdesmitasīgam… Cik tur asu? Ahā, vispār jau, uzmetot pat paviršu skatienu, sakrīt…

Šiškova romāns «Drūmupe». Jau ilgus gadus Šantarskas guberņas vairāku paaudžu iemīļota lasāmviela. Jo tieši te risinās romāna darbība: Šiškova Drūmupe ir Lejas Tunguska, kas tek kilometrus trīssimt no šejienes. Ja Mazurs arī kļūdījās, tad tikai par kādu pussimtu verstu. Viss sakrīt, pārāk daudz kas atbilst…

Un sarežģī visu, noteikti sarežģī, galvu var likt ķīlā!

—    Ko apstājies? — sargkareivis viņu pagrūda aiz pleca. — Vai pavēli nedzirdēji? Soļo uz kambari!

—   Bet kur tad pristavs Ambrejevs? — Mazurs pavaicāja.

Ķēdes biedri, pat Olga, izbrīnīti paskatījās, bet konvojnieks nemaz nejutās pārsteigts, tikai pa vecticībnieku modei pārkrustījās un nopūtās.

—   Pristavs neizturēja spirta pārpilnību, jau pavasarī aiz garlaicības pielakās līdz galējai nemaņai un muļķa prātā pie lāča bedrē ievēlās…

Sestā nodaļa filozofija un melnie ikri

Izskatījās, ka saimnieka pavēles tiek izpildītas zibenīgi — kad gūstekņus ievietoja kamerā (tā ari nenoņēmuši važas), tur uz nārām jau stāvēja divas «Baltā ērgļa» pudeles, piecu plastmasas glāzīšu un vairāku šķīvīšu ielenkumā, uz kuriem atradās cepumi, cīsiņi un kūpināti aļņa gaļas gabali. Acīmredzot steigā uzkrāvuši, kas gadījās pa rokai.

Ieraudzījis, ka pārējie neziņā mīņājas, Mazurs pasmīnējis uzrāpās uz nārām un stingru roku pieguldzināja sev glāzīti. Atkal pēc veca armijnieka paraduma: ja piepeši gadās nokļūt starp nepatikšanām un šņabi un ir dota izvēle, priekšroka jādod šņabim, jo nepatikšanas mūsu dzīvē ir pastāvīgi, bet dzeramo vairāk var arī nepiedāvāt…

Viņam pievienojusies, Olga pievārēja pusglāzīti un tad klusi pavaicāja:

—    Klausies, kā to saprast? Ka viņiem te bijis pristavs? Un kā tu to zini?

—    Klasika jālasa,— Mazurs atbildēja. — Vai tad tu «Drūmupi» neatceries?

—    Tā uzreiz nemaz… Kaut ko jau atceros. Par jūsu Sibīrijas eksotiku. Tad vēl liktenīgo skaistuli nošāva…

—    Nē, man jūs, galvaspilsētas intelektuāļi, tomēr patīkat… — Mazurs, ielējis sev vēl, noteica. — Ja es «Otello» pārvērstu par bojcviku, kur «nēģeris savu sievu novāca», ko tad tu sacītu par manu kultūras bagāžu?

—   Nu gan salīdzināji…

—    Labi, — Mazurs augstsirdīgi piekrita. — Rietumi ir Rietumi, Austrumi ir Austrumi, un tiem nekādi nesastaptics… Galvenais, ka viņš, šejienes kungs, spēlē «Drūmupi» sti-i-pri pietuvinoties oriģinālam.

I c ir gan Ibrahims, gan lielgabals, gan tornis… Pat pristavs.

—   Un kas mums tādā gadījumā var draudēt?

—    To, lūk, es vairs nezinu, — Mazurs atteica. — Personīgais cietums ar vaņģiniekiem — tas vairs nav no romāna. Tīrākā improvizācija.

Viņš nedaudz samelojās. Šādas tādas versijas jau prātā riņķoja — bet par tam runāt negribējās. Pirmkārt, Prohors Gromovs bija neiedomājami kārs uz sievietēm, bet, otrkārt, romāna beigās viņš triecientempos sāka zaudēt prātu. Atceroties vēsi un bezkaislīgi, jāatzīst, ka cilvēkam ar Andreja zvaigzni tiešām acīs zibēja kaut kas visai nelabs, tādas tumšas dzīles, kurās slēpās viegls neprāts. Bet Olgai par to stāstīt nav vērts — kāpēc pasliktināt jau tā draņķīgo situāciju, dodot mājienu, ka viņi visi atrodas varena šizofrēniķa, ķerta vietējā kraukļa gūstā?

Paņēmis gaļu, viņš ar zobiem noplēsa sīkstu gabalu un cītīgi sakošļāja. Ko tikai nemāca specdienestos. Ieskaitot psihiatrijas un psiholoģijas pamatus. Tāpēc viņš nevarēja kļūdīties — vēsajās acīs noteikti virmoja tumši ūdeņi…

Nožvadzēja atslēgas, atvērās durvis, un Kuzmiēs pasauca:

—   Minajeva kungs, vai jūs nebūtu tik laipns un ar laulāto draudzeni nenāktu pasērst? No sirds lūdz…

Mazurs, satvēris važas, nolēca no nārām un palīdzēja nokāpt arī Olgai. Lai nu ko, bet parunāt ar saimnieku viņš devās ar vislielāko prieku — pie kā gan cita varētu aicināt?

Aiz muguras soļoja mūžīgais milzenis ar pistoles maksti zem melnajiem svārkiem. Saime atkal bija paslēpusies — Mazurs nevienu neredzēja, apkārt valdīja iepriekšējais klusums un vientulība. Tikai lielgabals joprojām atradās pie galvenā lieveņa — bet uz turieni gūstekņus neveda, Kuzmiēs pagriezās uz kupraina baļķu tiltiņa — tik akurāta kā rotaļlieta — pusi. Tagad Mazurs redzēja, ka taigas muižiņai caurtekošais strauts vairāk līdzinās mazai upītei — trīs metru platai un vismaz metru dziļai. Kaujas akvalangists pa šo upeli izietu kā pa iestaigātu ceļu, Mazurs profesionāli novērtēja… Ūdens bija tīrs, caurredzams, dibenā vīdēja lēti akmentiņi, kā melna šautra aizzibēja liela zivs.

Pārgāja pāri tiltiņam. Kuzmičš nešaubīgi devās uz aizmugurējo lieveni — starp citu tas nemaz nebija sliktāks par galveno, un diez vai paredzēts saimei.

—     Kuzmič, — Mazurs klusi pasauca. — Tevi es kaut kā no «Drūmupes» neatceros ..

—   Toties dzīvē pazīsti, — vecis neatskatīdamies atcirta. — Man ar to pietiek. Saimniekam arī. Nevar taču visu dzīvi grāmatiņai pielāgot… — Nostājies pie lieveņa, viņš lietišķi noskatīja Mazuru un Olgu. — Nu, šķiet, viss kārtībā. Soļojiet, bet skatieties man, sekojiet saviem vārdiem. Pašiem būs labāk…

Iekšpusē nams vairāk līdzinājās Holivudas filmas dekorācijām — mākslinieks noteikti kaut ko bija dzirdējis par Krieviju, bet precīzām detaļām nepievērsās, pilnībā ļaudamies fantāzijai jeb, pareizāk sakot, savam priekšstatam par mīklaino novadu, kur pa ielām klīst lāči un bārdaini kazaki patvāros lasa dzērvenes. Spraišļoti griesti, cītīgi noklāti ar pulētām ciedru šķiliņām, daudz milzīgu, nospodrinātu veclaicīgu patvāru uz pakāpjveida plauktiem, pie sienām karājās koši izrakstīti zirga loki ar zvaniņu ķekariem, apauši, pat podu dakšas un līdzās tumšas ikonas, izgreznotas ar dvieļiem — drīzāk ukraiņu nekā sibīriešu. Atradās arī uz pakaļkājām sacēlies lāča izbāzenis ar milzīgu paplāti ķepās.

—   Ir nu gan balagāns, — Mazurs nespēja nociesties.

—   Pats zinu,— Kuzmičs saīdzis atteica. — Bet viesiem patīk, ko tu viņiem padarīsi… Nogriezies šeit.

Sakārtojis taisnāk cepuri un saraustījis svārkus, viņš sāniski ieslīdēja pa durvīm. Gandrīz tūlīt pat atgriezies pamāja ar galvu, aicinādams ieiet, un aši nočukstēja:

—    Manis tur nebūs, tāpēc nedari muļķības. Suns saplosīs vienā mirklī, labi trenēts. Apsēdies pie galda — un dirni kā statuja. Bez atļaujas uzlēksi kājās — tūlīt būs beigas…

Mazurs iegāja dārdēdams un šķindēdams.

Šī plašā, gaišā istaba ar logu rindu gar sienu ne mazākā mērā nelīdzinājās drūmajiem gaiteņiem pseidokrievu stilā. Parasts parkets eglīšu rakstā, krēmkrāsas tapetes ar zilām puķītēm, istabas vidū — liels, veclaicīgs galds un krēsli ar augstām atzveltnēm. Stūri — augsta palma koka toverī. Patīkama istaba, bet ļoti parasta — tāda mierīgi varētu būt Prohora Gromova taigas pilī…

Saimnieks sēdēja pie galda. Viņš bija tajā pašā apģērbā, tikai bez naģenes, iekārtojies uz koka bluķa, acīmredzot goda vietā. Mazurs nez kāpēc ātri saskaitīja krēslus — apaļš ducis. Bet galds klāts tikai četriem — pie tam divi neskarti piederumu komplekti nevainojamā kārtībā viņa pusē, trīs krēslu attālumā no saimnieka.

Ka tad, tālredzīgi atstājis pietiekami plašu tukšu telpu, kas viņu šķirtu no «viesiem»…

No sāniem pieskrēja sargs — milzīgs aitu suns, Mazuram gandrīz līdz vidum, lai gan viņš nebija nekāds īsulis. Dzīvnieks — tas izrādījās vīriešu dzimuma — nerūca un arī zobus neatņirdza, tikai klusēdams pavadīja n-nācējus, kustēdamies bez skaņas un elastīgi kā uz atsperēm. Paklausīdams saimnieka žestam, Mazurs piegāja pie vietas, kur bija nolikti tīri šķīvji, ap kuriem rindojās sudraba naži un dakšiņas, atvilka Olgai krēslu, apsēdās arī pats. Suns, uzmetis viņam ar savām dzintarkrāsas acīm plēsonīgi nelabu skatienu, apsēdās starp Mazuru un saimnieku un rāmā gatavībā vēroja katru viesa kustību. Labi dresēts, Mazurs atzina, izredžu laikam nav — ja kas, tūlīt ieķersies, un, atskanot troksnim, iedrāzīsies apsardze… Nu labi, pagaidām pavērosim…

Mazurs un saimnieks klusēdami vēroja viens otru. Izrādījās, ka saimniekam jau sākuši izkrist mati, bet atkāpjoties tie tikai atklāja milzīgu pieri, nemaz neskarot pakausi. Skatiens ciešs, gudrs, caururbjošs, bet apakšā skalojas tumši ūdeņi…

Pa labi no jaunizceptā Gromova bija izvietojusies visai dīvaina un komiska persona. Blondīns ar garu un biezu vaigu bārdu, pirmsrevolūcijas laiku piegriezuma uzvalkā un pakausī atstumtu katliņu. Audums nebija no lētajiem, bet bikses un žakete nomālētas daudzkrāsainiem plankumiem, kuri ļāva precīzi noteikt, ko blondīns ēdis brokastīs, vakar vakariņās un aizvakar pusdienās. Veste nolieta ar jau piekaltušu kečupu un smird pēc alus, no krūšu kabatas rēgojās melna pīpe (šķiet, tā kabatā iebāzta kūpoša), žakete nobērta pelniem un pāris vietās iededzināta.

Kaut ko tādu krievu cilvēks var noteikt uzreiz, nav nepieciešama nekāda speciālā sagatavotība. Mazuram tūlīt kļuva skaidrs, ka noslēpumainais blondīns uzsācis plostu, šķiet, pirms kādas nedēļiņas, un kopš tā laika nav bijis sausā, kā alus bāra letes slaukāmā lupata. Viņš sēdēja, rokas uzlicis uz galda — viens elkonis zivju galertā, otrs filozofiski balstās uz plācenī saspiestas kūkas — un stiklainu skatu lūkojās cauri Mazuram, nesabrukdams uz grīdas tikai tāpēc, ka krēslam augsta atzveltne un paroceņi, saspringtajā klusumā skaļi nožagojās, un atkal sastinga kā dzīva ilustrācija lekcijai par alkohola kaitīgumu.

—   Un vai tas, gadījumā, nav misters Kuks? — Mazurs nepiespiesti pavaicāja saimniekam.

—   Visīstākais, varat ticēt, — saimnieks atbildēja paklusā, patīkamā baritonā. — Tiesa, ne jau Kuks, toties amerikānis un inženieris. Izpildīja visu, kas prasīts, un es, mani draugi, nolēmu veikt eksperimentu. Vulgāri runājot, nodzirdīt. Lieliski iznāca, ziniet… — viņš ne bez lepnuma pašķielēja uz «misteru Kuku», kurš sēdēja kā sālsstabs, akls un kurls pret visu notiekošo. .— Tagad varu likumīgi un ar patiku stādīt priekšā: dzimis

ASV pilsonis, pēc tagadējās konstitūcijas tiesīgs kļūt par prezidentu, un tajā pašā laikā tipisks Sibīrijas žūpa, tāds, ka vai turies. Pat dilērijā redz gluži slāviskas lietas: velniņus, lācīšus, ciedru čiekuri mēles kārsta… Pieradis esmu pie viņa — stulbeņa. Neceļas roka laist atpakaļ uz vēsturisko dzimteni — tur taču pilsoniskās brīvības un cilvēktiesības, trakie uz brīvām kājām staigā, kamēr uz jumta neuzkāpsi un nesāksi apšaut garāmgājējus, neviens tevi nepiežmiegs… Savējo visatļautībā viņš, apkārtējo ignorēts, jau pēc mēneša atstieps kājas, no tilta Hudzona līcī iemetīsies, burbuļi vien paliks… Žēl. Pie mums viņam labi — tikko sāk no pagultes riekšavām velniņus smelt, dakteris pāris dieniņās viņu veicīgi ved pie sajēgas, ļauj nedaudz pagulēt, pirtiņā izkarsē, un var atkal sākt no jauna…

Viss tas tika stāstīts viegli smaidot, nepiespiesti un simpātiski, it kā saimnieks nemaz nemanītu viesu smagās važas, kas žvadzēja pie katras kustības. Mazuram pat sāka likties, ka ap šo jaunzemi strāvojošais neprāts, guvis smaržu un oreolu, vieglā dūmakā ietin kambari… Viņš uz mirkli pievēra acis, papurināja galvu.

—   Ko tad jūs, kungi, sēžat? — saimnieks attapās. — Lūdzu, lieciet uz šķīvjiem, kas galdā, pakalpojiet dāmai, major, ielejiet viņai šampanieti… Un ko pats, vai šņabīti?

Mazurs neviļus pasniedzās pēc ēdiena, jo skatāmā pārpilnība pārsteidza: sudraba bļodās slējās melno un sarkano ikru kaudzes, sibīrieša skatu priecēja dažādos veidos pagatavotas zivis — store, nelma, omulis, ālata, taimiņš, skaisti apcepta gaļa, dzērveņu un brūkleņu ievārījumi, visas taigas sēnes, pipargurķīši, tomāti, trauciņi ar medu…

—     Uzlieciet dāmai, — saimnieks sirsnīgi aicināja mieloties. — Pirkts, mani kungi, te tikai spirtotais, pat tajās karafītēs — mājas liķieri. Viss pārējais vēl šorīt auga dobēs vai pērnnedēļ skraidīja un lidinājās pa taigu…

Uzkrāvis Olgai uz šķīvja kaudzi gardumu — sen zināms, ka bagātīgs mielasts kliedē nervu spriedzi —, Mazurs ielēja savā sudraba (iekšpusē apzeltītā) mēriņā šņabi, uzdūra uz prāvās sudraba dakšiņas stingru, sālītu rudmiesi un jautājoši pavērās saimniekā, nolēmis uzvesties tikpat nepiespiesti — velnu izdzen ar Belcebulu…

—    Iedzersim par patīkamu tikšanos, — saimnieks, pacēlis savu mēriņu, salēja tā saturu mutē un, pēc krievu paraduma nedaudz saviebies, laiski uzkoda gurķīti. — Bet ko tad mūsu misters tā sēž?

Iegrūdis, «Kukam» sānos dunku, viņš skaļi pavaicāja:

—   Mister Kuk, vai tu mani cieni?

Amerikānis, vienā mirklī attapies, miglainu skatu palūkojās sev priekšā uz galda un negaidīti veikli paķēra saimnieka tālredzīgi piepildīto glāzīti. Pacēlis pamanījās neizliet ne piliena un vēl braši ierēkties:

—   Proška, bifīt mafos, vai cienu?

Salējis mutē šņabi, cariskā nepiespiestībā ar visiem pieciem paķēra galertu, bet līdz mutei neaizsniedzās — uz mirkli pamira, valbīdams acis, pasēdēja un tad lēni, lēni nogāzās ar seju uz galda, iekārtodamies nedaudz paknosījās un tūlīt pat aizmiga. Suns uzmeta viņam ašu skatienu un acīmredzot ierastās ainas nomierināts atkal pievērsās Mazuram.

—     Lai snauž vien, svētlaimīgais, — gluži tēvišķi noteica saimnieks. — Nu-s, laiks stādīties priekšā? Kā sauc jūs, jau zinu, bet es esmu Prohors Pctrovičs Gromovs, šo zemju īpašnieks. Lai gan tā vien liekas, ka pa ausu galam esat par mani dzirdējuši — ja jau pazīstat manu misteru Kuku…

Viņš to pateica tik briesmīgā nopietnībā, tik svarīgi, ka Mazurs instinktīvi sajuta: pie šī galda daudz ko varēja atļauties, palaist muti, cik tīk — bet, tikko kaut nedaudz atļausies apšaubīt Gromova personību, uzreiz nonāksi lāču bedrē… Noteikti. Un tādēļ Mazuram sejā nenotrīsēja neviens muskulītis. Viņš zem galda viegli piegrūda ar kaju Olgai — arī tā sēdēja ar pieklājīgi stingu izteiksmi, malacis…

Saimnieks pētoši abus uzlūkoja. Masīvā ordeņzvaigzne — Dievs vien zina, no kā mantota, manāmi vilka lejup svārku stūri, un virs kreisā atslēgas kaula vīdēja ieroča maksts gaišbrūnā āda. Misters Kuks piepeši sāka knosīties. Galvu nepacēlis un acis neatvēris, kaut ko angliski skaļi nomurmināja, šķiet, paziņoja, ka atklāta menedžeru padomes sēde — pēc tam nebalsī iebrēcās:

—   Bifīt, šņabi! Āzji, m-maukas, peijderasti…

Salūkojis saimnieka tālredzīgi pastumto augsto glāzi, pilnu līdz malām, izstrēba kā ūdeni, tā arī acis neatvēris, un atkal nomierinājās.

—    Re, kāds! — saimnieka balsī, goda vārds, jautās maigums. — Tā, lūk, no civilizētajiem aizjūras iedzīvotājiem cilvēkus taisa… Cienājieties, kungi, cienājieties. Jūs, atšķirībā no Kuka, nodzirdīt līdz baltajām pelītēm negrasos, tāpēc lejiet paši, cik vajadzīgs, un arī uzkodiņas neaizmirstiet. Viss svaigs, bez konservantiem un kancerogēniem… Jūs, majora kungs, laikam dienējāt desantniekos vai arī kādos cilos zobu drupināšanas spēkos? Esmu dzirdējis par jūsu Berlīnes brigādi… Nu, nekautrējieties. Nabaga Mišaņa tika nozūmēts visai profesionāli, arī no važām, kā dzirdēts, jās izslīdot kā zutis… Tātad tomēr desants?

—   Desants, — Mazurs, brīdi padomājis, piekrītoši pamāja.

—   Brinišķīgi. Arī izdzīvošanas kursus, protams, esat izgājis?

—   Gadījās tāds grēks.

—    Nu ko jūs! Tas nav grēks, bet vērtība… Gan jums, gan man. Atzīšos godīgi — tieši jūsu, mīļo major, mums te trūka. Savus nāru kaimiņus taču redzējāt — nožēlojami ļautiņi, es jums teikšu, draņķi, mīkstmieši, izlutuši pilsētnieki…

—   Vai man būtu ļauts apvaicāties…

—   Prohor Petrovič, — saimnieks viņu maigi pārtrauca.

—   Vai man būtu ļauts apvaicāties, Prohor Petrovič, kas slēpjas aiz šā negaidītā ciemos uzaicinājuma? Jūsu cilvēki visu padara tik noslēpumainu un miglainu…

—   Kā bija vēlēts, lūdzami piedodiet. Ko tad jūs ikriņiem uzmanību nepievēršat? Varbūt pa otram mēriņam? Par patīkamu tikšanos jau iedzērām, tagad pašā laikā — par veiksmīgām izpriecām, — viņš nenolaida no Mazura skatienu, kamēr tas piepildīja savu glāzīti ar šņabi un Olgai ielēja šampanieti. — Uz jūsu veselību! Tātad, mīļo major, runājot par ciemos aicinājumu, žēlīgi piedodiet, pietrūka oriģinalitātes. Jūs esot vietējais cilvēks, gan būsiet dzirdējis, kā cara laikos mūsu miljonnieki izklaidējušies? Sagribējās izklaidēties, novilka trosi pār ceļu, norīkoja brašus puišus — un neviens ne jāšus, ne kājām garām netika, lai kādā postenī vai pakāpē… Tā arī es nolēmu atjaunot vecu tradīciju. Tikai ķērās apbrīnojami nožēlojami ļautiņi. Uzzināju par jums — uzreiz dvēsele atplauka… — viņa smaids kļuva viltīgs. — Nu, ilgāk jūs vairs nemocīšu. Esat uzaicināti, lai kopā ar savu apburošo sieviņu piedalītos mūsu medībās. Tas arī viss noslēpums, citu nav…

—   Un ko tad mēs medīsim? — Mazurs painteresējās.

—   Piedodiet, medīsim mēs, — Prohors, mīlīgi smaidīdams, izlaboja. — Es un mani viesi. Bet jums kritusi nedaudz cita loma — jo medībās vienmēr, ja drīkstu tā izteikties, ir divas puses. Vieni medi, bet otri, attiecīgi, tiek medīti. Bez šīm abām pusēm, jūs taču sapratīsiet, medībām nav jēgas, nepieciešams gan mednieks, gan arī medījums…

—   Kas tas ir? Joks, vai? — Olga pavaicāja.

—   Vai viss te redzētais, jūsuprāt, kaut nedaudz līdzinās jokam?

—   Ne īpaši.

—    Redziet nu. Ticiet man, te viss tiek darīts nopietni. Pat mans eskulaps un ērglis ar zelta uzplečiem ne nieka netēlo. Viņiem briesmīgi gribas dzīvot lieši tā un būt tieši tiem, kas viņi pašreiz ir. Tāpēc viņiem tā ir visīstākā realitāte. Un, ja jau esam sākuši runāt par medībām, nemeklējiet vairs nekādus jokus. Tur nav ne miņas no spēles…

—    Ļoti jauki, — Mazurs noteica. — Un kā tas viss, atvainojiet, izskatīsies?

—   Lūk, tā jau ir lietišķa saruna, — Prohors pamāja. — Izskatīsies viss ļoti vienkārši. Parīt vai varbūt jau rīt jūs ar helikopteru aizvedīs uz taigu un tur atstās. Helikopters tūlīt pat aizlidos, un jums handikapā liks dot;i viena stunda. Pēc tam mēs sāksim medības. Protams, ja uzvedīsieties, kā klājas pieklājīgam medījumam, izpriecas neilgs tikai vienu stundu vai diennakti… Minimālo uzkabi es jums došu, neuztraucieties. Pagādāšu nažus, nedaudz ēdamā, sērkociņus… Kompasu, piedodiet, dot nevarēšu — vai tad kādreiz gadījies redzēt lāci vai briedi ar kompasu? Es te, kamēr lidoju, šo to apdomāju. Personīgi jums, major, pat iedošu naganu ar patronām. Pēdējā laikā mums trāpījies tikai bailīgs un slinks medījums, tāpēc tiešām nenāks par sliktu zināms pikantums. Jāpakutina nervi, lai medniekiem tā nebūtu vien droša izprieca, bet rastos arī zināmi draudi pašu dzīvībai…

—   Bet es taču varu sadusmoties, — Mazurs sacīja. — Un no jūsu nagana ietriekt kādam lodi pierē…

—   Un brīnišķīgi! — Prohors iesaucās. — Dieva dēļ, nedomājiet, ka jums pagrūdīs plaukšķenes. Stingri sekošu, lai iedotu kaujas patronas. Acīmredzot pats saprotat: medības, kurās nav ne mazākā riska pārvēršas galīgi nožēlojamā izklaidē. Tas ir tāpat, kā šaut pa tukšām pudelēm… Es jums ne tikai atļauju izmantot ieroci, bet pat uzstāju, lai lietojat to jau pie pirmās izdevības!

—   Un jūs?

—   Piedodiet, major?

—   Vai jums būs ierocis?

—    Dabiski. Mēs taču esam mednieki. Visam jābūt godīgi. Ja jums atļauts šaut uz medniekiem, viņi atbildēs ar to pašu.

—   Un pēc tam?

—   Kad — pēc tam?

—   Nu, kā jūsu medībām jābeidzas? — Mazurs pavaicāja.

—   Pasarg’ Dievs! Kā tad kārtīgas medības beidzas? Vai man tiešām jums tas jāpaskaidro?

—   Tātad tas viss ir nopietni?

Šķiet, Prohors jutās apbēdināts:

—    Ak, mans Dievs, likās, ka esmu visu ātri un nepārprotami izskaidrojis… Protams, major. Viss būs nopietni. Kā īstā spāņu koridā — es nepieminēšu portugāļu, īsta profanācija, ar vērsi vienkārši spēlējas… Viss ir nopietni. Ja jūs panāks, jums tas beigsies ļoti bēdīgi — piedodiet, es rūgtas zāles nepilinu, bet dodu izdzert uzreiz. Tās taču medības…

—   Tā taču ir slepkavība! — Olga iesaucās.

—    Piedodiet, jūs kļūdāties, — Prohors pieklājīgi izlaboja. — Tās tomēr ir medības, sena un cēla īstu vīru nodarbe. Jūs taču nedomājat, ka esinu tik zemisks, lai palaistu abus taigā ar visām važām? Ko jūs… Nekādu važu. Jums būs sava iespēja. Atzīšos godīgi, nedroša iespēja, niecīga, atbilstoši varbūtības teorijai — bet būs. īsts mednieks nekad nepieprasīs, lai viņam briedi piesien pie koka. Mēs, es un mani draugi, līdz lādam banalitālēm nekad neesam nolaidušies. Mums patīk īstas medības…

Mazurs akurāti ielēja sev šņabi un izdzēra. Pievērsis skatienu šķīvim, sāka darboties ar dakšiņu. Domas nekur nešaudījās, viņš kaut kā uzreiz nolicēja, ka no jokošanās te nav ne smakas. Tik riebīgi aizsākusies lieta tikai tā arī varēja beigties…

—     Brīnišķīgi, — Prohors sacīja. — Priecājos, ka neesmu jūsos kļūdījies. Neticēsiet, bet pirms jums trāpījās vieni vienīgi draņķi. Man stāstīja, tas Irkutskas dakteris ilgi kaut ko spiedzis, ka mums nav tiesību…

—   Un vai tad ir? — Mazurs, pacēlis skatienu, pavaicāja.

—   Dabiski. Stiprākā tiesības — vai tas jums neko neizsaka? Sākotnējās cilvēku dzimuma tiesības, kuras vēlāk nedaudz piemirsās. Tikai daudzu vārguļu dēļ, kuri aizsargājoties no stiprajiem, izdomāja likumus… Bet jūs taču esot stiprs cilvēks, major? Ceru, ka nesāksiet mani biedēt ar prokuroru? Un citiem civilizētās pasaules bubuļiem? Lai gan, teikšu uzreiz, jūs esat tiesīgs sūdzēties jebkuram prokuroram… tikko līdz viņam nonāksiet. Jūsu izvēle. Es taču teicu, būsiet bez važām, visi ceļi vaļā…

—   Un viņa arī? — Mazurs pamāja uz Olgas pusi.

—    Protams. Jūs izšķirt būtu pārāk cietsirdīgi, vai ne tā? Kuzmičs, būdams manā vietā, tagad noteikti kaut ko citētu no Rakstiem — par to, ka sievai visur jāseko savam vīram… Bet es, teikšu godīgi, ticības lietās sevišķi stiprs neesmu. Jūs abi, kā jaušu, arī ne. Vienkārši es dodu priekšroku godīgai spēlei. Nevar taču jūsu apburošo sievu ņemt verdzība vai atdot izpriecām Kuzmiča mežoņiem? Taisnības labad jādod viņai tāda pati iespēja kā jums. Viena miesa, kā nekā, ja tomēr atgriežamies pie Rakstiem…

Mazurs saskatījās ar Olgu. Acis likās izvalbītas, bet savaldību viņa nezaudēja — piespiesti pasmīnējusi, pasniedzās pēc šampanieša pudeles, un kakliņš tikai reizi iešķindējās pret glāzes malu.

—   Un kur te ir lamatas? — Mazurs painteresējās.

—   Nav te nekādu lamatu. Absolūti godīga spēle. Jums vaļā visi ceļi, skrieniet, ka japāņi saka, uz visām astoņām pasaules malām…

—   Un jūs pakaļ?

—   Un mēs — pakaļ. Kā jau medniekiem klājas. Nē, major, jūs man noteikti patīkat. Ne tikai netrakojat, bet arī uzvedaties kā džentlmenis — neviena rupja vārda, neviena neglīta epiteta… — Prohors, izklaidīgi smaidīdams, nenovērsa no viņa skatienu. — Es pat teiktu, esat kļuvis jautrāks. Taiga jūs nebiedē, vai ne? Nu un lieliski. Jau iepriekš jaušu īsteni karaliskas medības… Cienājieties, lūdzu. Mums patiesi nav jālūkojas citam uz citu kā uz zvēriem. Tas, ka šai spēlē esam nokļuvuši pretējās puses, vēl nenozīmē, ka jāatņirdz ilkņi un jāspļaudās… Saglabāsim cēlsirdību, sarunāts?

Misters Kuks pavēra vienu aci un aizsmacis noīdēja:

—   Jeņķis Dūdls nonāk ellē, saka — ak, cik vēsi…

Un apklusa. Mazurs spēlējās ar masīvo dakšiņu. Pat modrais suns nespēs apturēt tās lidojumu, jo trajektorija būs gauži vienkārša — tieši uz Prohora Petroviča rīkli. Un ko pēc tam? Pat ja izdosies neitralizēt arī suni — kas būs tālāk? Tas pats skrējiens pa taigu — ja paveiksies. Bez apaviem, bez ēdamā… Nē, te ir pārāk daudz stobru un zirgu. Neļaus šķērsot pat ieleju. Daudz vienkāršāk vienu dieniņu pagaidīt — un tad spēlēt pēc piedāvātajiem noteikumiem jau ar daudz lielākām izredzēm…

—   Jūs man tiešām patīkat, major, — Prohors atkārtoja, — vispār jūs man jau neklātienē iepatikāties — tikko uzzināju par Kuzmiča ienaidu. Tam vecajam nešķīstenim ir satriecoša oža. Vārguļi un mīkstčauļi neizpelnās neko vairāk par klusu nicinājumu — bet, lai izpelnītos naidu… Tur jau jābūt personībai…

—   Vai viņš arī piedalīsies medībās? — Mazurs cerīgi painteresējās.

—   Nē, diemžēl. Man ari pašam būtu interesanti paskatīties, kā jūs centīsieties piekļūt viens otram pie rīkles, bet Kuzmičs nepieciešams tepat. Rets draņķis, vai ne tā? Man ir nopietnas aizdomas, ka viņš klusībā ienīst arī mani, bet tam nav īpašas nozīmes — ka tikai baidītos, kā nākas… — saimnieks paskatījās uz Olgu. — Jums ir lieliska sieva, major. Ne mazāko histērijas pazīmju, bet viņai taču bail… Viņa jums uzticas, vai ne?

—   Iedomājieties tik, — Olga netīksmē izmeta.

—   Brīnišķīgi, — Prohors bez mazākā izsmiekla turpināja. — Dieva dēļ, neuzskatiet par apvainojumu vai ņirgāšanos, bet jūs būsiet, esmu pārliecināts, būsiet īstas gan iepriekšējās, gan šīs medību sezonas zvaigznes. Šoreiz mani ciemiņi būs vieni vienīgi ārzemnieki. Tad nu parādiet, uz ko spējīga māmuļa Sibīrija…

—   Ārzemnieki? — Mazurs sarauca uzacis.

—   Nu jā, — Prohors mierīgi atteica. — Mans uzņēmums, ziniet ir starptautisks. Internacionāls, kā izteicās agrākos laikos. Viņi tur, aiz paugura, pārsātinājušies kā Ziemassvētku zosis maisiņos, un man ir patīkami, ka krievu zeme atkal visus svešzemniekus apsteigusi un parādījusi, ka ar prātu to nesaprast… Ja nošausiet kādu no treknajām ieceļotājzosīm, es nemaz neapvainošos. Tiesa, sirds saka, ka patronas taupīsiet man — es taču krūmos nesēdēšu… Esiet tik laipns. Atklāšu noslēpumu, pēdējā laikā kļuvis pārlieku skumji dzīvot, un jūs, major, man gluži vai iedvešat jaunu dzīves sparu. Ceru — nešķietu jums briesmonis? Vai neprātis? Drošāk, apsolu, ka nekādu sodu nebūs…

—   Man radies iespaids… — Olga ierunājās.

—   Nu, nu, — Prohors laipni mudināja turpināt.

—   Nē, — viņa, apburoši smaidot, atteica. — Dibens vēl joprojām no tās pletnes sāp. Es nebaidos, bet vienkārši neērti sēdēt…

—   Es jums apsolu, nekādu represiju…

—   Vai jūs tiešām neesat vājprātīgs?

—   Diez vai es esmu traks, — Prohors nopietni atbildēja. — Un, ja esmu sajucis, tad šai pasaulē, kur tik daudz neprāšu, nemaz īpaši neizceļos… Un ko tad jūs tik neprātīgu saskatāt medībās? Domājot plašāk, karš ir tādas pašas cilvēku medības, pavaicājiet savam vīram… Tikai citādāk iekārtotas. Nekādu reliģisku šķēršļu dotajā gadījumā nav. Kas attiecas uz morālajiem… Nu, nesmīdiniet mani, Olga Vladimirovna. Viss atkarīgs no atskaites punkta. Esat nokļuvusi nepareizajā pusē, tas arī viss. Tāpēc šī ideja jums nepatīk. Gadītos savādāk, varētu atrasties tajā pusē, kur tīkamās priekšnojautās eļļo ieročus un baro suņus… Man nepatīk filozofēt kā Kuzmičam. Vienkārši izturos pret dzīvi pārdomājoši. Dodu savu goda vārdu: ja atradīsiet pārliecinošus argumentus, tūlīt pat abus ar vīru atlaidīšu. Es saprotu, jums negribas! Bet pret stiprākā tiesībām tas ir pārāk vājš arguments. Vai jums ir arī citi? Nav? Redziet nu… Bet, kas attiecas uz «briesmoni»… Monstrs jūs būtu spīdzinājis, izvarojis, izņirgājies — manuprāt, nekas tāds netika novērots. Es, cik spēju, cenšos kompensēt jums gaidāmās neērtības. Kas, važas? Noņems, tikko iziesiet ārā. Tūlīt pavēlētu, bet jūsu cienītais, atzīstiet, var spert kādu izmisīgu soli… No nāves kā tādas es nebaidos — tikai no muļķīgas nāves.

—   Es pacentīšos, — Mazurs, viņam acīs skatīdamies, apsolīja.

—   Es arī, major, — Prohors pamāja. — Ēdiet, ēdiet, storīti paņemiet, brīnišķīgs kūpinājums, ar kadiķiem… Iesaku ciedru liķieri, lūk, tajā karafē. Tā, lūk, Olga Vladimirovna, morāle ir untumaina dāma. Mainās, ielcnīte, līdz ar laika skrējienu. Ja tik uz šīs jautrās planētas civilizācija noturēsies kauču vēl divdesmit gadu, mēs, visi trīs, pat etnogrāfiskajos kuriozos neiekļūsim, nerunājot nemaz par vēstures liesu. Nu kas tā par vēstures tiesu? Kas tā par līdzjušanu senčiem? Jūs, lūk, esat no Pēterburgas, kā atceros. Apburoša pilsēta, vienas vienīgas cēlas asociācijas: Kvarengi, Rosi, Falkonē, Pēterhofas strūklakas… Bet cik kauliņu, mīļā Olga Vladimirovna, zem šīm pilīm un strūklakām ncatdusas? Un ne jau tikai krievu — Petruška, epileptiskais reformētājs, šajos purvos vēl četrdesmittūkstoš sagūstīto zviedru noguldīja. Jūs nezinājāt? Es pazīstu vienu Upsalas profesoru, viņš man par saviem nelaimīgajiem tautiešiem visu sīki izstāstīja un pat, kā citi vēlāk paskaidroja, skaitli nedaudz samazināja, lai krievu ciemiņu netraumētu… Lūk, par ko es runāju — jūs taču, Oļečka, tik daudz gadu virs šiem kauliņiem ar papēdīšiem esat klidzinājusi, uz randiņiem skraidījāt, pēc saldējuma, un ne reizi jums sirsniņā nekas neietrīsējās, tikai mīlestība pret lielo dzimto pilsētu. Vai nav tiesa? Tas pats ari pēc pāris gadsimtiem notiks virs mūsu kauliņiem — un kāds tam sakars ar morāli? Jūsu morāle ir kā pa auklu skrejoša uguntiņa. Uzzibsnīja, firkt — un nodzisa… Vai man nav taisnība, major? — vērīgi palūkojies uz Mazuru, viņš uzsmaidīja Olgai. — Jūsu vīrs uz šīm lietām skatās praktiskāk. Arī viņu filozofija nemaz neinteresē, prātā jau pārliek, kā veiklāk likt kājas pār pleciem, pirms tam vēl mani novācot…

Mazurs cītīgi lika sev uz šķīvja to pašu kadiķu dūmos kūpināto stori, zoss kāju ar kraukšķīgu, zeltainu garoziņu, karotēm krāva ikrus. Protams, nedaudz tā bija spēle publikai, proti Olgai, iedvešot viņai tādējādi mieru un rāmu pārliecību — bet izrādīšanās ir izrādīšanās, tomēr tādu galdu noniecināt arī būtu grēks. Viss pilnīgi skaidrs, un tāpēc vairs nebija nekādas vajadzības lieki raustīties. Jātiek tik līdz taigai, un tad jau redzēs…

—   Tajā visā ir tikai viens trūkumiņš, — viņš, iztukšojis aromātiskā šņabīša mēriņu, sacīja. — Pieņemsim, mēs kategoriski atteiktos piedalīties jūsu medībās? Kaut galvu grieziet, kaut izvarojiet. Kā bekas zem egles satuptu un ne no vietas. Ko tad? Tā sakot, sagaidīsim nāvi vaigu vaigā — un bez kādas iepriekšējas skraidelēšanas?

Prohors mīklaini pasmaidīja un neko neatbildēja. Mazurs ilgi viņā urbās ar skatienu, bet, atbildi tā arī nesagaidījis, paraustīja plecus un ņēmās stumt vaigos visu, kas salikts uz šķīvja. Misters Kuks skaļi krāca, gluži kā krievs.

Septītā nodaļa skats pirms kaujas

Prohors savu vārdu turēja — tikko viesi ar Olgu, jaušami smagnējāki pēc ēšanas un dzeršanas, atstāja viesmīlīgo (velnišķi viesmīlīgo!) saimnieku, abiem noņēma važas. Tiesa, apsargs agrāko divu soļu vietā nu turējās vismaz piecu metru atstatumā, un arī Kuzmičs centās nepienākt par tuvu. Lieliski saprazdams veča domu gaitu, Mazurs nolēma nedaudz paspēlēt viņam uz nerviem — galu galā bija nedaudz apreibis — un mundri uzsauca:

—   Kuzmič, svēto vecūksni! Vai zini ko? Sirds man teic — ja tagad tevi, veco draņķi, nositīšu, nekas par to nebūs — es taču nu esmu kā primadonna!

—   Tfu! — Kuzmičs nospļāvās, bet piesardzību divkāršoja.

Un cietumā iekšā vairs negāja, bet palika pie lieveņa, laipni atverot durvis. Ari sargs gaitenī dziļāk nenāca, apstājās pie durvīm. Toties sargkareivis, kas dežurēja pie kameras, uzvedās pavisam vieglprātīgi: uzmetis ienācējiem paviršu skatienu, atkal pieplaka pie lūciņas, jūtu pārpilnībā smiedams un vaidēdams vien. No kameras skanēja nopietnas plūkšanās troksnis, sarga karabīne izrādījās pieslieta pie sienas, sasniedzamības robežās, bet Mazurs turp nemetās: bija jau iepazinis šejienes metodes. Visticamāk, ka tā atkal būs tukša, un, pat ja būtu pielādēta, ar šā ūsainā un dzīvespriecīgā stulbeņa dzīvību nekāda nopietnā tirgošanās neiznāks — vērts atcerēties, cik viegli norakstīja neveiksmīgo Mišaņu, kā kauliņu skaitīkļos pārmeta… Tāpēc Mazurs, aukstasinīgi sakrustojis rokas uz krūtīm, ierēcās:

—   Man ko, tā arī te gaitenī būs jāstāv?

Sargs negribīgi atrāvās no lūciņas. Iekšpusē kliedza, atskanēja sievietes spiedzieni, pļaukas, kaut kas ar troksni sašķīda uz grīdas — un tam visam piebalsoja nemitīga dzelžu žvadzoņa. Nebija grūti uzminēt, kas notiek.

Tā arī bija — kamerā aizrautīgi kāvās. Eskulaps un resnis vaļājās pa grīdu, savīdamies neiedomājamā figūrā, dauzīdami viens otru kā un ar ko pagadās. Likās, viņi labprāt izietu no šā klinēa, bet ķēdes bija tā sapinušās, ka atsvabināties vairs nebija iespējams. Viktorija neprātā joņoja apkārt, te cenzdamās palīdzēt laulātajam draugam atbrīvoties — šā vārda tiešajā nozīmē —, te uz labu laimi cenzdamās ielaist nagus rešņa fizionomijā, kur jau vaigus un pieri rotāja vairākas valgi sārtas svītras.

Mazurs, apgājis apkārt duelantiem, uzlēca uz nārām un ašu skatienu novērtēja situāciju. Viena plastikāta pudele tā arī stāvēja uz lāviņas neatvērta — kas par zostēviņiem, jau pēc pirmās metušies izskaidroties…

Vērodams kautiņu, Mazurs aizsmēķēja. Un pieķēra sevi no sirds nicinām šos cilvēkus. Tas bija slikti, tas viņā bija kas jauns — no kura laika gan sācis pret citiem slikti izturēties tikai tāpēc, ka grūtajos dzīves pārbaudījumos tie izrādījušies vājāki — viņi taču nebija izgājuši bargas mācības? Skaidrs, ka šajā krātiņā no dvēseles dzīlēm uzpeld diezgan netīras putas, par kuru esamību nav bijis ne jausmas…

—    Nu palīdziet taču! — Viktorija izmisīgi iekliedzās, pavērsdama pret viņu saraudāto seju.

Mazurs nopūtās, nesteidzīgi norāpās no nārām, brīdi pastāvēja pie žvadzošā un trakojošā miesas blāķa un tad, ievilcis plaušās pavairāk gaisa, bocmaņa balsī ieaurojās:

—   Iz-z-beigt! Nositīšu, maitas!

Blāķis pamazām sadalījās divos izspūrušos un asiņainos večos. Mazurs draudīgi slējās virs viņiem, kamēr tic atvēsa. Ķēdes joprojām saistīja tos kā sirreālus Siāmas dvīņus.

—     Nu, pamazām sākam šķetināties vaļā, — viņš jau mierīgi pavēlēja. — Tā, lūk… Rociņu te, dakter, un jūs, mesjē Čugunkov, uztaisiet pirueti pa labi, tad arī ķēdīte atraisīsies… Jūt mana sirds, resnais, ka tu atkal biji iniciators…

—   Es jūs palūgtu! — resnais ierēcās. — Esmu zinātņu kandidāts…

—    Man patīk inteliģence, — Mazurs, uzsizdams viņam uz pleca noteica. — Bet, ja jūs, inteliģentie kungi, ieslodzīto vienotajās rindās sēsiet jukas un svārstīgumu, es uz jūsu grādiem un diplomiem neskatīšos… Vika, kāpēc viņi tā sapriecājās?

—     Viņš pie manis līda, — Vika, norādīdama uz resni, drūmi stāstīja. — Bet Aleksejs…

—    Bet Aleksejs sadusmojās, — Mazurs saprotoši pamāja. — Nu, skaidrs. Resnais, tev noteikti piemeties erotiskais trakums, pie tam permanents, kā iclenei Trockim revolūcija… Skaties tu man.

—   Tu pats skaties! — resnis iebrēcās, dvesdams paģiru dvaku un notraukdams no vaigiem asinis. — Kāpēc jūs abi esat bez važām? Un vispār — kas tu tāds esi? Kāpēc uz jums noteikumi neattiecas? Kas jūs abi esat?

Histērija ir lipīga lieta. Mazurs ievēroja, ka ari nabaga Jegoršinu pārim sejas vienā mirklī kļūst ļauni aizdomīgas. Un pavēlēja:

—     Nu, bez mītiņošanas! Atraduši pēdējo, visi te esam vienādā stāvoklī… Norimstiet, vai ari nomierināšu!

Viņi aprima, jau paspējuši te iemantot nosacījuma refleksu, kas lika pakļauties katram uzbrēcienam. Tomēr Viktorija, savažotām rokām kārtodama matus, ar nelielu histērijas pieskaņu balsī painteresējās:

—   Patiešām, kāpēc jums piešķirtas tādas brīvestības?

—   Kā nu sevi nostāda, — Mazurs atcirta. Pamanījis, ka nosvīdušie, piesarkušie duelanti met alkatīgus skatus uz neskarto šņabja pudeli, pievāca to un iemeta stūrī, līdzās savai vietai. — Nekā nebija, pietiks jums, balodīši, drīz visiem spēks būs nepieciešams, bet no paģirainiem nekādas jēgas…

—   Vai jūs vismaz zināt, ko mums te gatavo? — Viktorija pavaicāja.

—    Zinu, — viņš drūmi atbildēja. — Tāpēc labāk atcerieties, kā jāskrien, nevis šņabi lociet…

Gadās vēl sliktāk, viņš varētu piebilst. Kad zem tevis nav dzīles, bet virs pašiem viļņiem zemu drāžas helikopters ar piekaramu hidrolokatoru, un tam pakaļ platā ķēdē iet motorcncs, no kurām atmuguriski ūdenī gāžas pretinieka ūdenslīdēji. Vai kad tavi puiši izmisīgā steigā spridzina ostas arsenālus un slepenās iekārtas, kuras nekādi nedrīkst atstāt ienaidniekam, bet pulkveža Kasema «Saladīni» jau rūcina savus motorus turpat līdzās, tiešā tēmējumā ar ložmetēju apšaudot lavu grupu, kas gaida pēdējo eskadras mīnu kuģi, bet tev vēl jāuzlaiž gaisā trīs noliktavas, jāsavāc visi kopā, jāiekravājas un jāiziet no līča. Pēc šādām jautrām ķibelēm bezgalīgie taigas plašumi, pat ar pakaļdzīšanos, liekas kā apsolītā zeme…

—    Zinu, — viņš maigākā tonī atkārtoja. — Bet galvenais, bez puņķošanās…

—   Domājat, ka ir izredzes? — Viņa uzlūkoja Mazuru biklā cerībā.

—   Tās vienmēr ir, — Mazurs noburkšķēja un pagriezies uzlīda uz nārām.

—   Viņš visu ko tev sarunās, — resnis murmināja. — Personīgi man šie divi indivīdi liekas ļoti aizdomīgi, un ir taču arī precedents…

—     Kuš! — Mazurs uzkliedza, un nezināmo zinātņu kandidāts padevīgi apklusa.

Kas nu Mazuram sevī nepatika — šī nelietīgā pārākuma apziņa pār saviem nelaimes biedriem. Prieks, ka citus pazemo, bet viņam, gluži otrādi, izrāda pat cieņu… Atradis par ko priecāties, stulbenis. Un kādreiz taču, izlasījis vēsturiskā grāmatelē, ka labvēlīgs uzrauga skatiens galeru vergam šķitusi milzīga balva, neticēja. Izrādās, tā arī ir…

Bija laiks apdomāt nākotni. Prohors, protams, ir psihiski nevesels cilvēks, bet no tā vieglāk nekļūst. Drīzāk jau grūtāk. Milzums garīgo slimību pamatā ir viena vienīga smadzenēs iesēdusies murgaina ideja — un tālāk subjekts darbojas nesatricināmas loģikas vadīts, ar sātanisku izdomu un mērķtiecību. Kaut kas līdzīgs gadiem ilgi trakojošiem seksuāliem maniakiem. Vai Napoleona ģenerālim Malē, kurš, izbēdzis no trakonama, pamanījās ar neparastu pārliecināšanas spēku sacelt kājās kareivjus, arestēt vairākus ministrus un uz dažām stundām kļūt par Parīzes saimnieku, kamēr valdība attapās no šoka un saprata, ka tas nav militārs apvērsums, bet gan neprāša pašdarbība…

Katrā ziņā Prohoram apkārt esošie cilvēki nemaz nelīdzinājās neprāšiem. Un, salīdzinot ar Mazuru, viņu iespējas ir daudz plašākas. Prohors garāmejot pieminēja divas medību sezonas. Tātad loģiski būtu secināt — ja jau lielajai pasaulei šejienes medību izpriecas līdz šim palikušas noslēpumā tītas, tad neviens no tiem, kuriem kritusi medījuma loma, no taigas nav izkļuvis. Un tas savukārt liecina par izsmalcinātu medibu organizēšanas prasmi. Kas tas varētu būt? Un kur slēpjas nodrošināšanās? Galīgi nav saprotams…

Ir lielisks variants — nolaupīt helikopteru — šā tā Mazurs tarkšķi vadīt prata — augstākās pilotāžas huligāniskās figūras, protams, neizdosies, bet aizlidot varēs. Tomēr uz to nopietni nav ko cerēt — lidlauks vēl jāatrod un nav arī zināms, cik tur tautas… Tātad izeja ir viena: rimtiņi pieņemt spēles noteikumus, iziet taigā un tur jau sākt īstas vistiņu spēles… Par laimi, te vēl ir divi varianti: vai nu visus spēkus un izdomu veltīt primitīvai bēgšanai, vai, kā ierasts, cirst asti pa gabaliņam.

—   Kāds garastāvoklis? — viņš klusītēm pavaicāja Olgai.

—   Godigi sakot, draņķīgs, — viņa pusēukstus atbildēja. — Kaut kādi murgi…

—    Nekas, — Mazurs mierināja. — Tu, mazais, galvenais nezaudē dūšu, tad ari viss pārējais nokārtosies…

—   Dod šņabi! — resnis mežonīgi iebļāvās. — Šņabi dod, es teicu! Tikpat būs jānosprāgst!

—   Sprāgt vislabāk skaidrā prātā, — Mazurs nepiekāpīgi atteica. — Sēdi mierā, doccnt…

Pēcpusdienā slēdzenē noskrapstēja atslēga. Durvis pavērās, un jau apnikusī Kuzmiēa balss paziņoja:

—    Nācict ārā, dārgie ciemiņi. Atkal pa taigu pastaigāsim, parādīšu jums pamācošus skatus…

Šoreiz uz zirgiem jāja pieci apsargi. Rati, kā Mazurs drīz vien secināja, ripoja uz to pašu vietu, kur pavisam nesen viņiem rādīja «odiņiem» izlikto nabaga «štābkapteini» — nu jā, tā ari ir. Labajā pusē starp kokiem pavīdēja tā pati nora, tikai šoreiz koka konstrukcija izrādījās tukša. Icsmirdējās pūstoša gaļa, — un ap ratiem uzreiz savilkās viegli knišļu mākonīši. Kuzmičs paspieda spilgti izkrāsotu aerosola baloniņu, un mūdži uz brīdi atkāpās.

Nobraukuši metrus piecdesmit, rati apstājās. Atskanēja ķēžu šķindoņa — pārējiem trim važas tā arī nebija noņemtas, visticamāk aizmāršības pēc, jo psiholoģiskā apstrāde noteikti bija beigusies.

—      Iesim, mīļie, — Kuzmičs, turēdamies tālāk no Mazura, aicināja. — Te mums viens nepārprotami paziņoja, ka viņš, maitas gabals, «medībās» nekādā veidā nepiedalīsies. Apsēdīšos, kliedza, zem eglītes — un grieziet kaut gabalos… Griezt nevienu negriezīsim; vai tad tas kāds darbs — ar nazīti dzīvu cilvēku graizīt? Bet, ko mēs darīsim, ja kāds sāks loderēt un bezkaunīgi izvairīties, es jums tūlīt parādīšu… Uz priekšu!

Drīzumā parādījās taciņa, kas veda dziļāk saaudzē, un konvojnieki pagrieza gājienu uz turieni. Paģiru mākti, savažotie tik tikko vilkās. Šņabis izgaroja ar sviedriem, un Mazuram ar Olgu nācās piemēroties šim bruņurupuču tempam. Mazurs tikai ar grūtībām apspieda vēlmi zibenīgi uzbrukt tuvāk ejošam Stepanam, pievākt automātu un pirms laika uzsākt spēli. Trenētie refleksi lauztin lauzās uz āru…

*    "Cirst asti pa gabaliņam" — taktiskā paņēmiena žargona nosaukums. Bēgot no vajātājiem, diversants diezgan ilgi skrien, cenšoties panakt, lai sekotāji cils no cita attālinātos, izstieptos garā virkne. Pēc tam viņs strauji atgriežas un novāc visnadzīgāko, kurs izrāvies priekšgalā, skrien tālāk un, sagaidījis piemērotu bridi, atkal un atkal atkārto to pašu. — Aut. piez.

Taciņa paplašinājās, bet taiga kļuva nedaudz skrajāka. Norā Mazurs ieraudzīja aku, ko sedza uz četriem stabiem uzklāts jumtiņš, stabi bija vienkārši, bez kādiem viņģeļiem. Turpat atradās divas lielas zemnieku mājas, tikpat vienkāršas, bet kārtīgi cirstas. No dūmeņiem cēlās sakaitēts gaiss, iekšpusē šķindēja trauki, bet atnācējus sagaidīt neviens neiznāca.

Mazurs atgāza galvu. Uz diviem augstiem stabiem — viens no otra atradās metru divdesmit attālumā — bija nostiepta diezgan sarežģīta antena. Ņemot vērā stabu augstumu, antenas formu un novietojuma leņķi, no šejienes bez grūlībām varēja sazināties ar Šantarsku, bet šim vērtīgajam novērojumam praktiski nebija nekādas vērtības. Pieņemsim, izdosies ielauzties un izsaukt palīgos vienu otru paziņu — kas tālāk? Lidmašīna atlidos ātrākais pēc stundas, bet pa šo laiku māju kopā ar visu jūras velnu var reizes simt nodedzināt līdz pamatiem… Nē, nav ko lolot Napoleona cienīgus plānus. Mērķis ir viens — nokļūt taigā, un tur jau mednieki redzēs, kā uz sauszemes prot uzvesties zivtiņa piraija…

—   Pa labi, — konvojnieks uzsauca. — Garām soliņam un tad pa taciņu, tik pa taciņu…

Celiņš drīz izbeidzās pie augstas aptēstu baļķu sētas, tic jau bija paspējuši nomelnēt — šķiet, varenais, blīvais žogs būvēts vismaz pirms gada.

—   Pa labi, — sekoja uzkliedziens.

Visi devās gar žogu pa labi, līdz nonāca pie vārtu ailes, no kurienes dvakoja maitas un puvuma dvaku sajaukums. Aiz ailes atradās šaurs paaugstinājums — iežogots ar koka sētiņu un uzsliets virs milzīgas bedres.

—    Visi turp, — Kuzmičs teica. — Tūlīt redzēsiet, kas notiek ar slaistiem… Marš!

Tikko viņi uzkāpa uz paaugstinājuma, aiz muguras dārdēdami aizcirtās augstie vārti un nočirkstēja aizbīdnis. Četrstūrainās bedres otrā pusē Mazurs ieraudzīja tādu pašu platformu, iežogotu ar tikpat trapanu sētiņu. Palūkojās lejup.

Bedre bija metru divdesmit gara un plata un apmēram desmit metrus dziļa. Dibenā mētājās kauli, zari, kaut kādi atkritumi, jau gluži neciešami smirdēja pēc maitas, un kaut kas dzīvs liels un stiprs, neapmierināti ierūcies, sāka rosīties tieši zem paaugstinājuma, skrāpēdams betonētās, stāvās sienas.

Sievietes vienā balsī iespiedzās, un Mazurs saprata, ka tā arī ir tā daudzinātā lāča bedre. Pats instinktīvi atvirzījās tālāk no nelielā aizšķērša — pārējie jau spiedās pie aizslēgtajiem vārtiņiem.

Bet arī no turienes lācis bija lieliski saskatāms. Milzīgs un neveikli graciozs viņš izčāpoja bedres vidū, sastinga, skaļi ievilkdams nāsīs gaisu, lad, pagriezies prel cilvēkiem, īsi, dobji ierūcās. Un palika turpat stāvam — acīmredzot sen apjautis, ka cilvēkus no šīm divām laktām noraut neizdosies, tāpēc nav vērts uztraukties. Lācis ir gudrs dzīvnieks, ne velti taigas klejotājciltis tic, ka cilvēks cēlies tieši no ķepainā amikana … Kā iesviķojis mēdza sacīt majors Sultrekovs, «aju-aju» nav aijā-aijā…

Piegājis tuvāk malai, Mazurs piesardzīgi pārbaudīja aizšķērsi — šķiet turējās droši. Lācis viņu vēroja nelabā ieinteresētībā, no mutes tam stiepās siekalas. Taigā šai gadalaikā pekainis gandrīz nekad nav bīstams, bet šis, Mazurs instinktīvi sajuta, ir īpašs…

Uz pretējā paaugstinājuma uzkāpa daži cilvēki. Lācis uzreiz pievērsās viņiem. Pavicinājis naģeni, Kuzmiēs iesaucās:

—   Lūk, jums, kungi, pilnīga izvēles brīvība! Kurš nevēlas piedalīties saimnieka spēlēs, lai pākrustās un cērtas lejā! Viens, rau, gurķoties noskaņojies…

Viņš pagāja malā. Divi vīri izvilka uz platformas izmisīgi pretojošos cilvēku — dīvaini, bet viņš nekliedza, tikai klusēdams centās izrauties. Un tūlīt pat milzeņi raušus uzrāva to gaisā un pārmeta pāri aizšķērsim. Kļuva redzams, ka viņam ap padusēm apmesta cilpa, un tā nu nelaimīgais, izmisīgi mētādams kājas un abām rokām krampjaini ieķēries tai pašā resnajā virvē, palika karājamies gaisā. Viņš pat mēģināja rāpties augšup, bet virvi ātri izlīdzināja, un cilvēks laidās aizvien zemāk. Tad piepeši iebrēcās tā, ka mati sacēlās stāvus. Lācis atdzīvojās un rikšiem metās klāt. Mazurs sastinga, krampjaini ieķēries aizķērša tēstajos dēļos. Necilvēcīgā kliegšana spiedās cauri galvaskausam. Tur, pretējā bedres pusē kāds pārmeta brīvo galu pāri šķērsim, un tas, kamolā vīdamies, aizlidoja lejup. Vēl viens šausmīgs brēciens, īss zvēra rēciens, un lācis uzvēlās virsū upurim. Atskanēja gārdziens, kliedzieni apklusa, un bija dzirdama vairs tikai apmierināta murkšķēšana.

Mazurs atskatījās. Neviens lejup nelūkojās, visi četri, sejas slēpdami, spiedās bariņā pie aizslēgtajiem vārtiņiem — acīmredzot nostrādāja no pirmatnējiem laikiem saglabājies instinkts. Viņam pašam kļuva baigi, bet izdevās savaldīties, jo pārāk bieži bija redzējis, ko saviem ciltsbrāļiem spējīgi nodarīt cilvēki…

Mazurs pašķielēja pār plecu. Lācis atmuguriski vilka nekustīgo ķermeni zem paaugstinājuma. Acīmredzot tur atradās kaut kas līdzīgs alai. Pa pēdām, atrisusi visā garumā, vilkās virve. Kuzmiča un viņa ļaužu uz paaugstinājuma vairs nebija.

Kad viņus izlaida no iežogojuma, apsargi, pavēli negaidīdami, atvirzījās patālāk — Mazurs apjauta, ka neizskatās īpaši labsirdīgs. Viņam neciešami gribējās kādu nogalināt kailām rokām, un viņš to

*    "Amikans" — eveni sauc laci par amikanu, bet hakasi — par aju. — Aut. piez.

lieliski prata. Prātīgais Kuzmičs ratos sēsties vairs neriskēja — brīdi sačukstējies ar vienu no savējiem, paņēma viņa zirgu. Seglos, par spīti gadiem, vecis turējās labi un pavadu turēja droši. Resnis sāka skaļi činkstēt, un Mazurs ieblieza viņam pa kaklu, lai, nedod Dievs, neierautu histērijā arī pārējos — Olga tāpat tik tikko valdīja asaras, bet uz Viktoriju vispār negribējās skatīties.

…Kad rati izbrauca no taigas, virs jaunzemes pacēlās helikopters. Uzlidojis kādu piecdesmit metru augstumā, pasvārstīja degunu un aiznesās taisni uz priekšu. Šalkdams un svilpdams pārlaidās pāri ratiem, apdvesdams visus ar varenu gaisa plūsmu. Zirgi iezviegušies metās uz abām pusēm, bet tūlīt arī nomierinājās. Pavadījis tarkšķi ar skatienu, Mazurs automātiski fiksēja virzienu, it kā tas varētu kādreiz noderēt… Šķiet, helikopters bija tas pats.

Viens no vārtus atvērušajiem sargiem veikli pieskrēja pie Kuzmiča, kurš smagnēji kāpa no zirga, un, mādams ar roku uz nama pusi, sāka kaut ko čukstēt viņam ausī. Kuzmičs noklausījies pagriezās pret ratiem un arī norādīja uz to pašu pusi. Pajūgs aizripoja uz galveno lieveni, kam apkārt bija izkārtojušies jātnieki.

Joprojām turēdamies atstatus, Kuzmičs izrīkoja: — Rausieties zemē, pasaulnicki, ļaudis grib jūs apskatīt…

Uz lieveņa parādījās vairāki cilvēki — visi lāsumainos formas kombinezonos un garos zābakos. Uz priekšu panāca Prohors, ģērbies gluži tāpat kā pārējie. Mazurs lūkojās uz svešiniekiem tā, it kā vēlētos tos paturēt atmiņā uz visiem laikiem, bet viņi, izbijušies un sajūsmināti, glūnēja uz paviršā ierindā sadzītajiem gūstekņiem, kā jau vieglā nicinājumā to dara civilizēti cilvēki, kuri piepeši nonākuši pirmatnējās cilts apmetnē. Tie noteikti arī bija Prohora ārzemju draugi — padzīvojuši vīri, visi četri, bet stalti, lieliskiem zobiem, sārtiem vaigiem, un kalsnējai, gaišmatainajai sievietei Mazurs uzreiz deva gadus divdesmit piecus, bet vērīgāk aplūkojis kaklu, piemeta vēl divdesmit. Visi pieci šai apģērbā nemaz neizskatījās pēc ķekatniekiem, kombinezoni piegulēja apbrīnojami labi — īsi sakot, likās pieredzējuši mednieki izturīgām kājām, bet kalsnais sievišķis, apsteidzot nolikumu gaitu, jau plēsonīgi skatījās, it kā tēmējot uz bēgošajiem…

Visiem uz piedurknes dižojās liela, melna uzšuve, apaļa, ar zelta apmali, centrā zelta arbalets un akurāti sīki burtiņi «Mednieku klubs «Zelta Arbalets»». Latīņu burtiem: Gunning-club «Golden Arbalest». Nu jā, pareizi, angļu valodā «gunning» nozīmē medības ar šaujamieročiem. Lai gan, ja Jau pievēršas lingvistikai, tad šajā situācijā piemērotāks būtu «to poach» , Mazurs nodomāja. Un klusībā piemetināja: nu, ja jau tāda spēle, riebekļi, tad es jums ari «cubbing» sarīkošu…

*    to poocll — nodarboties ar malumedniecību (angļu vai.). — Aut. piez.

** cubbing — /.vēru (plēsīgu, jaunu) medības. — Aut. piez.

Uztvēris kalsnās blondīnes skatienu, viņš pavīpsnāja un pamāja — pavirši, teju vai nicīgi. Laikam jau dāma uztvēra nianses, jo lūpas sakniebusi, pasita augšup zodu. Klusi kaut ko pavaicāja Prohoram, kurš atbildēja skaļāk, angļu valodā. Mazurs saklausīja «special forces» un plati pasmaidīja. Tad pilnā balsī pavaicāja:

—   Prohor Petrovič, bet vai viņus esat brīdinājis, ka gribat dot man stroķi?

Prohors pasmīnējis mierīgi pārtulkoja. Tas, kurš stāvēja viņam līdzās — garš un kalsns, apvainoti salēcās, pat paspēra soli no lieveņa un skarbi izmeta:

—    Pārtulkojiet tam komančam: tā ir pat interesantāk, un pasakiet arī, ka esmu viens pats medījis degunradžus…

—   Komanēs tāpat saprata, — Mazurs angliski atbildēja. — Un uz redzēšanos, ser…

Garais izturēja stilu — pamāja ar rociņu un, žilbinoši smaidīdams, atteica:

—   0, protams, ser, uz tikšanos… Kā būtu jau rītdien?

—   Man tas būs liels gods, ser, — Mazurs sacīja. — Jūs taču zināt, ser, kur mani meklēt?

—   Protams, ser…

—    Pie velna, kas par eksemplāru! — nespēdama savaldīties, iesaucās kalsnā. — Nē, zēni, šis indiānis ir mans, un, ja kāds līdīs starp viņu un manu ieroci…

—    Diemžēl nevaru atbildēt ar to pašu, lēdij, — Mazurs plati pasmaidīja.

Viņai, ne jau uzreiz, bet tomēr pieleca, un, sašutumā uzmetusi lūpu, tā iegāja mājā. Prohors vēlīgi pasmaidīja un pamāja ar galvu:

—    Lieliski, major, jūs uzreiz izvēlējāties pareizo toni. Priecājos, ka visi esat sadraudzējušies… Neuzdrīkstos aizkavēt, — un pārgāja uz angļu valodu. — Kungi, lūdzu, pie galda…

—   Nu, lūdzu, uz kambari! — sargs kļuva steidzīgs.

Aizejot kopā ar pārējiem, Mazurs iekšēji kūsāja, bet centās to neizrādīt. Visvairāk viņu tracināja ārzemju atbraucēju uzpūtīgais dabiskums, jau tagad viņu uzlūkojot kā nākamo trofeju. Jā, divdesmitajā gadsimtā cilvēce tiešām nudien ir jukusi prātā… Un tagad nospļauties, ka viņa paša senči ne par matu nebija labāki, ka vilka uz pirti dzimtcilvēku meičas un nogrēkojušos zemniekus iešuva lāčādās, pēc tam pa pēdām palaižot dzinējsuņus… Tagad ir divdesmitā gadsimta beigas un prieka pēc medīt cilvēkus — tīrā izvirtība…

Tad piepeši viņam galvā iešāvās vienkārša, bet drūma doma: varbūt Dievs tomēr ir, un viss notiekošais — daudzinātā samaksa par «tēvu grēkiem»? Olgai — par iepriekšējo Vjazemsku bramanīgajiem gājieniem, īpaši Ivana Bargā opričņiku ciņu biedriem, bet pašam — par visu, ko pagātnē savārījuši uzpūtīgie, uz izrēķināšanos ātrie Piejūras šļahtiči?

Nē, pārāk drūma doma, kurai ticēt nu nekādi negribējās… Nevar piedēvēt Dievam, kuram gan viņš neticēja, tomēr neapzināti cienīja, tādu cietsirdību — pieņemsim, Mazurs pats par saviem darbiem vēl būtu pelnījis tādu atmaksu, bet ko gan Olga nogrēkojusies?

Kamerā izskatījās tāpat pa vecam, nevienam ne prātā nebija nācis savākt pa grīdu un nārām izkaisītās uzkodas. Mazurs iestūma vēl dziļāk stūrī neskarto pudeli — varbūt izdosies to paķert līdzi, ja nu atļauj. Noderēs kā dezinficējošs līdzeklis, ja gadītos kādas skrambas, bet galvenais — lieliski var iznīcināt pēdas, ja tiks palaisti suņi… Vajadzētu vēl palūgt tā pavairāk tabaciņas — tai pašai cēlajai vajadzībai…

—    Bet tas taču nevar būt pa īstam… — lēni, vārdus stiepdama, ar nelabu histērijas pieskaņu ierunājās Viktorija. Viņa sēdēja uz nārām un vieglītēm šūpojās uz priekšu un atpakaļ. — Fantasmagorija, murgi, jā pamostas…

—    Neizdosies, — Mazurs nopietni sacīja. — Tāpēc saņemiet sevi rokās, tagad nekādi nedrīkst galvu zaudēt…

Viņš ar skatienu pavēlēja ārstam — sak, ko sēdi kā mūlāps, nomierini sievišķi, — bet tas sēdēja tik apjucis, ka nelīdzēja nekādi mājieni. Tikai iegāzt, ko cilu. Ak, mans Dievs, kaut vai vienu jēdzīgu veci paligos, pat ne no savējiem — vienkārši īstu puisi, nevis īdētāju. Varbūt, izkļuvis brīvībā, dakteris attapsies un no viņa būs kāda jēga? Taigā ārsts ir noderīga lieta…

—   Aleksej, — Mazurs maigi ierunājās. — Kas jūs esat par ārstu?

—   Ko? — viņš neizpratnē lūkojās uz jautātāju. — Ā… Ķirurgs.

Taigā noderīga lieta, Mazurs klusībā atkārtoja. Maz kas var gadīties.

Pals viņš bija labi apguvis pirmās palīdzības sniegšanu, bet iespējamas arī lādas nepatikšanas, kad bez profesionāļa neiztikt. Tikai kā viņus taigā izmetīs — visus kopā vai atsevišķi?

Noklakšķēja atslēga, durvis atvērās. Kamerā iestūma cilvēku, — iedodot mugurā tādu dunku, ka viņš aizlidoja līdz pat telpas vidum un nokrita. Tad sāka knosīties, cenzdamies piecelties. Nekas neiznāca — arī viņš bija iekalts važās, tikai ķēdes īsas, gandrīz kā rokudzelži.

Mazurs jau grasījās celties, lai palīdzētu, kad piepeši pazina «štābkapteini».

—   Oho, — viņš, nekustēdamies ne no vietas, jautri sacīja. — Kādi cilvēki pie mums ciemos ieradušies…

—   Kuzmič! — jaunais iemītnieks iegaudojās, mēģinādams četrrāpus tikt līdz durvīm. — Jēzus Kristus vārdā lūdzu, maita, iesēdini blakuskamerā!

—    Sēdiet vien, jūsu labpurnība, — Kuzmičs caur lūciņu jautri ieteica. — Ja ari nogalēs, nebūs liels zaudējums — pirms nāves dvēselītes atveldzēs. Man jau tu sen aknās sēdēji, tāpēc nekādu pretimnākšanu negaidi…

Un lūciņa skaļi aizcirtās.

«Varbūt patiešām novākt to riebekli?» Mazurs laiski nodomāja. «Bet ja nu neaizvāc un līdz rītam te atstāj mētājamies…»

Štābss pēc ilgiem pūliņiem tomēr piecēlās kājās un, piespiedies pie pretējās sienas, sāka klaigāt:

—   Nu, nāciet šurp, maitas! Nāciet tik šurp! Kurš pirmais?

Seja viņam bija pietūkusi — atmiņas par dzīvespriecīgajiem taigas odiem —, acīs gailēja kaut kas neprātīgs, tomēr jucis viņš neizskatījās.

Resnis ar asinskāru sejas izteiksmi četrrāpus aizlīda līdz nāru malai, vilkdams līdzi žvadzošās ķēdes.

—   A-allikt, — Mazurs viņam skaļi uzsauca. — Man nepatīk brašuļi ar atpakaļejošu datumu…

Resnis uzmeta viņam niknu skatienu, bet tomēr atgriezās vietā. Štābss nicīgi saviebās — laikam prata valdīties labāk, nekā sākumā likās. Tad no nārām grasījās rāpties zemē Viktorija, kuru Mazurs neccrcmonējoties pieturēja aiz ķēdes. Viņš paraustīja plecus.

—   Vai man te jums par aukli jābūt?

—    Laidiet! — viņa rāvās vaļā, tad pievērsās vīram. — Nu, un ko tu sēdi? Atkal svecīti turēsi? Vai zini, ko viņš ar mani darīja? Un kā? Mīkstmiesis… — sievietes balsī jautās tāds nicinājums, ka Mazuram kļuva neomulīgi. — Ej tik, palūdz svecīti, tev labi padodas…

—    Vika… — ārsts, piesarcis, klīstošu skatienu, mēģināja satvert viņas roku.

Viktorija nikni izrāvās.

—   Ej, tu! — viņa pamāja uz Olgas pusi. — Kāpēc viņu te neviens nedrāž? Ko? Kāpēc viņu nedrāž, bet virs manis pašas svecīti tur? Ai, kads tu esi mēsls… Ej, iedod viņam pa purnu!

—   Vika, nu beidz, — štābss smīnēdams ieteica. — Labāk pati būtu pienākusi un atsūkusi, kas zina, varbūt pēdējo orgasmu noķertu… Un neskaties ar tādu cietējas skatu, es taču atceros — kā sieksta vis negulēji, bet apmēram no procesa vidus pat ļoti aktīvi darbojies…

Dakteris rāpās lejā no nārām. Saliecies un koncentrējies, štābss daudzsološi teica:

—   Nu, nāc vien, apdirstais, bez pautiem paliksi… Nu?

Dakteris neveikli sāka mīņāties pie nārām, bezcerīgi palaizdams garām brīdi, kad bez šaubīšanās nāktos mesties virsū un sist. Mazurs domās nospļāvās, no sirds juzdams līdzi Viktorijai. Štābss klusēdams smīnēja un patiešām izskatījās dzīvnieciski iespaidīgs. Tagad jau mierīgi, zinādams, ka kautiņa nebūs, smaidot caur zobiem izgrūda:

—    Nē, Viktoša, varbūt patiešām beidzamo reizi pajāsimies? Galu galā nāvei nolemtie, kas te vēl ko etiķeti ievērot?

—     Nu pietiks, — Mazurs skaļi pavēlēja. — Personīgi es vēlos atpūsties, tāpēc palūgšu ievērot klusumu. Un, ja tā nebūs, pats pacentīšos visu nokārtot… Vai visi saprata?

—    O! — štābss apmierināts noteica. — Beidzot kamerā parādījās jēdzīgs kapo, sirds līksmojas…

Mazurs, norāpies no nārām, gāzelēdamies piegāja pie viņa, mierīgi pastāvēja līdzās, vērodams, kā upuris nervozē, un tad izdarīja zibenīgu kājas kustību. Štābss saļima kā nopļauts, bet Mazurs paspēja viņu saķert un saudzīgi nolaist zemē. Pēc tam, notupies līdzās, klusi noteica:

—    Tagad mēs ar tevi, kuces izmetni, papļāpāsim. Es tev prasīšu visu, ko zini par medībām, bet tu — sīki un nopietni atbildēsi…

—   Tā neies, — štābss mierīgi atteica. — Kāda velna pēc man tas vajadzīgs? Tu mirsi rit, bet es — parīt, tā arī visa dzīves gudrība.

—   Kaut ko taču tu zini?

—   Nu, zinu, bet kāda jēga?

—    ledošu šņabi, — Mazurs piesolīja. — Neskartu pudelīti, pirms nāves ierausi. Vispār apspriedīsim variantus…

—   Aicini pāriniekos?

—   Iespējams, — Mazurs atteica. — Tu gan esi āzis, bet nāksies…

—    Neies krastā. Nav man vajadzīgs ne pārinieks, ne šņabītis — labāk jau rit skaidrā prātā pacentīšos iedalīt sev labākas kārtis…

—    Labi, — Mazurs piekrita. — Ja jau, tad jau… Vai tu zini, kā speci prot sirsnīgi parunāties ar gūstekņiem? Man nav laika, izmēģināšu visvienkāršāko un drošāko metodi — jānoņem tik sērkociņš, jāiestumj ar galviņu uz āru tavā nolādētajā orgānā un jāaizdedzina, skaidrs? Kā Šaļāpins iedziedāsies, tikai žēl, ka pēc tam vairs pačurāt nevarēsi… Olga, pamet sērkociņus!

Mazurs ncblcfoja — ja jau gadījusies tāda mēle, grēks neizmantot situāciju, par humānismu vairs nav laika domāt.

—   Kuzmič! — mežonīgā balsī ieaurojās štābss. — Ar spīdzināšanu izspiež noslēpumus!

Atslēga nočirkstēja uzreiz — acīmredzot vecūksnis, nolādētas ziņkārības dzīts, interesēdamies par notikumu attīstību, modri uzmanīja lūciņu. Ar diviem automātiem turēdami uz grauda, piespieda Mazuru uzlīst uz nārām, bet štābsu izvilka ārā — bija dzirdams, kā tiek atslēgta blakuskamera.

—  Tevi, major, nedrīkst izlaist no acīm, — Kuzmičs pašūpoja galvu. — Tikko likās, ka esi nomierinājies, — bet, ārečc, atkal pārsteigums…

—   Veseli ēduši, — Mazurs pamāja ar galvu.

Kamerā valdīja klusums. Viktorija gulēja uz vēdera, pleci trīsēja. Dakteris ar resni ari bija iekārtojušies kņūpus, Olga, nāru stūri notupusics uz ceļiem, lūkojās griestos un bez skaņas kustināja lūpas. Mazurs gribēja kaut ko pavaicāt, bet viņa atvairījās, un tā tas turpinājās minūtes piecas. Beidzot normāli apsēdusies, viņa saspringti pasmaidīja un svarīgi noteica:

—   Kiril, es lūdzos. Lāgā neiznāca, gandrīz neko nezinu, bet ja nu palīdz… Tu arī varētu…

—   Lai arī kristīts, tomēr esmu neticīgais, — Mazurs dziedošā balsī atsacīja. — Baidos, nelīdzēs. Bet tevi, mazais, pat nav nokristījuši…

Astotā nodaļa skrējiens starp kokiem

Nākamajā rītā agri pamodies, kamēr visi pārējie vēl snauda, Mazurs klusītēm gulēja un pūta griestos dūmus. Garastāvokli nevarēja nosaukt ne par riebīgu, ne ari jautru — viņam vienkārši jāveic kārtējais uzdevums, tikai šoreiz to nebija izdomājuši gudrie un visszinošie tēvi komandieri, bet gan pati dzīve. Vajadzēja ne tikai dzīvam tikt līdz drošai vietai, bet izglābt arī mīļoto sievieti. Pirmo reizi ceturtdaļgadsimta laikā — tik personisks uzdevums. Tas bija gan labi, gan slikti. No vienas puses, šoreiz aiz muguras neslējās daudzinātās valsts varenība (to ari agrāk īpaši nejuta, jo paļauties nācās tikai uz sevi pašu, akvalangu un nazi), no otras — viņš bija pilnīgi brīvs. Strādāja tikai savā labā.

Drīz attapās cskulaps un resnis — pietūkušiem, paģiru ciešanu apzīmogotiem ģīmjiem. Neprot dzert tā inteliģence, Mazurs ļaunā priekā konstatēja, nolūzt jau no viena litra. Skrambas uz rešņa feisa jau sen klāja brūngana garoziņa, piešķirot viņam gleznu skatu — un tad vēl mokpilnie vaidi un ķēžu žvadzoņa, īsts rēgs, tāpēc jau sievietes drīz vien pamodās.

—   Nu nē, dzīvniek zebra, — Mazurs, uztvēris uz neskartās pudeles pusi raidītos alkatīgos skatienus, noteica. — Iztiksi. Tās ir manas neaizkaramās rezerves, un tev jau arī vēl pa taigu būs jāčāpo…

—   Ai, tikšu es līdz milicijai…

—    Nav slikta ideja, — Mazurs piekrita. — Tikai dzīvē to īstenot būs vēl grūtāk par komunismu. Tāpēc uz manu šņabi nemērķē, doktora kandidāt… Starp citu, kas tad tu esi par kandidātu?

—   Bioloģisko zinātņu, — Čugunkovs sabozies atzinās.

—   Un konkrētāk?

—   Metabolisms, primitīvāko…

—    Tad kāpēc tu uzvedies kā primitīvākie. Vienvārdsakot, taigā pilnīgi nederīga profesija… Labi, sliktākajā gadījumā tevi vismaz varēs apēst, labs barojums. Un kas jūs, Viktorija, esat?

—   Arī pilnīgi nederīga, — viņa samocīti pasmaidīja. — Ekonomiste.

—   Kā Javlinskis vai īsta, algota?

—    Algota… — Brīdi paklusējusi, viņa negaidot pavaicāja: — Jūs taču mūs nepametīsiet?

«Interesanti kāda velna pēc jūs, mīļie, man visi esat vajadzīgi?» Mazurs gandrīz izspļāva, bet laikus savaldījās. Negribējās kļūt par galīgu zvēru. Cilvēki taču. Par viņu naudu ceturtdaļgadsimta uzturēts.

—    Vai nepametīsiet? — Viktorija uzstājīgi pārvaicāja. — Uzreiz jūtams, ka no jums dveš spēks…

—   Tad jau tūlīt zem viņa arī liecies, — indīgi izmeta Herr Doktor.

—    Lops, — viņa neatskatījusies atcirta un turpināja lūkoties uz Mazuru tik suniskā padevībā, ka viņam kļuva neveikli. — Jūs taču spēsiet, vai ne?

—    Nu, mēģināšu, — Mazurs paraustīja plecus. — Ja tikai mūs patiešām palaidīs visus vienā barā…

—    Liekas, barā gan, — Viktorija pamāja. — Tas atkritums, kurš vēlāk krita savējo nežēlastībā, skaidri lika noprast…

«Nu un, tas patiešām saskan ar vietējiem paradumiem,» Mazurs nodomāja. Vietējais melnais humors. Tik dažādu cilvēku bariņš, izmests mežonīgā taigā, praktiski uzreiz iedegās konfliktos un pretrunās — un, pilnīgi iespējams, sāks katastrofiski zaudēt tempu. Mazurs pārāk ilgi bija komandējis cilvēkus, lai to nesaprastu. Tātad jau pirmajās minūtēs jāizšķiras — pamest visus velna vecaimātei vai arī triecientempā ieviest «ordnungu» — kur nebūtu ne miņas no demokrātijas vai plurālisma. Ja nepatīk, lai tinas pa visiem azimutiem, labi, ka to netrūkst.

Lūciņa pavērās, un no turienes dzīvespriecīgi pavēstīja:

—   Labrīt, dārgie viesi!

Nolecis no nārām, Mazurs laiski devās uz durvīm. Ģīmis uzreiz atlēca nostāk.

—   Vai rijamais beidzot būs? — Mazurs apstājies prasīja.

—   Izliksiet, — gaitenī ieķiķinājās. — Pašiem būs labāk — ar pilnu kuņģi nepaskriesi… Nu ko, iet pie pārvaldnieka un ziņot — sak, gatavi darba uzvarām?

—   Laid ar, — Mazurs atteica.

Drīz gaitenī nodimdēja soļi. Lūciņu atkal atvēra, pasauca:

—   Minajeva kungs ar lauleni, uz noliktavu, lūdzami! Mazurs paķēra pudeli, iebāza kabatā cigaretes — un vairāk bagāžas arī nebija.

Smieklīgi teikt, bet no cietuma viņš gāja ārā priecīgi, un Olgas seja liecināja, ka ari viņu pārņēmis kaut kas līdzīgs entuziasmam.

Noliktava, kā izrādījās, atradās turpat blakusēkā, spīķerī ar grieztiem rotājumiem gar jumta kori, kas stiepās pussimts metrus paralēli nožogojumam. Platajam gaitenim abās pusēs solīdas durvis ar piekaramajām atslēgām, brīnišķi smaržoja pēc dažādām ēdamām un neēdamām lietām: jauniem, nevalkātiem ādas zābakiem, žāvētiem augļiem, kūpinātas gaļas, kaut kādas ķīmijas — varbūt veļas pulvera, ieroču smēreļļas, šokolādes konfektēm…

—    Ejiet, lūk, tur, — sargs izrīkoja. — Uz pašu galu, kur durvis atvērtas…

Durvis gan bija atvērtas — bet divu soļu attālumā no sliekšņa visā prāvās istabas platumā un augstumā dižojās dzelzs režģis, rūpīgi iestiprināts sienās, grīdā un griestos. Tajā iebūvētās durvis aprīkotas ar slēdzeni un nelielu arkveida lodziņu, caur kuru tik tikko varētu izbāzt galvu. Bet aiz režģa grēdā rindojās kartona un koka kastes, muciņas un skapji. Un pie melnas kantora pults cēli slējās pats Jermolajs Kuzmičs visā godībā — brillēs ar smalku apzellītu rāmīti, mats matā kā tirgotājs, kurš sagatavojies mainīt savu šņabi pret tungusiņu sabuļādām.

—    Sveiks, svēto vecvīr, — Mazurs sacīja. — Ko tad no manis, nekaitīga cilvēciņa, aiz restēm esi noslēpies? Lai gan, godīgi sakot, patīkami tevi tā aiz restēm redzēt…

—   Tas gan — no kuras puses skatās… — Kuzmičs atņurdēja. — Tu man te, vanadziņ, lepnībā nepūties, tevis viena dēļ režģi gan neliktu. Mums te agrāk bija tāda dresētava, kur kūkoja nolaidīgi ļautiņi — nu, bet tad īstu cietumu uzcēlām un vairs nebija vajadzības, tikai restes nenoņēmām, ko tur velti ķēpāties? Un taču noderēja… Nebūtu šā režģīša, tu mani, vārguli, arī nogalēt varētu…

—   Varētu gan, atzīstos, — Mazurs piekrita. — Man pēc tevis tāda neveselīga tieksme, tā vien gribas apķerties maigi ap kakliņu un turēt, līdz beigsi kājiņas spirināt…

—    Par to jau es runāju, — Kuzmičs, cenzdamies saglabāt pilnīgu nosvērtību, pamāja. — Restītcs — laba manta… Nu, ģērbieties nost, biedrinieki. Jaunmodīgos sadomājumus vārdā «apakšbikses» varat atstāt, bet visu virsējo sviediet man šurp, jaunu apģērbu saņemsiet, skaistu, pat nevalkātu… Ei, vai tad to šņabīti grasies ņemt līdzi?

—    Vai tad nedrīkst? — Mazurs, vilkdams nost kreklu, uzmanīgi pavaicāja. — Pie jums kā vecajos laikos darba vietā jāievēro pilnīga atturība?

—   It kā tāda aizlieguma nav bijis, — Kuzmičs padomājis secināja. — Tā kā ņem vien. Principā jau vienalga, vai dzenā piedzērušu zaķi vai skaidru…

—   Cigaretes es arī atstāšu? Un šķiltavas?

—   Atstāj ar, šodien esmu labsirdīgs. Laikam jau ārā labs laiks. Kas tev par izmēriņu, ļauj uz aci piemērīšu…

—   Piecdesmitais.

—   Nu, tik precīzi nesolu — galu galā nav jau modes preču veikals. Piemeklēšu, kas būs vistuvāk… Ņem.

Viņš izstūma ārā pa lodziņu koši sarkanu rullīti un pēc tam koši dzeltenu. Mazurs izpurinādams attina tīstokļus. Dzeltens sporta tērps un sintētiska vējjaka ar kapuci — tik kliedzoša un indīga, ka gluži acīs griezās. Taigā cilvēks tādā apģērbā jau pa kilometru saskatāms — re, ko izdomājuši, brašie mednieciņi…

Tūlīt pat ārā izlidoja arī Olgai domātās drānas — tikpat košās papagaiļkrāsās.

—     Nu, vai neesmu jums izdarījis pakalpojumu? Kuzmičs gādīgi apvaicājās. — Pirmās šķiras apģērbs. Paskat, kā tavai sieviņai piestāv apelsīnkrāsa, bet uz sārtā toņa bize mirdz kā īsts zelts…

—   Tu mums, vectēv, esi īsts dizainers, — Mazurs pavīpsnāja.

—   Cenšamies, cik spējam, — Kuzmičs pieticīgi atteica. — Piemēriet kājavus, mani labie, pēc lieluma izvēlieties, te jums nekādi šķēršļi netiks likti…

Un sāka mest ārā pa lodziņu citu pēc cita dažādu krāsu krosenes. Nelietīgais večuks bija trāpījis desmitniekā — Olgai šis tērps patiešām piestāvēja, izskatījās īsta skaistule, tikai šobrīd Mazurs dotu priekšroku kaut kam neuzkrītošākam…

Un sev jau arī. Viņš piekasīgi uzmanīja, lai Olga izvēlas pareiza lieluma apavus. Taigā galvenais — kājas. Uzvilka īszeķes — vismaz tās, paldies Dievam, tumši zilas —, apāvās, piespieda Olgu aizsiet krosenes, pasolot un palēkāt. Pārliecinājies, ka viss kārtībā, pamāja Kuzmičam:

—   Mērci par apģērbu. Dzeramnaudu, piedod, iedot nevaru, kabatā

ne graša…

—     Pateicos, ne jau naudas dēļ pūlamies, — medainā balstiņā atteica velna vecis. — Tos nevajadzīgos apavus tu savāc un iemet man atpakaļ, lai nekārtība neizceļas… Un nemet man virsū, bet uz grīdas, no tevis visu var sagaidīt…

—   Ķer, — Mazurs, iestumdams visu atpakaļ, sacīja. Un saskatīja pa puspavērtajām finiera skapja durvīm lielu košu paciņu kaudzi. — Kuzmič, kas tie tev tur tādi?

—    Nešķīsts izgudrojums, — Kuzmičs, nicīgi atskatījies uz plauktu ar prezervatīviem, izmeta.

—    Bet vai nevarētu dabūt vienu šīs nešķīstības paciņu? Vai vēl labāk — divas?

—   Vanadziņ, šķiet, tu esi noskaņojies patīkamai laika pavadīšanai? Grāmatiņu valodā runājot, esi optimists…

—   Tev žēl, vai? Labam cilvēkam?

Kuzmiēs neuzticīgi un aizdomīgi šķielēdams uz Mazuru, bridi padomāja, minēdams, vai te nav kādu lamatu vai kārtējās kara viltības.

Mazurs, vieglprātīgi smaidīdams, uzlūkoja viņu ar godīgu un vaļsirdīgu skatienu.

—   Beidz, vecais kraķi, — viņš draudzīgi centās pierunāt. — Ne jau netiklībām lūdzu, likumīgajai sievai…

—    Likumīgā — tā ir pielaulātā, — Kuzmiēs atcirta, vēl mazliet padomāja un tad ar diviem pirkstiem, kā sprāgušu peli, paņēma no plaukta iepakojumu. — Ar šo tev pietiks.

Mazurs vairāk nediedelēja — paldies par to pašu… Paslēpa kabatās pudeli, paciņu un tad pavaicāja:

—   Vai kompass man nepienākas?

Kuzmiēs izplūda smaidā:

—     Kompass, lūdzams atvaino, nepienākas vis. Kur gan tu esi redzējis briedi ar kompasu?

—   Un viss pārējais? Man tavs kungs apsolīja visādu ekipējumu, pat naga nu…

—   Helikopterā dabūsi mugursomiņu. Aiznesīs tavu bagāžu uz dzelžu putnu kā lielkungam. Kad aizlidosiet uz noteikto vietu, saņemsi. Neesmu jau pats sev ienaidnieks — dot tev šeit tūlīt naganu rokās…

—   Nedod arī, — Mazurs piekrita. — Pienāc tik uz mirkli tuvāk pie rcstītēm… Man arī ar to būs gana.

—   Pajoko, pajoko vēl pēdējo reizi, — Kuzmiēs filozofiski noteica. — Ari derīgi. Vēlāk jau jokot nebūs laika, ja nu vienīgi skrejot ar vāverēm sasmiesies.

—    Klausies, Kuzmiē, — Mazurs nopietni sacīja. — Vismaz tagad, pašās beigās pasaki — kāda personiski tev tajā visā interese. Lai kā neminu, nespēju saprast…

—     Dzīve ir dzīve, — Kuzmiēs atcirta. — Un nekādas īpašas intereses tajā nemēdz būt. Tādā nozīmē, kādā tu jautāji. Katrs dzīvo, kā prot. Tāda tā filozofija… Labi, esam gana runājuši. Pagriezies tagad pret mani ar muguru, rokas saliec uz muguras un iebāz lodziņā, piedod, bet es aprocītēs aizslēgšu. Katram gadījumam. Ja nu piepeši tu helikoptera sviras proti stumdīt ne sliktāk par mūsu zēniem. Par jums, desantniekiem, kādas tik briesmas nestāsta… Dod rokas.

Mazurs pagriezās, iebāza rokas lodziņā. Skaļi nošķindēja tērauds.

—     Tur pie viņiem valdziņā atslēdziņa piekārta, — Kuzmiēs paskaidroja. — Kad nonāksiet galā, paši cits citu atbrīvosiet. Dod arī tu, dūjiņ, rociņas. Nē, tieši tāpat — saliec uz muguras…

—   Viņa taču helikopteru vadīt neprot, — Mazurs norūca.

—    Toties tevi var helikopterā atbrīvot, kā jau uzticamai sievai pienākas…

—   Pastiep, rokas, Rcmbo laulcne, — Mazurs pamāja. — Iepriecini večuku. Ak, kā es, Kuzmič, alkstu vēlreiz tevi satikt… Šai dzīvē, es domāju.

—      Bet mēs, vanadziņ, ari tajā nesatiksimies, — Kuzmičs, saslēgdams Olgas apakšdelmus, pārliecināti noteica. — Ceļi dažādi… Nu, viss, soļojiet svaigā gaisā, laiks citus ceļam sapost…

Mazurs lūkojās uz viņu, cenzdamies iemūžināt atmiņā. Un nelietīgais večuks no šā skatiena tomēr nodrebēja — nolaida acis, paplūkāja bārdu un iekliedza gaitenī:

—   Ved prom, balodīt, nav ko te atvēsināties!

Viņi izgāja laukā zem skaidrām debesīm — spilgtām kā jaungada rotaļlietas. Pēc konvojnieka pavēles devās ārā pa vārtiem, paejot garām nevienā heraldikas katalogā neuzrādītajam karogam (neapšaubāmi paša Prohora Pctroviča radošā ģēnija auglis), kurš tagad bezvējā nokarājās kā lupata. Paklausīdami komandai, apstājās līdzās nelielu mugursomu kaudzīlei — kliedzoši sarkanām ar baltām svītrām. Interesanti, kādos veikalos tik košs ekipējums iegādāts?

Līdzās mugursomām, kūpinot cigareti, pastaigājās gaišmatainais — joprojām tajā pašā melnajā formā — zelta uzpleči zaigoja saulē. «Pulkvedis» bija vienīgais no šejieniešiem, kuru Mazurs bija redzējis smēķējam.

—   Iedod cigareti, oberst, — viņš palūdza, lēni apsēzdamies zālē.

Pulkvedis, bez kādas dižošanās sameklējis nelielu sudraba portsigāru

—    skaidri redzams, senlaicīgu —, iebāza Mazuram mutē cigareti un pasniedza šķiltaviņas. Pasmīnējis noteica:

—     Rukā, major, kā tētis Karlo. Te viens otrs no morāli neizturētajiem noskatījis tavu meitēnu, bet tā kaltētā vobla — tevi pašu. Feministe, kuce, domā, ka arī bābiešiem tiesības mierīgu prātu izvarot večus…

—   Vai tu ņirgājies? — Mazurs pavaicāja.

—   Iekvēlinu jūsos kaujas garu un nopietnu attieksmi pret darbu, — blondīns atbildēja, šķiet, tiešām bez īpašas ņirgāšanās. — Vai noteikumi zināmi? Helikopters jūs visus izsēdinās, tad griezīsimies atpakaļ un tieši pēc vienas stundas lidosim izlaist taigā mcdnieciņus. — Viņš paspēra ar kāju vienu nomaļāk atstātu mugursomu. — Prohors Pctrovičs lika pateikt, ka savu vārdu tur. Naganinš ir šeitan. Žēlot neviens nav jāžēlo, jo arī tevi pašu nežēlos…

Atskanēja metāliska tarkšķēšana, un no koku biezokņa parādījās helikopters. Piezemējās metru desmit attālumā, un uzvilnīja stipra brāzma, noraudama pulkvedim cepuri — viņš tikko paspēja to noķert. Driz vien lāpstiņas pamira, un gaidošajiem tuvojās jau pazīstamie ģīmji — kapteinis un divi kareivji, kas sagrāba gūstā Mazuru un Olgu. Ieraudzījis Mazuru, kapteinis izsmējīgi pacēla pie cepures naga divus pirkstus:

—  Kāda tikšanās… — un tālredzīgi nostājās patālāk. Vienam no viņa kareivjiem rokās bija klēpis to pašu melno maisu. No vārtiem viena vienīga sarga pavadībā parādījās pārējie četri. Rokas visiem saslēgtas priekšā, izņemot nežēlastībā kritušo štābkapteini, kurš zibsnīja apkārt drūmi nepakļāvīgu skatienu. Vai nu viņš arī prata vadīt helikopteru, vai ari bija drausmīgi nikns uz bijušajiem līdzgaitniekiem — nekas pārsteidzošs, starp citu.

Pulkvedis uzkāra katram kaklā mugursomu, pēc tam uzplečus un nospodrinātos zābakus mirdzinot, apgāja apkārt — nesteidzīgi, pat domīgi, apmeta loku ap bariņā saspiedušos gūstekņu pulciņu, tad pagriezās pret helikopteru un jaunzemi.

—     Nevelc garumā, kuce! — štābss iekliedzās un komplicēti nolamājās.

Pulkvedis paraustīja plecus:

—   No tevis nu gan nekādi negaidīju šitos komisāru jociņus… Varbūt vēl «Internacionāli» nodziedāsi? — šoreiz viņa balsī jautās neslēptas ņirgas, acīmredzot senāk jau viltotie kungi stipri nīdušies…

—   Patiešām, labāk braucam, — kapteinis iejaucās. — Nav ko vilkt garumā…

—    Labi, — pulkvedis pamāja. — Nu, kungi, vēlu veiksmi…

Pēc viņa mājiena pienāca kareivis un pagrūda gūstekņus ar automāta stobru:

—   Marš uz helikopteru, medījum…

Kad viņi nonāca pie pavērtajām durvīm, otrs kareivis sāka mest visiem galvās blīvos maisus. Mazurs arī šoreiz pamanījās neietriekties ar pieri tērauda palodā. Viņam līdzās kāds atkrita uz sēdekļa un Olgas balsī ierunājās:

—    Piesprādzējiet jostas, pilsoņi…

Viņa izlikās droša, bet balstiņa viegli trīsēja. Mazurs cieši piespieda kāju pie sievas gurna. Pie ieejas radās aizkavēšanās un jukas, kāds tūļājās, Viktorija sāka histēriski kliegt:

—   Negribu, nelieši! Kas tic par murgiem!

Un tūlīt pat aiz sāpēm iekliedzās. Spriežot pēc trokšņa, viņu bez kādām ceremonijām sviešus iesvieda iekšā. Kāds vēl ierēcās:

—   Un vai tev, maita, vajadzīgs īpašs uzaicinājums?

Viens ar plecu uzgrūdās Mazuram, noteikti neredzēdams — tātad savējais… Šā tā iekārtojās uz grīdas, atbalstīdams muguru pret sēdošo ceļiem, letarkšķējās skrūve. Grida zem kājām viegli sašķiebās — helikopters uzņēma augstumu:

Lidojums notika pilnīgā klusumā, sargi, atšķirībā no tā, pirmā lidojuma, pat nemēģināja uzsākt savas neķītrās saruniņas. Atslēgu Mazurs sataustīja diezgan ātri, tā patiešām karājās plānā valdziņā pie rokudzelžiem. Laikam viņš spētu neuzkrītoši atsvabināties… vai arī ne? Un, pat ja atsvabinātos, ko tālāk? Gadās situācijas, kad nekādas prasmes nelīdz. Nāksies vēl atsvabināties no maisa, lauzties uz kabīni cauri ķermeņu biežņai… Nav vērts riskēt.

Izmēģinājumam viņš tomēr raudzīja ielikt atslēdziņu slēdzenītē, bet tūlīt pat atskanēja rēciens:

—   Neblēņojies!

…Lidoja viņi apmēram pusstundu. Kādā jaukā brīdī motora troksnis piepeši spēji mainījās… Kritiena sajūta… Grūdiens… Kāds spēcīgi satvēra Mazura elkoni, pavilka, iegrūda pa krustiem. Lēcienā izstiepis kājas uz priekšu, viņš tūlīt pat sajuta zem zolēm zemi un, noturējis līdzsvaru, iztaisnojās. Viņu atkal sāka vilkt aiz elkoņa. Pēc tam norāva maisu.

Viņi seši līdz pat ceļiem stāvēja biezā paparžu audzē, bet kareivis, turēdams viņus uz grauda, atmuguriski virzījās atpakaaļ uz helikopteru. Ņirdzīgi pamāja ar rociņu, ielēca ailē, un lidaparāts cēlās augšup. Koki neļāva saskatīt, uz kuru pusi tas aizlido, arī pēc skaņas to noteikt neizdevās, liekas, tarkšķis speciāli apmeta vairākus lokus, lai sajauktu prātus. Pilnīgi iespējams, ka visi šie piesardzības pasākumi tika veikti tieši Mazura dēļ, bet, pat ja tā, nebija laika lutināt savu lepnību… Bija svarīgākas lietas.

Valdīja klusums, kuru caurvija tikai svaigas dvesmas. Visapkārt pletās taiga, un viņi stāvēja sīkā klajumiņā, kur helikopters bija nolaidies kā spainis akā, — brīvi, svabadi un tik dažādi…

Mazuram šķita, ka pie auss darbojas hronometrs — un katru rādītāja lēcienu pavada skaļš metālisks tikšķis. Viņš atbrīvojās vienā mirklī. Kad pie rokas ir atslēga, tas nepavisam nav grūti — pat ja neredz rokudzelžus. Vēlreiz pārlaida apkārt žiglu vilka skatienu. Visās pusēs taiga cēlās augšup — sīka ieplaka starp augstajām sopkam. Ja paredzamas lamatas — un tās noteikti jāņem vērā, pie tam ne vienas vien, — deviņdesmit deviņas iespējas no simta, ka viņi aizvesti uz ziemeļiem no jaunzemes uz tukšumiem. Tā ir ābeces patiesība un aksioma. Lai jau no pirmajiem soļiem sarežģītu dzīvi. Cik iespējams, tālāk no apdzīvotām vietām, uz ziemeļiem… Uz vietām, kuras, jādomā, mednieki — precīzāk, medību rīkotāji — labi iepazinuši.

—   Atmūķē viņus, — viņš lika Olgai. — Štābsu — pēdējo…

Norāvis no krūtīm savu mugursomiņu, Mazurs atšķetināja sarežģīto mezglu, paņēma aiz stūriem un izbēra visu saturu sev pie kājām. Nepievērsdams gandrīz nekādu vērību smagi krītošajām konservu kārbām un vēl šim tam, paķēra melno naganu. Atvēra un izņēma patronas. Tikai trīs — laipnais Prohors Petroviēs gan spēlē azartiski, hei galvu nezaudē un no pārlieka dāsnuma necieš… Nospieda gaili — viss darbojas nevainojami. Lai arī revolverītis vecs (izgatavots 1958.

Kadā), kara darbībai gatavs. Garās patronas — Mazurs tās rūpīgi apskatīja un pat pasvārstīja plaukstās — izskatījās īstas, rēgojās pat ložu strupās galviņas. Tas, protams, nav arsenāls, bet kaut kas jau ir. Nāksies riskēt bez pārbaudes uguņošanas, pārāk nožēlojami munīcijas krājumi.

Ierastais ieroča smagums plaukstā ļāva pacelties septītajās debesīs. Negribīgi viņš nolaidās atpakaļ uz grēcīgās zemes. Pietupās, apskatīja ekipējumu, mezdams mugursomā mantu pēc mantas.

Trīs kārbas gaļas konservu. Konservu nazis nav redzams, bet ir mednieku — pieklājīga lieluma duramais ar melnu plastmasas spalu, makstī un visu jostu. Nu ko, par tādu pakalpojumu Prohoram Petrovičam pirms nāves varētu pat atļaut izsmēķēt cigareti… Ak jā, viņš taču, šķiet, nesmēķē. Lielisks rūdīta tērauda nazis, uzasināts pēc labākās sirdsapziņas, vēl rūpnīcas asinājums, nekādu šaubu.

Maizes klaips, cigaretes «Opāls» — vesels bloks, sērkociņi, divlitriga plastmasas pudele, pielieta ar ūdeni un aizkorķēta. Un viss. Konservi draņķīgi, ķīniešu sautētā cūkgaļa, no kuras tik vien labuma, kā nosaukums «Lielais mūris». Maize, tiesa, svaiga, kādu kilogramu smags kukulis, mājas cepums. Paldies par to pašu…

Viņš apjoza ap vidu jostu ar nazi. Rūpīgi ielika naganu griezīgi sārtas vējjakas sānkabatā. Pagriezās pret Olgu:

—   Pamet arī savu kastīti. <

Atplēsa iesaiņojumu un, izvilcis vienu prezarvatīvu, hermētiski noglabāja tajā sērkociņus, abas kārbiņas. Katram gadījumam, vai nu maz kādi ūdeņi ceļā gadīsies… Pārējās deviņas gumijas vajadzības gadījumā var likt lietā, lai kaut ko sasietu, te nu daudzinātais prezarvatīvu izturīgums būs īsti vietā… Arī kā ūdens blašķes noderēs tīri labi. Un ja nu pavisam asinskārīgi — var iebērt smiltis un iebliezt kādam pa pakausi, kauču štābsam, letāls iznākums garantēts. Tam, kurš kaut ko sajēdz, prezervatīvs ir visai daudzpusīgi noderīga lieta.

Tikai tagad Mazurs palūkojās pulkstenī. Helikopters viņus veda apmēram pusstundu. Protams, varēja gadīties, ka viņi ir apmuļķoti — teiksim, no jaunzemes līdz šai ieplaciņai nav vairāk par pāris kilometriem, šurp lidots pa apkārtceļu, bet mednieki dosies pa taisno…

Un tomēr, būdams Prohora vietā, Mazurs vestu «medījumu» pēc iespējas tālāk uz ziemeļiem. Lai gan — ej nu sazini, kas slēpjas saimnieka pauri. Skaidrs ir viens: no šejienes tūlīt pat jālasās prom…

Atskatījās. Olga jau disciplinēti stāvēja ar mugursomu plecos. Resnis un dakteris joprojām rakņājās pa savējām, it kā cerēdami, ka tur kļūdas pēc ielikts kompass un melnie ikri. Viktorija apjukusi lūkojās te uz vīru, te uz Mazuru. Tikai štābkapteinis turējās kā ērglis: piespiedis plecu pie resna ciedra, stāvēja, smēķēja un ar nelabu smīnu lūrēja uz Mazuru. Labā roka atdusējās uz siksnas līdzās naža spalam, viņš likās nikns, savācies un — neapšaubāmi — bīstams. Mazurs ar lielāko prieku novāktu viņu jau tūlīt pat — lai turpmāk nebūtu problēmu. Bet, diemžēl, vēl nejuta sevī pietiekamu zvērīguma pakāpi.

—   Kustamies, inteliģence, — Mazurs skaļi uzsauca.

—   Mon cher, vai jūs tiešām grasāties vilkt viņus sev līdzi? — štābss brīnījās.

—   Grasos gan, — Mazurs atcirta.

—   Piespiedu mobilizācija?

—    Nu ko jūs, — Mazurs atbildēja. — Tīri brīvprātīga. Nevienu neturu. Laika velnišķīgi maz, jākustas…

—   Doma ārprātīgi prātīga, — štābss nosprauslojās. — Mugurā taču neša usiet?

—   Pārāk maz patronu, — Mazurs vaļsirdīgi atzinās.

—   Ļoti labi. Tad ļaujiet arī man uz mirkli patēlot Bonapartu… — Viņš izspļāva izsmēķi un rūpīgi iemīdīja to sūnās (tīri mehāniska kustība, kas nodeva rūdītu taigas iemītnieku). Atgrūdies no stumbra, piegāja pie Viktorijas un apņēmīgi papliķēja pa plecu: — Iesim, Viktoša. Senos apvainojumus aizmirsīsim — kas veco piemin… Es jau tevi no šejienes pratīšu aizvest līdz Lielajai Zemei. Bet ar savu staigājošo puņķi tu pazudīsi. Ar majoru tāpat. Viņam uz kakla būs milzums tautas, visi seši, bet man — tu viena… Kaut kā jau nosargāšu. Kusties, laika nav… Vari uzskatīt, ka atrodos pie tavām kājām.

Un pasmaidīja — pašpārliecināti, bezkaunīgi, mirdzinādams lieliskos zobus. īpašnicciski pagriezis jauno sievieti uz biezokņa pusi, viegli pastūma uz priekšu un atskatījās.

—   Vai neviens neiebilst?

Jegoršins aklā naidā metās viņam virsū. Štābss, kā spēlējoties ar vienu graciozu kustību iegāzis dakteri papardēs, izmeta:

—   Sēdi, āzi…

Olga neapmierināti palūkojās uz Mazuru. Tas paraustīja plecus — galu galā, kādas viņam tiesības? Bija sākusies vispirmainējākā spēle, un tādai tai ari nāksies palikt. Un tomēr…

—    Stāt, — Mazurs, nometis mugursomu, pavēlēja štābsam. — Ej viens, dārgumiņ, ja jau nespēj rimties…

Viņam ne mazākā mērā nebija žēl daktera — tikai piepeši ienāca prātā, ka tas lops, pietiekami izspēlējies, jau pie pirmajām grūtībām nelaimīgo Viku pametīs taigā vienu. Nebūtu nopietni domāt, ka štābsā piepeši pamodusies nepārvarama maiga kaislība. Pirmkārt, ērta rotaļlieta, otrkārt, viņas pārtikas krājumi…

—    Ej tik viens, — viņš, nostājies puspagriezienā pret smaidošo stabsu, atkārtoja.

Ar acs kaktiņu paturēdams pretinieku redzeslokā, Mazurs acumirklī reaģēja, viegli pietupdamies. Nazis, aizsvilpis pār galvu, skaļi ieurbās kokā.

—   Nu re, sen jau tā vajadzēja… — Mazurs, mezdamies uz priekšu, smaidā atņirdza zobus.

Bērnišķīgais, pretinieka pārbaudei domātais mēģinājums pagriezt slabsu ar seju pret sauli neizdevās. Sitienus viņš atvairīja diezgan veikli, bet pēc nelielas iesildīšanās sērijas Mazurs ātri saprata, ka šoreiz visticamāk darīšana ir ar desantnieku virsnieku, parastu ierindas izpletņlēcēju, un, kas vissvarīgākais, sen netrenējušos. Acīmredzot atvaļinātais…

Sapratis, ar ko ir darīšana, Mazurs nolēma pasteigties. Neredzamais hronometrs pie viņa auss tikšķēja aizvien skaļāk un pretīgāk. Izvairīšanās, pieliekšanās, virkne precīzu sitienu…

Štābss sabruka augstajā — līdz pat krūtīm — paparžu audzē, kur lo bija paspējis iedzīt «jūras velns». Mazurs, izdarīja vēl divus precīzus sitienus, kuri nodrošinās pusstundu kārnas nemaņas, noliecās, lai pārbaudītu, vai nav misējies. Nē, viss gludi, nekādas izlikšanās… Mierīgi atbrīvoja sakauto ienaidnieku no jostas ar melno plastmasas naža maksti. Galu galā — kā jau štābss nesen sacīja — nav jau nekāds brālis… Vajadzētu piebeigt, bet rokas necēlās — sievietes lūkojās tik žēli un iebiedēti… Vismaz dzīvību štābsam viņš atstāja. Bet tālāk — kā Dievs lems…

Piegājis pie ciedra, izvilka dziļi ieurbušos nazi, iebāza to maksti un apjoza siksnu Olgai ap vidu — tikai tagad ievērodams, ka sievietēm naži nav iedoti.

Viktorija uzlūkoja viņu ar apjukušu, neskaidru skatienu. Mazurs atcerējās, ka, dodoties līdzi štābsam, viņas gaitā vairāk bija manāma apņēmība, nekā šaubas. Klusībā nosmīnējis, neko neteica — lai cskulapam par lo galva sāp, nabaga sievišķis pilnīgā prostrācijā, nezina, kuram pielīmēties, dumjā.

Pats dakteris tik humāni noskaņots nebija — pieskrējis pie sievas, sāka purināt to aiz pleciem un šņākuļot tieši sejā:

—   Mauka, tu taču jau gāji…

—   Ne jau ar tevi man iet, draņķi, — viņa atcirta.

Dakteris atvēzējās. Mazurs, satvēris viņu aiz rokas un vieglītēm ar diviem pirkstiem uzspiedis starp apakšdelma kauliem, sacīja:

—      Tikai bez ģimenes skandāliem. Sarunāts? — īsu brīdi pamērojies ar dakteri skatieniem, bez grūtībām uzvarēja un skaļi turpināja: — Situācija būs šāda, zvirbulīši… Ieceļu sevi par galveno būtiska iemesla dēļ: es, pardon, labāk par jums visiem esmu sagatavots visriebīgākajām dzīves likstām. Mērķis vienkāršs kā govs māviens: esmu nolēmis nokļūt līdz kaut cik civilizētām vietām. Tas būs grūti, bet izredzes ir. Viens visai būtisks precizējums: pirmajā vietā man ir sieva. Viņa jāglābj. Vai skaidrs? Tāpēc pirmā pavēle šāda: lai nebūtu nekādu diskusiju, čīkstēšanas un «vērtīgu» priekšlikumu… Pakļauties man bez ierunām. Nepakļāvīgo vai nu pametīšu, vai sitīšu neilgi, bet ļoti kvalitatīvi. Pirmais brīdinājums — un arī pēdējais. Ja kādu šādi noteikumi neapmierina — saulainu taciņu, taiga ir liela un neizmērojami plaša kā visa mūsu dzimtene… Vai jautājumi ir? Pirmo un pēdējo reizi atļauju sarīkot īsu diskusiju… Ne ilgāk par minūti. Jautājumu nav?

—   Vai jūs vismaz zināt, kurp jāiet? — pieri savilcis, novilka resnis.

—   Apmēram iedomājos, — Mazurs atbildēja. — Uz dienvidaustrumiem… Vai vēl jautājumi ir? Nav? Nu, tad viss iepriekš teiktais automātiski stājas spēkā… Ierindā stāties! Pakustināt kājas, pārliecināties, vai ar apaviem viss kārtībā, vai aukliņas aizsietas… Pārbaudiet, vai mugursomā salikti nožēlojamie krājumi… Instrukcija būs vienkārša: sargāt kājas, — viņš runāja skaļi, nenovēršot skatienu no Olgas. — Kājas — tas ir viss. Tā ir dzīvība. Pāri kritušajiem kokiem rāpties uzmanīgi, pa slidenām vietām, ja tādas gadīsies, iet piesardzīgi. Centieties soļot ritmiski. Pa stundu mēs noiesim kilometrus četrus, ar to pietiks. Palūkošu, kā jūs ejat, varbūt tad vēlāk palielināsim tempu… Pirmais ies Čugunkovs. Aiz viņa Viktorija, vīrs pa pēdām, būs iespēja ne tikai skatīties zem kājām, bet arī uzmanīt sievu. Visādas ķildas izbeigt. Kad nolemšu, ka var apstāties, uzēst un padzerties, došu atbilstošu pavēli. Ja ieraudzīsiet zvēru — skaļi nelamājieties, bet apstājieties, paceliet roku un gaidiet, kā rīkošos. — Mazurs aši prātā piemeta, kas vēl būtu jāsaka. — Un ja piepeši pie apvāršņa parādās mcdnieciņi, vēl jo klusāk uzvedieties, kā peles alā — mums tagad cilvēki bīstamāki par zvēriem…

—   Vai smēķēt drīkst? — dakteris pārspīlēti pieklājīgi pavaicāja.

—   Drīkst, — Mazurs atļāva. — Tikai rūpīgi nodzēsiet sērkociņus, un vispār tos pietaupiet… Marš!

Parādījis ar roku virzienu un palaidis visus pa priekšu, viņš devās ceļā pēdējais, tūlit aiz Olgas.

Taiga, kā neizmērojami plašs okeāns, viņus vienaldzīgi aprija.

Devītā nodaļa pirmie iespaidi

Pretēji Mazura bažām, pārgājiens sākās tīri labi un visu pirmo pusstundu turpinājās raitā tempā — laikam pagaidām varēs noturēt sešus kilometrus stundā…

Resnis nesās avangardā kā izbiedēts degunradzis, lauzdamies cauri krūšu augstumā saaugušajām papardēm, krakšķēdami lūza krūmi — vēl darbojās pirmās izbailes…

Pēc tam viņš, protams, nedaudz sāka izpumpēties, un Mazurs lika samazināt skubīgumu, bet — ievērot ritmiskumu. Pats pārvietojās gar ļaužu virteni kā ganu suns ap aitu baru — vienā laidā pārgāja no kreisās uz labo pusi, un tad atkal atpakaļ, vēroja, klaigāja, uzmundrināja un pavēlēja. Gāja grūti: resnis nekādi nespēja ielāgot, ka, ejot taisni, jāizvēlas priekšā trīs koki un jāvirzās tā, lai tie vizuāli paliktu uz vienas iedomātas līnijas. Bet krūmiem un nolīkušiem zariem labāk apiet ar līkumu — pilnīgi iespējams, ka starp sekotājiem atradīsies kāds pieredzējis pēddzinis. Nu, bet cerēt, ka viņiem nebūs suņu, nozīmētu Prohoru Petroviču uzskatīt par nevainīgu mazuli. Labi vismaz, ka štābss uz kādu laiku novērsīs viņu uzmanību…

Dažbrīd Mazurs ielaida roku kabatā un pieskārās revolverim, kurš bija tikai sešus gadus jaunāks par viņu. Ierocis sniedza vien psiholoģisku atbalstu, ne vairāk. Jebšu labi sen un ne reizi vien zinoši cilvēki sacījuši: pistole ir idiotu ierocis. Ja šaudīšanās notiek telpā vai uz ielas, tad vēl nekas, bet taigā… Mūsdienīgs medību ierocis trāpīgi bliež divreiz tālāk par naganu — vismaz divreiz, kungi, vismaz… Tāpēc nekādas brašas apšaudes ar vajātājiem sākt nav vērts, tīrais neprāts — ar trim patronām… Arī no Rembo stila jociņiem jāizvairās. Viltīgās lamatas un nāvējošās palīgierīces, ar kuru palīdzību viņš pirmajā filmas sērijā iznīcināja vajātājus, vispār jau nav sliktas, tikai ar nelielu precizējumu: reālā vajāšana bēglim tik daudz laika nedotu… Kaut ko jau izdomāt varēja — bet tikai visvienkāršāko un ātrāko…

Viņš veda savu grupu gandrīz pa taisni, tikai pa retam novirzoties, vienmēr uz austrumiem, kad priekšā gadījās īpaši stāva nokalne. Vējjakas sen bija nomestas un apsietas aiz piedurknēm ap vidu, sporta tērpi vaļā — kā jau augustā, kad lielā svelme atkāpusies, bet joprojām pieturas karsts laiks. Labi vēl, ka knišļu nav — tic, maitas, mītnes vietas izvēlas gluži neizprotami un stihiski, vienā ielejā no tiem ēum un mudž, bet otrā — ne miņas…

—   Ei, pieliks! — Mazurs nokliedzās, ievērojis, ka resnis atkal ielīdis mugursomā pēc blašķes. — Pietiek, vai saprati? Nelīdzēs…

Slikti, ka nav sāls — tas izdalās ar sviedriem, bet kompensēt nav ar ko… Varbūt gadīsies soloņecs, būs jāsavāc zeme…

Bzzz-zinn-fjūūū!

Mazurs pietupās, pagriezdamies uz skaņas pusi, izrāva no kabatas naganu. Pārējie sastinga arī bez pavēles. Kreisajā pusē, augstu virs koku vainagiem, lēni slīdēja žilbinoši spilgts uguns kamols, joprojām riebīgi svelpdams. Sirds dauzījās. Ritēja sekundes, bet valdīja nāves klusums, un Mazurs beidzot pārstāja meklēt dzīvas briesmas. Parasta raķete, uzlidoja gaisā pavisam tuvu, un tas nozīmē…

—    Vai zem kājām skatījies? — Mazurs, divos lēcienos nonācis kolonnas galvgalī, norēcās.

Resnis apjucis iepleta rokas:

—   Jūs taču neteicāt…

—  Labi, — Mazurs, apslāpēdams sevī bezjēdzīgo niknumu, izmeta. — Kustamies…

Lai ka neskatītos, ne tagad, ne vēlāk šķērsli tā arī saskatīt nespēja. Bet tas bija, nekādu šaubu. Starp citu smalkas, gandrīz neredzamas stieplītcs vielā varēja būt arī pie ciedra pielipināts fotoelements. Lai nezaudētu optimismu, jāpieņem, ka šī raķete nav vienīgā. Viņi varēja būt izsēdināti īpaši aprīkotā iecirknī, un labi vēl, ja šejienes lamatas tikai izšauj trokšņainas raķetes. Var taču arī, stervas, nosūtīt radiosignālu… Un, ja jau krists mizantropijā, jāatceras ari kājnieku mīnas. Kāpēc gan ne? Šajās medībās nedrīkst paļauties tikai uz veiksmi un iemaņām, jebšu šis medījums zināmā veidā atšķiras no lāča vai brieža — ne viens, ne otrs nespēj uzrakstīt iesniegumu prokuroram… Kaul kāda iemesla dēļ taču Prohoram ievajadzējās amerikāņu inženieri, pēc kura vēlāk izzuda vajadzība? Ne jau torni viņš būvēja. «Gūstītavas» celšanai pietiktu savu meistaru.

Mazurs sameklēja blašķi un izskaloja muti. Lai kā arī gribējās ūdeni norīt, savaldījās un izspļāva. īpaši iekārtotā iecirkņa versijai atbilst arī las, ka neredz nevienu dzīvnieku — ne vāveri, ne burunduku, ne sabuli, likai putni dažreiz aizspurdz, un arī tic sīki, īsta mednieka šāviena necienīgi…

Ap norunātās stundas beigām viņš sāka viegli nervozēt, vienā laidā lūkodamies debesīs un spicēdams ausis. Un jau desmito reizi atkārtoja:

—   Klaja laukā nerādīties! Turēties zem kokiem…

Laiku pa laikam vēl nācās apstāties, lai vērīgi ieklausītos, vai jau neskan trokšņi no mugurpuses. Varēja droši zvērēt pie kārotajiem admirāļa uzplečiem — štābkapteinis dosies pa pēdām. Viņiem ir revolveris, naži, pārtika… Tātad var paildzināt dzīvi. Te notika pirmatnējas spēles, un nelieši labprātāk izvēlas tieši šādus primitīvus noteikumus…

Ejot Mazurs ar nazi apcirta piemērotus zarus un raiti nolīdzināja. Kad savācās kūlis, ielika mugursomā. Šādas tādas primitīvas aizsardzības idejas jau pa galvu neskaidri rosījās. Kad nācās rausties augšā pa lēzenu akmeņu nobirumu (Mazurs bez žēlastības dzina visus taisni augšā — akmeņi gandrīz nesaglabā pēdas), prātā pazibēja vēl viena derīga domelc, un viņš, minūtes piecas aizkavējās, lai savāktu mugursomā piemērotus oļus.

Un atkal gāja pēdējais. Viņā cīnījās dažādas izjūtas, divas gluži pretējas vēlmes: neatskatoties mesties uz priekšu un palikt uz vietas, lai paskatītos, kas īsti tās būs par medībām. Lai gan tās vēl nebija sākušās… Bet ja nu neviens pat nedomā dzīties pakaļ? Ja nu priekšā ierīkots slēpnis? Helikopters vēl joprojām nav dzirdams…

Ahā! Kreisajā pusē atskanēja metāliskā klaboņa. Mazurs apstājās un nokliedzās:

—   Zem kokiem! Sastingt!

Motora rūkoņa un lāpstiņu svelpšana pieauga draudīgā ātrumāPiespiedies rēpuļainajam stumbram, Mazurs neredzēja ne gabaliņa no debesīm, bet bez grūtībām noteica, ka helikopters aiztrauca uz viņu izsēdināšanas vietu, lidojot pretējā virzienā bēgļu izvēlētajam kursam, tikai kādus piecsimt metrus pa kreisi. Pa kreisi. Tātad jāpavirzās uz austrumiem, lai vajātāji aiziet pa kreisi — ievērojot to pašu veco ieradumu, pēc kura cilvēks mežā neapzināti novirzās uz šo pusi.

Motora troksnis apklusa. Tagad viņi iepazīsies ar vietu, mēģinās atrast pēdas… Nebūtu lidzi Olgas, Mazurs izvēlētos daudz vienkāršāku variantu: paliktu noras tuvumā un mēģinātu uzbrukt pirmais…

—   Ejam! — viņš pavēlēja.

Nevienu nenācās mudināt — helikopteru bija dzirdējuši visi…

—   Skriešus! — Mazurs izrīkoja. — Rikšiem, neaizraujoties…

Par laimi, priekšā pletās līdzena vieta, plaša bērzu birzs — milzums baltu stumbru ar pelēkiem lāsumiem, gluži kā gludas kolonnas. Mazurs pameta skatu augšup — vainagi diezgan biezi, un, ja no gaisa neviens īpaši nemeklēs…

—   Pieliekam soli! — viņš pavēlēja. — Tempu! Tempu!

Viņi skrēja starp baltajām kolonnām — birzs likās bezgalīga —, pēc Mazura rīkojuma novirzoties aizvien vairāk un vairāk pa labi. Uz bērzu fona, viņš ar rugtumu pārliecinājās, bēgļi likās vēl uzkrītošāki nekā starp ciedriem vai priedēm, bet neko darīt, nevar taču mest tādu līkumu uz labu laimi… Ahā, lūk, atkal, parādījās ciedri, pagaidām vēl atsevišķi, bet priekšā redzams saaudznis…

—    Zem kokiem! — viņš iekliedzās, saklausījis attālu nolādētā helikoptera dūkoņu.

Smagi elsodams, pirmais piespiedās pie stumbra un paskatījās apkārt — visi sēca kā noskrieti zirgi, bet sejā traģika vēl nevīd, nogurums vēl nav ticis līdz smadzenēm…

Helikopters aizlidoja pa kreiso pusi — šoreiz vēl atstatāk. Spriežot pēc ātri izzudušās motora rūkoņas, tas virzījās zemu, bet, tādā ātrumā nesoties, lejā vienkārši neko nevar saskatīt, mežs izskatās kā viens liels, izplūdis plankums… Tātad pagaidām tarkšķim nav pavēlēts viņus izsekot, vienīgi jāatgriežas bāzē, un tikai…

—   Uz priekšu!

Bzzz-zinn-fjūūū!

Velns ar ārā, Mazuram likās, ka šoreiz neredzamo šķērsli aizķēris viņš pats. Mēģināja aprēķināt augstumu — laikam jau žilbinoši mirdzošo violeto raķeti varēja redzēt arī «izsēdināšanas punktā.» Tomēr virzienu pa šo laiku noteikt nepaspēs — starp bēgļiem un vajātājiem bija vismaz četras augstas sopkas…

Bzzz-zinn-fjūūū!

Vēl viena raķete uzšāvās debesīs, kreisajā pusē.

Lamatas! Ko tad, ja izlikti arī slazdi un cilpas? Skatīsies zem kājām — zaudēs tempu…

Bzzz-zinn-fjūūū! Kreisajā pusē… Zāle bieza, vienā laidā stājās trauslo paparžu audzes — lai kā zem kājām nelūrētu — neizvairīsies. Un ja nu patiešām fotoelements? Cik gan darba un naudas izgrūsts?

Priekšā atkal slējās slīpa nogāze. Viktorija piepeši paslīdēja un nogāzās uz vēdera. Mazurs, saķēris viņu aiz apkakles, raušus uzrāva kājās, pagrūda uz priekšu un pavēlēja:

—     Var arī lēnāk, soļos… Rāpieties līču loču, tā būs vieglāk! Tikai ar līkločiem neaizraujaties, četrus soļus pa labi, četrus — pa kreisi…

—     Uz labo pusi, ja? — Cugunkovs, pamazām sākdams apgūt Mazura taktiku, noelsa.

—   Nē, — viņš atcirta. — Uz virsotni… — un skarbi iešāva Olgai pa pēcpusi uzmundrināšanas nolūkos. Viņa neatskatījusies slāpēti nosprauslojās.

Trūka elpas, soma uz muguras un nagans kabatā kļuva aizvien smagāki, kā svina pielieti. Bet viņš neatlaidīgi virzījās augšup uz virsotni — laiks palūkoties apkārt. Resnais klūp aizvien biežāk, un ari pārējie lulit paslīdēs un nokritīs… Laiks ļaut nedaudz atvilkt elpu, ceturtdaļstunda neko būtiski nemainīs…

—    Stop, — viņš nokomandēja, apstājies piemērotā vietā. — Visi gāžas zemē. Varat ieraut pāris malku un izsmēķēt cigareti.

Svčllaimigām sejām visi, izņemot viņu pašu, nogāzās turpat, kur stāvēja. Čugunkovs uzreiz sameklēja blašķi un piesūcās pie tās kā dēle. Mazurs, modri viņu vērojis, drīz saķēra aiz rokas:

—   Stop! Kam es teicu?!

Visus noskatījis, viņš ievēroja, ka Viktorija, plati iepletusi kājas, sāpēs viebjas, un devās pie tās:

—   Nolaid bikses.

—   Ko jūs…

—   Bikses nolaid, es teicu! — Mazurs uzkliedza.

Viņa, izbiedēti lūkodamās, pakļāvās. Nu jā, tā ari bija — bikšeles sintētiskas, šauras, ciešas; iegriezušās ādā, skrējienam pa taigu nepiemērotas…

—    Met tās bikšeles ātri nost, — Mazurs sacīja un pagriezās pret Olgu. — Uz tevi arī tas attiecas. Skrienot karstumā ātri norīvēs ādu līdz kaulam… Kam vēl ir šauras un ciešas apakšbikses, tūlīt pat velciet nost! Nu, nodemonstrējiet!

Pats viņš dievināja brīvas trusenes, «ģimenes» — tāda pati gaume, kā izrādījās, bija arī resnajam Čugunkovam. Toties dakterim savas pieguļošās amerikāņu karoga krāsās zaigojošās apakšbikses nācās novilkt. Viss šis striptīzs norisinājās straujā tempā, bez mazākās kautrēšanās. Sameklējis mugursomā pasmagāku akmeni, Mazurs to ievīstīja novalkātajās biksītēs, paskatījās apkārt un aizmeta sānis, tā patālāk, lejup.

—    Nu, vai nekļuva vieglāk? — viņš pavīpsnāja un iebāza mutē cigareti. — Pagaidām paguliet…

Ar pusduci alkainu sūcienu ticis galā ar cigareti, Mazurs atgāja metrus divdesmit nostāk, meklēdams vietu, no kurienes aplūkot apkārtējo ainavu. Sameklēja.

Lūk, arī bērzu birzs redzama. Sopka, kurai viņi apmeta līkumu, un sopka, kurai pārgāja pāri pa nogāzi. Varēja noteikt, no kurienes sācies skrējiens. Ahā. Nu ko, kādi kilometri desmit bija noskrieti, tīri labi ar šādu komandu.

Pagāja gar kalna kori vēl pussimts metru — tagad nelaimes biedri nebija vairs ne redzami, ne ari dzirdami. Devās vēl tālāk — nekādi neradās ērts punkts, no kura varētu palūkoties uz priekšu, gājuma

virzienā.

Nu, beidzot, atklāta vieta… Kurp vien skaties — mežiem noaugušas sopkas kā nezināma briesmoņa varenas ādas krokas. Šur tur vīd kailas tumšbrūnas klintis, netīri baltu akmeņu nobiras, līdzenumi — stingri zaļas vates paklāji. Priekšā, kilometrus trīs tālāk, vijās šaura upe. Apiet 1o neizdosies, nāksies forsēt brišus — nevarētu būt dziļa, saulē mirdz gaiši zila…

Visapkārt — mežonīga, pirmatnīgi vientuļa daba. Miljoniem gadu nemainījusies ainava. Pirms miljoniem gadu te, protams, skalojās jūra — bet tur, kur taiga jau bija, tā izskatījās uz mata tāda pati kā tagad… Nē pirms miljoniem gadu laikam gan priedes un ciedri vēl neauga, zaļoja citi koki, bet vienalga, mežonīgais mežs zem vienaldzīgajām debesīm bija spējīgs aprīt tūkstošiem tādu dzīvu smilšu graudiņu, pat nepamanot. Tikai tagad, no augstienes raugoties uz apkārt redzamajiem zaļajiem plašumiem, Mazurs apjauta, kas viņam stāv priekšā — un jautrāk no tā nekļuva. Jāgriežas atpakaļ un jādzen viņi uz priekšu, kamēr vēl nav sākuši domāt un aptvert šo bezgalību…

Kas tad tur, aiz muguras?

Mazurs tā sasprindzināja acis, ka tajās sariesās asaras. Tā pat nebija kustība, kustības ēna, pašā viņu paveiktā ceļa sākumā, tik tikko jaušama balta punkta pārvietošānās, nesaskatāma ar aci, bet instinktīvi sajūtama…

Patiešām, baltais punkts reāli eksistēja — bet acis jau tā asaroja, ka turpmāko pārvietošanos Mazurs vairs nespēja saskatīt. Nekā cita, likai šis baltais punkts. Suns? Vai varētu Prohora apcirkņos atrasties kāda laba laika? Mierīgi. Komplektā ar taigas pēddziņu pārīti.

Kūpinādams pa ceļam otro cigareti, viņš veikli soļoja atpakaļ. Resnis, maita tāds, atkal bija piesūcies pie blašķes, jau pustukšas, un Mazurs garāmejot viegli iespēra viņam zem astes kaula. Sameklējis mugursomā cigarešu paciņu, norāva filtrus un, iebāzis roku kabatā, sadrupināja tur tabaku ar visu papīru — laiks ķerties pie atstātajām pēdām…

—    Celieties, — viņš klusi ierunājās. — Varu iepriecināt: šķiet, parādījušies mednieciņi. Protams, tālu no šejienes, bet sēdēšanas būs jābeidz… Rikšiem kalniņā!

Palicis plašā teritorijā apstrādāja pēdas ar tabaku, nokaisīja kādus desmit metrus atkāpšanās ceļa. Un piedevām apslacīja ar šņabīti. Sunītim ar to pietiks ar uzviju, uzreiz pazaudēs pēdas, nabadziņš…

Sopkas piekājē viņš vēlreiz atkārtoja tās pašas manipulācijas, iztērēdams visus krājumus — pat izgrieza uz āru kabatas, centīgi izpurinādams pēdējās drusciņas. Kaut tikai upīte būtu sekla — diez vai viņu sunītis dresēts pēc īpašas metodes… Bet ja nu tomēr? Labi, par to pagaidām nav vērts domāt…

Upe izrādījās tiešām sekla — straujais ūdens tik tikko sedza akmeņaino dibenu. Straume, sagriezdamās vērpetēs ap lieliem nogludinātiem laukakmeņiem, uzziedēja sīkās varavīksnēs. Protams — knapi desmit metru, un abos krastos plaši oļu lauki. Ļoti iespējams, agrāk upīte bijusi platāka — vai arī šīs platības applūst pavasari, kad kalnos

kust sniegi un straumes saskaņā ar fizikas likumiem traucas uz

zemienēm.

—   Kāpēc stāvam? — ietusnējās Čugunkovs.

—   Atvelc elpu, — Mazurs pār plecu izmeta.

Sāniski piespiedies pie resna stumbra, apdomīgi palūkojās gar koku. Līdz mežmalai, aiz kuras tūlīt sākās oļu lauki, bija metru piecpadsmit.

—   Absolūts klusums, — viņš klusi piebilda. — Visi sastingstam kā statujas.

Un turpināja vērot un ieklausīties, ne uz mirkli nenolaizdams nagana stobru.

Kaut kas te nebija kārtībā. Vai nu dzirdes uztveres robežās saklausīta skaņa — līdzīga īsam suņa smilkstienam —, vai nu žagatas pārāk azartiski žadzināja — bet tās, kā zināms, trokšņodamas un no zara pārlidodamas, pavada lielus zvērus un cilvēkus. Žagatas klaigāja priekšā, otrā krastā — un nelikās, ka tās pārvietotos. Bet varbūt visa vaina tajā vārdos neaprakstāmajā, bet katram saprotošam cilvēkam pazīstamajā nojautā, dzīvnieciskā instinktā, atavismā, vai jaunieguvumā — septītajā diversantu maņā…

Mazuram negribējās turp iet. Agrāk līdzīgos gadījumos priekšnojautas vienmēr bija attaisnojušās, tāpēc viņš ari tās uztvēra nopietni. Viņš jau nebija nekāds ūnikums, tā gadās ar daudziem viņa amata brāļiem…

Bet nevar jau te dirnēt bezgalīgi. Viena sekunde — tas ir solis. Kas samazina attālumu starp viņiem un vajātājiem.

—    Iesim, — viņš sacīja. — Netrokšņot, uzvesties pēc iespējas klusāk…

Un pirmais bez trokšņa sāka virzīties paralēli upītes tecējumam. Nogājis pussimts metru, apstājās, iebāza naganu kabatā, izvilka nazi un ar asmeni pakasīja lielā pirksta nagu. Uzmanīgi nopūtis netveramos putekļus, kuri ļāva ieraudzīt pat vissīkāko vēja pūsmu, viņš nenolaida no tiem acis.

Vējiņš pūta prom no viņiem uz otru upes krastu. Ja tur atrodas suns, tad jau nācējus ir saodis vai saodīs visdrīzākajā laikā. Izteiksmīgi pamādams ar roku, Mazurs pavēlēja doties uz priekšu. Pārvērties vienā vienīgā dzirdē, sāka zagties starp stumbriem.

Viņš noteikti nekļūdījās — žagatu žadzēšana tos pavadīja, virzoties pa paralēlu kursu. Pareizāk sakot, ne jau viņus, bet to, kurš bēgļus izsekoja, iedams pa upes pretējo krastu. Bet kādai nojautai, ožai un redzei jāpiemīt slēpnī sēdošajam… Vai te slēpās kas cits? Mazurs pats, gūdams informāciju tikai no dabas dotajiem skaņu orgāniem, neparko nespētu tik prasmīgi izsekot pretinieku — bet viņā krastā taču kāds ir. Lūk, starp kokiem pazibēja žagata, pazuda skatienam, sāka žadzināt…

Aparatūra? Bet kāda?

Laiks kaut ko izlemt. Vieglītēm ar elkoni pagrūdis resni, Mazurs pačukstēja:

—   Tu iesi pirmais…

Cugunkovs izmisīgi sāka purināt galvu. Nelabi atņirdzis zobus smaida, Mazurs pacēla naganu, gandrīz piegrūzdams stobru pie nepaklausīgā pieres. Bezcerīgi — resnis trīsēja, svīda, bet joprojām šūpoja pauri. Bija skaidri redzams, ka par Aleksandru Matrosovu viņu nepārvērtis nekādi draudi.

Labi, ne jau pirmo reizi nāksies improvizēt darbības gaitā…

—    Iesiet pāri upītei, — Mazurs klusi pavēlēja. — Visi. Uzvilkt vējjakas, stingrāk savilkt kapuces, lai neviens jūs pēc ģīmjiem nesazīmētu… Resnais, lai notiek, iesi pēdējais.

—    Un tu? — Olga pavaicāja.

—    Bet es pāriešu nedaudz atstatāk, — Mazurs atbildēja. — Un paskatīšos, vai kādam neiešausies prātā darīt jums pāri… Vai tāds sagrupējums apmierina? Nu veicīgi — velciet vējjakas…

—     Nu, bet ja sāks šaut? — Vika nočukstēja. Viņas acu zīlītes aizņēma visu varavīksneni.

Mazurs mirkli padomāja un tad atbildēja:

—    Kurš krasts būs tuvāk, uz to arī metieties. Tikai neizklīstiet un nejoņojiet bez jēgas. Nonāksiet mežā, skrieniet paralēli upei… Vai visiem skaidrs? Secība šāda: dakteris — Vika — Olga — resnis. Un bez diskusijām. Paiesiet nedaudz uz priekšu, upīti šķērsosiet, luk, pie tā akmens… Aiziet!

Noskatījies viņiem pakaļ, sašķobīja lūpas. Rešņa vietā viņš nesteigtos priecāties par laimīgo atsvabināšanos no bēdīgā izlūka likteņa. Lai kas šajā situācijā arī otrā krastā neatrastos — pieredzējis mednieks vai kareivis, kārtība viena: pirmo lodi vienmēr saņems pēdējais, tos kuri tuvāk ienaidnieka krastam, var arī atstāt uz vēlāku laiku…

Mazurs atkal izvilka naganu un, neizkustēdamies no vietas, pārbaudīja, vai no maksts viegli izņemams duramais. Ierasti savācās. Nekādu jutu, izņemot bažas par Olgu.

Žagatas žadzēšana attālinājās pa pēdām sarkanajās vējjakās tērptajai ļaužu virtenei — slēpnis, kā jau Mazurs domāja, pārvietojās. Arī viņš pats nogāja pāris metrus, lai nepazaudētu no redzesloka ēsmu, uz kuras trim ceturtdaļām viņam, atklāti runājot, nospļauties…

Lūk, arī akmens, kura stūrainais, šķautnainais kupris melnēja viņā krastā pie paša ūdens. Virtene sāka virzīties pāri upei — lēni, it kā basām kājām pa sasistiem stikliem vai mīnu lauku…

IR!!

Mazurs skaidri saskatīja otrā krastā starp ciedriem pazibējušo siluetu formastērpā — uz krūtīm karājās divas melnas kastītes, no lāsumainās kaskas vijās melns vads, rokās ierocis, pacelts četrdesmit piecu grādu leņķī. Lūk, arī mednieciņš. Ahā, viena no kastītēm nemaz nav kastīte, bet tālskatis bez futrāļa… Nu, tas mums tieši laikā… Citi pagaidām nav redzami… Lūk, viņš, atbalstījies uz labā sāna un piekļāvies stobram, sāka lēni celt augšup ieroci…

Aprēķinājis attālumu, Mazurs pārlika naganu kreisajā rokā, ar labo izvilka nazi — ievērodams, ka ari pretiniekam pie jostas kūļājas iespaidīga maksts, no kuras rēgojās masīvs, dzeltens spals, — un sāka skriet no koka pie koka…

Viens mirklis, un viņš jau kustējās, dzīvoja un darbojās pavisam citā ritmā, gandrīz vai divreiz ātrāk par parasto cilvēku. Atvēzēja roku. Nazis vēl zuzēja gaisā, bet Mazurs jau izmisīgā skrējienā nesās uz priekšu, skaļi šķiezdams uz visām pusēm ūdens šaltis…

Cilvēks ar nazi kaklā smagi gāzās viņam pretim. Drošības pēc iespēris viņam zem ceļgala, Mazurs zibenīgi norāva upurim no kakla tālskata siksniņu, uzmeta sev, izvilka no maksts nazi — ja aiztiktu savējo, asisnis lītu straumēm, līdz pat ausīm nošķiestos! — un iemeta ar spalu uz augšu kabatā — pagrāba ieroci. Kādā netveramā mirklī vēl paspēja saskatīt pirmsnāves grimasē atņirgtu seju — sarainas Ūsiņas, iekrituši vaigi, gaiši mali — melnais aparāts ar skalām un spuldzītēm, bet jau pec sekundes salīcis, turēdams ieroci gatavībā, skrēja pa krastu un kliedza:

—   Aiz manis!

Kreisajā pusē pazibēja stāvs formas tērpā — Mazurs nospieda mēlīti, tēmēdams zem jostas vietas, ceļu līmenī. Ierocis rokās salēcās, ar apdullinošu troksni izspļaudams lādiņu. Mazurs nospieda mēlīti vēlreiz — pie viena pārbaudīdams, ko ieguvis, pusautomātu vai ko citu —, un nodārdēja otrs šāviens. Cilvēks ielidoja papardēs kā notriekts ķeglis. Un tūlīt pat sāka kliegt nespēdams izturēt neciešamās sāpes…

—   Aiz manis, idioti!

Mazurs metās uz mežu, pa slīpni attālinādamies no upes un turēdamies starp iespējamām briesmām un skrejošo četrotni. Vēl viens pavīdēja pa kreisi — šāviens, stobrs pacelts ne augstāk pa ceļiem, stāvs aizkūleņoja pa zemi…

—   Kapuces, velns jūs rāvis!

Un viņi attapās noraut kapuces, kuras traucēja saskatīt, kurp jāskrien. Kreisajā pusē aizspindza uz labu laimi laista automāta kārta, lodes palika aizmugurē, diezgan augstu — ahā, akli vālē mauka! Mazurs, izšāvis atbildes kārtu, panāca pēdējo — nu, protams, resnis — un no sirds to uzmundrināja, iebelzdams ar laidi pa mugurkaulu. Apdullinoši iespiedzies, Cugunkovs metās uz priekšu tā, ka uzreiz izrāvās līderos…

Aizrautīgi suņa smilksti un rejas — bet kaut kur uz vietas, it kā suns bīitu piesiets. Vēl viena uz labu laimi šauta kārta, jau citā pusē. Zars sāpīgi iesita pa vaigu…

—   Uz priekšu, maukas, velns jūs rāvis! Skriešus! — Mazurs ķērca, iesperdams kādam ar ceļgalu. — Uz turieni! Gar celmu! Skriešus!!!

Bet pats, pārvarēdams ķermeni pārņēmušos instinktus, apstājās, aizslējās aiz koka un sagatavoja ieroci. Neviena. Noskaitījis pie sevis līdz piecpadsmit, metās pakaļ citiem, bez grūtībām priekšā saskatīdams muguru sarkanos plankumus. Un skrēja pēdējais, ķērcošiem bļāvieniem pamudinādams pārējos, tikko kāds palēnināja tempu, blieza ar laidi…

Šķita, tas velkas stundām — vājprātīgais skrējiens pa taigu, skaļā, sēcošā elpa, seju kapājošie zari… Nolādētais ierocis jau svēra ne mazāk par tonnu, bet nekāda vara nespētu Mazuru piespiest to pamest, kamēr vel bija kada patrona. Tālskatis sitās pret ribām, pa vēderu — ka tikai neaizķeras aiz zara…

—   Uz pr-iekšu, maucīgās dvēseles! Pielikt! Vēl pielikt!!!

Viņš atkal apstājās un paslēpās aiz koka. Troksnis ausīs un paša sirdspuksti traucēja klausīšanos — bet nekādu pakaļdzīšanos nemanīja. Mazurs no jauna metās pa pēdām piepeši otro elpu guvušajai ēetrotnei.

Beidzot pienāca brīdis, kad gribot negribot bija jāļauj atpūsties, — pats tādā krosa tempā varētu nojoņot vēl prāvu gabalu, bet viņa drūmā gvarde aizvien biežāk klupa un atklāti zvārojās, uzgrūzdamās kokiem, Nogurums pamazām nomāca bailes, tā jau var arī nodzīt…

—   Stāt! — Mazurs nemaz tik skaļi neieķērcās.

Tomēr visi viņu sadzirdēja un kā nopļauti novēlās turpat, kur bija stāvējuši. Pirms pašam sabrukt sūnās, Mazurs aši noorientējās pēc saules un secināja, ka no sākotnējā kursa nemaz tik daudz nav novirzījies.

Izstiepies uz muguras, viņš aizvēra acis un centās, kā mācīts, atbrīvot visu ķermeni. Ar taustes palīdzību izvilcis no līdzās nomestās mugursomas blašķi, alkatīgi iemalkoja, noliedams ar sasilušo ūdeni arī krūtis. Ieklausījās savu pavadoņu aizsmakušajā, svelpjošajā elpā — protams, elso kā tvaika lokomotīves, ko citu no viņiem varēja gaidīt… Un pieķēra sevi pie riebīgas, tomēr visai racionālas domas: nebūtu slikti, ja trakā srējiena laikā kāds no «balasta» būtu pazaudējies un atpalicis…

Un tomēr viņš ar sevi bija apmierināts: pirmajā saskarsmē ar pretinieku nav zaudēts neviens no savējiem, pat viegli ievainoto nav. Bet pats pamanījās izsist no ierindas vismaz divus. Otrais noteikti ir tikai ievainots, bet to jau Mazurs arī bija vēlējies. Diez vai lajā pusē nodzītus zirgus nošauj. Vajātāji būs spiesti daļu spēku veltīt ievainotajam, kaut uz neilgu laiku zaudējot tempu. Ievainoto izskats, kā zināms, demoralizē, īpaši te, nevis karā, bet medībās. Respektablie importa mednieciņi, atklājuši, ka jau pirmajās stundās zaudējuši divus cilvēkus, noteikti sāks apdomāties…

Šarāde vispār ir gauži vienkārša — jau pašā sākumā mednieki sadalījās, un kāds ierīkoja slēpni uz ceļa. Nogalinātais bija jaunzemē redzēts — tieši ar viņu Mazurs pārmija pāris vārdu. Nu ko, satikās ātrāk, nekā abi bija domājuši.

Apsēdās un apskatīja trofeju — franēu automātiskais, patronas ar plastmasas čaulītēm, diemžēl palikusi viena vienīga. Spriežot pēc marķējuma, vai nu visrupjākās skrotis, vai vissīkākā karteča — gan vienas, gan otras vienādi riebīgas, trāpīgi šaujot no piecdesmit metru attāluma. Lai gan tagad mednieciņi, kā visi normāli cilvēki viņu vietā, noteikti izturēsies piesardzīgāk — medījums trāpījies ar asiem zobiem. Un rodas jautājums: vai vērts dēļ vienas vienīgas patronas staipīt sev līdzi šo smago grabažu.

Ir vērts. Viss, kas var noderēt par ieroci, tūlīt pat jāveļ uz pleciem. Lūk, tikai ar nazi problēma: vecajā makstī nelien, nāksies arī turpmāk staipīt kabatā. Labs nazītis, raga spals, tērauds nesalīdzināmi labāks nekā dāvātajiem…

Iedzēris vēl vienu malku ūdens, Mazurs aizsmēķēja cigareti. Vajātājus vēl nedzird, helikopteru arī ne. Lieliski, ka ir tālskatis. Un ārkārtīgi slikti, ka slēpnis zināja, kā virzās medījums. Atceroties noslēpumaino kastīti uz nogalinātā krūtīm, neviļus sāka domāt…

—   Jūs taču viņus nogalinājāt…

Mazurs pacēla galvu — virs viņa slējās resnis Čugunkovs, visai saburzīts un galīgā jūtu mulsumā.

—   Tikai vienu, nomierinieties, — Mazurs atteica. — Otrs dzīvs, lai gan, ceru, kādu brīdi nebūs lietojams…

—   Viņi taču tagad satrakosies…

—   Vai tiešām? — Mazurs pasmīnēja. — Vai tad pirms tam dzinās mums pakaļ, lai ar prjaņikiem pabarotu? Tu ko, lāča bedri jau esi aizmirsis?

—   Bet tikpat…

—   Kas — «tikpat»? — Mazurs, iedzinis stobrā savu vienīgo patronu, uzlika ierocim drošinātāju un uzmeta plecā. — Vispārcilvēciskais humānisms pārmācis vai arī — līdīsi uz ceļiem, un tevi nobeigs? Tieši tad arī nobeigs, kamerād… Labi stājieties. Virzīsimies tālāk.

—   Vajadzētu paēst… — resnis novilka.

—   Vajadzētu padzerties, — Mazurs tādā pašā tonī papildināja. — Vajadzētu pačurāt. Un sievišķi pavaļāt… Nolauziet katrs pa riecienam un ejot košļājiet. Un vispār rijamo vajag apvienot un stingri normēt…

Resnis, piespiedis mugursomu pie krūtīm, taisni vai salēcās. Arī Jegoršinu pāris nekādu entuziasmu neizrādīja. Mazurs paraustīja plecus un vairāk neuzstāja. Pārlicis savus krājumus Olgas mugursomā, aizgāja līdz upītei, pielēja blašķi līdz malām un vēl litrus trīs prezervatīvā.

Jegoršins pieskrēja pie viņa, un, satvēris aiz vējjakas atloka, satraukti iečukstēja ausī:

—  Jākāpj upītē un jāiet pēc iespējas lielāks gabals. Tad suņi noteikti pazaudēs pēdas, es kaut kur lasīju…

Vispār šajā priekšlikumā zināma jēga bija, bet Mazurs, jau kādu hipotēzi apdomājis, nopietni baidījās, ka šoreiz šī metode nedarbosies. Ārstam savus minējumus nestāstīdams, viņš uzreiz izdomāja atrunu, starp citu, visai ticamu:

—   Bet vai nekur neesat lasījis, ka šādos gadījumos suņus laiž uzreiz pa abiem krastiem? Un ātri vien nosaka, kur bēglis no upītes izbridis…

Uzsitis dakterim uz pleca, viņš atzinības pēc nopietni sacīja:

—   Bet galva jums strādā… Ceļamies, saņemamies! Uzdevums gauži vienkāršs: mums jāatraujas no viņiem pēc iespējas tālāk, tāpēc ātrā solī jāpicvcic vēl kādi kilometri desmit — nieka divas stundas, nav ko iepriekš čīkstēt… Pēc tam būs lielā atpūta ar banketu un vēderdejām, ja kāds vēlēsies…

Desmitā nodaļa jūrnieks priekā klaigāt sāka — tikko parādījās bāka…

M azurs griezās vairāk pa labi, uz dienvidaustrumiem, — lai, apmetot likumu, attālinātos no vietas, kur mednieki dirnēja slēpnī kopā ar ievainoto. Kurss pareizs — pat nedaudz novirzoties, viņi noteikti atdursies pret Šantaru, un tas jau ir orientieris, par kuru labāku neviens neizdomās. Viņš cītīgi iegaumēja ceļu, ciedru audzes, silu un bērzu birzi, nogāzes, strautus, kalnu slīpnes un līdzenās vietas — jo tieši pa šo maršrutu virzīsies vajātāji. Visu laiku jāpatur prātā, kur tie attiecīgajā brīdī visticamāk varētu atrasties. Un jācenšas izvēlēties novērošanas punkts, no kura viņus iztālēm pavērot — tad varēs padomāt, bēgt tālāk vai pašam ierīkot slēpni. Bet pirms tam jāpameklē «blaktis», «blaktīm» jābūt, tas ir vienīgais izskaidrojums…

Vienu reizi tālu aiz muguras, dzirdamības robežās, virs taigas uzšāvās pazīstamā gaudojošā svelpoņa — kāds bija ieskrējis kārtējās

lamatās. Acīmredzot štābss, viņš neizskatās pēc tūļas, kurš gatavs mirt, ceļos nometies. Noteikti centīsies izdzīvot, lai tas maksātu, ko maksādams. Kā viņa vietā rīkotos Mazurs, gribēdams panākt bēgļus, lai nedaudz aplaupītu? Rāptos tik biežāk virsotnēs un vērotu — koši sārtie kustīgie plankumi saskatāmi kilometriem tālu. Štābss ir daudz mobilāks, viens un vesels kā briedis, viņam rešņi, kompleksaini eskulapi un sievišķi kaklā nekarājas…

Laiks arī apstāties un apskatīt apģērbu, nogalinātajam medniekam kaklā uzkārtā noslēpumainā kastīte vedināja uz visai nepārprotamām versijām. Eksistē milzums aparatūras, ar kuras palīdzību ļoti precīzi var noteikt bioloģisku objektu pārvietošanos — uz šauteņu stobriem uzmaucamas portativās mantiņas amerikāņi sāka izmantot jau Vjetnamas kara gados, un no tā laika tehnika virzījusies uz priekšu septiņjūdžu soļiem. Tiesa, pat pie labākās gribas šādi nevar atšķirt cilvēku, teiksim, no brieža, bet te, kā izskatās, zvēru nemaz nav, speciāli aizbaidīti.

Labi. Ar kāda aparātiņa palīdzību upītes krastā slēpnī sēdošie mednieki vērīgi seko medījumam — bet tas vēl neizskaidro, kāpēc šis slēpnis tik nekļūdīgi ierīkots. Klusītēm gaidīja tieši tai vietā, kur Mazurs nonāca, pats nezinādams, kurp iet. Kaut kā taču uzminēja, ka viņš parādīsies tieši tur…

Ergo? Jābūt kādai citai aparatūrai. Kuru bēgļi, paši to neapzinādamies, nēsā sev līdzi. Tikai tāpēc Prohors ar savu kompāniju var jau veselas divas sezonas izklaidēties. Ar taigas pazīšanu, apmācītām laikam un indiāņiem līdzīgiem pēddziņiem vien tādi panākumi nav izskaidrojami…

Kad bija pagājušas divas stundas, Mazurs atpūtu vēl neizziņoja — apkārtne nebija piemērota viņa mērķiem. Laiku pa laikam te Jegoršins, ( te resnis ejot žēlabaini atskatījās, bet Mazurs tikai māja ar roku, pavēlēdams virzīties tālāk. Viņu visai stipri interesēja, kāpēc uz dienvidiem pēc ievainotā nelidoja helikopters, pareizāk sakot, kāpēc tas nebija dzirdēts. Vai nu virzījās tik tālu sānis, ka troksni nevarēja saklausīt, vai arī iemesls bija daudz briesmīgāks. Iespējams, ievainotos te pieņemts piebeigt — arī savējos, pirmām kārtām jau savējos… Un kāpēc gan ne? Ko tad pavēlēsiet darīt ar ievainotu importa tūristu, kuram kājas izcaurumojusi karteča? Steigšus vest uz kādas civilizētas vietas slimnīcu? Bet pret ārzemniekiem pie mums tagad izturas maigi un iejūtīgi, noteikti sāks meklēt, kādos apstākļos šis sers vai hers saķēris lodi. Ja nu vienīgi uz Šantarskas privāto slimnīciņu, kur izdresētais personāls neuzdod liekus jautājums? Vienalga risks pastāv. Noslēgt ar visiem džentlmeņiem vienošanos, ka katrs nežēlīgajās medībās nopietni ievainotais automātiski pārceļas uz viņpasauli, pilnīgi

būtu Prohora Pctroviča gaumē — jāatceras tikai acu tumšās dzīles. Un ri.skmīļi tam spētu piekrist, «Zelta Arbalets», mierīgi varētu būt kaut kas līdzīgs «Krievu ruletei»…

Mazurs juta, ka tas viss kā nākas jāapdomā — pretinieka loģika un metodes jāizprot, tad būs vieglāk cīnīties… Un neiedomājami grūti niekoties tikai ar minējumiem, kad nav pamatojoša fakta. Aizvien biežāk prātodams par izlūkgājienu pretim vajātājiem, viņš sāka pamazām apdomāt variantus.

Ahā, tas, kas vajadzīgs. Augsta sopka kreisajā pusē ar klaju virsotni — tikai šur tur no tumšrudās, akmeņainās zemes izlīdusi kāda priede…

—   Uz turieni, — Mazurs norādīja virzienu.

—   Bet varbūt apkārt? — kandidāts bezcerīgā tonī painteresējās.

—   Uz priekšu! — Mazurs norēcās. — Toties lejup kāpt būs vieglāk…

Uz kores, netālu no klajās vietas, viņš atļāva apstāties. Kamēr pārējie alkatīgi rija ūdeni, Mazurs ķērās pie savas garderobes. Vispirms nometa krosenes un gandrīz pie deguna piebāzis, rūpīgi apskatīja un iztaustīja.

Izskatās kā tikko no fabrikas. Visas šuves veselas, kur materiāls mīkstāks — nekādu cietu iestiprinājumu. Tāds iespaids, ka neatļautu ielikumu nav… Ja tikai nepastāv kāda speciāla rūpnīca, kur krosenēs jau uz konveijera iestrādā sīkus radioraidītājus — bet tas jau ož pēc paranojas…

Noģērbies līdz pat apakšbiksēm, ķērās arī pie drēbēm. Vispirms sporta tērps. Iztaustījis katru bikšu kvadrātcentimetru, izstiepa un pavērsa pret sauli. Plāna sintētika, bez jebkādas oderes — nē, nekas nav saskatāms, vīles, tāpat kā krosenēm, liekas veselas. Tomēr Mazurs skrupulozi iztaustīja arī tās. Nē, tērps aizdomas nerada…

Cita lieta — vējjaka. Lai arī viegla, materiāls daudz biezāks, iešūta arī odere… Apskatījis jaku pret sauli, sāka burzīt ar pirkstiem aizdomīgās vietas, kur rēgojās kaut kas līdzīgs bieziem diedziņiem — kā dolāros iepresētas zīda drīksniņas…

Nevilcinādamies ar naža galu uzšķērda sārto audumu un kā skabargu no pirksta izvilka cietu sērkociņa garuma diedziņu adatas resnumā. Pagrozīja, paraustīja, mēģinādams pārraut — izturīgs kā inakšķeraukla… Saspieda starp nagiem kā uti — un diedziņš klusi nokrakšķēja…

Uzlicis atradumu uz naža asmens, sāka bakstīt ar otra smaili. Kāds, dvašodams ausī, palūkojās pār plecu, bet Mazurs neatskatījies atvairījās un turpināja pulēties.

Tā ari bija — noslēpumainajā diedziņā atradās mikroskopisks pildījums. Uz niķelētā asmens izbira tikko saskatāmas drusciņas, šķipsniņa dīvainas, cietas, nenosakāmas krāsas smelknes, kas čirkstēja zem naža ārmalas… Jūrnieks priekā klaigāt sāka — tikko parādījās bāka. Kaut kas tamlīdzīgs jau bija gaidāms — sīki, cītīgi ēterā signālus sūtoši raidītāji, kurus pat nevarēja nosaukt par pēdējo modes kliedzienu — ir arī sīkākas mantiņas, kuras nav iespējams saskatīt vai sataustīt. Tādēļ vīstošā dvēseles miera dēļ jāpieņem, ka to vispār nav. Tad jau vēlāk redzēs, kā uzvedīsies vajātāji…

Otro «diedziņu» viņš izvilka jau drošāk. Tā kā pašam pirkstu āda bija diezgan raupja, guvumu atdeva Olgai, likdams aptaustīt un ziņot par gūtajiem iespaidiem.

—     Grubuļaina, — Olga noteica. — Liekas, viscaur kā mazi ienadži…

—   Tāpēc jau turas pie oderes… — Mazurs noburkšķēja un pārlaida skatienu pārējiem, kuri, pavisam tuvu pienākuši un elpu aizturējuši, vēroja viņa manipulācijas. — Vai manu domu sapratāt? Gribat dzīvot — īpaši centīgi pārlūkojiet savas drēbītes… Katru centimetru. Tie ir raidītāji, lai jums būtu skaidrs…

—   Tātad viņi mūs visu laiku… — Vika ievaidējās.

—    Tā varētu būt, — Mazurs strupi atteica. — Kustieties! Lai nevienu no šīm utīm neatstātu…

Pieķēries klāt mugursomai, viņš visai drīz nāca pie skumjas atziņas: mazais, raibais nesamais bija pārpilns ar sīkiem, cietiem diedziņiem kā siļķe ar ikriem. Tie bija it visur, aiz oderes, plecu lencēs, kabatas atlocē. Lai no visiem atbrīvotos, vajadzēs pāris stundu — strādājot kā Sīzifam, jo gan oderi pilnībā nāksies izraut, gan pašu somu sagriezt strēmelēs, tātad tikpat kļūs nederīga…

—     Mugursomas diemžēl nāksies pamest, — viņš caur zobiem izgrūda. — Tās nav somas, bet miniatūri Ostankinas teletorņi…

—    Bet kā tad nesīsim…

—   Tā arī nesīsim, — Mazurs atcirta. — Konservus kabatās, maizi salauzīt — un kabatās, labi, ka tās ietilpīgas, blašķes — zobos… Nevaidiet, citas izejas nav, kungi. Jeb arī turpmāk vēlaties tēlot staigājošas raidstacijas?

Kur gan vēl varētu būt iebāzti mikroraidītāji? Nu, protams, ne jau trofejas tālskatī. Trofejas nazī arī ne. Un arī trofejas ierocī. Neticas, ka kāds no medniekiem būtu paredzējis savam ierocim šādu likteni. Atliek tikai dāsni piešķirtie naži…

Sava dūcīša spalu Mazurs izpētīja kā sajūsmināts juvelieris tikko iegūlu retu briljantu. Apskatīja, pārlaida pirkstu, paspieda ar nagu. Vai viņam tikai likās, vai arī spala ieapaļotais gals patiešām skanēja nedaudz citādi? Vai Olgai rādījās, ka viņa pirkstu spilventiņiem salaustījusi melnajā plastmasā šuvi?

Uzlicis nazi uz iztukšotās mugursomas, Mazurs rūpīgi nomērķēja un sila ar laidi. Kaut kāda dīvaina skaņa… Viņš vēl stiprāk trieca ar laidi.

Būkšķis. Spals sasprāga. Mazurs noliecās pār guvumu. Apmēram divas trešdaļas spala bija no normālas viendabīgas plastmasas, bet, lūk, trešdaļa — dobs vāciņš, prasmīgi piemetināts pie pamatnes, un tajā — kāda viltīga ierīce prāva ķirša lielumā. Uz izklātās mugursomas sabira sīki elektroniskie ēipi, mirguļojošas caurulītes puscentimetra garumā, kaut kas līdzīgs plaukšķenēm ar stiepļu kājiņām…

—     Tā lūk, — Mazurs apmierināts noteica. — Malumednieka arsenāls. Dodiet nākamo.

Visu nažu spali izrādījās piepildīti. Ak, šis Prohors… Vai arī misters Kuks pirms nodzeršanās pacenties? Tagad izmantot nažus ar strupajiem spaliem būs daudz neērtāk, bet neko darīt… Toties pašcieņa pieaugusi, spēle, lai arī joprojām nevienlīdzīga, tomēr kļūst daudz godīgāka…

Sapriecājies Mazurs ar diviem naža dūrieniem uzšķērda vienu no savām kārbām un izrīkoja:

—   Nesiet šurp maizi, ērgļi, laiks nedaudz pagremot…

Trijos kodienos ticis galā ar savu sviestmaizi un tikai sakacinājis apetīti, viņš, lai piemānītu kungi, krietni sadzērās ūdeni. Tikpat viņa izgudrotā prezervatīvblašķe izrādījās nederīga — rokās to pūsli nepanest, tātad arī ar ūdeni būs paknapi…

Resnis, ar pirkstiem ķeksēdams tauku paliekas, tik ilgi ņēmās ap konservu kārbu, līdz sagriezās.

—   Velns parāvis! — Mazurs iesaucās. — Kā mazs bērns. Neatņemsi laikā rotaļlietu… Ko šķiebies? Velc nost trusencs, noplēs strēmeli un aptin pirkstu, cita nekā nav… Nu? Savelc ciešāk, ja ejot pilināsi asinis — nositīšu…

Greizi pasmaidīdams, resnis paziņoja:

—   Skatoties uz asinīm, man vienmēr sāk reibt galva…

—   Kad kraušu — vairs nereibs, — Mazurs apsolīja. — Jāatzīstas, tu jau sen man aknās sēdi. Skaties, galīgi nenokaitini… Tā. Tagad es iešu pārlūkot apkārtni, bet jūs iztīriet vējjakas no pildījuma. Lai nekas nepaliktu…

Viņš tā arī gāja vienās apakšbiksēs. Uzkāra kaklā tālskati, uzlika joslu — trofejas nazis šā tā ielīda vecajā makstī, kad Mazurs tai nolauza galu. Iedomājies, kā izskatās no malas, neviļus iesmējās — Mauglis, kas Mauglis… Nekas, no attāluma iedegušais ķermenis saplūdīs ar taigu, tā vairs nebūs vējjaka viskošākajā spektra krāsā…

—   Un rūpīgāk! — viņš vēl ieteica, redzēdams, ka visi ķērušies pie savām jakām. — Pēc tam pārbaudīšu. — Mirkli padomāja, iegrūda

Olgai vējjakas kabatā naganu un pasniedza šauteni. — Turi, patrona atrodas stobra, drošinātājs noņemts. Palūko nedaudz apkārt…

Un devās pa kori uz klajumu. Basām kājām iet bija nedaudz neierasti, tomēr, tā kā nebija ne sasistu pudeļu, ne pamestu konservu kārbu, tad par kājām varēja neuztraukties…

Nonācis kailajā virsotnē, viņš neviļus saminstinājās — piepeši tik klaja un visiem pārredzama vieta. Paslēpās aiz priedes. Lielisks skats — desmitiem kilometru tāla, mežonīga brīve… Lai arī situācija un viņa loma tajā ir nomācoša, vienalga aizraujas elpa…

Vērīgi skatoties — gan ar neapbruņotu aci, gan ar tālskati, pavēršot to uz visām pusēm —, Šantaru viņš tomēr neieraudzīja un arī jaunzemi priekšā nesalūkoja. Bet taiga, ja viņi ieturēs to pašu kursu, būs jau citāda — priekšā gan te, gan tur klajas vietas, līdzenumi un kaut kas līdzīgs purvam, vismaz daudz cinīšu. Virzoties līkločiem un patveroties sīkajās mežu skupsnās, nāksies mest pārāk lielus līkumus un zaudēt milzums laika. Būs jāriskē un jādrāž gandrīz pa taisno — varbūt pirmajā medību dienā vēl helikopteru gaisā necels. Kādas četras stundas nāksies kātot, spicējot ausis — toties tālāk atkal sāksies dziļokšņi, sopkas un glābjošie biezokņi… Piraija ciedra zarā — protams, visai sirreāla aina. Tam, kurš neapjēdz, ka mūsējā, pašu piraija arī uz stingras sauszemes var būt nāvējoši bīstama…

Mazurs bez īpašām pūlēm atpazina noieto ceļu — kā kartē skatīdamies. Lūk, tur viņi šķērsoja sopkas pakāji, re, bet tā ir upīte. Labs binoklis licis no tā importa gailīša — divdesmitkārtīgs palielinājums, bet mazāks par mūsu «desmitnieku»…

…Zaļo punktiņu ņirboņu uz zaļā fona viņš okulāros pamanīja gluži nejauši. Varētu teikt, paši ielīda redzeslaukā… Mazurs pagrozīja melno ritentiņu, bet tas nepalīdzēja — spriežot pēc mēroga atzīmes uz lēcas, līdz vajātājiem varēja būt vairāk nekā desmit kilometru, nu jā, par divām stundām atrāvušies, nav nemaz tik slikti, bet arī lieliski ne. Kaut vai no ādas jāizlien, bet attālums jāpalielina.

Sīkos siluetus tik tikko varēja atšķirt, tomēr viņš ļaužu virtenē saskatīja vismaz desmit cilvēku, bet tiem priekšā, īpaši neattālinoties, rēgojās vēl divi plankumiņi, balts un baltmelns. Protams, laikas. Un tās ir vēl sliktākas par aitu suņiem — tie, lai kā arī nebūtu, tomēr ir dienesta suņi, bet laikas — vietējais, taigas dzīvnieks. Ir milzīga starpība starp dienestu un dzīvesveidu, salīdziniet jebkuru, kaut visrūdītāko algotni un evenku mednieku…

Laiku pa laikam tur uzplaisnlja sīki sauleszaķīši — saule rotājās uz ieroču stobriem. Tātad viņi pat nebija parūpējušies tos nomaskēt, jūtas kā saimnieki, spēles noteicēji… Nu ko, Mazuram pašam saule atrodas gandrīz tieši aiz muguras — okulāri nezibsnīs. Līdz tumsai palikušas stundas sešas. Diez vai mednieki dosies pa taigu uz priekšu arī naktī… Vai tomēr turpinās spēli, izmantojot īpašu aparatūru? Kā viņš pats rīkotos, vajātāju vietā? Laikam neriskētu nakts laikā dzīties pakaļ veiklajam majoram, kurš jau pirmajās stundās tik nežēlīgi iznīcinājis slēpni… Bet varbūt pašam tikai gribējās tā domāt?

Viņš joprojām stāvēja, piespiedis pie sejas skatīkli, kad netālu, tur, kur bija palikuši cilvēki, atskanēja apdullinoši skaļš šāviens.

Mazurs, instinktīvi pagriezies uz to pusi, notupās aiz stumbra. Vairāk šāvienu nebija. Pēc skaņas — medību ierocis. Tas pats, kuru viņš atstāja Olgai.

Prātot un šaubīties nebija laika. Ar nazi rokā viņš vienā rāvienā pārvarēja nelielo klajo joslu un klusi kā rēgs aizslīdēja starp kokiem, novirzīdamies nedaudz lejup un pa labi, lai pietuvotos apmetnei no pretējas puses. Iznāca pamatīgs līkums, bet citādi nevarēja. Ne šāvieni, ne kliedzieni vairs neatskanēja, tas nemaz nelīdzinājās azartisku mednieku uzbrukumam — vai tiešām atkal kāds sācis demonstrēt raksturu un Olgai nācies…

Viņš klusītēm virzījās augšup, starp brūnajiem stumbriem pavīdēja dzelteno sporta tērpu košie plankumi. Sagatavojis nazi metienam, Mazurs aizturēja elpu. Vēl koks, vēl viens pārskrējiens, lūk, palikuši tikai desmit metri, un Mazuru neviens neredz…

Viņš uzmanīgi palūkojās gar ciedra stumbru. Olga, atspiedusi muguru pret koku, tupēja un, abām rokām saķērusi vēderu, viebās no sāpēm, tomēr ne ievainota, ne arī mirstoša, kā Mazurs priecīgi secināja, neizskatījās. Viņa kaut ko nošņāca, naidīgi lūkodamās augšup, kurp, sagrābis franēu ieroča stobru, slējās vecais paziņa, nerimtīgais štābkapteinis. Tāpat kā Mazurs, viņš bija kails un iededzis — tikai melno truseņu vietā uzvilktas raibas. Domās noteicis trajektoriju, pa kuru nazim butu jālido līdz štābsa kaklam, «jūras velns» jutās apmierināts.

—    Kur viņš ir, es jautāju? — štābss ierēcās.

Atvēzējās. Olga atbildēja tādiem vārdiem, kādus viņš noteikti nebija mācījis. Nu, tikko ierocis pakustēsies…

Nē, štābss novērsās. Mazurs lieliski saprata viņa domu gaitu un nemaz nekļūdījās: štābkapteinis devās pie trim pārējiem bēgļiem, kuri spiedās bariņā nedaudz attālāk. Vēlreiz norēcās: — Kur ir majors, velns ar ārā?

Izdarīdams morālu spiedienu, atvēzēja tukšo ieroci kā rungu un savieba seju neizsakāmi zvērīgā grimasē, bet Mazurs redzēja, ka šis nelietis gan modrību nezaudē, tomēr jutās mierīgs un savācies. Labi neģēlis bija aprēķinājis: resnis Čugunkovs gandrīz tūlīt pat steigšus pastiepa roku, ar pirkstu norādīdams pareizo virzienu, un nomurmināja:

—   Aizgāja no augšas tālskatī palūkoties…

Mazurs ievēroja, ka Olga lēni, joprojām viebdamās sāpēs, ieslidina labo roku kabatā. Un klusībā ievaidējās: muļķe, tur taču pret stobru divas tukšas ligzdas…

—   Viņai pistole kabatā! — resnis, pakalpīgi bakstīdams ar pirkstu, iespiedzās.

Štābss strauji apgriezās, bet Mazurs, jau atrāvies no koka, strauji atvēzēja roku, un nazis ar raga spalu spindzēdams un griezdamies, ar asmeni uzķēris nejaušu saules staru, uz mirkli apžilbinoši iezaigojās…

Viņš vel krita, kad Mazurs, jau izdrāzies klajumā, izrāva tam no rokām ieroci un grasījās jau atvēzēties, bet tūlīt saprata, nekādas korekcijas nav nepieciešamas. Un soli atkāpās, lai ļimstošais viņu neaizķertu.

Histēriski iekliedzās Vika — nekustīgais ķermenis ar kaklā ietriekto nazi viņai atradās vistuvāk, un nabaga sieviete uztvēra «labdzimtības» dziestošo acu skatienu. Nu, lūk, tas arī viss, bez kādām emocijām — un vēl jo mazāk nožēlas — nodomāja Mazurs, vienā lēcienā nokļūdams līdzās Olgai:

—   Nu, kas ir? — viņš notupās līdzās.

—   Nekas jau nav, — Olga viebdamās centās pasmaidīt. — Kad viņš parādījās, es viņam uzbliezu — un, protams, netrāpīju. Bet šis man ar kāju pa pakrūti, ieroci izrāva…

—   Un kur tad bija pārējie? — Mazutļs pagriezies skaļi noprasīja.

Pārējie steigšus centās izrādīt nožēlu un mulsumu, pie tam

visvairāk, dabiski, pūlējās šobrīd nederīgo zinātņu kandidāts.

—   Un kāpēc es jūs vēl neesmu pametis? — Mazurs gluži vaļsirdīgi noteica.

Atbildi, protams, nesagaidīja — kāda gan te varēja būt atbilde? Rokas tā vien niezēja sarīkot eksekūcijas bērnu stilā, bet atturēja laika trūkums — ne jau humāni apsvērumi. Mazurs tikai viņu nomēroja ar tādu skatienu, ka Čugunkovs uzreiz nosvīda, tad gurdi nopūtās un sacīja:

—     Vispār tā — vajātāji ir uz pēdām. Tāpēc tempā atbrīvojiet apģērbu no blusām, laiks celties spārnos…

Pagājis divus soļus, izvilka nazi un vairākas reizes tīrīdams iedūra zemē. Viktorija jau sāka valbīt acis, bet Mazurs, strauji nostājies viņai līdzās, draudzīgi caur zobiem izgrūda:

—   Es tev rādīšu histēriju… Kusties!

Iebāzis mutē cigareti, notupās blakus Olgai un noglaudīja tai galvu:

—   Viss kārtībā, mazais, tu man esi īsta skvo… Vai vēl sāp?

—   Ne sevišķi.

—     Nu, ja ne sevišķi, — tad ņem savus nedaudzos liberiņus, manējos arī, un iesien to visu vējjakā, lai iznāk kārtīgs sainis. Es tevi mīlu un dievinu, bel tagad nav laika mierināt. Dzīva esi — un paldies Dievam…

Izslējies taisni, uzmeta paviršu skatienu mirušajam, — nelaiķis, protams, bija maita, bet par pārinieku, godīgi sakot, noderētu tīri labi. Drāzās pa pēdām — un panāca arī, gandrīz panāca…

—   Gatavs, — Olga paziņoja. — Visus «tārpus» esmu izvilkusi. Vari būt drošs, gandrīz vai uz zobiem pārbaudīju… Mietiņus tu paņēmi?

—   Jā, — Mazurs pamāja.

Pa iešanas laiku viņš bija paspējis uzasināt mietiņus no abiem galiem — gadīsies piemērota vietiņa, varēs «nomīnēt». Ja garajā zālē iespraudīs gabalus trīsdesmit, raugi, kāds pakaļdzīšanās karstumā uzdursies, paklups… Savā laikā vjetnamieši ar tādu vienkāršu, visiem pieejamu lietiņu palīdzību ievāca bagātu ražu.

Ja tas notiktu filmā, noteikti būtu jānogrābj aiz skausta garāmskrejošais tinis, jāizrotā ar raidītājiem un jāpalaiž brīvībā, lai tas ievilina vajātājus necaurejamos biezokņos. Diemžēl dzīvē tiņi tik bieži apkārt nelodā, bel resnis, tagad kritis pilnīgā nežēlastībā, ēsmas lomu uzņemties neparko nebūs ar mieru, griez kaut gabalos…

Lūk, viņš, dārgais, ar cietēja izskatu noliecies pār vējjaku, vanda to ar vienu roku un pūš tik smagi, it kā izpildītu smagu, sev absolūti nevajadzīgu pienākumu, nevis glābtu paša ādu…

—   Šķiet, viss, — piesardzīgi noteica Vika, un tūlīt pat iztaisnojās arī viņas neveiksmīgais laulenis.

Mazurs rūpīgi pārbaudīja padarīto — nu, protams, brāķis. Viktorijas vējjakā atradās vēl divi diedziņi, bet vīram veseli trīs. Mazurs, neko neteicis klusēdams izgrieza raidītājus — atstādams caurumus — un pašūpoja galvu:

—   Iesim.

—   Pagaidiet! — Čugunkovs iekliedzās. — Es vēl neesmu, kā nākas, pārbaudījis…

Mazurs klusēdams piegāja pie viņa, izrāva no rokām vējjaku un iesvieda krūmos. Pagrūda ar kāju:

—   Celies. Iesim.

—   Un ja nu lietus?

—   Tad sālīsi. Nav laika ar tevi noņemties.

—   Kur tad es visu šo… — viņš norādīja sev pie kājām, kur mētājās visa iedzīve.

—    Velc nost, — Mazurs parāva viņu aiz griezīgi dzeltenās sporta jakas piedurknes. — Ietin visu un stiep…

—   Bet…

—    Ka tevi nelabais! — Mazurs, nespēdams ilgāk valdīties, iekliedzās. — Vai ilgi vēl man nervus maitāsi?

Un atvēzējās — bcl, uztvēris Olgas nosodošo skatienu, nedaudz atvēsa. Tikai naidīgi izmeta:

—     Dodu minūti, lai sagatavotos ceļam. Vika, varbūt palīdzēsi viņam…

—   Kaut viņš zemē iegrimtu, — Vika nikni atcirta. — No viņa tikai vieni traucēkļi…

—    Labi, — Mazurs centās nomierināt. — Nekļūsim par mežoņiem un zvēriem — jauš mana sirds, ka mums priekšā vēl daudz iespēju… Palīdziet nejēgam, — un tīši piebilda: — Tiksim līdz civilizācijai — visi kopā par šīm meža kaislībām pasmiesimies…

Vika, nedaudz atplaukusi, notupās un sāka kravāt vienkāršo iedzīvi. Mazurs nepacietīgi gaidīja. Beidzot tikusi galā, pastiepa resnim saini un pēc visiem likumiem pakniksēja:

—   Bil te…

Bet, atskatījusies uz papardēs rāmi guļošo mironi, vienā mirklī atkal sadrūma. Mazurs norādīja virzienu:

—   Soļosim uz turieni, un tempā. Jāatraujas…

No kalna iet bija viegli. Olga, nedaudz aizkavējusies, lai nonāktu līdzās Mazuram, skumji nopūtās:

—     Tāds iespaids, ka šai pasaulē neeksistē ne Kvarengi, ne Falkonē… Pat grūti tagad noticēt, ka kaut kur aiz kalniem un lejām ir Pēterhofa…

—   Kaut tik mēs paši eksistētu, — Mazurs atmeta ar roku. — Viss pārējais nokārtosies, mazais…

Vienpadsmitā nodaļa Mīnus viens

Pēc stundas Mazurs atļāva atpūsties un atkal visiem izdalīja vienu gaļas konservu kārbu — šoreiz taisnības labad paņēmis to no rešņa. Nav ko pārspīlēt un jau pirmajā dienā savus aizbildināmos nodzīt līdz pilnīgam spēku izsīkumam. Pret Olgu viņam nekādu pretenziju nebija, pret laulāto pāri vispār — arī ne, bcl Čugunkovs… Viņš ne tikai skaidri un nepārprotami nodemonstrēja sevi kā vājāko ķēdes posmu, bet radīja arī Mazurā nelabu priekšnojautu, ka šis posms visdrīzākajā laikā pārtrūks. Ceļā viņiem gadījās nelaba vieta — šaura ieleja, kur knišļi mudžēja veseliem mākoņiem, degdami kārē mesties virsū sakarsušam laupījumam. Te nu tiešām klājās riebīgi — netveramie radījumi liptin lipa pie kailās ādas, līda acīs, ausīs un mutē. Cenzdamies aizsargāties vismaz nedaudz, Mazurs izlietoja puspaciņu cigarešu. Pat nesmēķētāji kūpēja kā skursteņi un ejot purināja galvas kā zirgi. Mūdži dzina vai izmisumā, un visgrūtāk klājās resnim — viņš visvairāk svīda un bija līdz vidum kails. Čugunkovs nemitīgi vicināja brīvo roku, pēc tam arī saini un pat skaļi iegaudojās, par ko tūlīt dabūja no Mazura pa kaklu, vieglītēm, starp citu. ūibi vēl, ka šīm mocībām bija arī sava gaišā puse — nevienu nenācās mudināt, visi demonstrēja soļošanas rekordu, lai tikai ātrāk tiktu ārā no nešķīstās vietas.

Tika arī. Kādu pusstundu gāja pa līdzenumu, tad šķērsoja sopku — un nonāca burvīgā avenājā. Grēks laist garām tādu gadījumu, un Mazurs paziņoja, ka atvēl pusstundu pusdienām. Par laimi, arī pūlēties nevajadzēja — krūmi bija sētiņ nosēti ar pelēcīgi rubīnsarkanām ogām, tik pārbriedušām, ka pat no mazākā pieskāriena tās pašas bira zemē, atlika tikai saujām bērt mutē. Mazurs slēptās skumjās vēroja apkārt augošos ciedrus: šogad bija čiekuru gads, un rieksti ir barojoša lieta. Ak vai, ar viņu rīcībā esošajiem darbarīkiem pārāk ilgi nāktos ņemties ar klauģi vai rāpties kokā un purināt lejā pa vienam čiekuram — pārāk ķēpigi, un arī guvums nožēlojams… Atmetis ar roku, viņš sāka piepildīt kuņģi ar avenēm, pie reizes norijot arī saujā iekritušās lapas, un tramīgi ausījās: ja tuvumā mitinās ķepainis, tas tādām dabas veltēm garām nepaies, nāks ik dienas kā uz ēdnīcu…

Tiesa, pēdas viņš nebija manījis, ne arī ko līdzīgu zvēru takām. Tikai vienu reizi zarā iečabējās vāvere, ruda, kā jau vasarā, un garām, spārnus švīkstinādams, aiznesās neliels meža irbju bariņš. Irbes gan parasti cilvēkus pielaiž sev diezgan tuvu, bet šis pulciņš likās visai piesardzīgs. Un Mazuram kļuva skaidrs, ka ļaudis šīs vietas apmeklē bieži vien, un visa dzīvā radība sen jau guvusi bēdīgu pieredzi…

Apmēram pēc ceturtdaļstundas viņš saldās ogas jau ēda gariem zobiem — bet kuņģis jāpiepilda ar visu ēšanai derīgo, kas vien gadīsies ceļā. Maize un konservi ļoti ātri beigsies, bet novārdzis cilvēks taigā visai ātri zaudē dūšu, un tad taiga to pieveic… Protams, pastāv risks saķert caureju, bet labāk skrejamais nekā bads. Pēc tam Mazurs ievēroja, ka Jegoršins visu laiku tīšām iekārtojas viņa tuvumā, grozās tik apkārt un vairāk šķielē šurp, nekā plūc ogas. Piegājis cieši klāt, Mazurs klusi noprasīja:

—   Kas noticis? Vai parunāt gribi?

Atskatījies uz pārējiem, kuri metrus desmit tālāk drūmi un koncentrēti lasīja ogas, dakteris vēl klusākā balsī atbildēja:

—   Varbūt pamēģināsim ierīkot slēpni?

*     Klauģis — kam kas līdzīgs veserim. I’ie nocirsta jauna koka stumbra pienaglo resnāku kluci, klauģi uzstāda ciedra piekājē un sit pa stumbru, birdinot zemē čiekurus. — Aut. ptez.

—   Mēs? — Mazurs pavīpsnāja.

—   Un kāpēc ne? — Daktera seja likās nikna un izmisusi. — Šķiet jums liri labi padodas… Un es ar nazi, atcerētos jaunības trakulības. Esmu taču ārsts, anatomiju pārzinu…

—   Bet vai spēsiet? — Mazurs pētoši viņu uzlūkoja.

—   Spēšu.

Ārsts to pateica diezgan pārliecinoši, bet Mazuru tomēr nepārliecināja. Pat ja dakteris jaunībā kādu ar spalviņu viegli ieskrambājis — ak, daudzi no mums tam cauri izgājuši… —, tas vēl nenozīmēja, ka viņš derīgs nopietnam pasākumam. Lai nu kas, bet Mazurs labi zināja, cik grūti pirmo reizi nogalināt cilvēku, pat ienaidnieku. Jaunības diskotēku un deju plaču pieredze te nederēja. Pie tam cietumā dakteri pārāk centīgi locīja, galvu varēja likt ķīlā, ka šādi tādi refleksi jau ieēdušies arī zemapziņā…

—    Par agru, — Mazurs atteica. — Pagaidīsim. Baidos, šī ir viņu teritorija, viņu spēļu laukums, un tic jau sen te iejutušies. Jātiek līdz mežonīgākām vietām, kur arī viņi būs jauniņie…

—   Neuzticaties?

—   Negribu strēbt karstu, — Mazurs nedaudz izvairīgi atteica. — Tos, pie strauta, izdevās saliekt ragā tikai tāpēc, ka viņi negaidīja tik pārgalvīgu uzbrukumu. Tagad jau būs grūtāk… Viņiem, zināt, pēc velna daudz ieroču.

—   Bet jums taču ir pistole.

—   Tai maz jēgas pret pusduci stobru.

—   Es taču no visas sirds…

—   Saprotu, — Mazurs sacīja. — Un no visas sirds arī atbildu: par agru… Jūs man labāk pasakiet — vai masēt protat?

—   Tā nedaudz.

—    Tas jau ir labāk. — Mazurs nopriecājās. — Daudz noderīgāk. Atpūtas vietā, vakarā, mūsu dāmas būs kārtīgi jāizmasē. Es jau protu, bet, ja jau jūs arī — pavisam labi.

—    Varbūt šitam arī masāžiņu uztaisīt? — Jegoršins ar neptiku pašķielēja uz resni. — Aizkavē tikai… Ko lai tur izdomā?

—   Jūs domājat pamest, vai? — Mazurs piemiedza acis.

Dakteris novērsa skatienu:

—   Kā akmens kaklā…

—    Loģiski un racionāli spriežot, man vajadzētu jās visus trīs no kupra nomest, — Mazurs, draudzīgi smaidot, noteica. — Ai, cik viegli man kļūtu… Nocirst ar vienu cirtienu.

Un, ieraudzījis daktera acīs neslēptas bailes, pasmaidīja vēl platāk. Uzsita viņam uz pleca:

—   Galvenais, atcerieties vienu vienkāršu patiesību, herr dakter! Nav ko steigties kļūt par sūdu, to vienmēr var paspēt… īpaši, mūsu stāvoklī.

—   Viņš pacēla galvu un nokliedza: — Rola, stāties! Laiks kustēties…

—    Mazurs pazemināja balsi. — Un vēl viena maza nianse, dakter. Nevajag lūrēt uz sievu kā beidzamo maitu. Galu galā ne jau pēc savas vēlēšanās viņa izklaidējās.

—   Un vai jūs manā vietā…

—   Beidziet. No taigas sekmīgi iziesim tikai tad, ja ievērosim vienu noteikumu: nezaudēt dūšu. Bet jūs, pardon, visu laiku pret Viku izturaties kā lops. Jūsu uzdevums ir ne tikai kājas kustināt, bet ari sievu visiem spēkiem uzmundrināt. Vai skaidrs? Apskaujiet, pažēlojiet, galviņu noglaudiet… Uzskatiet, ka tā ir pavēle. Bet es visu mūžu esmu pavēlējis tā, lai mani klausītu… Un nelolojiet ilūzijas, ka būsiet izņēmums. Iesim.

Uzsmaidījis dakterim lūpām vien, bez mazākā siltuma acīs, Mazurs norija atlikušo mīksto, pārbriedušo aveņu šķīdekli un ieņēma vietu arjergardā.

Apmēram pēc stundas koki beidzās. Viņi stāvēja vietā, kuru Mazurs bija vērojis no augšas. Vēl kādi trīsdesmit metri sausas zemes, sulīgu zāles klajumu, un tad sāksies plašs līdzenums, kuram lieliski piederējās apzīmējums «šķēršļots apvidus». Gadās taigā tādas vietiņas. Tas nav purvs, jo nav muklāja, bet līdzenums, blīvi noaudzis sīkiem cinīšiem, kurus klāj sausa palsa zāle, un ciņi, ciktāl skatiens sniedzas, rēgojās ārā no dzidra ūdens. Pazemes avoti atraduši izeju. Iespējams, pēc gadiem piecdesmit te purvs arī izveidosies.

Nekādas slīkšņas, zeme stingra — tikai šur tur kā tumši caurumi rēgojās pieplūdušas gropes — bet iet pa šādu vietu ir vēl sliktāk nekā pa purvu. Pārāk blīvi sabāzti velna ciņi, nekādi nepaspert normāla garuma soli, arī no cērpa uz cērpu nepārlēkt, pārāk sīki. Iešana pa šādu vielu neiedomājami nogurdina, bet citas izejas nav, ejot apkārt liktu apmcsls drausmīgs līkums. Nekas, ejot pa taisno, pa nogurdinošo ceļu būs jāveic kādi divi kilometri, tad jau sāksies lēzena krauja, kur vietām balsnī kaili akmeņi, pēc tam atkal pletīsies taigas zaļā jūra, velns to…

Mazurs pavēlēja visiem noaut apavus, un, kamēr viņi uzrotīja bikses līdz ceļiem, vēlreiz atkārtoja elementārus ieteikumus: skatīties zem kājām, soļot ātri, bet akurāti — uz šiem ciņiem potīti izmežģīt ir nieka lieta…

Devās ceļā. Te palēkdamies tipināja, te, lēnās iešanas saniknoti, metās uz priekšu septiņjūdžu soļiem — bet ātri vien piekusa. Zem basajām pēdām šļakstēja dzidrs ūdens.

Kaut kur ap pusceļu resnis Čugunkovs sāka tik bezpalīdzīgi gausināt tempu, ka Mazurs vairs nešaubījās: lūk, arī sācies lūzums. Un patiešām: drīz vien resnis apstājās pavisam, dažas reizes sagrīļojās un neskatoties apsēdās, tikai nejaušības dēļ trāpīdams ar pēcpusi uz ciņa. Tad, sēcoši un smagi elsdams, noslīdēja no cērpa ūdeni. Uztvēris viņa stingo, stiklaino skatienu, Mazurs pamāja pārējiem, lai nepalēnina gaitu. Nostājies resnim līdzās, bezkaislīgi paziņoja:

—   Jāiet.

—    Nevaru! — Čugunkovs histēriskās raudās ieelsās. — Viss, lai nogalina…

Nebija laika izjustām runām un uzmundrinājumiem, balstoties uz izcilāko cilvēces literāri filozofisko dižgaru citātiem. Izņēmis no kabatas naganu, Mazurs skaļi uzvilka gaili, pārliecinājies, ka stobram pretim atrodas tukša ligzda, piespieda ieroci pie sēdus sakņupušā auss un ierēcās:

—   Piecelties! Uz priekšu!

Resnis pat nepakustējās, tikai drūmā nolemtībā lūkojās cauri Mazuram. Lamādams sevi par vilcināšanos, Mazurs vēsi izmeta:

—   Skaitu līdz trīs.

Klusums un sastindzis skatiens. Bezjēdzīgi. Stiept viņu pašam — nozīmētu pazudināt visus. Ne vēsts no labsirdības vai humānisma, ne dvēselē, ne sirdi absolūti nekas nenotrisēja — tāda nu šobrīd bija dzīve uz šīs grēcīgās zemes, apkārt pirmatnēja dabas ainava un cilvēki, kuriem, lai izdzīvotu, arī nāksies daudz ko pārņemt no šā mežonīgā arsenāla. Daudz ko, ja ne visu…

Vēl bridi pastāvējis, pavisam neilgi, Mazurs paslēpa naganu kabatā un metās pakaļ steberējošajiem. Nedaudz gan bija jāpiespiežas, lai neatskatītos. Arī pārējie neatskatījās. Ne reizi, neviens. Tikai pēc minūtēm divdesmit, jau stāvēdami virs pārvarētās nogāzes, kā sarunājuši, pagriezās uz līdzenuma pusi.

Apmēram pret vidu skaidri iezīmējās dzeltens plankums, laikam līdz vidum kailais resnis gulēja kņūpus. Mazurs, nevēlēdamies saslapt Olgas skatienu, laikus novērsās.

—    Viņam jau lūpas bija zilas, — Jegoršins steigšus paziņoja. — Tikpat būtu sākusies sirdslēkme, kā ārsts jums saku…

—   Marš uz priekšu, dakter! — Mazurs ierēcās.

Viņā kores pusē skatam atklājās vēl lēzenāka nogāze, uz kuras auga ciedru skrajmežs. Tā līgani noslīga līdz prāvam saaudznim — bet tālāk atkal sopkas, kā neizprotamas izrādes gigantiskas dekorācijas, un virs tām rāmi zilas debesis, kas sliecās uz saulrieta pusi.

—   Stāt, — Mazurs pavēlēja.

Izņēma naganu un, sagriezis veltni tā, lai šoreiz patrona atrastos pretim stobram, iebāza to Olgai kabatā. Viņa tramīgā neizpratnē palūkojās uz vīru:

—   Tu ko?

—    Uz laiku nododu pilnvaras, — Mazurs atbildēja. — Jūs, ērgļi, tagad turpināsiet virzīties pa iesākto kursu — lū-ū-ūk, uz to sopku. Un virsotnē apstāsieties atpūsties. Līdz turienei kilometri septiņi. Jo ātrāk aiziesiet — jo ilgāka apūta. Skaidrs? Bet es jūs panākšu.

—   Vai tiešām glābt… — Jcgoršinam neviļus izrāvās.

—    Nevienu es glābt netaisos, — Mazurs godīgi atzinās. — Vienkārši gadījies piemērots brīdis, lai pavērotu mūsu vajātājus. Viņi tur noteikti pazaudēs pēdas… Es ceru. Atliks laiks pavērot, ar ko mums īsti darīšana. Dakter, jūs, galvenais, bez muļķībām. Ja kas, bez grūtībām taigā sameklēšu. — Viņš blefoja, bet cerēja, ka netiks atmaskots. — Noteikti gaidiet lajā virsotnē. Oļečka, ja vajadzēs, bliez pa kājām…

—   Jūs ko? — dakteris sašutis saviebās. — Es taču negrasos…

—   Es tik pa jokam, — Mazurs atņirdzās smaidā. — Marš!

Palicis viens, viņš sajuta ne tikai uztraukumu par Olgu, bet arī

atvieglojumu. Uztraukums bija kļuvis par neatņemamu skrējiena sastāvdaļu un zaudējis asumu, bet piepešā vientulība kā slogu novēla no pleciem, tūlīt pat atdzīvinot iestrādātos refleksus un instinktus. Viņš kā senāk klusi un plēsonīgi aizslīdēja starp kokiem.

Ieraudzījis piemērotu ciedru jaunaudzi, apstājās un i/.vilka nazi. Laiks nopietni padomāt par ieročiem. Nedaudz žēl Olgas, bet tas, kas viņu sagaida, nav nekas nāvējošs…

Ilgi tas nevilkās. Apskatījis audzi, nocirta kociņu un pagatavoja astoņdesmit centimetrus garu rīkstīti divu pirkstu platumā. Rupigi nošķinis zarus, galos iegrieza divas gropes. Pēc tam nopietni ķērās pie sīko ciedru stādiņu iznīdēšanas — un drīz jau līdzās nūjai gulēja ducis mietiņu pusrokas garumā. Mazurs, salicis tos zem koka, nometa līdzās drēbes, iegaumēja vielu un devās uz nogāzi — kails, apjozies ar nazi un kaklā uzkārtu tālskati. Izvēlējies piemērotu vietu, nogūlās aiz stumbra.

Viņš izsmēķēja cigareti. Atslābinājās un ilgi gulēja. Uzdevums bija gauži vienkāršs — gaidīt, bet dažreiz tieši tas ir vissliktākais.

Bija pagājusi pusotra stunda, bet dzeltenais plankums līdzenuma vidū joprojām nekustējās — resnis gulēja tajā pašā vietā. Cenzdamies turp skatīties pēc iespējas retāk, Mazurs galveno vērību pievērsa pļaviņai, kur viņi bija noāvuši apavus. Valdīja blīvs, rāms klusums, un neciešami gribējās pamosties.

Divas stundas. Sākās trešā. Šķiet, ka viņš ar acs kaktiņu uztvēra līdzenumā nelielu kustību. Centās sameklēt vietu, kur gulēja resnis, bet neatrada. Nē, viss pareizi — pa taisno uz priekšu no tā dīvainā koka… Velni viņu aizstiepuši, vai?

Ahā, rau, kas par joku! Starp ciņiem, no tumšiem ūdeņiem pielijušās bedres rēgojās galva — resnis nez kāpēc līdz pat kaklam ielīdis ūdenī…

«Nez kāpēc?» Mazurs zvēra modrībā saklausīja skaņu suņu reju atbalsi. Laikam jau no pļaviņas kailo galvasvidu nebūs viegli saskatīt…

Piespiedies pie zemes, viņš aizturēja elpu, automātiski paskatījās debesīs — pārliecinādamies, ka saules stariņš violetajās lēcās neuzzibsnīs žilbinošā zaķītī…

Vispirms no taigas kā kumeliņi izvēlās suņi — sniegbalts un mclnraibs. Patiešām laikas, pavisam mazītiņas — labai laikai jābūt gluži miniatūrai, lai vajadzības gadījumā varētu paslēpt plccusomā un nepārpūloties stiepi pa taigu.

Abus suņus garās saitēs turēja pamaza auguma cilvēciņš brezenta jakā un melnās biksēs, ar tumšu apsēju ap galvu, kas nedaudz atgādināja čalmu. Divi kilometri divdesmitkārtīgi palielinošam lālskalim nemaz nebija tik liels attālums, un Mazurs bez grūtībām saskatīja, ka vīreļa seja neapšaubāmi ir aziātiska, grumbaina, ar slīpām acīm un plakanu degunu. Evenks vai kāds cits taigas aborigēns. Tas jau ir slikti…

Laikas strauji aiznesās pa zāli un apstājās tikai tur, kur sākās ciņi. Apjukušas sāka skraidīt, šļakstināt ūdeni — līdz Mazuram atskanēja to skaņās, zvārgulīšiem līdzīgās, aizvainotās rejas. Uzreiz bija skaidrs, ka suņi pazaudējuši pēdas. Spriežot pēc evenka uzvedības — lai būtu vienkāršāk, uzskatīsm viņu par evenku —, viņš to bija aptvēris jau pirms Mazura. Cik izdevās saprast no žestiem, evenks apsauca suņus, pavēlēdams apsēsties, izvilka pīpīti un pietupies sāka kūpināt, filozofiski atslēdzies no pasaules un stingru akmens tēla skatienu blenzdams uz līdzēnumu. Atkal likās, ka viņu skatieni sastapušies — bet Mazurs, sevi pārvarējis, tālskati nenolaida. Rešņa galva pat nesakustējās, sastindzis kā pūci ieraudzījusi vāvere.

No taigas parādījās ķēdītē nākoši cilvēki formas kombinezonos un garos, melnos zābakos. Mazurs saskaitīja astoņus. Pieci ar medību ieročiem, pārējiem plecā karājās īsstobru automāti — kā tad, lielkungi un apsargājošā saime… Visi astoņi bija ietinušies biezos aizsargtīklos, Mazurs nevarēja saskatīt sejas. Vienam no pavadoņiem uz muguras visai prāva zaļa mugursoma. Tā, kura iet trešā, neapšaubāmi ir sieviete — tas redzams pēc kustībām, plastikas. Bet Prohoru gan, lai kā arī necentās, Mazurs starp mcdnicciņicm neatpazina. Nemaz tik ilgi nebija runājušies, un pie galda sēdošs cilvēks izskatās pavisam citādi nekā ejošs…

Bet gāja viņi ne visai ātri, bet arī ne lēni, labā un piemērotā pieredzējušu taigas soļotāju ritmā, visi astoņi. Bez kādas steigas, tomēr izskatīdamies neizbēgami, kā liktenis. Viņi sadrūzmējās ap evenku, kurš kaut ko skaidroja, piepalīdzēdams skopiem žestiem un rādīdams ar pirkstu uz līdzenuma pusi. Un nekādas aparatūras kaklā, nekā tamlīdzīga

—   tātad izdevies iznīdēt visas «blaktis» Arī tas bija sasniegums… Tiesa, palikuši vēl suņi. Un to nolādētais pavadonis… Šķiet, viņi apspriedās — mierīgi, bez saraustītas žestikulēšanas, kā cilvēki, kuri atdūrušies pret nepatīkamu, bet ne visai pārsteidzošu šķērsli. Kārtējā bēgošās lapsas viltība, kā tam jābūt… Tāpēc jau viņi Mazuram nepatika — tādi savākušies, pieredzējuši un ar ciešu tvērienu…

Evenks pietupies norāpoja gar sauszemes molu, vienā laidā pieliekdamies un vēlreiz pat noguldamies, gandrīz iebāžot degunu zālē. Mazurs nespēja vien noskatīties. Un saprata, ka šo taigas Čingačguku par katru cenu jāizmanās piebeigt pēc iespējas ātrāk. Viņš ieraudzīja, ka mazais un šauracainais taigas cilvēks, kādus piecus metrus pārmeklējis, jau dodas uz priekšu starp ciņiem, gandrīz precīzi atkārtojot bēgļu izvēlēto ceļu…

Kūpera indiāņi, nepārspējamie pēddziņi, nemaz nav izdomāti. Tāpat kā Austrālijas «melnie pēddziņi», aborigēni, kuri jau otro gadsimtu sadarbojas ar policiju. Tiesa, tās visas ir tautas, kuras joprojām dzīvo pirmatnēji, spēj saskatīt neredzamas zīmes un atrast pēdas tur, kur apjucis apstāsies pilsētnieks, pat pieredzējis mednieks būdams… Vai izgājis neiedomājamu apmācību. Nav svarīgi, vai tas notiek džungļos, Austrālijas veidā, vai dziļos Āzijas mežos. Pat labākais specdienestu komandieris te ir tikai ienācējs. Bet šis šķībacis — apkārtējās pasaules daļa, tāpat kā viņa vectēvu un vecvectēvu neskaitāmie priekšteči. Kaisi tabaciņu cik vēlies, viņš atradīs pēdas pat tur, kur apjuks suns…

Mazurs pagrozīja tālskati. Laiks posties — mednieki jau zonu gājienā virzījās pa ciņiem.

Mēms sprādziens! Resnis neizturējis izšāvās no bedres un, rietošās saules slīpajos staros uzmirdzinādams veselu šļakatu varavīksni, metās skriet — akli, paniskās bailēs virzīdamies uz kreiso pusi.

Virtene tūlīt pat izvērsās ierindā. Šāviens. Vēl viens. Resnis, uzšļakstīdams ūdens šaltis, nogāzās ar seju uz leju, bet tūlīt uzlēca kājās — acīmredzot tikai paklupis — un neveikliem lēcieniem nesās tālāk. Pa labi no viņa uzšāvās gaisā ūdens un zāles smalkncs mākonis. Un vēlreiz. Taisni likās, ka tīšām aizšauts garām, prieka pēc…

Brēcienus sadzirdēja pat Mazurs, gulēdams aiz ciedra stumbra divu kilometru attālumā. Šausmu dzīts, resnis drāzās šķērsām pāri līdzenumam, dīvainā kārtā pamanīdamies ne reizi nepaklupt.

Mednieks plūstošām sievietes kustībām lēni virzīja viņam līdzi stobru, noteikti visu laiku turēdams uz grauda. Pārējie nolaida ieročus. Acīmredzot bija precīzi norunāts, kura kārta bliezt pa bēgošo zaķi…

Šāviens. Resnis, parāvies uz priekšu, lēni uzvirzīja augšup rokas un sabruka. Mazurs uzkāra kaklā tālskati, neskatīdamies pastiepa roku, paķēra nesen sagatavotos mietiņus un, picplacis pie zemes, sāka atmuguriski atkāpties. Laiks prasties. Tagad viņam bija pilnīgi skaidrs, kas noliek ar tiem, kuri nokļuvuši uz grauda…

Kad līdzenums pazuda aiz nogāzes, viņš piecēlās kājās, stingrāk sažņaudza rokās mietiņus un skriešus devās uz priekšu — vienmērīgā solī ekonomiski un apdomīgi izelpojot. Mazurs vairs nebija tāds kā pirms gadiem piecpadsmit, tomēr joprojām tīri laba mašīna, ncsarūsējusi, nečīkstoša, spējīga uzstādīt sīkus rekordus…

Melnā, līkumainā lente uz ceļa — odze. Tā pat nepaspēja pacelt galvu — skrējējs to aizķēra ar mietu, parāva uz augšu, un odze, savijusies kamolā, ielidoja saaudzi. Vajadzēja paķert līdzi, bet negribējās izkrist no ritma, gan jau vēl kāda gadīsies…

Tik tikko dzirdamā čukstā viņš atkārtoja vienu un to pašu frāzi, kā sabojāts gramofons:

Zārku šurp —

viņš devies pārgājienā braši!

Zārku šurp —

tik lēni velkas lielgabals!

Zārku šurp —

visi te atstāsim kauliņus savus!

Zārku šurp —

bungas lai rīb pa zemi plašo!

Vārdiem te nebija nekādas nozīmes — lai tikai būtu ritms. Kaut bērnu skaitāmpantiņš, kaut Homēra rīmes, kaut patriotiskie saukļi, godinot vienpadsmito pārbūves gadu… Bezgalīgi atkārtojot īso pantiņu, Mazurs dzina sevi zināmā transā, saskaņojot katru rindiņu ar izelpu, ar roku un kāju kustībām — un sajūta, ka galva kļūst tukša, domas izgaist, ka ķermenis kustas trulā mehāniskā ritmā, pats no sevis nesdamies starp kokiem, un tikai kaut kur tālu, tālu lidinājās apziņas atlieku mākonītis…

Pa taigu joņoja robots, dzīva mašīna ar vienkāršu programmu — ieelpa — izelpa, kreiso — labo… Te bija nedaudz no visa: transs, pašhipnoze, autogēnais treniņš, un visa slepenā metode balstījās uz seno tibetiešu mūku — skrējēju apmācības programmu, kuri īsā laikā spēja pārvarēt milzīgus attālumus. Protams, pilnībā kalniešiem pielīdzināties neizdosies, šo burvju māku viņi apguva vai pusi mūža, cits pat visu dzīvi, bet mazu daļiņu tomēr iemācīties izdevās, un, jāteic, palīdz…

Viņš skrēja, lēkdams pāri apsūnojušiem kritušu koku stumbriem, instinktīvi izvairīdamies no resniem zariem. Laikam nepareizi aprēķināts — līdz sopkai būs jāskrien nevis septiņi, bet visi desmit kilometri. Ilgi meklēt nenācās: gandrīz bez maldīšanās viņš uzreiz ievēroja starp kokiem sārtos plankumus un, smagi elsodams, devās turp. Kādu minūti skatīdamies un klausīdamies pastāvēja aiz stumbra: interesanti, kā viņi uzvedas bez pieskatīšanas.

Skaidri redzams, ka jau paspējuši atpūsties un atvilkt elpu — joprojām guļ, bet pēc cietējiem vairs neizskatās. Olga apmetusies nedaudz nomaļus un roku visu laiku tur pie kabatas. Mazurs neapmierināts ievēroja, ka dakteris, ignorējot viņa nepārprotamo pavēli, pat ne mazākā mērā nev centies uzmundrināt savu laulcni. Sēž abi līdzās, bet raugās katrs uz savu pusi kā sveši ļaudis, kuri tikai pirms stundas satikušies krustojumā. Nepietiek ar to, eskulaps, acis no Olgas nenolaizdams, koķeti uzdod jautājumu pēc jautājuma:

—    Un jūs patiesi spētu uz mums izšaut? Nē, nopietni? Un roka nenotrīsētu?

Ari Mazurs ziņkāri gaidīja, ko Olga atbildēs. Bet viņa klusēja. Atbildes vielā izņēma no kabatas naganu, domīgi aplūkoja — prātīgi turēdama rādītājpirkstu tālāk no gaiļa — un visai daudznozīmīgi pavirpināja rokās šo melno, bīstamo spēlīti — iznāca labāk par jebkuru asinskāru repliku. Dakteris aprima. Domās Olgai uzgavilējis, Mazurs iznāca no slēpņa, piegāja tuvāk, nometa zemē mietiņus un klusēdams pietupās, pamādams sievai, lai pamet cigareti. Tā arī neko neteikdams, alkatīgi to izsmēķēja līdz filtram, tad nodzēsis pret stumbru, iespieda stingrajās sūnās un piecēlās:

—   Uz priekšu. Mums vēl nakšņošanai vieta jāsameklē…

Vispirms viņi ieraudzīja virs vakara krēslā satumsušās taigas

slejamies klinti. Mežā tumsa ielavījās daudz agrāk nekā kailā līdzenumā, un Mazurs jau sāka prātot, ka būs jānakšņo tepat zem kokiem. Tomēr drīz vien likās, ka priekšā kļūst gaišāks — tātad klajums. Pēc kādiem divsimt metriem viņš ieraudzīja, ka tas patiešām ir bērzu skrajmežs, kuram cauri vijas diezgan plats ceļš. Tiesa, sen pamests, aizaudzis ne tikai ar zāli vien — vietām stiepās ari bērziņi cilvēka augumā, un jaunas priedītes. Vēl varēja saskatīt sliedes — spriežot pēc platuma, tās nebija atstājuši automašīnas riteņi, bet rati, kuri laikam te pārstājuši braukt vēl pirms Olgas dzimšanas: viena priedīte sakņojās tieši tādā laika pielīdzinātā gropē…

Bet priekšā vīdēja melna klints, pēc aprisēm ļoti līdzīga sastingušam jūras vilnim. Tās virsotnē Mazurs saskatīja skraju koku audzi, kā izlauzītas ķemmes zobus, un vēl kādu dīvainu trīstūrveida siluetu, kas visvairāk atgādināja ģeodēzisku zīmi.

Nedaudz padomājis, Mazurs apņēmīgi devās uz priekšu pa ccļu — par laimi, tas veda uz dienvidiem, kurp viņi arī tiecās nokļūt, novirzīdamies no izvēlētā kursa tikai par grādiem desmit. Neviļus paātrināja soli, it kā gaidītu droša pajumte ar krāsnī sprakšķošām pagalēm, katliņš ar siltu skābu kāpostu zupu un mīksta gulta.

Muļķības, protams. Sapņi. Bet vispār priekšā patiešām varēja atrasties kāda pamesla būdiņa, un tas tomēr ir labāk nekā nakšņot zem koka. No aizsardzības viedokļa, starp citu, ari… Apkārt kļuva aizvien tumšāks, viņi soļoja pa pamesto ceļu, un klints auga augumā, kļūdama aizvien milzīgāka. Aiz ceļa pagrieziena skatam atklājās šaura, sekla upīte ar pussagruvušu tiltu, bet aiz tilta tuprinājās ceļš, kas līgani pavērsās pa labi, uz klints pusi.

Mijkrēslī tilts izskatījās vesels. Nebija laika ilgāk pētīt, drīz satumsīs pavisam, mēness gan virs koku galotnēm parādījās, bet tomēr īsti nav uzlēcis — un Mazurs apņēmīgi devās uz priekšu. Margas sen sabrukušas, tikai vietām rēgojās stabiņu paliekas, vidū divi baļķi izkrituši, bet atlikušie pietiekami plati, lai pa tiem pārietu…

Viņš uzmanīgi pataustīja ar kāju — koks ciets, nekāda puvuma. Sāka virzīties uz priekšu kā pa slidenu ledu, gatavs jebkurā mirklī lēkt atpakaļ, ja zem kājām sāktu zust pamats, — un tā pamazām, palēnām nonāca otrā krastā. Apgriezies pamāja ar roku un klusi iesvilpās, tūlīt pat nobrīdinādams:

—   Ne jau visi uzreiz, pa vienam…

Bet tilts, šķiet, varētu izturēt ari visus. Atbilde vienkārša: lapegle, protams. Apkārt to gana. Bet lapegļu baļķi, ja arī nekalpos mūžam, tad ilgi gan. Kā māja, tā tilts nepūstot un ncsatrupot nostāvēs savus trīssimt gadus. Jekaterinburgā ir pilnīgi mūsdienīgas konstrukcijas tilts, kurš uzcelts agrākā dambīša vietā, — un pamatos joprojām atdusas valdnieces Annas Joanovnas laikā guldītās lapegles…

Ejot pa ceļu, viņi nogriezās pa labi. Un, kad priekšā kļuva saskatāmi melni silueti, kas varēja būt tikai zemnieku mājas, Mazuram ne prātā nenāca brīnīties. Viņš tikai palēnināja soli un izvilka revolveri, lai gan manīja, ka te nav redzama ne mazākā gaismiņa vai dzirkstelīte. Kādas desmit mājas slējās abpus aizaugušajam ceļam, bet nebija sadzirdama ne skaņa. Tuvākajai būvei jau sen bija iekritis jumts, un spāres melnēja dīvainām, kailām trīsstūrveida ribām. Lūk, tai mājai nav jumta, un tām divām arī…

Nemanāmi viss apkārt bija aprimis. Mēness, gandrīz pilns, kāpa aizvien augstāk skaidrajās debesīs, kur jau zaigoja milzīgu zvaigžņu miriādes. Uz sudrabaini dzeltenā diska fona melnēja klints virsotne un tā pati nesaprotamā ģeodēziskā zīme. Arī mājas meta blīvas ēnas. Nakts bija brīnišķīga — ideāli piemērota pastaigai divatā ar meiteni. Bet diversantam, rau, tieši otrādi — galīgi nepievilcīga — tādā 'naktī slepus pielavīties sargkareivim daudz grūtāk…

—   Nu ko, iesim… — Mazurs klusi noteica.

Viņi devās uz priekšu pa vienīgo pamestā ciema ielu — Mazurs saskaitīja divpadsmit mājas, kādreiz lielas un pamatīgas. Tikai jumti gandrīz visām iebrukuši, mirguļoja logu izsitās rūtis, bet vietām pat rāmis nebija saglabājies. Dažs žogs izskatījās vēl greizāks par Pizas torni, cits — vispār sagāzies. Tas pats ar vārtiem, bet pagalmos zaļoja augsta zāle. Malējās mājas atradās klints nokares ogļmelnajā ēnā. Kaut kur tuvumā skalojās un burbuļoja ūdens — tepat līdzās, ciema nomalē, gar sakņu dārziem plūda upīte. Rau, pirtiņa, izskatās gluži vesela. Tur pagalma vidū mētājas ratu ritenis. Caurcaurēm izrūsējusi resna ķēde — mēnessgaismā labi saskatāma — stiepās ārā no pussabrukušās suņa būdas… Pilnīga pamestība.

—   Bet vai zvēri te nevar būt? — Vika tramīgi pavaicāja.

—   Kas tiem te darāms? — Mazurs paraustīja plecus. — Tikai filmās šādi grausti pilni ar vilkiem un vampīriem… — un nešaubīdamies pagriezās uz vienas mājas pusi — ar salīdzinoši veselu jumtu. — Lūk, te arī apmetīsimies, nav nekādas starpības…

—   Domājāt viņi ir atpalikuši? — dakteris pavaicāja.

—   Domāju gan, — Mazurs atteica. — Mēs taču neesam diversanti, un viņi nav SS. Tās ir medības, neaizmirstiet. Lūk, kad mēs tiksim no šejienes patālāk, tad gan viņi sarosīsies. Tiks sarīkotas drausmīgas malu medības, par to esmu pilnīgi drošs. Bet pagaidām jau viņiem nav iemesla īpaši satraukties…

Mazurs patiešām tā arī domāja. Mednieka, pat tāda kā Prohors, uzvedība allaž iekļaujas noteiktas loģikas rāmjos. Neticas, ka Prohors sarīkos nakts uzbrukumu — ņemot vērā medījuma specifiku, tas izvērtīsies īstā kaujā. Naktī, taigā, pamestā ciematā nagans un medību bise ir apmēram līdzvērtīgi. Arī vietējais Vanagacs tumsā zaudēs savas priekšrocības. Un suņi te nepalīdzēs: Mazurs, piespiezdams visus vēl pirms tiltiņa novilkt apavus un stiept rokās, zināja, ko darīja….

Pēdējais triks meklējams apavos tagad viņš vairs nešaubījās. Atmiņā vēl labi palicis suņu apjukums. Nonākušas līdz vielai, kur gūstekņi pirms līdzenuma šķērsošanas noāvās, laikas pazaudēja pēdas. Tā arī jā būt: laikas ir īpaši suņi. Gadu tūkstošiem dresēti dzīt pēdas tikai zvēriem. Lai tos pārveidotu par kaut ko līdzīgu koncentrācijas nometņu aitu suņiem, būtu vajadzīgas ellīgas pūles un nopietns laika patēriņš… Neiedomājami grūti labsirdīgo sanbernāru pārtaisīt par dienesta pēddzini, bet laiku — par cilvēku mednieku. Pavisam cits genotips. Kad neveiksmīgais resnis izlēca no slēptuves, laikas izrādīja paviršu interesi, un ne vairāk. Bēgošais cilvēks tām nelikās medījums.

Tātad vainīgas krosenes — galvu varētu likāt ķīlā, tās apstrādātas ar kādu ļoti noturīgu vielu, kas izplata cilvēkam nesaožamu aromātu, kuru medību suņa nāsis uztver vienā mirklī. Laikas neseko cilvēkam, bet apavu atstātajai smakai. Tikai no šāda atklājuma vieglāk nekļūst

—   visu ceļu basām kājām nenoiet, bet nomainīt apavus nav ar ko…

Viņi iegāja pagalmā — pārejot pāri zemē guļošajām vārtu pusītēm. Izskatās, ka arī mājas celtas no lapukoku baļķiem — Mazurs

piesardzīgi uzsita pa sienu un atkal nemanīja ne mazāko trunēšanas pēdu, palūkoja ar kāju lieveņa apakšējo pakāpienu — izturēja.

Tad saķēra aiz bizes Olgu, kura jau sadūšojusies grasījās iet iekšā. Nejuzdams gandrīz ne mazāko mulsumu, paklanījās un skaļi sacīja:

—     Ielaid, vectētiņ, garāmgājēju ļaudis pārnakšņot, no sirds lūdzam…

Pārāk dziļas saknes viņā bija laidušas bērnībā dzirdētās pamācības.

Šādās vietās patiesi, vispirms pieklājīgi jāpalūdz naktsmājas un tikai lad var iet iekšā. Visādi gadās, ne jau viss, ko stāsta, ir meli…

Aiz muguras nosprauslojās Jegoršins.

—      Nesprauslojiet, nesprauslojiet, — Mazurs neatskatīdamies izmeta. — Neesiet jau pilsētā. Kā rakstīja viens klasiķis — kur kristīgi cilvēki sen nav mituši, ātri vien kāds apmetas…

—   Vai jūs to nopietni?

—   Vai esat pilsētnieks? — Mazurs atbildēja ar pretjautājumu.

—   Kā tad.

—   Tad ari pietaupiet savas dzīves gudrības pilsētai…

Ieejas durvis bija plaši vaļā. Mazurs, garām ejot, pamēģināja tās pievērt, bet tās nepadevās ne par milimetru, viras kārtīgi izrūsējušas.

Plašs priekšnams. Pie sienas plats sols, izkaltusi muca stūrī, sazin kādas lupatas. Acis viegli pierada pie pustumsas, galu galā ārā nebija gaišāks, pie tam pa logiem iespīdēja sudrabainas mēnessgaismas strēles, un Mazurs visu varēja labi apskatīt. Tiesa, nekas īpašs skatāms te nebija: liels kambaris, gandrīz bez putekļiem, — pamestās meža mājās tie gandrīz nemaz nesakrājas, nav jau pilsētas dzīvoklis, vēl viens sols pie sienas, līdzās raupjš ķeblītis, tās arī visas mēbeles. Stūrī, kuru droši varēja dēvēt par goda, redzams plats plauktiņš, noteikti svētvieta, tikai nemanīja nevienas ikonas. Piegājis tuvāk, Mazurs atrada vien ( niecīgu sveces nodeguli, kuru nekavējoties iebāza kabatā — viņa stāvoklī noderēs jebkura trofeja.

Siena nolīmēta avīzēm. Viņš bez kādām pūlēm atrāva strēmeli — sausu kā putekļi, malas sabirza pirkstos —, piegāja pie loga un, sasprindzinājis redzi, mēģināja izlasīt dažas rindiņas. Kādu svinīgi sagaidījis maršals Bulgaņins — tas viegli saistāms ar hronoloģiju, rau, un arī par dārgo Ņikitu Sergejeviēu…

—   Ko raksta? — Olga apvaicājās.

—    Kad rakstīja, tevis vēl pasaulē nebija, — Mazurs paziņoja. —

Un jūs, draugi, starp cilu, arī. Es jau arīdzan vēl bez biksēm skraidīju…

—   Kur lad cilvēki? — Vika paraustīja plecus.

—   Kas to lai zina, — Mazurs atteica. — Tādu ciematiņu — vesela jūra. Veči apmiruši, bet jaunie uz pilsētu pārcēlušies. Ja te vispār tāda

jaunā paaudze bija… Tāpēc negaidiet, nekādu skeletu mākslinieciskās pozās nebūs, viss notika daudz vienkāršāk.

—   Un paldies Dievam… — Vika nomurmināja.

—   Iekārtojieties, — Mazurs sacīja. — Atveriet kāds konservu kārbu, sagrieziet maizi… Lūk, tur, dārzā, ir mazmājiņa, bet neiesaku to apmeklēt — dēļi var būt sapuvuši, kāds vēl ievelsies.

—    Vajadzētu nomazgāties, — Vika sapņaini novilka. Trīs metru attālumā var sviedrus saost, pati jūtu…

—   Arī liesa, — Mazurs piekrita.

Piegājis pie loga, atbalstījās ar roku uz palodzes un viena rāvienā bez mazākā trokšņa izlēca dārzā, milzīgā, kā jau Sibīrijā, līdz pašai upītei. Tagad te izskatījās kā dīvainos brikšņos, kur tomēr vēl izcēlās agrāko dobju aprises. Viņš piesardzīgi devās uz priekšu, pastumjot sānis zirņu mežeņa stīgas — ak vai, pākstis neredzēja, visticamāk putni pacentušies… Švīkst!

Pie pašas zemes no brikšņiem viņā vērsās dīvainas zaļas acis.

—    Tfū lu, — Mazurs, cenzdamies nomierināl satrauktos nervus, klusi pats sev noteica un strauji pagriezās turp.

Kaut kas mazs, melns un garens pa galvu pa kaklu aizmetās uz sakritušā žoga pusi, skaļi lauzdamies cauri nokaltušajām zirņu stīgām. Viņš paspēja saskatīt — skaidrs, ka kaķis. Palikuši te vieni un, protams, kļuvuši mežonīgi.

Pagājis tālāk, Mazurs nonāca vietā, kur taisnās rindās rēgojās sapuvuši greizi mieti — tomātu balsti. Paši tomāti, protams, izmiruši kā dinozauri — šim augam patīk dāsna laistīšana, un bez cilvēka aprūpes 1as iznīkst. Tas pats notiek ar gurķiem. Bet ķirbjus gan viņš atrada, veselus divus, un milzīgus. Žogmalē saplūca klēpi aso sīpolloku. Atgriezies pie mājas, pasniedza pa logu savu laupījumu un paziņoja:

—   Tas no Sala vecīša…

Un atkal devās uz dārzu. Nekā ēdama vairs nesameklēja, toties atrada Iris milzīgas, līdz pat augšējām stīpām zemē ieraktas mucas, kuras ar upīti savienoja dēļiem izlikti grāvīši — nu, to mēs pazīstam, akas vietā… Dēlīši bija pamatīgi izkaltuši, bet vienkāršā mehānika joprojām darbojās, tāpēc mucās skalojās saulē sasilis ūdens. Tiesa, tur vīdēja arī daudz mīkstu, zaļu sūnu, bet, atmetot untumus, viņam muca lieti noderēs par vannu.

Nonācis pie pirtiņas, pirms ieiešanas atkal klusi palūdzās. Uzšvirkstinājis sērkociņu, apskatīja visus slūrus — priekštelpā kaudze apaļu paštamborēlu kājslauķu, sarūsējis spainis, izkaltis toverītis, pirtsslota, pēc daudzajiem gadiem sausa kā ēģiptiešu mūmija. Viņš pastāvēja, padomāja, lad, izjaucis kājslauķu kaudzi un izpurinājis putekļus laukā pa durvīm, salika kaut ko līdzīgu gultai. Žēl, ka te neatradās nekādas drebēs, kaut vai saplēstas. Pagaidām naktis siltas, bet ja sāksies lieti iin uznāks pirmais rudens vēsums…

Atgriezies mājā, Mazurs mundri teica:

—     Mīļās dāmas, jums atradusies vanna. Soļojiet, rau, tur un plunčājaties, cik tīk. Tikai bez lieka trokšņa. Odentiņš riebīgs, bet bada laikos… Dvieli diemžēl pat es jums te nesameklēšu, nāksies pašām apžūt…

Kad sievietes smiedamās un sačukstēdamās aizgāja, Mazurs palūkojās laukā pa ielas puses logu. Ieklausījās. Absolūts klusums.

—     Vai viņi, gadījumā, klusi nepiezagsies? — dakteris čukstus pavaicāja.

—    Maz ticams, — Mazurs atbildēja. — Sirds man neko tādu nevēsta. Esmu labi iemācīts paļauties uz intuīciju un pamatīgi uztrenēts, ja jau joprojām dzīvs…

—   Klausieties, bet kas jūs vispār tāds esat?

—   Ļoti patīkams cilvēks, — Mazurs atteica. — Vai vēl neesat sapratis? Labāk es, dakter, jums izstāstīšu šā vakara dispozīciju. Kad iesim pie miera, sievu no sirds izmasējiet. Un tad vēl centīgāk izdrāziet tā, kā viņai patīk, lai uzlidotu septītajās debesīs.

—   Man viņai tagad pat pieskarties…

—    Un viņai jums, pakalpīgajam svečturim? — Mazurs, pievirzījies cieši klāt, draudīgi, bet maigi atjautāja. — Jūs man tos kompleksus pietaupiet civilizētākām vietām. Skaidrs? Sievietes ir tas vājākais ķēdes posms, ābeces patiesība. Un mums, kā jau stiprajam dzimumam — jūs taču sevi no stiprā dzimuma neizslēdzat, ko? — viņas jāuzmundrina, ar personīgo piemēru jāiedveš drosme un, vispār, jādara viss, lai tās nekristu melanholijā. Piedodiet vulgaritāti, bet labi izdrātēts sievišķis pa dzīvi lido kā uz spārniem. Tāpēc jau mūs tie citzemju ļaudis stagnācijas laikos sakāva gandrīz visos sieviešu sporta veidos — mūsējie savas lellītes turēja kā mūķenes cellēs, bet šamējie līdz pašām sacensībām nost nekāpa — tāpēc jau visas tās medaļas pēc tam kaudzēm grāba. Kā eskulapam būtu jāzina. Vispār nevajag man te demonstrēt savu bagāto iekšējo pasauli un filozofiskos pārdzīvojumus. Parīsim, aiziešu izlūkos, un pēc tam tik ķerieties klāt, ar Dievpalīgu. Vai skaidrs?

—    Skaidrs, — Jegoršins drūmi atsaucās. — Vai šņabi nedaudz iedosiet.

—    Pāris malku, — Mazurs piekrita. — Lūk, tur nolikts. Es, starp citu, esmu Kirils.

—   Šķiet, tur jūs kaut kā citādi sauca…

—   Gadās, — Mazurs atteica. — Es esmu cilvēks nemierīgs, garlaicīgi visu mūžu pa dzīvi ar vienu vārdiņu grozīties… Ņemiet pudeli. Būs man arī jāiekampj tautkomisāra divdesmit grami…

Dāmas dārzā ilgi nekavējās. Kad atgriezās, abas jaušami smaržoja pēc aļģēm, kā nāras, bet garstāvoklis bija brīnišķīgs — cik nu šai situācijā vispār iespējams. Viņas priecīgi sačukstējās un ejot smējās. Lai velti netērētu laiku, Mazurs uzreiz Olgu aizveda uz blakusistabu un veselu pusstundu gar sievu nopūlējās, masēdams tik uzmundrinoši, ka par tādu veikumu nekaunētos arī viņa skolotājs, neaizmirstamais mičmanis Šabadans, kuram par pārgalvīgajiem sasniegumiem silto dienvidjūru ūdeņos gribēja piešķirt Padomju Savienības Varoņa nosaukumu, bet tā arī zvaigznīti neiedeva sauszemes varoņdarbu dēļ — nelabais vienu admirāli dzina mičmani angažēt par masieri savai jaunajai sieviņai, izraisot traku mīlestības romānu, par kuru ilgi smējās visa Melnās jūras flote, un kur netrūka ne greizsirdīga kapteiņleitnanta kreiliski rakstītu anonīmo vēstuļu, ne īstas divkaujas. Admirāli klusītēm atvaļināja, kapteiņleitnantu ar cauršautu ausi aizdzina uz ziemeļiem komandēt mazu pierobežas sargpunktu, bet tobrīd neaizvietojamais Šabadans palika vecajā vietā, tikai zelta pentagrammas vietā viņam zobos iegrūda Sarkano Karogu…

—     Fantastika, — Olga, noteica ķircinoši aizvilkdama jaciņas rāvējslēdzi. — Kā no jauna piedzimusi un pilnīgi gatava visam…

—     Mājiens saprasts, — Mazurs atsacīja. Bet zvēru sevī tomēr pacentīšos iemidzināt — man vēl, Ķepiņ, izlūkos jāaiziet…

—   Uz kurieni tad?

—    Nieki vien, — viņš atbildēja. — Uzrāpšos klintī un uzmetīšu apkārtnei vanaga skatienu, varbūt ieraudzīšu kaut ko interesantu. Bet pēc tam arī paši sev nedaudz laika veltīsim — ap ciemu pastaigāsim, kazi, lakstīgalu izdzirdēsim… Nav jau gadījies ar brūtgānu pa ciemu paklejot?

—     Kā nu ne, — Olga iebilda. — Mani, starp citu, Seligerā agronoms trīs naktis aplidoja. Noskaitīja visus piecus dzejoļus, kurus zināja, bet Bloka peršas pat uzdeva par savējām. Tu man zobus nerādi, tas vēl pirms tevis nolika. Un negāju jau uz to veco smēdi lakstīgalas klausīties — pirmkārt, kādas nu smēdē lakstīgalas, un, otrkārt, viņam nebija nekāda šarma, bez kādas fantāzijas līda grābstīties…

—   Tu man skaties, sieviete ar pagātni, — Mazurs brīdināja.

—   Pats skaties, — Olga pazemināja balsi, nemaz nebaidīdamās no vīra bargā toņa. — Uz tevi Vika acis met, tā vien šķielē, iepaticies esi viņai pārlieku, īsts supermens, sirdī iekritis. Mēs tur pa sieviešu modei nedaudz pacivinājām.

—   Nu un? — Mazurs ziņkārīgi painteresējās.

—    Nu nekas… Sūdzējās, ka vīriņš esot lupata un histēriķis. Bet viņai gribas vīrietim pieslieties, kā betona dzotam… Vispār — nevis dzīve, bet vienas neveiksmes. Viņi jau grasījušies šķirties, bet tad izdomājuši pavadīt brīvdienas taigā, pamēģināt salāpīt izirušās attiecības. Un tagad atkal jauni piedzīvojumi…

—   Skaidrs, — Mazurs noteica un ieklausījās. — Nu, šķiet, arī tur masāža beigusies, iesim vakariņot…

Pats viņš, tiesa, neēda — kamēr dakteris ņēmās ap kārbu, atnesa no priekšnama savu vējjaku, apskatīja un novilka:

—   Bet, kāpēc man vispār vajadzīga jaka ar piedurknēm?

Noplēsis tās ar nazi,» sāka griezt strēmelēs.

—   Un kas tas būs? — Olga pavaicāja.

—    Virvītes, — Mazurs paskaidroja. — Saimniecībā nepieciešama lieta. Ekipējums jāsagādā, tā lūk… Labi, jūs man gaļmaizītes pietaupiet, bet es iešu. Oļa, es tev pa vecam paradumam bliežamo atstāšu, paskaties apkārt un ieklausies…

Viņš ievēroja, ka neveiksmīgie laulātie, šķiet, sākuši viens pret otru pamazām atmaigt, vairs neaizgriežas kā svešinieki, sēž līdzās un visai draudzīgi saskatās. Labi, ka tā.

Pārgājis pāri ielai un iesoļojis starp diviem žogiem, Mazurs apmeta līkumu un sāka rausties augšup pa mēnessgaismas apspīdēto nogāzi. Uz ciemata pusi vērstā klints puse bija gandrīz kaila un stāvi slējās gandrīz divsimt metru augstumā, toties otra likās salīdzinoši lēzena, vietām pat auga kāds koks. Uzskriet virsū zvēriem viņš nebaidījās — normālam dzīvniekam uz tādas klints nav ko darīt —, bet, lūk, kaut kam cilam… Protams, smieklīgi, bet Mazurs neko nespēja ar sevi padarīt — atkal sarosījās pusaizmirstās bērnības bailes un atmiņā atausa senie nostāsti. Pilsētā viegli pasmieties, bet te… Viņš pat vairākas reizes atskatījās — likās, ka aiz stumbra kāds sakustas.

Lūk arī virsotne. Tagad Mazurs varēja droši pateikt: tā nav nekāda ģeodēziskā zīme. Kaut kas cits. Uz ažūras trīsmetrīgas dzelzs piramīdas, kārtīgi nostiprinātas ar milzīgām, akmenī iedzītām bultskrūvēm, melnēja resns cilindrs puscilvēka augstumā un matēti spīdēja mēnessgaismā, it kā būtu pagatavots no plastmasas. Nepietika ar to — vietām redzamas smalka režģa aizsegtas atveres. Bet augšā — noteikti antena.

Apģērbā sagrūsto «blakšu» signāls nevarēja būt stiprs — niecīgo gabarītu un attiecīgi mazjaudīgā raidītāja dēļ. Lai droši un pastāvīgi uztveru signālu, uztvērējs jāpaceļ augstāk, virs sopkām, kuras neviļus darbojas kā slāpētāji. Kas šobrīd arī vērojams. Maz ticams, ka šis daikts bija vienīgais, tie noteikti sasprausti visās varenākajās virsotnēs. Un nemaz tik traka nauda arī tajā visā netika sagrūsta — tas, kurš bagātajiem klientiem ierīkojis šādu izklaides vietu, mierīgi varēja to atļauties. Nemaz nevajadzēja izgatavot pēc pasūtījuma īpašu aparatūru, pietika pašķirstīt ārzemju katalogus un pasūtīt nebūt ne sarežģītākās un dārgākās izstrādnes…

Domīgi vērodams neizprotamo ierīci, Mazurs minēja, vai ir jēga to nogāzt. Pilnīgi iespējams, ka tas nemaz nav uztvērējs, bet tikai lokators, kurš konkrētajā teritorijā fiksē noteikta lieluma dzīvu objektu klātbūtni. Ir lādas mantiņas. Viņu apmācīja neitralizēt līdzīgas, bet ne jau plikām rokām…

Labāk lai stāv vien tālāk. Ja tas ir uztvērējs, tam nav jēgas. Ja «lokators» medniekiem tikpat jau apmēram zināms, kur medījums apmeties uz naktsguļu…

Viņš paskatījās turp, no kurienes bēgļi bija atnākuši. Un gandrīz uzreiz uz tālas sopkas nogāzes ievēroja spožu, viegli pulsējošu punktu. Pacēla pie acīm tālskati. Punkts pārvērtās dzeltenā plankumiņā, raustīgā un neritmiski sarūkošā — ugunskurs, īsta uguns… Mednieciņi, ne mazākā mērā neslēpdamies, ierīkojuši nometni — galu galā viņiem ir divi suņi, jau iztālēm sajutīs jebkuru nācēju… Attālumu pašlaik noteikt grūti, bet līdz ugunskuram vismaz desmit kilometru distance, tā par katru cenu jāpalielina, jāatraujas pēc iespējas tālāk… Bet ko lai izdomā? Kā novākt to velna iezemieti?

Visapkārt, cik tālu vien skatiens sniedzās, pletās tumša taiga — un Mazurs, kā priekšzīmīgs sargkareivis, tālskati no acīm neatraudams, lēni, lēni griezās riņķī. Viņa neatlaidība tika atalgota: tālu priekšā, dienvidaustrumos, debesis vienā vietā šķita gaišākas. Mazurs skatījās tik ilgi, līdz sāka sāpēt acis — un zināja, ka tie nav māņi. Ciemats? Vai jaunzeme? Lai kā arī nebūtu, gaisma neplaiksnījās — tātad tas nebija ne taigas ugunsgrēks, ne milzu sārts, bet gan kāda spoža, mākslīgas izcelsmes avota mesta atblāzma. Vispār jau, ņemot vērā attālumu, tā mierīgi varēja būt arī jaunzeme… Nu un? Vienatnē tāpat diversijas reidā nedosies…

Iegājis mājā, viņš ieraudzīja gandrīz idillisku ainu: visi trīs sēdēja uz grīdas un dzīvi sarunājās, bet viņiem priekšā — pudele. Mazurs, nogrozīja galvu, aizskrūvēja vāciņu un iebāza plastmasas trauku vējjakas kabatā.

—   Mēs jau tikai pa malciņam… — Olga sacīja.

—   Tātad jau arī pietiek, — viņa balsī nebija dusmu. — Izlūkgājiena rezultāti sekojoši: mūsu draugi idilliski iekārtojušies pie ugunskura diezgan tālu no šejienes. Neviens cits tur nevarētu būt… Kur mans ēdamais?

Pictupics Mazurs alaktīgi sakošļāja apkaltušo maizes gabalu ar trekno gaļu, piekozdams cietos un rūgtenos sīpollokus. Tad, ar dūri pāršķēlis ķirbi, cītīgi ar sauju izgreba viduci, norīdams šķiedraino mīkstumu ar visām glumajām sēkliņām — par laimi, apendikss viņam jau sen izgriezts.

—    Stumjiet iekšā ķirbi, ērgļi, — viņš, krietni sadzēries ūdeni, pamācīja. — Maize un konservi mums drīz beigsies, tāpēc jāpiepilda vēders ar visu, kas tikai gadās pa rokai. Sākot ar rītdienu, vāksim sēnes priekšdienām — to te vesela jūra. Gadīsies brīvāks brīdis, iekursim ugunskuru un izcepsim. Vispār laiks pievērst uzmanību ēdamajai florai un faunai…

—   Es gan pagaidām nekādu ēdamo faunu neesmu manījusi, — Vika paraustīja plecus.

—   Nekas, vēl gadīsies, — Mazurs mierināja, nesākdams pārbaudīt viņu izturību — precizējot, ko domājis ar vārdiem «ēdamā fauna». Bet runāja viņš pirmām kārtām par ugunskurā ceptām vāverēm un čūskām — visvieglāk iegūstamo medījumu. Izdzīvošanas mācības treniņos nācās ēst arī galīgi šokējošu faunu — visādas vaboles un tārpus, tā kā, nepieciešamības spiests, šo varoņdarbu varētu atkārtot, tikai jātiek vaļā no kaprīzēm un jāiegalvo sev acīm redzama patiesība: kukaiņi — olbaltumvielu krātuve… Un ceptai čūskai, starp citu, nemaz nav slikta garša, nemaz nerunājot par vāverēm — tās vispār ir īsta delikatese…

—   Labi, — viņš pieceldamies sacīja. — Izziņoju garnizonā izpriecu laiku, tas ir — ļoti personīgu. Un vēlos piedāvāt vienai blondai dāmai pastaigu mēnessgaismā. — Pasniedzis Olgai roku, viņš bez kādām pūlēm piecēla to kājās. — Bet jūs, mani draugi, uzvedieties te prātīgi, mēs, atvainojiet, mājā neatgriezīsimies, tepat pagalma tuvumā uzturēsimies.

Un aiz Vikas muguras parādīja dakterim daiļrunīgu zīmi.

Viņi izgāja ārā pa vārtiņiem. Klints ēna bija sarukusi un novirzījusies nedaudz pa labi, tādējādi atsedzot malējās mājas. Pretēji populārajai ziņģei adatiņas lasīt būtu pagrūti, tomēr nakts rādījās lieliska. Ka vienmēr, kad atrodies tālu no pilsētām ar to elektriskajām laternām, zvaigžņu bija tik daudz, ka debesis līdzinājās zaigojošam kupolam, ko vietām greznoja saraustīti tumsas traipi.

—    Nu, un ko tad jūs dāmai tādā naktī varat piedāvāt? — Olga ziņkāri pavaicāja.

—   Ak, mans Dievs, šņabi, protams, — Mazurs galanti atbildēja. — Jūs taču neesat Pēterhofā, jaunkundz, bet Sibīrijas dzīlēs…

Iemalkojis no kakliņa pats, pasniedza pudeli arī Olgai. Centīgi atliekusi galvu, viņa pamanījās neapliet pazodi. Tikai pavaicāja:

—   Un kas būs tālāk?

—    Pastaigāsimies, jaunkundzīt, — Mazurs atbildēja un, paņēmis viņu aiz rokas, veda uz priekšu gar pamestajām mājām. — Es jau, protams, neesmu agronoms, tāpēc peršas neskaitīšu, bet noteikti pateikšu, ka jūsu trīscollīgās actiņas man sirdī iedegušas liesmojošu ugunskuru…

—   Vai jūs, jūrnieciņ, visām to sakāt?

—   Nē, pasarg Dievs, tikai pīterietēm…

Klusums šķita silts un rāms. Mazurs slepus atskatījās uz to pusi, kur bija manījis ugunskuru, bet, protams, neko nesaredzēja, taiga visu aizsedza. Pastaiga iznāca īsa. Lai kā viņš gausināja soli, pēc piecām minūtēm abi jau atradās aiz ciema žoga; vienā pusē slējās klints, otrā kā kolonnu mežs spokaini balsnēja bērzu birzs, bet priekšā turpinājās pa pusei aizaudzis ceļš, aizvijoties absolūtā nezināmībā.

—    Un tā bija visa promenāde? — Olga vaicāja. — Kaut kas patriarhāls. Patiešām īsta miega valstība. Pat, cilvēkiem klātesot, te noteikti nekas nenotika, nekādu jūtu virmojumu…

—    To nu jūs velti, jaunkundz, — Mazurs droši iebilda. — Ja tā kārtīgi padomā, arī mūsu nomalē bijušas tādas kaislības, par kurām šamējo Šekspīrs pat nenojauta. Tādas, es teiktu, dvēseles vibrācijas un mietu vicināšanas kaislības… Tikai uzcirtušies spranēu musketierīši ar zobentiņiem dūrās, šejienieši labprātāk ar cirvjiem cīnījās, neaizmirsdami pirms tam tos kārtīgi uztrīt, tā ari visa atšķirība, ārējās izpausmes, jo iekšiene, kā laukos saka, mikrokosms, visiem vienāds. Patiesību jums stāstu, kaislības te bangojušas vēl trakāk nekā Šekspīram…

Satvēris pirkstos sporta jakas piedurkni, viņš mēģināja pievilkt Olgu aiz rokas sev tuvāk, bet viņa veikli atbrīvojās:

—   Vai tik jūs mani nemēģināt pavest?

—   Kur nu mums, prastajiem, — Mazurs atbildēja. — Bet ja kā pie liesas — gauži, jaunkundz, man tīkat, pat pakrūtē kamols, tieši kā pēc plosta, tikai daudz apgarotāk un romantiskāk. Mēs, pa pilsētnieku modei sakot, ilūzijas nelolojam. Kur nu mums ar Pītera frantiem sacensties, ja jau viņi dzīvu tramvaju redzējuši un ne reizi vien ar to šurp un turp braukalējuši. Tomēr arī mums ir maiga dvēsele, kā ziediņš — kāda jorģīne jebšu savaļas orhideja…

Tā viņš, ar balss tembru spēlēdamies, turpināja pļāpāt. Olga, noslēpumaini smaidīdama, aizgriezusies klausījās un dažreiz uzmeta vīram ašu skatienu — arī viņu bija aizrāvusi šī nervus kutinošā spēle, mēnesnīcas klusajā, nāves miegā dusošajā ciematā bezgalīgās medību teritorijas viducī, kad turpat netālu nakšņoja pati nāve. Kad Mazurs vēlreiz mēģināja viņu apskaut, Olga apgriezās uz papēža, atlēca atpakaļ un noplātīja rokas:

—   Jums jāzina, ka māmiņa mani audzinājusi nedzirdētā stingrībā, bet jūsu īstās tieksmes ir visai nepārprotamas…

—   Nu ko jūs, jaunkundz, — Mazurs iebilda. — Mums, vienkāršajiem ļaudīm, divas jēgas vienā frāzē nekādi nesaiet, kauču izstiepies. Ar vienu iztiekam. Bet nolūki man visgodīgākie. Es jums arī precības varu piedāvāt, mājlopi kūtī saimnieces roku gaida, govis jau otro mēnesi nav slauktas, rukšeļi bez sievietes rūpēm treknumā nepieņemas. Un starp citu, vai mēs nevarētu doties atpakaļ uz dzimto ciemu. Gribu jums parādīt vienu traki interesantu šejienes retumu, kādu pat Pīterā savu mūžu nebūsiet matījusi…

—   Bet vai spēsiet uzvesties kā džentlmenis?

—     Visiem spēkiem centīšos! — Mazurs solījās. — Rau, iesākumam jums šņabīti piedāvāšu. Un tas ir putns, uz etiķetes, liesa, bez smokinga, bet jūs tam nesaprātīgajam piedodiet. Toties dzeras gan, maita, viegli… — Paņēmis no Olgas pudeli, viņš pats iedzēra kārtīgu malku. — Mēs te, zināt, visi kā viens esam džentlmeņi. Jau sen senim šo ielu tā iedēvējuši — džentlmeņu priekšpilsēta. Tikko kādam kājslauķis no virves aizbēgs un apmaldīsies vai zostēviņš noklīdīs — vienmēr skrien meklēt pie džentlmeņiem, nekļūdīgi atpazīdami viņu brīvo stilu… Vai atļausiet visā galantumā pie jūsu rociņas iekārtoties?

Rokās sadevušies, viņi atkal nogāja īso ceļu līdz šīs nakts apmešanās vietai, un Olga pavisam nopietni apvaicājās:

—   Nu, un kur tad jūsu retums?

—   Bet rekur, — Mazurs atteica, norādīdams uz dārza pusi. — Kāds dīvains un vilinošs nosaukums — sibīriešu pirtiņa. Jūs, jaunkundz, tādus iekšējos interjerus nemaz nebūsiet redzējusi, tāpēc jūs gaida neaizmirstami iespaidi, jebšu, kā teiktu ārzemnieki, impresijas…

Olga papurināja galvu un, pacēlusies uz pirkstgaliem, viņam iečukstēja ausī:

—    Man, godātais kungs, radusies stingra pārliecība, ka tur, tajā jūsu eksotiskajā celtnē, tiks apdraudēta mana tiklība…

—   Par ko gan jūs, jaunkundz, mani uzskatāt? — Mazurs apvainojās un, apķēris viņu ap vidukli, nočukstēja: — Galvenais, ka jūsu māmiņa neko neuzzinās…

—    Bet vai tas nebūs briesmīgi? — Olga traģiskā čukstā pavaicāja.

—   Nu nepavisam ne, — Mazurs mierināja. — Gluži otrādi, pēc tam pati vairs negribēsiet iet laukā…

—  Jaunkundzes pansijā tādas briesmīgas lielas stāstīja. Tic jūrnieki, runa, esot vēl briesmīgāki par huzāriem…

—   Uzspļaujiet tām vējaslotām, — Mazurs, vilinādams viņu uz durvju pusi, ieteica. — Viss samelots…

Spēle viņu tā aizrāva, nepieredzēti uzbangodama asinis, ka tālāk par priekštelpu netika — pagriezies pret Olgu, Mazurs to pievilka tuvāk, satraucošas un nedaudz biedējošas degsmes pārņemts, piekļāvās lūpām: šķita viņš tiešām pirmo reizi tik brīvi un droši pieskaras šai sievietei, pirmo reizi plaukstām izjūl tās augumu. Kamēr Mazurs atbrīvoja sievu no plānā, pustumsā nedaudz mirguļojošā sporta tērpa, Olga tik smagi un saspringri elpoja, it kā justu to pašu. Viegli drebēdama, viņa pat mēģināja alvirzīties un, ieņemot sevī Mazuru, svešādi un žēli ievaidējās, tik kaisli atsaukdamās, ka viņš pat uz mirkli apjuka, atceroties sievas nedaudz laisko mīlēšanās stilu.

Mīksto kājslauķu kaudze, uz kuras viņi nežēlīgi un reizē maigi mīlējās, it kā cenzdamies uzvarēt kaut ko briesmīgu un neizprotamu, tikko jaušami oda pēc laika.

…Cilvēces sievišķīgajā daļā klīst kategoriska hipotēze, kas vēsta, ka visi veči ir maitas. Vispār jau zināma taisnība tur ir, jo svēta vieta… Nav dūmu bez uguns…

Pēc laba laika, kad sirdis aprima pēc trakās pukstēšanas un no rokas rokā ceļojošā cigarete bija izdegusi līdz filtram, Mazurs nolēma, ka laiks īstenot iecerēto militāro plānu, — šobrīd viņa skavās dusēja ne tikai atmaigusi un apmierināta mīļotā sieviete, bet arī apburošs dzīvais arsenāls…

Aizsmēķējis vēl vienu cigareti, viņš pāris reizes ievilka dūmu un, pamanījis, ka Olga pieliecas tuvāk, ielika apaļo lūpu kaktiņā filtru, tūlīt pat tēlotā vienaldzībā noteikdams:

—   Žēl, visā ciemā pat visnožēlojamākais cirvis neatradās…

—   Gribēji tomohauku uztaisīt? — Olga izprotoši pavaicāja.

—   Kā tad. Mums ar ieročiem sūdīgi. Man kā ēst vajadzīgs kaut kas tāds, ar ko bliezt no attāluma…

—   Tu taču ne velti akmeņus staipi?

—   A, tie būs lingai… Bet tā ir tikai puse no nepieciešamā. Man vēl loku vajadzētu… Pat vissliktākais loks bliež puskilometra attālumā. Bet es varu sameistarot tīri labu.

Viņš aizturēja elpu un atvieglots klusi nopūtās, kad Olga, iekrizdama izliktajos tīklos, pavaicāja:

—   Kas tad tam vēl nepieciešams?

Nedaudz pavilcinājies, Mazurs atbildes vietā satvēra pie vidus viņas krāšņo bizi, pašūpoja un ieskatījās sievai acīs.

—   Vai tu to nopietni?

—   Absolūti, — viņš atteica. — Mati ir izturīgs materiāls. Ar tādu bizi piekrautu pašizgāzēju var noturēt. Bet stopa stiegra prasmīgās rokās iznāks vienkārši lieliska… — Brīdi paklusējis, Mazurs pēc iespējas pārliecinošāk sacīja: — Vajag, mazais. Man būs nepieciešama apmēram trešdaļa, neskumsti, visu nenoņemšu. Toties iznāks tāds loks, ka skaties un brīnies.

—   Nē, nu…

—   Oļeņka, vajag, — Mazurs centās pārliecināt. — Ar loku es viņiem tādu pirti sakuršu… Nu, kura mums te ir zaldāta sieva? Dzīvība dārgāka…

—    Es jau saprotu, — viņa, piespiedusies uz elkoņa, nopūtās. — Tikai vienalga žēl, tev to nesaprast… Kad desmitajā klasē es minisvārkos un izlaistiem matiem gāju pa ielu, visa pilsēta atskatījās…

—   Nekas tur nebūs manāms.

—   Eh… — viņa apņēmīgi piecēlās. — Griez, kamēr nav zudis kaujinieciskais noskaņojums, citādi vēl pārdomāšu…

Viņa nostājās uz ceļiem. Mijkrēslī kailais augums vizēja kā dzintars. Mazurs, paņēmis grumbuļainu ķemmi, kuru tikai pirms stundas tālredzīgi izgrieza no veca, sētā atrasta dēlīša, atpina bizi un sāka uzmanīgi sukāt garās šķipsnas. Zeltainie mati ieskāva Olgu netveramā mākonī. Viņš neviļus jutās kā barbars, bet citas izejas nebija. Vienīgais, ko varēja palīdzēt, rūpīgi visu aprēķināt, tai tiešām nenošķītu vairāk par trešdaļu.

—   Jāplīst no smiekliem, — Olgas balss nemaz neizklausījās priecīga. — Nebiju domājusi, ka nonākšu sengrieķu varones lomā…

—   Tu runā par tām, kuras ziedoja savas bizes metamierīcēm?

—   Jā gan, — viņa klusi iespurdzās. — Vai tiešām esi dzirdējis, pagonainais?

—   Nu, — Mazurs atbildēja. — Es jau arī esmu kultūras mantojumu studējis… tas ir visu, kam sakars ar kara zinātni. Tagad gan nekusties…

Un nežēlīgi nošņāpa ar nazi vairākas biezas šķipsnas. Izvilka caur sažņaugtu dūri, padomāja un, dvēselei smcldzot, nogrieza vēl vienu. Noglāstīja Olgai plecu: t

—   Paldies, mazais. Tagad es viņiem sarīkošu tādu Azenkūru…

—    Nu, varēja būt arī sliktāk, — Olga uzspīlētā mundrumā sacīja, aptaustīdama matus. — Un tas bija viss?

—   Viss, mīļā, — Mazurs apliecināja. — Man ar to divām stiegrām pietiks… Tu liecies pagulēt, bet es vēl pastrādāšu. Vai palīdzēt bizi sapīt?

—   Ej tu… nolāpītais frizieri. Pati niecīgās atliekas sapīšu.

Mazurs apģērbās un izgāja no pirtiņas. Joprojām valdīja dziļš

klusums. Otrpus ielas uz mēness fona melnēja graciozs siluets, negaidīti izgreznodams pussagruvušā jumta kori, — bija atlidojusi pūce, acīmredzot medījot kādu no ciemā mītošajiem kaķiem.

Iegājis priekšnamā, viņš ieklausījās. No istabas atskanēja ritmiskas elsas, tad īss vaids — dakteris apzinīgi pildīja norādījumus. Mazurs, tumsā pavīpsnājis, klusi savāca no sola visas savas sagataves, izgāja atkal laukā un iekārtojās pagalma vidū uz mēness apspīdēta bluķa.

*     Kaujā pie Azcnkūras Francijā 1415. g. septembrī angļu strēlnieki pilnīgi sakava skaita ziņā četras reizes lielāko franču bruņinieku kavalēriju. — Aut. piez.

Divpadsmitā nodaļa «… un savelc stingru loku»

Par nelaimi pūce klusi kaut kur aizlidoja — žēl, jo Mazurs jau tai bija iedalījis spalvu piegādātājas lomu — noderētu bultām…

Aprēķināts precīzi: matu patiešām pietika, lai savītu divas stiegras. Pirmo viņš cītīgi paslēpa kārtējā prezervatīvā, otro lika lietā: vienu galu stingri piesējis pie ciedra mieta, otrā uzmeta cilpu, bet loka vidu kārtīgi notina ar sagrieztās vējjakas strēmelēm.

Visinteresantākais, ka viņam tiešām iznāca angļu kaujas loks. Gandrīz ar tādiem pašiem briti pie Azenkūras un Kresī apšāva franēu kavalēristus. Tikai stiegras viņiem bija citādas: no cīpslām, jēlmītas ādas siksnām, kaņepāju auklām. Tāds nu reiz ir loks: ģeniāli vienkāršs, bet briesmīgs ierocis.

Reti kurš zina, ka angļi lokus izmantojuši vēl 1627. gadā, cenšoties atkarot kardinālam Rišeljē vienu no cietokšņiem — bet Napoleona kareivji kaujā pie Leipcigas no krievu armijas sastāvā iekļautajiem baškīru jātniekiem saņēma pierē ne vienu vien bultu. Un visbeidzot, revolveri savu uzvaras gājienu sāka Amerikā tikai tāpēc, ka vecās vienlādiņa pistoles nespēja sacensties ar sarkanādainajiem strēlniekiem…

Kad darbs bija pabeigts, Mazurs uzreiz jutās mundrāks — lūk, tagad varēja nopietni padomāt par slēpni. Viņiem taigā pa pēdām negāja speci — tikai mednieki, lai ari pieredzējuši, tomēr tā ir liela atšķirība. Pie nagana nebija vērts pat ķerties, bet loks tagad ļaus izdomāt Napoleona cienīgus plānus…

Tiesa, par bultām īpaši priecāties nevarēja — trūka ideāla līdzsvarojuma, bez spalvām, bet tomēr labāk nekā nekas. Uzgaļus visam ducim viņš pagatavoja no sagrieztas konservu kārbas. Iznāca primitīvi un rupji, bet dažreiz tā ir priekšrocība: pirmkārt, brūce būs plēsta, biedējoša, otrkārt, pēc izraušanas uzgalis noteikti paliks ievainojumā. Sen zināms, ka kareivjus vairāk par savu biedru līķiem demoralizē dzīvi palikušo briesmīgās brūces…

Te nu nebija spēkā nekādas konvencijas — ne Ženēvas, ne Hagas, ne arī kādas citas. Uzgaļi jāapsmērē ar netīrumiem — tikko radīsies tāda iespēja. Stingumkrampji ievainotajam garantēti. Ja gadīsies čūska — ari tiks likta lietā. Sasmakušās konservu atliekas samaisot ar iepuvušu čūskas gaļu, iznāks lieliska inde, un ja vēl tam visam pievienot vecas asinis…

Ar lingu gāja pavisam viegli. Mazurs, izmēģinājumam pārlidinājis pāri upītei dažus akmentiņus, pārliecinājās, ka senās iemaņas joprojām nav zudušas. Varētu uzmeistarot ari bumerangu, bet tā jau būtu lieka greznība…

Salicis visu priekštelpā, viņš beidzot jutās kārtīgi apbruņots. Pašķielēja uz Olgu — viņa bezrūpīgi gulēja uz muguras, joprojām sažņaugusi dūrē izretināto matu pīni. Mazurs uzmanīgi iekārtojās līdzās uz kājslauķu kaudzes un atslābinājās, atļaudamies īsu snaudienu — ar iekšējo modinātāju viss bija kārtībā, darbojās nevainojami.

Viņš nogulēja gandrīz divarpus stundas. Pavēra acis, kad vēl valdīja tumsa, bet jau bija jaušama netverami pelēka mirga, solīdama drīzu lēktu — arī debesis auslrumos ieguva citu toni. Savu tiesu prasīja pirmsausmas dzestrums. Izgājis no pirtiņas, Mazurs neviļus sabozās. Vēl kāda nedēļa — un iestāsies nopietns aukstums. Un tad nu nekas, izņemot mīlestību, nelīdzēs.

Zvaigznes jau pamazām izzuda no debesjuma, izkusa, izbālēja. Starp kokiem peldēja pienaini zilpelēka , migla, visapkārt skanēja klusa, nerimstoša, lietum līdzīga čaboņa — uz bērzu lapām un priežu skujām nolaidās valgme. īstais laiks novākt sargus, jauks darbiņš…

Viņš iegāja dārzā — atkal aizzibēja kaķis, bet šoreiz Mazuram ne prātā nenāca trīsēt. Pārbaudījis ar kāju ledaino ūdeni, viņš nometa sporta tērpu un lēni ieslīdēja upītē. Ūdens sniedzās līdz kaklam. Zem kājām — stingrs pamats un gludi akmentiņi, straume tā vien tīkoja delikāti nogāzt no kājām un aizraut sev līdzi.

Viņš pāris reižu ienira, nedaudz papeldēja un klusi nosprauslojās. Izkāpis nosprauslojās, tāpat kails paskraidīja šurp turp pa vienīgo ieliņu — sarāvies, caur zobiem šņākdams un pūzdams, līdz pilnībā nožuva. Un atkal jutās možs, neskatoties uz īso snaudu. Ar lielu labpatiku viņš secināja, ka pagaidām vēl nenoveco — pa taigu noieti savi simts kilometri, apmierināta jaunā sieva, ilgi meistaroti ieroči, bet ķermenis nedz sāp, nedz smeldz… Tiesa, jāpadomā par ēdienu. Uz nožēlojamām konservētas gaļas maizītēm ilgi nenoturēties, jāsalūko visvieglāk iegūstamais: sēnes, čūskas un vāveres…

Airi apskrējis tuvākās mājas, viņš neatrada neko derīgu, izņemot pārakmeņojušos sāls gabalu valrieksta lielumā, kas aizmirsts mētājās uz plaukta virtuves stūrī. Acīmredzot ciema iedzīvotāji tomēr pārcēlušies uz citurieni: mājas tukšas, viss aizvests, šur tur atstāts tikai sols vai sarūsējis spainis…

Gāja modināt Jegoršinus — abi, saritinājušies kamoliņā, cieši viens pie otra pieķērušies, saldi gulēja. Māja pa nakti bija atvēsusi. Viņi modās lēni, viebās, drebinājās un nekaunēdamies ievaidējās. Mazurs bez kādas žēlastības, apslacīja abus no kausa ar aukstu ūdeni un, aukstasinīgi noklausījies Vikas spiegšanu un daktera ņurdēšanu,

izrīkoja:

—   Piecas minūtes, lai sakārtotos. Paēdīsim un dosimies ceļā.

—   Vēl taču tumšs… — dakteris novilka.

—   Gan kļūs gaišāks.

—   Ak, ja vēl kafijiņa būtu…

—   Un kakao ar tēju, — Mazurs pasmīnējis devās ārā.

Olga arī nekvēloja entuziasmā, bet ūdens terapiju pielietot nenācās. Atļāvis brokastīs atvērt veselas divas konservu kārbas, Mazurs atklāti izskaidroja negaidītā dāsnuma iemeslu:

—   Esmu nodomājis jūs, mīļie draugi, dzīt bez atelpas kādas stundas sešas. Akurāt līdz pusdienām. Tāpēc sagatavojieties morāli. Un pie viena ejiet palasiet sēnes, ja gadīsies laba vieta…

Par vāverēm un čūskām viņš pagaidām neko neteica. Lai viņi «neparādītu zobus». Kad beigsies pieticīgā ēdmaņa un sadumposies kuņģis, paši neviļus vērtības pārvērtēs…

Kad viņi izgāja no pagalma, apkārt jau valdīja puskrēsla. Saullēktu saskatīt traucēja koki. Ieraudzījis Mazuru ar bultām un loku, dakteris atklāti pasmējās. Pavaicāja:

—   Un kas tad vēl?

—   Linga, — Mazurs atbildēja. — Laba manta, ja prasmīgi iegriež. Vai Ksenofontu neesat lasījis.

—   Nav nācies. Kas tas tādas?

—    Bija tāds kara žurnālists, — Mazurs paskaidroja, — sengrieķu laikos. Persieši viņam ar gandrīz šitādām pašām mantiņām kaudzi ļaužu nogāza. Un «Karalienes Margo» laikos hugenoti un katoļi ar lingām cits citam galvas šķēla kā riekstus… Ahā, nav aizlidojusi.

Tā pati pūce tagad sēdēja uz cita jumta, kādu piecdesmit metru attālumā. Iemaucis roku cilpā, Mazurs ielika akmentiņu un satvēra otru galu starp īkšķi un rādītājpirkstu. Sagrieza virs galvas. Un palaida vaļā brīvo galu.

Pūci kā vējš nopūta no jumta spāres — kā dīvains kamols tā nogāzās pagalmā.

—   Lūk, tā, — Mazurs vienkārši noteica un devās saplūkt spalvas.

Došanas ceļā nedaudz aizkavējās, toties tagad viņam bija ducis

līdzsvarotu bultu un zināms spalvu krājums priekšdienām. Bet bezroča — agrākās vējjakas — kabatā prezervatīvā glabājās ar pūces asinīm pārlietas konservētās gaļas paliekas — maisījumam kārtīgi jāsasmok, lai pēc tam iepriecinātu kādu bultas ceļā gadījušos upuri.

Vispār jau vajadzēja paķert līdzi arī pūci, lai vēlāk izceptu un aprītu, bet ar pūcēm Mazuram saistījās traģikomiskas jaunības atmiņas. Šos mīlīgos putniņus viņš jau gadus divdesmit neieredzēja ne acu galā…

Jau pa pusei aizmirstajos attīstītā sociālisma laikos trīs braši pirmkursnieki — gardemarīni, to skaitā arī Mazurs, tika aizkomandēti izpildīt Dzimtenes uzdevumu — nomaļā taigā Arhangeļskas apvidū apsargāt munīcijas noliktavas. Noliktavas bija varenas un sastāvēja no diviem desmitiem milzīgu baraku, kas bija izvietotas prāvā teritorijā un apjoztas ar dzeloņstieplēm. Ienaidnieku spiegi, tāpat kā nepiederošas personas, apkārt nevazājās, jo vieta bija nomaļa, tālu no jebkuras civilizācijas — un pēc nedēļas gardemarīnu kungiem sāka uzmākties traka garlaicība.

Nu, protams, iedzēra. Jūras cilvēks sev krājumus arī tādā nomalē sagādās. Pamazām sūca spirteli, jau bez mazākās godbijības mezdami skatus uz tuvākās barakas vaļējām durvīm, kur uz plauktiem grēdās atdusējās visdrošākās brizantās mantiņas — nu kādi tur zīmogi un slepenās slēdzenes? Nav jau atombumbas galu galā…

Astotajā dienā tad arī atgadījās notikums, kura dēļ Mazurs veselu pusotru gadu spirtoto vairs pat mutē neņēma.

Pie ugunskura, kur jūrnieciņi iedzēra, savā neprātā no taigas atlidoja prāva pūce. Gardcmarinu kungi to noķēra un, apjauzdami iespējamo izklaidi, centīgi sāka kustināt smadzenes. Drīz vien tika izdomāts varens gājiens — noliktavā sameklēja dinamīta gabalu, Bikforda auklu, un piesēja to visu pūcei pie kājas, tad auklu aizdedzināja un putnu palaida, lai lido uz visām četrām debess pusēm.

Jods vien zina, kas pūcei iešāvās prātā, bet tā, pagriezusi muguru taigai, laidās tieši uz barakas augstajām vaļējām divviru durvīm un paslēpās kaut kur zem jumta.

Gardemarīni atžilba vienā mikrosekundē. Bikforda aukla bija īsa. Kaut kur skriet nebija jēgas — kad baraka uzies gaisā, uzspridzinot munīciju un sprāgstvielas arī pārējās būvēs, iznāks tāda bedre, ka pat dambriedis neaizbēgtu… Precīzāk, viņi tad ilgi varēs plivināties virs taigas ķēdes molekulu veidā.

Neizprotamā kārtā pūci pēdējā brīdī tomēr izdevās noķert un, lai velti nezaudētu laiku, dinamītu nācās noraut kopā ar kāju. Nevainīgo putnu nolēma izcept uz ugunskura un apēst, kas arī tika izdarīts. Klusēdami viņi sēdēja ap kvēlojošām oglēm, košļāja sīksto, apdegušo gaļu, un spirtam, lai gan tā netrūka, neviens pat pirkstu nepiedūra, bet galvas bija tukšas kā spuldzīšu kupoli… Smieklīgi, bet tieši tad Mazurs vienā mirklī apjauta, cik skaista ir dzīve un cik viegli to zaudēt. Lai cik 1as arī nebūtu dīvaini, viņam pat ne uz brīdi prātā neiešāvās doma, ka vajadzētu pamest armiju. Acīmredzot jau toreiz saprata: labs kareivis ir las, kurš pamanās pēc iespējas vēlāk nomiri, pie tam ne reizes nenobīstoties.

Viņš ilgi atskatījās uz klinti, kas atgādināja gleznā sastingušu vilni. Čelrolne jau labi sen soļoja pa irstošo miglu, bet klints joprojām stalti slējās uz rožaini zeltainā saullēkta fona. Skaidri iezīmējās arī dīvainās ierīces siluets, kas nedaudz atgādināja Velsa marsieti. Iespējams, mednieku apmetnē šobrīd steigšus izziņoja rīta jundu. Atcerēdamies, kā un kad šāvās augšup svelpjošās raķetes, Mazurs secināja vienu: tas vienmēr notika līdzenumā. Tātad viņš nekļūdījās, intuitīvi piespiezdams savus ceļabiedrus virzīties uz priekšu pa sopku nogāzēm…

Vienu reizi likās, ka tālu aiz muguras atskanēja suņu rejas. Bet, lai kā viņš neausījās, tās vairs neatkārtojās.

Pēc minūtēm četrdesmit pagadījās pirmais medijums — pavisam zemu priedē iečaukstējās vāvere. Mazurs to notrieca ar otro akmeni.

Atgājis dažus soļus nostāk, lai nemulsinātu inteliģentos ceļabiedrus, viņš ātri nogrieza zvēriņam galvu, izlaida iekšas un novilka ādu. Un iebāza Olgas sainītī.

—    Kāpēc tas vajadzīgs? — Vika sarauca deguntiņu. Pēc ciemā pavadītās nakts viņā bija atgriezusies prāva daļas sievišķības, un pāris reižu Mazurs paguva uztvert visai koķetus skatienus.

—   Ēšanai, — viņš tīši atbildēja. — Izcepsim un apēdīsim. Vai jūs, mans jaukum, tiešām domājat, ka ar esošajiem krājumiem mēs spēsim iztikt līdz apdzīvotām vietām?

—     Kādas šausmas… — viņa paraustīja plecus, tomēr vēlreiz apveltīdama Mazuru ar visai nepārprotamu skatienu.

Mazurs īgni palūkojās pretim — redzēja jau, kā sabozās dakteris, un nevēlējās dot lieku iemeslu ķīviņam.

—   Nevis šausmas, bet gaļa, — viņš atteica. — Starp citu, ja kāds ieraudzīsiet čūsku, tūlīt pat man pasakiet.

—   Arī būs jāēd? — Vika, tēlodama izbīli, saviebās.

—    Kā tad, — Mazurs atcirta. — Cepta čūska ir īsta delikatese. Rietumos ir tādi restorāniņi, kur jums par kaut ko tamlīdzīgu traku naudu noplēsīs. Bet pie manis delikateses par velti saēdīsieties. Un nemirkšķiniet tā actiņas, madam, man ir greizsirdīga sieva, bet jums — bargs vīrs… Vispār, komandieris dotajā situācijā ir bezdzimuma persona.

—   Tad tāpēc jums gultiņa netika uzklāta, biedri nekatrās dzimtes staršina… — Vika pasmaidīja.

Mazuram radās stipras aizdomas, ka Jegoršinu tuvajā ģimenes sabrukumā vainojama ne tikai tā puse, kura valkāja bikses un tika vainota rakstura nelīdzsvarotībā. Pārāk vieglprātīga kļuva brunetīte, tikko attapās no bailēm un pazemojumiem…

Dakteris uzmeta Mazuram zvērojošu skatienu. Klusībā nošķendējies, viņš pavēlēja:

—   Soļos marš!

No vecā ceļa viņi uz dienvidaustrumiem jau bija nogriezušies, pametot ciemu, — Mazurs meklēja nomaļāku vietiņu. Vecās kartes varēja būt saglabājušās, Prohora puiši noteikti tās no sirds izstudēja, un tikai tad sāka iekārtot medību teritoriju…

Apkārtne kļuva līdzenāka, gandrīz vienas bērzu birzis. Reizes divas nācās šķērsot klajumus, kas pirms gadiem trīsdesmit varēja būt lauki

—   arī tagad vietām auga sīki kvieši. Ja ceļā gadījās sopkas, Mazurs tās rūpīgi apskatīja tālskatī — un vienas, visaugstākās, virsotnē pamanīja uz trijkāja nostiprinātu cilindru. Tās pašas proporcijas, kas uz klints pie pamestā ciema, noteikti… Ej nu sazini, ko tas maita saviem saimniekiem ziņo.

Viņš centās novirzīties pa labi no vietas, kur naktī bija debesīs vērojama blāzma.

Ja tā patiešām ir jaunzeme, tai garām iet nekādā gadījumā nedrīkst — kas zina, kādi pārsteigumi tur sagatavoti?

Ap pusdienlaiku vāveres viņam jau bija četras. Ar to pašu ari nolēma pagaidām iztikt, nelikdamies ne zinis par divām ceļā sastaptajām odzēm — pie primitīvas barības komanda jāpieradina pakāpeniski, un nedrīkst uzreiz sākt ar kaut ko tik eksotisku…

Vika viņam sāka iepatikties — ne tik daudz kā sieviete, lai gan nebija zemē metama, cik kā jauna cīnītāja: nečīkstēdama un nesūdzēdamās soļoja stundu pēc stundas, vispār pamazām pierazdama. Bet šamās vīrs nepatika. Mazurs jau sen viņu slepus vēroja un saprata, ka Vika, raksturojot Olgai vīru kā histēriķi, tikai atspoguļoja vēsturisko patiesību. Patiešām neirastēniķis. Pavirši paskatoties, viņš uzvedās braši, bez čīkstēšanas un vaimanāšanas izpildīja visas pavēles un ievēroja tempu, bet Mazuram, tāpat kā jebkuram komandierim ar viņa stāžu un vēl dienesta specifiku, radās nelabas priekšnojautas. Dakteris klusēja, bet viņa skatiens kļuva aizvien izmocītāks, un mutes kakliņi sen jau noslīguši uz leju kā skumjai sengrieķu maskai. Pazīstams simptomiņš: tā pamazām uzkrājas uzbudinājums un histēriskas dusmas, lai pie pirmās izdevības izlauztos uz āru. Tiesa, arī zāles zināmas: jāatrod situācija, kad varēs palēnām nolaist tvaiku, nepieļaujot sprādzienu…

Mazurs, pielicis soli, iekārtojās līdzās dakterim un tāpat ejot pavaicāja:

—   Aleksej, vai jums bērni ir?

—   Nē, — viņš attrauca.

—   Kā tad tā? Būtu gan laiks…

Uzmetis sievai netīksmes pilnu skatienu, dakteris tīšām paaugstināja balsi:

—  Saprotiet, vienam otram gribējās vispirms sev pašam padzīvot, lai mazulis nebūtu kā akmens pie kājām…

—   Vai tiešām? — Vika, samiegusi acis, atskatījās. — Bet vai jūs, cienītais kungs, neatceraties, kuram nācās taisīt abortu?

—   Vai es tevi piespiedu?

—   Nepiespiedi. Vienkārši tik aizrautīgi pinies ar N'nočku, ka taisījies no manis aiziet. Es, muļķe, aiz dusmām neizturēju, tagad nožēloju…

—   Ei, kas tad tur? — patiesā izbrīnā iesaucās Mazurs, rādīdams uz kadu nejauši izvēlētu punktu biezoknī.

Visi pavērās turp. Demonstratīvi izvilcis naganu, viņš paspēra pāris soļu uz to pusi, un pārliekā modrībā sāka lūkoties apkārt. Sarunas apklusa, un viņš gluži ar muguras smadzenēm sajuta baiļpilnus skatienus. Un izlamāja sevi: psihologs atradies, uzreiz pamanījās uzmīt uz varžacs… Bet kurš tagad varēja zināt?

—   Izlikās, — viņš atgriezies, naganu slēpdams, paziņoja. — Tomēr apkārt skatieties…

Pēc minūtēm četrdesmit Mazurs no paugura ieraudzīja, kā pa bērzu skupsnām rotāto līdzenumu pilnā jaudā traucas neliels, bāldzeltens radījums. Uzreiz pazina stirnu — tā jau būtu laba gaļa, nevis kaut kāda vāvere, bet nagans tādam attālumam nederēja, un gaļa, gariem lēcieniem aizdrāzusies, pazuda starp priedēm tālīnajā iegorē.

Aiz iegores atkal sākās biezoknis — priedes, ciedri, lapegles, augstāko paparžu audzes. Mazurs, šoreiz soļodams avangardā, to vien darīja, kā iepinās neredzamajos zirnekļu tīmekļos un tad steigšus nobraucīja ar plaukstām seju — sīkie, lipīgie pieskārieni šķita pretīgi. Divas reizes viņi iekļuva «mūdžu joslā», trīs reizes brida pāri sekliem, krūmiem apaugušiem strautiem — pa vienu vēl minūtes desmit kājām pabradāja, centīgi jaukdami suņiem pēdas. Tiesa, Mazurs par šo triku ipašas ilūzijas neloloja, jo nebija aizmirsis mazo, šķībacaino laiku saimnieku — Dersu Uzala, pie joda, uzkāries man kaklā…

Pēcpusdienā zagšus pulksteni vērojošais dakteris sāka Mazura virzienā raidīt daiļrunīgus skatienus, bet viņš tik turpināja iet vienmērīgā solī kā automāts, izlikdamies, ka neko neredz. Skaļi kaut ko leikl Jegoršins, paldies Dievam, neuzdrīkstējās, vienu reizi gan muti pavēra, bet, uztvēris sievas izsmējīgo skatienu, neviļus paātrināja gaitu, lepni izriesdams krūtis, — Fedosejevs un Stenlijs vienā personā. Degsmes, protams, ilgam laikam nepietika, jau pēc minūtēm desmit dakteris atkal sāka garlaikoties, arī tādēļ, ka ceļš veda augšup, uz mežiem apaugušās grēdas virsotni savu sešsimt metru augstumā.

Par nelaimi, mežs izrādījās biezs, un Mazurs šoreiz no augšas noieto posmu apskatīt nevarēja. Taiga šeit likās daudz drūmāka, nekā viss iepriekš redzētais. Piedevām nogāze, pa kuru jākāpj lejā, izrādījās ne tikai stāva, bet arī kritalām nosēta, spriežot pēc koku izskata, kaili kā kauls un sausi kā pulveris. Vētra tos bija nogāzusi jau sen senim.

Kāpt lejā nācās dīvainiem līkločiem. Mazurā kūsāja dusmas, laika šķiešana šķita kā fiziskas sāpes, bet vainot varēja tikai sevi. Vienā laidā lūkodamies apkārt, viņš klusi klaigāja:

—   Skatieties zem kājām! Uzmanīgi!

Sparigi nobremzējis, viņš paspēja laikus pagriezties, lai uztvertu Viku, kura gandrīz būtu ietriekusies augstā, Mazura krūšu augstumā nolauztā stumbrā. Vika piekļāvās tik nevarīgi un labprātīgi, ka Mazurs nokrekšķējies atskatījās — nē, neviens neredzēja, visi cītīgi riņķoja gar asajiem zariem — un nez kāpēc noteica:

—   Viss normāli…

Vika lūkojās viņam acīs tik padevīgi un atklāti kā uzticīgs suns. Kā elektrības lādiņš no viņas sitās vēlme tūlīt pat piekļauties kaut kam stipram, spējīgam pasargāt no visām nedienām. Nabaga sievišķis, Mazuram iešāvās prātā. Un skaista, lai vai kā…

—   Iesim, — viņš noburkšķēja. — Sargieties no zariem, šašliks būs gatavs vienā mirklī…

—   Vai tad te zvēru vispār nav?

—    Kāpēc ne, — Mazurs atteica, pasniegdams roku, lai viņa varētu ātrāk pārlīst pāri resnam zaram. — Vienkārši mēs tik skaļi laužamies, ka jebkurš jēdzīgs zvērs jau pa gabalu sadzird un uz pirkstgaliem, uz maigām ķepiņām aizlasās… (Olga ar dakteri jau bija atrāvušies par kādiem divdesmit metriem). Ja… Ei!

Viņš tik tikko paspēja Viku satvert. Iznāca viņu uz mirkli cieši sev piekļaut, un tūlīt pat kļuva skaidrs, ka tas nav nejauši, tīšām visu izspēlēja, ragana. Viņas augums bija lokans un spēcīgs.

—    Meitenīt, pusi desas un siera vari ņemt arī bez visa šitā… — Mazurs klusi noteica.

—   Ko?

—    Nevajag, visu tu saproti. Es tevi tāpat izvedīšu. Bez padevības demonstrēšanas. Soļo.

Vika, uzmetusi viņam bezpalīdzīgu un vainīgu skatienu, devās uz priekšu. Nabaga sievišķis, Mazurs klusībā atkārtoja.

Pārbriduši cauri ielejai tekošo strautu, viņi virzījās tālāk. Ceļš izrādījās grūts, par atpūtu visi kaut kā bija aizmirsuši, un Mazurs pats arī neatgādināja. Tikai sakoncentrējās uz grūtību pārvarēšanu — slidens, apsūnojis stumbrs, kritušu koku kaudze, dziļa, ūdens izskalota bedre….

Iet pa taigu nebija grūti, bet garlaicīgi. Gan koki, gan iegores, gan strauti, nogāzes, papardes, vaivarāju audzes — viss bija vienveidīgs kā zirņi pākstī. Skatienam nekādas brīves vai — gandrīz nekādas. Diezgan drīz tas sāk nopietni nomākt — īpaši, ja atceras, ka vēl jāsoļo ne tikai diena vai divas…

Viņi nonāca pie avenāja — tiesa, nabadzīgāka par iepriekšējo. Mazurs atvēlēja ceturdaļstundu ēšanai. Dodoties atkal ceļā, nodomāja, ka cilvēka organisms tomēr ir ļoti noslēpumaina lieta. Pilsētā pēc tāda ogu daudzuma apēšanas vienā rāvienā sāktos caureja. Bet te — nekā tamlīdzīga. Neviens pat nešķaudīja, lai gan nakts nebija no siltajām, nevienam vēders nebija sabojājies. Pēc tēva stāstītā viņš zināja, kā tā gadījies arī karā — ilgi būdams nāves draudu ēnā, organisms neļāvās sīkām kaitēm, pataupīdams tās mierīgākiem laikiem…

Piecpadsmitos nulle nulle viņš nolēma izziņot atpūtu un pie viena sarīkot pirmo izdzīvošanas mācību stundu. Salasījis sausus žagarus, iekūra karstu, bet nelielu nedūmojošu ugunskuru, uzsprauda uz divām klūgām vāveru liemenīšus un sāka rūpīgi cept. Pārējie, kur kurais sasēduši, centās uz viņu neskatīties — tiesa, kad pār klajumiņu aizstrāvoja cepeša patīkamā smarža, interese palielinājās.

—    Nu, tas arī viss, — Mazurs sacīja, vicinādams pa gaisu rīkstes ar improvizēto šašliku, lai tas ātrāk atdzisu. — Ēdiens galdā, sēdieties, lūdzu…

Neviens nepakustējās. Pārlauzis vienu no rīkstēm uz pusēm tā, lai uz katras paliktu pa vāverei, Mazurs pastiepa rokas uz Olgas pusi:

—   Izvēlies mīļā, kuru vēlies…

Pacēlusi acis pret debesīm, viņa bēdīgi nopūtās un, vīra bargā skatiena mudināta, paklausīgi noplēsa gabaliņu pakaļkājas. Nolemti iebāzusi mutē, pakošļāja, ar mokām norija un tad secināja:

—   Varēja būt arī sliktāk…

—   Ludzu, — Mazurs piedāvāja.

Vika, paņēmusi savu zariņu, sāka to grozīt rokās. Dakteris sēdēja, truli lūkodamies uz priekšu.

—   Ēdiet, — Mazurs viņu maigi mudināja. — Karotīti par mammu, drupatiņu par tēti. Vai jūtat kā smaržo, ko? Vika, parādiet vīram piemēru…

—   Bet patiešām smaržo patīkami, — Vika noteica, skaidri redzams, nejuzdama nekādu entuziasmu, bet uzreiz saskatīdama piemērotu iespēju, lai iedzeltu vīram. — Protams, neierasti… — un sāka košļāt.

Mazurs pats savu daļu notiesāja uzreiz, viens kumoss vien bija. Pat sīkos kauliņus kā vilks ar zobiem samala, lai labums neietu zudumā.

Velna dakteris joprojām grozīja taigas šašliku ar tādu sejas izteiksmi, it kā būtu paņēmis sūdu uz kociņa. Kūpinādams cigareti, Mazurs mierīgi gaidīja. Viņš redzēja, ka degaukla izdeg un sprādziens tuvu, un bija tam gatavs.

—   Nu nelīdīs tas man rīklē, — dakteris paziņoja.

Akurāti nodzēsis izsmēķi, Mazurs gāzelēdamies piegāja pie Jegoršina — tas instinktīvi sarāvās —, paņēma no viņa cepeti un, valdot kapa klusumam, mierīgi apēda. Noslaucījis rokas vējjakā, paraustīja plecus:

—  Man tika vairāk. Arī nākamreiz būs tāpat. Bet, ja aiz spēka izsīkuma saksi atpalikt, es tevi, Aļoha, negaidīšu un uz savas muguras nestiepšu…

Apgriezies palēcās un pieķērās pie augsta ciedra zara. Sāka rāpties augšup, ļoti piesardzīgi liekot kājas: ciedrs ir viltīgs koks, pat uz vesela un spēcīga stumbra gadās nokaltuši zari, tāpēc viegli nogāzties.

Kaut kur ap vidu saprata, ka nekas neiznāks — pat no šejienes redzams, ka koki pilnībā aizsedz skatu, tāpēc vajātājus neieraudzīt. Nospļāvies sāka rāpties lejup. Apakšā atskanēja dusmīgas balsis: tur nepārprotami skandalējās — un Mazurs palielināja tempu, nolēca no divu metru augstuma un, noberzējis no rokām sveķus, pavaicāja:

—   Kas par brēku?

—   Pats paskaties, — Olga ar nazi rokās stāvēja kareivīgā pozā.

Ar vienu skatienu novērtējis situāciju, Mazurs paņēma no viņas nazi,

ielika makstī, paspēra divus soļus uz priekšu un izšķīra kautiņā savijušos laulātos draugus. Konservu kārba iekrita sūnās. Dakteris dusmīgi atvēzēja roku ar nazi, bet Mazurs to izsita — zibenīgi un rupji.

—   Lūk, tā, paskaties, — paziņoja izspūrusī Vika. — Izvilka kārbu un gribēja attaisīt…

—     Konservi ir NR, — Mazurs paskaidroja. — Neaizskaramās rezerves. Vai skaidrs, Aļoha? — un kā neviļus nostājās cīņas pozā.

—     Bet jūsējo jau neaiztiku! — dakteris, vairs nevaldīdamies, sagrāba kreisajā rokā labās apakšdelmu. — Savējo paņēmu! Uz jūsējo nepretendēju, un jūs pie mana rijamā arī nelieniet!

—    Mīļais mans, — Mazurs izjusti paskaidroja. — Mūsu situācijā nav vietā visu dalīt «manējā» un «tavējā». Tagad nepieciešams visīstākais kara komunisms… Vāvere bija jāēd tad, kad to piedāvāja. Vai skaidrs?

—   Kas tu vispār tāds esi…

Mazurs jau bija gatavs. Bez grūtībām satvēra roku, izgrieza to, kā nākas, un, no mugurpuses sagrābis dakteri, iečukstēja tam ausī:

—   Vai nu tu, suņa sūds, staigāsi man kā pa diedziņu, vai arī es tev uz visiem laikiem prātu apskaidrošu…

—   Varbūt viņu atstāt tepat? — Vika ierosināja.

—     Kas ir, jaunu uzšāvēju esi atradusi? — dakteris ieaurojās, nesekmīgi pūlēdamies atbrīvoties.

Mazurs pagrūda viņu uz priekšu, vēl lidojumā iegāzdams pa nierēm un tad divreiz iesperdams ar kāju — tā, lai nekas dzīvībai svarīgs netiktu bojāts, bet tomēr dakteris īsu brīdi sajustu neciešamas sāpes. Notupies līdzās uzveiktajam eskulapam, viņš mierīgi pavaicāja:

—   Vai vēl?

—   Nevajag, — tas, četrāpus stāvēdams un ar grūtībām galvu purinādams, novaidējās.

—    Nu tad celies, āzi, un posies ceļam, — Mazurs pavēlēja. — Vēlreiz sāksi lekties vai odzi atteiksies ņukāt — pārlauzīšu kāju un pametīšu, lai tu novērstu no mums mednieķeļu uzmanību… Celties!

Dakteris paklausīgi pielēca kājās. Dumpis bija apspiests — tikai vai uz ilgu laiku?

Audzinošos nolūkos Mazurs dakteri norīkoja avangardā. Gājēju virtenes līderim taigas biežņā klājās grūti — jāslej savas spēkavīra krūtis pretim visiem nokaltušajiem zariem, gluži neviļus izvēloties visērtāko ceļu un tādējādi atvieglojot iešanu pārējiem. Mazurs pats šoreiz nostājās virtenes beigās. Labais vaigs bija nedaudz uztūcis — nez no kurienes atlidoja odi un paspēja atstāt piemiņas zīmi, pirms vēl dūmi tos aizbiedēja.

Olga, palēninājusi soli, sāka iet viņam līdzās. Viltīgi no apakšas uz augšu palūkojusies, klusi pavaicāja:

—   Kurš tur vējgāzē ar Viktošku spaidījās?

—   Ak Kungs, — Mazurs nopūtās. — Un tu arī tāpat? Pa pēcpusi sagribējies?

—    Es jautāju tāpēc, ka tas Hipokrāta kalps jūs ne uz mirkli no acīm neizlaiž, ņem vērā…

Mazurs nospļāvās un skaļi uzšāva viņai pa pēcpusi, aizdzīdams uz priekšu. Vielām pārplūdusī birzs beidzās. Kaut tik nesāktos purvi, viņš nodomāja, nāksies mest līkumu, zaudējot laiku un akli maldoties, nedod Dievs, novirzoties no izvēlētās taisnes…

Purvi negadījās, toties parādījās degums, noteikti sens, pat ne pērnais. Visticamāk ugunsgrēks lietus gāžu laikā, kuras to uzreiz apslāpējušas: neviens koks nebija nogāzies, ne arī pilnībā sadedzis. Tā nu te slējās kādi trīsdesmit kropli, apsviluši stabi.

Mazuram prātā iešāvās diezgan daudzsološa ideja — par īsti nopietnu nekārtību…

Varētu sarīkot ugunsgrēku. Lietus sen nav bijis, meži sausi kā pulveris, šai laikā tie parasti aizdegas pat no viena izsmēķa vai nejauša sērkociņa. Sarp citu, kad viņš grasījās doties braucienā, dažās nomaļās Šantarskas guberņas vietiņās jau uguns plosījās. Mazurs sen bija ievērojis, ka vējš le lielākoties pūš no dienvidiem, gandrīz pastāvīgi sejā, liesmas skries uz mednieku pusi un varbūt aizķers ari jaunzemi vai kādu citu Prohora «punktu». Vienā mirklī uguns izplatīsies milzīgās platībās. Medījums vajātājiem nebūs ne prātā — ka tik savu ādu izdotos glābt. Un diezgan ātri par ugunsgrēku uzzinās arī guberņas galvaspilsētā, šurp atsūtīs lidmašīnas ar ugunsdzēsējiem — desantniekiem, atgrūdīs cilvēkus un tehniku. Pat tirgus ekonomikas apstākļos taigas ugunsgrēkus nemēra ar komeremēriem, bet uzreiz metas dzēst, voluntāri iesaistot lielus spēkus un netirgojoties par izdevumiem… Ja viss ritēs gludi, Pižmanā par Olgu un Mazuru neviens vairs nedomās, tur sāksies tāda kņada un drūzmēšanās, ka nemanāmi aizšmaukt būs daudz vieglāk. Ne velti, ai, ne velti viņus aptetovēja — iespējams, Pižmanā kāds pie varas stūres stāvošs strādā arī Prohora labā…

Vilinoša ideja. Un ļoti reāla. Nejuzdams ne mazākos sirdsapziņas pārmetumus, Mazurs labprāt ķērās pie tās īstenošanas dzīvē — spēle bija pārāk baiga, lai šņukstētu par dzimto taigu. Tikai viss jāaprēķina un jāizdara ļoti filigrāni — jāizvēlas viela, jāaizsvilina, ņemot vērā vēja virzienu. Citādi viņi paši kā peles katlu telpā izcepsies — taigas ugunsgrēks dažreiz traucas kā ātrvilciens, niecīgākā kļūme, un vienkāršāk uzreiz nošauties, negaidot, kad pārvērtīsies gruzdošā pagalē…

Viņi turpināja soļot līdz pat krēslai — bez atpūtas. Apstājās Mazurs tikai tāpēc, lai ar lingu notriektu kārtējo vāveri. To te bija milzums, uzreiz redzams, ka vietējam mežainim sen veicas kārtīs, savus sīkos zvēriņus nebija nospēlējis. Vienreiz Mazurs kļūdas pēc nogāza pat nelielu rudi melnu sabuli, kuru pārtikai varētu izmantot tikai ārkārtēja bada apstākļos. Ilgi nedomādams, viņš nogrieza kuplo asti un ātri nodīrāja ādiņu — prātā sarosījās neskaidra doma. Ādiņu saritinājis paslēpa kabatā, bet asti pavīpsnājis piestiprināja pie Olgas jostas:

—   Vēlāk varēsi stāstīt, kā sabuļādās pa taigu pastaigājies… skvo.

Krēsla viņš steigšus izcepa duci vāveru — vakariņām. Un ironiski secināja, ka šoreiz dāmas par apetītclīgajiem aromātiem izrāda daudz lielāku interersi.

Uz naktsguļu viņi iekārtojās sopkas pakājē. Nocirtis četrus jaunus ciedrus, Mazurs vienu iestiprināja zaros starp diviem tuvu stāvošiem kokiem, trīs uzlika virsū, apklājot to visu ar kuplu, adatainu zaru klēpi. Iznāca kaut kas līdzīgs primitīvai teltij, kas pasargāja no idiotiskā pastāvībā nerimtošā dienvidvēja.

Vāveres tika apēstas bez protestiem — Mazurs un sievietes katrs pa divām, dakteris, apdirstais nonkonformists, atļāvās sagremot tikai vienu. Nu, arī labi… Pamazām civilizējās.

Un tomēr, gulēt iedams, Mazurs ar gudru ziņu visus pārtikas krājumus ievīstīja vējjakā un palika sev pagalvī — pirmkārt, būs ērtāk gulēt, otrkārt, dakteris bija bezcerīgs, ko no viņa prasīt…

Trīspadsmitā nodaļa Azenkūra

Rītausmā pamodies, Mazurs konstatēja, ka nokļuvis tīkamā, bet diemžēl īslaicīgā un platoniskā turku sultāna lomā — abas sievietes pa miegam, siltumu meklēdamas, bija katra no savas puses viņam piekļāvušās, apskāvušas, galviņas atdusējās uz krūtīm, īsta idille… Celties negribējās, goda vārds, bet nācās, protams. Tā kā tuvumā nebija strautu, auksta pelde izpalika, tomēr ar ūdeni no blašķes viņš noskalojās. Un atkal viss ritēja pēc ierastās kārtības: delikāti pamodināt sievietes, nedaudz mazāk delikāti — dakteri, minūtes desmit, lai sakārtotos, domās pasūrotos par grūto likteni un drīz aprastu ar skarbo realitāti. Tad katram zobos pa gabalam saziedējušas maizes un aukstas vāveres gaļas — un atkal kājiņas sāka mērot verstis pa veco kursu, par divu vīžu tiesu pa labi no saulītes…

Koki vēl tinās miglā, tāpēc nācās vilkties bruņurupuča gaitā — bet sēdēt uz vietas un gaidīt labāku laiku Mazurs negribēja. Bruņumašīnas spītībā viņš īstenoja vienkāršāko un vitāli svarīgāko uzdevumu — pēc iespējas tālāk atrauties no vajātājiem. Tic jau, galvu varēja likt ķīlā, miglā nelīdīs.

—    Varbūt viņi mums atmetuši ar roku? — Olga klusi pavaicāja, neviļus uzminēdama Mazura domu virzību, kā jau tas labai sievai dzīvē pieklājas.

—   Sasapņojusies… — Mazurs atņurdēja. — Te, mīļā, galvenais ir princips, saku skaidri un gaiši. Es esmu cilvēks pieticīgs, bet nez kāpēc iekšējā balss saka — viņi vēl ne reizi nav tik ātri un labi dabūjuši pa spurslām. Pati padomā, kurš, viņu vietā būdams, mūs izlaistu no taigas?

—   Ak, tu nu gan proti iedvest optimismu…

—   Neskumsti, — Mazurs atteica. — Gan izlauzīsimies. Viņu kļūda ir tā, ka mani neparedzēja. Un ta nu…

—   Ai!

Mazurs uzreiz satinga. Migla bija gandrīz izgaisusi, biezēdama vēl tikai ieplakās un šur tur virs zemes. Viņi atradās bērzu birzī, un metrus trīsdesmit no Mazura korē stāvēja briedis. Marals, ja precīzāk.

Zemu noliecis ragaino galvu, tas plūca zāli — pelēcīgi dzeltens, liels, mierīgs…

Cilpa vienā mirklī iegula stopa brīvā gala iedobē. Ielicis bultu, Mazurs klusi devās uz priekšu, pieliecies, iepletis elkoņus…

Viņam aiz muguras atskanēja neprasmīgs svilpiens — drīzāk pat skaļš šņāciens, bet maralam ar to pietika. Zibenīgi pacēlis galvu, tas kā bulta ielidoja biezoknī, uzreiz, gandrīz bez skaņas, izzuzdams no redzesloka.

Loku nolaidis un ejot noņemdams stiegru, Mazurs nesteidzīgi atgriezās pie ceļabiedriem.

Vienaldzīgā tonī pavaicāja:

—   Kurš, nolādēts?

—   Nu, es, — Olga, bez īpaša satraukuma ielūkodamās viņam acīs, atzinās. — Tas bija tik skaists…

Viņš aizvēra acis, skaļi caur sakostiem zobiem izelpoja un pacentās lēni un nesteidzīgi noskaitīt līdz divdesmit. Nedaudz palīdzēja. Piegājis sievai cieši klāt, stingri satvēra aiz zoda un sacīja:

—    Nākamreiz par kaut ko tādu dabūsi stipri un kvalitatīvi. Pa purnu.

—   Klausies…

—   Tā bija gaļa, — Mazurs pārtrauca. — Vai saproti? Gaļa. — Viņš joprojām diviem pirkstiem turēja tās zodu kā spīlēs. — Un lai nebūtu nekādas apvainošanās…

—   Vai tad tu to būtu nogāzis? — Olga izaicinoši palūkojās viņam pretim.

Mazurs, saspiedis sievas zodu vēl ciešāk, pagaidīja, līdz viņa iekliedzās, un tad atbildēja:

—   Es to būtu nogāzis. Nu?

—   Nu, piedod…

—   Bez nu.

—   Piedod, — Olga padevās.

—    Tā ja, — Mazurs atslābināja tvērienu, uz mirkli kļuva sievas žēl, bet viņš stingri nolēma sentimentiem nepadoties: — Un atceries labi: apkārt nav nekā skaista, ir tikai ēdamas un neēdamas lietas… Iesim.

Viņš tomēr varētu vai zvērēt, ka mīļotā sieviņa ir sapūtusies, — tikai pēc laba laika sāka censties notvert viņa skatu.

—    Pat neceri, — Mazurs, panācies viņai līdzās, sacīja. — Nekādu «pardonu» nebūs, ja vainīga, tad vainīga.

—   Vienkārši negribas kļūt par zvēru…

—     Kuram tad gribas? — viņš paraustīja plecus. — Medīt vēl nenozīmē kļūt par zvēru, to tu savā galviņā kārtīgi iekal…

Viņš apklusa, pievērsis skatienu debesīm, bet neko saskatīt nespēja — zaļie koku vainagi virs galvām sakļāvās kā vienlaidus jumts. Pacēlis roku, lika pārējiem apklust.

Nē, viņam nebija licies. Tagad varēja skaidri sadzirdēt tālu helikoptera dūkoņu. Tas virzījās šurp no labās puses, aizslīdēja uz priekšu, atgriezās, ietarkšķējās kreisajā, tad atkal labajā pusē… Skaidrs, ka helikopters lidoja pa spirāli — lielā augstumā, krietni atstatus no vietas, kur viņi atradās. Nevainojami strādājošā motora troksnis likās dīvains, bet Mazurs, lai kā arī galvu nelauzīja, tā arī nespēja noteikt, kas tā par savādību. Bet tomēr šī nesaprotamā atšķirība eksistēja…

Minūtes desmit viņi stāvēja un klausījās, kā riņķo tālīnais helikopters. Tad motora troksnis izdzisa, attālinādamies ziemeļu virzienā.

—   Vai piefiksēja? — Olga klusītēm pavaicāja.

—   Neķērc… — Mazurs izmeta. — Iesim.

Ātrā tempā viņi soļoja vēl vairākas stundas, tagad jau pa salīdzinoši līdzenu apvidu. Pēc tam kļuva sliktāk: priekšā gadījās stāva grēda, vēl augstāka par vakarējo, bet vējgāze izrādījās tik plaša, it kā kāds īpaši ļaunprātīgs mežainis būtu apvainojies uz Mazuru par vāverēm un pacenties. Acīmredzot vētras te ir bieža parādība: šķiet, arī ciematā traks viesulis norāvis mājām jumtus, būtu vēl gadus divdesmit stāvējuši…

īsts labirints. Pārāk garš, lai mētātos pa labi un pa kreisi, meklējot apvedceļus — vienkāršāk nedaudz pamocīties. Vējgāze likās salīdzinoši jauna: skujas varenajos zaros tikai vietām nobrūnējušas, lielākoties saglabājušās zaļas. Viņi neiedomājamiem līkločiem meta cilpas, trokšņaini līda pāri stumbriem — pie galotnitēm, kur tievāks, uzmanīgi šķirdami zarus, bet tikpat tie sitās sejā. Mati visiem bija piebiruši skujām, ģīmji ar sveķiem un zirnekļu tīkliem. Vienā otrā sporta tērpā parādījās pirmie caurumi. Jāuzmanās, Mazurs nodomāja, tā jau drēbes ātri skrandās pārvērtīsies, nāksies iet plikiem… Un, neskatoties uz situācijas nopietnību, klusi iespurdzās: iedomājās kailu ceļotāju virteni, krosenēs, ap vidu apjoztiem nažiem, sevi pašu ar loku plecā…

Viņi apgāja apkārt milzīgam stumbram cilvēka augstumā — izgāztā ciedra saknes slējās kā astoņkāju taustekļi. Mazurs pietupās, un, turēdams gatavībā nazi, ieskatījās bedrē zem saknēm — ja nu izdrāžas kaul kas līdzīgs tinim, ej nu tiec pēc tam galā…

Nē, tā nebija ala, tikai bedre.

—    Kādam gan jābūt vējam… — novilka klusi līdzās pienākusī Vika.

—   Atbilstošam, — Mazurs pamāja ar galvu.

Pretējā nogāze izrādījās gandrīz neskarta — viņi nokāpa ātri un viegli. Tad pusotru stundu soļoja pa saaudzni. No Mazura visu laiku neatkāpās virsotnē prātā iesēdusies doma, tā apauga ar detaļām, precizējumiem, un viņš pat nepamanīja, ka sācis aprēķināt. Bet, kad pamanīja, tāpat vien turpināja. Vienā mierā. Visbeidzot apsvēra izredzes, rāmi, vēsi, profesionāli. Un tās izrādījās tik labas, ka nebija vērts visu atlikt…

—   Stop, — viņš skaļi iesaucās, nolūkojis šaurajā ielejā piemērotu, bet galvenais, labi pamanāmu vietu.

Noslīdzis sūnās, izņēma cigareti. Pārējie vēl stāvēja — pieraduši pie komandiera stahanovieša tempiem, uz atpūtu vēl necerēja.

—   Sēdieties, ērgļi, — Mazurs aicināja. — Atpūta būs ilga…

Sameklējis prezervatīvu, paostīja tur teju diennakti sutušo maisījumu

un tūlīt pat atrāvās — smaķele bija atbilstoša, tiesa, vēl tālu no vēlamās, bet pietiekama, lai nopietni saindētu brūci… Mazurs pārbaudīja bultas, loku, abus nažus. Nometis bezroci, izņēma no kabatas ' dažas piedurknes skrandas, ātri savija izturīgā auklā, piestiprināja tajā aiz spala gredzena naganu un uzkāra kaklā kā grotesku amuletu… Lingu apņēmīgi nolika malā: ar to nebūs laika niekoties…

Olga, uzminējusi pirmā, izbrīnā iepleta milzīgas acis:

—   Vai tiešām tu gribi…

—   Nu protams, — Mazurs atteica, un nometa jaku, palikdams līdz vidum kails — pārāk koša, maita… — Jūs te atpūtieties, bet es paiešos atpakaļ, līdz vējgāzei, un nedaudz parunāšu ar mūsu draugiem… Kazi, pēc tādas tērgāšanas viņu kļūs mazāk.

Sameklējis nazi, nogrieza Olgas sarkanajai vējjakai piedurkni un paskaidroja:

—   Būs vajadzīga…

Rokas nolaidusi, Olga stāvēja un lūkojās viņā milzīgām, bet sausām acīm. Mazurs piegāja, vieglītēm lūpām pieskārās viņas vaigam un sacīja:

—     Nieki vien. Man ir tāds niķis — atgriezties, visi vienādiņ brīnījušies: padomā tik, arvien tas Mazurs atgriežas, ieņēmis tādu niķi… Vispār jās sēdiet te, turiet ausis vaļā un cītīgi gaidiet mani. Tas, manuprāt, aizņems kādas stundas trīs…

—   Un ja jūs neatgriezīsities? — dakteris saslējās.

Piparu tev uz mēles, maita, Mazurs nodomāja un atbildēja, cik spēdams, pārliecinoši:

—   Es taču teicu — noteikti atgriezīšos. Tāpēc, mans dārgais draugs, kategoriski jums neiesaku manas prombūtnes laikā izstrādāt dažādus jokus un nodarboties ar muļķībām. Jūs, meitenes, viņu pieskatiet! Sarunāts? Bet es jums ciedru čiekurus atnesīšu…

Viņš uzmeta dakterim ašu, vērojošu skatienu. Nē, eskulaps tam noteikti nepatika — ačeles drudžaini spīd, tā vien šaudās, roķeles ne mirkli mierā nerimstas. Labi, nekādas lielas nepatikšanas viņš nevar izstrādāt, bet ar sīkām meičas pašas tiks galā…

Tomēr Mazurs piegāja un, atņēmis dakterim nazi, atdeva to Vikai:

—   Lūdzu. Lai glabājas pie tevis, būs drošāk. Un, ja kas — sev pāri darīt neļaujiet. Lai visi uzvedas kārtīgi, kad atgriezīšos, uzklausīšu ziņojumu…

Paņēmis sarullēto sabuļādu un citu nepieciešamo iedzīvi, Mazurs pamāja un, nevēlēdamies jūtelīgoties un taisīt lētu teātri ar sentimentālām atvadām un vīrišķīgām replikām, ne reizi neatskatīdamies, devās taisni uz taigu. Lai kas arī nerosītos dvēselē, tā bija viņa personīgā lieta.

Viņam vienkārši jāizdzīvo, tas arī viss. Jo bez viņa Olga no taigas neizies. Un, protams, arī Vika. Un herr dakteris, kuram vajadzētu tā kārtīgi un iejūtīgi uzdauzīt purnu. Viegli ievainojumi pieļaujami. Smagi — absolūti nevēlami. Tas arī viss, vienkāršākā sākuminformācija, viņš pats vairs nespēja atcerēties, kad vēl darbojies tik spartiski elementārā, tik parastā operācijā…

Un pārgāja uz platāku soli, pamazām dzīdams sevi transam līdzīgā stāvoklī:

Diena-nakts-diena-nakts,

Soļojam pa Āfriku,

Diena-nakts-diena-nakts,

Arī vēl pa Āfriku…

Apstājoties pie strauta, kuru pirms stundas garāmejot bija iegaumējis, Mazurs ar sauju saraka zemi, iejauca dubļus un cītīgi nosmērēja ar tiem bikses, pēc tam arī sevi, sazīmējot plankumus un joslas. Pēc tam sāka rāpties augšup pa nogāzi: Saule karsēja, un drīz vien dubļi uz biksēm un iedegušā ķermeņa sacietēja garozā, vietām savelkot ādu. Risks, protams, bija. Pat viegla ievainojuma gadījumā varēja saķert stingumkrampjus. Bet, pirmkārt, te stingumkrampju baciļu, vai kā nu tos dēvēja mediķu žargonā, iespējams, nemaz nebija un, otrkārt, Mazurs tagad brīnišķīgi saplūda ar dzeltenīgi balto smilšu zemi un uz brūngani dzelteno koku mizu fona īpaši neizcēlās.

Piemērotu vietu viņš atrada ātri — tur, kur viņi bija gājuši, uz vējgāzes un neskartās taigas robežas. Laika, šķiet, bija pietiekami. Ciniski spriežot, cīnīties te bija īsts prieks, milzums krūmu, un horizontāli sakritušu varenu koku vainagu, resnu stumbru un izgāztu

sakņu. Butu viņš viens, noteikti piespiestu medniekus dzīties sev pakaļ pa taigu, līdz visi būtu nolikti gar zemi — pieredzējis mednieks, lai ko arī neteiktu, netiek līdzi pieredzējušam komandierim, kaut arī tas pieradis nogalināt tikai zem ūdens… Bet tagad varēja iztikt bez voluntārisma un mēģināt izpildīt minimālo programmu — sēt vajātāju rindās jukas un šaubas par saviem spēkiem, nolaist no kātiem divus tris cilvēciņus, mēģinot iegūt sev kādu stobru. Bet pats pirmais — jaaizraida uz noslēpumainajiem Mežonīgo medību laukiem šauracainais Dersu Uzala… Vai kur nu viņiem pieņemts aizspurgt dvēselei, atvadoties no miesas. Uz Lejas Pasauli, kā tad. Lai būtu Lejas Pasaule, mums vienalga…

Kā kādreiz teicis Voltērs, Tas Kungs nepalīdz lieliem bataljoniem, bet tiem, kuri labāk šauj…

Sārto piedurkni viņš nolika metrus četrdesmit pa kreisi, augstāk par vietiņu, kur pats iekārtojās slēpnī — uzdūra uz zara, lai rastos iespaids, ka jakas īpašnieks pamatīgi aizķēries un norāvis daļu apģērba, lai nezaudētu laiku. Košais plankums uzreiz piesaistīs un arī novērsīs uzmanību. Nokāpis lejup pa nogāzi, viņš pārliecinājās, ka vietu izvēlējies pareizi, sārtā strēmele labi saredzama, tūlīt krīt acīs kā balerīna alus bārā.

Atgriezies slēpnī, Mazurs sāka pacietīgi gaidīt. Gaidīt viņš prata, bez tā viņa amatā neiztikt. Tagad kaut ko īpašu atcerēties — vai nu varonīgo pagātni, vai jauno sievu. Tomēr pagātni jau tāpēc sauc par pagātni, ka tā ir pagājusi, bet pie jaunās sievas viņš nikni cerēja atgriezties pats, ar miesu un asinīm. Tā nu nekādas īpašas domas prātā nenāca, tieši otrādi — viņš metodiski un prasmīgi izspieda no apziņas visu lieko, pārvērsdams sevi par vienkāršā ieroča mērķējošo palīgierīci, par kaujas mašīnu. Viņam jāatgriežas dzīvam. 1

Kad tālskata okulāros parādījās suņi, viņš pat nenodrebēja. Tikai nedaudz pavirzīja binokli pa labi un pa kreisi.

Lūk, arī pārējie. Iet līkločiem, aizsargtīkli joprojām slēpj sejas, plecos automāti, rokās bises — lai gan ne visiem, tikai diviem. Pārējie savus skaistos šaujamos uzmetuši plecā, ar stobriem uz leju — ilgi, ļoti ilgi iet pa pēdām, pirmais azarts noplacis, uzmanība nedaudz notrulusi…

Sunīši dieba kā pa diedziņu — divas nelielas laikas, nenogurušas vilka jēlādas saites. Tālumā vienā laikā skanēja spalgas rejas — tāpēc laikas tā sauc, ka klusi pa pēdām iet neprot…

Taigas aborigēns laikam gan vairs nav jauns — ģīmis taisni kā izmērcēts. Nu labi, pietiekami dzīvojis, neviens viņu, jādomāK te ar varu nav vilcis, un, ja arī ir piespiedis — piedod tētiņ, tāda ir spēle…

Ahā! Abas laikas gandrīz vienlaicīgi pazaudēja pēdas, novirzījās sānis — turp, kur Mazurs aizmeta svaigi dīrāto sabuļādiņu. Zvēriņa smaka, kā jau viņš bija cerējis, izrādījās daudz vilinošāka…

Evenks, kaut ko savā mēlē uzkliedzis parāva pavadas, bet suņi, cik jaudas, vilka viņu sānis. Tādējādi pagriezdami savu saimnieku pret Mazuru profilā, kas arī bija vajadzīgs…

Mazurs stāvēja aiz augstas priedes — taigas kurioza. Tās stumbrs veidoja stakli, apakšā izveidodams savdabīgu ambrazūru, vien šauru bultas uzgali varēja cauri izbāzt…

Ar indigo maisījumu Mazurs jau bija noziedis trīs uzgaļus. Uz mirkli cauri ķermenim izšāvās mežonīga sajūta — tie taēu Olgas mati, bet par to domāt vairs nebija vaļas. Viņš aizturēja elpu un, tikko lūpas kustinādams, nočukstēja: «Kungs, palīdzi!»

Un palaida vaļā stiegru.

Tā atsitās pret īkšķa mīkstumu, bet Mazurs šīs sāpes jau gaidīja, tāpēc ar gribasspēka palīdzību tūlīt apremdēja. Sirdi ielija karsts mežonīga, dzīvnieciska prieka vilnis — evenks lēni noslīga zemē, ar galvu uz Mazura pusi, tā arī neizlaizdams pavadas, acīmredzot aptinis ap roku — un suņi vēl gabaliņu pavilka nedzīvo ķcarmeni. Mazuram pat likās, ka dzirdējis salūstam bultu…

Viņš pamira. Arī priekšā valdīja klusums — satriekts klusums. Atkāpšanas ceļš jau bija noskatīts, un aprēķināts iepriekš. Klusi notupies, Mazurs resnā stumbra aizsegā neiedomājami līganām kustībām, ka palēninātā filmā, lai nesakustētos ne mazākais zariņš, aizrāpoja kādus desmit metrus pa kreisi. Apejot ienaidniekus no flanga.

Nodārdēja dobjš bises šāviens. Mazurs piesardzīgi paraudzījās gar stumbru, jau iepriekš zinādams — kādam vienkārši nav izturējuši nervi, un viņš bliezis uz labu laimi, pavisam uz citu pusi. Ej nu ātrumā nosaki, no kurienes bulta atspindzējusi…

Ielicis lokā jaunu, viņš pietupās un atlaida stiegru. Un tūlīt pat palēcās', aizvēlās pa zemi, ielīda koka aizsegā.

Atskanēja mežonīgs kliedziens — nu jā, viņš mērķēja kājā virs ceļgala, un ievainotais steigā bultu izrāva, rupji apstrādāto uzgali tā arī atstājot brūcē…

Mazurs, paslēpis galvu aiz krituša stumbra, pieplaka pie zemes. Atskanēja spalga komanda, un ietarkšķējās trīs automāti, tiem piebalsojot, katra uz savu roku, sāka blīkšķēt bises. Viņi joprojām skrotēja uz labu laimi. Tagad visgrūtākais — mierīgi gulēt, bet tas ir vispareizākais variants. Laikas pieklusa, bet ievainotais auroja pilnā kaklā svešā mēlē. Nu, nu, mister, pierodi pie mūsu spēlēm: ja jau esi ķēries pie arkla, tad atpakaļ neskaties…

Kanonādc aprima. Mazurs mazliet paslēja galvu un gandrīz tūlīt pat divus metrus tālāk, pa labi, pašķīda mizas druskas. Kāds spicais viņu nopeilējis. Gandrīz… Bet tomēr labi nostrādāts. Interesanti, kurš viņiem ir tik apsviedīgs?

Tik tikko pacēlis vēderu virs zemes, Mazurs, uz ceļiem un elkoņiem balstīdamies, aizrāpoja pa kreisi. Starp kokiem pazibēja plankumots slāvs, kurš šaudīdamies vai no ādas līda ārā… Nu, tad saņem ari…

Uz rumpi viņš nemērķēja — ja nu prātvēderi apakšā pavilkuši vieglas aizsargvestes? Mērķis bija kājas. Tā nu neveiksmīgais šāvējs, vaidēdams, gaudodams un bultu raustīdams, nokrita uz viena ceļa — arī viņam uzgalis iestrēga brūcē, un rociņā palika tik rīkstīte ar spalvām…

Kārdinājums bija pārāk liels. Aplaidis apkārtnei tramīgu zvēra skatienu, Mazurs nometa loku un bultas un ātri izlēca no koka aizsega. Skrējienā ar krosencs purngalu apklusinājis tīrā krievu mēlē brēcošo, rāpojošo upuri, norāva viņam no pleca šobrīd lieko automātu. Un metās atpakaļ, paķerdams savu viduslaiku munīciju un tūlīt pat aizkūleņodams aiz kritušā stumbra. Aizmugurē atkal nodārdēja pistoles šāviens, lode ar skaļu troksni izcirta robu biezajās skujās — kurš gan tur bija tik nadzīgs?

Un Mazurs atkal pieplaka pie zemes, klusi un rāmi ka pele alā. Ar rādītājpirkstu pabīdījis sānis zariņu, viņš sāka vērot pretiniekus, izvērtēdams, kas tur notiek.

Bet nekā pārsteidzoša vai negaidīta — tikai jukas.

Pārslājuši bezjēdzīgi skraidīt, viņi patvērās aiz kokiem, kur nu kurais — bet, nesaprazdami, no kurienes gaidāms trieciens, pavēra pret Mazuru trīs labi aizsniedzamas muguras.

Un tomēr viņš nesteidzās — laiks strādāja vientuļā uzbrucēja labā. Lai paklausās ievainoto gaudas, lai pārliecinās, ka ienaidnieks joprojām nav redzams… Maisiņš ar puvušo mērdekli palika mētājamies kaut kur vējgāzē, trīs bultas no līdzpaņemtās buntes salūzušas rāpojot un kūleņojot, bet tas nav nekas briesmīgs, gan pārdzīvosim…

Atsevišķi, nesaskaņoti šāvieni, pāris automāta kārtas. Mazurs pasmīnēja, vērodams, kā visdažādākajos virzienos, pavisam citā pusē gaisā uzšaujas stumbriem notriektā miza, uz visām malām pašķīst kartečas sadragātie priežu zariņi. Viņa atrašanās vieta noteikti vēl nebija atklāta, pat tas, ar pistoli, neizrādīja ne mazākās dzīvības zīmes. Spriežol pēc skaņas, tas bija «Stjeēkins» — prasmīgās rokās spējīgs uz lieliem darbiem. Bet rokas nebija no papīra… Varbūt arī pieklusis gaida, kad Mazurs atkal parādīsies?

Kāds kliedza, lai pārtrauc šaušanu. Un tā pamazām pierima. Mazurs pa to laiku ātri apskatīja automātu ar nolaižamo laidi, uzlika drošinātāju un uzmeta plccā — patronas jātaupa, uz pirkstiem var saskaitīt…

Starp kokiem pazibēja suņi, uz taigas fona velnišķīgi labi saredzami, balts un melnbalts. Un sāka riņķot uz vietas, raustīdamies un smilkstēdami. Redz, kas par lietu, pavada bija uz diviem viena, suņi piesieti katrs savā galā — un tagad, pa galvu pa kaklu mezdamies bēgt, tie aptinās ap koku, un pavada aizķērās…

Žēl, bet neko darīt. Noņēmis no kakla auklā iekārto naganu, un visu apdomājis, Mazurs izlēca no stumbra aizsega un trīs reizes nospieda gaili. Aizmetis nederīgo ieroci, nometās zemē un aizvēlās prom. Automāts un tālskatis sāpīgi iespiedās ķermenī.

Nolīdis pāris metrus, atskatījās. Viss kārtībā — suņi nekustīgi guļ, bet viens no vieglprātīgo muguru īpašniekiem tieši otrādi — kliedz un rāpo ap koku. Mazurs bija mērķējis zem muguras, tātad tur arī trāpījis.

Augstu virs galvas aizbrāzās automāta kārta. Tai sekoja, otra, jau zemāk. Bet pēc tam nogranda «Stječkins» — mēģinot uztaustīt mērķi. Tas jau bija sliktāk. Nevar jau blēņoties bezgalīgi, laiks arī godu prast. Mērķis taēu kopumā sasniegts.

Šāviens, gaisā uzplandīja sārtas skrandas — kāds idiots mērķējis uz iekārto piedurkni. Gandrīz uz labu laimi izšāvis atlikušās bultas, Mazurs sāka rāpot uz sāniem. Tūlīt bezmaz tur, kur viņš tikko slēpās, kokā skaļi ieurbās lodes — laikus paguva aizvākties…

Mazurs sāka riņķot pa kritušo koku labirintu, vietām saliecies trijos līkumos, vietām pārvietodamies tupus, citviet kūleņodams. Kliedzieni un tagad jau retie šāvieni pamazām attālinājās, un viņš metās augšup, pa ceļam aptīdams stiegru ap loku. Atskatījās. Kādus trīsdesmit metrus aiz muguras šūpojās kritušo koku zari — kāds viņu neatlaidīgi vajāja. Vienā rāvienā sagatavojis automātu, Mazurs pārbīdīja sviriņu uz atsevišķiem šāvieniem un ieraidīja divas lodes tieši zaļajā mutulī. Tur uzreiz viss pamira. Paliecies Mazurs devās tālāk, laiku pa laikam pār plecu atskatīdamies un pamazām novirzīdamies pa labi. Pakaļdzīšanās nebija. Pavirši apskatījis, viņš pamanīja, ka savā īpašumā ieguvis AKS-74, ražotu bijušajā VDR, un tas jau bija kaut kas — 5,45 kalibra lode savu iznīcinošo spēku saglabā kilometra attālumā. Tieši to delikāti dēvē par «lodi ar novirzītu smagumcentru», lai gan tā vienkārši ir daudz vieglāka un tievāka par parasto un tāpēc, milzīgā ātrumā ieurbusies, sāk kā muļķe kūleņot…

Nonācis kalna korē, Mazurs atskatījās, cenzdamies patverties aiz nokaltušajiem vaivariņiem. Nevienu vairs nevarēja saskatīt, bet izmisīgie kliedzieni bija dzirdami arī šeit. Ievainota viņiem, paldies Dievam, puse mednieku — pie tam riebīgi ievainoti.

Pie komforta un drošības pieradušajās importa dvēselēs neviļus sarosīsies šaubas. Mazurs jutās ar sevi ārkārtīgi apmierināts, lai gan nekāda īpaša iemesla lepoties nebija — tikai izdevās parādīt, uz ko spējīga dresēta piraija. Pirmo reizi pavēries lejup, viņš plēsonīgi sašķobīja lūpas un, pa amerikāņu modei diviem pirkstiem pie deniņiem atdevis godu, smiedamies strauji devās uz priekšu:

—   Es jums neesmu vis šis tas, bet kaut kas…

Un, ieturēdams vienmērīgu tempu, metās skriešus lejup pa nogāzi. Pirmo reizi viņš bija pilnīgi drošs, ka neviens neseko. Tomēr tas vēl nebija iemesls bezrūpībai un slinkumam — gluži otrādi: simts pret vienu, ka tagad džentlmenisko medību vietā sagaidāma vistrakākā vajāšana. Bet šis fakts, savukārt, nebija iemesls grūtsirdībai — taigā kādam uz labu laimi dzīties pakaļ ir tas pats, kas spēlēt aklās vistiņas Lužņiku stadionā…

Apstājies viņš atvēra automātu un sāka ar īkšķi no aptveres spiest saujā patronas, labpatikā gluži vai laizīdamies kā kaķis pie krējuma ķērnes. Stobrā to bija septiņpadsmit. Nebija jau nekas dižs, bet tomēr kaut kas. Pietiekami, lai otrreiz uzsāktu kauju… Nonācis pie strautiņa, Mazurs nomazgāja no sejas dubļus, bet ķermenim klāt neskārās — tāpat būs labi. Pa ceļam konstatēja, ka pulkstenis pagalam — stikliņš sasists, minūšu rādītājs norauts, bet stundu — bezcerīgi saliekts. Žēl, bija labs laikrādis. Pēc lodes neizskatījās, viņš būtu sajutis — acīmredzot kūleņojot sasitis pret akmeni, kaut kāds riebīgs krakšķis atmiņā saglabājies… Nekas, taigā ari bez pulksteņa var iztikt.

Tuvodamies vielai, kur bija atstājis savu neveiksmīgo komandu, Mazurs jau iztālēm sāka ieklausīties, bet valdīja pilnīgs klusums. Šoreiz nebūs salēkušies, apbrīnojami…

Tiesa, nonācis līdz galam, pārliecinājās, ka priecājies pāragri. Pilnīgi skaidrs, ka viņa prombūtnes laikā sākusies prasta ķilda: dakteris tup pie koka, zibsnīdams neprātīgas acis, seja burtiski raustās, Olga, kareivīgi izslējusies virs vējjakā ievīstītajām pārtikas rezervēm, turēja rokās nez kur atrastu prāvu koku, Vika blakus, nemākulīgi sažņaugusi dūrē apgraizīto naža spalu. Visas darbojošās personas satrauktas un izspūrušas, dakterim uz kreisā vaiga valga švīka — tādu varēja atstāt tikai sievietes nagi, nekas cils —, bet uz krūtīm griezums — tic vairs nebija nagi… Griezums, protams, sekls — jaka uzšķērsta, asiņu pavisam maz — bet tikpat skaidrs, ka ķilda bijusi nopietna. Varēja jau līdz nāvei sadurt, asfalta skaistules, Mazurs melnā humora uzplūdos nodomāja. Būtu mazāk klapatu…

Visu skatieni pievērsās viņam, netīram un izspūrušam. Aukstasinīgi pieslējis automātu pie koka, Mazurs apsēdās līdzās un paņēma cigareti.

—   Nu, ko lūrat? — viņš, nokodis un izspļāvis filtru, pavaicāja. — Nekā briesmīga, papļāpājām un šķīrāmies…

—   Ak mans Dievs, nekā briesmīga… — Olga novilka ar tādu sejas izteiksmi, it kā nezinātu — raudāt vai smieties. — Tāda šaušana, ka pat te varēja dzirdēt.

—    Kā tad, — viņš pieticīgi piekrita. — Taigā šāvieni tālu aizskan… — tad piecēlies uzkliedza: — Atlikt! — un atkārtoja vēlreiz, jau maigāk: — Atlikt. Actiņas neboli un asariņas nebirdini. Romantiskām emocijām te ir absolūti nepiemērota vieta. Es jau tāpat zinu, ka tu pašaizliedzīgi mani mīli, par laimi, pats kaut ko tamlīdzīgu izjūtu… Labāk ziņo, ko te bez manis sadarījāt un kāpēc tik romantiski izskatāties…

Olga, rokas nolaidusi, joprojām turpināja stāvēt. Koks mētājās pie kājām, un Mazurs, nevēlēdamies izskatīties pēc nejūtīga lopa, piegāja pie viņas un noskūpstīja uz vaiga. Iznāca visai neveikli — nebija radis pie tik teatrālām ainām — viņu parasti pavadīja un sagaidīja sadrūmusi priekšniecība bez mazākā sentimenta. Un pirmo sieviņu labāk vispār neatcerēties.

—    Nu, ziņo, — viņš jau maigāk mudināja. — Tikai tempā, mums ātri jādodas prom…

Vispār kaut ko tādu Mazurs arī bija gaidījis. Jau stundu pēc viņa aiziešanas dakteris sācis nervozēt un skaļā balsī pieprasīt savu likumīgo konservu daļu. Respektējot tēva — komandiera instrukcijas, viņam, protams, atteikuši. Dakteris neatkāpies un uzstājis, pēc tam mēģinādams paņemt pats. Sievietes nepiekāpušās, un sācies trokšņains skandāls, kas dabiski pāraudzis kārtējā laulāto savstarpējo attiecību skaidrošanā. Dakteris aizsmacis un uz bridi aprimis. Galvenā batālija bija sākusies vēlāk, kad tālumā atskanējusi kanonāde — tad nu Jegoršins, galīgi zaudējis galvu, sācis spļaut ārā vismelnākos pareģojumus, apgalvojot, ka Mazurs jau noteikti nogalināts vai teju, teju tas tiks izdarīts, tādēļ viņiem nekavējoties jāpaceļ enkurs, dabiski, viņa iejūtīgā vadībā. Dāmas pretojušās, izteikdamas visai pamatotas šaubas kā par daktera pareģoto cīņas iznākumu, tā arī par viņa komandiera talantiem. Jegoršins paziņojis, ka ies viens un iekārojis pārtikas krājumus. Tad arī sākusies ģenerālkauja ar nažu vicināšanu, skrāpēšanos un kņadu…

Mazurs uzmeta drūmu skatienu dakterim, būdams pārliecināts, ka tūlīt sitīs, pie tam sāpīgi. Nospļāvās. Padomā tik — ražens, trenēts un simpātisks vecis, bet uzvedas kā pēdējais mēsls. Bet nav jau ko brīnīties — viņš dzīvē daudz ko bija redzējis. Dažs labs tā arī nomirst kā lielisks puisis, gandrīz varonis — jo visu dzīvi aizvadījis ierastos apstākļos, nepārbaudīts iepriekš nezināmos sarežģījumos… Pieņemsim, vieni nelūzīs arī ekstrēmās situācijās, toties citi uzreiz sadrups kā trausli cepumi. Galu galā nevar taču viņu galēt nost?

—     Labi, — Mazurs, ilgi nedomādams, sacīja. — Es kā visi satrapi pēc varenas Viktorijas būšu augstsirdīgs un izziņošu ļautiņiem iespējamās žēlastības, kaut ko līdzīgu amnestijai. — Tad, paskatījies uz dakteri, precizēja: — «Viktorija» nozīmē uzvara, ja nezināt. īsi sakot, es jūs amnestēju, bet turpmāk pieprasu uzvesties priekšzīmīgi…

—   Ko jūs te teātri spēlējat? — dakteris drūmi izmeta.

—    Tā vieglāk dzīvot, — Mazurs atteica. — Pakulstīsi mēli — jau kļūs vieglāk, dzīve nav jāuztver pārāk nopietni… Celieties, vanagi. Vajāt mūs, varu jūs pagaidām iepriecināt, pagaidām nevajā. Toties mednieki pamatīgi uz mums noskaitušies. Kā jebkurš viņu vietā. Un tāpēc — ceļamies spārnos!

Ļoti drīz, pat piecas minūtes vēl nebija gājuši, Mazurs pa kreisi, tālu aizmugurē, saklausīja helikoptera rūkoņu. Apstājās. Dzinēja odam līdzīgā sīkšana noslīdēja lejup līdz apvārsnim un tad apklusa. Mazurs pamāja ar roku, un visi devās tālāk. Ej nu tagad uzmini — vai tas lido pēc ievainotajiem, vai izsēdina papildus meklēšanas grupu…

Katram gadījumam viņš apstrādāja pēdas ar tabaciņu. No visas sirds cerēdams, ka jaunaudzē ir tikai viens Dersu Uzala…

Pagāja vairāk kā stunda, un aizmugurē atkal atskanēja helikoptera tarkšķēšana — bet kaut kāda citāda, skanīgāka vai. Tādu Mazurs bija dzirdējis jau vakar. Skaņa, šķiet, šaudījās kā atspole, kā labi trenēts spaniels pīļu purvā, parādoties te kreisajā, te labajā pusē, un ārkārtīgi veikli pārvietojoties virs taigas. Prātā pārskaitījis visas zināmās helikopteru markas, Mazurs tomēr nespēja noteikt, kas tas varētu būt. Radās aizdomas, ka šoreiz saskāries ar kaut ko eksotisku, kādu vienvietīgu minihelikopteru, ārzemēs populāru bagātnieku rotaļlietu. Motora rūkoņā tiešām jaušama zināma nenopietnība — smagajiem aparātiem absolūti neraksturīga. Motodeltoplāns? Arī iespējams. Jāatzīst, bēgļiem bīstama mantiņa — darbības rādiuss, tiesa, neliels, toties mazā ātruma dēļ vēl labāks okšķis nekā parastais helikopters…

Viņš centās vest cilvēkus pa vislielākajām biežņām, bet tad saprata — tas maz ko līdzēs, ja helikopterā uzstādītas kaut kādas viltīgas iekārtas. Lai gan pietiktu arī ar vienkāršām…

Un Mazurs aizvien biežāk vērās debesīs, cenzdamies saskatīt nolādēto aparātu. Dažas reizes šķita, ka jau teju, teju ieraudzīs — vienaldzīgā, metāliskā tarkšķēšana skanēja tieši virs galvas, bet brīnumainā kārtā pilots pamanījās izzust no redzesloka. īsta sodība, Mazurs apjucis nodomāja. Rau, kreisajā pusē, lai arī lido augstu, tam noteikti jābūt saredzamam…

Noriskēt? Tomēr nāksies…

—   Šurp, — viņš pamāja ar roku.

Un noņēma automātam drošinātāju. Viņi virzījās pa platu iegori, pārskriedami no vienas priežu skupsnas pie citas…

Ahā! Kreisajā pusē, augstu, viņiem tuvojās dīvains aparāts — bez astes, bez riteņiem, bez sliecēm, līdzīgs resnam, zilam ananasam, virs kura trīsuļo skrūves miglainais aplis… Kaut kā iepriekš nekad…

Idiots! Vajag taču tā izgāzties!

Nometies uz viena ceļa, Mazurs ar stobru sekoja veiklajai mašīnītei. Šāviens. Otrs. Trešais…

Zilais aparātiņš gaisā noraustījās un gāzās lejup metrus desmit, cenzdamies tomēr izlīdzināt gaitu. Ceturtais šāviens. Garās, smalkās lāpstiņas aprima, un helikopters nogāzās metrus trīsdesmit no Mazura, kurš tūlīt, visu jau lieliski saprazdams, skrēja šurp.

Optiskā ilūzija pievīla. Viņš neviļus centās saskatīt lielu, īstu helikopteru. Bet tas īstenībā izrādījās pieklājīga ananasa lielumā, tādēļ arī motora troksnis likās nesaprotami dīvains un nedaudz rotaļīgs. Un tomēr bīstams kā klaburčūska. Radio vadāmā mantiņa — pēdējos gados ar tādām — visdažādākā lieluma — pastiprināti bruņojas gan armijas, gan policijas, pat žurnālisti. Iekšā var sabāzt jebkuru pildījumu…

Piesardzības pēc viņš dažas minūtes pastāvēja atstatus — ja nu sprāgst? — bet sprādziena nebija un pēc benzīniņa arī nesmirdēja, tikai oda apsvilusī izolācija. Liekas, lodes trāpījušas kaut kādās maigās elektroniskās shēmiņās, kuras tik barbarisku apiešanos nespēja izturēt. Viens vienīgs plastikāts — gan korpuss, gan lāpstiņas. Laba mantiņa, pašam tāda noderētu. Tāpēc jau viņi to milzīgo mugursomu stiepa — tālredzīgi…

Mazurs uz ātru roku apskatīja interesanto trofeju — tāda sistēma vel nebija gadījusies, bet analoģiskas redzētas. Šur un tur pielipinātie sīkie sarežģītie daiktiņi telekamerām nelīdzinājās — un kāda no tām jēga taigā. Kaut kādi uztvērēji, tas jau ticamāk. Infrasarkanais starojums, masas noteicējs, kaut kas līdzīgs TNG-10 vai «Mahaonam».

Izjaukt un kārtīgi izstudēt nebija jēgas — savu nolidojis —, jāapskata un pietiks…

Naktsmītni iekārtoja šaurā ielejā, patālāk no platā strauta, lai nakts vidū velti nelēkātu — tāds strautiņš tumšā laikā rada visnoslēpumainākās skaņas, burbuļo, urdz, var pat ienaidnieka soļi parēgoties un velns vēl zina kas… Nevēlēdamies atmest civilizēta cilvēka paradumus, Mazurs pirms miega devās nomazgāt ģīmi. Iesprauslojies un kārtīgi plaukstām noberzējis seju, viņš pamanīja, ka līdzās nostājies dakteris. Mazurs uzrotīja bikšu staras un iegremdēja basās kājas vēsajā ūdenī. Jegoršins pacietīgi gaidīja. Pēc tam notupās līdzās.

—   Kas ir, vai būs vīru saruna? — Mazurs laiski painteresējās.

—   Kā lai jums saka…

—   Tā ari sakiet.

—   Iedodiet cigareti.

—   Jūs taču nesmēķējat.

—   Centos atmest…

Pagrūdis viņam cigareti, Mazurs arī pats aizsmēķēja, nejuzdams ne mazāko ziņkārību.

—   Ziniet, mans paziņa strādāja par ārstu ziemeļos. Un viņam reiz bija tāds gadījums… — Dakteris apklusa, tad nesagaidījis Mazura ieinteresēto repliku, klusi turpināja. — Tur uzbūvēts polārais ciemats, mājiņas izsvaidītas… Viens puisis devies uz tikšanos ar meiteni. Nakts, putenis… Un te piepeši tieši viņam virsū nāk baltais lācis. Es pats tos nekad neesmu redzējis, bet stāsta — drausmīgi zvēri. Bet puisim tukšas rokas — nekā, pat raķešpisloles nebija… Vispār, viņš metās prom, ko kājas nes.

—   Un kas ar meiteni? — Mazurs pavaicāja.

—    Meiteni lācis aprija. Bet ne jau to es gribēju teikt… Saprotiet, dažs labs viņu pēc tam nosodīja. Bet citi uzskatīja, ka pusis ne kripatiņu nav vainīgs. Ka mūsdienu izpratnē tā nav gļēvulība. Kaut kāds instinkts, nosacījuma reflekss, bioloģiska nepieciešamība, kas sakņojas pirmatnējos laikos. Vīrietim gēnos ierakstīts, ka dzimtas turpināšanas dēļ viņam jāglābj sava dzīvība, visu otršķirīgo atmetot. Tā nu tā programma nostrādāja…

—    Var jau būt, — Mazurs atteica. — Tēma varētu būt diskusijas vērta. Bet kāds tai sakars ar mūsu situāciju? Balto lāču te nav, bet brūnie pašlaik nav sevišķi bīstami…

—   Iesim projām, — dakteris saņēmies paziņoja.

—   Uz kurieni?

—   Pa to pašu maršrutu. Tikai bez viņām.

—   Bez kā? — Mazurs neizpratnē sarauca pieri.

—   Bez sievišķiem. Mēs divatā: jūs un es. Esam taču veči, būs daudz vieglāk. Viņas tikpat neizvilks, agrāk vai vēlāk salūzīs. Es savu lelli pazīstu. Ari menstruācijas pēc kādām piecām dienām sāksies, un tās viņa vienmēr smagi izjūt, pāris dienas velkas kā izvārīta, katliņu nevar pacelt…

Mazurs it kā saprata katru vārdu, bet nekādi nespēja uztvert kopējo jēgu. Iespējams, ari tāpēc, ka līdzās sēdošais cilvēks to visu pateica parastā, rāmā, gluži ikdienišķā tonī — ne miņas no emocijām, ne mazāko histērijas pazīmju. Šķiet, sen izdomājis, varbūt pat vairākkārt izmēģinājis, cenšoties padarīt frāzes pārliecinošākas, svarīgākas…

—     Vai nu maz kādi pārsteigumi var gadīties? — dakteris, klusēšanas iedrošināts, turpināja. Viņas taču tikpat agrāk vai vēlāk salūzīs, esmu nedaudz pa taigu staigājis. Lai arī kā tūrists, tomēr zinu…

—   Tātad pametīsim? — Mazurs pārvaicāja.

—   Nu… — ārsts saviebās, skaidri redzams neapmierināts par tādu tiešumu.

Mazurs piecēlās un iemeta cigareti strautā. Strauji parāva dakteri uz augšu, salieca labās rokas rādītājpirkstu un viegli iesita viņam pa kaklu. Pieturēdams sagrāba ar kreiso roku aiz matiem un bez īpaša ļaunuma noteica:

—   Es domāju, ka tu esi tikai lēts, bet izrādās, ari maita… Morāli tev nelasīšu, nav jēgas. Teikšu tikai vienu: no acīm neizlaidīšu un, ja vēlreiz mēģināsi lekties… Bet, ja vēlies iet viens — saulainu taciņu. Kaut tūlīt. Visi ceļi vaļā.

—   Muļķis… — ārsts nošņācās. — Sūdainais humānists. Pagaidi tik, dzīve izmācīs…

—   Ej tu… āzi, — Mazurs vienaldzīgi atcirta, palaida ārstu vaļā un devās uz skujzaru telti.

Četrpadsmitā nodaļa cilvēki un debesis, cilvēki un zeme

Nākamās divas dienas aizritēja, varētu teikt, pilnīgi ikdienišķi, neatnesot neko jaunu un nesarūgtinot ne ar kādām briesmām.

Mazuram par pārsteigumu, dakteris otrā rītā izturējās tā, it kā nekādas sarunas nebūtu bijis un nekādas nelietības nebūtu piedāvātas. Neceremonējotics aprija vakardienas vāveres paliekas, skaļi nečīkstēja — lai gan acīs, slepus palūkojoties pazibēja zināms naidīgums, kā ļaunprātīgam sunim, kurš to vien gaida, kad varēs iekost.

Mazurs neko neatgādināja un vispār klusēja. Viņš nešaubījās, ka Jegoršins jau pie pirmās izdevības sagādās jaunu pārsteigumu — un bija tam gatavs.

Profesionālis ik brīdi sasprindzis negatavojas kaujai, tikai ir saradis ar domu, ka uzbrukums var notikt jebkurā mirklī. Briesmas nav jāgaida, bet gan ar tām jāsadzīvo, jāieelpo gaiss, ko ievelkam nedomājot, īpaši neizrīkojot katru muskuli…

Maizi viņi apēda līdz pēdējai drupatai. Divas konservu kārbas Mazurs atlika neskaramajās rezervēs. Pārtika tikai no vāverēm un meža irbēm — tās tc bija drošas un neiebaidītas, cilvēku pielaida pavisam tuvu, pat tad, kad Mazurs vienu notrieca ar bultu, pārējās, aizspurgušas tālāk, atkal apsēdās zaros. Rītausmā bultai ceļā gadījās mednis — tiesa, vecs un tāpēc sīksts kā pazole. Pie kādas nezināmas beznosaukuma upītes Mazuram paveicās — viņš ietrieca šautru nelielā taimiņā un tad trīsdesmit metrus dzinās pa krastu pakaļ nopietni savainotajai zivij. Labi vēl, ka dziļi iestrēgusī bulta traucēja peldēt, piebeigt izdevās diezgan ātri. Nākamajā dienā ceļā gadījās ežu pāris un stundas trīs ceļoja kopā ar viņiem — vējjakās ievīstīti. Vēlāk kad bēgļi nonāca pie pietiekami dziļa strauta, Mazurs tos iemeta ūdenī un, sagaidījis, lai atritinās, ātri nobeidza. Vēlēdamies pārējos morāli uzmundrināt, viņš pirms cepeša pasniegšanas, viesiem atgādināja Jaroslava Hašeka klasisko varoni, kurš tiesāja ežus gardu muti. Literārais piemērs nevienu neiedvesmoja, bet ar ežiem viņi tomēr kaut kā tika galā.

Gadījās ogas. Gadījās sēnes, kuras vēlāk sacepa ugunskurā. īsi sakot, nevarēja apgalvot, ka viņi būtu paēduši — Mazurs redzēja, ka pārējiem pamazām iekrīt vaigi, tātad tas pats notiek ar viņa ģīmi — bet no bada atstiept kājas ari neviens negrasījās. Šā tā vēl varēja iztikt. Augustā taigā badā nenomirsi, ja tik rokas aug no pareizās vietas.

Sliktāk bija ar apģērbu. Sasutušās zeķes saira, un nācās tās izmest. Sporta tērpi sintētiski, gluži nepiemēroti taigai — karstumā ķermenis neelpo, .bet naktīs slikti tiek pasargāts no aukstuma. Katru vakaru Mazurs no skujzaru kaudzes cītīgi sameistaroja kaut ko līdzīgu gultai, bet no rītiem tikpat sākās zobu griešana un klabināšana — ar pēdējo viņš lieliski tika galā, bez žēlastības piespiezdams skriet un vingrot. Vikai jau divas reizes kājās bija iemetušies krampji, nācās izmasēt. Lai kā viņš piekodināja maksimāli uzmanīties, ik pa brīdim kāds uz asajiem zariem uzplēsa apģērbu, un sporta tērpos visnegaidītākajās vietās rēgojās caurumi.

Kad jau otro dienu, skaitot no pēcpusdienas, neizdevās nošaut ne ko lidojošu, ne arī skrienošu — slikta diena medībām, tā gadās —, Mazurs nešaubīdamies ar nūju nosita nelaimīgi ceļā patrāpījušos odzi, akurāti ar nazi nošņāpa galvu, bet pārējo iebāza Olgas sainītī.

—   Vai cepsim? — viņa skumji nopūtās.

—   Nu ne jau vārīsīm, nav taču kur, Mazurs atteica. — Nekas, jās tagad pie visa esat pieraduši. Gadās vēl sliktāk. Atceros, tu Arseņjevu lasīji?

—   Tā gan.

—   Vai mīļoto medību suni Alpu atceries?

—   Visai miglaini.

—   Un kur tas pēc tam palika, zini? — Mazurs nopūtās. — Arscņjcva kungs to apēda, kad apmaldījās. Citas izejas nebija, tikpat no bada nomirtu, bet tā vismaz viņš līdz cilvēkiem aizgāja. Ar to es gribēju teikt, ka suns bija mīļš, bet šito odzi mēs absolūti nepazīstam. Gan neizvemsiet…

Un tiešām, neizvēma arī, aprija, ka nekas pāri nepalika. Nākamās čūskas — Mazurs tīšām meklēja tieši tās — gāja lejā jau daudz vieglāk. Un tomēr trijotne gandrīz apvēmās — kad Mazurs, pļavā ieraudzīja lēveni sienāžu, kādus divdesmit noķēra, norāva galvas un atpūtas vietā atbrīvoja tos arī no spārniem, uzdūra uz rīkstītēm, izcepa un maliņā nogājis, apēda. Nevarētu teikt, ka, to darīdams, viņš labpatikā čāpstinātos un laizītos, bet galu galā sienāzīši ir vistīrākās olbaltumvielas…

Divas reizes Mazurs tālumā saklausīja helikoptera dūkoņu, šķiet, šoreiz īsta, liela. Vienreiz priekšā, otreiz kreisajā pusē. Bet tāpēc krist panikā negrasījās.

Prohorani pie rokas nav ne divīzijas, ne rotas. Arī helikopteru nevarētu būt daudz. Lai taigā sameklētu bēgļus, kad pazaudētas pēdas, vajadzētu iesaistīt visus vidēja lieluma kara apgabala spēkus. Teritorijas ķemmēšana ir nopietna lieta, kas šobrīd noteikti nedraud. Arī viltīgie uztvērēji nepalīdzēs, kauču to būtu vesels maiss. Jāzina, kur tos nomest un kurp aizsūtīt savu vienīgo helikopteru. Mazurs, profesionālis būdams, bija labi ielāgojis, ka biezā mežā gūstīt partizānus ir bezcerīga lieta. Un nav svarīgi, vai tas notiek Baltkrievijā, vai Malaizijā. Amerikāņu armiju Vjetnamā atbalstīja varena, tehniski attīstīta lielvalsts, kuras rīcībā bija vismodernākie konstruktordomas sasniegumi,

—   vienalga nepalīdzēja.

Tiesa, ir dažas atšķirības. Un vājās vietas. Mazurs ar savu vārgo komandu nav nekādi partizāni. Prohors gan nezina, kur viņi atrodas, toties var aprēķināt, uz kurieni tie dodas. Taisni uz dienvidiem. Uz apdzīvotām vietām. Tas arī ir Mazura Ahilleja papēdis. Iedomādamies sevi pretinieka vietā — paldies Dievam, ne jau Ņūtona binoms jāaprēķina vai ēģiptiešu hieroglifi jāatšifrē —, viņš katru reizi, izanalizējis un aprēķinājis, atgriezās pie vienas vienīgas hipotēzes.

Neviens viņiem pakaļ vairs nedzīsies. Iespējams gan, ka nopietni pa degunu dabūjušie mednieķeļi vēl pamēģinās dzīt pēdas, bet pats saimnieks noteikti izvēlēsies citu meklēšanas taktiku. Mobilos slēpņus, lūk ko.

Tā ir aksioma, ābeces patiesība. Mazuram nav kartes, bet viņi šīs vietas labi pārzina. Un pacentīsies uzstādīt šķēršļus vietās, kur bēgļi visticamāk varētu parādīties.

Ko vēl Mazurs viņu vielā darītu?

Novērotu visus daudzmaz nozīmīgos apdzīvotos punktus, kur bēgļi varētu parādīties. īpaši Pižmanu. Visi ceļi, kas nāk no ziemeļiem, iet caur Pižmanu. Un laiks būtu padomāt, kā un kur sadabūt drēbītes — tādā skatā Pižmanā viņi tiks līdz pirmajam milicim, ne tālāk. Bet šis milicis var arī nebūt Paša Somovs. Prohora vietā… Tieši tā, Prohora vietā Mazurs noteikti Pižmanā sameklētu sev uzticamus cilvēkus, kuriem būtu pietiekami daudz varas — uzreiz, jau pirms jaunzemes iekārtošanas. Divas sezonas pēc kārtas pazūd tūristi, bet neviens vēl nav sācis uztraukties, citādi jau Mazuram dzimtajā kantorī būtu devuši mājienu, ka viņš izvēlējies atpūtai nepiemērotu vielu…

—   Vai tā patiešām ir taisnība, ka Arseņjevs apēda Alpu? — Vika, pienākusi līdzās, pavaicāja.

—    Vistīrākā, — Mazurs atbildēja, cenzdamies izturēties pēc iespējas sirsnīgāk un draudzīgāk (ja jau pašas vīrs atklāti metas pie rīkles). — Nu, nekas cits neatlika.

—          Varbūt viņš ari Dersu Uzalu apēda? — Vika vārgi pasmaidīja.

—   Aiz traka bada. Un pēc tam visu vainu uzvēla laupītājiem?

—    Laba versija, — Mazurs pasmīnēja, priecādamies, ka viņa vēl spēj jokot. — Tumša lieta… Kas lai zina, taiga visu noslēpj… Ei!

Viņš pieturēja Viku aiz elkoņa — sākās vējgāzes un viscaur kokiem noaugušu sopku virtene: augšā, lejā, augšā, lejā… Debesis gandrīz nevarēja saskatīt, teju aizmirsīsies, ko nozīmē iet pa horizontāli — vienas augšup un lejup vedošas nogāzes…

Šoreiz viņi rāpās virsotnē — Mazurs iztālēm bija konstatējis kailo akmens bauzi un vēlējās no turienes pārlūkot apkārtni.

—   Bet kāpēc sieva jūs uzrunāja citā uzvārdā?

—   Man tic ir divi, — Mazurs atbildēja. — Viens no mammas, otrs no tēta. Izmantoju to, kurš vairāk patīk, bet pasē, protams, cits…

—   Pat nedomāju.

—   Mazurs — vai tas cēlies no vārda «blēdis»?

Ak tu, maita, visu laiku mēģina koķetēt. Mazurs pieklājīgi pasmaidīja:

—   No mazuriem. Dzīvoja tāda tauta Baltijas jūras piekrastē, pat vēl tagad viens otrs sastopams. It kā poļi, bet ne gluži. Apsviedīgi veči bija, nav kauns to teikt… Krustneši viņu dēļ karstas asaras lēja. Tā ka mana stūrgalvība ir manlota…

Viņš pacēla pie acīm tālskati.

Nogāze strauji veda lejup, priekšā tās pašas apnikušās sopkas, kas vēlāk, nedaudz pašķirdamās, deva vietu visai pieklājīgai iegorci ar šauru, līkumotu strautu vidū, kas pazuda šaurā ielejā. Augstā zāle dienvidu vējā viegli līgojas, vietām oranžām ugunīm liesmo taigas tulpes, melnē nogāzies koks…

—    Paldies Dievam, — Mazurs noteica. — Vismaz pa līdzenumu pastaigāsim…

Veikli un ātri nocirtis četras jaunas priedītes, viņš tās attīrīja no zariem.

Atspiezdamies uz šīm nūjām, viņi virtenē sāka rāpties lejā. Kreisajā pusē spārnus nošvīkstināja gaisā uzspurgušu meža irbju bariņš, bet tagad tām nebija laika, visa uzmanība tika veltīta nokāpšanai — šur un tur no zemes rēgojās kailā akmens pamatne, uz kuras nezināmā ražojuma krosenes velnišķīgi slīdēja. Labi vēl, ka vīles neira, labi sašūtas, paldies par to pašu…

Starp pēdējiem kokiem Mazurs apstājās. Automāts smagi novilka plecu, pazīstama un ierasta sajūta, kas lieliski uzmundrināja. Lēni vilkās sekundes.

—    Kāpēc slāvam? — Olga pavaicāja, nolaizdama zemē murskulī savīto vējjaku ar vienkāršo bagāžu.

Mazurs klusēja. Lēni izvilka cigareti un, neievērojot paša noteikto limitu — cigarešu palicis maz, jātaupa — iekodās filtrā. Dziļi ievilka dūmu, pēc lam izpūzdams pa nāsīm.

Nelīdzēja. Viņš arī pats nesaprata, kas šobrīd notiek. No līdzenuma neatskanēja ne skanas, spoži spīdēja saule, netālu sausā kokā kala dzenis. Te valdīja miers un bezvējš, klusums un simetrija…

Nekādās briesmas nebija ne dzirdamas, ne redzamas. Un tomēr viņš nespēja iet uz priekšu, ne soli nevarēja paspert. Kaut kas turēja, kaut kas tāds, kas slēpās pašā. Lejup nedrīkstēja iet, tas arī viss.

Pārējo acīs jau vīdēja neizpratne. Bet viņš joprojām stāvēja, cieši sažņaudzis automātu, it kā ierastais ierocis spētu sniegt atbalstu.

—   Nu, vai mēs iesim? — Jegoršins kašķīgi izmeta.

Mazurs pat nešaubījās — vienkārši stāvēja kā akmens stabs un ieklausījās sevī. Nekādas iekšējas trauksmes, neērtības, nekā tamlīdzīgi. Ne sāp, ne urda…

Bet ne soli paspert.

Tā viņam vēl nebija gadījies. Gadās, protams, — jebkurš karavīrs par to pārliecinās — vārdos neaprakstāmas priekšnojautas. Tuvu briesmu, ievainojuma, nāves izjūta. Un tad bumvedēja komandieris uz savu atbildību atceļ kaujas lidojumu, un vēlāk tehniķis, kuram palūgts pārbaudīt motorus, apjucis kasa pakausi, ziņojot, ka labais motors noteikti būtu izgājis no ierindas tieši virs ienaidnieka teritorijas…

Piemēru ir daudz, varētu runāt vai līdz tumsai. Mazurs arī pats varētu šo kolekciju papildināt ar daudziem atgadījumiem — dažs labs noticis ar pašu, pārējie ar draugiem. Bet tur jau slēpjas tas āķis, ka vienmēr kaut kas ir sajūtams, lai arī vārdos to nav iespējams izteikt.

Šoreiz viņš nejuta absolūti neko. Bet bija stingri pārliecināts, ka uz ieleju neies. Un punkts.

—   Iesim, — viņš, atbrīvojies no stingruma, sacīja.

Un sāka virzīties pa kreisi, kur strupā leņķī sakļāvās divas stāvas nogāzes.

—   Atkal būs augšā jārāpjas? — dakteris sašuta.

Neko neatbildēdams, Mazurs tikai stūrgalvīgi virzījās uz priekšu, laiku pa laikam pabakstīdams ar nūju paparžu audzes. Sievietes gandrīz tūlīt devās viņam pakaļ. Arī dakteris, burkšķēdams un galvu grozīdams, tomēr neuzdrošinājās atklāti dumpoties. Sirds pamazām kļuva vieglāka. Nokāpuši lejā, viņi atkal sāka rāpties augšup.

Lūza kritis koks. Mazurs tūlīt pat nomērķēja uz to pusi. Starp kokiem pazibēja pelēkbalts plankums — tur skrēja marals, galvu noliecis, aizdrāzās lejup pa kori, parādījās ielejā…

Kluss būkšķis, blāvs uzliesmojums! Gaisā uzšāvās blīvs pelēku dūmu mākonītis. Sabrucis uz pakaļkājām, briedis uzlēca kājās un dīvainiem lēkšiem, grīļodamies un šūpodamies, metās bēgt. Atkal kluss sprādziens zem priekškājas, un ragainis aizkūleņoja, sāka spārdīties, bet nespēdams piecelties, vārtījās pa zemi un briesmīgi, sirdi plosoši brēca.

—   Visiem stāvēt uz vietas! — Mazurs uzkliedza.

Saliecies viņš devās uz turieni, vērīgi skatīdamies zem kājām. Briedis turpat vien raustījās, gribējās aizspiest ausis, bet Mazurs pamazām virzījās uz priekšu, kā aklais ar nūju taustīdams ceļu. Tad apstājās un pacēla pie acīm tālskati, izpētīdams plato nomītās zāles joslu.

Viņš jau apmēram nojauta, ko ieraudzīs. Tā arī bija: augstajā zālē starp suligajiem stiebriem rēgojās gandrīz tādas pašas krāsas, bet nedaudz citādi izliektas cietas Ūsiņas. Nebūtu vēja, tās būtu vēl nemanāmākas, bet vieglā pūsma viļņoja īsto zāli, atstājot nekustīgi slejamies ananasu lapām līdzīgos zaļos, stingros sariņus.

Vēl viens urdīga prāta riebeklīgs izgudrojums: vieglas kājnieku mīnas, dažos karadarbības teātros tās simtiem sēja no helikopteriem, no pieklājīga augstuma. Ieurbjas dziļi zemē, izbīda Ūsiņas, pietiek ar niecīgu pieskārienu… Modelis novecojis, bet visai efektīvs. Dažos zemeslodes stūrīšos tās var pirkt kaut vagoniem, būtu tik naudiņa.

Mīnu mazulis, protams, nogalināt nespēj — par vārgu. Pat zābaki ar īpašiem ielikteņiem pasargātu. Bet normālos apavos cilvēkam sakropļos pēdu. Tam jau arī domāts šis vienkāršais pretpartizānu ierocis: lai būtu pēc iespējas vairāk ievainoto, kas kļūtu par nastu džungļos klīstošajai vienībai…

Bet Mazuram pat viens vienīgs ievainotais nozīmētu šausmīgu apgrūtinājumu. īpaši, ja ievainots tiktu pats. Tad tikai atliktu ielaist lodi pierē, iepriekš to pašu iesakot darīt arī pārējiem…

Prohors izrādījās daudz nopietnāks, nekā Mazurs bija domājis. Uti gan, nekas pārsteidzošs — ārzemju sakari, starptautisks klubs izredzētajiem… Mazurs uzreiz varētu nosaukt vairākas pilsētas, kur tādas mīnas nopirki ir tikpat viegli kā glāzīti ciedru riekstu Šantarskā. Tad tāpēc helikopters parādījās… Aprēķins precīzs, jebkurš, kuru nomocījusi bezgalīgā augšup un lejup kāpšana, ar prieku drāzīsies uz ieleju.

Viņš pacēla automātu un ieraidīja briedim pierē lodi. Tas uzreiz apklusa un vairs nespārdījās. Pakaļējā ķermeņa daļa gulēja uz akmeņainās nogāzes, kur jau iztālēm varētu saskatīt jebkuru pārsteigumu, un Mazurs uzdrošinājās. Izvilcis nazi, piesardzīgi devās turp.

Minūtes piecpadsmit noķēpājies, viņš atgriezās pie savējiem, nesdams līdzi nodīrātu pakaļkāju, no kuras vēl pilēja asinis. Izlikdamies neredzam skumjos sieviešu skatienus, pagrūda savu nešļavu dakterim.

—    Lūk, arī gaļa… jūs nesīsiet. Iesim, jāapiet šai vietai krietns līkums. Un skatieties zem kājām, lūgtin lūdzu. Ja kāds uzsprāgs, pat nezinu, ko darīsim…

—   Mīnas?!

—    Vērtīgs novērojums, Vika, — Mazurs atbildēja. — Tās gan, nolādētās. Lai gan mazjaudīgas, tomēr īstas.

—    Ak, mans Dievs… — nevarēja saprast, vai viņa nopūšas vai iešņukstas. — Un rīt varbūt mums bumbas sāks mest virsū?

—   Vispirms viņiem mūs jāatrod, — Mazurs svarīgi paskaidroja. — Soļojiet aiz manis, pēdu pēdā…

Viņš gāja lēni, kā pa plānu ledu, vienā laidā iztaustot ceļu ar priedes kuju. Vispār jau tādas mantiņas izsēt taigas biežņā ir bezcerīgi: sapīsies vainagos, nepietiekami iegrims zemē, mētāsies, kur pagadās, tikai viena no simta nostāsies kaujas gatavībā. Te vairs nav līdzenums, cits klimats… Bet tā jau ir karavīra, profa, spriešana. Prohora svītā tādu varētu arī nebūt, iebērs uz labu laimi lieku sēklu — tāpēc modrību nedrīkstēja zaudēt. Neprofesionālu loģika — tumšs mežs…

Mazurs centās izvēlēties akmeņainas vietas, paldies Dievam, to te netrūka. Un bieži atskatījās. Vārgā komanda cītīgi čāpoja aiz viņa, pēdu pēdā. Brieža kāju dakteris nesa izstieptās rokās, pamanīdamies pat tagad saglabāt nicīgu ģīmi. Toties rīs gan pa diviem…

Aiz muguras piepeši pārsteigumā iekliedzās Olga. Mazurs uzreiz pustupus apgriezās, bet tur viss bija kārtībā — viņa stāvēja sveika un vesela, ar roku rādīdama kaut kur augšup.

—   Kas ir? — viņš uzsauca.

—   Kaul kas interesants zarā karājas…

Mazurs piegāja pie viņas. Tiešām, starp tumšzaļajām, kuplajām priežu ķepām vīdēja kaut kas iegarens, nedaudz gaišāks. Un tas nelīdzinājās ne dzīvniekam, ne putnam, nerunājot nemaz par vārnas vai vāveres ligzdu. Drīzāk jau saburzītai lupatai… vai nelielam izpletnītim, nu jā, varēja saskatīt kaut ko līdzīgu smalkām aukliņām, bet zemāk rēgojās melni rievota lodīte…

—   Vai mīna? — Olga bailīgi, bet reizē ziņkārīgi pavaicāja.

—    Velns viņu zina. — Mazurs pacēla tālskati, tagad šī mantiņa atradās tieši acu priekšā.

Mina var but jebkurā formā, kas ir, tas ir, bet — tomēr šis te vairāk atgādināja… Jā, tieši tā, mikrofonu.

—   Ejam! — Mazurs uzbrēca.

Un pirmais devās iekšā pašā saaudznī. Rokas tā vien niezēja notriekt ar lingu to nolādēto lodīti — bet noteikti tādu ir daudz. Vēl viens Vjetnamas brīnums — tādus daiktus tūkstošiem izbārstīja pa džungļiem, lai tic uztvertu sīkāko čaboņu — trenētas operatora ausis noteikti saklausīs soļu troksni, klusas sarunas…

Un pēc tam atlidoja lidmašīnas. Un bombardēja, cik jaudas…

Nu, pieņemsim, Prohoram nav bumbvedēja, bet tomēr labāk pārsalu, nekā piebērt sāli par maz…

Ahā! Atbalstījis plaukstu pret krituša koka apsūnojušo virsmu, Mazurs pārlēca pāri. Pasniedza roku Olgai, pēc tam Vikai. Dakteris pārrāpās pats. Vieta bija ļoti piemērota — vairāki taigas milzeņi — sen sadrupuši, visticamāk, aiz vecuma — dīvaini cits uz cita sagāzušies kā no kastītes izbērti sērkociņi. Apkārt jau sen izauguši jauni koki, sakļautiem vainagiem aizsedzot debesis.

—     Uz turieni! — Mazurs, notupies un apskatījis paslēptuvi, pamāja, tad vēl pamēģināja ar roku izkustināt tuvāko stumbru — nē turējās stingri.

Vika pirmā aizlīda četrrāpus, nepievēršot vērību mitrajām sūnām, kas smērēja muguru. Viņai pakaļ aizslīdēja Olga. Mazurs ar izteiksmigu žestu abām pa pēdām aizsūtīja dakteri. Pats ausīdamies palika stāvam. Labāk pēc tam izskatīties pēc pēdējā muļķa, nekā aukstam un skumjam atdusēties sūnās…

Mokoši ritēja laiks. Viņš jau nodomāja, ka aizšāvis garām, un sāka prātot, kā cienīgāk izkļūt no situācijas, neaptraipot komandiera, ērģļa, reputāciju, kad piepeši skaidri saklausīja smalku metālisku sikoņu, kas tuvojās kaut kur no ziemeļaustrumiem.

Četrrāpus parāpies zem stumbra, Mazurs pievienojās pārējiem, kuri, cieši saspiedušies, tupēja šaurajā patvērumā. Helikopters tu^pjās, tagad izgaisa visas šaubas. Tātad tepat vien tuvumā sēdējuši, līdzenumā. Un ar viņiem operators, kurš apzinīgi ieklausījās katrā taigas troksnīti…

Dzelžainās gaudas pārvērtās svelpjošos dārdos, kas laidās lejup kā varena prese.

Mazurs instinktīvi sarāvās, gribējās kļūt maziņam, maziņam, sīkulītim… Redzēt neko nevarēja — gluži kā peles zem malkas grēdas. Tuvu līdzās Vikas nobālusī seja. Mazurs mēģināja visai bramanīgi pamirkšķināt.

Viņi pamira, no visām pusēm satrupējušo stumbru ielenkti.

Līdzās ejai, caur kuru viņi ielīda koku krāvumā, vīdēja zaļa zāle — tas bija viss, ko Mazurs no savas vielas spēja saskatīt. Sulīgi zaļa zāle, nomelnējis, zvīņas izbozis, priedes čiekurs… Viss likās nereāli spilgts — kā jau tas notiek briesmu brīdī…

Likās, helikoptera skrūves varenā klaboņa teju, teju izraus kokus ar visām saknēm. Zāle Mazura acu priekšā salīgojās — tātad arī vainagi viļņojās, un helikopters karājas tieši virs galotnēm, viņi noteikti tagad cenšas kaut ko saskatīt…

Starp zāles stiebriem uzšāvās zemes šaltis — šauj! Motora rēkoņa pilnībā noslāpēja automāta troksni. Tūlīt pat galīgi saasinātie jutekļi uztvēra virkni spalgu sitienu pa viņus slēpjošo stumbru — nekas, cauri neizies, pat tik satrupējošā kokā automāta lodes iestrēgst kā spilvenā…

Jaudīgās gaudas te attālinājās, te atkal apstājas tieši virs galvas — helikopters nelieliem līkločiem manervēja pa taigu, truli un stūrgalvīgi apšaudīdams sopku.

Pamazām Mazura pieredzējušās ausis dūkoņā sāka atšķirt garas šāvienu kārtas — kā šujmašīnas klaboņu. Patronas nežēloja, maitas. Un arī automāti bija vairāki.

Šķita, tas turpinās veselu mūžību. Dūkoņa uzvilnīja, atplūda un atkal atgriezās. Vika, piespiedusies pie Mazura, nespēja apvaldīt drebuļus, bet viņš pats aukstasinīgi apsvēra izredzes. Un drīz vien saprata, ka to vispār nav. Ne jau ar viņa patronu duci mēģināt, uz labu laimi tēmējot, notriekt dzelzs putnu vai vismaz kādu no tiem, kuri tagad, ārā izliekušies, aizrautīgi tukšoja magazīnas. Piesardzīgi pabāzis laukā galvu, Mazurs palūkojās augšup, bet neko neieraudzīja — tikai milzu vilnī līgojās kuplie zari.

Piepeši prātā iegailējās biedējoša doma — ja nu ne tikai viņš ir gudrinieks? Ja nu vēl kādam iešāvies prātā vienkāršais triks — aizdedzināt mežu? Jaunzemi var diezgan viegli nodrošināt: jāsarīko tikai pretugunsgrēks vai veiksmīgi jāizvēlas vieta. Viņi jau šīs teritorijas labi pārzināja, par to varēja nešaubīties…

Mirkli viņš centās par to vispār nedomāt, pazibēja šizofrēniskas bailes, ka kāds tur, augšā, nolasīs šīs domas kā tanks tajā vecajā fantastiskajā stāstā… Un izdarīs tieši to, no kā upuris paniski baidās…

Muļķības! Saņemt sevi rokās! Atkal pār sīko strēmeli pārslīdēja oranžu strūkliņu sērija. Un metāliskā dūkoņa vēlreiz attālinājās. Šķiet, helikopters virzījās pa spirāli uz āri. Tātad viņi nespēj noteikt precīzu vietu… Vispār jau šādā situācijā neapšaubāmi jāizsēdina desants. Rotas viņiem nav, bet kāds pusotrs desmils rīkļurāvēju atradīsies. Tiesa, helikopteram te nav kur kur nosēsties — nelīdīs taču paši uz savām mīnām? —, bet tas nav šķērslis, cilvēkus var nolaist ar trosēm, tik blīvā aizsargugunī pat galvu nepacelsi… Un tāpēc Mazurs, pārvērties vienīgā dzirdē, centās nepalaist garām brīdī, kad apklusīs ieroči — tas nozīmēs, ka desants dodas lejup…

Nē, nekā tamlīdzīga. Helikopters, nepārtraukdams uguni, joprojām riņķoja virs sopkas. Kā tā, vai tiešām neatradās neviena gudra galva, kas spētu aizdomāties līdz desantam? Nu, nemaz neticas… Atbilde varēja būt tikai viena: viņi desantu izsēdināt baidās.

Ielāgojuši, ka divreiz iesaistoties kaujā, divreiz arī dabūja kaklā, ievainotos. Tāpēc ar savu ādu vairs riskēt nevēlas un dod priekšroku drošām darbībām. Mazurs to visu apdomāja bez kāda lepnuma vai triumfa — vienkārši ierasti apsvēra visas hipotēzes.

Pašķielējis pa labi, Vikas lielajās, šausmās sajēgu zaudējušās acīs ieraudzīja savu atspulgu.

Viņa vai nu, neapzinīgi glābiņu meklēdama, kļāvās pie Mazura ķermeņa, vai ārī mēģināja līst ārā, lai pa galvu pa kaklu mestos prom, kur acis rāda. Tā šādās situācijās gadās, piedzīvojot apšaudi no gaisa, nepieradušie bariem zaudē sajēgu…

Mazurs nedaudz pavirzīja sānis galvu — Vika spiedās virsū kā buldozers bez vadītāja, patiešām cenzdamās izlīst klajā vietā. Viņš izliecies pat pamanījās sāpīgi un brutāli iekost viņai auss ļipiņa. Vika saravās — kliedzienu noslāpēja uzmācīgā dunoņa —, seja sāpēs saviebās, un, šķiet, viņa nedaudz atjēdzās. Pār vaigiem sāka plūst asaras. Ar vienu roku viņu uzmanīgi pieturēdams, lai, nedod Dievs, pašu neizgrūstu laukā kā pudeles korķi, Mazurs, sev par pārsteigumu, noskūpstīja Viku uz vaiga. Pamanīja, ka arī viņa to sajuta, jo atslāba un iespieda seju sava glābēja kaklā. Tas uzreiz kļuva mitrs.

Un piepeši viss beidzās. Helikoptera dunoņa attālinājās. Vai nu patronas beigušās, vai arī degviela ļoti precīzi aprēķināta — nu jā, līdz jaunzemei patālu, neticas, ka viņiem visā taigā būtu ierīkoti lidlauki…

Sākumā likās, ka ausis piebāztas ar vati. Nedzirdēja ne skaņas. Pagāja labs laiks, pirms viņš saklausīja Vikas šņukstus. Paskatījās pār

viņas piccu dziļuma. Olga un dakteris, ierāvušies slēpnī, bailīgi skatījās pretim — šķiet, ievainots neviens neizskatījās.

Bez skaņas pavēlējis pārējiem sēdēt klusu, Mazurs četrrāpus izlīda ārā. Saliecies, turēdams automātu kaujas gatavībā, nedzirdami aizzagās starp kokiem. Pa spirāli aizvien plašāk, tāpat kā helikopters. Tad noslīga papardēs un ilgi tā pamiris sēdēja. Bet pretinieks vairs neparādījās. Neriskēja lēkt ārā, āži…

Atgriezies pie slēptuves, pieliecās un iesvilpās. Pirmā izlīda Vika. Pārlaidis viņai skatienu, Mazurs pašūpoja galvu, satvēra aiz pleciem un kārtīgi sapurināja. Tad galantā tonī piedāvāja:

—   Varbūt pļauku vēlaties? Patiešām labi palīdz…

—    N-nē, — viņa papurināja galvu. — Nu jau viss… — un automātiski pataustīja pietūkušo auss ļipiņu. — Nekas, gan…

—    Tad jau brīnišķīgi, — Mazurs nopriecājās un audzināšanas nolūkos pārliecinošā tonī piebilda: — Vika, tu esi malacis, labi turies, tevis dēļ prātu var zaudēt…

Viņa, nabadzīte, vārgi pasmaidīja, un Mazurs steigšus atvirzījās: no slēptuves parādījās mīļā sieviņa, bet sievietes, pat vislabākās, ir dīvaina lauta. Vari skaidrot, cik gribi, ka darbojies tikai lietišķu apsvērumu dēļ, izmantojot psihoterapijas pamatpaņēmienus…

—    Dakter, jūs lur gaļu esat aizmirsis, — viņš atgādināja. — Ielieniet pakaļ, labi?

—   K-k-kādu gaļu…

—    Brieža cisku, — Mazurs vēl maigāk paskaidroja. — Jūs to tur atstājāt. — Kad dakteris bez sajēgas papurināja galvu un aizlīda atpakaļ, viņš uzsmaidīja Olgai: — Lūk, tā, mīļā, es visus šos gadus bez tevis esmu izklaidējies. Apmēram tā. Aizraujoši, vai ne?

Lētā supermena loma Mazuram riebās, bet nācās vien saņemties, sakostiem zobiem mētājot nogludinātas, nevērīgas replikas, kuras turpat uz vietas tika sagudrotas. Pārējiem bija ne tikai jāuzticas, bet no sirds jāuzskata viņš par pārcilvēku. Tad jebkura pavēle tiks izpildīta bez iebildumiem, viņi nemanot droši bridīs līdzi jebkurā purvā… Vadonim jābūt supermenam, un viss.

Un tāpēc Mazurs atkal soļoja priekšgalā, moži smaididams un plecus izriezis, jokojās ar savām abām skaistulītēm, nemitīgi uzmanīdamies, lai Vikai adresētajos jociņos tās apdauzītais vīriņš, nolādētais sievišķis biksēs, nesaskatītu kādu erotisku zemtekstu.

Svilpodams ņipras dziesmiņas, viņš nevērīgi vicināja automātu, neaizmirsdams ielaist ar akmeni pa galvu neveiksmīgai vāverei, tādējādi papildinot provianta krājumus. Un piedevām vēl līdz ņirbēšanai piepūlēja acis, cenzdamies zālē un koku vainagos saskatīt iespējamos pārsteigumus.

Pārslcigumi vēl nebija gadījušies, bet dvēsele likās drūma kā mākonis.

Viņu bija izskaitļojuši. Maz ticams, ka milzīgas taigas teritorijas piekaisītas ar mīnām un mikrofoniem — viņi vienkārši uzskrēja virsū savdabīgam slēpnim. Pārāk ērta likās tā ieleja, kas ļāva reizē saīsināt ceļu un savienoja divas miniatūras «kalnu valstis». Pretinieku štābā noteikti centīgi studējuši kartes: Viņi redzēja visu šaha spēli, bet Mazurs ne.

Ko viņš spēja tiem pretstatīt? Vienīgi kādu nestandarta gājienu. Tikai kādu? Sarīkot ugunsgrēku? Griezties uz Šantarskas pusi, nodrošināties ar primitīvu barību un redzamā vietā nīkt pie upes, līdz parādīsies kāds tvaikonis, uz kura klāja, iespējams, .nebūtu Prohora līdzzinātāju? Bet upes milicija gan uz kuģa noteikti atradīsies, sliktākajā gadījumā iesēdinās aiz atslēgas un aizvedīs nopratināt uz guberņas pilsētu… Palaist muļķi — paziņot, ka viņi visi trīs aizlaidušies no sargiem Šantarskā, bet tagad, klejojumu nomocīti, nolēmuši padoties apgabala likumsargiem? Šantarskas guberņa ir pārāk liela, lai Prohors spētu uzpirkt visas amatpersonas… Bet kaut kādā veidā taču viņi panākuši, ka jau divas sezonas bez vēsts pazūd tūristi, un neviens tos nemeklē? Situācijiņa…

Mazurs apstājās un, brīdinoši pacēlis roku, paslēpās aiz stumbra. Paņēma tālskati.

Būdiņa atradās ielejā, pie strauta — neizskatīga tēstu baļķu būve ar pazemu spicu jumtu un, kas par brīnumu, iestiklotiem logiem. Taigas mednieka pajumtē stikli rāmjos ir tāda pati greznība kā rolsroiss Britānijā…

Viņš grozīja tālskati. Nē, nemaz nelīdzinās parastam ziemas miteklim. Būda gan necila, bet baļķi aptēsti, vainagi izlikti ideāli kā patronas aptverē, lievenītis akurāts, pie strauta — soliņš. Bet blakus, zem klajas debess, no baļķiem izveidots taisnstūris, kur iekšā neprātīgi zaļoja zāle…

—   Gaidīt šeit, — viņš izrīkoja.

Un devās uz priekšu, apmetot plašu loku, lai nokļūtu aiz būdiņas. Nāves klusums. Nekā tāda, kas līdzinātos mīnām. Kreisajā rokā viņš turēja iepriekš paceltu akmeni.

Aizmugurējā siena bija bez logiem. Piesardzīgi palūkojās gar stūri, Mazurs klusi kā spoks aizlavījās līdz logam un pietupās zem palodzes. Ilgi klausījās — ne skaņas, ne čaboņas. No šejienes labi varēja saskatīt baļķus, kuri veidoja kaut ko visai līdzīgu helikoptera nosēšanās laukumam.

Baļķi izskatījās cirsti vismaz pirms gada, pieredzējuši gan lietu, gan sniegu.

Atvēzējies aizmeta akmeni, un loga rūts šķindot saplīsa. Viņš atlēca atpakaļ, turēdams automātu šaušanas gatavībā. Ne skanas. Tikai spalgi iepīkstējās kāds dzīvnieciņš, un atkal — klusums.

Apņēmīgi piezadzies pie pavērtajām durvīm, atspēra tās lidz galam vaļā un iedrāzās būdiņā, aplaizdams apkārt automāta stobru.

T;id. nolaidis ieroci, ilgi stāvēja un klusi lamājās. Nekad vēl mūžā viņš nebija tik karsti alcis nogalināt — pat tad ne, kad ostas piestātnē atgriežoties atrada to, kas bija palicis pāri no Volodjas Cemjankina un vietējā seržanta — kutera apsargiem. Tic bija vīri, kuri labi apzinājās, uz ko iet — un arī paši, iekavās piebildīsim, spētu pret ienaidniekiem izturēties tikpat nehumāni. Un starp citu izturējās arī…

Būda sastāvēja no viena vienīga liela kambara. Stūrī ķieģeļu krāsns. Istabas vidu — galds un koka krēsli, arīdzan apstrādāti tik rūpīgi, ka nekādi neiederējās mednieka ziemas miteklī.

Bet pie pretējās sienas, no kuras tad arī vējoja pretīgā smaķele, rēgojās sakņupis skelets. Kādreiz cilvēks noteikti bija uzstiepts krustā, jēlādas siksniņām piesiets pie četriem baļķos iesistiem mietiem. Pec tam ieradušies sīkie plēsoņas, un norijuši gan siksniņas (uz viena mieta redzamas atliekas, gan gar līķi padarbojušies. Liekas, līķis te atstāts jau pagājušajā gadā — pietiekami ilgi, lai to apgrauztu līdz kauliem…

Tuvāk Mazurs negāja. Tāpat redzēja garās matu šķipsnas — agrāk gaišas. Bet stūrī, kaudzītē dzeltens sporta tērps un sarkana vējjaka.

Tā bijusi sieviete, un viņu spīdzinājuši — Mazurs pie krāsns ievēroja veselu komplektu aprūsējušu instrumentu, kuri varēja noderēt tikai vienai vajadzībai…

Viņš bija dzirdējis par tādām bagāto ārzemju Buratino izklaidēm, pēdējos gados īpaši modernām, — pagrīdes videofilmas, kur neko nesaprotošo upuri vispirms spīdzina un tad no tiesas nogalina. «Aktierus» vervēja patālāk no civilizācijas, trešajā pasaulē. Šķiet, ka te izklaidējies viens no šādiem gardēžiem: klientam vienmēr taisnība… Un laikam «estēts» bijis izņēmums, tāpēc jau viss aprūsējis…

Uzcītīgi pārmeklējis stūrus, Mazurs neko interesantu neatrada — dažas lūkšas pudeles laba ārzemju dzeramā, sarūsējušas konservu kārbas, sauja pirkstiņbateriju. Un steigšus devās prom, aizcirzdams durvis un ne reizi neatskatīdamies uz to, kas gulēja pie sienas.

—   Nu, kas tur ir? — Olga pavaicāja.

—    Neka īpaša, — viņš atteica, sajuzdams, kā seja savelkas stingā maskā. — Mūsu draugu būda, šņabīti dzēruši, tas arī viss…

Piecpadsmitā nodaļa Mīnus divi

Mi gla līganiem pienpelēki ziliem kamoliem slīdēja starp kokiem, un apkārt viss, kā šai laikā allaž gadās, likās mazliet nereāls. Mazurs tupus iekārtojās kaut kādā nokaltušā krūmājā — nosaukumu viņš nezināja, dzimtajā vietā tādi neauga —, sagatavojis lietošanai milzīgu mīkstā taigas dadža lapu (labāks par jebkuru tualetes papīru, ja kāds saprot). Automāts, kā ierasts karājās kaklā. Tā kā darbs, kuram viņš šobrīd nodevās, ļauj ilgi nodoties filozofiskām pārdomām, Mazurs nosprieda, ka uzskatījis dakteri par sliktāku, nekā tas īstenībā ir. Visas pēdējās dienas, ieskaitot diennakti, kas pagājusi pēc trakās apšaudes, Jegoršins turējās, ja ari ne braši, tad noteikti disciplinēti: ar iebildumiem neuzmācās un koncertus nerīkoja. Ja lika soļot pa kreisi — soļoja, pavēlēja turēt mēli aiz zobiem — turēja. Mazurs secināja, ka pašsaglabāšanās instinkts pat ar histēriķiem dara īstus brīnumus.

Kā vilku piemin, tā vilks klāt… Labajā pusē atskanēja krakšķis — tur dakteris, lielās vajadzības spiests ielīdis par dziļu krūmājā, lauzās taisni cauri dzelteno, nokaltušo vicu jūklim. Troksnis tāds, it kā tur skrietu degunradzis.

Aizmetis izmantoto daža lapu, Mazurs pacēlās un nikni nošņācās:

—   Traks esi palicis, vai? Kā alnis lauzies…

Viņu pamānījis, dakteris spēji pagriezās, trauslos zarus lauzdams, pieskrēja klāt un iečukstēja ausī:

—   Tur kāds taigā…

—   Kur? Kas? — Mazurs mierīgi pārvaicāja. Ierastā kustībā ar īkšķi nobīdīja drošinātāju.

—    Lūk, tur, — dakteris pastiepa roku. — starp kokiem aizslīdēja cilvēks kombinzonā.

—   Bet vai jums gadījumā nerēgojās? Šādā laikā…

—   Saku jums, aizlavījās. Un rokās kaut kas līdzīgs automātam…

—  Viens? — Mazurs, klusi pagriezdamies norādītajā virzienā, painteresējās.

—    Viens. Citus neredzēju. Ļoti veikli gāja, ne kas krakšķēja, ne čabēja…

—    Marš pie sievietēm — Mazurs pavēlēja. — Atri pamodini, lai gatavojas bēgt, ja kas… Un netrokšņo tā! Apej krūmājam apkārt…

Dakteris paklausīgi pamāja ar galvu un metās apkārt krūmiem, tūlīt pat pazuzdams aiz kokiem. Mazurs turēdams automātu ar stobru uz augšu, nedzirdami sāka virzīties pa biežņu tā, lai aizšķērsotu ceļu svešiniekam kombinzonā.

Uz nakšņošanu viņi bija apmetušies netālu no strautiņa sīkā ieplakā, kurai vienā pusē slējās neizložņājama vējgāze, bet otrā — gara kraujiņa pusotra cilvēka augumā, aiz kuras stāvi slējās sopkas nogāze. Kraujiņa bija dabas radīta, bet izskatījās tik akurāta un līdzena, it kā būtu darbojies buldozers. Ja Jcgoršins steigā neko nav sajaucis, tad svešais virzījās tā, lai nonāktu pie improvizētās telts no šīs krants — otrā pusē tikpat neizložņāt, vakar viņi vējgāzei apmeta līkumu, vairākus kilometrus garu cilpu…

Debesis austrumos jau sārtojās, lejpusē rotājoties ar smalku zelta apmalīti. Apkārt pamazām kļuva gaišāks, pelēkā rīta migla nemanāmi kusa, un taigā izbiedēti čiepstēja agrīnie putneļi. Viens svilpoja īpaši uzstājīgi: «Vit-vit! Vil-vit!» Kā uzvilkta mehāniskā rotaļlieta.

Putnu koris liecināja — tajā pusē viss mierīgi: neviens no daudzajiem spārnainiem, trelli pārtraucis, prom nespurdza, lai gan vēl pirms minūtēm piecām, kad viņš pats tur gāja, zemāk sēdošie putni apdomīgi palidoja tālāk, tieši uz turieni, kur tagad vīteroja… Ja kāds lavītos, vismaz viens pārītis palidotu nostāk…

Minūtes desmit Mazurs, īsiem pārskrējieniem pārvietojoties, ieklausījās putnu čivināšanā, taigā. Pastāvēja vairākos novērošanas punktos, līdz ņirboņai acīs vēroja kūstošās miglas strēles — bet nekā aizdomīga ne redzēja, ne dzirdēja.

Kaut kas nesaskanēja. Vajātāju acīs Mazurs, galvu varēja likt ķīlā, bija jau izpelnījies zināmu autoritāti, tāpēc vienu cilvēku viņi nesūtītu. Arī helikopteru nedzirdēja — no kurienes tad kājām varēja atnākt noslēpumainais svešinieks? Ja nu vienīgi viņi apmetušies divu soļu attālumā no vajātāju bivaka? Jebšu pa taigu klumzā kāds izmisis vientuļnieks, kuram nav nekādas saistības ar šejienes medību izpriecām? Vientuļnieku taigā vienmēr ir pietiekami, arī tagad apkārt klaiņo neviena neuzskaitīti «kreisie sabuļnieki», kuri neapgrūtina sevi ar medību biļetēm, zeltrači amatieri, klīzdami pa agrākajām zelta ieguves vietām, zeltsaknes racēji, un pavisam neizprotami ļautiņi, kuri, Dievs vien zina, kāpēc, mēroja neskaitāmās taigas verstis. Līdz šim atklāti runājot, darbojas vecais likums: cilvēks taigā ir bīstamāks par zvēru. Ja nu tāds, vienatnē klīzdams, ieraudzīja dakteri un nolēma turēties tālāk no grēka, apmest neizprotamajai nometnei līkumu…

Uti kā arī nebūtu, vislabāk tagad visus pacelt spārnos un no paša rīta sarīkot kārtīgu pārskrējienu. Tā izlēmis, Mazurs ātri devās uz telti.

Dakteri nekur neredzēja. Uz skujzaru kaudzes, kā miesīgas māsiņas cieši kopā sakļāvušās, snauda Olga un Vika. Ko tad tas murmulis nav pamodinājis, par ko domāja?

Mazurs, klusumā stāvēdams, dusmīgi palūkojās apkārt. Klusītēm iesvilpās, bet Jegoršins tā ari neparādījās.

Un tad nu viņam pieleca. Notupies viņš izgrūstīja «sieviešu bataljonu», čukstus steidzinādams:

—   Veicīgi celieties!

Un bez žēlastības satvēris zem padusēm tikko acis pavērušo Olgu, pastūma to sānis, pēc tam tieši tāpat izrīkodamies ar Viku. Mazurs sāka rakņāties pa zaru kaudzi, it kā krājumi paši spētu pazust taigā…

Bezcerīgi. Pārcilājis visu kaudzi, viņš tā ari neko neatrada. Pazudušas abas konservu kārbas, pazudis sūnās ievīstītais apceptais briežgaļas gabals. Un tālskatis. Loks ar desmit bultām. Viena blašķe ar ūdeni. Un reizē ar vienkāršo ekipējumu, protams, pazudis arī herr doktor.

Visu aprēķinājis, maita. Kopš viņi ar Mazuru izšķīrās, pagājusi nedaudz vairāk nekā ceturtdaļstunda. Apkārt — bezgalīga taiga, visas četras puses un trīssimt sešdesmit rumbu. Dzīties pakaļ bezjēdzīgi — viņš, Mazurs, nav ne Dersu Uzala, ne Čingačguks. Dakteris šobrīd vai nu pāris kilometru attālumā jož, ko kājas nes, vai arī paslēpies klusā vietiņā.

Ticamāks tomēr ir pirmais variants. Tas nebija nejaušs jūtu uzplūds, kur nu, viss rūpīgi apdomāts.

Pilnīgi iespējams, neizperināts ne vakar, ne arī aizvakar — viņš tikai gaidīja izdevīgu momentu, neuzdrīkstējās…

Mazurs nikni iespēra pa zaru kaudzi. Sievietes miegainām acīm neizpratnē viņu uzlūkoja.

—   Maita, — viņš sacīja. — Azis, nosist vajadzētu…

Un viņš patiešām varētu nosist. Dēļ tālskata un pieticīgajiem pārtikas krājumiem. Loks — tie bija nieki, bezroča kabatā glabājās rezerves stiegra, arī linga tepat — to dakteris nezaga, jo neprata apieties. Viņš noteikti būtu paķēris arī pārējās blašķes — tikai viena nelaime — roku nepietika, grūti būtu nest…

—   Bļāviens, nositīšu… — Mazurs noelsās, pats labi saprazdams, ka nenositīs — kur tagad meklēs? Kā meklēs?

Labi vēl, ka kabatā palikušas trīs cigarešu paciņas — citādi arī tās, maita, būtu pagrābis, lai no odiem atgaiņātos… Protams, ka nekāda svešinieka kombinezonā nebija. Jā, uz līdzenas vietas kaut ko tādu neizdomāt, te viss labi jāizprāto…

—    Pārbaudiet kabatas, — Mazurs pavēlēja sievietēm. — Veicīgi!

Vika, acis neziņā mirkšķinādama, lūkojās uz viņu un tad pēkšņi, Mazurs pēc sejas redzēja, visu saprata. Piepeši it kā novecoja. Klusi novilka:

—   Nevar būt…

—   Var gan, — viņš nežēlīgi atteica. — Pārbaudiet kabatas, kam es teicu! Abas!

Iebāzusi rokas kabatās, Vika vāri paraustīja plecus un tukšās plaukstas rādīdama, nočukstēja:

—   Sērkociņi pazuduši…

Olga, lūpas nikni sakniebusi, nodemonstrēja Mazuram uz āru izvērstās kabatas — arī viņai, lops, bija pamanījies atlikušo puskārbiņu izvilkt…

—   Tie ir sīkumi, meitenes, — viņš, īpaši neskumdams, noteica. — Man ir vēl divas kastītes, it kā jutis būtu. Loku uztaisīšu jaunu, tas nav grūti. Un, godīgi sakot, taigā, jo mazāk ļaužu grupā, jo labāk — ari pabarot vieglāk, un vispār…

—   Man jau likās, ka kabatā lien… — Olga noteica. — Kas viņam piepeši uznācis…

—   Viņam tas nebija piepeši, — Mazurs iebilda. — Tas izdzimtenis visu labi apdomājis. Nolēmis, ka vienatnē būs vieglāk. Vika, vai tad viņš prot pēc saules orientēties?

—    Nedaudz, — Vika, mehāniski kā lelle pamādama, nedzīvā balsī atbildēja. — Kā nekā tūrists.

—   Nu tad skaidrs, — Mazurs noteica. — Tā kā mums kopumā viss gāja kā pa sviestu, viņš nolēma, ka arī viens tiks galā. Protams, var gadīties, ka tomēr izies no taigas. Ja cilvēks ir nelietis, tas vēl nenozīmē, ka viņš ir neveiklis un nepraša…

Bet atzīšos godīgi, Viktorija, ja mūsu celiņi kaut kur krustosies, es viņam visas ribas tik iejūtīgi pārskaitīšu, ka pat dators labāk netiktu galā…

Ilgi un bezcerīgi uz viņu lūkojusies, Vika notupās un aizelsās raudās. Raudāja ilgi un aizrautīgi, plaukstām izsmērēdama pa seju asaras. Mazurs viņai netraucēja un arī Olgu aiz bizes satvēra, kad tā grasījās mierināt. Pavedis malā, savieba briesmīgu sejas izteiksmi un nočukstēja:

—   Ej labāk pačurāt, žēlotāja… Šādā situācijā vislabāk ļaut no sirds izraudāties, un punkts. Viņa jau neraud tāpēc, ka vīriņš piepeši pametis, ne jau aiz aizvainojuma — vienkārši kausā iepilināta pēdējā lāse, un nu viss plūst pāri straumēm…

Pagaidījis, kad šņuksti aprims — Vika sakņupa un paslēpa seju pie ceļiem un klusi trīsēja, — Mazurs notupās līdzās, noglāstīja plecu un sacīja:

—     Pietiek, muļķīt. Ir nu gan dārgums. Neviens tevi, ķepiņ, nepametīs. Kaut kā jau no taigas izvedīšu… Ej nu knaši savu burvīgo ģīmīti avota ūdenī noskalot. Mums taigā vajadzīgas apņēmīgas un savākušās sievietes, amazones… Vai saproti? Un vispār, laiks posties ceļā. Brokastis vēl kaut kur pa mežu skraida…

Viņa paklausīja — joprojām skumji pūzdama. Nevarēja teikt, ka pēkšņā nelaime Viku būtu salauzusi, tomēr tagad viņa, sevī noslēgusies, soļoja pa taigu kā robots.

Mazurs arī necentās nabadzīti izklaidēt — paskums un pati nomierināsies.

Viņam tāpat rūpju gana — jānoskata piemērots koks lokam un vēl uz visiem putniem akmeņi jāsviež — bultām nepieciešamas spalvas.

… Gadījās tā, ka vakariņas viņi dabūja, daļēji pateicoties Vikai. Tieši viņa ar kāju iebruka diezgan dziļā bedrē, noķēzīdama ar mēsliem gan kroseni, gan bikšu staru. Pēdējo dienu laikā visi kaut kā bija atmetuši manierīgumu — tādēļ Vika, joprojām bēdīga, savā nodabā sāka ar zāles kumšķi berzēt nosmērētās vietas, par pašu bedrīti neizrādīdama ne mazāko interesi. Toties Mazurs saausījas ne sliktāk par dresētu medibu suni.

Bedrīte, asinis pa degunu, bija āpša ateja. Āpši ir tīrīgi dzīvnieki, savā alā necieš ne mazākos netīrumus. Tic izrok bedrītes, tur nokārtojas un pilnas cītīgi aizrok. Alejas āpši neierīko pie alām, bet arī ne pārāk tālu…

Izziņojis atpūtu, Mazurs mierīgi, izmantojot organoleptisko metodi, izpētīja bedrītes saturu, tas ir, iebāza tur iekšā pirkstu un pēc tam apostīja. Likās, ka mēsli ir pat ļoti svaigi.

Viņš sāka riņķot pa mežu, metot aizvien plašākus lokus — un pēc minūtēm divdesmit atrada alu krūmiem noaugušā kraujā. Ar to vien neapmierinādamies, Mazurs turpināja meklējumus, līdz atrada «melno eju», rezerves izeju un pārliecinājās, ka tā ir vienīgā, saimnieks uzturējās mājās, par to viņš nešaubījās: āpsis, būdams nakts dzīvnieks, gaišā laikā guļ.

Tālāk jau bija pavisam vienkārši. Galveno ieeju cieši aizsprostojis ar jauno priedīšu galotnītēm un vēl drošības pēc nolicis sargos Olgu ar tikko nogrieztu mietu rokās, Mazurs piekodināja pilnībā izmest no galvas mīļoto rakstnieku Džeraldu Darelu un no visas sirds bliezt alas saimniekam pa pakausi, tikko tas parādīsies. Vai, sliktākajā gadījumā, ja sirdī ņems virsroku humānisms, āpsim izskrienot, aurot pilnā kaklā.

Pats viņš, izplēsis vējjakai oderi un iebāzis labi dziļi «melnajā» ejā, to aizdedzināja, vēl piemeta sausus zarus un vēlāk arī zāli.

Minūtes desmit viss bija mierīgi. No cauruma vēlās dūmi, bet lielākoties tomēr plūda uz iekšpusi. Mietu atvēzējis, Mazurs pacietīgi gaidīja.

Piepeši it kā no iekšas kāds būtu iedarbinājis varenu virzuli — kopā ar dzirksteļu mākoni no alas izlidoja degoši zariņi, zāle un visas šīs sirreālās ainavas vidū arī pats saimnieks, pa galvu pa kaklu cenzdamies izkļūt svaigā gaisā. Ejas vienā pusē stāvēdams, Mazurs tam iegāza ar mietu pa pakausi — akurāti un precīzi, kā ar laidi treniņā. Āpsis apmeta kūleni un aprima. Drošības pēc Mazurs sitienu atkārtoja vēlreiz, lai pilnībā salauztu kaklu, un tad, sajuzdams katram medniekam pazīstamo pacilājošo gurdumu, atvilka elpu. Ar egles zaru notrausis no kažoka dzirksteles, paķēra trofeju aiz pakaļkājām un vilka uz alas galveno ieeju. Pa ziemu labi apvēlies, āpsis svēra savus kilogramus piecpadsmit, — bija gandrīz metru garš, ar prāvu asti, melnu vēderu, kuplu pclēkdzeltenu spalvu un amizantu svītrainu purniņu. Akots likās ass un sarains, bet nekas, gan derēs…

—   Nu, vai tavs vīrs nav īsts apgādnieks? — Mazurs lepni sacīja, nolikdams Olgai pie kājām smago nešļavu.

Nometusi mietu, viņa nolaidās uz celīšiem un pataustīja purniņu:

—   Cik skaists… Žēl, — un steigšus piebilda: — Bet ēst taču jāēd.

—    Pareizi, — Mazurs piekrita. Paņēmis āpsi aiz ķepas, parādīja iespaidīgos nagus. — Redzēji? Ja šis skaistulītis tev no sirds iecirstu pa vēderu, tad tu vairs nepriecātos… Kur Vika?

—   Sēž, kur liki, un pārdzīvo.

—   Ej pie viņas un turi ausis pa vējam, būsi par sargu. Bet es tepat pastrādāšu.

Iedomājies, cik daudz darāmā, viņš nopūtās, izņēma abus nažus un notupās pie āpša. Dīrāšana nevilkās ilgi, toties milzums laika Mazurs patērēja, ādiņu ģērējot. Līdz ideālam, protams, tālu, bet vakarā vēl varēs pielabot…

Pārgriezis ādu gareniski uz pusēm, paķēra izķidāto liemeni un devās turp, kur bija atstājis sievietes.

Vika sēdēja zem priedes un smēķēja. Ieraudzījusi Mazuru samulsa — kā stingra tēva klātbūtnē:

—   Un es taču atmetu…

—   Nekas, — viņš mierināja. — Kūpiniet vien. Es jums te kažokus sameistaroju. Kārtīgs garums, protams neiznāca, bet ap vidu varēs aptīt — tomēr siltāk. — Un gaļas — milzums…

—   Vai tad to var ēst? — Olga neticīgi pavaicāja.

—    Inteliģence… — Mazurs nosprauslojās. — Ne tikai ēd, bet pat dakteri iesaka pret reimatismu un citām līdzīgām kaitēm. Un jums, manas daiļās, nāksies to visu stiept, lūdzamas nesirdieties…

Neslavas viņš sakārtoja ķīniešu gaumē — liemeni pārgrieza uz pusēm un katru gabalu divām strēmelēm piesēja pie īsas nūjas. Ļoti ērti nest, gan rokā, gan uz pleca. Strēmeles, protams, atkal nācās nogriezt no paša daudzcietušās jakas. Tā jau vairs nebija vējjaka, bet kaut kas līdzīgs vestei — vispirms pazuda piedurknes, tad odere, bet strēmeles Mazurs grieza, tikko radās vajadzība. Tā ka skats likās visai nosodāms. Tikai sudrabainās plastmasas pogas svinigi spīguļoja — nevienas netrūka, jo nekur nebija izmantojamas.

—   Re nu, atkal pamazām apaugam ar mantību, — viņš apmierināti nopūtās. — Lai ari tas āzis domāja, ka mūs plikus pasaulē palaidis… Paskatījies uz Viku, uzreiz aprāvās. Ar sīko izrunāšanos pietika, lai viņa vienā mirklī noslēgtos sevī. Atkal klīdīs pa taigu ar traģisku sejas izteiksmi, slepus kā nopērts šunelis bīdamās, ka to pametīs. Bet viņam šobrīd, atklāti sakot, nebija ne mazākās vēlēšanās ilgi un prātīgi mierināt ar iejūtīgām tirādēm un pārliecinošām intonācijām. Ja pavisam godīgi, tad Mazurs ne reizi vien bija pieķēris sevi domājam: «Re, uzsēdusies man uz kakla…» Kas, protams, nenozīmēja, ka viņš to grasās pamest. Tomēr grūtsirdību Vika uzdzina neaprakslāmu — tā jūtas visi komandieri, kuriem nemitīgi ierindā jāredz skābi ģīmji:

—    Vai pusceļu mēs vismaz esam novicojuši? — Olga painteresējās.

—   Laikam gan, — Mazurs sameloja.

Aptuveni rēķinot, viņi nebija nogājuši vis pusi, bet gan nedaudz vairāk par trešdaļu ceļa — bet nevar taču cilvēkus sarūgtināt? Lai gan — varbūt ari bija puse, pats velns te netiktu gudrs. Lai kā «specus» netrenētu, no viņiem varēja uztaisīt dzīvos kompasus, bet «iekšējos spidometrus» nu nekādi, ar to bija sliktāk. Skaiti soļus un rēķini, cik gribi. Var jau būt, ka pusi arī…

—   Tāds iespaids, ka uz vietas vien riņķojam… Vienas un tās pašas ainavas.

—   Neesi, Krievijā dzīvodama, radusi pie mūsu vēriena, — Mazurs paskaidroja. — Cik atceros, ari pa Šantaru kuģojot, to pašu teici — sak, tā vien liekas, ka uz vietas stāvam, tik vienveidīgi izskatās krasti… Labi vēl, ka nav jāklimst pa tuksnesi. Ceļu es arī tur atrastu, bet ar ūdeni būtu sliktāk. Tāpat ar ēdamo. Bet vispār — vai zināt, kas ir vislabākie karavānu pavadoņi? Aklie.

—    Kas? — pat Vika, alegoriskais pasaules skumju iemiesojums, izrādīja ziņkāri.

Pavisam nopietni, aklie, — Mazurs sacīja. — Es vienu tādu redzēju… — viņš attapās. — Karstajās zemēs. Vai nesaprotiet, kas par joku? Tuksnesī karavānu ceļi ir pastāvīgas trases, simtiem gadu pa tiem čāpojuši tūkstošiem kamieļu. Un cītīgi čurājuši, protams. Kamieļi dzert nedzer, bet čurā gan pamatīgi. Un pa šiem gadsimtiem ceļš piesūcies ar urīna smaku. Redzīgais to īpaši nejūt. — bet aklais — cita lieta, viņam atlikušās maņas saasinājušās… Tā nu ved kā pa diedziņu, darbojas kā kompass.

—    Paskat tik, bet … — Vika iesāka un piepeši aprāvās, ārkārtīgi izbiedētu skatienu lūkodamās Mazuram pār plecu.

Tai brīdī viņš tupēja. Nepieceldamies tūlīt pat nokrita uz labā sāna, un noklikšķinājis drošinātāju, pavēlās nostāk. Vēl gulēdams, ar acs kaktiņu piefiksēja milzīgu bruņu plankumu. Dīvaini, bet sirds uzreiz kļuva vieglāka. Lēni, ļoti lēni iztaisnojās, viņš skaļi caur zobiem nošņāca:

—   Sastingi! Sastingt abām!

Kādu trīsdesmit metru attālumā starp divām priedēm stāvēja varens lācis un, plakanpieraino galvu zemu noliecis, dusmīgi glūnēja mazām actiņām.

Purns tam bija aplipis ar dzeltenigu vilnu. Vienā mirklī aprēķinājis virzienu, no kurienes ieradās taigas saimnieks, Mazurs apjēdza, ka ķepainis, aprijis gravā izmestās āpša iekšas, devies pa pēdām — liemeni viņš taču vilka pa zemi, un asinis arī pilēja. Visai iespējams, ka lācis pats cītīgi izsekojis garšīgo āpsi — gadās, ka tic milzums laika velti, lai tik izdabūtu no zemes sīku burunduku, bet te tāda delikatese…

Mazurs airi atskatījās. Sievietes bija sastingušas kā statujas. — Nevis izpildīdamas pavēli, bet no bailēm. Viņš līgani pārlika drošinātāju uz «nepārtrauktu uguni». Vējš pūla uz cilvēka pusi, nesdams līdzi blīvu zvēra smakas vilni.

Lācis lāpāt vien stāvēja, viegli grozīdams galvu no vienas puses uz otru — Mazurs no savas vietas viegli varēja ielaist zvērā kārtīgu automāta kārtu, bet bija žēl patronu. Daudz nāksies izšaut, varbūt pat visas. Uz tik lielu zvēru šī kalibra automāts (un pat «normālais» 7,62) kaul kā nevelk. Nav efektivitātes. īpaši tagad, kad tas pavērsis šurp pieri, — lode var pal no biezās ādas rikošetā atlēkt atpakaļ, tā paša kūleņojošā lidojuma dēļ…

Visas šis domas caur Mazura smadzenēm izjoņoja vienā mirkli, un viņš saprata, ka lā būtu Pirra uzvara — pats paliktu ar tukšu automātu. Slobru nenovērsdams, viņš ievilka plaušās vairāk gaisa un, cik spēdams, dobji ierēcās un ieņurdējās.

Vienīgā cerība tagad uz dzīvnieka refleksiem un paradumiem. Nav vairs ko dalīt dzīvo radību cilvēkos un zvēros. Doma gauži vienkārša: lācim jāsaprot, ka atdrāzies pie sveša laupījuma, un tas, ka konkurents šoreiz nebija meža līdziemītnieks, bet gan homo sapieris, neko nemainīja. Lai gan, kas zina — lieši ar cilvēku lācis cenšas nepīlics. Un lieliski saprot, kas ir bise.

Izdzirdis Mazura rēkšanu, lācis pacēla virslūpu, atsegdams dzeltenīgos ilkņus. Ari pats dobji ieņurdējās. Mazurs bija gatavs, tikko tas paspers kaut soli uz priekšu.

Bet nebija vajadzības.

Lācis, raustīdams degunu, brīdi pastāvēja, tad devās prom, sāniski, sāniski vien, ar visu augumu likdams saprast, ka viņš te tā vienkārši pastaigājas, tāda maza promenāde pirms pusdienām, — atkāpās saaudznī, tramīgi grozīdams galvu. Un bez skaņas nozuda taigā, tikai reizi kā milzīgs spalvu kamols pazibēdams starp tālīnajiem kokiem — un tulīt arī bez miņas pagaisdams. Dzīvnieks bija paēdis un mierīgs, tā nu viss izgāja labi…

—   Fu, — Mazurs, gluži kā lācis galvu purinādams, nopūtās. — Vai ģībt neviens netaisījās?

Abas amazones izskatījās bālas, bet kājās turējās un acis nebolīja — šķiet, pamazām sākdamas izprast vienkāršo patiesību, ka visbīstamākais dzīvnieks taigā ir tieši cilvēks. Viņu situācijā šī ābeces patiesība kaut ka ātri liek apgūla…

—    Iesim, — Mazurs izrīkoja. — Pietiks, esam jau aizsēdējušies. Pusdienās odziņas paēdisim… ja gadīsies ceļā.

—     Vai viņš vairāk neatgriezīsies? — Olga bailīgi pavaicāja, nenovērsdama skatienu no meža.

—    Šādos gadījumos lācis nekad neatgriežas, Mazurs viņu mierināja.

Tie bija līrie meli. Tieši uz šādu gājienu lācis ir spējīgs, klusi piezogolies no mugurpuses — pēdas tam mīkstas kā spilventiņi, pat sausu zariņu nepārlauzīs. Cita lieta, ka augustā aprimis dzīvnieks nav spējīgs tik kaislīgi iekārot āpša gaļu, lai mestos vajāt apbruņotu cilvēku — būtni, kam laigā izrāda drūmu cieņu…

Sākumā Mazurs tomēr cītīgi lūkojās atpakaļ. Tad meta mieru, kaut kur no augšas, no tuvākās sopkas nogāzes, atskanēja varens rēciens: lāči baros nestaigā, katram ir savs milzigs iecirknis, kuru tie cītīgi iezīmē un apdzīvo. Tātad tur noteikti rēca viņu nesenais paziņa — taktiski atgādinot, ka viņi tomēr lāčo pa tā īpašumiem…

Mazurs atslābinājies pat klusi iemurminājās:

Ai, lācīti, tētiņ, Neaiztiec manu gotiņu, Neaiztiec manu galviņu…

Viņā vairs nemājoja pilsētnieka domas un jūtas. Uz mirkli likās, ka izdevies ielīst pirmatnējā cilvēka ādā: soļo tik savā nodabā ar ieroci, pa priekšu sievietes stiepj paša nomedītā dzīvnieka gaļu, viena jau pieder, arī otra gatava atdoties, tikai jāpamet ar aci, neviens nav ievainots, bet nezināmā atstatumā pulcējas ienaidnieki, gatavi rīkoties ;ir levi tikpat mežonigi, cik tu ar viņiem, ja godīgi… Dīvaina sajūta. Ne īsti biedējoša, ne īsti uzbudinoša. Pilnīgi neticas, ka kaut kur, aiz kalniem un lejām, pa asfaltu braukā mašīnas, slejas daudzstāvu nami, sievietes staigā kleitās un smaržo pēc parfīmiem…

Visvairāk bija žēl daktera aizstieptā tālskata, pārējais — laika jautājums. Tomēr arī bez binokļa viņš no apaļas, kapu kurgānam līdzīgas sopkas virsotnes starp kokiem saskatīja kādu taigas biežņā pilnīgi neiederīgu priekšmetu — mazas noras vidū stāvēja netīri zaļgana cisterna ar platu atveri. Izskats un gabarīti liecināja, ka tā noņemta no armijas degvielas uzpildītāja šasijas. Un līdzās, ne mazākās kustības, nevienas telts.

Atstājis sievietes saaudznī, viņš apmeta ap noru divus likumus, bet nekādus divkājainus nepamanīja. Tad, ilgāk neslēpdamies, izgāja klajumā.

Cisterna tiešām no degvielas uzpildītāja. Acīmredzot ar helikopteru atveduši. Ar dūri izklaudzinājis, Mazurs saprata, ka tā piepildīta apmēram par divām trešdaļām. Pārmeklējis klajumu, viņš krūmos atrada alumīnija kāpnītes, tieši tik garas, lai aizrāptos lidz atverei. Pretējā noras galā šur un tur nelielas gropes, dažas pavisam svaigas, pat helikoptera riteņu piemītā zāle vēl nebija paspējusi novīst. Iznāk, ka viņi ieklīduši rezerves lidlaukā. Kāpēc tas vajadzīgs, ja helikopters, neiztukšojot tvertnes pilnībā, spēj no apmetnes aizvilkt līdz Pižmanai?

Atbilde vienkārša: iespējams, helikopters nerimtīgi riņķo virs taigas un, apruņojics ar kādu detektoru, ķemmē kvadrātu pēc kvadrāta. Mazurs Prohora vietā tieši tā arī rīkotos un padzenātu klabekli vairākas dienas, nepaļaujoties tikai uz minu laukiem un slēpņiem — to nevarēja būt pārāk daudz…

Nu, bet helikopteru viņi nedzirdēja tāpēc, ka tas pietupies pie kādas citas vietas. Tur kaut ko nepareizi aprēķinājuši. Ari viņi nebija ne dievi, ne dēmoni.

Neciešami gribējās uz velna paraušanu aizdedzināt cisternu, bet būtiskus zaudējumus pretiniekam tas nesagādātu, toties noteikti atklātu Mazura atrašanās vietu. Nācās retirēt. Atkāpjoties atpakļ taigā, viņam atkal iešāvās prātā doma par ugunsgrēku.

Kur gudrs cilvēks paslēps lapu? Mežā. Un kad vislabāk laisties lapās? Kad apkārt jūklis.

Galīgi izlēma, nonākot līdz kraujām. Mazuram arī agrāk bija aizdomas, ka viņi virzās pa plakankalni, metrus trīssimts vai pat puskilometru virs daudzinātā jūras līmeņa — veca ūdenslīdēju pieredze pēc tikko jaušamas spiediena maiņas uz bungādiņām ļāva to diezgan precīzi noteikt, uz sauszemes darbojas tas pats princips. Tagad šaubas

i/gaisa. Visas šīs dienas viņi soļojuši pa garu plato, nonākot pie 1 linšainām sopkām, dažviet pilnīgi kailām. Aiz sopkām sākas kraujas

-       vietām lēzenas, citur stāvākas, — bet lejā, kur vien skaties, kilometriem tālu pletās taiga, pamīšus ar plašiem klajumiem, kurus šur Iiii šķērsoja šauru un seklu upīšu tumšzilās līnijas.

Šamējās amazones stāvēja plecu pie pleca, tik priecīgi vērojot i i'ļiniekiem pavērušos āri, it kā cerot tūlīt saskatīt Šantarskas nomali.

Mazurs ari pats attapās, ka cenšas salūkot Pižmanu, kur ne reizi nebija bijis un pat nespēja iztēloties kā ši pilsētele vispār izskatās.

Nē, ne miņas no cilvēka klātbūtnes. Vējš te, virsotnē, pūta stipri — tieši sejā, no dienvidiem. Kamēr viņi stāvēja, ne reizi nemainīja virzienu.

I apat kā četras iekšējās dienas. Nē, uz dienvidiem ugunsgēks nevirzīsies, skries līdz ar vēju…

—    Salieciet mantiņas, lūk tur, zem priedes, — Mazurs, beidzot izlēmis, pavēlēja. Jums būs darbiņš…

Un jau iepriekš noskatīja vietu, pa kuru varētu norāpties līdz līdzenumam, godīgi brīdinot, ka pēc tam pieprasīs izlikties līdz pēdējam.

Atgriezušies pa savām pēdām metrus trīssimts atpakaļ, uz turieni, kur slējās koku biežņa, viņi ķērās pie darba, sākdami plēst tāsis — vielām ar nažiem, vietām — rokām. Amazones tūlīt pat aplauza nagus. Tie pamazām bija kļuvuši aizvien nožēlojamāki, bet Mazurs viņas nesaudzēja. Un arī pašas palikušas mežonīgākas — tāpēc iztika bez liekām traģēdijām. Paralēli lauza arī sausos zarus, krūmus un jaunos kociņus, kuri aizkaltuši pieaugušo līdzbiedru ēnā — tos uzreiz varēja pazīt pēc rūsganajām skujām. Visgrūtāk, kā viņam likās, klājās pašam — gan jālauž — jāplēš — jāvelk, gan jākomandē. Un vēl jāklausās apkārtējās skaņās, turot kaklā automātu… <

Saaudznī sakrāva vairākas kaudzes. Mazuram dvēselē uzvilnīja smagas duļķes — nekad nebija domājis, ka nāksies tā savām rokām aizdedzināt taigu. Bet viņš pietiekami labi atcerējās pirms mēneša skatīto telereportāžu, atcerējās, cik cilvēku un tehnikas nosūtīja uz uguns vietu, kāda sacēlās burzma, bet toreiz ugunsgrēks sākās vēl talak ziemeļos, tiesa, nedaudz vairāk uz austrumiem. Tā nu gan Prohoram izdosies sariebt, ja paveiksies (un nāksies Prohoram gribot negribot pieklust), gan pašiem nāks par labu — neviens no taigas iznākušiem skrandaiņiem neuzmāksies ar liekiem jautājumiem. Jāizdomā tikai kāda sarežģītāka leģenda, nolādētos tetovējumus uz rokām jau nenoslēpt. Ja nu vienīgi apsaitēt, aizbildinoties ar apdegumiem…

Domās atvainojies visai taigai kopumā, nevis kādam konkrēti, viņš aizdedzināja bērza tāss vīstokli. Aizdegās ātri. Improvizēto lāpu Mazurs iebāza sauso zaru un tāšu kaudzē, kas bija sakrauta ap

varenu priedi ciešā jaunaudzes skāvienā. Uzliesmoja, pieņēmās spēkā. Mazurs metās pie pārējām kaudzēm, rūgti nosmīnēdams, — sūda Prometejs…

Sprakšķēja liesmas. Uz rudo, plīvojošo uguns mēļu fona iezīmējās jauno kociņu ģeometriski precīzās līnijas. Mirklis — un tie uzliesmoja kā salmi. Sprakstēdamas dega skujas. Pamazām iekvēlojās augsto priežu biezās mizas, jau liesmoja pa vidu iespraukušies bērziņi — īpaši sirsnīgi dega divi, kaili, apdzeltējuši un apkaltuši, kuriem mizu sen jau nokapājuši strādīgie dzeņi.

Tāsis dega kārtīgi, vīdamās nomelnējušos rullīšos. Virs galvas aizsvilpa spārni — tur steidzās glābties kāds putnu bariņš. Lāča žēl, Mazurs nodomāja. Nekas, kazi aizies… Šķiet, tālāk rēgojās ezeriņš, varbūt tur nelaimi pārlaidīs…

Dega lieliski, sejā dvesa sausa kvēle, un viņš atkāpās pretim vējam, kurš lidodams no dienvidiem, nesteidzīgi uzputa uguni, smagi veldams ugunsgrēku uz ziemeļiem. Liesmas jau slējās monolīta sienā, veikli pārkūleņoja pāri krūmājam, sprausloja un gaudoja, šļakstot karstas priežu sveķu šļakatas, laizīja stumbrus, cenzdamās izkļūt līdz vainagiem. Sen bija laiks pazust, bet Mazurs tik stāvēja un lūkojās uguni, pakļaudamies^ noslēpumainam instinktam.

Attapās — uguns jau trakoja gan keisajā gan labajā pusē — un metās begt atpakaļ uz krauju, kur gaidīja sievietes.

…Viņi sen jau soļoja pa līdzenumu, bet Mazurs atskatīdamies joprojām ziemeļos virs tumšzilās robotās horizonta maliņas, saredzēja melnu dūmu strēmeles. Tās kļuva aizvien mazākas un tad vispār izzuda. Ugunsgrēks iedegās un aizskrēja līdz ar vēju. Jaunzeme, visticamāk, necietīs, pārāk tālu, bet tā cisterna ar degvielu noteikti sen uzsprāgusi, piesviežot ugunij jaunu ēdamo un vērienu. Starp to un vietu, kur Mazurs iekūra sārtus — vienvienīga taiga…

Nakšņošana iznāca karaliska. Pievakarē viņi uzdūrās dabas kuriozam, īstai pilij. Dziļā ieplakā virs zemes izspraukušies vareni pienbalti kvarca bluķi, kuros rēgojās daudz aiļu — pa gadsimtiem pazemes ūdeņi izgrauzuši īstu alu labirintu ar sarežģītām ejām, kur dažviet iespējams ielīst tikai četrrāpus — uz tuneļiem, kuros, pat visā garumā izslejoties, galva nesniedzās līdz griestiem.

Līdz saulrietam vēl bija stundas divas, bet Mazurs nesvārstīdamies izziņoja atpūtu. Amazones galīgi pārgurušas, jāļauj atpūsties. Šis labirints noderēs ne tikai par pajumti, bet būs ari drošs cietoksnis — ar degošu zaru kūli rokās ātri izložņājis tuvējās pārejas, Mazurs pārliecinājās, ka tās stiepjas desmitiem metru dziļumā un lejup, bet izeju tik daudz, ka pat vesels vads tās nespētu noslēgt. Maz ticams, ka kādam varētu atrasties precīzs labirinta plāns, un neviens prātīgs ulvēks jau tajā arī iekšā nelīdīs. Pieņemsim, varētu ieliet iekšā kādu pustonnu benzīna un aizdedzināt, bet pirms tam jau bēgļi vēl jāatrod. Caur kvarca slāni cilvēka klātbūtni neviens detektors neatklās, zeme pie alas ieejas akmeņaina, un visār tā nemaz nebija zeme — pliks kvarcs, uz kura vietām dzeltēja vēja atpūstās smiltis. Apsvēris visus par un pret, Mazurs iekārtoja sievietes atsevišķā alā, līdz pat tumsai stiepdams turp sausus žagarus un skujkoku zarus.

Iznāca īsti klasiska pirmatnējas dzīves aina — ieapaļā alā karsti liesmoja ugunskurs, uz kura Mazurs nolēma izcept uzreiz visu āpsi (cepta gaļa tomēr glabājas ilgāk par jēlu). Aliņa bija liela, tāpēc kakti grima tumsā, bet sievietes dzidro liesmu atspulgos atkal šķita īstas skaistules, kuru burvīgums nebija cietis pat ilgajos taigas klejojumos, kad no ikdienā nepieciešamajām lietām bija pieejama tikai Mazura pašdarinātā ķemme, kas pirmajā acu uzmetienā vairāk līdzinājās veclaicīgam moku rīkam. Vēlēdamies nodarbināt rokas, un pie viena arī galvu, viņš sāka no ciedra zara griezt otru ķemmi, cenšoties to izveidot nedaudz smalkāku. Olga atpina bizi un sāka ķemmēt matus ar veco, laiku pa laiku saviebdamās. Alā kļuva silti, pat karsti, un viņa vaļīgi pavēra vējjaku līdz jostasvietai. Mazurs pats jau sen sēdēja līdz vidum kails, prātodams, vai spēs ar nazi noskūties, ar to, kuram raga spals. Un vēl — kur viņam ar Olgu divatā nolīst. Lai arī daudzas dienas ilgušais pārgājiens nokausēja kā miesu, tā dvēseli, pietika pakavēt skatienu pie jaunās sievas, lai tūlīt ausī atskanētu nelabā čuksti. īpaši šobrīd, kad ugunskura liesmu gaismā Olga šķita nedaudz sveša un tāpēc vēl valdzinošāka.

Uz sārtajiem apdeguļiem sprakstēja āpša tauku piles. Sāka strāvot apctītelīgi aromāti. Netālu, kaut kur lejā, urdza neredzams strautiņš.

—   Ko jūs mani, gardemarīn, tā urbjaties acīm? — Olga naivā balsī pavaicāja. — Traki mežonīgs skatiens… Vika, sirds jūt, ka mani grib pavest. Vai aizstāvēsi, ja tikumība tiks apdraudēta?

Nekādas reakcijas. Vika gulēja ar muguru pret ugunskuru, ēnā, palikusi zem vaiga sakļautas plaukstas — nu jau pusstundu, gandrīz nepakustēdamās, tikai dažbrīd viscaur notrīsēdama. Visvairāk Mazurs baidījās, ka viņa varētu salūzt. Te viss kā uz delnas, vīrelis, lai ari lēts, tomēr bija vienigā tuvā būtne, kas droši saistīja ar lielo pasauli, un visu tur palikušo. Viņi abi ar Olgu, — grozi kā gribi, nav nekas vairāk par nejaušiem ceļabiedriem, svešinieki. Viņiem — sava saikne, sava pasaulīte, kura citiem slēgta, lai kā arī neliktos, ka šis mikrokosms plaši atvērts ari nabaga ceļabiedrenei…

—   Lūk, — Mazurs lepni noteica, sniegdams Olgai pēc izskata visai pieklājīgu ķemmi — precīza anonīma akmens laikmeta meistara darba kopija, kurš mita netālu no nākamās Romas…

—   Tā jau izskatās, — viņa iespurdzās. Tad apsēdusies līdzās Vikai, nedaudz sapurināja, piespiežot apsēsties un pat sāka ķemmēt matus kā mazai meitenei. Zagšus jautājoši pavērās Mazurā. Viņš apjucis paraustīja plecus, galīgi nezinādams, kā te līdzēt. Pagrozīja iesmus ar āpša gaļu — Mazurs jau laikus bija sastiepis lielus akmeņus un aplicis ap uguni, iznāca visai ciešams pavards.

—    Labi, — viņš pieceldamies noteica. — Jūs te pačukstaties par saviem meiteņu noslēpumiem, bet es iešu patrulēt. Uzkāris plecā automātu, paņēma degošu zaru un pieliecies iegāja tunelī. Nonācis līdz pagriezienam, aiz kura melnēja izeja, rūpīgi nomīdīja uguni, ieklausījās un tad izslīdēja ārā zem zvaigžņotajām debesīm.

Gaiss icplaciņā bija nekustīgs, ne mazākās pūsmiņas. Augstu virs priežu galotnēm karājās mēness, līdzinādamies no iekšpuses izgaismotai stikla bumbai. Naksnīgā dzīve, kā parasts, ritēja bez liekām skaņām: pāris reižu taigas dzīlēs šaušalīgi novaidējās pūce, tepat netālu kāds iepīkstējās, veikli uzrāpdamies kokā. Mazurs devās pa ieplacinu uz priekšu. Uz nogāzes, viņa acu augstumā, uz mirkli nozibēja divas sudrabaini zaļas acis, bet Mazurs vienaldzīgi pasoļoja garām: acu lielums un attālums starp tām liecināja, ka skatās kāds taigas sikulis, iespējams, lapsa.

Uzkāpis pa nokalni augšā, pagriezās ar seju pret ziemeļiem. Tad pārvietojās vairāk pa kreisi, lai ieapaļā sopka neaizegtu apvārsni. Kā tad. Tālu ziemeļos virs horizonta tikko jaušami trīsēja zeltaina līnija. — ugunsgrēks dzīvoja pats savu dzīvi, izplezdamies plašumā un tālumā. Viss kārtībā, drīz tur sāksies īsta elle…

Viņam, lai izglābtos, nācās sarīkot ugunsgrēku otro reizi mūžā. Tāpēc par agru uztraukties, velna burvis pareģoja arī trešo…

Pirmais ugunsgrēks gadījās pirms divpadsmit gadiem vietā, kuru Mazurs pat klusībā bija pieradis dēvēt vienkārši par Ostu. Toreiz viss bija tik slepens, daudz slepenāks, nekā jebkad agrāk — un, kā viņam vēlāk kā lielu noslēpumu pačukstēja, pat pievilcīgais anglosaksis Dramonds, inkognito stāvēdams aiz tiem, kas centās noķert Mazura grupu, īsts profesionālis, kura ģeneoloģiskais koks pat saskārās ar Indriķa Plantageneta pēcteču zariņa blakusatvasi, nebija sapratis, ar ko viņam bijusi darīšana.

… Uz astes viņiem uzsēdās Ostā, kad septītnieks atgriezās no svešās pekles, nesdams līdzi dzelzs koferīti — kaseti ar papīriem, kurus vienas puses admirāļi nemainītu ne pret kādiem briljantiem, bet otras puses admirāļi tieši otrādi — izmantotu jebkuru iespēju nokārtot lietu ar apmaiņas palīdzību. Tieši tur tad viņi arī atrada Volodju Čcmjakinu un spico vietējo seržantu — gandrīz neatpazīstamā skatā. Nejauši uzskrējušo «zilo akselbanšu grupiņu», kas to izdarīja,

Mazura puiši ātri piebeidza, bet kuteris jau bija nosvilināts — ar visiem akvalangiem, zemūdens bukseriem un citu greznību, kura Ieredzēta, lai slepeni atkāptos. Iznāca galīgi sūdīgi — Ostā teju, teju Ielauzīsies vajātāju džipi, bāzes kuģis nīka ārpus teritoriālajiem Ūdeņiem, ievērodams stingros norādījumus nekādā gadījumā tajos neiebraukt. Rācija, tiesa, darbojās un pat solīja atsūtīt palīgā valsts kara flotes kuģi, kas nelikās visai ticami — Mazurs atcerējās, ka gandrīz visi neveiksmīgā prezidenta kuģi ieslēgti līcī un norobežoti ar trīskāršu jūras mīnu joslu. Tāda nu reiz bija spēle, flote aizstāvēja prezidentu, aviācija — pretendentu, bet sauzemes spēki dīvaini dalījās apmēram uz pusēm…

Un viņš aizsūtīja Turundajevu aizdedzināt degvielas tvertnes — tās atradās ļoti izdevīgā vietā, kvēlojošais benzīns nogrieztu molu, kur viņi bija iestrēguši, no pārējās pasaules. Visi saprata, ka dedzinātājs dzīvs projām netiks, arī Turundajevs — bet, protams, gāja. Un aizdedzināja. Un viss iznāca tieši tā, kā Mazurs bija aprēķinājis: džipi parādījās, bet mednieķeļi atdūrās pret uguns sienu, kas pamazām aptvēra arī noliktavas. Nedaudz uz labu laimi pašaudījušies viņi divos diapazonos pieprasīja papildspēkus. Sarunu pārtvērušais Jūras Čūska paziņoja, ka izsaukti helikopteri, tātad beigas ir tikai laika jautājums.

Tā nu viņi gulēja uz mola, jo neko citu darīt nevarēja, tikai gaidīt, bet turpat līdzās noliktā rācija murmināja tiešā tekstā, lai ari nosacītiem terminiem, bāzes radists aicināja nezaudēt dūšu, kā bērniem konfektes solīdams kuģi, un pūlējās tik ilgi, līdz Jūras Čūska ar precīzu, graciozu spērienu no guļus stāvokļa iespēra rāciju ūdenī, un tā nogrima pat burbuli neuzmezdama.

Bet, tā kā karā brīnumi tomēr gadās, kuģis atnāca, jau no tālienes bliezdams uz pamalē tikko samanāmajiem helikopteriem.

Iedrāzās ostā graciozi plēsonīga, pelēcīga tērauda fregate, zviedru ražojums, ar valdības karogu, braši pietauvojās pie mola, laukā izbira vietējie jūras kājnieki — kafijkrāsas ērglēni no vienas prezidenta cilts, akurātos «leoparda» kombinezonos, tīriņi un pat noskuvušies, bļāviens…

Nu, protams, apbalvoja. Bet par rāciju viņš pēc tam rakstīja paskaidrojumu četros eksemplāros, kā jau grupas vecākais. Četras reizes ar savu vienkāršo parakstu apliecināja, ka dotais portatīvais aparāts, inventāra numurs tāds un tāds, tomēr tika operācijas gaitā neglābjami sabojāts, nevis pārdots slavenajā galvaspilsētas utenī.

Tur, visā kontinentā slavenajā tirgū, viņam arī uzmetās tas pusburvis, pusplānprātiņš, kādu galvaspilsētā netrūka — apbrīnojami tīrā paltrakā ar brūnu izšuvumu, rituālām vaigu rētām un apkāries ar amuletiem kā Brežņevs ar ordeņiem. Ilgi vilcies pa paralēlu kursu, bāzdams pie deguna gan noslēpumainas ārstnieciskās saknītes, gan raupjas ebenkoka figūriņas, par katru cenu gribēja pazīlēt, bet cietis sakāvi, vietējā tirgus latīņu valodā no muguras nokliedza:

—   Bīsties trešā ugunsgrēka, sotņik! Trešā ugunsgrēka bīsties!

Pārvēršot Mazura dienesta pakāpi senajos vietējos rangos, viņš

toreiz patiešām bija sotņiks. Kā jau nākas, viņš tūlīt pat paziņoja par burvi rezidentam, lai kārtīgi pārbauda, vai te iejaukta daudzinātā vietējo gaišredzība, vai kas cits, bet rezultātus tā arī neuzzināja. Grupu aizsūtīja mājās, galvaspilsētā sākās jukas, un rezidentu viņš vairs nesatika — tas bija sauszemes kājnieks.

…Samīdījis ar zoli izsmēķi, Mazurs devās atpakaļ. Iededzināja sērkociņu un soļoja, turēdams to izstieptā rokā, līdz priekšā uzplaiksnīja raksturīgā ugunskura atblāzma. Alā gandrīz nekas nebija mainījies, tikai Vika vairs negulēja, bet sēdēja — pievilkusi ceļus pie zoda un apkampusi abām rokām, vienā laidā skumji lūkodamās ugunī.

—   īstā laikā, — Olga sacīja. — Man tieši vajadzēja uz krūmiņiem, bet vienai bail. Iesim, pavadīsi.

—   Te pilns ar alām… — viņš negribīgi piecēlās.

—   Ej nu, nesāksim taču dzīvokli piegānīt…

Tomēr, nokļuvusi ārpusē, viņa uz krūmiņiem nesteidzās. Nostājās viņam tieši pretim, mehāniski atskatījās uz melno eju un tad nočukstēja:

—    Kaut kas jādara. Tā princese uz zirņa galīgi sačākstējusi. Vēl mazliet — un izies no jēgas. Patiešām gadās tādi neaizsargāti radījumi. Man jau bail sāk palikt…

Mazurs bezcerīgi paraustīja plecus:

—   Nu, un ko tu man liksi darīt?

Olga saminstinājās un, ieskatījās vīram acīs, skaidri un gaiši izrīkoja:

—    Ej viņu izdrāz. Uz neirastēniķēm tas labi iedarbojas. Alu te patiešām bez skaita…

—    Tu ko, mīļā laulene? — Mazurs nedaudz apstulba. — Kā, tā

uzreiz…

—   Nu nāksies vien man paciest, — Olga negribīgi noteica. — Lietas labā. Viņa te šņukst, ka ir gluži sveša, ka rīt mēs viņu pametīsim kā kaķēnu… Nāksies tev uzmundrinot pacensties. Tikai neizliecies, ka briesmīgi piespiedīsies, pazīstu es tevi… Uzlec kārtīgi uz slēpēm, lai kļūst priecīgāka.

—   Ir nu gan tev leksika, intelektuālu… — Mazurs pavīpsnāja.

—   Beidz nu, — Olga gurdi atteica. — Kaut kā neredzu citu dopingu, tas arī viss. Vari man ticēt: ja vēl vienu nakti skums, rīt mums viņu nāksies uz muguras stiept. Ja vispār pa šo līniju galīgi nesaies tūtā… Ja jau sākusies tik pirmatnēja dzīve, tad vienu reizi tev piedošu. Sieviešu solidaritātes dēļ. Žēl tās muļķes. Es jau viņu esmu pavērojusi

bez atbalsta vienā mirklī pārvēršas par ķīseli…

Atgriezies «viesistabā», Mazurs apjucis sāka mīņāties — visādi dzīvē gājis, bet tik pikantā un vaļīgā stāvoklī vēl nebija nācies iestigt. Ja kādam stāstītu — nenoticētu. Smieklīgi un sarežģīti, jo Vika viņam patika, laikam tāpēc, ka likās pilnīgs Olgas pretstats — visā, no ārienes līdz pat raksturam, pilnīgi antipodi.

Negaidot Olga viņam atviegloja uzdevumu: piesēdās pie uguns, apvērsa smagos, tvaikojošos gaļas gabalus un ikdienišķā tonī izmeta:

—   Vai izmasēsi? Vika žēlojās, ka kājā iemetušies krampji…

—   Es nežēlojos… — Vika blāvā balsī izdvesa.

—   Žēlojies gan, — Olga atmeta ar roku. — Kiril, ķeries labāk pie darba, ko nīksti kā sargkareivis pie Mauzoleja…

Šķiet, viņas balss nemaz tik vienaldzīga neizklausījās — diezgan grūti nācās izrādīt šādu dvēsles cēlumu, kāds laikam tagad sastopams tikai gadsimta sākuma dāmu romānos. Lai gan šie romāni erotikai tikli meta līkumu…

Mazurs joprojām dirnēja pie ugunskura, juzdamies neveikli kā suns uz žoga. Uzmetusi viņam skatienu, Olga izteiksmīgi pagrozīja pirkstu sev pie deniņiem.

Sadūšojies viņš piegāja tuvāk un maigi pieskārās Vikas plecam:

—   Iesim.

Viņa klusēdama padevīgi piecēlās, paspēra dažus soļus un tad vaicājoši atskatījās. Izvilcis no ugunskura degošu pagali, Mazurs pamāja uz vienas ejas pusi — uz nelielu alu, kur viņš bija noglabājis kurināmā krājumus un kaudzi skujzaru.

Vika soļoja kā nedzīva lelle. Apdzinis viņu, Mazurs apgaismoja ceļu un ar plaukstu piesedza viņas pakausi, lai nejauši neapdauzās pret zemajiem griestiem. Kaut kur līdzās urdzēja neredzams strauts. Sienas oda pēc mitriem akmeņiem. «Viesistaba» izzuda aiz pagrieziena. Vika trīsēja.

—   Kas ir, vai auksti? — Mazurs pavaicāja.

—   Tu mani nogalināsi?

Mazurs no pārsteiguma pat apstājās:

—   Vai tu esi galīgi jukusi?

Vika skatījās viņam tieši sejā:

—    Es vakar redzēju sapni. Ka tu mani nogalini, lai nemaisos pa kājām. Patiešām, kāpēc gan es jums būtu vajadzīga.

—   Galīgi jukusi, — Mazurs atkārtoja.

—   Es taču redzu, ka esmu lieka, — viņa atkārtoja tik bezcerīgi, ka ari Mazuram pašam piemetās drebuļi.

Viņš ar brīvo roku Viku piekļāva un noskūpstīja. Sākumā sievietes lupas šķita vēsas un gurdas, bet tad pamazām atsila, viņa gandrīz nemaz neatbildēja, it kā neticēdama. Tikai, smagi nopūtusies, bikli piespiedās ar visu augumu. Zars bija gandrīz nosvilis, roka jau sāka karst, un Mazurs vieglītēm pastūma sievieti uz priekšu.

Ātri un prasmīgi stūri, patālāk no «malkas noliktavas» iekurināja ugunskuru. Uz ceļiem mīkstajās baltegļu skujās tupēdama, Vika raustīja rāvējslēdzi — un viņas acīs Mazurs saskatīja cerību. Lieliski, viņš klusībā nodomāja. Pirmatnējā pasaulē ārstē ar pirmatnējām zālēm. Pirmā ranga kapteinis Mazurs, cilts psihoterapeits…

—   Kas jāvelk nost? — Vika klusi pavaicāja.

—   Viss, — viņš atteica, noslīgdams līdzās un pats sev cītīgi iestāstīdams, ka darbojas tikai humānisma un filantropijas vārdā.

Viņas skatiens neviļus aizklīda līdz ejai:

—   Bet…

Nesteidzīgi nolaidis Viku mīksto skuju jūklī, Mazurs lēni pavilka uz leju rāvējslēdzēju. Aizvērusi acis un šķiet, pat neelpodama, viņa padevās un nedaudz pavēra muti. Kamēr Mazurs viņu izģērba, Vika gulēja stinga un saspringusi, bet jau pēc pirmajiem pieskārieniem apvija viņam rokas ap muguru, ar visu augumu sniegdamās pretim. Viņš vēl nekad nebija ieguvis sievieti, kura būtu tik padevīga un maiga, kura tik paļāvīgi censtos uzminēt katru tā kustību, lai uzreiz atsauktos —, tai pašā laikā kvēlojot alkainā kaislē — Vika maigi un nemanāmi noveda viņu līdz klusam sprādzienam, kurš nogranda abos vienlaicīgi. Vispirms, vēl Vikā atdusēdamies, Mazurs apmierināts nodomāja: fantastiska sieviete. Un tikai pēc tam, nedaudz atvēsis, kļaudams nabadzīti cieši klāt un čukstēdams ausī kaut ko nesakarīgu, bet mierinošu, viņš to līdz galam izprata un sajuta žēlumu, gandrīz vai šausmas — šī arī ir tā vīnstīga, kura nespēj eksistēt bez atbalsta, dzīve bez otrās pusītes viņai ir īsta elle. Ak Dievs, cik briesmīgi Vika tagad jūtas…

—   Un kā tad Olga? — viņa klusi pavaicāja. — Bail iet atpakaļ…

—   Gan būs labi, — Mazurs noglāstīdams viņai plecu, mierināja. — Mūsu pirmatnējā ciltī arī tikumi nedaudz vienkāršojušies… Tāpēc nepārdzīvo, gan sapratīs.

Vika piekļāvās viņam ar visu augumu, no odu kodieniem pietūkušais vaigs atdusējās uz Mazura krūtīm.

—   Zini, es vienmēr no taigas esmu nedaudz baidījusies, — Vika klusi atzinās. — Bet viņš vienalga vilka līdzi. Kā juzdama… Bet es patiešām sapnī redzēju, ka tu mani nogalini.

—   Tad jau iznāk, ka sapņi jāizskaidro otrādi, — Mazurs filozofiski noteica.

—   Tu to darīji pienākuma pēc, vai kā?

—    Uzvarētāja mana, tu esi brīnišķīga sieviete, — Mazurs no sirds atzinās. — Tikai lopam tiki, piedod lūdzama. Un ar viņu, ja notiks (āds brīnums un satiksimies, es neceremonēšos…

—    Tā arī dari, — Vika apņēmīgi noteica. Tad pārlaida plaukstu viņa gurnam. — Vai mēs vēl kādreiz?…

—   Kāpēc — kādreiz? — Mazurs satvēra viņas delmu un nedaudz pārbīdīja. Un iečukstēja ausī kaut ko tādu, ka viņa iesmējās un kļuva pavisam jautra.

Nav ko slēpt, cilts vadoņa loma viņam bija pa prātam un gāja pie sirds. Tomēr, atgriezdamies «viesistabā», Mazurs jutās nedaudz apmulsis neierastajā situācijā. Bet viss izgāja gludi: Olga, darbodamās gar ugunskuru, uz viņiem tikai paskatījās un ikdienišķā tonī izmeta:

—   Ieradāties gan, laulības pārkāpēji? Sēdieties rīt.

Cik daudz spēka viņai šis miers prasīja, Mazurs varēja tikai nojaust. Neatrast tādu sievieti, kura šādā situācijā izjustu tikai prieku par pašas cēlumu. Un tomēr viņa turējās lieliski, garāmejot pat pabužināja Vikai matus:

—    Neņem galvā, Gjuļčetaja. Ja jau piepeši iznākusi musulmaņu ģimenīte… Pilsētā varēsim pasmieties. Tikai stingri norunāsim, kā mēs savu veci turpmāk taisnīgi sadalīsim…

Mazurs, acis nepaceldams, sēdēja un cītīgi grauza karsto, sulīgo āpša gaļas gabalu. Viņš jau sen krustām šķērsām pāzināja sieviešu loģiku, tāpēc nešaubījās, ka zemapziņā Olga par vainīgo uzskata viņu, lai gan pali uz to pamudinājusi. Ari pašas labākās pasaules sievietes ir likai sievietes, un ne vairāk, āmen…

Pa rokām tecēja karstie tauki, stūrī mētājās sarainā āpša āda, bet līdzās automātm atdusējās loks ar nolaistu stiegru un raupji apstrādātu bultu kaudzīte. Un turpat — elektroniskais pulkstenis uz Olgas rokas un gaismas atspulgi, kas klusināti rotājās uz viņas puskailajām krūtīm, kuras līgani iezīmējās zem pavērtās jakas. Sirreālisms — nav glābiņa, Mazurs nodomāja. Un ar nožēlu atvilka roku, kura jau bija pastiepusies pēc nākamā apetītelīgā gabala — jāekonomē, taigā tik bieži ar tādu medījumu nemaz neveicas.

Olgas pulkstenis īsi iepīkstējās.

—   Cik tur ir? — viņš painteresējās.

—    Pusnakts. īstais laiks, lai no pazemes dzīlēm atvilktos kāds spoks. — Olga, spītīgi vīru neuzlūkodama, atkal parāva Viku aiz matiem: — Nu nepārdzīvo… māsiņ. Mūsu vecis mūs noteikti izvilks, viņš ir tāds. Galvenais, lai mēs nesmilkstētu. Vai izvilksi, vadoni?

—    Kā tad, — Mazurs piekrita, noslaucīdams taukainās rokas gar daudzcictušajām biksēm, kurās jau vietām rēgojās sīki plīsumi. — Mums vēl tik adatu ar diegu, tad vispār nebūtu par ko bēdāt. Citādi drīz pārvērtīsies par īstām amazonēm, najādām un driādām, bet es būšu kaut kas līdzīgs Mauglim… Oļcčka, pastāsti pirms miega pasaciņu. Kaut ko no mākslas vēstures? Kauču pavisam īsu. Vienkārši gribas dzirdēt kaut ko, kam nebūtu nekāda sakara ar pirmatnējo mežu…

Sapņaini acis pievērsusi, griestos lūkodamās, Olga dziedoši nodeklamēja:

—   Tomass Čipendeils, ievērojams mēbeļu meistars, personīgās idejas apvienoja ar franču un austrumu mākslas paraugiem, iedvesmojās no angļu gotikas… — Un nopūtās. — Nevaru, mēle nelokās. Nemaz šobrīd neticas, ka tas viss tiešām kaut kur pastāv — muzeji, strūklakas, Konstebls un Rubenss… Manuprāt, es mežu pat gleznās vairs nespēšu uzlūkot…

Sešpadsmitā nodaļa Viņa aizgāja…

Seklo, metrus septiņdesmit plato upīti nācās pārbrist kailiem, turot virs galvas visu pieticīgo mantību. Vidū ūdens sniedzās Mazuram līdz krūtīm, sievietēm, attiecīgi, gandrīz līdz kaklam. Labi vēl, ka straume lēna un laiska, ūdens īpaši nerāva līdzi — tomēr amazonēm vienalga klājās grūti: nastu maz, toties neparocīgas, sainītī nesasiet, nebija ar ko, liānas jau apkārt neauga… Viena roka aizņemta ar automātu, otrā viņš turēja apģērbu, pusizjukšu kamolu, bet krosencs kopā sasietas, sažņaudza aiz auklām zobos. Ejot vienā laidā atskatījās un uzsauca:

—   Lēnāk, meitenītes, nav kur steigties…

Pats tomēr steidzās: šobrīd viņi bija viegli pieejams medījums, ātrāk jātiek otrā krastā. Bet krasts stāvs, velns to… Mazurs, uzsviedis augšā apģērbu un krosencs, pieķērās ar kreiso roku pie nokarenajām saknēm un lēca. Tad nostājās ar automātu pie pašas malas, nemaz nesteigdamies apgrūtināt sevi ar ģērbšanos. Olga, ar krūtīm šķeļot ūdeni, gāja pie viņa. Vika, metrus desmit atpalikusi, piepeši neveikli sāka mīņāties un, jau izbridusi no ūdens līdz vidum, parāvās atpakaļ, cenšoties satvert straumes aizšūpotās krosencs.

—   Nāc uz krastu! — Mazurs uzkliedza. — Turi gaļu un lupatas!

Nolicis automātu, viņš «līdaciņā» ielēca ūdenī un strauji aizpeldēja

pakaļ apdilušajiem kājaviem, kā radis — bez mazākās šļakstīšanās, vēl

paspēdams nodomāt: ir nu gan uzdevums spicam Ihtiandram, dāmu čabatas pa seklumu tvarstīt, pie tam saldūdenī…

Peldēdams uz krastu, pamanīja taigā kādu rosību. Izniris no ūdens,

uzsauca:

—   Stāviet mierīgi! Skatieties, kas aiz muguras!

Kailās amazones atskatījās un pamira — pavisam netālu krastā iznācis milzīgs alnis, sievietes tagad atradās starp to un Mazuru. Mazurs sāka peldēt, cik ātri vien spēja, vairs nerūpēdamies par stila ieturēšanu un saceļot šļakatas. Šis lops var tā iešķelt ar nagu, ka pēc tam vairs kauliņus nesalasīsi…

Izmetis krastā pie Vikas kājām apavus, steigšus noliecās pēc automāta. Sievietes kā apburtas skatījās uz ragaini — bet tas, smagi sānus cilādams, un izlikdamies nelūgtos vērotājus neredzam, skaļi dzēra no upes, atmirdzēdams līmeņa spogulī visā savā skaistumā. Līdz dzīvniekam bija metru trīsdesmit. Sprauslodams alnis šķielēja ar vienu no milzīgajām violetajām acīm — ak, mans Dievs, Mazurs nodomāja, cik daudz gaļas…

Tomēr šaut nešāva — roka nez kāpēc necēlās, gaļas viņiem vēl gana, bet ragainis izskatījās nodzīts, pat grīļojās. Kāds to dzenā? Vilki vasarā neiedrošinātos, tādu tēvaini nogāzt tiem nav ne mazāko izredžu… Tātad cilvēks? Bet cilvēki, maitas, mēdz būt dažādi…

Ragaiņa sāni piepūtās acu priekšā. Pacēlis galvu — ūdens notecēja varavīkšņotām tērcēm —, viņš pašķielēja uz cilvēkiem un, izdvesis kaut ko vidēju starp krākšanu un sprauslošanu, apņēmīgi iebrida ūdenī un devās uz otru krastu, atstādams aiz sevis platu sliedi kā kuģis. Ari Mazurs nespēja ne novērsties.

—   Ak, kāds… — Olga nočukstēja.

Mazurs centīgi izpurināja ūdeni no Vikas krosenēm — kaut tikai neizjuktu, citādi nāksies pirmatnējā veidā uzmeistarot viņai kājavus no pašas vējjakas…

Visi trīs stāvēja kaili, žuva un jutās pilnīgi brīvi, pārvarējuši kādu sīku slieksni, aiz kura patiešām sākās cilts…

—     Tā nu .pie viena nomazgājāmies, — Mazurs nosprauslojās, citīgi purinādams visas četras ekstremitātes, lai notraustu dzidrās lāses. Palūkojās vēlreiz atpakaļ, bet aiz kokiem dūmus vairs nesaskatīja.

Ari ragainis sen pazudis viņējā krasta saaudznī. Ar zināmu nožēlu noskatījies tam pakaļ, Mazurs pirmais ielīda biksēs, uzstiepa kājās krosenes, bažīgi secinādams, ka cietā virspuse tik tikko turas, bet ielaidumi no kaut kādas mīkstas un velnišķīgi neizturīgas sintētikas jau galīgi nodiluši, izveidojot regulāras formas caurumus. Labi vēl, ka zole turas…

—    Ejam, — viņš noleica, uzmetot plecā automātu. — Vai esat nosalušas? Nu tad pārskrējienā sasildīsieties…

Diezgan ilgi viņi soļoja pa lapegļu mežu, kas nekādi neuzlaboja noskaņojumu: gan zvēri, gan putni izvairās no vietām, kur kupli biezē lapegles. Tādu mežu gan īsti nevar nosaukt par drūmu, tomēr cilvēks tur jūtas neomulīgi — nevienas skaņas, ne reizi neiečakstēsies vāvere, dzeni nedzirdēs, pat sīkie putneļi garām neaizspurgs… Toties Mazurs salauza sīkos, izturīgos zariņus bultām, arī labums. Un zilenes saēdās, cik vēderā līda.

Sākumā viņš nodomāja, ka redz gigantisku sēni, gadās, sviestenes izaug tik milzīgas. Nogriezās pa kreisi, piegāja tuvāk. Sūnās baloja cilvēka galvaskauss.

—   Pagaidiet, — viņš atskatījās. — Palūkosim…

Klusībā pasmīnējis, secināja, ka izspūrušās, āpšādās ietinušās amazones nezināmā ceļinieka nīcīgās atliekas uzlūko diezgan vienaldzīgi — taiga, māmuliņa, izskolojusi… Piecēlies pacēla karabīni — 1944. gada modelis, pārtaisīta par medību ieroci, tādas joprojām kalpo un tiek arī ražotas. Stobrs jau pārklājies ar sarkanīgi rūsganu rūsas kraupi, bet savā laikā bijis dāsni saeļļots — Mazuram bez īpašas piepūles izdevās ar dūri no apakšas izkustināt aizslēga kloķi un šņirkstot pārbīdīt. Izlēca apzaļojusi patrona. Un vēl viena. Tā kā munīcijas trūkums nebija pie vainas…

Pastaigājies starp kokiem, viņš apskatīja kaulus — tie mētējās visās malās, sīkie zvēri izvazājuši. Acīm redzams, ka daļas kaulu trūka — neredzēja sīkākos fragmentus.

—   Bet tu, draudziņ, laikam esi sniegpulkstenītis — Mazurs domīgi noburkšķēja. — Kūko te vismaz kopš pagājušā gada… Ahā, redz, kas par lielu…

Liela kauls slīpi pārlūzis, pa to aizlocās dziļa plaisa, jau nomelnējusi, piebirusi ar melnzemi, ko pēc tam noskalojis lietus. Viss skaidrs — viņš kaut kā pamanījies salauzt kāju, tad rāpojis, cik spēka, pēc tam spēki beigušies… Aizmetis kaulu, Mazurs neviļus noberzēja rokas gar biksēm.

Viņš atrada «komandiera» pulksteni, pašu pirmo modeli, pēc izskata likās vesels. Bet uzvilkties tas nevēlējās, un Mazurs, plecus paraustījis, iemeta laikrādi krūmos. Sameklēja brezenta mugursomas paliekas — acim redzot zvēri saplosījuši, meklējot ēdamo. Varbūt arī atraduši — un, protams, iznīcinājuši līdz pēdējai kripatai. Lētais kompass plastmasas kārbiņā arī izrādījās nederīgs — iekšpusē sen ieplūdis ūdens, šautriņa vaļīgi grozījās ap asi, neko nerādīdama. Bet tas jau labāk, tas ir vienkārši brīnišķīgi… Viņš saudzīgi aizvēra zobu pastas «Pērle» kārbiņu — cik gadus to jau vairs neražo? — un ielika kabatā. Tur atradās dažas adatas, sadurtas vīna pudeles korķī, trīs spolītes rupja diega. Ari skārda portsigārs ar makšķerauklas kamoliņiem noderēs. Tīri labs mantojums. Šķiet, nelaiķis bijis nesmēķētājs — ne tabakmaka, ne pīpes. Lai gan, ja arī cigaretes vai papirosi bijuši, tikpat sen būtu sniegā un lietū izšķīduši un pa vējiem izkaisīsi… Papīrs taigā ilgi neglabājas.

Vēl viena metāliska kārbiņa pavisam senas Gruzijas tējas. Tukša. Varbūt tajā viņš glabājis sērkociņus, un visi beigušies? Sarūsējušais īlens jau nederīgs, medību nazis ar raupjo koka spalu arī neliekas kārdinošs, savējie divi, vēl labāki… Un tā varbūt tomēr ir tabaka?

Melnais blīvā materiāla tabakmaks, kas tikko jaušami oda pēc dīzeļdegvielas, likās divaini smags. Aizķēris ar naža galu aprepējušās saites, Mazurs ielaida tajā roku, apskatīja atradumu un iesvilpās.

—   Redz, kas tu biji…

Vairāk nekas interesants neatradās. Atgriezies pie sievietēm, kuras pa to laiku bija apsēdušās pie stumbra, viņš, līdzās atkritis, painteresējās.

—   Vai par miljonāri kāda nevēlas kļūt?

—   Ej nu, neinteresanti, — Olga atteica. — Uz mājām gribas…'

Vika, blāvi pasmaidījusi, paraustīja plecus.

—    Es nopietni, — Mazurs neatlaidās, parādīdams viņām veselu sauju sīku akmentiņu un smagu smilšu graudu, lielākoties netīri pelēcīgu, bet viens otrs pazibēja ari blāvi dzeltens. — Te, uz aci rēķinot, būs kādi divi kilogrami kripatu. Cilvēki šī metāla dēļ galvas

nežēlo..

—   Kas tas ir? Vai zelts? — Vika vienaldzīgi pavaicāja.

—   Kā tad, — Mazurs atbildēja. — Tas pats trakais. Tīrradnis. Tā tas dabā arī izskatās. Nabags kaut kur skaistu vietiņu sameklējis, bet labumā nav gājis… Taigā salauztu kāju ne ar kādiem zelta kalniem neizārstēt. Nu ko, neviens negrib iekļūt miljonāros? Privātmājai te nepietiks, bet mašīnai — mierīgi…

Paskatījies viņu vienaldzīgajās sejās, nosprauslojās, aizsēja tabakmaku, kārtīgi savicināja, kā lingu, un neskatoties ielidināja krūmos. Noteica:

—   Lai jau ir apslēpta manta. Kazi, kādam paveiksies… Vai iesim?

Tomēr, metrus piecdesmit nogājis, iesita sev pa pieri un ierēcās:

—    Nu gan muļķis! Iesim atpakaļ meklēt… Viņas paklausīgi devās pakaļ. Mazurs, zarus krakšķinādams, rosījās pa izkaltušo krūmāju kā mežakulis pa meldriem.

—   Kas ir, vai zelta drudzis piemeties? — Vika ziņkāri pavaicāja.

—    Nē taču, veselais saprāts atmodies, — Mazurs atbildēja, cītīgi gar pašu zemi šķirstīdams cietos zarus. — Mēs te kaut kā esam pieraduši, ka ne par ko nav nauda jāmaksā. Bet pēc kādas nedēļiņas mums naudiņu ievajadzēsies. Labi, ja vajadzīgais cilvēks atradīsies savā vietā. Bet ari viņš nav miljonārs… Parēķiniet pašas, cik, pēc pašreizējām cenām, vajadzēs naudas, lai apģērbtu — kaut arī pieticīgi — trīs cilvēkus, nopirktu biļetes… Bet zelts, kas raksturīgi, vienmēr cenā.

—   Vai nesīsim uz tirgu? — Vika pavaicāja.

—   Uz tirgu, protams, nelīdīsim. Bet pamēģināsim, kaut ko izdomāšu, pa laimi, tagad tirgus laiki. Neiesim taču ar automātu uz lielceļa cilvēkus aplaupīt. Es jau nesmādētu, godīgi tev atzīšos, bet, kā teica Benders, nolādētais telegrāfs visur saspraudis savus stabus ar drātīm. Tā tikai vecos laikos brīva dzīve bija…

Olga, gavilējoši iekliegusies, iztaisnojās. Rokā viņai smagi kuļājās melnais maisiņš.

—   Paslēp kabatā, — Mazurs ieteica. — Varēsi vēlāk pie konjaciņa romantiskus melus stāstīt… Nu, soļos marš un pa veco kursu!

Vieglītēm uzsita Vikai ar plaukstu nedaudz zem vidukļa, un viņa atbildēja ar īsu smaidu. Mazurs apmierināts pavadīja sievieti ar skatienu — ļoti labi, pat gaita mainījusies, gurni iezīmē vaļīgu amplitūdu… Atjaunot dvēseles līdzsvaru, kā jau Olga paredzēja, izrādījās samērā vienkārši — apjautusi, ka tagad kādam pieder, ka Mazurs ir it kā arī viņas vecis, sāka drāzties pa taigu ar apskaužamu temperamentu, nevajadzēja vairs ne mierināt, ne pamudināt. Tiesa, pagājusī nakts, aizvadīta ciedrājā primitīvā zaru telti, mīlas lietas neveicināja. Cilts vēl nebija izaugusi līdz tādai tikumu brīvībai, kad dabiski sākas «amour de trois» — bet vēl joprojām darbojās alā gūtais mundruma lādiņš. Vispār musulmaņu daudzsievībā ir zināma jēga, Mazurs mūžīgā vīriešu ciniskumā nodomāja. Ja tikai no tagadējās kapteiņa algas varētu divas sievas pabarot — nav jau vecie laiki, lai gan Andreja karogs atkal plīvo…

Strauji norāvis no pleca automātu, kas kā vilciņš sagriezās siksnā, viņš ar vienu roku izšāva. Metrus divdesmit tālāk pilnā sparā joņojošais rudi tumšbrunais kamols aizkūleņoja pa zemi un sastinga.

—   Nu nevarēju es palaist garām tādu izdevību, — Mazurs nedaudz vainīgi taisnojās, pamanījis, ka sievietes aiz pārsteiguma saraujas. — Rau kāds zaķis un drāzās tieši man virsū kā apsēsts — izņēmis nazi, viņš sāka griezt no savas daudzcietušās jakas strēmeli, lai piekabinātu zaķi pie jostas. Nodīrāt un izķidāt varēs arī atpūtas vietā, viņi tāpat jau aizkavējušies, izskatot neveiksmīgā zeltrača mantību.

Smadzenēs it kā skabarga būtu ieķērusies — vai nu kaut kas bija jāatceras, vai nu jāuzmin. Viņš tā arī nesaprata. Ātri ticis galā ar smago, noēdušos garausi, nostājās vienības priekšgalā.

1.apegļu kļuva aizvien mazāk, bet ciedru skaits palēnām pieauga.

I iri nejauši Mazurs atrada prāvu, nogatavojušos čiekuru — aizķērās ar I rosenes purngalu. Iebāza kabatā — noderēs.

…Pelēcīgi tumšbrūnais plankums nesās viņam tieši virsū, Mazurs pat nepaspēja satvert automātu — marals. Ragainis drāzās lieliem lēcienicm, krākdams, un tikai pēdējā brīdī Mazurs attapa, ka meža zvērs viņiem ceļu negriezīs — tik tikko paspēja savas amazones aiz elkoņiem paraut aiz tuvākā koka. Marals aizjoņoja garām tik tuvu, ka viņš pat sajuta asā akota pieskārienu, ieelpoja spēcīgo zvēra dvaku — gandrīz ar nagu pa kāju iespēra, vielā teikts, ragainais šašliks… Kreisajā pusē, patālāk, pazibēja vēl viens briedis, kurš drāzās tikpat akli, taisni uz priekšu, nemeklēdams ceļu.

Alnis. Zaķis. Marals. Vēl viens marals. Un izskatās, ka visiem uz cilvēku vienkārši nospļauties.

Viņš pacēla galvu — nošvīkstēja spārni, virs galvas aizsteidzās putni.

—   Esmu nu gan es muļķis… — Mazurs skaļi iesaucās. — Idiots…

Izmisīgi iepletis nāsis, dziļi ievilka gaisu — nē, pēc deguma vēl

neož, bet labajā un kreisajā pusē lūzt zari, krakšķ krituši koki, virs galvas jau bez rimtas skan spārnu vēdas, straumēm plūst putnu kliedzieni. Tā notiek tikai vienvienīgā gadījumā…

—   Atpakaļ! — viņš skaļi izdvesa. — Uz upi!

—    Kas īsti notiek? — Olga sarauca uz augšu uzacis. Mazurs, parāvis viņu aiz rokas, pagrieza ar seju uz upes pusi, bez kādas pietātes pagrūda Viku:

—   Ugunsgrēks!

Cik līdz upei kilometru? — viņš, smagā riksī nesdamies arjergardā un lauzdamies cauri krūmiem, prātoja. Viņi gāja kādu pusotru stundu, ne vairāk, tātad — seši, septiņi kilometri… Laiks gandrīz bez vēja, bet tam nav nozīmes, ja ugunsgrēks virzās pa augšu… Labi, ka drīz sāksies lapegles, lās sliktāk deg, kaut nedaudz, tomēr vinnēsim…

Virs galvas brāzās putni. No abām pusēm vēlās nemitīgi krakšķi un sprakstēšana, kārtējais zaķis kā neprātīgs kamols tieši starp Olgu un Viku. Skriet bija neērti, aizmugurē kūļājās ausainā trofeja, sitās pa kājām, pa pēcpusi kā neprātīgā dancī trakojoša zvana mēle, bet nebija laika no tās atbrīvoties. Reiz jau Mazurs mēģināja, skrējot izrāvis nazi, centās iešņāpt kaklā, bet netrāpīja un nolēma paciest. Tikai nometa no pleca automātu, satverdams rokā, lai tas nedauzītu sānu.

Olga atlēca nost no cieši garām joņojoša brieža — ragi nozibēja tieši virs viņas galvas, — un izsitās no tempa. Divos lēcienos sievu panācis, Mazurs iekliedza tai ausī:

—   Uz priekšu! Uz priekšu, cik spēka! Visi izcepsimies!

Braši pārlēcis pāri kritušam kokam, pastiepa rokas, lai palīdzētu pārrāpties sievietēm, un uzkliedza:

—   Tikai bez panikas! Skriesim mierīgi!

Pamēģini skriet mierīgi, kad pa pēdām steidz meža ugunsgrēks… Viņš vienā laidā atskatījās, nekādi nespēdams noteikt — viņus patiešām panācis svelmainā gaisa vilnis vai pašam piemeties karstums. Vai ož pēc deguma, vai tikai rādās? Gar acīm zibēja sarepējuši stumbri, mezglaini zari, krūmi…

—      Acis sargiet! — viņš slāpēti iesaucās, joņodams milzu lēcieniem.

Kārtējo reizi pagriezis atpakaļ galvu, Mazurs ieraudzīja starp stumbriem strāvojam dūmus — pagaidām vēl gandrīz dzidrus, biklus, plānus… Ieaurojās:

—   Pielikt soli, kam es teicu!

Asā deguma smaka līda nāsīs — bet priekšā jau zilgmoja rāmais, nesteidzīgais ūdens. Mazurs pats neviļus sarāvās, kad gluži līdzās, apdvesdams ar smirdīgu dvaku, augstu mētādams pēcpusi, mērķtiecīgi aizdrāzās brūnais taigas saimnieks. Lācis neapstādamies iegāzās ūdenī — apdullinošs šļāciens, šļakstu strūklaka, it kā upē būtu uzsprāgusi mina! — un, izstiepis atņirgto purnu, izvīdamies, te palēkdamies, te mēģinādams peldēt, metās uz pretējo krastu. Zibenīgā ātrumā pārvarējis upi, tas nenoskurinājies iebrāzās taigā.

No mugurpuses uzvilnīja karstums, biezējoši dūmi, smacējoša sviluma smaka.

—     Nav laika! — viņš iekliedzās, ieraudzījis, ka Vika nometas uz ceļa, lai atsietu aukliņas. Lec tāpat!

Viņa noslīdēja pa stāvo krastu upē — Mazurs paspēja ievērot, ka tie iznākuši pie ūdens pavisam citā vietā — un, paceltām rokām balansēdama, sāka virzīties šķērsām straumei. Viņai sekoja Olga. Te bija nedaudz dziļāks un drīz abas ap vidu sāka mīņāties.

Mazurs ielēca upē kā zaldātiņš ar kājām pa priekšu, roku ar automātu izslējis visā garumā. Šļakstu lokā metās pie sievietēm un panācis satvēra diviem pirkstiem aiz skausta Viku, kura neprata peldēt, tad visus muskuļus sasprindzinājis, pacēla viņu nedaudz virs ūdens un sāka stumt uz priekšu, palēkdamies un abām kājām atsperdamies pret stingro pamatu. Olga peldēja pieklājīgi, par viņu varēja neuztraukties — nu jā, iras ar vienu roku, bize plīvo ūdenī…

Labajā pusē, skaļi sprauslojot, aizpeldēja kaut kas garš, un apšļakstīja — bet Mazurs uz to pusi pat nepaskatījās, lai kas tas ari nebūtu, šobrīd nav bīstams… Viņš gāzās — acīmredzot bedre —, uz mirkli pazuzdams ar galvu zem ūdens, aizrijās, tad skaļi nospļāvās.

Tas arī viss — kļuva seklāks. Viņš palaida vaļā Viku, atskatījās uz Olgu — kārtībā, — un, abas apdzinis, pirmais izrāpās krastā, pasniedza roku. Visi trīs, spēkus zaudējuši, noslīga zālē.

Viņā krastā sprakstēja liesmas. Mazurs, gulēdams ar seju pret ūdeni, labi redzēja, kā uguns klājas pa apakšu, pārvēršot pelnos izkaltušo krūmāju, kā laiza koku stumbrus, ielavās vainagos. Visur sausi sprakšķi, it kā sprāgtu ugunskurā iesviestas patronas — dega skujas, šņākdamas, dzirksteles šķiezdamas, plūda liesmojošo sveķu straumes. Pēdējais veiksmīgais zaķis izlēca burtiski no uguns, metās upē uz ausis mugurai pieglaudis, sāka peldēt…

Sprauslādams un atclsodamies Mazurs slējās augšā un apsēdās — nebija jau tik nomocījies, lai vāļātos te kā bluķis, ari gara mundrums jānodemonstrē. Viņā krastā slējās monolīta liesmu siena, caurausta melnām kolonnām — stumbriem, kuri jau zaudējuši zarus un vainagus. Kur vien skaties, debesīs lēni ceļas dūmi. Tāpat kā iepriekšējā reizē, viņš ilgi nespēja novērst skatienu. Viena no kolonnām, pavisam netālu lēni sašķiebās un nogāzās. Gaisā uzvirmoja plašs dzirksteļu klēpis. Vēl divi koki — zināmā majestātiskumā — iegāzās liesmās. Svelme atplūda pat līdz šejienei, smirdēja pēc deguma, asi oda pēc svilušiem sveķiem.

Mazurs īpaši neuztraucās: vēja nebija, kvēlojošie nodeguļi pāri upei nepārlidos. Varēja mierīgi nogaidīt. Un tūlīt pat atskanēja Olgas balss:

—   Kas ir, vai tā arī sēdēsim?

—    Kā tad, — viņš atteica, nenovērsdams acis no viņa krasta. Uz šejieni, šķiet, nepārmetīsies, drīz izdegs… Un ja arī pārmetīsies, vēl jo lielāks iemesls tepat pasēdēt — ja kas, upītē līdīsim, nebūs citas

izejas…

Tomēr upē līst nenācās — ugunsgrēks, otrā krastā izplatījies tik tālu, cik skats vien sniedza, pamazām pierima. Vēl dega lapegļu miza, vietām kā milzu sveces kvēloja nokaltušie, mirušie koki, visur biezēja dūmi — bet uguns, atdūrusies pret upīti, zaudēja ātrumu un nesteidzīgi piebeidza laupījumu, nekādus Napoleona plānus vairs nelolodama.

Vika klusēdama pieskārās Mazura elkonim, pamāja uz mugurpusi — tur, metrus simts no upites, gulēja marals, varēja labi saskatīt, cik smagi cilājās sāni. Cilvēkus tas nevarēja neredzēt, bet acīmredzot nogurums bija stiprāks par bailēm.

—   Ek… — Mazurs augstsirdīgi atmeta ar roku. Beidzot atkabinājis no jostas smago zaķi, saimnieciski nolika līdzās. — Lai jau ragainis dzīvo, šobrīd svarīgākas lietas prātā…

Un nodomāja: interesanti, no kā aizdegās? Varbūt Prohoram iešāvusies galvā tā pati ideja — nedaudz pacepināt veiksmīgos bēgļus, kuri visiem spēkiem pūlējās aizlavīties no mednieku paradīzes? Vai arī dakteris pacenties? Vai nu nav ticis galā ar ugunskuru, vai arī… Tiešām, Mazurs reiz viņa klātbūtnē apsprieda šo domu, par ugunsgrēku, tieši dienu pirms nolādētā eskulapa atšķelšanās… Bet kāda principā atšķirība? Galvenais, ka paspēja aizlaisties lapās. Ugunsgrēkam apmest līkumu nav ko mēģināt — kas zina, cik plaši tas izstiepies? Nāksies vien divas trīs stundas pagaidīt un tad laist pa taisno, uguns palikusi bez barības, rimst acu priekšā…

Otrā krastā zemi klāja bālgani dūmi. Marals beidzot piecēlās, brīdi pastāvēja uz plati ieplestām kājām un, neatskatījies aizvilkās uz taigu. Mazurs rūpīgi pārbaudīja automātu un, pārliecinājies, ka ūdens tajā nav iekļuvis, noteica:

—   Nu, laiks apkopot rezultātus?

Izrādījās, viņiem no trim atlikusi tikai viena blašķe, bet nelielais āpša gaļas krājums pazudis pavisam. Mazurs savas amazones nelamāja

—     nebija vaļas niekiem. Viņš pats bija zaudējis iesākto sērkociņu kārbiņu un cigarešu paciņu — viss samirka ūdenī, arī no desmit aiz jostas aizspraustajām bultām salūzušas četras. Un loka stiegru tagad ilgi nāksies žāvēt. Palikusi tikai tā sērkociņu kārbiņa, kuru no ūdens pasargāja divi prezervatīvi, un viena vesela cigarešu paciņa. Nu un, protams, naži. Un āpšādas, kuras arīdzan jāžāvē. Olgas elektroniskā pulksteņa cipariņi pārvērtušies noslēpumainos hieroglifos, aiz plastmasas stikliņa skalinājās ūdens.

—     Nekas, — Mazurs uzmundrinoši paplikšķināja viņai pa plecu. — Kam mums te pulktenis, ja saulīte spīd… Toties adatiņas un diegi veseli. Un makšķeraukla ar āķišiem, varēsim izsludināt zivju dienu. Un zelts kaudzēm — pašiem savi krājumi, kā pieklājīgai valstij… Tā jau nav dzīve, bet pasaka! Tūlīt ugunskuriņu iekursim, kājavus pažāvēsim…

… Nokļuvis izdegušajā krastā, Mazurs uzreiz uzņēma sacīkšu ātrumu. Viņš baidījās, ka ugunsgrēks varētu izrādīties absolūti nepārskatāms un nakšņot nāksies pelnāja vidū — varbūt arī nebaidījās, vienkārši tas būtu sasodīti neomulīgi. Vadoņa garastāvoklis ātri pielipa arī amazonēm — lidoja kā uz spārniem. Apkārt pletās gluži vai svešas planētas ainava, — drūma, draudīga un nomācoša. Viss tikai melns un pelēks. Melni apsviluši stabi, taisni, ieslīpi, un nogāzušies, melna zeme, pelēki, čagani pelni… Tic kairināja rīkli, pie katra soļa pacēlās viegls mākonītis. Šur tur joprojām kvēloja ogles un cēlas dūmi. Nekādu dzīvības pazīmju. Mirusi pasaule. Mēness virsma. Ja mednieķeļi gribētu viņus izsekot no gaisa — atrastu bez īpašām pūlēm, aizmugurē stiepās nodevīga vaga… Bet citas izejas nebija. Uzrāpies apsvilušā sopkā, melni baltā, kā viss te apkārt, Mazurs pārliecinājās, ka rīkojies pareizi — ugunsgrēks virzījies pārāk plašā joslā, tālumā, aiz muguras, abās pusēs vēl stiepās pret debesīm durnu stabi, tur liesmas pret šķērsli vēl nebija atdūrušās…

Nebutu laimes, ja nelaime nepalīdzētu — uzskrējis virsū apdegušam maralam, ko bija piespiedis pie zemes brūkošs koks, Mazurs nošņāpa vairākus pieklājīgus labas gaļas gabalus. Bet citā vietā no krituša ciedra norāva pusduci čiekuru — tic bija krietni apdeguši, bet jaunie rieksti derēja ēšanai.

Protams, pēc saules laiku varēja noteikt tikai aptuveni. Bet stundas četras pa svešo melnpelēko pasauli viņi bija nostaigājuši, tas noteikti. Pēc tam sākās akmeņainas klintis, ugunsgrēka pēdas vairs nemanīja, bet aiz klintīm — neskarta taiga, kur tieši pašlaik rietēja saule. Nevienam pat prātā nevarēja ienākt, ka ieraugot visparastāko saaudzni, izjutīs tik vētrainu prieku — tikai tāpēc, ka tas bija parasts un dzīvs, smaržoja pēc skujām un sveķiem, bet kokos svilpoja burunduki, čakstināja vāveres…

Visi kļuva možāki. Mazurs pat sāka murrāt savas grupas neoficālo himnu:

—    Hei, jūrniek, kuģojums tavs ilgs.

Vairs negribu zvērestus kvēlos.

Man tagad jūras velns pie sirds

Un viņu mīlēt vēlos…

Lai gan ainava nebija dziedāšanai īpaši piemērota — lēzena nogāze, noaugusi ar zemu, ložņājošu vaivarāju, kas ķērās pie kājām kā tērauda stieples, ar kurām apjož dažus objektus, bīstoties no diversantiem. Pat Mazurs dažas reizes tik tikko neuzara ar degumu zemi, nemaz nerunājot par sievietēm.

Nekas, — viņš skaļā balsī uzmundrināja savas padotās. — Drīz varēsim arī atpūsties, šodien jau esam gana pūtušies…

Un atkal sāka zem deguna bubināt par okeāna dibenu un vīna dzeršanu…

Priekšā atskanēja tik plosošs kliedziens, ka viņš uz mirkli sastinga, uzreiz satverot automātu, bet tūlīt attapās un, augstu palēkdamies, metās lejup, pa ceļam apdzīdams Olgu. Pārlēca pāri nogāztam kokam, visu laiku ar skatienu meklēdams Viku — tikko vēl soļoja visiem pa priekšu un piepeši kā cauri zemei izkritusi…

Mazuru izglāba noslīpētais reflekss — sajuzdams, ka zaudē līdzsvaru un krīt, viņš savilkās kamoliņā, pēc visiem likumiem pārmeta kūleni un, sāpīgi sasitis plecu, tūlīt pat pielēca kājās, atskatījās un, pārkliegdams Vikas vaidus, brīdināja Olgu, kura jau bija pienākusi pie koka:

—   Stāvēt!!! Uzmanīgi!!!

Nolicis automālu, pieliecās pie Vikas — abām rokām saķērusi kreiso celi, viņa vārtījās pa zemi un vaidēja kā dzīvnieks. Ar plaukstām piespiedis pie zemes sievietes plecus, Mazurs lika viņai aprimt un, lūkodamies sāpju izkropļotajā sejā, cik spēdams maigi, sacīja:

—   Nekusties, guli, citādi sāpēs vēl vairāk… Nu, nomierinies, tūlīt paries…

Palūkojās augšup — tiešām lamatas… Tieši aiz resnā, nogāztā stumbra — neliela, bet diezgan dziļa bedre ar nelīdzenām akmens sienām, krūmāja nosegta, saredzama tikai pieejot klāt. Braši pārlēkusi kokam, Vika ievēlās līdz vidum, uz akmens…

Uz vēdera pārlīdusi pāri stumbram, Olga piesardzīgi nokāpa lejā. Vika nekustējās, tikai pievērtām acīm vaidēja…

—    Mīļā, nekusties… — Mazurs centās runāt pēc iespējas pārliecinošāk. — Vai sāp?

—   Ai, mammīt… — viņa sarāvusies aizelsās kliedzienā.

Mazurs, pierunādams un mierinādams, turēja Viku aiz pleciem. Viņš vēl nesaprata, cik trauma nopietna, bet redzēja, ka pēda ir nedabiski izgriezta. Sirds pamira, viņš domās vērsās pie nezin kā: kaut tikai nebutu lūzums! Tās taču beigas…

Acis iepletās, seja vienā mirklī norasoja. Izņēmis nazi, Mazurs, cik spēdams, uzmanīgi, pārgrieza bikšu staru no apakšas līdz celim — izdevās veikli, kā senāk. Vika gandrīz nemaz vairs nekliedza. Asiņu nebija, bet vieglāk no tā nekļuva, gluži otrādi, pavisam otrādi…

Negribējās ticēt, bet tas nebija murgains sapnis. Vēlēdamies pilnīgi pārliecināties, Mazurs ļoti delikāti pieskārās kājai ar pirkstu galiņiem, bet pat no šī vieglā pieskāriena Vika izgrūda dzīvniecisku kliedzienu un sarāvās…

Šķiet, viņš no šīs neredzamās, smagās, piepeši plecos uzveltās nastas novecoja vienā mirklī. Aizsmacis nopūtās:

—    Paguli, nekusties… — neveiklām kustībām sameklējis cigarešu paciņu, vienu cigareti aizdedzināja un iebāza Vikai mutē. — Pāris dūmu — un kļūs vieglāk, vari man ticēt…

Olga mulsām acīm tupēja līdzās. Viņa vēl neko nav sapratusi, Mazurs paniski nodomāja, varbūt tā arī labāk… Ak, mans Dievs! — viņš klusībā iegaudojās. «Nu kāpēc man vēl ari tas jāpieredz?! Nu izdariet kaut kā, lai laiks pavirzītos par piecām minūtēm atpakaļ!!! Kaut dvēseli ņemiet!!!»

Ja arī kāds no turienes kaut ko dzirdēja, tad tomēr nekādi nereaģēja. Laiks atpakaļ nepavirzījās — tikai lēni vilkās tālāk no pagātnes uz nākotni, kā jau tam noteikts. Vika — mati pie deniņiem viņai mirka karstos sviedros, cenzdamās kustināt tikai roku, sastingusi kā statuja.

—   Kas? — viņa nočukstēja, pievērsdama Mazuram sāpju aizmiglotās

acis.

—    Sīkums, — viņš atteica, atrazdams sevī spēkus savilkt seju pietiekami pārliecinošā, spriežot pēc Vikas skatiena, smaidā. — Riebīgs izmežģījums, tik vien to bēdu. Paguli mierīgi, tūlīt sāksim tevi ārstēt…

Meloja, ka ausis kust. Tas bija klasisks slēgtais lūzums, pilnīgs. Brīnumainā kārtā kaula šķembas nebija pārdūrušas ādu, tik vien tā prieka.

Kļūdīties nebija iespējams.

Beigas. Jāiet vēl nedēļa, vismaz. Pat ja uzliktu šinu — viņam tas tīri labi padevās, apmācīts, — pat ja nestu Viku uzmanīgi uz muguras, gājiens pārvērstos īstā ellē. Viņa kliegs pie katra mazākā grūdiena, bet viņš vilksies bruņurupuča tempā — nemaz nerunājot par iespējamo sāpju šoku, no kura vienkārši apstātos sirds pat trenētam vecim, ja tas nonāktu šādos apstākļos. Un asins saindēšanās — tā būs, kā likts, kāja jau tagad nelabi pietūkst, sarauti asinsvadi, muskuļi… Jāņem vērā arī iespējamā pakaļdzīšanās un tas, ka izejot no taigas, viņus sāks medīt Prohora cilvēki. Ja notiks brīnums, viņi tikai pēc mēneša aizvilksies līdz Pižmanas apkaimei. Lapas jau dzeltē, drīz sāksies ilgstošie rudens lieti, medījums noslēpsies…

Mazurs gluži fiziski sajuta, kā kaklu žņaudz ledaini pirksti — vissliktākais, ka tie paši pirksti šobrīd žņaudza arī Olgu, kura, neko nenojauzdama, uzmanīgi glāstīja Vikai vaigu. Smadzenes drudžaini analizēja variantus, bet tie visi kā viens veda strupceļā. Pie vienkāršas un pilnīgi skaidras patiesības.

Ja viņi apkrausies ar Viku — beigas visiem trim. Deviņdesmit deviņas iespējas no simta, ka iznākums būs tieši tāds. Nekļūdīgi. Pietiekami ilgi viņš mācīts, pietiekami labi bijuši skolotāji un pietiekami zināšanas pielietotas praksē, lai tagad droši zinātu…

Ari tādam atrisinājumam viņš bija sagatavots. Atšķirībā no daudziem parastajiem cilvēkiem, Mazurs bija apguvis vienkāršu, un skarbu matemātiku, kur vienādojums skanēja biedējoši elementāri: «Vai nu viens, vai visi.»

īstenot to dzīvē nācās tikai reizi — bet kapteinis Nikanovičs bija savējais, visu lieliski saprata, un pats ar jebkuru no viņiem izrīkotos tāpat kā viņi, kad tas citā ģeogrāfiskā platuma grādā un pat zem svešām zvaigznēm saķēra vēderā lodi… Mazurs toreiz cerēja, ka tas vairs neatkārtosies. Viņi visi cerēja.

Rokas starp ceļiem nokāris un acis pievēris, viņš sēdēja un pat caur nolaistiem plakstiem skaidri redzēja Olgu, vienīgo un mīļoto, kuru zvērēja pasargāt no visām briesmām jau tajos laikos, kad nebija ne jausmas, kādas tās īsti varētu būt.

Viss skaidrs un vienkāršs kā mīnas uzstādīšana divdesmit piecu metru dziļumā. Tikai nedomāt, ne par ko nedomāt.

—   Muļķības, — viņš iztaisnodamies noteica. — Izmežģījumu izārstēt ir vienkārši… Olga, ņem nazīti, steigšus drāz uz nogāzi un nogriez nūju. Izvēlies jaunu kociņu. Lūk, šāda garuma, — viņš iepleta plaukstas. — Un lai būtu ar liekumu, noteikti ar labu, stingru liekumu. Tavas plaukstas resnumā. Vēlams bez liekiem zariem, — viņš centīgi novērsa abu sieviešu uzmanību, citu pēc cita bērdams sīkus norādījumus. — Vai labi iegaumēji? Atkārtot vēlreiz?

—    Nevajag, — viņa burtiski izrāva vīram no rokām nazi ar raga spalu un metās iekšā taigā.

Mazurs bezcerīgi noskatījās Olgai pakaļ. Sakoda zobus — no rīkles rautin rāvās ārā zvēra gaudas. Noliecās. Vika, smagi elsodama, tik paļāvīgi uztvēra viņa skatienu, ka Mazura dvēselē kaut kas salūza neatgriezeniski un uz visiem laikiem.

Viņš zibenīgi izdarīja sitienu — abām rokām pa miega artērijām. Un zināja, ka Vika neko nepaspēja apjaust. Tādā situācijā neviens nepaspētu, tāds jau šis paņēmiens paredzēts. Neizskaidrojama spēka savažots, viņš nespēja novērst skatienu.

Vikas seja nemaz nepārvērtās, tikai kļuva citādāka.

Vienā mirklī kaut kas izzuda no acīm, nesekoja nākamais elpas vilciens. Viņa gulēja, lūkodamās debesīs, bet viņas vairs nebija, viņa bija aizgājusi.

Cik daudz laika pagāja, Mazurs nezināja. Attapās, izdzirdis aiz muguras Olgas steidzīgos soļus. Pacēla galvu un pat spēja ieskatīties acīs. Smagi veldams vārdus, it kā cenzdamies tikt galā ar svešu, nepazīstamu valodu, izdvesa:

—   Sāpju šoks. Sirds apstājās. Tādas lietas pietiekami dzīvē esmu redzējis…

Olga, nometusi nevajadzīgo nūju — vajadzīgajā resnumā, ar liekumu —, metās pie mirušās un nokrita ceļos:

—   Nu izdari taču kaut ko! Ko sēdi?!

Pievērsa viņam izbiedētu seju. Piepešā gaišredzībā Mazurs saprata, kas tās par bailēm: viņa neko nezināja, bet baidījās uzminēt. Lai novērstu Olgu no šīs maldu takas, viņš vienā rāvienā piecēlās un izrīkoja.

—   Turi viņai galvu… Tā…

Drausmīgā komēdija turpinājās bezgalīgi ilgi — Mazurs centīgi, nepieļaudams ne mazākā viltojuma, izlikās pēc visiem likumiem veicam mākslīgo elpināšanu. Pat neizlikās, ja tā labi padomā, patiešām trīs reizes izdarīja visas nepieciešamās manipulācijas. Un bija brīdis, kad viņā iedzēlās mežonīgas, instinktīvas bailes: ja nu notrīsējusi roka un sitieni iznākuši neprecīzi, Vika tūlīt atvērs acis, visu atcerēsies un sāks

sūdzēties…

Un bija vēl viens mirklis, kad Mazurs sajuta mežonīgu naidu pret Olgu, jo tieši viņas dēļ tam nācās iziet cauri. Bet viss tikpat zibenīgi arī pazuda — gan bailes, gan naids. Palika tikai truls gurdums un salauztas dvēseles sāpes.

Viņš centīgi iztaustīja kāju, jau atdzisušu. Pārliecinājās, ka nav kļūdījies: kauls pilnībā pārlūzis. Tad ilgi klusībā atkārtoja: gangrēna bija neizbēgama, neizbēgama, neizbēgama… Pēc tam izdevās pārlēkt pāri slieksnim, aiz kura visi pārdzīvojumi atvirzās — ir smadzenēs tāds aizsargmehānisms…

Olga pie mirušās ilgi raudāja — ne tikai par viņu, bet par visu uzreiz, Mazurs nodomāja, drūmi sēdēdams nedaudz attālāk. Vēl viens aizsargmehānisms. Vai vārstulis. Kad raudas kļuva neciešamas, Mazurs atgāja nostāk, sameklēja piemērotu vietu un sāka ar abiem nažiem rakt paseklu kapu, vismaz kaut ko izdarīt viņas labā, savas visnegaidītākās un gaistošākās sievietes labā.

Kādā brīdī piepeši atcerējās: trešais ugunsgrēks. Un pat neizbrīnījās, nekas dvēselē nesakustējās, tikai gurdi nodomāja, ka vajadzēja toreiz to velna šamani nošaut. Turpat tirgū. Tajās briesmīgajās dienās arī trakākas lietas tika piedotas.

Majors Nurudins vietējais, un tātad viņu oficiālā dieva, visa senā un noslēpumainā piekritējs, tā arī nedēļu iepriekš bija teicis, ja nogalina burvi, pareģojums nepiepildās, un nav svarīgi, vai tas labs vai slikts…

Dēlīša ar uzrakstu nebija, un protams, ar ko tad lai viņš rakstītu? Nošņāpa sintētiskā auduma strēmeli, sasēja no diviem taisniem zariņiem mazu krustiņu, iedzina irdenajā zemē — tas arī viss. Daudziem pat tāda nebija.

Vakarīgajā taigā viņi aizsoļoja divi.

Septiņpadsmitā nodaļa Taigas civilizācija

Pa taigu soļoja divi — tomēr soļoja, nevis vilkās. Tā ka nekas vēl nav zaudēts, filozofiskā mierā nosprieda Mazurs. Kad sāksi vilkties — tad gan būs slikti…

Abi izskatījās tā, ka nejaušs tūrists varētu vēlāk melst par tikšanos ar «sniega cilvēkiem». Vispirms viņi nojaucās, līdz vēderam iestiegot purvainā ezerā — labi vēl, ka Mazurs laikus izziņoja trauksmi. Pēc

tam — pārgāja pāri kuprainajām kalnu grēdām un nonāca plašā, biezā smalcē. Pundurbērzu saaudzes plēsa neizturīgo sintētisko apģērbu trakāk par ķīviņā iekarsušiem sētas kaķiem. No diegu krājumiem nebija atlikusi pat trešā daļa — katru atpūtu Mazurs sāka ar centīgu lāpīšanu (reizēm uzticēdams to Olgai, lai arī viņai būtu nodarbība, kas atrautu no dekadentiskām domām). Šķiet, ka tagad viņus no attāluma būtu grūti saskatīt — gan sporta tērpi, gan vējjaka bija zaudējuši sākotnējo krāsu, nobālot zem ieēdušos netīrumu un putekļu kārtas, drēbes vairs nekarājās kā maiss, bet cieši apkļāva augumus — neskaitāmie lāpījumi tās pārvērta šagrenādā. Piedevām Olga lepojās ar visai sirreālu tērpu, kura sākumi meklējami akmens laikmetā — viņai bija briežādas bezrocis līdz ceļiem, ar spalvu uz iekšpusi un diviem primitīvi izgrieztiem roku caurumiem, sastiprināts ar cīpslām. Būtībā tieši šī bezroča dēļ briedim nācās atvadīties no dzīves — naktis kļuva aizvien aukstākas, skujzari vairs nelīdzēja, vajadzēja steigšus kaut ko izdomāt. Āda bija izģērēta slikti, steigā, krokojās un smirdēja — bet tādiem sīkumiem abi vairs uzmanību nepievērsa, oža bija notrulusi, un varēja tikai minēt, cik tālu izplatās smirdoņa — divdesmit metrus vai tikai desmit. Ar tādām pašām jēlām cīpslām Mazurs, kā nu prata, nostiprināja arī kroseņu pazoles, kuras jau pamazām sāka irt. Viņš jau sen bija brīdinājis Olgu sagatavoties apavu maiņai, pārejot uz pirmatnējiem ādas kājaviem. Lai gan viņa izturētu arī to — pēdas pēc pirmo noberzumu saārstēšanas ar sveķiem un zirnekļu tīkliem pārklājās ar cietu, monolītu tulznas slāni, par ko Olga pat vairs nešausminājās. Šajā ceļojumā vārds «šausmināties» kaut kā nemanot zaudē jēgu, jo tam vairs nav ko apzīmēt.

Vissliktāk, ka viņi ēda tikai sausu. Mazurs, izmetis vējā vairākas stundas, meistarojot no lapegles bluķēna kaut ko līdzīgu kastrolim, reiz mēģināja tajā uzvārīt kādu zupu, bet «trauks», lai kā viņš centās sadega vēl, pirms uzvārījās ūdens. Vienīgais labums, ka Olgai izdevās siltā ūdenī izmazgāt matus.

Ēda visu, kas gadījās ceļā un kļuva par mērķi bultai, akmenim vai lodei. Pusotras dienas pārtika no ceptām odzēm — riebīgs apvidus, nebija cila medījuma. Uzskrēja virsū zilpelēki violetam sausseržu laukumam, un Mazurs piespieda Olgu saujām rīt rūgtās ogas, pat līdz paķēra cik spēja — ļoti labi palīdz pret kuņģa darbības traucējumiem. Vissmagāk, pat vairāk par sievu, viņš pārdzīvoja tējas trūkumu. Iztikt bez cigaretēm likās daudz vieglāk.

Sērkociņi bija palikuši tikai divpadsmit. Patronas — četras. Divas aizgāja briedim, viena — zaķim (pārlieku tālu, nelietis, tupēja, veselu dienu ceļā nekas nebija gadījies, un Mazurs neriskēja niekoties ar loku), bcl četras viņš neviļus izlietoja, atbiedējot tini. Šis viltīgais, ļaunais un neatlaidīgais radījums, kuru daži taidzinieki uzskata vēl bīstamāku par lūsi, viņiem piesējās apvidū, kam lieliski piederējās trāpīgais nosaukums «aju-kapčet» [1] — nebeidzamās nogāzēs. Divas dienas tas neatkāpjoties neuzbrukdams, tikai turēdamies pa gabalu un apdomādams, vai viņi gadījumā, spēkus zaudējuši, nenokritīs un nesāks izlaist garu. Pie tam, maita, pamanījās ne reizi nenokļūt pa šāvienam, te pat Mazura prasmes izrādījās bezspēcīgas. Neviļus jāsāk ticēt evenkiem, ka tiņos pēc nāves iemiesojas īpaši ļaunu šamaņu dvēseles, kuras grēku dēļ nepieņem Lejas Pasaulē… Naktīs tas, tikai uz īsu brīdi aizskriedams pamedīt, klīda turpat tuvumā. Tomēr trešajā dienā tinis aizgāja, acīmredzot, novērtējis izredzes un ar savējām palicis neapmierināts.

Galu galā notika tas, kas jau bija gaidāms: Mazuram sajuka laika skaitīšana. Viņš vairs nezināja, vai vēl pieturas augusts, vai jau iestājies septembris, nezināja precīzu datumu, nevarēja droši pateikt, vai viņi jau soļo astoņpadsmit dienu vai sešpadsmit. Atcerējās tikai to, ka šodien ir astotā diena, kopš viņi palikuši divi vien. Bet atmiņas par to, kā tas notika, iedzina dziļi zemapziņā. Pirmajā naktī viņš sapnī redzēja Viku, vīzija bija neticami skaidra un ārprātīgi līdzīga realitātei, bet ne mazākā mērā briesmīga. Mazurs vienkārši sēdēja pie pašaura strautiņa, bet Vika, parādījusies starp kokiem pretējā krastā, pienāca tuvu ātrajai straumei un ilgi uz viņu noskatījās. Sejā neredzēja nekā dēmoniska vai arī skumja. Ne vārdiņa neteica, tikai ilgi skatījās, bet pēc tam nesteidzīgi iegāja taigā. To redzot, Mazurs nejuta ne mazāko baiļu, tikai zināja, ka nedrīkst Viku tā palaist, bet pakustēties nespēja. Izniris no snaudas, burtiski peldēja sviedros, tā arī nespēdams vairāk iemigt līdz ritam.

Ar Olgu bija sliktāk — nākamajā dienā piemetās kaut kas līdzīgs vieglai histērijai, un viņa kā uzvilkta vienā laidā apgalvoja, ka Mazurs kļūdījies un apracis Viku dzīvu, ka nekavējoties jāiet atpakaļ, kaps nav dziļš, varēs paspēt… Pēc dažām pļaukām tas pārgāja, Olga pat neieraudājās. Un atkal kļuva tāda, kā senāk. Vai nu tāds neprāts ir lipīgs, vai arī pats uz mirkli padevās taigas māņiem — bet pēc stundām divām, plūcot atpūtas vietā meža irbes, izdzirda klusu saucienu:

—   Admirāli

Pacēla acis un ieraudzīja Viku — starp kokiem, turpat netālu. Izmisīgi samirkšķināja acis, un viņa tūlīt pazuda, bet rokas vēl ilgi drebēja.

Bet pēc tam — kā ar nazi nogriezts. Tiesa, viņu nedaudz satrauca, ka Olga aizvien jūtamāk noslēdzas sevi, bet tas varēja arī tikai likties. Jo viņi gandrīz nemaz nesarunājās. Nebija vajadzības. Atcerēties nez kur esošo civilizēto pasauli nozīmētu tikai nervus bojāt, bet nākotni negribējās apspriest aiz māņticības. Tomēr gandrīz katra nakšņošana sākās ar parupju ķermeņu saplūšanu, kurai pat nebija iespējams atrast nosaukumu no jau esošajiem apzīmējumiem, ne visrupjākajiem, ne pieklājīgajiem. Ne vārdu, ne skatienu nepārmijuši, viņi piepeši metās viens pie otra un mijkrēšļa ēnās atmeta visus senākos aizliegumus, ļaudami otram darīt ar sevi tādas lietas, par kurām tīrajā pilsētas gultā tikai šausminātos. Bez neviena vārda. Fantāzijas nekautrā trakošana noveda tik tālu, ka Mazuram sāka likties, — šo sievieti viņš nekad iepriekš īsti nav ieguvis. Protams, dienas gaismā pakustinot smadzenes, varēja saprast, ka tā vienkārši ir zināma bēgšana no īstenības — bet tur jau slēpās tas sāls, ka gaišā dienā domāt nekādi negribējās. Atraduši, tāds iespaids. Ja arī kāda doma iešāvās prātā, tad vienkārša, konkrēta, caurcaurēm utilitāra, saistīta vienvienīgi ar ceļu un ikdienišķo vajadzību sīkām niansēm. Tagad Mazurs pilnībā ticēja, ka vienatnē uz neapdzīvotas salas nokļuvušie ātri vien zaudē cilvēka izskatu un pat metas bēgt, ieraugot nejauši pie krasta piestājuša kuģa ekipāžu. Bet agrāk taču neticēja. Reiz, ieraudzījis meža klajumā nelielu būdiņu, drīzāk pat balagāniņu, viņš instinktīvi atlēca atpakaļ taigā — un pagāja sekundes desmit, līdz vispār saprata, kas ar ar viņu notiek…

Balagāniņš izrādījās tik nolietots un vecs, ka viņi pat neuzdrošinājās iet iekšā — atbalstījies ar roku pret durvju palodu, Mazurs gandrīz izbrauca cauri baļķim, koksne taustot līdzinājās ar sviestu aizdarītai griķu biezputrai — tik sapuvusi tā bija. Viņš tikai ieskatījās iekšā — un neieraudzīja neko, izņemot augstu zāli. Ļoti iespējams, ka būdiņu uzcēluši vēl pagājušā gadsimtā…

Galvenais tagad — kā viņš saprata — nenolaisties. Dzīvot gandrīz dzīvnieka dzīvi, bet palikt homo sapienam. Un tāpēc viņš no rītiem cītīgi tīrīja zobus ar vienā galā iešķeltu kociņu, mazgājās, modri uzmanot, lai to dara arī Olga, sasukājās ar nelīdzenu ķemmi, bet pavakarē, ja pagadījās strauts, centīgi apmazgāja savu vīrieša lepnumu. Mati bija atauguši, ūsas un bārdiņa vijās cirtās — glābdamies no mūdžiem, Mazurs neskuvās. Lai gan ar laiku notika tas, kas taigā bieži gadās: šķiet, organisms kļuva imūns pret odu kodieniem, seja vairs neuztūka kā spilvens, un sāpju arī vairs nejuta, kad mikroskopiskās, lidojošās radībiņas no sirds iesūcās ādā.

Vispār, dūšu viņi nezaudēja, viņi nevilkās. Iegājuši kādā noteiktā ritmā, jaunā dzīvē, uzvedās tā, lai šim ritmam un dzīvei pilnībā arī atbilstu. Viņi nekļuva mežonīgi, bet nomaļam vērotājam nesaprotamā veidā saplūda ar taigu. Iespējams, tāpēc tiem ne reizi neuzbruka zvēri — nebija vajadzības, viņi vēl nebija pārvērtušies vārgā laupījumā, bet Mazurs pats nogalināja tikai tad, kad vairs nebija citas izejas.

Viņš gluži vai ar ādu sajuta, kā septiņjūdžu zābakiem tuvojas rudens. Nekur vairs nemanīja zaļas lapas — tikai dažādus zelta un sārtuma toņus, vietām lapkritis jau pilnībā atkailinājis zarus un pat veselus kokus. Un naktis — aizvien aukstākas…

Tagad lielākais prieks, no rīta pamostoties, ieraudzīt virs galvas skaidras debesis vai dažus baltus mākoņus, kuri droši nebūtu lietus cerībās. Un sirdī viņš lūdza nezināmajam dievam, kaut tikai paspētu, kaut izietu no taigas līdz lietavām…

Pirms četrām dienām Mazurs nolēma ieviest savdabīgu «kultūras programmu». Neatraujoties no apkārt zaļojošās jūras (kura, starp citu, jau pa pusei kļuvusi zeltaini purpursarkana), pārmest laipiņu uz civilizāciju, kurā, tam viņš dedzīgi ticēja, drīz atkal varēs iekļauties. Un, lai izpildītu šo uzdevumu, bez īpašām pūlēm piespieda Olgu pirms naktsguļas atcerēties kāda klasiķa vai vienkārši talantīga dzejnieka garu dzejoli vai nolasīt viņam īsu lekciju par mākslu. Goda vārds, palīdzēja. Stāstījums par Džozefa Tērnera audekliem vai kādas skumjas poēmas fragmenti taigā skanēja neatkārtojami. Viņa paša ieguldījums kultūras programmā bija daudz nenozīmīgāks un ne tuvu tik intelektuāls — reiz sarunas gaitā, Mazurs Olgai paziņoja, ka rakstnieks Boriss Lavreņovs kara flotē daudzināto «Balādi par Sadko un jūras caru» nemaz nav izdomājis, tā patiešām eksistēja. Un izpildīja to, iztikdams pat bez muzikāla pavadījuma, uzreiz kļuva skaidrs, kādēļ Lavreņovs minējis tikai nosaukumu, necitēdams nevienu pantiņu…

Šīs folkloras publiskā izpildījuma rezultātā nedaudz vēlāk naktī darbā tika laista gan sauja aveņu, gan sabuļa aste — tā ka otrā rītā viņi viens otru uzlūkoja nedaudz samulsuši.

Civilizācija par sevi atgādināja pati — jau labu laiku Mazurs varēja uzskatāmi pārliecināties, ka taigas dedzinātāja lomā uzstājies visai veiksmīgi. Bija pat diena, kad no saules lēkta līdz rietam, nedaudz vairāk pa kreisi no viņu maršruta, debesīs rēca motori. Reizes desmit Mazurs redzēja augstu gaisā dažādos virzienos slīdošas lidmašīnas. Un katru reizi nācās slēpties — Dievs sarga to, kas pats sevi sargā. Pēc tam virs galvas bieži skanēja transportnieku dūkoņa — bez šaubām, tālu aizmugurē trakojošais ugunsgrēks iededzies godam, uz taigu nosūtīti lieli spēki…

Tāpēc, viņš, soļodams caur krūmiem, varēja apmierināti murrāt:

—    Ugunsgrēki virs valsts liesmo aizvien spožāk, karstāk, jautrāk, sasit plaukstas, piesit kāju…

Laikam jau septembris, viņš nodomāja, iedams gar bērzu pa gurkstošo zelta lapu paklāju. Bērni iet uz skolu, iestājoties rudenim, noteikti palēkušas uz augšu cenas, ej nu uzmini, kam un par cik, bērnu dēļ Šantarskā mašīnas jau vairākas dienas braukā ar iedegtiem starmešiem — bet viņa ērgļi pilnā sparā trenējas Šantarskas ūdenskrātuvē.

Tāda nu likteņa ironija, ka tur atrodamas vietiņas, kur «dubultdibena» reljefs gluži tāds pats kā dažos trases iecirknīšos, kuru tuvumā peldēs «kastrolis».

Par to arī vajadzētu aizmirst līdz labākiem laikiem — minot, vai viņu ieskaitījuši līķīšos, kā viss izvērsies un ko šobrīd domā Jūras Čūska, smadzenes tikai sašķobīsies. Lai gan visi datumi sajukuši, Mazurs droši zināja, ka līdz «Zobenzivs» sākumam palikušas vismaz trīs nedēļas — bet tikpat būs izcēlusies kņada… Tikai diemžēl neviens neiedomāsies nosūtīt uz Pižmanu jēdzīgu specu. Pašam jau arī neienāktu prātā — kādā sakarībā?

Viņi gāja pa taisni. It kā. Taigā jebkura taisne ļoti ātri pārvēršas sarežģītā līklocī.

Dīvaini, bet prātīgi līkumojot, parasti var tikt daudz tālāk, nekā truli drāžot pa ģeometrisko līniju…

Mazurs jau labu laiku gausināja soli, bet tagad apstājās pavisam. Uzmanīgi pavērsās apkārt, Olga mierīgi gaidīja. Viņi tobrīd soļoja lejup pa nogāzi, līkumojot starp tieviem, greiziem bērziņiem — īsti piemērota vieta, lai paslīdētu un kaut ko salauztu…

—   Kas? — Olga pavaicāja.

—   Tāda interesanta taka, — Mazurs, joprojām lūkodamies apkārt, paskaidroja. — Sākumā nodomāju, ka te dzīvnieki staigā… Lai gan tie arī pirmie šo taku būs iestaigājuši…

—   Un otrie?

Viņš pietupās, cenzdamies saskatīt, kas īsti piesaistījis uzmanību. Varbūt tādā attālumā izdosies labāk saskatīt… Aiz kaut kā taču skats

aizķērās!

Pēc minūtēm divām tomēr atradās — ar plaukstu notraucis lapas, Mazurs ievēroja skaidru rievotas pazoles nospiedumu, kam līdzās mētājās tukša, saburnīta, baltbrūna «Opāla» paciņa. Un saudzīgi pacēla, kā zelta tīrradni, piebāzis degunu pavisam tuvu, apskatīja un tad, divos pirkstos turēdams, parādīja Olgai.

—   Ne paciņa, ne pēdas nospiedumiņš lietu nav manījuši, droši varu apgalvot. Tātad šitenajā vasarā atstāti. Zābaki civilie, parasti…

īpaša sajūsma viņas sejā neparādījās — tāpat kā viņam, starp citu. Bet balsī tomēr ieskanējās prieks:

—   Vai tiešām sādžas tuvu?

—   Sazin jods, — Mazurs domīgi atbildēja. — Vai nu sādžas, vai ģeologi te garām gājuši. Galvenais, tuvojamies kaut cik apdzīvotam apvidum. Nu vairs nav vecie laiki, ģeologi tagad izlepuši un visur brauc tikai ar mašīnām. Tātad šis nospiedums liecina, ka relatīvi tuvu atrodas ceļi un apdzīvotas vietas… Varbūt te vienkārši staigājis mednieks. Tikpat īstā «čuhņa» jau pamazām paliek aiz muguras…

—   Kiril, — vina klusi, uz vīru neskatīdamās, ierunājās.

—   Jā?

—   Ja es salauzīšu kājas, tu mani piebeigsi? Lai velti nemocītos?

Mazurs lēni, lēni iztaisnojās, ieurbās viņā ar skatienu, tā ari

nespēdams saprast, vai teiktajam ir ari zemteksts. Piegāja un noglāstīja ar plaukstas virsmu:

—   Beidz gvelzt muļķības.

—   Un tomēr?

—   Aizstiepšu līdz galam uz muguras, — viņš nikni atteica. — Tāpēc neņem galvā… — nosprauslojās un apklusa. Nometa saburzīto papīru.

—   Izdomājusi arī — pie paša mērķa kājas lauzt. Tas jau, mazais, būtu īsts idiotisms. Bet vispār kāto uzmanīgāk. Kad mērķis tuvu, tieši tad sākas visādas ķibeles — cilvēks atslābinās.

Drīz pēc tam Mazurs atrada tukšu konservu kārbu, saplacinātu dēlītī. Noteikti lāča darbs. Marķējumā — «Z». Zivju. Pašiem tādus…

Olga jautājoši atskatījās.

—     Iesim labāk pa taku, — Mazurs sacīja. — Maz kas var notikt.

Nu nevarētu taču gadīties tāda cūcība, ka Prohora puiši te ierīkojuši slēpni? Ja tie bijuši ģeologi — visai iespējams, ka viņiem ir rācija. Bet ieroču gandrīz nekādu, nav vaļas medībām, un no taigas ciemiņus neviens negaida. Pret dīvainajiem apmeklētājiem uzreiz rastos neuzticība — tetovējumi kombinējumā ar automātu izskatās, maigi sakot, aizdomīgi. Nu tādā gadījumā nāksies likt lietā nekaunību. Olga viņus paturēs uz grauda, bet pats tikmēr pasēdēs pie rācijas, — ar tēvzemes ražojumiem problēmu nebūs…

Taka šķērsoja interesantu būvi — kārbai līdzīgu garu grāvi, kas izlikts ar sanaglotām šķiliņām. Kā šī lieta saucas un kādai vajadzībai kalpo, Mazurs precīzi neatcerējās, bet skaidri zināja, ka tā ir cieši saistīta ar zelta ieguvi. Laikam tiešām sāk ost pēc civilizācijas. Tiesa, koks jau ļoti vecs, atradnes, iespējams, sen vairs nav…

Viņš apstājās. Nelielā klajumā melnēja dīvains veidojums — kaut kas līdzīgs tīsstūrveida ugunskura trijkājītim. Tikai salikts no trim nomelnējušiem baļķiem, augstiem un tēstiem. Centrā, starp dziļi zemē iegrimušajiem resngaļiem, melnē bedre, bet virs tās karājas tērauda troses gabals…

—    Apsveicu, — Mazurs ierunājās. — Zinātniski runājot, tehniskā zona. Skaties zem kājām, te noteikti šurfus rakuši. Un teic mana ģenētiskā atmiņa, ka, lūk. to priekšmetu dēvē par spaini…

Patiešām spainis, melns, nokvēpis, cilvēka augstumā piekārts pie viena no baļķiem. Ap monstrisko «trijkāji» izmētāti sarūsējuši dzelzs gabali, izbalējuša brezenta skrandas, saburzītas cigarešu paciņas…

Muļķīgi, bet uz mirkli Mazurs patiešām sajutās kā citplanētietis, kurš, pirmo reizi sperdams kāju uz Zemes, uzdūries svešas, tas ir mūsu, civilizācijas pēdām. Viņš jau bija paspējis atrast no visiem cilvēka roku darinājumiem — bet te īstas iegulas, lūk, cirvis, lūk, akumulatora baterijas, platu riepu rievotie nospiedumi, noteikti GAZ-66, saņurcīta avīze…

Avīze mēnesi veca, pie tam no Šantarskas… Pastiepies uz pirkstgaliem, viņš noņēma pēc mazuta smakojošo spaini, tūlīt pat nosmērēdams rokas, bet tādiem sīkumiem uzmanību nepievērsa. Iebāzis iekšā roku, līksmi iekliedzās.

Apslēptas bagātibas. Visīstākās. Spainis sevī slēpa neaprakstāmus dārgumus — melnu siltinātu vesti, kas oda pēc dīzeļdegvielas, melnu stepētu galvassegu, kādas zem ķiverēm velk ģeologi un mežacirtēji, arī eļļainu, bet veselu, ar divām saitītēm un piešūtu melna auduma strēmeli, kas nosedza kaklu. Un «Belomora» paciņa — pat veseli astoņi papirosi, tiesa pussabirzuši, tāpēc laikam arī pamesti… Tabaka savilgusi, bet kas nu te piekasīsies…

Viņš centīgi, pa šķipsniņai, savāca visu tabaciņu tā, lai iznāktu divi daudzmaz normāli papirosi. Ar neizsakamu baudu ievilka pirmo dūmu, otru papirosu dāsni pasniedza Olgai:

—    Vai tu. godājamā, nejūti, kā tavā izmocītajā ķermenī atgriežas dzīvība?

Viņa aizrijās, bet cītīgi nosmēķēja «līdz fabrikai», un tad pacēla

acis:

—   Zini, jūtu gan… Avīze, gan veca.

—    Sūdīga, — Mazurs priecīgi piebalsoja. — Galvenais, mums te atlikuši ne vairs mēneši, bet dienas, lai es zemē ielienu! Vatēto vesti mes tev tūlīt pat piemērosim, būs siltāk un, es pat teiktu, daudz estētiskāk… Nu, piemēri. Kā uzlieta…

Veste nokarājās kā maiss — viņi abi bija krietni novājējuši —, bet tikpat pēc visa pārdzīvotā likās kā Kardēna fraka.

—    Super, — Mazurs noteica un pacēla augšup īkšķi. — Žēl, ka nevar spaini notīrīt, uzmeistarotu kādu zupiņu… — Viņš cerīgi ievilka nāsīs gaisu, apskatīja spaini, bet nācās vien atzīt, ka virtuves piederums no tā neiznāks.

Centīgi aizlocīja papirosu galiņus, lai vairs ne drusciņa neizbirtu, vēlreiz pacēla avīzi, pārlaizdams acis pāris rindkopām — ak šīs patīkamās bet grūti aprakstāmā sajūtas, kad atkal var atgriezties pie

civilizācijas.

—   Vai tu neko nedzirdi? — Olga tramīgi saausījās.

—   Nē. Bet kas tad ir?

—   Šķiet, bērns raud…

Viņš sasprindzināja dzirdi, cītīgi ieklausījās, bet tad atmeta ar roku:

—   Muļķības. Bērns nu gan te nekādi nevarētu gadīties. Pat ja tas būtu Mauglis…

Un vēlreiz apgāja apkārt improvizētajam urbuma tornim, pētīdams, vai neatradīsies vēl kas saimniecībā noderīgs. Kā par spīti, negadījās. Un nedzirdēja arī nevienas cilvēku skaņas — ne motora troksni, ne trauku šķindēšanu, ne balsis. Varbūt pirms mēneša arī aizbraukuši…

Atskatījās, it kā kāds neredzams spēks būtu piegrūdis pie elkoņa. Olga, kaklu izstiepusi, kā ieklausīdamās, devās uz mežu. Mazuru nez kāpēc piepeši caururba neizskaidrojamas bailes, viņš iekliedzās:

—   Ei, uz kurieni?!

—   Bet raud taču… — Olga neatskatīdamās atsaucās.

Un piepeši pazuda, paspēdama vēl neveikli savicināt rokas. Mazurs metās uz priekšu, vēl nepaspējis neko apjaust. Viņš dzirdēja brīkšķi, bet tūlīt viss apklusa. Zem lāpstiņas tā iedūrās, it kā sirdī būtu iedūrusies nokaitēta adata.

Viņš nometās ceļos pie bedres, kura tik centīgi bija nomaskēta ar skujzariem un tieviem nokaltušiem stumbriņiem, ka to patiešām bija grūti saskatīt. Vienā rāvienā izsvaidīja visus zarus — daļa jau bija sabirusi bedrē. Un izdzirda izbiedēto, bet parasto Olgas balsi:

—   Tieši uz galvas…

No sirds uzreiz kā akmens novēlās. Viņš skaļā balsī izsmalcināti nolamājās un paskatījās lejup. Šurfs, protams. Metrus trīs dziļš. Dibenā

—   zaru kaudze, sienas stāvas, smilšainas. Olga stāv, galvu atgāzusi, un bolās augšup bez īpaša izbīļa.

—   Ka tevi nelabais! — Mazurs atviegloti ierēcās. — Kur skatījies?

—   Es paspēju pie saknes pieķerties, nenokritu, bet noslīdēju…

—   Apsveicu, — viņš ķildīgi norūca. — Vai kājas veselas?

—   Viss vesels, tikai pati pārbijos…

—   Viņa pārbijās… Līdz tumsai vajadzētu tevi tur atstāt…

—   Labi, esmu vainīga. Tikai bērniņš tik nepārprotami raudāja… Nu

izvelc ārā.

—    Tā nu uzreiz ņemšu un vilkšu… — viņš noņurdēja, palēnām atgūdamies no baiļu lēkmes un joprojām sajuzdams zem ribas agrāk nepazītu pukstēšanu. — Tu te krītot visus mietus esi salauzusi… Tagad pagaidi. Tūlīt nogāzīšu kādu priedīti.

Divdesmit metrus tālāk ieraudzījis piemērotu kociņu, Mazurs devās turp, lauzdamies cauri nokaltušo krūmu jūklim. Ar dažiem vēzieniem nocirtis divmetrīgo priedīti, notēsa galotni. Pēc tam apstājās un mierīgi izsmēķēja papirosu — audzinošos nolūkos. Lai dažas minūtes pakvern, lai padomā… No šurfa atskanēja sauciens. Mazurs pasmīnējis nesteidzīgi izrīvēja izsmēķi ar pazoli. Gāzelēdamies piegāja pie bedres:

—   Vai jau apnika sēdēt?

—   Kiril, te ir kakēns!

—   Kas?

—   Kaķēns! Zaros slēpjas, tūlīt dabūšu rokā… — balss piepeši iedrebējās: — Ai! Kiril, viņš man tā uzšņāca… īsta fūrija!

—    Ej nost no tā! — Mazurs uzkliedza, noliekdamies virs bedres. Viņš neko nesaprata, bet skaidri zināja: taigā nav ne kaķēnu, ne kucēnu — tikai zvēri…

Mēģināja zaru kaudzē saskatīt kaut ko dzīvu. Piepeši zibenīgi atskatījās — dzirde nereaģēja, izglāba pieredzējuša karavīra instinkts. Tieši laikā, lai izvairītos no gara rudi pelēka ķermeņa, kurš strauji aizšāvās garām, nobremzēdams pie pašas bedres malas. Mazurs iztaisnojās, abām rokām satvēra priedīles stumbriņu — augums automātiski izliecās cīņas pozā.

Rau, ari māmiņa… Prāvs lūsis, plati izliecis priekšķepas, ausis pieglaudis un atņirdzis lielisku ilkņu komplektu, nenolaida no viņa tumši dzintarainās acis. Kaķēns… Mazurs pārbaudot vieglītēm pabīdīja uz dzīvnieka pusi nūjas galu — lūsis gandrīz netverami pavirzījās tālāk, dusmīgi kulstīdams īso asti. Niknā šņākoņa mats matā līdzinājās satracināta kaķa brēkšanai — tikai reizes desmit skaļāka…

Atkāpties tas nedomāja, uzreiz redzams. Mazurs labi atcerējās, kur atstāts automāts, bet tikt līdz turienei noteikti nepaspētu. Varbūt tomēr pamēģināt?

Paspēra soli sānis, strauji griezdams nūju pa apli. Šāds aizsargpaņēmiens meža kaķi nedaudz samulsināja, bet ne uz ilgu laiku. Tas klusi devās viņam pa pēdām, viegli pieplokot pie zemes un gaidot piemērotu brīdi lēcienam. Un arī pats izmēģināja dažas māņu kustības, izlikdamies, ka vēlas apiet pretinieku gan no labās, gan kreisās puses…

Olga lejā bija pieklususi — satracinātās «kaķēna» māmiņas rēkšanu bedrē nevarēja nesadzirdēt. Mazurs atgaiņājoties taupīja spēkus, jau saprazdams, ka uzdūries nopietnam pretiniekam — gandrīz neizdevās atvairīt ķepas sitienu, tagad jāsakoncentrē visas prasmes un visa veiklība.

Nolādētā zole paslīdēja zālē. Viņš uzreiz izslējās, un nolēma pāriet uzbrukumā. Nūja zibenīgi rokās, veidodama tumšu apli. Tagad jau atkāpās lūsis, arī ļoti piesardzīgi, šņākdams, rūkdams… Ahā!

Mazurs ar nūjas resngali pārsita tam ķepu. Lūsis iekaucās, pieplaka zemei, uz mirkli pagaisa viss niknums. Tas izdvesa žēlabainu kaucienu — un mēģināja lēkt.

Sitiens lūsi sastapa gaisā un trāpīja pa galvu. Dzīvnieks vārtījās pa zemi, kaukdams un šķiezdams uz visām pusēm asinis, Mazurs, pats kļuvis zvērisks, turpināja tik sist, bet nekādi nespēja piebeigt. Attapies metās pie automāta, dažos lēcienos atgriezās atpakaļ un, nespēdams vairs ilgāk izturēt šīs gaudas, šāva tieši virsū.

Ielaidis nūju bedrē, viņš bez īpašām pūlēm izvilka Olgu. Greizi smīnēdams, nogrozīja galvu:

—   Rau, kur tava kaķēna māmiņa… Vai komentāri vēl nepieciešami? Kaķēns, jādomā, aiz muļķības bedrē ievēlās, tā nu māte tepat apkārt klīda…

—   Vai tad mēs mazuli ārā nevilksim? — Olga, gandrīz vienaldzīgi lūkodamās uz beigto lūsi, pavaicāja.

Mazurs saviebās kā zobu sāpēs:

—    Adu vilksim nost, lūk, ko… — un, aizsteigdamies priekšā protestiem, ierēcās: — Klusēt! Ja līdīsi vilkt ārā — bez acīm paliksi.

Tikpat tagad nosprāgs…

Astoņpadsmitā nodaļa aiz mana loga nelaime…

Laikam visdrūmākā lieta pasaulē ir lietus taigā. Parasti tas ievelkas uz ilgu laiku. Ja sākas rudenī. Nekas līdzīgs gaistošiem vasaras mākoņiem, kuri ātri aizsteidzas, atstājot aiz sevis tīru taigu, koši zaļu, gaišu, sīku varavīkšņu miriādēs ieskautu — kad katrā lāsītē brīnišķi atstarojas siltie saules stari, visa pasaule izskatās svaiga un jauna…

Rudenī viss ir citādi…

Apgalvot, ka Mazurs pats sevi būtu iedzinis lamatās, nekādi nevarētu. Tās pat lamatām nelīdzinājās, gluži otrādi, likās karaliska apmešanās vieta. Pa taciņu ejot, pat pusstunda nepagāja, kad priekšā skatam pavērās šaura ieleja. Atlika tikai pa diviem resniem, rūpīgi no virspuses aptēstiem baļķiem — īsts tiltiņš, vienā pusē pat no jaunām priedītēm uzmeistarots — pāriet strautu un, skat, jau Kitjcža.

Te, augstās sopkas pakājē — šis kalniņš laikam apkārtmērā bija savus sešus septiņus kilometrus plats — pavisam nesen arī mituši ģeologi. Liekas, komanda ieradusies jau vasaras sākumā un iekārtojusies visai solīdi. Gara dēļu baraka ar sešiem iestiklotiem logiem no trim pusēm, divas ar skārdu apsistas būdas, apaļiem jumtu puslokiem, pa pusducim logu katrai. Pamatīga tualete no ēvelētiem dēļiem. Zem nojumes garš galds ar soliem abās pusēs, blakus krāsns, mūrēta no māliem un ķieģeļiem, neliels dzelzs dūmenis — primitīvs pavards, bet spējīgs mierīgi nokalpot veselu sezonu. Katrā mājiņā vēl piedevām ierīkota taupības krāsniņa, bet vienai (acīmredzot te mitusi priekšniecība) uz jumta greznojas pat dzelzs trijzobis ar porcelāna izolatoriem, no kuriem nokarājas vadu paliekas, netālu no dēļiem un resniem baļķiem sanaglots vairogs. Un barakā — veselas trīs spuldzītes. Pavisam nesen te bijis dīzelis — rau, ari dzeltena cisterna, kuras dibenā vēl eļļaini melnē degvielas atliekas. Spriežot pēc atstātajām sliedēm, dīzeli aizvilkuši ar traktorragavām, bet no transporta līdzekļiem te izmantoti ari GAZ-66 un «uaziks».

Vienvārdsakot, karaliski kambari. Un lai gan līdz rietam vēl patālu, Mazurs nešaubīdamies nolēma iekāroties te uz naktsguļu, un uzsāka vispamatīgāko revīziju.

Beidzot sezonu, neviens neskoposies, taigā pamet pārpalikumus, visu, kas pilsētā īpaši nebūs vajadzīgs. Mazurs atrada lietošanai derīgu kastroli, veselu kaudzi alumīnija karošu, salauztu virtuves nazi, apkvēpušu tējkannu bez roktura un vāciņa, pāris kubikmetrus malkas, konservu kārbā pārakmeņojušos sāli un dažus pustukšus maisiņus ar putraimiem. Ap maisiņiem, liesa, jau bija pastrādājuši sīkie grauzēji, tomēr viņam izdevās salasīt un noskalot vairākas saujas griķu un kviešu. Atradumi papildinājās ar četriem apgrauztiem cukurgraudiņiem, puskārbu sacietējuša kondensēta piena (tā divās vietās pārdurta ar nazi, puse izdzerta, bet pārējais nolikts stūri un aizmirsts) un pat gandrīz pilna pudele portvīna — aizkorķēta ar pašdarinātu koka puļķīti, tā atradās aiz durvīm.

Visu gluži izmantot nevarēja — kreisās kājas gumijas zābaks un labās kājas «kirzenieks» lietā likti netika, toties izbalējušo jaku ar salauztu rāvējslēdzi Mazurs izmazgāja strautā un pakāra žūt — tā viņam noderēs. No garīgās barības atradās «Anželika Jaunajā pasaulē» (trūka puse lapu) un Šoloma Aleihema «Klejojošās zvaigznes» (bez nobeiguma).

Visbeidzot, sameklējis vietiņu, kas kalpojusi par izgāztuvi, viņš nekaunējās pārrakt kaudzi, izskatot milzums saburzītu tējas paciņu un tādējādi pa šķipsniņai savācot apmēram sauju.

Tāpēc vakariņas iznāca karaliskas — viņi iekurināja krāsni, iemeta kastrolī divas meža irbes un visus salasītos putraimus, bet uz nakti,

lai velti sevi neapgrūtinātu, vismazākajā būdiņā iekurināja taupības krāsniņu, izkāra virs tās izmazgāto apģērbu, noskalojās siltā ūdenī arī paši un kaili ierīkojās uz nārām, sarīkodami smalku tējas dzeršanu ar portvīnu un cukuru. Bet pēc tam, juzdamies kā septītajās debesīs, nespēja nomierināties līdz pat rītausmai — galvu varēja likt ķīlā, ka tadu nakti būdiņa vēl nebija pieredzējusi.

Tā nu iekārtots, ka kūkas par velti šai saulē neviens nedod, un no nta nāca atmaksa — briesmīga caureja. Vienā laidā dodamies ekskursijā uz kārtīgi uzcelto ateju, viņi iznīcināja gandrīz visu «Anželiku», tikai ap pusdienlaiku kaut cik paglābdamies ar stipras tējas palīdzību. Bet tas vēl nebija pats sliktākais.

No rīta sāka smidzināt lietus un lija līdz vakaram, aizskalodams robotās traktorragavu pēdas un sacietējušos automobiļu riepu nospiedumus, bez paguruma bungodams pa jumtu un pārpludinādams logu stiklus. Ūdens tūlīt pat satecēja dūmenī, tādēļ nācās tam sameistarot jumtiņu un ilgi raust ārā mitros nodeguļus kopā ar izšķīdušajiem pelniem.

I.ietus gāza līdz vakaram, lija visu nakti, un pat nākamajā rītā nedomāja pārstāt. Ārā skalojās vieni ūdeņi, zeme bija mālaina, tāpēc ātri pārvērtās biezputrā.

Dubļi sniedzās līdz potītēm, tāpēc Mazurs un Olga, uzspļāvuši pieklājības normām, uz ateju skrēja basām kājām, tādējādi līdz nepazīšanai pielāčojot būdiņas grīdu.

Otrajā piespiedu nebrīves dienā viņi piebeidza zupas atliekas un iztukšoja arī kondensētā piena kārbu. Mazurs apzinīgi devās medībās, ar automātu protams, — loka stiegra tādā lietū uzreiz samirktu, arī linga, kā liecināja mēģinājums, neizbēgami zaudēja precizitāti: roka joprojām saglabāja stingrību, bet blīvās ūdens straumes neļāva metamajam pietiekami iegriezties, un akmens lidoja visurkur, tikai ne uz mērķi.

Taupīdams apavus, viņš devās ārā basām kājām. Un ilgi kāpelēja pa sopkas nogāzēm, ar jaku nosegdams automātu, bet visa dzīvā radība bija patvērusies alās, ligzdās un citās slēptuvēs. Tikai vienreiz gadījās kaut kāds putniņš strazda lielumā, tomēr šaut uz to ar automātu būtu bezjēdzīgi — tādu nieciņu lode sašķaidītu driskās… Visbeidzot sapratis, ka prieki beigušies, sekoja pirmatnējo cilvēku piemēram un ķērās pie sēņu un ogu lasīšanas. Būdiņā atgriezās ar pusduci milzīgu sviesteņu tikai nedaudz tārpu apgrauztu (sviesteņu jau kā jūra, tikai tārpi tās pārbriedušās tik stipri saēduši, ka saira jau rokās), un sauju mežrožu paaugļu. Un viss. Tūlīt pat, sāka cītīgi tīrīt automātu — par laimi, eļļainu lupatu netrūka, bet stobra slauķim viņš nogrieza piemērotu zaru. Gluži kā izsmiekls uz palodzes rindojās piecas neskartas kārbiņas ar melno apavu krēmu, šobrīd tikpat nevajadzīgas ka sīkajā tabakmakā atrastais zelts.

No sviestenēm izvārīja zupu. Mazurs vēlreiz pārmeklēja «atkritumu kasti», diezgan dziļu bedri, bet neko derīgu neatrada. Nācās vien nodoties visgarlaicīgākajai un drūmākajai nodarbei — laika nosišanai, pie tam ar visai minimāliem palīglīdzekļiem.

Trešajā dienā apnika arī sekss, pat visizsmalcinātākais. Lai gan ilgie klejojumi pa laigu bija krietni nogurdinājuši, divdesmit četras stundas diennaktī tikpat nenogulēt. «Klejojošās zvaigznes» viņi pēc kārtas pievārēja ātri. Kādu laiku diskutēja, cenzdamies rekonstruēt nobeigumu. Olga domāja, ka, neskatoties uz šķēršļiem, varoņiem viss būs labi, bet Mazurs izturējās skeptiskāk — balstoties uz faktu, ka ne velti pusvārdā aprautā nodaļa saucas «Rafalesko lielā izgāšanās» un vispār — ne velti pirmā daļa nosaukta «Aktieri», bet otrā, noteikti ar zemtekstu, «Klejotāji»…

Tiesa, literatūrzinātniskie pētījumi arī drīz apnika. Laikam tāpēc, ka varoņi mita civilizētā vidē — pilsētas, okeāna kuģi, kafejnīcas, operu zāles…

Lietus strādāja ar diennakts darbibas konveijera idiotisko uzcītību. Izveidojās kaut kāds stulbs ritms — kā pirms trim dienām sākās, tā arī lija, ne pieaugot spēkā, ne arī pierimstot. Skatam pieejamas visuma telpas gandrīz vairs neredzēja — acis atdūrās pret augsto priežu mitro sienu, uz kuras gūlās pelēks vienlaidus audekla blāķis. Debesis šķita biedējoši zemas, un visa pasaule sašaurinājās līdz apkārt redzamajai telpai. Reiz Mazurs nodomāja: lai uzrakstītu stāstu «Nebeidzamais lietus», klasiķim noteikti pašam bija uz nedēļiņu jāiestrēgst šādā lietus gāzē, goda vārds. Citādi tik pārliecinošas šausmas neiznāktu…

Trešajā naktī kaut kur augstu sopkas virsotnē sākās negaiss. Abi nakts vidū pamodās no grandošiem dārdiem un spilgti baltiem uzliesmojumiem, kas ložmetēja ātrumā plosīja tumsu. Aiz lodziņa uz mirkli no nakts nereālā skaidrumā iznira barakas, priedes, milzīgā ciedra stumbrs, kurš bija sazāģēts akurātos bluķīšos un tā ari pamests.

Dārdēja ilgi. Bija bridis, kad sopkas virsotnē kaut kas skāņi un apdullinoši noplīkšķēja, kā vairākus kilometrus gara pātaga — neaprakstāms sauss sprakšķis, bet pēc tam dārds. Tur zibens nogāza augstu koku. Mazurs savā laikā bija redzējis, kas paliek pēc tāda spēriena — resna priede vai ciedrs izskatās tā, it kā to būtu vienā atvēzienā nolauzis milzis, visu apkārtni piekaisīdams lielām koka šķēpelēm… un pateica Olgai, ka viņiem tomēr brangi paveicies: tādā naktī zem koka, primitīvā zaru teltī būtu velnišķīgi neomulīgi…

Ceturtajā rītā, pamodies pirmais, Mazurs nolēma, ka viņam pietiek. Vēderu ne pa jokam vilka čokurā bads, lietus trulā neatlaidībā sitās rūtīs, un perspektīvu nekādu. Basām kājām pa necaurbrienamiem dubļiem lavierēdams uz ateju, viņš skumjās cerībās blenza uz debesīm, bet visur klājās tikai pelēkas dzīles, kaimiņu sopkas smailā virsotne ietīta zemā, zobainā, pienbaltā mākonī, kas likās gluži ciets… Nē, tas ir uz ilgu laiku.

Kad viņš atgriezās, Olga sēdēja uz nārām un truli šķirstīja applucināto grāmateli. Pietika ar vienu skatienu, lai saprastu, ka vairs nav labi. Mežonīgā taigā Olga, iespējams, nesalūztu, bet šī labiekārtotā apmetne savažoja ar šķietamā komforta rēgu — plīts kuras, jumts virs galvas, silts un sauss, logi aizstikloti, ateja ar caurumu un papīru…

Mazurs piesēdās blakus un nārām, pacēla uz augšu viņas zodu un, izlūkojot situāciju mundri uzsmaidīja. Olga roku neatstūma, vispār nereaģēja — vienkārši sēdēja kā lelle, lūkodamās tukšām, blāvām acīm. Viņam sažņaudzās sirds. Jau iepriekš zināja, ka arī šāds brīdis var pienākt, bet tikpat dvēselē samazgas…

—   Nu, paskaties priecīgāk, — viņš mudināja, labi zinādams, ka tas ir bezcerīgi.

—    Priecīgāk, kā tad… — Olga neskanīgā balsī atsaucās. — Vai nekas ēdams nava?

—   No kurienes? — Mazurs paraustīja plecus. — Visa ēdmaņa sēž mājās un pat degunu nebāž laukā… Nāksies paciesties.

—     Nāksies, — viņa izdvesa jau gluži neizteiksmīgā balsī un atvirzījās, gribēdama apgulties un ar visu galvu pazust zem siltinātās vestes.

Mazurs apņēmīgi pastiepa roku un aizmeta vesti patālāk. Šoreiz viņš krāsni vēl nebija kurinājis, būdiņā valdīja saltums, bet Olga, sintētiskajās biksēs sēdēdama, drebuļus uzdvesušo vēsumu, liekas, pat nemanīja.

—   Vai smēķēsi? — viņš apvaicājās. — Viens papiross atradās, barakā no nārapakšas izvilku…

Olga vāri papurināja galvu.

—   Beidz, — viņš enerģiski sacīja. — Laiks posties.

—   Uz kurieni?

—   Nu, tu laid amazone. Ceļā tālajā, protams. Pavirši rēķinot, tagad ir septiņi no rīta. Līdz tumsai nokātosim labu gabalu. Nojauksimies, protams, kā velni, bet ko darīt…

—   Pa šādiem dubļiem? — viņa norādīja uz loga pusi.

—   Pa šādiem.

—   Labāk pagaidīsim…

—    Nu nē, — Mazurs apņēmīgi iebilda. — Tagad jau noteikti ir septembris, šai laikā lietavas var ieilgt. Uz nedēļu. Ja ne uz divām. Bet rīt nav ko. Ja nu vienam otru. Tikko zaudēsim spēkus, mums būs beigas.

—   Manuprāt, mums tāpat jau ir beigas.

—    Nepļāpā niekus,— Mazurs iebilda. — Mēs atrodamies pavisam netālu no apdzīvotām vietām. Tepat tuvumā ir ciemi, un lieli. Varbūt sopkas otrā pusē. Viņi taču nestieptu uz šejieni traktoru un dīzeli no Šantarskas — daudz lētāk to visu sameklēt uz vietas. Pieņemsim, dīzeli vēl varētu atvest kravas mašīnā, bet kāpurķēžu traktors ir agregāts, ar nelielu darbības rādiusu. To tepat kaut kur tuvumā noīrējuši. No šejienes ved tikai viens ceļš, un pa to arī virzīsimies uz priekšu. Skat, uz vakarpusi pat ātrāk, nonāksim pie ciema…

—   Un ja nu nenonāksim?

—    Pārnakšņosim taigā. Zvērādas ir, vatenis ir… Gan nenosalsim. Vari ticēt, tāda lietusgāze var arī nedēļas divas nenorimt…

—   Mēs taču taigā nosprāgsim tādā laikā.

—   Beidz nu, — Mazurs atteica. — Līdz šim neesam nosprāguši, un tagad piepeši… Pārdzīvosim.

—    Nekur es neiešu, — viņa vienaldzīgi paziņoja. Pasēdēsim, līdz lietus beigsies.

—     Bet vai vēders vēl nav pie muguras pielipis? Vēlāk būs vēl sliktāk…

—   Vienalga.

Mazurs, pats pa šīm lietainajām dienām nedaudz sanervozējies, pieķēra sevi velmē iecirst viņai apdullinošu pliķi. Labi vēl, ka izdevās šo vēlmi viegli apspiest. Piegāja pie lodziņa, atspiedās uz zemās palodzes. Lietus bez mitas pātagoja dubļus — nē, peļķēs ne burbulīša, kādi parasti uzmetas pirms lietavu beigām… Tas ir uz ilgu laiku.

Vērojot, kā zem ūdens strūklu cirtieniem laiski un smagnēji trīsuļo rūsgani dubļi, viņš caur zobiem nomurmināja:

—   Aiz mana loga nelaime,

Samirkst lietū caurule,

Aiz mana loga nelaime,

plak-plak…

—   Oļečka — viņš gandrīz lūdzoši sacīja. — Saņem sevi rokās. Vai tad mēs veltīgi tik daudz pārcietām? Un esam taču tikuši ārā… Gandrīz. Nu, saņemies, izdarīsim pēdējo izrāvienu… Celies, mazais.

—   Nē, — viņa drūmā apņēmībā noteica.

Uzspļāvis diplomātijai, Mazurs uzlīda uz nārām, tīšām lēni uztina sev uz rokas bizi, pietuvināja seju:

—    Mazais, cs Icvi nekad neesmu sitis, bet tagad nāksies… Un kvalitatīvi.

—    Ķeries tik klāt, — viņa vārgi atteica. — Bet vēl labāk paņem automātu — un pakausī… Un uzreiz viss beigsies. Padomā tik — uzreiz viss beigsies…

Balsī jaušamā histēriskā nots viņu uztrauca vēl vairāk nekā depresija. Gadās, cilvēki lūst kā sausi koki — vienā mirklī un neatgriezeniski. Mazuram negribējās ticēt, ka pienācis tieši tāds brīdis, bet izeja jāatrod pēc iespējas ātrāk…

Pastāvējis nelielās istabas vidū, no kuras pusi aizņēma nāras, saplēsa strēmelēs pēdējās vējjakas atliekas, stingri sarullēja āpšādas, apsēja, piestiprināja pie tām tējkannu, apmetot ap degunu viltīgu jūrnieku mezglu. Pēc tam vienīgo atlikušo blašķi, pilnu līdz vāciņam. Eļļainās lupatās ietina automātu — kārtīgi, bet tā, lai nepieciešamības gadījumā varētu arī uzreiz noraut. Aizbāza stobru ar lupatas strēmeli.

Olga viņu vienaldzīgi vēroja.

—   Celies, es tavas lupatas mugurā nevilkšu, — Mazurs noteica. — Ej, apģērbies. ,

Viņa pat neatbildēja, tikai, pie sienas piespiedusies un novājējušām rokām ceļus apņēmusi, sēdēja uz nārām.

—   Vai man iet vienam?

—   Ej.

Pārspīlēti skaļi sizdams kājas, viņš pārgāja pāri istabai, uzmeta jakai pa virsu briežādu, ar vilnu uz iekšpusi. Paņēma automātu, saini, un izgāja, skaļi aizcirzdams durvis. Aizgāja, lai saglabātu līdzsvaru, svabado roku vēcinādams līdz tālākajai barakai (kuru no būdiņas loga nevarēja saskatīt), apsēdās uz lieveņa zem nojumes un, cik spēdams lēni, izsmēķēja pēdējo papirosu.

Olga uz nometnes vienīgās «ieliņas» tā arī neparādījas. Diezin vai vārgst apsolūtā prostrācijā — vienkārši nopietni netic, ka viņš spējīgs to pamest. Strupceļš. Visi paņēmieni un līdzekļi izsmelti… Vai visi?

Viņš pasēdēja vēl dažas minūtes. Plēsonīgi atņirdzies, sašķobīja muti, tad izlēmis paķēra mantību un ātri atgriezās būdiņā.

—   Redzi nu,— Olga klusi noteica. — Uz kurieni tādā laikā…

Kārtīgi salicis mantas uz nārām, Mazurs piegāja pie viņas.

Ieraudzījusi viņa seju, Olga mēģināja atvirzīties, bet nebija, kur.

—   Ahā, vēl rausties… — viņš apmierināts izspieda caur zobiem. —

Bez pūlēm novilcis mīļoto sievu no nārām, nostādīja pie tām un

uzkliedza, kā ar pātagu uzšaudams:

—   Izstiep rokas! Kam cs teicu!

Nedaudz pasvārstījusies, viņa izstiepa rokas. Protams, ka no sitiena aizsargāties nespēja, vispār pat atvēzienu nemanīja. Un tūlīt, sāpēs spalgi iekliegusies, saliecās un piespieda pie krūtīm kricso roku — mazais pirkstiņš nedabiski slējās sānis.

—   Klusē maila! — Mazurs uzbrēca. — Otru salauzīšu! Klusēt! Viņa apklusa, tikai, klusi šņukstēdama, raudzījās uz vīru neviltotās

šausmās.

—   Vai sāp? — Mazurs maigi pavaicāja.

Viņa steigšus pamāja ar galvu. Acīs sariesās asaras. Ievērojusi Mazura spējo kustību, atlēca nost. Saķēris sievu aiz bizes, viņš pieliecās tuvāk un lēni sacīja:

—     Protams sāp… Tagad salauzu tikai vienu mazo pirkstiņu. Noskaitīšu līdz desmit un tad salauzīšu otru. Pēc tam tādā pašā kārtībā

—   trešo. Un tā tālāk. Kamēr pašai apniks… — Mazurs uztvēra mēmo lūpu kustību jēgu. — Gribi teikt, ka nevajag? Sāpīgi, vai ne?

Viņa steigšus pamāja, baidīdamās izdvest pat vārdiņu. Pašķielējusi uz tūkstošo, izgriezto pirkstu, iešņukstējās.

—    Nu ko, vai lauzt otru? — Mazurs bez žēlastības turpināja. — Šoreiz īkšķi, locītavā, nokrakšķēs tā, ka no skaņas vien pa sienu augšā uzlīdīsi… Ver vaļā rīkli, atļauju.

Acis viņai pletās pa pusseju. Baidīdamās pakustēties, klusi palūdza:

—   Nevajag, lūdzu… Sāp taču, šausmas…

—    Sāpēs vēl vairāk, kad ķeršos pie nākamā. Nu, vai skaitīt līdz desmit, vai arī sāksi ģērbties?

—   Kā tad es apģērbšos, sāp…

—   Viens, — Mazurs skaļi sāka skaitīt.

—   Sāpīgi taču roku piedurknē…

—   Divi, — viņš sacīja vēl skaļāk. — Trīs. Četri…

,— Nevajag!

Olga metās pie sporta tērpa jaciņas. Vilka mugurā, pilnā kaklā kliegdama un vaidēdama, bet ģērbšanos nepārtrauca. Mazurs ar akmens saltu sejas izteiksmi sirdij asiņojot — palīdzēja viņai kā mazam bērnam. Aizšņorēja netīrajās kājās uzvilktās krosenes, palīdzēja aizdarīt vējjaku, siltināto vesti, uzmauca galvā ķiveres pasegu, sasēja zem zoda aukliņas. Pārlaida ātru skatienu istabai — vai kaut ko nav aizmirsuši? Nē, viss savākts.

Satvēris Olgu aiz apkakles, pagrūda uz durvju pusi:

—  Soļo. Un atceries — tikko mēģināsi iečīkstēties, uzreiz sākšu skaitīt… Viņi sāka virzīties pa šauru ceļu, kas bija pārvērties īstā ķīseli. Olga

vilkās pa priekšu, laiku pa laikam joprojām klusi iešņukstēdamās. Mazurs gāja no muguras, plati likdams kājas un tverdams sievu aiz elkoņa, kad tai gadījās paklupt. Lietus lija bez apstājas.

Pagāja apmēram pusstunda — un viņa vairs nevilkās, bet soļoja daudzmaz mērķtiecīgi. Viru neuzlūkodama, sāpīgi spalgā balsī noteica:

—   Vajadzētu kādu skaliņu uztaisīt, viss pietūcis…

—    Esi attapusies? — Mazurs pavīpsnāja. — Kādi tur skaliņi, pagaidi nedaudz… Stāvi mierīgi.

Atri sažņaudzis viņas apakšdelmu nāves tvērienā, viņš ar otru roku to parāva. Bļāviens bija sadzirdams vismaz kilometra attālumā. Ieraudzījis, ka viss kārtībā, Mazurs Olgu atlaida. Viņa, nikni skatīdamās, atlēca nost — tāda pati kā agrāk, dusmīga un daiļa:

—   Vai jucis esi?

—    Tu labāk pakustini pirkstiņu, — Mazurs, atklāti ņirgādamies, noteica. — Nē, tu pakustini…

—   Lauzts taču…

—   Pakustini, es teicu!

Viņa uzmanīgi pakustināja cietušo pirkstiņu, tad vēlreiz, jau drošāk saliekdama un atliekdama, izbrīnīta palūkojās uz Mazuru, kā bērns uz burvju mākslinieku, un izdvesa:

—   Šķiet, ka nesāp…

—   Nu protams, — viņš atsedza zobus smaidā. — Es taču neesmu pēdējais sadists, lai savai mīļajai un iekārojamai sievai lauztu pirkstiņus. Es to, mana zvaigzne, tikai izmežģīju un pēc tam ievilku vietā… Bet iedarbojas lieliski, vai nepiekriti?

—   Tu esi lops, admirāl… — spītīgi atcirta agrākā Olga. — Ai, kāds lops…

Mazurs piegāja, noskūpstīja viņas miklo vaigu un sacīja:

—   Tas nu, no kuras puses lūkojas…

Olga atskatījās. Viņi stāvēja uz šaura ceļa, līdz potītēm grimdami lipīgos dubļos, šķiet, pasaule sastāvēja tikai no šīs stigas ar slapjajiem kokiem abās pusēs un uz smailajām galotnēm uzgūlušiem pelēkiem padebešiem, no kuriem nemitīgi gāzās lietus. Kitježa sen pazudusi aiz pagrieziena kā nebijusi.

—   Iesim? — Mazurs mierīgi pavaicāja:

Olga nopūtusies nodrebinājās un devās uz priekšu.

Deviņpadsmitā nodaļa …bet bonaparts šai laikā šķērsoja robežu

Nevarēja teikt, ka viņi vilkās. Bet normāla iešana arī nesanāca. Katrs kilometrs šķiet, atstāja pie kājām pudiem uzblīdušu dubļu. Ne visur izdevās noiet gar ceļmalu, pārāk tuvu auga koki un arī netīrās pikas, agrāk krosenes, tā slīdēja pa zāli, ka vienkāršāk bija atmest ar roku, nospļauties un turpināt brist pa izšķīdušām grambām. Ceļš meta cilpas, līganiem līkločiem ritinoties apkārt sopkām. Parādoties nabadzīgam avenājam, abi. kā norunājuši, nogriezās no ceļa un, nepievēršot ne mazāko vērību aukstajām lietus straumēm, ēda, cik lien. Badu tas, protams, neremdēja. Viņi saskatījās un devās tālāk. Olgai depresija bija kā ar roku noņemta — un Mazurs lieku reizi secināja, ka dažreiz pātaga ir daudz labāka par prjaņiku…

Viņš nespētu pateikt, cik ilgi tas turpinājās. Ilgas stundas, un viss. No augšas bez stājas līst ūdens, lejā zem kājām žļurkst dubļi. Vienreiz pamēģinājusi, Olga otrreiz vairs dubļus no drēbēm tīrīt necentās — Mazurs ne vienmēr paspēja sievu uztvert, un tā pamazām viņa pārvērtās par putnubiedēkli. Lai gan viņš nemaz neizskatījās daudz labāk — pāris reižu nokrita, bet prasmīgi, uz muguras, strauji izslienot augšup rokas ar nastām un automātu, nemaz nebēdājot, kāds paliks pats…

—   Bet vai mēs neapmaldīsimics? — noraizējusies pavaicāja Olga. — Te pat nevar redzēt, kur labā un kur kreisā puse… Saules jau nav.

—    Nekas, — Mazurs nomurmināja. — Arī bez saules, zini, ir milzums daudz orientieru…

Viņš nemeloja — patiešām varētu atrast dienvidus. Tikai stiga tā līkumoja, ka būtu pelnījusi visnešpetnākās lamas…

Upi, viņi ieraudzīja jau iztālēm — pelēku lenti, aiz kuras valgi zaļoja atkal tās pašas augstās sopkas. Bet neko neteica, līdz nepiegāja pietiekami tuvu. Apstājās augstas kraujas malā. Nogāze stāvi slējās virs straujas, pelēkas upes, no kuras ēnā rēgojās tuvējo priežu slapjās, ķeburainās saknes. Upe bija metrus divsimt plata, un pa staumi peldēja zari, siekstas, visādas drazas. Tā palēnām izgāja no krastiem un piebrieda, lietus, vai precīzāk sakot, netīro lietavu straumīšu piebarota.

—   Vai Šantara? — Olga pavaicāja.

—    Diez vai, — Mazurs domīgi noteica, nenovērsdams skatienu no pretējā, kreisā krasta — kurš, kā jau Koriolisa likums paredz, bija augstāks. — Tā kā par šauru, lai būtu Šantara. Vai nu Barkačula, vai Kalta ta.

—   Un kas būtu labāk?

—  Laikam jau vienalga, — viņš paraustīja plecus. — Ja tā ir Kaltata — nāksies vēl šķērsot Barkačulu. Ja Barkačula — Šantaru. Kā būs, vai peldus

spēsi?

—   Vispār jau… — Olgas balsī nedzirdēja ne mazāko sajūsmu.

Mazurs iesmējās un pašķielēja uz sievu. Tieši tā: «Vispār jau…» Uz

drēbēm — savi divi pudi dubļu, nevarēs pakustēties, nāksies izģērbties, bet ūdens pat pēc izskata ledains. Par sevi jau viņš bija drošs. Tātad, ko darīt? Vienkārši jasameklē piemērota sieksta, tāda, lai uz tās pietiktu vietas gan nesamajam, gan Olgai, tad pašam jāizģērbjas, jāpaņem zobos adata, gadījumā, ja kājā iemestos krampji — nav jau vairs puišelis, ķermenis nedaudz nolietojies — un uz priekšu…

—   Tas vēl var pagaidīt, — viņš apņēmīgi sacīja. — Daudz vairāk mani interesē ceļš…

Patiesi, ceļš, kurš viņus atveda līdz upei, tagad perpendikulāri atdūrās pret citu, kas aizvijās paralēli krastam. Skaties, kur gribi, zeme tā izskalota, ka Mazurs vairs nespēja pateikt, uz kuru pusi aizbraucis traktors un ģeologu mašīnas. Varbūt pa labi, bet varbūt — pa kreisi, grambas gluži kā ūdens lāmas.

—   Labāk ar peldēšanu nesteigsimies, — viņš atkārtoja. — Pamēģināsim pa ceļu. — Vai ievēroji, kas tur pie krasta šūpojas? Ieskaties.

—   Dēļi. Ēvelēti, pārītis…

—    Tā gan, — Mazurs piekrita. — Tātad, civilizācija. Tikai nevar saprast, vai tie atnesti no augšteces vai visu laiku te mētājušies un tagad uzpeldējuši… Vispār jau šādos gadījumos, lai nokļūtu pie cilvēkiem, pieņemts iet pa straumi, bet katram likumam ir savi izņēmumi. Nu, pie velna! — viņš nikni nolamājās. — Iespējams, ka ciems atrodas tepat aiz pagrieziena… Tikai aiz kura?

—   Mest monētu? — Olga vāri pavīpsnāja.

—   Loģiski, — viņš sacīja. — Tikai monētas nava. Gandrīz ne velna nav. Labi, iešu paklausīties… Bet tu pagaidām pastāvi tepat. Ja parādīsies mašīna, noteikti balso, neaizmirsti.

Iestūmis saini divu koku žāklē, viņš ar automātu plecā, turēdamies pie samirkušajām saknēm, nokāpa līdz upei. Pa ūdeni skaņas aizplūst ļoti tālu…

Pietupies sasprindzināja dzirdi. Ieslīpās lietus strūklas skāņi sitās pret peleko ūdens līmeni, visa pasaule likās drūma un pelēcīga.

Ļoti ilgi neko neizdevās saklausīt. Bet pēc tam no augšpuses atplūda tikko sadzirdami motora pukšķi. Mašīna? Laiva? Vai vienkārši sensorā bada izrasītas halucinācijas? Nē, tur noteikti kaut kas tarkšķēja… Varbūt vienkārši gribas tam ticēt?

Vienalga, laiks izlemt, nevar taču te nīkt līdz tumsai… Atkal vārs motora troksnis? Grambā iestigusi mašīna? Un atkal — pelēks klusums…

Izlēmis viņš strauji iztaisnojās.

Pieķēries pie slidenas saknes, uzlēca augšā kraujā. Olgas acīs vīdēja cerība.

—    Iesim, — viņš sacīja un iesita viņai pa degunu vieglu knipi. Paņēma vīstokli. — Pretēji kanoniem iesim pret straumi. Tur noteikti kaut kas dūca, iespējams motors…

—   Vai tiešām? — viņas sejā atausa tāds prieks, ka Mazuram, goda vārds, gandrīz no maiguma aizrāvās elpa.

Un viņš piebalsoja:

—   Tiešām. Motoriņš rūca… Tā kā — procesija soļo!

—   Un ja nu tur… šie?

—    Trīs patronas, protams, nav nekas nopietns, — viņš noteica, pārlaizdams skatienu automātam. — Bet lode kā zināms ir muļķe…

Un apņēmīgi spēra soli dubļos, kuri tūlīt priecīgi aptvēra kāju. Tad pagriezās pret Olgu, kura jau iedvesmota steidzās pa pēdām.

—    Mani baida tikai viens: vai jau pie pirmā žoga mūs nesāks apmētāt bļodiņām, skaliņš mums…

—   Mums? — viņa jau patiesi uzjautrināta sarauca augšup uzacis. — Es gan izskatos pilnīgi pieklājīgi, ja nu vienīgi nosmērējusies līdz ausīm, bet paskaties uz sevi — īsts barbars…

Jūtu uzvirmojumā Mazurs gandrīz mežonīgi ierēcās — bet laikus savaldījās. Un ne jau tāpēc, ka tas nebūtu solīdi. Vienkārši tur, tālumā, patiešām varēja atrasties viss kas. Bet briesmas nedraudēja tikai no Prohora. Taigas ļaudis jau labi pasen samaitājušies — pieņemsim, arī cara tētiņa laikos gadījās rīkļurāvēji, bet, kad valstī septiņdesmit gadu celts komunisms un pēc tam vēl desmit — kapitālisms, tikumi ne tikai sabojājas, bet saiet galīgā ķīselī…

Vispirms viņš ieraudzīja trosi — resnu, melnu, ieslīpi pārvilktu pāri upei. Kur tā nostiprināta šajā krastā, Mazurs caur kokiem neredzēja, bet kreisajā, netālu no ūdens melnēja apaļa metāla ierīce. Biezs, plakans disks, kas nostatīts uz šķautnes. Redz, kas par joku — trose dubultīga, virsējā stiepjas virs pašas upes, bet apakšējā neskaidri vīd zem ūdens… Velns parāvis, tas taču prāmis! Melnais disks — milzīga skriemeļa, bloka — vai kaut kā tamlīdzīga — apvalks… Un uzstādīts līdzās platajam ceļam, kurš te arī izbeidzas. Patiešām prāmis, pārceltuve. Tātad civilizācija pavisam tuvu, viņam nav rēgojies…

Starp viņiem un upi stiepās retu koku rinda, tāpēc uz kreiso krastu peldošo prāmi tie ieraudzīja uzreiz.

Milzīga, kārtīgi sanaglota būve, uz kuras saietu veselas četras kravas mašīnas. Tiesa, tagad tur atradās tikai viena — GAZ-66, blāvi zaļa ar dzelzs būdiņu un baltu emblēmu uz durvīm. Prāmis vēl atradās pārāk tālu, bet Mazurs nez kāpēc uzreiz jutās pārliecināts, ka tā ir armijas emblēma. Tagad jau skaidri varēja saklausīt rimtus dīzeļa klaudzienus.

Prāmis atdūrās pret krastu. Kravas mašīna atdzīvojās, icrūcināja motoru, uzbrauca uz netīrā ceļa un gandrīz tūlīt pat pazuda aiz priedēm. Prāmis palika stāvam.

—    Tiešām civilizācija, — Mazurs noteica. — Ne velti pirkstus lauzu… Tā arī tur joprojām sēdētu.

—   Barbars, — Olga atsaucās, bet balsī vairs nebija dusmu.

Vajadzētu lēkāt, vicināt rokas, trakot un priecāties, bet kaut kā nevilka. Par agru…

Nogājuši vēl prāvu gabalu, viņi kreisajā pusē, pie paša krasta ieraudzīja augslu, nekrāsotu sētu, ar kādu varētu lepoties jebkurš Mežonīgo Rietumu forts. Virs žoga vīdēja tumšsarkans dzelzs jumts ar pazemu ķieģeļu dūmeni. Tur, kur sēta virzās pret upi, slējās neliela dēļu būdelc ar stāvu vienslīpes jumtu un logu visas sienas lielumā — daudz sīku stikla kvadrātiņu pamatīgā koka rāmī. No jumta kores nokarājās pusmastā nolaists sarkans, nedaudz pabalējis, šaurs un garš karogs. Par pārcēlāja politiskajiem uzskatiem standarts noteikti neliecināja, drīzāk jau signālkarogs, kuru pārceltuves saimnieks paceļ, teiksim, aizejot pakakāt, lai viņā krastā velti neaurotu automobiļu taures. Kaut ko līdzīgu Mazurs jau bija skatījis citviet.

Viņi nogriezās pa kreisi uz taigas pusi, un piegāja mājai kādu piecdesmit metru attālumā. Dīzelis strādāja tukšgaitā, pavisam klusu. Vairāk nekādas skaņas no sētas nenāca, un tā nebija nekāda mazā — kādi tukstots piecsimt kvadrātmetri. Citu celtņu tuvumā neredzēja. Pa žoga augšmalu stiepās diezgan pajauna, pēc izskata spriežot, «Bruno spirāle» — tas vēl nav rādītājs, gadās zonas, kur tādu preci var iegūt par pudeli, pie tam vientuļam taigas miteklim papildus drošības līdzekļi nekad nebūs lieki…

Pagalmā atskanēja suņu rejas un tūlīt pat apklusa.

—   Mūs saoda? — Olga pavaicāja.

—   Diez vai, — Mazurs izgrūda caur zobiem. — Vējš pūš no mājas uz mūsu pusi. Ne jau tur tā lieta…

Viņš nenovērsa skatienu no jumta. Virs tā metru desmit augstumā slējās resna maikste ar televīzijas antenu, bet krietni zemāk, uz divām zaļām, pretējā jumta pusē nostiprinātām tapām četrdesmit piecu grādu leņķī nostiepta vēl viena, kura varēja būt saistīta tikai un vienīgi ar jaudīgu rāciju. Tādas pašas formas un orientācijas antenu Mazurs bija redzējis jaunzemē virs mājiņas, kas atradās līdzās lāča bedrei.

Pieņemsim, ka tas vēl neko nenozīmē. Līdzīgas antenas redzētas arī agrāk daudzās citās vietās, kurām nebija nekādas saistības ar Prohoru. Pie tam bez rācijas tādā kordonā neizlikt, ar dūmiem taču nelaimes gadījumā nesignalizēs…

—   Domā? — Olga pavaicāja.

—    Velns viņu zina… — Mazurs atteica. — No vienas puses — visparastākā pārcelluve. No otras — es viņu vietā no ādas izlīstu, bet tādās svarīgās vietās nosēdinātu savus cilvēkus…

—   Tomēr būs vien jāiet?

—    Nāksies gan, — viņš pamāja. — Vads jau te nebūs nolikts. Pārāk neracionāli… Drīzāk kāds žēlīgs večuks, kurš aizmigušiem pa pauri iebliezīs. Bet pirms tam pirtiņu iekurinās un pamielos no sirds. Turi ausis vaļā. Un, protams, nepārspīlē. Ja izskatīsies iebaidīta un sevī noslēgusies, svešs cilvēks īpaši nebrīnīsies — mēs taču tikko no taigas, divas nedēļas klīduši…

—    Bet kas mēs esam? Ja nu tas tomēr būs īsts pārcēlājs, nevis viņu…

—    Lai kas arī tur nebūtu — mēs esam tūristi, — Mazurs, daudz neprātodams, sacīja. — Makšķernieki. Devāmies makšķerēt… nu, teiksim uz Imbatas ezeru. Helikopters atlidotu vēlāk, bet te — ugunsgrēks, nācās vien diebt pa taigu, pie ezera vairs klāt netikām. Tā arī sākās odiseja… Tu vairāk klusē, būsi tā, kas esi, — pilsētas dāma. Ne vietējos nosaukumus atceries, ne taigu pazīsti. Ja vajadzēs, izgrozīšos pats. — Paskatījies uz Olgas notetovēto pirkstu, viegli ar mutes kaktiņu pasmaidīja. — Trauksmes signāls vienkāršs: «Klausies, Kaija…»

—    Bet, ja nu tur gadās cilvēks, kurš neko nezina? Vai no mūsu tetovējumiem neizbīsies? Izsauks vēl miliciju…

—     Viss atkarīgs no mūsu šarma, — Mazurs brīdi padomājis, paskaidroja. — Pacentīsimies atstāt labu iespaidu. Vietējos ļaudis ar tetovējumiem īpaši nenobiedēsi, visu ko redzējuši… Vispār jau šādi vientuļnieki cenšas ar visiem sadzīvot mierā. Tāpēc, manuprāt, troksni necels. Nu, redzēsim… Ja kas, zeltu atbērsim. Pēc apstākļiem.

—     Varbūt vispirms man iet vienai pašai? Un pēc pusstundas uzradīsies tu. Ja es, važās iekalta, jau tupēšu pagrīdē, tad ar saimnieku viss skaidrs…

—   Ak tu, mana cīņu biedrene! Pietika saost civilizācijas klātbūtni un rast cerību — un tu jau esi drosminiece… — Mazurs noteica. — Ideja laba, bet nav vērts. Nonāksi ķīlniekos, man pēc tam būs jālec uz ecēšām… Brīdinu uzreiz: pat ja saimnieks mūsu spēlē nebūs iesaistīts, viņam, rau, tikpat nāksies nodarīt pāri. Ja sāks apzināties pilsoņa pienākumus un pa visiem diapazoniem metīsies izsaukt miliciju. To saku tāpēc, lai izšķirošā bridi tevi humānisms nepieviltu.

—   Tu taču negribi…

—   Ko tu, — Mazurs atteica. — Sliktākajā gadījumā iedzīšu pagrabā un vākam uzbīdīšu virsū kumodi. Bet pie vārtiem piespraudīšu zīmīti. Līdz kauliem neizkāmēs — agrāk vai vēlāk kāds šoferis atbrīvos. Apniks gaidīt, dosies paokšķerēt pa māju… Tu, galvenais, neatslābinies. Iespējams, ka tagad, apdzīvotās vietās, mums klāsies vēl sliktāk… Vai saprati?

—   Sapratu.

—   Vai signālu atceries?

—   «Klausies, Katja…»

—   Tad — uz priekšu, — Mazurs nokomandēja.

—   Ei, bet kā ar automātu?

—   Tev taisnība, — Mazurs apstājies piekrita. — Šķiet, esmu kļuvis nedaudz mežonīgs, pierasts, ka tā arī jābūt. Automāts, protams, būs pārspīlējums… — Viņš paskatījās apkārt. — Lūk, tur arī nolikšu, ja kāds ipaši nesāks meklēt, neko nesamanīs. Garāmgājēji te noteikti krustu sķērsu neklīst, neviens neievēros…

Viņš cītīgi ietina ieroci briežādā un paslēpa krūmos pie paša žoga, patālāk no ceļa malas. Brīdi padomājis, uzlika virsū āpšādās ievīstīto loku — pat ja sākies jandāliņš, mājā tas tikai traucēs… Nu, bet naži lai karājas vien pie jostas.

Suns aizelsās niknās rejās — sajuta svešiniekus. Mazurs kopā ar Olgu stāvēja pie vārtiem, tikpat stipriem un augstiem kā žogs. Gar augšmalu atkal stiepās visu konvenciju aizliegtā spirāle. Nojumīte virs vārtiem paplata, pieguļošā zemes strēmele palikusi sausa un tajā skaidri saredzami riepu nospiedumi — viņam ir vāģis? Brīnišķīgi…

Suns, kuru no abiem šķīra tikai biezie dēļu vārti, ārdījās un skraidīja no vienas puses uz otru. Piepeši rejas kļuva citādākas — acīmredzot uz lieveņa parādījās saimnieks.

Mazurs centigi paklaudzināja vārtiņu masīvo dzelzs gredzenu. Uz vārtu pusi sāka dimdināt zābaki — spriežot pēc skaņas, pagalms izklāts dēļiem.

—   Kas? — viņpus sētas atskanēja rāma vīrieša balss.

—   Bēgļi, — Mazurs atsaucās. — Apsvilušie. Vispār tūristi. Tik tikko no ugunsgrēka paglābāmies. Tā nu klīstam…

Vārtiņi nedaudz pavērās. Mazurs varēja saskatīt tikai kuplas ūsas — rudas, nosmēķētas, pārējo slēpa zemu pāri pieri pārvilkta brezenta kapuce. Ūsas un gludi noskūts zods, stingrs kā bruģakmens. «Nokasīta riklc» — tātad nav no vecticībniekiem…

—   Vai viens?

—   Ar sievu, — Mazurs atbildēja.

Olga, pievirzījusies tuvāk, nostājās plecu pie pleca. Zods un ūsas pavērsās uz viņas pusi. Balss nebija īpaši jauna, bet ari vecim, šķiet, nepiederēja:

—   Skals jums, protams…

—   Metāmies prom tā, kā stāvējām, — Mazurs paskaidroja. — Nedēļu kātojām pēc saulītes, pa taisno…

Lēni vilkās sekundes. Tetovētās rokas Mazurs nemaz neslēpa — neliki taču aiz muguras?

—   Kaut kādi dokumenti ir?

—   Viss bija, — Mazurs atbildēja. — Tikai pie Imbata sadega.

Suns iesmilkstējās — acīmredzot pārcēlājs to paspēra nost, lai

riešana netraucē.

—     Mēs papucīt, esam mierīgi ļaudis, — Mazurs teica, tīšām izvēlēdamies tieši šādu uzrunu.

Un ckspromts nepievīla — saimnieks pasmīnēja:

—   Pēc gadiem tev par papucīti gan vēl nederu. Bet dziesmiņu par mieru mīlošiem ļaudīm un bruņuvilcienu alceros…

—    Beidz nu, — Mazurs atsaucās. — Mēs esam šantarskieši. Pats esmu dzimis Kamčugā.

—   Tā izskatās, — balss kļuva nedaudz laipnāka.

Tātad pārcēlājs ir no vietējiem.

—    Vai tad mēs izskatāmies pēc izbēgušiem zekiem? — Mazurs pavīpsnāja. — Tiešām?

—   Tetovējumi tev, mīļais, visai daiļrunīgi…

—   Jauns biju un dumjš, — Mazurs atteica. — Vispār jau esmu jūrnieks. Kara flotē.

—   Nu? — balss kļuva manāmi laipnāka. — Kur dienēji?

—    Tagad jau arī dienu, — Mazurs atbildēja. — Baltijas flote, revolūcijas šūpulis. Kapteiņleitnants, vecākais palīgs.

—   Es arī neesmu no sauszemes žurkām. Pagaidi, suni ieslēgšu. Pats saproti, apvidus te mežonīgs…

Vārtiņi aizcirtās. Bija dzirdams, kā pārcēlājs, bargi uzkliegdams un lamādamies, aizdzen suni dziļāk pagalmā. Kaut kas skaļi noklaudzēja, it kā būtu nokritis dēlis, — vertikāli, uz gala.

—   Nu, nāciet iekšā, — vārtiņi pavērās visā platumā.

Augumā saimnieks bija nedaudz garāks par Mazuru, bet neko smalkāk saskatīt nevarēja: viņam mugurā bija garš, līdz pat zemei, brezenta lietusmētelis. Un labā kabata aizdomīgi atkarājās — lai gan tas vēl neko nenozīmēja, saimniecisks taigas vecis pistoli varēja mierīgi dabūt…

—    Izskats nu gan jums… — pārcēlājs atkārtoja. — Pat līķi zārkā labākās drēbēs liek. Pats, saproties, bocmanis biju. Klusā Okeāna flotē. Ja arī esi aiz dzeloņdrātīm kvernējis, jūrnieks ar jūrnieku vienmēr sapratīsies… Lai gan, ja esi izbēdzis, kur tādu sievieti dabūji?

—    Viņa pie manis uz randiņu atbrauca, — Mazurs atbildēja. — Un maizes kukulī vīli paslēpa. Tā nu es pa nakts tumsiņu važas pārvīlēju…

—   Pazīstu jūrnieka garo mēli, — saimnieks pasmīnēja.

Noklaudzēja durvis. Uz lieveņa iznāca gadus trīsdesmit veca sieviete

džinsos un melnā svīterī. Kopumā diezgan simpātiska, tumšiem matiem un izliektiem uzacu lokiem — stingra, labi noaugusi — skaista ilustrācija vecajai tautas gudrībai par zirgu un māju. Un izsaucās:

—   Fjodor, kas tad tas? Vai viņus mežainis dubļu mucā turējis? Kā gan jūs tā pamanījāties…

—   Tā nu gadījās… — izteiksmīgi atteica Mazurs.

—    Ugunsgrēkam ceļā gadījās, — Fjodors nopietni paskaidroja. — Pie imbata. Teicu taču — noteikti aizies arī līdz turienei… — Viņš sāka mīņāties. — Vajadzētu iet mājā, bet…

—   Tūlīt atnesīšu ūdeni, — sieviete pasteidzās pirmā. — Nomazgās kājas un tad lai ciemojas. Tūlīt bļodu pieliešu… Pagaidām vismaz uz lieveņa pastāviet. Nekas, grīdu izmazgāšu…

—   Jā, jā, — Fjodors atdzīvojies piebalsoja. — Ejiet tik uz lieveņa. Tūlīt drēbītes piemeklēsim — tādā skatā, piedodiet, nevar mājā saukt…

—  Ko nu tur, — Mazurs, kāpdams uz platā, segtā lieveņa noteica. — Dubļu pikas, ne cilvēki…

—     Ņina! — saimnieks iekliedza pa durvīm. — Te ar bļodu nepietiks, stiep šurp pāris spaiņu, lai viņi pirtiņā noskalojas, bet es tikmēr drēbes sameklēšu…

Kur tu vecās mantas nobāzi?

—   Šķūnītī, — atskanēja balss no mājas. — Viss izmazgāts, lai gan rit otrais termiņš…

—    Lūk! — Fjodors pacēla pirkstu. Militārā terminoloģija, mans darbs.

Uzkāpis pie viņiem, atmeta kapuci. Laikam Mazura gados, vai dažus gadus vecāks. Vai arī jaunāks. Visparastākais ģīmis, kuru nenomāca ne pārliecīga inteliģence, ne aprobežotība. īsts atvaļināts bocmanis.

Lietusmēteli novilka, uzkāra stūrī uz naglas, droši uzgriezdams muguru, bet tur taču kabatā palika pistole, nekādu šaubu… Stingrs vecis, Mazurs uzreiz secināja.

Un mierīgi pavaicāja:

—   Kas par upīti — Barkačula vai Kaltata?

—   Kaltata, — atbilde skanēja tikpat rāmi.

Rēgojās vai patiešām saimnieks nedaudz saminstinājās? Slimīgas aizdomas jāatmet, bet ausis jātur vaļā. N*n as replikas skanēja mazliet nedabiskāk, kā uz skatuves… Lai gan, kāds brīnums, ka viņa jūtas neveikli svešu viesu klātbūtnē. Pie tam viesi visai eksotiski. Daudz interesantāks ir kas cils — kāpēc pārcēlāja sieva — pat tik vientuļā apvidū — nēsā zem svītera aiz jostas pistoli? Tā bija pistole, galvu varēja likt ķīlā, «Makarova» gabarītos… Vēl viena amazone? Frizūra drīzāk pilsētnieciska, vissistākais «karē»… Lai gan arī tas nav nekāds pierādījums. Pistole — cita lieta… Tad jau drīzāk viņa varētu būt sportiste.

Viņš palūkojās pagalmā. Kā tad, tiešām zem nojumes, ar radiatoru pret sienu — zila «Niva». Kārtīga pirtiņa. Ateja sakņu dārzā. Bet pats dārzs — viens vienīgs slapš zālājs. Nē, šogad te nekas nav ne sēts ne stādīts… Tik saimnieciskam vīram visai dīvaini? Vai kā citādi?

—    Klausies Kaija… — Mazurs ierunājās. — Vai kājās vēl spēj noturēties?

—     Turos, — Olga mierīgi paraustīja plecus un veltīja viņam saprotošu skatienu.

—   Tūlīt visu noorganizēsim, — Fjodors solīja. — Gan pirtiņu, gan ēdamo un visu, kas pie tā pienākas… Ņinka, tevi tikai pēc nāves sūtīt.

Svītera piedurknes bija uzrotītas līdz elkoņiem, un Mazurs uzreiz ievēroja zilo tetovējumu ar lenti apvīts enkurs un uzraksts: «Vladivostoka». Pēc skata vecs, tieši tādus Mazurs bija redzējis daudziem Klusā okeāna matrožiem. No šīs puses viss tīrs…

Parādījās Ņina, nesdama divus pilnus spaiņus. Smagā nasta neviļus lika iztaisnoties, un svīteris vēl izteiksmīgāk piekļāvās viduklim — pistole, nekādu šaubu…

—   Ūdens silts, no mucas, — viņa teica, nolikdama spaiņus līdzās Mazuram. Pielēju vēl no tējkannas karstu… Ātri noskalojieties un tad dzersim tēju. Es pa to laiku pirtiņu iekurināšu. Ja nepietiks, pirtiņā vēl ir kubuliņš.

Suns joprojām ik pa brīdim ierējās no savas būdas — lielas, rūpīgi sanaglotas būves ar āķīti. Viss pagalms bija noklāts dēļiem, virs vārtiem un lieveņa zem platiem skārda kupoliem vīdēja elektriskās spuldzītes.

—   Dīzelīti dzenājat? — Mazurs pamāja ar galvu uz lampu pusi.

—   Ja jau degviela valsts… — Fjodors pasmīnēja.

—   Kāpēc tad te tiltu neuzcēla? Iznāktu lētāk.

—    Kas viņu zina, kaptein, ar kuru galu priekšniecība domā. Mans darbiņš vienkāršs. Ja uztaurē, skrienu ārā un nospiežu pogu…

—   Vai kāds ciems šajā krastā ir? Vairāk uz ziemeļiem?

—   Nav.

—   Uz kurieni tad ved ceļš?

—   Tur ir raktuves, — Fjodors vienaldzīgi paskaidroja. — Tagadējie kungi kaut ko rok.

Mazurs uzdeva vēl dažus nebūtiskus jautājumus un, cik spēdams, vilka garumā laiku, cenzdamies uzminēt, kas te vispār ir sagaidāms. Abi nēsā pistoles — fakts. Viņi strādā Prohora labā — tas nav fakts, tikai nepierādīta versija. Interesanti tikai, kāpēc pirtiņas durvīm, kas veras uz iekšpusi, ārpusē pierīkots dzelzs gredzens, tāpat kā stenderei. — Viens rokas vēziens, durvis aizcērtas, un atslēga priekšā… No kura laika tad lauku pirtiņām sākuši pierīkot atslēgas? Protams, varētu pieņemt, ka atvaļinātais bocmanis audzināšanas nolūkos ieslēdz tur savu nogrēkojušos sievu, un tomēr…

Ja tie ir Prohora ļaudis, tad, par Mazura paradumiem brīdināti, atklātā cīņā nelīdīs. Drīzāk pirtiņā ieslēgs, mēģinās piedzirdīt, vai arī, pie galda sēžot, no mugurpuses pa pakausi iebliezīs. Uzreiz pie rācijas nemetīsies — medījums varētu kļūt tramīgs. Grūti sevi iztēloties pretinieka ādā…

—    Ņemiet, — Ņina pasniedza viņam divus izbalojušus, apdilušus džinsus un kreklus. — Ar apaviem būs sliktāk, pa pažobelēm nāksies parakņāties…

—   Nekas, līdz pirtiņai var arī basām, — Mazurs sacīja. — Visur, rau, dēļi salikti… Iesim, Katerīna.

Tik tikko pārkāpis pāri priekštelpas slieksnim, čukstus nokomandēja:

—   Mazgājies ātri. Tūlīt pat.

Un pats palika stāvam pie vaļējām durvīm, izlikdamies, ka nevar izlemt, kur novietot spaiņus. Ar acs kaktiņu ievēroja, ka uz lieveņa neviena nav. Olga steigšus novilka netīro apģērbu un sāka skalot kājas.

Mazurs ne uz mirkli neatslābināja uzmanību. Sajūta visai dīvaina — it kā viņš būtu pārgājis pāri robežai, šķirtnei, kas atdala pagātni no nākotnes. Zināmā mērā tā arī bija — beigusies cīņa ar dabu, sāksies cīniņš ar cilvēkiem…

No viņējā krasta atskanēja garš pūtiens. Uz lieveņa nesteidzīgi iznāca Fjodors, jau lietusmētelī, iegāja šķūnītī, un tūlīt pat ietarkšķējās dīzelis.

Mazurs apņēmīgi devās uz ateju, lai gan nekādu vajadzību neizjuta. Rēgojās vai istabas dziļumā tiešām pazibēja Ņina, kura iztālēm viņu novēroja pa logu?

Atejā viņš pakavējās ilgāk, vērodams pagalmu pa spraugu starp durvju augšmalu un pieduru. Pirtiņai neviens netuvojās, durvis palika pavērtas… Varbūt nav ko velti lauzīt galvu? Iedzīt saimniekus pagrabā, paņemt «Ņivu» un laist uz Pižmanu?

Bet ja nu Miša Somovs aizbraucis komandējumā? Garāmbraucošu šoferu atbrīvotie saimnieki (pieņemsim, godīgi cilvēki, nekādās afērās neiejaukti), tāpat kā jebkurš cils viņu vietā, paziņos milicijai, un bēgļus jau gluži likumīgi sāks vajāt likuma kalpi? Labāk tomēr pagaidīt…

Kad viņš piegāja pie pirts, Olga, noslaucījusies un pārģērbusies, tieši grasījās nākt laukā. Mazurs pačukstēja:

—   Ej iekšā mājā. Viņiem abiem ir šaujamie, paturi acīs…

Mičmanis Kandiba, skolas Cerbers un gardemarīnu kungu bieds,

varētu priecāties — Mazurs pamanījās nomazgāt netīrumus, noslaucīties un apģērbties tik zibenīgi, ka pilnībā attaisnoja mičmaņa mīļoto teicienu par īsto jūrnieku, kurš trauksmes gadījumā saved sevi kārtībā pusotrā sekundē… Izņēmis no Olgas vateņa maisiņu ar zeltu, pārlika to savā kabatā. Siksnu ar nažiem paķēra rokā un, uzejot uz lieveņa, ielika lādē

—   nevar taču sēsties pie galda Rcmbo izskatā. Labi, arī uz galda būs milzums tīri labu ieroču: dakšiņas, šķīvīši, glāzes…

Dīzelis pukšķēja bez mitas. Iegājis mājā, Mazurs saprata, kāpēc: uz elektriskās plīts karsa milzīga panna ar gaļu, sīca tējkanna. Olga un saimnieks jau sēdēja pie galda.

—     Sēdies, kaptein, — Fjodors viesmīlīgi aicināja. — Kamēr maralgaļa cepas, uzkodīsim, kas pie rokas… Ieķemmēsim pa mēriņam?

—   Nu, ja jau pa mēriņam… — Mazurs piekrita. — Pēdējos gados vairs neaizraujos. Nieres streiko. Gadi prasa savu, nevar vairs spaiņiem tempt…

—   Analoģiski, — Fjodors piekrītoši pamāja, pasvārstīdams plaukstās aizzīmogotu «Pšeņičnaja» pudeli. — Laiks jūrniekus nesaudzē…

Mazurs ievēroja, ka pistole no lietusmēteļa kabatas pārceļojusi saimniekam aiz siksnas zem svītera. Un pacentās it kā neviļus apsēsties iecerētajā vietiņā — pie loga, atbalstoties pret palodzi, lai neviens nepienāktu no mugurpuses. Tiesa, tagad būs grūtāk tikt prom no galda, bet nepieciešamības gadījumā to varēs vienkārši uzgāzt virsū saimniekam…

Fjodors pielēja četrus mēriņus. Rādot piemēru, paņēma savējo. Situācija kutelīga — dzērienam varēja kaut ko piemaisīt, saimnieks tikai izliksies dzeram, Mazurs savējo pa to laiku iztukšos… Bet atteikties par vēlu. Mazurs braši salēja šņabi mutē, bet norija tikai tad, kad saimnieks bez minstināšanās iztukšoja savējo līdz dibenam. Nopurinājis galvu, paņēma no šķīvja maizes šķēli, uzlika trīs desas gabalus un sāka cītīgi košļāt.

—   Nin, tu ķeries klāt pirtij, — Fjodors izmeta. — Gaļu atstāsim uz vēlāku laiku, tikpat vēl ilgi cepsies. Viņi nomazgāsies, iznāks ārā — tad arī pasēdēsim, kā nākas… Vai neiebilstat?

—    Te tu esi komandants, bocman, — Mazurs pielaidīgi atbildēja. — Patiešām, nav ko pirtī ar pilnu kuņģi līst. Neiznāks nekāda sviedrēšanās…

Un nograuza stingri sālīto gurķi. No pretējā upes krasta atkal atskanēja nepacietīgi pūtieni. Fjodors, zem deguna nolamājies, piecēlās no galda un izgāja. N'n ^* bija pazudusi jau agrāk, un Mazurs ar Olgu palika mājā divi vien. Viņa vaicājoši paskatījās, viņš tikai paraustīja plecus, likdams noprast, ka neko vēl nav izlēmis. Šķiet, mājā neviens neslēpās — nedzirdēja ne mazākās skaņas… Interesanti, kurā istabā atrodas rācija?

—   Pat karogu nevar pacelt, — Fjodors atgriezies īdzīgi noteica. — Tiešām — drāž kā uz ugunsgrēku…

—   Vai vēl dzēš?

—    Kā tad. Ved cilvēkus, iekārtas, brauc atkal atpakaļ. Parasti te diennaktī tikai viena mašīna parādās, bet tagad kā skudru pūznī. Nu, skaidrs, raktuves var iznīcināt, un vispār…

—   Kas par raktuvēm? Vai zelts?

—    Tas pats. Agrāk pašu valsts rakņājās, bet tagad aiz vajadzības pārdevuši bagātajiem Buratīno. Tā nu skraida. Runā, ka tur savestas ārzemju mašīnas un viss cits…

—   Bet kas ir saimnieks?

—    Velns to zina, — Fjodors atmeta ar roku. — Es esmu valsts cilvēks. Algu Pižmanā maksā. Kas man daļas gar saimniekiem un to zeltu… No zelta prātiņš sašķobās. Tepat netālu kaut kādi voluntāristi mēģināja mašīnu ar akmentiņiem apturēt, tagad no raktuvēm ved ar helikopteru tieši uz Pižmanu… Taigā jo mazāk zini, jo mierīgāka dzīve.

—   Tā jau ir visur, — Mazurs filozofiski piekrita.

Fjodors ielēja otrreiz, un sākās visparastākā saruna par visu un neko. Saimnieks izprašņāt necentās — interese tieši tāda, kāda šai situācijā iederīga. Arī par sevi stāstīja neizvairīdamies: strādājis Šantarskas kuģniecībā, kad sākusies atlaišana un kuģu izpārdošana, mētājies no viena darba uz otru, līdz gadījusies pašreizējā vietiņa… Ja tā bija leģenda, tad dzelžaini nostrādāta un precīzi iezubrīta.

Viņi kopīgi papukojās par tagadējo kārtību, nedaudz palamāja valdību un pilnībā solidarizējās ar Melnās jūras floti, neatņemamu Krievijas sastāvdaļu. Mazurs uzvedās tikpat dabiski, tas nemaz nebija grūti — kas tur ko neizdomāt parastus kuģa dzīves notikumus. Nevajadzēja pat izdomāt, viņš vienkārši piesavinājās dažu kolēģu pagātni, reālus gadījumus — dažus jautrus, citus — nevis visai. Pa šo laiku galīgi pārliecinājās, ka tetovējumi ir īsti, Fjodors patiešām ir dienējis kara flotē, iespējams, pat bijis bocmanis. Privātpersonām tāda līmeņa viltojumi nav pa spēkam, tikai valstij, specdienestiem…

Kamēr viņi sēdēja pie galda, prāmi uz otru krastu izsauca vēl trīs reizes — un vienreiz turp pārcēlās kravas mašīna. Tās šoferis ar pārcēlāju nekontaktējās — padrāzies garām mājai, pārgalvīgi nobremzēja pie paša ūdens un nopīpināja.

—   Klauns, — Fjodors atgriezies pamāja uz loga pusi. — Desantnieki. Nez kāpēc kravas mašīnu aizdzina uz ciemu. Viņā krastā, kādus kilometrus divdesmit tālāk, atrodas vecticībnieku ciematiņš.

—   Tiešām gaisa desants? — Mazurs nedaudz izbrīnījās.

—   Nē, tic, kas lec ugunī. Baigais darbiņš: šodien es kājas atstiepšu, bet rīt — tu… Tāpēc jau raksturs mainās. Iebrauca reiz pie manis pudelīti izdzert — ko tu šiem padarīsi, taigas varoņi?! Nācās ielaist. Viens iesviķojis sāka virtuvē gar N'nas dibenu grābstīties, nācās paskaidrot. Labi vēl, ka tikai divi metās drauģeli aizstāvēt. Lai arī vārgulis, tomēr tiku galā bez taburetēm… — Viņš liekuļotās skumjās pavicināja muskuļotās ķepas. — Kaptcin, bet kādi tev tie tetovējumi? Patiešām vairāk velk uz zonas pusi. Esmu redzējis…

—    Tur jau tā lieta, ka velk, — Mazurs piesardzīgi atteica. — Arābu. Astoņdesmit trešajā bijām, tā nu izdarīju muļķību…

—     Ak tā… saimnieks novilka, it kā izskaidrojums viņu pilnībā apmierinātu.

Atgriezās Ņina un tūlīt metās pie sprakstošās pannas, apgrozīja gaļas gabalus, pielēja nedaudz ūdens, piemeta margarīnu. Un paziņoja:

—   Viss, pirtiņa gatava. Tūlīt sameklēšu dvieļus. Sviedrējieties, cik tīk, pēc tam arī paši pie reizes aiziesim…

—   Kā, jau izkurinājāt?! — Mazurs jutās pārsteigts.

Un te nu viņas acis uz mirkli saminstinājās, atklājot visu rūpīgi slēpto sasprindzinājumu un sasaistību. Skatiens aiztraucās pie Fjodora, neslēpti meklēdams atbalstu. Tas ilga tikai sekundi, bet Mazurs daudz ko saprata un skaidri sadzirdēja, kā līdzās, pie pašas auss, sausi sprakšķ liesma, aprijot pēdējos bikforda auklas milimetrus.

—    Krāsns sasilusi, ūdens teju, teju sāks vārīties, — Ņina, atkal iejutusies lomā, paskaidroja. — Domāju, ka jūs gribat ātrāk…

—     Jā, jā, protams, — Mazurs piekrita. — Ejam, Katrīna? Izplunčāsimies, cik lien… Ja aizkavēsimies, neņemiet ļaunā. — Viņš apskāva Olgu ap vidu un, kājās celdams, veltīja saimniekiem daudznozīmīgu skatienu. — Izmocījāmies pa to taigu. Gribas nedaudz atslēgties no visām pirmatnējām peripetijām… — un, izrādīdamies publikai, papliķēja sievai pa sēžamvietu.

—    Saprotam jau, saprotam, — Fjodors labprāt piebalsoja, nemaz neuztraukdamies par Ņinas sīko kļūmi. — Varbūt šņabīti līdzi paņemsit?

—    Tā ir ideja, — Mazurs piekrita, paceldams aiz kakliņa tikko iesākto otro pudeli un paķerdams līdzi ari glāzes. — Katja, šķīvi paņem.

Saimnieku sejas izskatījās mierīgas un pat apmierinātas. Viss ritēja pēc iecerētā plāna, un viņi sāka nedaudz atslābināties. Ņina atnesa divus lielus frotē dvieļus. Mazurs tos uzlika Olgai uz pleciem, un abi izgāja uz lieveņa.

Pārītis — simtprocentīgi pilsētnieki, Mazuram iešāvās prātā. Fjodors, protams, flotē dienējis, bet pirti redzējis tikai jau izkurinātu, barā kopā peroties… Viņi nezina, ka tā jākurina ilgi un centīgi, piedāvā ņemt līdzi šņabi, neprot kopt dārzu…

Tas viss\ protams, vēl nav pierādījums, bet Ņinas minstināšanās… Kāpēc godīgi neatzīstas, ka ir pilsētnieki, kāpēc tik centīgi uzdodas par lauciniekiem?

Iegājusi pirts priekštelpā, Olga uzreiz pagriezās pret vīru.

—    Marš pirtī, — viņš caur sakostiem zobiem pavēlēja. — Ārā nerādīties, pie lodziņa nelīst… Sēdi klusu, lai ne skaņas…

Un lēni aizdarīja aiz sevis durvis — gandrīz līdz galam, spraugā iespiezdams abus mēriņus peciņām gaisā. Neskatīdamies nolika pudeli nostāk stūri. Tad sagatavojies lēcienam, nostājās cieši pie durvīm un pārvērtās vienvienīgā dzirdē… Saimniekiem nervi arī nav no dzelzs, ilgi garumā vilkt neiedrošināsies…

Tikko dzirdama basu pēdu plaukšķēšana pa mitriem dēļiem? Un tūlīt pat durvis aizcirta spēcīgs grūdiens, glāzītes sašķīda sīkās stikla drumslās. Kaujas signāls — labāku neizdomāsi… Nākamajā mirklī Mazurs nevilcinādamies spēra pa durvīm un kā lode izlidoja ārā. Laiks brāzās uz priekšu kā pātagots. Viņš pats un apkārtējā pasaule aizzibēja velnišķīgā ritmā. Salīkušais Fjodors, ar kreiso roku pie pieres, bet labajā pamatīga, spoža piekaramā atslēga ar biezu loku, svīteris labajā pusē pavilkts uz augšu, melnais spals bezkaunīgi lūkojās Dieva pasaulē…

Blaukš! Atslēga dobji krītot noskanēja pret dēļiem, Fjodors slavējamā ātrumā, sāpēs acis vēl blisinādams, izrāva pistoli — kas par rutīnu! Mazurs pagriežoties vienā mirklī izgāja no šāviena trajektorijas, ķermenis pats zināja, kas darāms. Viss pārējais satilpa vienā sekundē

—   rokas kā divas uzgriežņu atslēgas, satvēra delnu ar pistoli, izgrieza kā jautājuma zīmi, «katete, katete, hipotenūza», sāpju paņēmiens plaukstas pamatnei…

Pistole jau atradās pie viņa. Ietriecis ar galvu no apakšas Fjodoram pa degunu, Mazurs ieraudzīja uz lieveņa Ņinu un tūlīt sagrieza saļimušo ķermeni ar seju pret māju, pietupās, aizsedzās un neskatīdamies, pārmeta pistoli otrā rokā…

Divi blāvi dzelteni uzliesmojumi. Saimnieka ķermenis, ložu ķerts, divreiz notrīsēja un sāka vilkt Mazuru pie zemes. Palaidis vaļā Fjodora svīteri, viņš pavirzījās pa kreisi — no pavērsta stobra visdrošāk bēgt uz kreiso pusi — un arī atbildēja ar diviem šāvieniem. Ne mirkli nezaudēdams, raķetes ātrumā metās pāri pagalmam un vienā lēcienā jau atradās uz lieveņa. N'na saliecās, ar kreiso roku sažņaugdama labo — uz melnā svītera asinis neizcēlās, pistole mētājās turpat blakus. Aizspēris to pie sienas, Mazurs ar savējās spalu izsniedza saimniecei papildporciju un, droši atslēdzis, satvēra aiz apkakles un vilka iekšā mājā.

Ncceremonējotics nosvieda uz grīdas līdzās plītij, kur, it kā nekas nebūtu noticis, uz pannas čurkstēja maralgaļa. Tad pietupās, ātri novērtēdams padarīto — kā jau domāts, viena lode caururbusi plecu, otra trāpījusi virs elkoņa. Viņš metās uz durvīm pārbaudīt pārējās istabas. Tās bija trīs. Divās — gultas. Televizors, servants, drēbju skapis, nekā īpaša… Trešajā uz plata galda — liela, melna rācija, zaļā actiņa spīguļo, uz ērti izliekta stieņa uzkārtas austiņas ar mikrofonu, līdzās — olra rācija, portatīvā, kuru var nēsāt kabatā, ar resnu un īsu gredzenveida antenu.

Nebija laika. Viņš metās atpakaļ, izrāva bezsamaņā guļošajai Ņinai no biksēm siksnu, rupji izgrieza rokas un savilka delmus ciešā cilpā. Piedurkne nedaudz notriepās ar asinīm. Izdrāzies pagalmā, pa ceļam pagrāba uz lieveņa atstāto spaini un nosedza saimnieces «TT». Fjodors gulēja tajā pašā vietā, viņam viss bija galā. Satvēris pie padusēm, Mazurs to ievilka pirts priekštelpā un vēl nedaudz tālāk, nometa līdzās iekurtajai krāsnij kā malkas klēpi. Tad uzsmaidīja Olgai — pareizāk sakot, pavēra muti mirklīgā vilka atņirdzienā:

—   Kārtībā. Tagad uz māju.

—   Abi? — viņa pajautāja daudz mierīgāk, nekā Mazurs bija gaidījis.

—   Nē taču, ar saimnieci man vēl jāpadūdo…

Olga pārkāpa pāri līķim kā parastam baļķim. Apdzinis viņu, Mazurs mājā iegāja pirmais. Ņina, jau atjēgusies, centās pārvelties uz muguras. Joprojām tai pašā trakajā ritmā — ja nu pie pārceltuves parādās mašīnas?

—   Mazurs noņēma siksnu, norāva sievietei pār galvu svīteri (viņa taisni vai iekaucās no sāpēm) un atvēra pie sienas piestiprināto skapīti ar sarkano krustu. Tiešām diezgan bagātīga aptieciņa. Parāvis ārā atstāto pavedienu, un pārgriezis individuālās paketes iesaiņojumu uz pusēm, sāka steidzīgi pārsiet ievainojumus — zem svītera pavilktais baltais bezrocis varēja palikt mugurā. Mazurs stingri savilka saites, kas tūlīt piesūcās asinīm. Ņina tikai sēdēja kā mirusi, pat acis pavērt nemēģināja.

Aiz muguras kaut kas sāka sprakstēt, iesmaržojās gaļa. Mazurs atskatījās — tur Olga mierīgi apgrozīja brūnganos gabaliņus. Malacis, viņš klusībā uzslavēja. Pakustinājis smadzenes, sameklēja vēl vienu paketi un uzlika papildus apsēju ar vates tamponiem — noģībs vēl maita, ieraugot savas asinis…

Paķēris svīteri, aplēja no tējkannas ar aukstu ūdeni un steigšus izrīvēja no grīdas asins traipus. Grīda bija nokrāsota tumši brūna, ja īpaši neskatīsies, neviens neko neievēros. Izgājis uz lieveņa, viņš tika galā arī ar tur nopilējušām asinīm. Pagalmā uz dēļiem nebija ne mazāko pēdu, lietus visu aizskalojis, tikai pie pirtiņas sienas vēl burbuļoja viegli rožains ūdentiņš…

Mazurs atgriezās mājā. Ņina, paspējusi ielīst stūrī pie milzīgas vecmodīgas bufetes, tagad lūkojās uz viņu, seja savilkta baiļu un sāpju grimasē. Mazurs nosmīnēja un izmeta:

—   Tā arī sēdi maita… — atdeva pistoli Olgai un skaļi pamācīja: Ja sāks raustīties, šauj kājā. Kājā, vai skaidrs? Pagaidām man viņa vēl dzīva vajadzīga…

Olga paņēma pavisam jauno «TT» — lūpas apņēmīgi sakniebtas, seja mierīga. Cīņu biedrene, Mazurs nopriecājās, paskat, kā turas…

Un aizgāja uz istabu, kur atradās rācija. Klāt nesēdās, bet vispirms uzmanīgi apskatīja. Laba rācija, jaudīga, ārzemju, bet arī ar tādu varētu ātri tikt galā — nebūtu tā koda…

Bet kods bija. Uz melna plastmasas paneļa — desmit taustiņi ar sarkaniem cipariņiem, no nulles līdz desmit. Ar tādām lietām Mazuram nācās saskarties reti, bet šo to bija dzirdējis. Uz kodu varēja pilnībā paļauties. Nevajadzēja vairs ne stiprinātu durvju, ne viltīgu aizsardzības sistēmu, ne cīkstoņu ar superautomātiem — bez šifra rāciju neiedarbināt. Dažreiz tiek bloķēta uztveršana, citreiz raidīšana vai pat abas divas… Zaļā actiņa ņirdzīgi mirguļo, barošana pieslēgta, bet tev te…

Viņš atgriezās istabā. Paņēmis no Olgas pistoli, norūca:

—   Pannu var arī noņemt, nav laika izēsties… — un pavērsās pret Ņinu: — Piecelties. Marš uz priekšu.

Aizvedis pie rācijas, pamāja uz tās pusi:

—   Kods?

Ņina apsēdās uz krēsla, šķiet viņa netēloja, bet patiešām pēc asiņošanas un šoka jutās sagurusi. Sakustināja bālās lūpas:

—   Es nezinu… Fcdja bija radists…

Mazurs noliecās pār galdu. Uzmanīgi aplūkoja austiņas, pat piebāza pie deguna un apostīja. Tad noņēma no melnās plastmasas plānu maliņu — garu, tumšu. Pamāja uz pelnutrauka pusi, kur mērājās vairāki gari izsmēķi:

—     Nemuldi, infuzorija tupelīte. Mats noteikti ir tavs. Arī uz ēinēikiem tava lūpukrāsa. Nu?

—   Nezinu…

Sitiens ar spalu, nebūdams pārāk stiprs, trāpīja pa vienu no apsējiem. Sarāvusies, Ņina pārgrieza acis un sāka lēni slīdēt zemē no krēsla. Mazurs, paspējis laikus viņu saķert, paņēma no galda lētas sarkanas šķiltaviņas un uzšvirkstinājis pietuvināja liesmiņu sievietes zodam. Par humānismu un atšķirībām starp stipro un vājo dzimumu domāt nebija ne laika, ne patikas. Viņa priekšā atradās ienaidnieks, un punkts. Vai nu viņu, vai tevi, citu likumu nebija…

Ņina spēji parāva nost galvu, seja sašķiebās grimasē:

—   Maucīgais āzis…

—   Žurka, vai pašai neliekas, ka neizturies gluži tā, kā šādā situācijā piederētos parastai pārcēlājai? — Mazurs mierīgi pavaicāja. — Baidīties baidies, bet nemaz nebrīnies. Ko teiksi? — Un, neļaudams attapties, strauji piegrūda pie deguna portatīvo rāciju: — Kam jau paspēji sažvadzināt? Nu? Zarnas izraušu, maita!

Šaudams uz labu laimi, trāpīja desmitniekā. Ņina, instinktīvi atvirzījusies, ar atbildi nekavējās:

—   Es nezinu, kur viņi atrodas…

—   Precīzāk! — Mazurs uzbrēca. — Kā nezini?

—     Viņi apmetušies kaut kur starp mums un Šantaru… Telti

uzslējuši…

—   Slēpnis uz ceļa? — Mazurs turēdams dūri bīstami tuvu biezajam apsējam, neļāva Ņinai ne attapties, ne lāgā padomāt.

—   Jā…

—   Un par ko uzdodas?

—   Nezinu!

—   Ko tu viņam pateici?

—   Ka esat parādījušies…

—   Un ko šie?

—   Palika turpat, kā vēlēts. Kamēr viss ne…

—   Kamēr mūs te droši neiesaiņos? Un neviens pēc mums vēl nav ieradies, ko?

Viņa pamāja ar galvu.

—   Kāda viņiem rācija?

—   Tikai tāda… — N*na norādīja ar skatienu uz portatīvo mantiņu, kuru Mazurs bija nolicis līdzās pelnutraukam.

—   Cik viņu tur ir?

—   Nezinu… Vairāki… (Viņš izlikās, ka tūlīt sitīs.)

—   Nepaspēju…

—   Kodu!

Ņina klusēja.

—   Vai saproti, ko es tūlīt ar tevi izdarīšu?

Viņa tikko jaušami pamāja.

—   Ko tad tu, maita, man te tik nemākulīgi Zoju Kosmodemjansku tēlo? — Mazurs gandrīz maigi pavaicāja, ar plaukstas ārmalu mērķēdams uz apsēju. — Es taču tev ādu pa strēmelei nodīrāšu… Kas tu esi? Pilnu vārdu, bļa…!

—   Judičeva, N'na Scrgcjcvna… no Šantarskas.

—   Kā naudu pelni?

—   Drošības dienests «Sinilga»…

—   «Sinilga» — vai tā ir Gromova kunga, Prohora Petroviča firmele?

—   Jā.

—   Sportiste?

—   Jā.

—   Precīzāk?

—   Šaušana un karatē.

—   Oho, — Mazurs noteica, katram gadījumam divkāršodams piesardzību. — Kāpēc tad nemēģini man nodarīt pāri?

Viņa mēģināja pasmaidīt, bet neizdevās:

—   Nav izredžu…

—   Vili tad šo to esi dzirdējusi?

—   Mazliet.

—   Vai nelaiķa Fedja ari no «turienes»?

—   Jā.

Neizlaizdams Ņinu no acīm, Mazurs ar brīvo roku sataustīja uz galda paciņu, aizsmēķēja pats un iebāza cigareti mutē arī viņai:

—    No kā tu vairāk, sterva, baidies? (Viņa klusēja.) Izlem ātrāk. Prohoram vairāk naudiņas, šaujamo un iespēju, bet es — tepatiņās, kamēr viņš — velns zina kur… Un nav laika man te ar tevi psihologus spēlēt. Tūlīt ātri sameklēšu paris dakšiņas, kaut kādas plakanknaibles un tu man iedziedāsies kā Kurskas lakstīgala…

Atklāti sakot, Mazurs jau bija sagatavojies šo partiju zaudēt. Viņš varētu sagriezt Ņinu sīkos gabaliņos, bet tikpat nejustos drošs, ka nosaukts pareizais kods. Te, kā raksta dzīvokļu pārdošanas sludinājumos, iespējami varianti. Teiksim, sastādot zināmu ciparu kombināciju, rācija automātiski noraidīs īsu noteiktu signālu, paziņojot, ka nonākusi pretinieka rokās. Vai sasprāgs gabalos. Jebšu vienkārši izdegs drošinātāji.

—   Nu? — viņš atkal pavaicāja un tūlīt pat pacēla galvu.

No otra krasta atskanēja garš automobiļa pūtiens.

—  Velns parāvis… — Mazurs noņurdēja. — Sēdies uz grīdas, kuce! — un uzsauca: — Oļa!

Olga parādījās uzreiz. Smieklīgi, bet viņa izskatījās nedaudz vīlusies, it kā būtu cerējusi te ieraudzīt kaut ko vidēju starp pilnā sparā funkcionējošu moku kambari un kautuvi.

—   Turi, — Mazurs atdeva sievai pistoli. — Ja sāks raustīties, bliez pa pakausi. Šī lielījās, ka karatē pieprot, tāpēc apsēdies patālāk, — viņš pasniedza krēslu. — Un nesnaud.

Paķēris no naglas lievenī pakārto lietusmēteli, viņš uzkāpa augšā budā, kas kā taigas spīķeris bija uzslieta uz augstiem, resniem pāļiem

—   protams, lai labāk redzētu pretējo krastu. Skats patiešām lielisks — kārtīga piestātne, uz kuras līdz pašai malai uzbraucis nepacietīgi signalizējošs Z1L-130, kravas kastē rēgojās kaut kas kvadrātveidīgs, rūpīgi pārklāts ar brezentu…

Tukšgaitā pukstošais dīzelis bija uzstādīts uz četrām dzelzs loksnēm, bet prāvā degvielas tvertne — stūrī uz dzelzs bukiem. Pie katra signāla dusmīgi viebdamies, Mazurs aplūkoja vadības pulti. Tas, ko varēja tik cēli apzīmēt, izskatījās gauži primitīvi: neliela dzelzs kastīte ar vairākām pogām, kuras tālredzīgi apgādātas ar norādēm.

Viņš nosprieda. «Darbs», un dīzelis tūlīt pat apdullinoši ietarkšķējās. Nospieda. «Prāmis» — un uzreiz ieraudzīja, kā pa pelēcīgo ūdens virsmu nesteidzīgi aizslīd varenā koka platforma. Vienā pusē pamatīgas margas, īsts resnu šķilu žogs, pie kura visā garumā ar neskaitāmām tērauda skavām piestiprināta labi ieeļļota tauva cilvēka rokas resnumā. Skaidrs, kāpēc prāmis, nevis tilts — ja vietējās raktuves pieder Prohoram, visracionālāk bija iekārtot tieši šādu pārceltuvi un nosēdināt te savu cilvēku, kuram uz riteņiem neviens garām nepašmauktu…

Vērīgi uzmanīdams prāmi, viņš «Stop» nospieda tieši laikā — vispār jau nekā sarežģīta, sirmais pārcēlājs savieno krastus… Tā, kravas mašīna jau uz prāmja. Signāls, ka gatava doties peldējumā. Kura poga tad jāspiež tagad? Atkal «Prāmis» laikam. Kā tad, sakustējās..

Stop. Kravas mašīna, motoram rēcot, nobrauca no piestātnes, iestiegot dziļos dubļos. Gabaliņu pavirzījusies, apstājās tieši pie vārtiem un atkal sāka signalizēt. Kas viņiem vajadzīgs, velns? Ja nu tie nelaiķīti pēc sejas pazīst? Būdā ierējās suns. Neko darīt, pavilcis kapuci, vairāk uz pieres, Mazurs atvēra vārtiņus.

—   Sveicināti, — mierīgi un vienaldzīgi, kā svešinieku, pasveicināja šoferis — jauns puisis zili sarkanā sintētiskā vējjakā ar kapuci.

—   Sveiks, — Mazurs atņēma.

—    Vai «sešdesmit sestais» divdesmit pieci, septiņpadsmit sen aizbrauca?

—   Šķiet, būs jau stundas divas, — Mazurs atbildēja. — Aizsarg-

krāsā?

—   Nē taču, zila, kā manējā…

—    Velns, krāsas neatceros, — Mazurs pažēlojās. — Es taču jūs, veči, sarakstā neierakstu… Bet būt bija, noteikti. A kas noticis?

—   Ta nekas, kaut kas nedarbojas… Labi, paliec sveiks.

—    Tu arī, — Mazurs nosauca pakaļ, sajuzdams, kā pa muguru pārskrien ledainas tirpas.

Aizcirta vārtiņus. Jālasās ātrāk no šejienes prom, tā, lūk. Kamēr vēl pie uguntiņas nav atnākuši pasērst Prohora satrauktie zēniņi — zina taču, ka medījums uzķēries uz ēsmas — un drošības pēc pakontrolēt… Vai šoferi, kuri pazīst Fjodoru un Ņinu.

Sirds dziļumos viņš jau sen bija atvadījies no rācijas. Tomēr pārāk grūti atteikties no sapņa, kad rācija tepat, tikai roka jāpastiepj…

Mājā nedaudz iesmaržojās pēc deguma. Paņēmis no Olgas pistoli, Mazurs izrīkoja:

—    Atri ņem nost to gaļu… — un pagriezās pret Ņinu. — Celies augšā. Apsēdies. Kur ir patronas? Šitā, — viņš pamāja ar galvu uz medību bisi pie sienas, — mani neinteresē…

—   Skapī. Otrajā plauktā.

—   Nu ko, ķersimies atkal pie kodiem?

—   Bet kādas man būs garantijas? — Ņinas balss likās gandrīz mierīga. — Runā ātrāk, es tūlīt nogāzīšos…

—    Garantijas? — Patīkami papļāpāt ar izglītotu pilsētas dāmu. Tādus vārdus zina… Paguvi padomāt, ko?

—   Man ir slikti…

—   Nekas, izdzīvosi. Asinsvadi nav skarti, tikai muskuļi sacaurumoti, tas arī viss. Tu esi sportiska meiča, pārdzīvosi…

—   Āzis…

—    Redzi nu, līdz letālam iznākumam vēl tālu. Tāpat līdz sievišķīgiem ģīboņiem… Kods?

—   Divi, seši, divi, divi, trīs, pieci.

—   Brīnišķīgi, — Mazurs uzslavēja. — Tad nu pastiep šurp veselo roķeli… Nē, nē, apsēdies tuvāk, lūk, tā… Un sastādi šo pašu kodu. Tikai iegaumē, ja kas, sprāgt nāksies ilgi… Es zinu tādas receptes… Nu?

Viņa sēdēja uz krēsla nepakustēdamās. Seja likās vēl vairāk sa kritusies.

—  Tā gan, — Mazurs noteica un pacēla pistoli viņas auss līmenī. — Nu, vai sastādīsi kodu?

Ņina papurināja galvu.

—   Ak tu, maita, — Mazurs nosmīnēja. — Redz kā… Kas tur būs? Sprādziens? Jūsu saimnieks dievina sarežģītas ierīces. Esmu pie tā jau pieradis… Būs sprādziens?

Ņina pamāja ar galvu.

—   Kā tu domā, ko par tādiem jokiem esi pelnījusi? — Mazurs pat īpaši nedusmojās.

—   Tu taču tikpat neizlauzīsies…

—   Sāc jau tirgoties?

—   Un kāpēc gan ne?

—    Lai tirgotos, kaut kas jāpiedāvā, — Mazurs paskaidroja. — Bet cs, atkāti sakot, neko vērtīgu, ko tu spētu piedāvāt, neredzu. Pēc tava padoma kodus sastādīt riskanti…

Ņina nobāla vēl vairāk, sviedri sāka līt aumaļām. Abi caurumi ādā tomēr par sevi atgādināja, viņa varēja saļimt jebkuru brīdi…

—   Es varētu tevi aizvest garām slēpnim — viņa, sāpēs saviebusies, klusi noteica. — Tam, kurš uz ceļa. Viņi mani pazīst…

—   Un izpilda tavas pavēles? Nebāz balonus…

—    Varu arī pa rāciju aizvākt no turienes. Pateikt, lai pārceļas uz citu vietu…

Izlikdamies, ka veras uz otru pusi, Mazurs izsekoja viņas skatiena virzienu. Jau trešo reizi turp šķielē, interesanti…

—    Un kā es zināšu, vai šādam variantam nav izdomātas īpašas paroles? — viņš paraustīja plecus.

—   Goda vārds…

—   Nesniīdini.

—    Dzīvot gribas, — Ņina vienkārši paskaidroja. — Kaut kā taču starp diviem dzirnakmeņiem jāizslīd.

—   Tas nu gan, — tēlodams, ka rīkojas neapzināti, Mazurs piecēlās un pastaigājās šurp, turp pa istabu. — Tikai īpaši nepriecājies, slidena taciņa visur var aizvest, īpaši…

Piepeši spēji pagriezās — Ņinas kreisā roka jau atradās galda atvilknē, ļoti šaurā. Tā pat nebija atvilkne, bet drīzāk paralēli piestiprināts dēlis. Viņš strauji cirta ar plaukstu, trāpīgi, tā, lai vairs neceļas…

Ņina, nolidojusi no krēsla, ar troksni nogāzās uz grīdas. No rokas izkrita neliela pistole, skaista un spīdīga, un aizslīdēja pa grīdu. Mazurs ieskatījās — nu jā, «Margolina» vēlīnais mazbērniņš, desmit patronu, lode bez čaulas, nelielā attālumā iebliezīs tā, ka vairāk neprasīsies… Tikai pati neuzvelkas. Lai gan patrona jau atradās stobrā, un gailis uzvilkts.

Ar saimnieka tvērienu iebāzis trofeju kabatā, Mazurs bez īpašas vajadzības pietupās un aptaustīja noslīgušo ķermeni. Varēja jau arī nepārbaudīt — kakla skriemeļu lūzums, finīta. Un skumji paskatījies uz rāciju, kā bērns, kas nevar piekļūt gardumiem, devās uz virtuvi.

Olga, uzlikusi pannu uz vecmodīga čuguna paliktņa, pagriezās un vienaldzīgi pavaicāja:

—   Vai gatava?

—   Jā, — Mazurs atbildēja. — Aizspēlējās, maita…

—   Sēdies un paēd. Cik saprotu, laika maz?

Sēzdamies pie galda Mazurs viņai uzmeta vērīgu skatienu — satraukumam nebija ne mazākā pamata. Nekāda transa un dvēseles truluma. Arī pēc prātiņa izkūkošanas neizskatījās. Viņa vienkārši beidzot iejutusies, pilnībā pieņemot apkārtējās pasaules uzspiestos spēles noteikumus. Jebkurš rūdīts kaujinieks kaut ko tādu redzējis tūkstošiem reižu. Agrāk vai vēlāk jauneklim galvā kaut kas noklikšķ, un viņš sāk apzināties vienkāršu patiesību: ne tu šo asiņaino spēli uzsāki, bet, ja vēlies izdzīvot, tad uzspļauj sentimentiem un darbojies tā, lai nosprāgst ienaidnieks, nevis tu. Tie, kas pretējā pusē, vairs nav cilvēki, bet šaha figūras — kurš gan lies asaras par nosistu torni? Ne tu to uzsāki…

Un tomēr viņas sejā bija iegulušas skumjas, padarot Olgu mats matā līdzīgu savai dubultniecei — Botičelli Judītei. Šo līdzību viņa zināja agrāk, un arī Mazuram reprodukciju albumu parādīja. Izspļauta Judīte, viņš neliekuļojot piekrita, tikai toreiz pietrūka kādas netveramas nianses. Tagad tā bija uzradusies, un līdzība kļuva absolūta. Glezniecībā īpaši neorientēdamies, Mazurs šo gleznu uzskatīja par ģeniālu — aiz muguras ar Olofcrna galvu steidz kalpone, savilkusi truli priecīgu ģīmi, bet Judīte soļo lēni, gandrīz vai velkas ar zobenu rokā. Atbilstoši vēsturiskajai īstenībai viņai nāktos līksmot, bet skaistā sejiņa tīta skumju miglā, kas nav ne izskaidrojama, ne saprotama…

Mazurs uzmeta sev uz šķīvja kraukšķīgi apceptu maralgaļas gabalu. Pastiepis roku pēc sālītiem bulgāru gurķīšiem, nedaudz saminstinājās. Viņš piepeši saprata, ka Ņinu bija gribējis nogalināt. Nekāda sadisma vai tīksmināšanās, tikai nepacietīgas gaidas, kad viņa līdīs pēc pistoles, radot zināmu likumīgu pamatu, lai viss izskatītos pēc godīga cīniņa.

Mazurs neko nenožēloja un mainīt nevēlējās, arī otreiz nogalinātu tikpat aukstasinīgi. Nelaime slēpās citur: pirmo reizi mūžā viņam bija gribējies nogalināt ienaidnieku. Ne domās, ne aiz ļaunuma vai naida, ne atriebības pēc, vienkārši ķermenis un apziņa alka sist, sajust, kā lūst kakls… Šai mirklī viņš it kā būtu pārvērties par gluži citu cilvēku. Un nobijās pats no sevis, no šausmīgā bezdibeņa — tikai uz mirkli, tad pārgāja… Vai noslēpās?

—    Vēl karsts, — Mazurs pieceldamies noburkšķēja. — Tikmēr paskatīšos, kas noliek…

Viņam šķita, ka Olga nesaprotamā veidā ne tikai nolasījusi viņa domas, bet arī sajūtas. Palūkojās pretim gluži svešām acīm.

—   Kiril, kas ar mums notiek? Vai tie vispār esam mēs?

Satvēris aiz neliela dzelzs gredzena, Mazurs pacēla pagraba vāku.

Nokāpa lejā pa mazākām, kārtīgām kāpnītēm un paskatījās apkārt. Pagrabs plašs, sienas cementētas, stabili sanagloti dēļu plaukti. Stūrī

—   dažas vaļējas kastes ar kārtīgi saeļļotiem dzelžiem, dīzeļa rezerves daļām. Uz plauktiem kartona kastes: sautētas gaļas un zivju konservi, importa stikla burkas ar dārzeņiem un kompotiem. Neviena mājražojuma, nekādu pašu rokām gatavotu sālījumu. Pagrabs absolūti nelīdzinājās lauku pārtikas glabātuvei. Sitie abi laukus tikai kino redzējuši…

Apskatījis pagrabu, Mazurs paņēma no plaukta tukšu džutas maisu, iemeta tur kādas divdesmit dažāda kalibra kārbas, izlīda laukā un aizsita vāku.

—   Kas tas? — Olga pilnu muti painteresējās.

—   Krājumi ceļam, — viņš atbildēja. — Kad paēdīsi, pameklē kaut kādas somas, bet es tagad pa drēbēm parakņāšos.

—   Paēd, citādi atdzisīs.

—   Pēc tam, — viņš noburkšķēja, jau dodamies uz istabu.

Ņina nebija melojusi — skapī uz plaukta atradās kartona kārba ar patronām — visas elastīgā plastikāta loksnē, gluži kā tabletes, Mazurs melodiski izskatīja apģērbus, cilu pēc cita samezdams uz gultas džinsus, svīterus un vējjakas. Viņi ar Fjodoru bija viena auguma, Olga gan daudz subtilāka par Ņinu, bet tas nekas, pēc visa pārdzīvotā tādi sīkumi nav uzmanības vērti…

Apakšējā plauktā, zem tīru, svaigi smaržojošu palagu kaudzītes viņš atrada apavu kasti. Sieviešu zelta nieciņus iesviedis atpakaļ, naudu sabāza pa kabatām, tūkstošus trīssimt. Pavirši pārlapoja pases. Patiešām Fjodors… Bet gads, kā izrādās, četrdesmit viens. Nu ko, pase varētu noderēt — mati viņiem vienas krāsas. Fotogrāfijā Fjodors redzams bez ūsām, bet Mazuram pa šo laiku tās uzaugušas kā pieklājas, un vēl bārdiņa. Līdzība, jāatzīst, visai maza, bet vienmēr var aizbildināties ar sazēlušo apmatojumu. Paviršai pārbaudei derēs. Ahā, tiesības, mašīnas dokumenti, nav slikti…

Olgai diemžēl nāksies iztikt bez pases, viņai ar Ņinu pēc sejas ne mazākās līdzības, nav pat ko mēģināt…

Pie vārtiem ietaurējās mašīna. Mazurs uz bridi sastinga ar visu pasi, bel tūlīt attapies, ierastā solī devās pie lietusmēteļa. Uz otru krastu nolēmis doties netītri zaļgans «uaziks» ar zilu signālspuldzi un maziem baltiem burtiem «Milicija» uz durvīm. Iekšā sēdošie mājai veltīja tikpat daudz uzmanības, cik gājējs pilsētā velta laternas stabam. Mazurs centīgi viņus pārcēla pāri upei, un mašīna tūlīt pat pazuda no redzeslauka.

Atgriežoties mājā, viņam modri uzrēja suns. Pats sevi pārsteigdams, Mazurs pagriezās un ieskatījās pirtiņā. Fjodors, protams, gulēja lajā pašā pozā, svīleris labajā pusē tā arī palicis uzrauts uz augšu.

—     Un vēl bocmanis… — Mazurs klusi noteica, it kā pats sev atvainodamies.

Lietus lija tai pašā vienmērīgajā tempā, nekļūdams ne vājāks, ne arī stiprāks. Šādā laikā gribot negribot jāsāk ticēt pasaules plūdiem. Mazurs bez kādiem sirdsapziņas pārmetumiem aplika ap roku nelaiķim noņemto pulksteni — tam nospļauties, bet pārgājienā vajadzēs…

—    Nolocīsim galus — un laiks laisties lapās, — viņš apsēzdamies noteica. — Nav vērts le kvernēt. Nelieši, drīz attapsies, sāks izsaukt pa rāciju, pieprasīs atskaitīties…

—    Interesanti, vai bērni viņiem ir? — Olga, tikusi galā ar ēšanu un pretim nosēdusies, klusi pavaicāja.

—    Nē, — viņš noņurdēja. — Es redzēju pases. Abiem tā lapiņa tīra. Vai somu atradi?

—   Jā.

—   Vispirms…

Mazurs apklusa, ieklausījās. Un caur zobiem nolamājās.

—   Apriebušies. Ar to savu ugunsgrēku…

Mājai atkal tuvojās mašīna. Spriežot pēc motora rūkoņas, vieglā vai «UAZ». Sakošļājis kumosu, Mazurs piecēlās no galda, lai apsteidzot signālu, ātri pārceltu arī šos.

Signāls neatskanēja. Tā vietā kāds sāka sist pa vārtiem. Ne īpaši stipri un uzstājīgi, bet skaidri liekot saprast — saimnieku neredzējuši, prom nevāksies…

Olga mēmi pamira pavēles gaidās.

—   Sēdi, — viņš klusi izrīkoja. — Mēs esam viņi. Skaidrs? — un parslidināja pār galdu pistoli. — Patrona stobrā, gailis uzvilkts…

Šā tā, bet šaut viņš tai bija iemācījis. īpašu vēlmi pēc šī prieka Olga j-an neizrādīja, bet pistoli turēt prata un no pāris metriem trāpīs arī mērķī, nevis sev pakaļā…

—   Kabatā, — viņš pavēlēja. — Iešu uzmest aci… Ja kas, mēs esam l ita maiņa. No Pižmanas. Saimniece kaut ko nelabu ierijusi, šorīt aizvesta uz slimnīcu, mūs nu atsūtījuši… Bet pārējais — pēc apstākļiem.

Kā pret garāmbraucējiem izturējās Fjodors? Nu vairs nepavaicāt… Suns būdā ārdījās. Pavēris vārtiņus plaukstas platumā un sažņaudzis kabatā paslēpto pistoli, Mazurs nostājās tā, lai ātri varētu atlēkt malā.

Zaļš furgons, nobraucis no ceļa, stāvēja ar sānu pret vārtiem. Caur lodziņu varēja saskatīt iekšā sēžam vairākus cilvēkus. Bet Mazura acu priekšā stāvēja viens vienīgs, garš, apdegušā, asi pēc dūmiem smaržojošā jakā un tādās pašās biksēs, kas ielocītas īsos gumijas zābakos. Galva kaila — sprogains, ar brašu šķipera bārdiņu, baltie zobi zib vien — pirmais puisis ciemā, vienā mirklī spējīgs sadraudzēties ar jebkuru planētas iemītnieku. Pie jostas prāvs nazis koka makstī. Tādi puiši parasti ir labestīgi un nekaitīgi un patiešām var kļūt par labiem draugiem — tikai atbrīvoties neiedomājami grūti, jo, viņuprāt, visa pasaule to vien gaida, kad varēs ar viņiem līdz rītausmai pie pudeles pasēdēt, sirdi izkratīt un kļūt par nešķiramiem kunakiem…

—   Sveiks, bocman, — sprogainis smaidīdams norēcās. — Vai viesus uzņemsi?

—   Vispār jau var, — Mazurs izvairīgi atteica.

—   Šķiet, tevi par Fjodoru nokristījuši? Gena. — Viņš pastiepa platu plaukstu, un Mazuram nācās izņemt roku no kabatas. — Mēs te ar ērgļiem parunājām, paklepojām un nolēmām — kam mums gaišā dienas laikā atgriezties Pižmanā? Kas te, kas tur, viena alga. Vai tev plīts darbojas? Nu tad labi. Mēs te briedi nogāzām, ugunsgrēka upuris. Ir trīs blašķes spirta. Tāpēc neviebies, ar saviem labumiem uzprasāmies. Pasēdēsim pāris stundiņas, meža liellopu sacepsim, ko? Projām nedzīsi?

Viņš zibsnīja zobus un nepacietīgi mīņājās, atklāts gluži kā uz delnas, vienkāršs kā grābekļa instrukcija, nepievērsdams ne mazāko vērību lietum, kas jau bija paguvis samērcēt asās sprogas. Ieročus, izņemot duramo pie jostas, Mazurs neievēroja.

Viens no mašīnā sēdošiem, sagatavojies līst ārā lietū, jau pavēra sānu durvis.

Mazura galvā cits pēc cita izšāvās cauri dažādi varianti. Varētu notēlot ignu vientuļnieku un aizvadīt projām — bet ej nu sazini, kam un ko viņi pa ceļam izmuldēs? Ja nu pēc viena sīka izteikuma kāds uzreiz saprot, ka pārcēlājs ar sievu nav tie? Dotos viņi uz taigu, cita lieta…

—    Nu, ejam ar, — Mazurs izlēmis aicināja. — Viesis mājās Dieva svētība…

Pagriezies pret mašīnu, Gena braši diviem pirkstiem iesvilpās — it kā atrastos kilometra attālumā, nevis turpat līdzās:

—   Ē-ērgļi, laižam iekšā!

No mašīnas izrāpās tādi pat puiši, dzirksteļu izdedzinātās jakās un aizsargvateņos. Pēdējais izlēca šoferis. Ieskaitot Genu — seši. Nažus redzēja vēl diviem, citu ieroču nebija. Vismaz tiem, kas jakās. Izvilka arī gaļas gabalus, zaļas blašķes… Mazurā visi vērās kā svešiniekā, ne mazākā izbrīna. Varbūt tā arī labāk? Pasēdēt kādas pāris stundas — neparedzētas vizītes gadījumā viesi būs labs alibi. Nevar būt, ka Prohora puiši nav paredzējuši variantu, kur Fjodors ar sievu ilgi ar viesmīlību lutinātu medījumu un tikai pēc tam, kad piesardzība izzudusi, atļautos iebliezt pa pakausi… Noteikti paredzējuši. Līdz tumsai var arī pagaidīt. Bet pēc tam…

Aizšķērsodams jautrajam bariņam ceļu, viņš viegli papleta rokas.

—   Te, veči, tāda lieta… Es ar sievu nedaudz saķēros, tāpēc šī tagad pavadu grauž. Nepievērsiet uzmanību…

Viņam uzsita uz pleca un smejoties apliecināja, ka tas līdz riebumam pazīstams. Būdā ārdījās suns. Soļodams aiz muguras, Mazurs modri vēroja, viesu izturēšanos — nē, ne miņas no profesionāla ielenkšanas vai bloķēšanas mēģinājuma. Bet labāku izdevību grūti izdomāt — saņemt tieši pagalmā. Olgu varētu viegli sasiet ari pēc tam, Prohors taču lieliski zina, ka palikuši divi vien… Tātad desantnieki ir īsti.

Mazuram kļuva nedaudz neērti — puiši tiek izmantoti bez pašu ziņas. Bel tā kā runa ir par savu ādu, tad nāksies vien sirdsapziņas pārmetumus pieciest.

Meža ugunsdzēsēji tagad lieliski sajauks pēdas — ja neko nezinoši varas pārstāvji sadomātu Mazuru saukt pie atbildības. Pēc pusstundas māja būs pilna ar viņu pirkstu nospiedumiem. Papildus aizdomās turamie, vesels bars. Mazurs, protams, nespēs pierādīt, ka slepkavības brīdī atradies simt verstu attālumā, bet ari desantniekiem tas neizdosies. Uz šaujamā, ar kuru nogāzts Fjodors, ir Ņinas pirkstu nospiedumi, pistole atdusas zem spaiņa, tur viss kārtībā. Pierādīt, ka Ņinai kaklu pārlauzis tieši Mazurs, praktiski nav iespējams. To, ka viņi abi ar Olgu atradušies mājā, noliegt nevarēs — nu un? Aizdomās tagad turēs nevis divus, bet visus astoņus… Kad lieta nonāks līdz neobjektīvai izmeklēšanai, ugunsdzēsēji sacīs baltu patiesību: mājā ieradušies jau pēc saimnieku nāves, bet to pašu varēs apgalvot arī Mazurs un Olga. Pie tam viņiem tik zvērīgai slepkavībai nav ne mazākā motīva. Patiešām, sakiet lūdzami, kāpēc likumam padevīgam virsniekam, kurš «slepenajā» dienestā valsts labā strādādams, sapelnījis kaudzi ordeņu, piepeši būtu jānogalina miermīlīgs pārcēlājs un viņa sieva. Kurš gan zinās, ka tic ir Šantarskas privātdetektīvi? Un tad jau ies kā pa sviestu, dzimtais kantoris aizstāvēs — vienīgi jātiek līdz vietai, kur atbalsts būs garantēts, bet vistuvākais punkts — Šantarska… Vai jāatrod stūrītis, no kurienes nodibināt sakarus, bet ne kā tāda pagaidām…

—   Ņin! — Mazurs mundri pasauca. — Pietiks pūsties, nāc sagaidi ciemiņus!

Tai pašā brīdī atcerējās, ka rācījas istaba, kur pa vidu joprojām vaļājās Ņina, atrodas vistālāk. Uz turieni nelīdīs… Kamēr skaidrā. Piedzērušies gan visur bāzīsies. Arī pirtiņā. Varbūt iziet ārā aizslēgt? Nē, tas tikai radītu aizdomas — kāpēc piepeši pirtij atslēga priekšā? Kaut tikai neiedomātos naktsmājas prasīt, no viņiem visu ko var sagaidīt…

Olga likās nedaudz saspringta, tādējādi lieliski iekļaudamās Mazura sacerētajā leģendā. Gaļu tūlīt pat sagrieza un uzlika cepties divās pannās. Mazuram un Olgai nācās pasvīst, nepiespiesti virināt skapīša un bufetes durtiņas, tēlojot, ka pilnībā pārzina plauktu un atvilkņu saturu.

Tomēr sīkās kļūmes palika neievērotas, jo viesi neko nenojauta. Viņi tikai ātrāk centās tikt pie pirmā mēriņa, neko vairāk. Mazurs vienalga kā starp cilu pamanījās izmest, ka tikko no šejienes aizbraukuši draugi no Pižmanas — kaut kā tie četri šķīvji uz galda jāaizbildina. Ciemiņi pīli palaida gar ausīm, vairāk vērības pievērsdami glāzītēm un bezkaunīgi lūrēdami uz Olgu.

Šai ziņā Mazuru īpaši satrauca sprogainais Gena, kurš acīmredzami bija noskaņojies mierināt bargā vīra nenovērtēto skaistulīti. Un ne jau greizsirdība pie vainas — džentlmeniskais mierinātājs, baltos zobus mirdzinādams, vazājās Olgai pa pēdām — neviļus varēja pamanīt arī ko tādu, kas viņam nemaz nebūtu jāredz. Mazurs ne uz mirkli neaizmirsa: pietiktu iziet cauri istabai, kas atradās līdzās virtuvei, vieglītēm pastumt durvis — un priekšā saimnieces līķis. Noslēpt to vienkārši nebija kur, istabā nekādu mēbeļu, tikai galds ar rāciju un neliela elažere…

Iztukšojis mēriņu tīra spirta, viņš noskurinājās un ātri sakošļāja atdzisušo maralgaļas gabalu. Piedzerties tagad nedrīkstēja, ej nu paskaidro… Pa ausu galam saklausīja Genas rotaļīgo jautājumu:

—   Bet kāpēc «Katja»!

Tetovējumu ievērojis, kuces dēls… Mazurs cauri svīterim ar īkšķi pieskārās «TT» gailim, kas pēc taustes atgādināja zobratu. Bet, izdzirdis Olgas mierīgo atbildi, nomierinājās:

—    Nez kāpēc vārds «Ņina» man nekad nav paticis. Gribējās būt Katjai… Tā nu desmitajā klasē pamuļķojos…

Gēna, pazeminājis balss toni, paziņoja, ka ļoti labi viņu saprotot. Katja — patiešām brīnišķīgs vārds. Viņš pats visu mūžu sapņojis iepazīties ar apburošu meiteni vārdā Katja, tikai sapnis nez kāpēc nav īstenojies… Un tā tālāk. Uguns varonis izturējās pieklājīgi, rupjības nerunāja un rokas nepalaida, tā kā pat taigas vientuļniekam nebija iemesla piesieties.

Nelaime cita — Mazurs, pastāvīgi turēdams viesus redzeslokā, pamanīja, ka Gena garāmejot par kaut ko sačukstas ar diviem biedriem. Un tic, savukārt, atgriezušies pie galda, sāka centīgi piepildīt «saimnieka» glāzīti — pārējiem samirkšķinoties. Vecs gājiens, Mazurs nodomāja, es tagad zem galda, bet tu — sieviņu mierināt? Stratēģis, bļāviens…

Un mierīgi pastūma nost glāzīti:

—    Nē, veči, ne tik strauji. Jums labi, esat izšaudījušies, bet man vēl prāmis līdz tumsai jādzenā… Jāatbild būs man, ne jums.

Raženais Genas līdzzinātājs gan, atbruņojuši vīpsnādams, mēģināja panākt savu, bet Mazurs tādas frāzes kā «beidz Fcdja, tu mūs apvaino…» vienkārši laida gar ausīm un stingri atkārtoja:

—   Man, Miša, ir darbs.

Bija pagājusi vairāk nekā stunda, bet ciemiņi pie galda iekārtojās aizvien ērtāk. Vēl sliktāk, arī šoferis sāka iemest kopā ar citiem, nemaz nedomādams par gaidāmo braucienu. Pāris reizes jau atskanēja:

—   Nu, ja kas, pārnakšņosim uz grīdas?

Pa šo laiku bija jāpārceļ tikai divas mašīnas no viņa krasta uz šo. «Fedjam» aizvien biežāk piedāvāja visam uzspļaut, uzvilkt mastā sarkano karogu un pievienoties pārējai kompānijai — rau, arī gaļa gatava, un mašīnā vēl spirtelis… Viņš palika nelokāms. Atļāvās tikai divus mēriņus. Bet viesi gan nedaudz iesiluši. Gena jau vienreiz mēģināja šķūnī kulturāli apskaut Olgu — nelaime ar tiem neatvairāmajiem… Šoferis atstiepa no mašīnas ģitāru, un sākās dziesmas. Mazurs pamazām kļuva aizvien nervozāks.

Vissliktākais, ka nemitīgi kāds devās uz ateju — dabiski, nelūgdams atļauju. Dzērāja domu līkloči nav paredzami, iebāzīs degunu pirtiņā — un sāksies karuselis…

Kā atbalss Mazura smagajām pārdomām piepeši skaidri atskanēja vārds «pirtiņa». Viņš pacēla galvu.

—   Ko?

—   Varbūt pirtiņu izkurināsim? — ierosināja raženais Miša. — Būtu īsti…

—   Jūs taču taisījāties braukt.

—   Ek! Kur nu tādā laikā… Vai neiebilsti?

—   Ko nu, — Mazurs atteica. — Nav tikai, kur jūs noguldīt…

—   Es tak teicu — uz grīdas, neesam jau aristokrāti… Vai iekursim pirtiņu?

—   Tūlīt paskatīšos, vai pietiks malciņas… — Mazurs lēni novilka, izjuzdams milzīgu vēlēšanos iebelzt tīrības mīlētājam pa pieri.

—   Es taču redzēju — vesela grēda malkas.

—   Tad iekursim. — Mazurs pamāja. — Tu man labāk citu ko pasaki — vai tas jūsu Genaša bieži no vīriem pa ausi dabūsi?

—   Fcdja, ko tu, patiešām… Viņš taču tikai pa jokam.

—   Vai tad neesi dzirdējis, ko es te ar vienu tādu ākstu izdarīju?

—   Vai ar to no Pižmanas? Fedja, tu neņem galvā — pakulstīs tik mēli, pazibinās zobus…

—   Labāk paved viņu malā un palūdz, lai asti īpaši neceļ. Skaidrs? Skatos, ka tu, Miša, viņiem esi galvenais, tad nu darbojies. Es, kā jau taigā pieņemts viesmīlības likumus ievēroju, bet man ir arī savas mazas vājības — ciest nevaru, ka manai Ņinkai manā klātbūtnē kāds grābstās gar pakaļu… Un, kad manis nav, starp citu arī…

—   Fedja…

—   Ej un veic izskaidrošanas darbu. Galu galā arī durvis, Miša, varu parādīt…

—   Smagi ļaudis jūs, bocmaņi esat… — Miša skumji noteica. Viegli šūpodamies, piecēlās no galda un devās uz priekštelpu, kur Gena, bez mitas pļāpādams, palīdzēja Olgai atvērt gurķu burkas.

Mazurs devās līdzi un uzsita uz pleca:

—   Ari citiem to pasaki…

Uzmetis lietusmēteli, izgāja pagalmā. Viņa rīcībā bija dažas minūtes — kamēr Miša savai brālībai atgādina, kā džentlmeņiem jāuzvedas svešā mājā. Pilnīgi pietiekami, lai Fjodoru ātri ievilktu šķūnītī. Un pēc tam, sekojot nelaiķīša piemēram, jāaizsūta visa varza uz pirti un jāiesloga uz velna paraušanu… Malkas tur pietiekami, līdz ritam nenosals, nav jau grāfi, pie tam, ciniski spriežot, neviens tos viesos ar varu nevilka…

Atskatījies uz māju, viņš iegāja pirtiņā.

Gaismas bija pietiekami, lai mirušā bocmaņa sejā saskatītu šausmu grimasi. Ķermenis likās krietni pastīvs, labā roka neveikli izliekta. Saķēris zem padusēm, Mazurs līķīti izstiepa lietū un vilkšus rāva uz šķūnīti…

No lieveņa atskanēja slāpēts kliedziens — kaut kas vidējs starp skaļu žagošanos un vaidu. Mazurs uzreiz palaida vaļā līķi, kas dobji atsitās pret slapjajiem dēļiem, un tikai tad atskatījās.

Gēna stāvēja un laikam satriekts centās apjēgt, vai viņam tas viss nerēgojas. Pat piegāja tuvāk margām:

—   Ei…

Mazurs metās pie viņa — zābakus klaudzinādams plīvojošā apmetni, acīmredzot gauži līdzīgs lubeņu vampīram — Gēna, lai arī kārtīgā ķirsī, uzreiz sarāvās, saviebdams seju bērnišķīgā izbīlī. Bet pa durvīm, protams, iešmaukt nepaspēja…

Mazurs darbojās pēc instrukcijas — apžilbinošs sitiens pa seju, kam sekoja divi trīs vājāki pa korpusu… Satvēris sakņupušo sprogaini pie ribām, saprindzinājās, pacēla un iesvieda ar galvu pa priekšu iekšā pa durvīm. Olga vēl paspēja laikus atlēkt malā — Gena, palidojis viņai garām, apgāza krēslu un piezemējās uz grīdas.

Neviens nepaspēja ne pakustēties, ne ko pateikt, — Mazurs izšāva griestos un no rēcās:

—   Sēdēt!!! — un vērsa pret viņiem pistoli.

Visi uzreiz atskurba. Miša lēni, lēni, kļūdams ar katru bridi bālāks, pastiepa roku:

—   Fedja, nedzen jokus…

—    Klusēt! — Mazurs pavirzījās pa labi. — Piecelies, tu! Visiem pārējiem — sēdēt!

—   Fedja, par tādiem jociņiem var arī norauties pa purnu…

Mazurs atņirdzies nospieda gaili. Lode, aizlidojusi dažu milimetru

attālumā gar Mišas ausi — viņš noteikti sajuta to aizspindzam —, skaļi ietriecās sienā.

—   Piecelties, es teicu! — Mazurs ierēcās. — Nošaušu! Otrā lode — kājā, trešā — paurī!

Meža ugunsdzēsēji tomēr nebija no biklajiem. No galda Miša piecēlās, bet neaizmirsa arī pietiekami skaļi noburkšķēt;

—   Ak, gan es tevi pēc tam dabūšu rokā…

—          Atver pagrabu! — Mazurs izrīkoja. — Ātri! Tā… Tagad iekšā.

—   Pašķielējis pa kreisi un ievērojis rokas pastiepšanos pēc naža (viens no sēdošajiem demonstrēja raksturu), ietrieca lodi grīdā tieši starp viņa pēdām. — Bez jokiem! Lieniet pagrabā!

Miša nokāpa lejā, tad mēmās ilgās atskatījās, bet virsū mesties neriskēja, nebija jau muļķis. Acis un pakausis joprojām rēgojās virs grīdas, un Mazurs pamāja ar stobru:

—   Lejā! Tu un tu — nostiepiet lejā Genoēku! — un, lai skanētu pārliecinošāk, pāršāva vienam jakas piedurkni, tiesa, neķerot roku.

Genu ievilka pagrīdē, un Mazurs pavēlēja:

—   Un tagad pa vienam, un veicīgi.

Nolaidis pēc viņiem vāku, atskatījās. Un nemaz nejutās pārsteigts, ieraugot Olgu ar pistoli rokā — gluži otrādi, atzinīgi pamāja ar galvu.

Vāks nedaudz pacēlās. Mazurs jau bija sagatavojies un tūlīt pat izšāva. Lode biezo dēli tikpat necaursitīs, bet tie tur lejā apklusīs. Un apklusa arī. Abām rokām atspiedies, Mazurs smago galdu aizbīdīja līdz sienai — plīstot šķindēja šķīvji, krita glāzes. Tad, saķēris bufeti pie vītņu balstiem, sašūpoja un uzgāza pagraba vākam. Dārdoņa un šķindoņa bija neaprakstāma.

—   Laiks laisties lapās, mazais, — viņš klusi noteica. — Saliec somā rijamo, bet es paķeršu bisi…

Uzmetis vējjaku, sabāza kabatās pasi, mašīnas dokumentus un medību biļeti, noņēma no sienas divstobreni — lZ-27, tīri labs stroķis —, savāca patronu kastītes. Pielādējis bisi ar karteču, nolika pie sienas, apsēdās uz tuvākā krēsla un aizsmēķēja. Tad brīdināja:

—   Stikla burkas neņem, tikai metāla. Konservu nazi arī neaizmirsti…

—   Un gaļu?

—   Ari iemet turpat? No pārgājības viedokļa — «uaziks» būtu labāks.

Bet pa ceļam var gadīties kāds, kurš to labi pazīst. Sāksies jautājumi…

Toties Fjodora «Ņivu» zina tikai kaut kur aiz upes noliktais slēpnis — numurs un pati reģistrēta Šantarskā…

Drošības pēc nosēdinājis Olgu uzmanīt pagrabu, Mazurs tempā pārbaudīja «Ņivu», konstatēdams, ka viss kārtībā. Piepildīja tvertni līdz vāciņam, un vēl iekrāva bagāžniekā visas trīs viņa rīcībā esošās kannas. Paņēmis no Olgas somu, kopā ar bisi uzlika uz pakaļējā sēdekļa. Tad pavērās debesīs — lietus nedaudz aprimis, bet tuvojās krēsla, drīz satumsīs pavisam… Apsēdies pie stūres, izbrauca mašīnu ārā pa vārtiem, saimnieciski tos aiz sevis pievērdams. (

Tad atgriezās virtuvē. No apakšas kāds sāka dauzīt vāku. Mazurs no visa spēka uzsita ar kāju, un dauzīšanās noklusa. Olga jau stāvēja vējjakā, gatava doties ceļā. Mazurs cēlās kājās… Un te piepeši viņam pieleca.

Negaidot iznira kārtējā problēma — kaut kas līdzīgs visiem zināmajam uzdevumam par kazu, kāpostiem un vilku.

Prāmi var vadīt tikai no šī krasta. Tā kā Olga mašīnu vadīt neprot nemaz, tad otrā malā to no prāmja nekādi nenostūrēs, lai gan nekā sarežģīta tur nav.

Daudz dzenāt prāmi arī nevarēja — ja nu kāds piepeši uzrodas un sāk interesēties par pārcēlāja dīvainajām manipulācijām… Tomēr riskēt, protams, nāksies, nekā citādi nevarēja.

Viņš īsumā izklāstīja Olgai plānu. Iztikdama bez diskusijām, viņa tikai piekrītoši pamāja. Gūstekņi uzvedās aizdomīgi klusu — acīm-

redzot, kā jau pagrīdniekiem pienākas, kala cīņas un atbrīvošanās plānus. Mazurs piepeši apjauta, ka labprāt šo viensētu aizdedzinātu, lai nepaliek ne pēdu, ne liecinieku. Patiešām, karā, kā jau karā…

«Ņivas» motors darbojās kā pulkstenis. Uzstūrējis mašīnu uz prāmja, Mazurs pagriezās pret māju un pamāja ar roku. Tā kā bija satumsis, viņš Olgu vairs neapgaismotajā būdā saskatīt nespēja. Bet viņa acīmredzot to redzēja lieliski — uzreiz iegaudojās dīzelis, un prāmis sāka virzīties uz pretējo krastu. Nekad vēl Mazuram nebija licies, ka laiks velkas tik lēni. Viņš atkal un atkal sev iegalvoja, ka Olgu vienu tur nekas neapdraud, bet tikpat sirdī kā skabarga dūrās nemiers. Kā sapnī, kad gribas skriet, bet nevari, tikai stiedz gaisā kā biezējošā dzintarā… Krasts tuvojās nomācoši lēni. Paldies Dievam, priekšā vismaz nezibēja starmešu gaismas…

Viss. Prāmis atdūrās pret piestātni, mašīna tiko jūtami sašūpojās uz atsperēm. Mazurs uzreiz izspieda sajūgu, nobrauca no prāmja un apstājās metrus desmit no krasta ceļa malā. Skriešus atgriezās un, nepacietīgi mīdīdamies, sāka krusteniski virs galvas vicināt rokas.

Prāmis aizslīdēja atpakaļ. Pāris lēcienos ticis pāri pagalmam, Mazurs kā lidot ielidoja būdelē. Steigšus metās izģērbties — līdz ādai, apģērbu samezdams uz izklātā lietusmēteļa. Pagrūda Olgai saini:

—   Veicīgi!

Pa plato logu ieraudzījis viņu stāvam uz prāmja, nospieda vajadzīgo pogu, tūlīt pat kails drāzās uz krastu, ieskrējienā ielēca ūdenī, uzšķiežot gaisā veselu šļakatu mākoni. Ūdens, protams, izrādījās dzeļoši auksts, bet izturēt varēja, nebija jau ziema… Asi pēc ass peldēja pakaļ prāmim čempiona tempā, it kā pa pēdām dzītos izbadējusies haizivs. Vai mīļais Dramonds ar saviem zēniņiem. No augšas gāza lietus, mali samirka, sejā vienā laidā sitās straumes nestās drazas — zari, lapas, velns zina kas…

Prāmi viņš panāca gandrīz pie paša krasta. Pacēla rokas, tverdams slapjos dēļus, bet pirksti noslīdēja. Tūlīt pat palēcās uz augšu, divos niknos vēzienos vēlreiz sasniedza nevadāmo milzeni, kas truli līda gar trosi, un vienā rāvienā uzmetās uz platformas. Olga steigšus pastiepa saini, bet viņš atvairījās:

—   Vēlāk…

Prāmis atdūrās pret piestātni — viegls grūdiens, viņi bija atbraukuši…

OTRĀ DAĻA . skrĒjiens starp ŽOGIEM

..

Pirmā nodaļa nav tur nekāda bom-m-mja

M azurs pastūma Olgu:

—   Veicīgi uz mašīnu!

Paķēris no saiņa tālredzīgi paņemto dvieli, ātri norīvējās. It kā jau lietū nebūtu jēgas, bet tomēr asinis nedaudz straujāk pariņķos… Uzvilka drēbes. Džinsi un krekls tūlīt pat pielipa pie miesas. Viņš iemeta dvieli upē, un tas nesteidzīgi aizslīdēja pa pelēko straumi. Aizskrējis līdz mašīnai, iegāzās priekšējā sēdeklī pie stūres un aizdrāzās ar otro pārnesumu — riteņi šķidrajos dubļos sagriezās vēl spicāk nekā bojevikos. Viņš neskatīdamies pastiepa roku, paņēma no Olgas atpakaļ savu pistoli un iebāza vējjakas kabatā. Vajadzēja vairākas minūtes, lai no jauna sarastu ar stūri.

Sākās jauns posms, daudz sarežģītāks un bīstamāks, nekā klaiņošana pa taigu — tagad nāksies virzīties pa samērā civilizētām vietām… < Sasodīti gribējās ar visu trofejas mašīnu laist līdz pašai Šantarskai — neiebraucot Pižmanā, apmetot loku, pa taisno. Bet tas, kā Mazurs vēsi secināja, būtu pārāk riskanti: kas zina, kādus slēpņus uz ceļa var ierīkot Prohora brālība. Noteikti būs jāatrod Somovs…

Pagrabā atstātie gūstekņi viņu īpaši nesatrauca. Variantu te maz, tikai divi. Ja no ugunsgrēka puses piebrauks mašīna un braucēji ieies mājā — un to viņi noteikti darīs, nedirnēs taču līdz ritam pie upes —, neveiksmīgos ugunsdzēsējus atbrīvos vienā mirklī… Nu, un vēl? Dīzelis turpina darboties, nav neviena, kas to varētu izslēgt. Galu galā vai nu trose notrūks no skriemeļa, vai no prāmja liks norautas visas skavas. Jebkurā gadījumā prāmis būs čupā. No ugunsdzēsēju nejaušiem izteikumiem Mazurs secināja, ka dzēšanas štābs ierīkots kādu četru stundu brauciena attālumā no upes. Tur, protams, ir rācija, citādi nevarētu būt. Tiem, kuri atbrīvos gūstekņus, būs tikai viena izeja —

atgriezties nometnē, uz štābu. Visticamāk, tas notiks nakts vidū, bet pret rītu Pižmanā jau būs sacelta kājās visa milicija. Riebīgi.

Variants numur divi — mašīna neatbrauks, jo neviens nakts laikā braukāt negribēs. Tādā gadījumā pēc kādām divām trim stundām gūstekņi atsvabināsies paši — viņi ir veselīgi, rūdīti, večiem līdzi trīs pieklājīgi duramie. Pārliecinājušies, ka augšā iestājies klusums, sāks no iekšpuses rubināt dēļus… Nu, pieņemsim, virsū tomēr uzvelta bufete. Nē, tas nav šķērslis. Mazurs pats ar tādu duramo atbrīvotos pēc stundām divām — viņiem ies tāpat, tiklīdz sāks kustināt smadzenes un izstrādās precīzu plānu.

Tiesa, pēc tam viņiem būs grūti. Visas četras «uazika» riepas Mazurs bija pacenties pārdurt, piedevām izņēmis karburatoru un iemetis upē. Kājām steberēt uz nometni, pie tam pa tumsu — paies nezin cik daudz laika… Bet arī šajā variantā uz rīta pusi Pižmana būs sacelta kājās. Nu negaidīs taču viņi ausmu mājā, kur pamesti divi līķi? Aizdrāzis ātrāk par dambriedi, lai tikai kāds nenodomātu, ka viņi tur iejaukti… Aprakstīs viltus Fjodora un tā blondās laulenes ārieni…

Tātad pret viņu — ārējais izskats un šī «Niva». Vai nu ātrāk jātiek līdz vietai, kur varētu nedaudz to izmainīt (interesanti, kā? Noskūties? Un ko iesākt ar Olgas bizi? Nogriezt? Muļķības, nav nekādas garantijas), vai vēl pa tumsu jāsasniedz Pižmana. Tikai jautājums — kā to izdarīt. Līdz pilsētiņai kilometri simts, bet ne jau tur tas suns aprakts. Šai apvidū pāri Šantarai nav neviena tilta — vieni prāmji. Un ne jau tādi, ar kādu nācās padarboties Mazuram — nē, īsti īpašas konstrukcijas kuģi. Bet vai tic brauc arī pa naktīm? Un vai, uzkāpjot uz prāmja, viņi atkal neiekritīs lamatās? Bet kā lai citādi tiek pāri? Sanaglot plostu? Nu, tā jau ir utopija, pat pa nedēļu netiktu galā…

Žēl, ka nav karies. Visas viņa zināšanas — tikai aptuvenas. Nolcikti zināms likai tas, ka ceļš, pa kuru abi tagad joņo, noteikti atdursies pret Šantaras krastu, un viss. Varbūt pa ceļam būs kāds ciems, varbūt arī nebūs…

«Niva» brāzās cauri biezējošam mijkrēslim, brīžiem sagriezdamās, brīžiem šļūkdama, bet Mazurs viegli tika galā, pagaidām otro tiltu nepieslēgdams — tāpat motora troksnis tālu dzirdams. Tiesa, viņš centās iztikt ar tuvajām gaismām, pie pirmās izdevības tās izslēdzot vispār — kaut kur priekšā atradās slēpnis, cilvēki trīs, varbūt ari vairāk, Ņinā varēja ari sameloties…

—    Vai lukturīti ieliki? — viņš, skatienu no ceļa neatraudams, pavaicāja.

—   Tu mani apvaino. Tālskati ari ieliku. Virtuvē uz plaukta stāvēja.

—   īsts malacis,— Mazurs uzslavēja.

Saviebies nošķaudījās. Tas nu galīgi nelaikā…

—   Padod blašķīti, iedzeršu malciņu… Kā krosenes?

—   Par lielu, protams, — Olga atteica. — Nekas, es uzvilku divas

zeķes, biezas…

—    Labāk par lielu, nekā par mazu, — Mazurs, atdodams blašķi

pamācīja. — Pacieties…

—   Un kas notiks, kad piebrauksim pie tā viņu slēpņa?

Viņš skaļi nošņācās:

—   Skaidrs, kas notiks…

—   Nē, es domāju — kas man būtu jādara?

—    Ja sākšu bliezt — neatpaliec, — Mazurs padomājis atteica. — Bet ne ātrāk. Trāpīt tikpat netrāpīsi, bet pavirša šaušana arī pamatīgi nervus bojā… Tāpēc skrotē vien, kā uz to daudzināto kapeiciņu…

Un apklusa uz ilgāku laiku, cenzdamies paredzēt slēpņa taktiku. Varonīgajam biedram Suhovam pilnīga taisnība: karā nav tik svarīgi, kurš kuru nošaus, bet gan — kurš kuru pārspēs domāšanā. Tas, kurš paspējis iepriekš visu paredzēt, jau pa pusei ir uzvarējis. Viņi zina, no kurienes bēgļi parādīsies — no pārceltuves puses (jebkuram prātīgam cilvēkam jārēķinās ar variantu, ka Mazurs nolicis gar zemi «saldo pārīti», pārcelsies pāri upei un dosies uz dienvidiem). Taktika? Taktika te gauži vienkārša: izdzirdot motora troksni, jāskrien tik lietū un jāskatās abām acīm. Visai iespējams, ka viņiem laukā zem klajas debess pastāvīgi dežurē sargs. Nē, diezin vai — tie tomēr ir tikai privātie ķēdes suņi. Jo saimnieks patālāk, jo disciplīniņa vājāka, ne jau idejas dēļ strādā, ne kareivja goda pēc, par džunguru kalpo… Motora troksnis tālu sadzirdams, vienmēr pietiks laika izziņot kara trauksmi. Tātad iznāks uz ceļa. Vai pietiks prāta vienu (vai divus, ja tur tomēr dežūrē četri) paslēpt aiz tuvējiem kociņiem, tādējādi nodrošināt aizmuguri? Pieņemsim, pietiks — privātajā apsardzē apgrozās dažādi ļaudis, gadās arī valsts godam izskoloti cilvēki no nopietnām apakšvienībām… Tikai vienu sīkumu nevar uzminēt. Kas slēpnim pavēlēts. Absolūti nav paredzams, vai liks bēgļus saņemt dzīvus vai sist līdz pilnīgai sakāvei tā, ka pat nav ko cerēt… Prohors neapšaubāmi ir šiziķis un tādēļ neprognozējams.

…Gaismu viņš ieraudzīja iztālēm — pareizāk sakot, miglainu, neskaidru un blāvu plankumu, kas spīdēja labajā pusē tieši virs zemes. Tā izskatās telts, kurā iedegta nespodra laterna. Šķiet, viņi beidzot atbraukuši.

Mazurs samazināja ātrumu un, galvu nepagriezis, pavēlēja:

—   Nolaid savā pusē stiklu. Līdz galam, — un, noņēmis kreiso roku no stūres, nolaida arī savējo. — Nolaidies sēdeklī nedaudz zemāk, tā, lai acis vien būtu redzamas — šaus, rēķinot, ka sēdi normāli. Šis triks ir vienkāršs, bet daudzus izglābis… Tas, kas priekšā — mana rūpe. Tavs darbs — sektors Irīs-seši…

—   Kas? — Olga pārjautāja.

—    Fu… Ieradums. Kā ciparnīcā, starp cipariem «trīs» un «seši»… Kontrolē visu to, kas atradīsies no tevis pa labi un aizmugurē. Vai tagad skaidrs?

—   Ahā.

—   Un vairāk trokšņa…

Sejās sitās auksts vējš. Mašīna drāzās uz priekšu, nesamazinot ātrumu. Uz mirkli plankumam pāri pazibēja ēna, tad vēlreiz. Satrūkušies, metas laukā…

Kad līdz teltij — tagad gaišo, gareno plankumu varēja labi saskatīt un nekļūdīgi pateikt, ka tā patiešām ir telts — palika metri divsimt, Mazurs sāka izmisīgi signalizēt. Un tā arī signalizēja, traukdamies pieklājīgā ātrumā. Aprēķins gauži vienkāršs — tā uzvedīsies tikai savējais, kurš skaidri zina, kas par cilvēkiem mīt teltī, un vēlas tagad pievērst drauģeļu uzmanību. Uz brīdi tas viņus samulsinās. Telts liela, tādā pat desmit vīru satilptu. Blakus, ar radiatoru uz ceļa pusi «uaziks»

—    furgons… Divi, tiešām, divi, abpus grambām… Vēl viens signāls, ilgāks… Lukturis, visdrīzāk — «sikspārnis»… Olga noslīdēja no sēdekļa… Ja ari viņiem ir lukturi, pagaidām neiededz. Gudri darīts… Viss!

Uzliesmoja jaudīga luktura gaismas stars, tikai neiesitās sejā, bet gan aizvirzījās zemāk, virs ceļa. Apgaismoja numuru un tūlīt pat stars aizslīdēja sānis, tad nodzisa. Pavisam labi…

Mazurs nospieda bremzi, mašīna, uzardama dubļus, slāpēja ātrumu, mētādamās no kriesās uz labo pusi… Dega tikai mazie spārnu lukturi. «Ņiva» apstājās — nedrāzīsies taču garām, uzreiz riepas sašaus un pēc tam vēl pakausī lodi ietrieks… Automātus neredzēja, tikai pistoles…

Glābdamies no slīpajām dubļu šļakatām, abi atlēca malā. Viens iekliedzās:

—   Vai tu, Fedja, esi dulls palicis?

«Brīnišķīgi!» izšāvās cauri Mazura smadzenēm, un viņš, motoru noslāpējis, atvēra durvis un izlēca ārā.

—   Kur šie ir? Ko drāzies kā mēra ķerts? — otrs uzsauca.

Tagad vairs šaubu nebija. Visu izšķīra sekundes — vēl mirklis, un

viņi iespidinās sejā lukturīti. Viens jau pacēla kreiso roku…

Divreiz norībēja Mazura «TT» — un tumšie stāvi it kā pārlūza, saļima ceļos. Viņi vēl krita, kad Mazurs jau, apgriezies uz papēža, pavērsās pret mašīnu: tur piepeši sāka dārdēt Olgas stroķis, bez mitas izdvesdams dzeltenu zibšņu rindu. Vienā mirklī noteicis virzienu, viņš arī divas reizes izšāva.

No tumšās meža sienas uzzibsnīja žilbinoši dzeltens tauriņš — automāta kārta! Pa kreisi no Mazura gaisā uzsprauslāja dubļu šaltis. Bez mērķēšanas, tā gan…

Olga blieza kā no ložmetēja — īsts nazītis. Mazurs, pēc visiem likumiem cilpodams, ķengura lēcieniem metās uz turieni. Otra kārta — lodes aizlidoja kur kurā, zibšņi uzmirdzēja starp kokiem. Nu jā, metas iekšā taigā, aiz bailēm… Tādu iznākumu negaidīja. Viņš palicis viens, citādi tā nejoztu…

Olga vairāk nešāva — patronas beigušās. Tas nekas. Mazurs piesardzīgi palūkojās gar koka stumbru, mēģinādams kaut ko saskatīt uz tumsas fona. Pārskrēja pie cita koka, vēl viens pārskrējiens, vēl… Uz ceļa viss klusu, tātad viņi patiešām bijuši tikai trīs… Velns, tā jau acis var izdurt… Kur viņš ir, maita?

Mazurs izšāva uz labu laimi un tūlīt pietupās, rāpus noskriedams kādus trīs metrus. Vientuļajam pretiniekam neizturēja nervi — cirta pretim īsu kārtu, tādējādi atsegdams sevi līdz pēdējam kauliņam. Un šāva arī uz otru pusi, kur Mazurs vispār nebija rādījies… Labi, ka viņš bēga — tam, kurš kaujā sāk justies kā vajāta žurka, uzreiz mainās psiholoģija, vairs nekādas saprašanas. Nē, puis, tu nu gan esi prasts kā jaunais piccrubļnieks! Jebkurš prātīgs cilvēks tagad paslēptos, ļaujot pārvietoties pretiniekam, kuru pēc tam noteikti saskatītu, saklausītu zariņu lūšanu, un tad jau atliktu tikai sagaidīt izdevīgu brīdi un nolaist vienu kārtu no slēpņa…

Pagaidām bēga pretinieks — Mazurs, turēdams acīm priekšā saliektu kreiso roku un cenzdamies klusi pastumt malā zariņus, zagās pa pēdām skaļi trokšņojošajam šāvējam. Kā tad, virzās uz ceļa pusi, saaudznī uz labu laimi drāzties bail… Nu, nemaz nav tik muļķigi…

Aptvēris, ka beidzot izskaitļojis partnera bēgšanas trajektoriju, Mazurs īsiem pārskrējieniem no stumbra uz stumbru virzījās tai šķērsām pāri. Viss, laiks. Viņš apstājās, nedaudz pavirzījies ārā no raupjā stumbra aizsega, pacēla pistoli sejas augstumā, piemiedza kreiso aci un sagatavojās. Nekā grūta, gandrīz tāpat kā Remati, tikai tur gadījās piercdzējušāks pretinieks… Viņš ar kreiso roku atbalstīja labās plaukstas pamatni.

Kad starp kokiem skaļi aizzibēja tumša ēna — gandrīz tieši tur, kur viņš bija cerējis to ieraudzīt —, Mazurs, no centības gluži pārakmeņojies, nospieda mēlīti. Krītoša ķermeņa troksnis. Pirmajai lodei tūlīt sekoja otra — drošības pēc. Nedaudz pagaidījis, viņš devās uz priekšu, virzoties no labās, negaidītās, puses. Priekšā ne mazākās skaņas…

Tā. Lūk, arī viņš, suņa mēsls. Sasprindzis kā atspere, Mazurs pārvarēja pēdējos metrus, nenolaižot stobru no tik tikko saskatāmā ķermeņa. Pārsteigumu nebija, līķītis padevies kvalitatīvs. Mazurs iztaisnojās un ieklausījās. Apkārt pilnīgs klusums, redzami tikai «Ņivas» mazie lukturi un izgaismotā telts. Arī lietu vairs nedzirdēja — acīmredzot pierimst, sen jau bija laiks…

Uzmetis kaklā automāta siksnu, Mazurs sāka vilkt uz telti kārtējo krustbērnu. Pie pēdējiem kokiem bez kādas bijības nosviedis zemē, uzmanigi paskatījās gar stumbru — vēl tikai trūka saķert lodi no mīļotās sievas rokām… Viņš uzsauca:

—   Skvo, kur tu esi?

Tikko jaušami nožvadzēja metāls. Olga, iznirusi no mašīnas aizsega, palielījās:

—   Bet es aptveri pārlādēju, gandrīz uz tausti viena…

—   Slavējami, — Mazurs uzteica. — Ej pasēdi mašīnā.

—   Ko, vai jau viss?

—   Tā liekas…

Turēdams pistoli šaušanas gatavībā, ielūkojās teltī. Ahā, trijotne bijusi saimnieciska un iekārtojusies uz ilgu gaidīšanu — kārtīgi sanaglotas nāras ar trim guļammaisiem, galds ar nemizotu priežu bluķīšu kājām. Uz tā — termosi, portatīva gāzes plītiņa, spilgti liesmojošs «sikspārnis». Stūrī, uz izklāta, caurspīdīga plasta, sautētas gaļas un Ķīnas makaronu konservi, trauki, tējkanna un nelielas mugursomas.

Ātri pārlaidis visam skatienu, Mazurs izgāja ārā tumsā (lietus praktiski vairs nebija) un steigšus ievilka iekšā nelaiķus, bez jebkādām emocijām tos salikdams rindiņā brīvajā stūri. Tad paraudzījās ārā. Klusums, mašīnā kvēlo cigaretes uguntiņa. Malacis, skvo, Mazuram iešāvās prātā, un viņš steigšus ķērās pie līķu pārmeklēšanas, rūpīgi un pedantiski, kamēr vēl silti.

Kabatās neatradās nekā interesanta — tikai apliecība uz Šantarskas Iekšlietu pārvaldes kriminālmilicijas kapteiņa Georgija Jarogova vārda. Luktura blāvajā gaismā, pavirši apskatot, grūti tā uzreiz pateikt, bet dokuments likās īsts. Tiesa, abi kapteiņa biedri izrādījās anonīmi — neviena personību apliecinoša papīriša, bet mašīnas dokumentos uzrādīts kāds V. M. Naumovs no Pižmanas. Tā kā neatradās ne pilnvaras, ne dāvinājuma raksta, nebija skaidrs, kāpēc brašais kapteinis ar to braukāja.

Mazurs domīgi apskatīja kapteini. Līdzība ar fotogrāfiju absolūta (akurātā lodes atvere pierē identificēt netraucēja), «Makarova» mumurs atbilst apliecībā ierakstītajam. Tiem diviem arī «Makarovi» — un automāts, kas piešķīra situācijai zināmu pikantumu: Mazurs slikti orientējās tagadējā milicijas ekipējumā, bet šķita visai apšaubāmi, ka to rīcībā būtu austrumvācu AKS-74, tieši tāds, kādu viņš ieguva taigā, gluži kā dvīņubrālis… Kapteinis, liekas, īsts, bet tā pušelnieki gan, kā izsakās Mazura vēsturiskajā dzimtenē, tipi no tumsas zvaigznes ēnas…

Izvandīja mugursomu, bet tur nekas īpašs neatradās, tikai zeķes, krekli, cigaretes, pāris apbružātu detektīvu, pleijers ar kasetēm… Naudu — apmēram miljons rubļu un vairākas desmitdolāru banknotes, Dievs vien zina, ar kādu nolūku atvestas uz taigu, — viņš pārlika savā kabatā, bet pāris cigarešu blokus uzmeta uz guļvietas, lai paņemtu vēlāk. Viegli pavīpsnājis, nodomāja, ka uzvedas gluži kā Čingishana karotājs, mierīgu prātu sabāžot seglu nastās visu, kas varētu noderēt sirojumos. Nu, bet ne jau viņš šīs spēles iesāka…

Mazurs aizsmēķēja un ātri pārdomāja turpmāko rīcību. Automātu diemžēl nāksies atstāt te. Pirmkārt, nav vērts ar to staigāt pa daudzmaz civilizētu apvidu, bet, otrkārt, vietējai milicijai (agrāk vai vēlāk tā noteikti teltī ielūkosies) nereģistrētais ierocis dos labu iemeslu pārdomām, parādoties visos oficiālajos papīros…

Miliča apliecību viņš nevilcinoties paslēpa kabatā. Risks, protams, drausmīgs, bet nepieciešamības gadījumā varēs pabaidīt kādu no vietējiem iedzīvotājiem, uzrādot neatvērtā veidā — reti kurš uzdrīkstas priekšniekam palūgt pavērt vāciņus un apskatīties fotogrāfiju…

Varbūt paņemt viņu mašīnu? Nē, nav vērts — numurs nezināms, bet spriežot pēc V. M. Naumova dokumentiem, noteikti Pižmanas — kāds vēl pazīs vāģi… Bet «TT» pret «Makarovu» noteikti jāapmaina… Vispār jau viņam riebās strādāt ar pašrocīgi neizmēģinātu pisoli, bet kaprīzēties nebija laika — «TT» arī neizmēģināts parādīja sevi no vislabākās puses…

Rūpīgi noberzis pirkstu nospiedumus no «TT», viņš notīrīja teltī visu, kam varētu būt pieskāries, tad atnesa no «Ņivas» kārbu ar patronām un iebāza vienā no mugursomām. Pārplēsis uz pusēm divdesmitnieku ar izskatīgo svešzemju prezidentu, vienu daļu iebāza kabatā, bet otru ar rādītājpirkstu iestūma mutē kapteinim. Iznāca brīnišķīgs viltus pierādījums, par kuru kādam nāksies krietni palauzīt galvu. Mazurs palūkojās apkārt — ko vēl sadarīt? Paņēmis nazi, no augšas līdz apakšai pārgrieza uz taigas pusi vērsto telts sānu un izmeta laukā viena anonīmā līķīša adīto cepurīti. Atvēris «Absolūta» pudeli, uzlika uz galda, bet apkārt sarindoja sešas plastmasas glāzītes — to mugursomā netrūka — un neskartās konservu kārbas, iecirta galda virsmā kapteiņa kabatā atrasto nazi. Jo vairāk neskaidrību, jo labāk.

Iztukšojis vienu no mugursomām, iemeta tur plītiņu, tējkannu, veselu alus kārbu iesaiņojumu, tad uzsvieda plecā, nopūta lampu un izgāja no telts. Pavērās debesīs — šur tur jau mākoņos iezīmējās plaisas, dzeldīgi iezibsnījās retas zvaigznes. Pret ritu vispār noskaidrosies.

Apsēdies pie stūres, uz mirkli iededza gaismu un pirmo reizi pēc daudzām dienām uzzināja, kāds šodien datums. Pulkstenītis Fjodoram grezns — rādīja datumus un nedēļas dienas, kā ari bija apgādāts ar kalendāru uz ciparnīcas un divām pogām, kas pārvietoja diskus ar gadu un mēnešu apzimējumiem. Agrāk vienkārši neiznāca laika apskatīt…

—   Alu gribi? — viņš pavaicāja.

—   Protams.

—   Stiep šurp no mugursomas skārdenes. Arī man atver. Zini, kas šodien par datumu? Piektais septembris, otrdiena… Nē, kārbu pa logu ārā nemet, svied tepat zem kājām. Kāpēc jāatstāj savi pirkstu nospiedumi? Tātad piektais septembris. Bērni sen iet skolā… Bet man vēl atvaļinājums veselas vienpadsmit dienas, un tev jau arī…

Viņš iedarbināja mašīnu, šoreiz droši ieslēgdams tālās gaismas. Stūrēja ar vienu roku, laiku pa laikam iestrēbdams no aukstās skārdenes alu un murrādams slepeno jūras virsnieku kungu veco dziesmiņu par tankiem Pikadilli laukumā, karalieni Lubjankā un jeņķu likstām Temzā. Pats viņš Napoleona plānus neloloja, bet Jūras Čūska, vēl būdams vecākais leitnants, dzērumā ne reizi vien izpļāpāja savu karstāko sapni: kad sāksies, viņš vēlas iznirt ar savu vienību no Temzas kā velniņi no kārbiņas un pēc visiem likumiem, kā mācīts, vienā rāvienā ieņemt kaut kādu vēsturisku vietu, piemēram, parlamentu, ar spērieniem pa pakaļu izdzenājot visus tos serus un milordus, lai nemaisās pa kājām. Tāpēc jau viņu iesauca par Kromvelu, tikai vēlāk pārdēvēja par Jūras Čūsku — bet vienalga viņš ilgi ticēja, ka reiz tomēr sāksies…

Brauca viņi stundas trīs. Zvaigžņu pie debesīm kļuva aizvien vairāk, bet lietus mākoņu — mazāk. Beidzot iznira arī mēness, nedaudz sadilis, bet tomēr spožs un gandrīz apaļš. Ceļš gandrīz nelīkumoja, un mašīna traucās pretī mēnesim, kurš, kā jau pienākas, palika tikpat tāls, ne nieka nepietuvodamies. Labajā un kreisajā pusē parādījās sopkas. Ceļš gāja gan augšup, gan lejup. Reiz viņi nonāca visīstākajā krustojumā — maršrutu gandrīz taisnā leņķī šķērsoja vēl viens ceļš, nedaudz šaurāks. Zeme jau likās gandrīz sausa, un Mazurs, paspīdinājis lukturīti un nedaudz pastaigājis, ātri atrada riepu nospiedumus. Bet nogriezties, protams, nenogriezās.

Atkal garš, lēzens kāpums. Kad tas beidzās un Niva aizbrāzās lejup pa tikpat nolaidenu slīpni, priekšā blāvi uzzibsnīja kaut kas garens, līdzens un gluds.

Mazurs apstādināja mašīnu un vieglītēm piegrūda ar elkoni Olgai — sadzērusies alu, viņa viegli snauduļoja.

—   Augšā!

—   Kas noticis? — cīņu biedrene vienā mirklī atžirga.

—   Apsveicu, — viņš priecīgi sacīja. — Priekšā Šantara, māmuliņa…

Un nospieda gāzes pedāli. Taiga pašķīrās, ceļu šķērsoja vēl viens

atzars, tikai šoreiz daudz platāks, ritēdams paralēli krastam, no kura šķīra tikai šaura priežu josla. Mazurs samazināja ātrumu. Kreisajā pusē parādījās zema un plata ķieģeļu būve ar betona plātņu jumtu — logi aizrestoti, pie divviru durvīm divas milzīgas piekaramās atslēgas. Kaut kāda noliktava. Nez kur pa kreisi taigā no jumta iestiepās elektrības vadi, skaitā četri — re nu, pilnīga civilizācija…

Mazurs piedzina mašīnu tuvāk krastam. Izslēdzis motoru, iegrūda «Makarova» stobrā patronu un paķēra no aizmugurējā sēdekļa tālskati.

—     Iesim pastaigāties? — un rūpīgi noglabāja kabatā mašīnas atslēgas — galu galā apkārt civilizēta vide…

Vispirms devās uz noliktavu un apgāja tai apkārt. Virs ieejas — blāva spuldzīte metāla «uzpurnī». Logu stikli nespodri, vai nu netīri, vai vienkārši aizkrāsoti, tāpēc iekšā neko saskatīt nevarēja. Pagāja metrus piecdesmit atpakaļ, tomēr blīvā taigas siena tā arī neļāva saskatīt, kur aizstiepjas vadi — bet taciņas tur nebija.

Viņš devās uz krastu. Olga jau stāvēja solīdas, pamatīgas piestātnes malā — krasts nobetonēts metrus divdesmit platā joslā, noasfaltēts plašs laukums. Piecus metrus zemāk nesteidzīgi, tikko saklausāmi urdzēdama un burbuļodama plūda straume.

Viņu acu priekšā visā savā daiļumā un varenībā pletās Šantara — lielā upe, «lēnais ūdens» vienā no vietējām valodām, kuru kazaki atklāja akurāt pirms juku laikiem, un Maskava pēc tam aizmirsa uz veselu ceturtdaļgadsimtu, līdz labākiem gadiem. Šantara, kas stiepās no Mongolijas robežas līdz Ziemeļu Ledus okeānam, vietām radiācijas piedraņķota, vietām dzejnieka Jevtušenko apdziedāto HESu dēļ pārvērtusies verstīm garās, ziemā neaizsalstošās peļķēs, tomēr bija mežonīgi varena un brīnišķīga, bet cilvēks tai līdzās joprojām jutās mazs, niecīgs un sīki kaitniecisks…

Pretējā krastā mēness rēgojās virs sopkas, skaidri izgaismodams neaptverami daudz sīku koku, kuri auga uz stāvām un lēzenām nogāzēm, un plato ceļu, kas atdūrās pret krastu tieši pretim piestātnei, kur šobrīd atradās Mazurs ar Olgu. Viņš pacēla pie acīm tālskati. Rau, arī prāmis, pietauvots pie krasta ar kreiso bortu — iespaidīgs kuģis ar plašu klāju un augstu, uz priekšu nosvērušos kajīti. Viņā krastā — paliels ciems: kāds pussimts privātmāju. Starp tām šur tur nedaudz augstāk rēgojās valsts noliktavas. Pa labi — mežrūpniecības piestātne: platas kabatas, kas savāca sevī un aizturēja no augšteces peldošos baļķus, celtņi ar iedegtām dzeldīgi baltām laternām, kokmateriālu grēdām piekrautas baržas. Skaņas pa ūdeni aizplūst tālu, īpaši nakts klusumā — un Mazurs skaidri saklausīja nerimtīgo, griezīgo iekrāvēju žvadzoņu, suņu rejas un sakaru skaļruņu neskaidros ķērcienus. Pa kreisi no ciema — piestātne: pāris nelielu kuģīšu, upes darbarūķu, milzums laivu un kuteru, koka un dūralumīnija, daži — ar aizstiklotām kabīnēm. No labās puses uz kreiso, pret straumi, gandrīz upes vidū tarkšķēja laiva, atstādama aiz sevis platu sliedi. Ļodzīgie laternu atspulgi klājās pār tumšo dzelmi garās joslās, baltās un dzeltenās, bet starp tām mirguļoja sīkāku uguntiņu birums — tur upē atspīdēja netālu

uzceltās mājas.

Vienvārdsakot, otrā krastā arī tagad nerimās rosība, kas pēc pirmatnējās taigas plašumiem likās īsta civilizācijas esence, vietējā Parīze vai kāda cita megapole. Toties šajā krastā, neskaitot noliktavas, nekādu tehnikas sasniegumu. Un redzamības robežās arī nevienas dzīvas dvēseles. Bet, kas visbēdīgāk — nebija arī pārcelšanās līdzekļu. Pat nevienas laivas, ko varētu nozagt.

—    Prāmis… — Olga sapņaini noteica, lūkodamās uz skaisto kuģi, kurš bija labi apskatāms pat ar neapbruņotu aci — trīs mežrūpsaimnieclbas starmeši uzstādīti rcžģveida mastos — borti balti, bet kajīte — salātzaļa.

—   Ir arī interesantākas lietas, — Mazurs noteica, pasniegdams viņai tālskati un pagriezdams nedaudz pa labi. — Vai redzi celtni ar dzeltenīgajām, nevis ar baltajām spuldzītēm? Tāds tur ir viens…

—   Nu?

—   Skaties tieši uz to. Un tad pa taisni atpakaļ uz mūsu krastu…

Kā ir?

Viņa centīgi pavērsa tālskati.

—   Nekas. Nekas. Laiva?

—    Kā tad, — Mazurs atbildēja. — Precīzāk, kuterītis ar segtu klāju. Noenkurots, citādi straume sen būtu aiznesusi.

—   Varbūt makšķerē?

—    Varbūt, — viņš neiebilda. — Pašam pēc velna gribas, lai tie bulu miermīlīgi makšķernieki… Kā domā, vai Prohora vietā tik dzīvā punktā slēpni ierīkotu? Stratēģiski svarīgā, ņem vērā…

—   Kā tad.

—   Kas par — kā tad?

—   Noteikti ierīkotu.

—   Un es arī, — Mazurs piekrita. — Tas gan vēl nenozīmē, ka šis kuterītis noteikti arī ir slēpnis. Bet tāds te varētu būt. Pie pārceltuves. Varētu arī nebūt… Zini ko, iesim labāk uz mašīnu. Tagad jebkurš muļķis, kam ir lieks miljoniņš, vai pat mazāk, var mierīgi nopirkt veikalā ierīci, ar kuru tumsā visu novērot…

Viņi ierāpās mašīnā. Mazurs, starmešus neiededzis, atpakaļgaitā nobrauca metrus piecdesmit, noslāpēja motoru un teica:

—   Nu ko, vai sarīkosim kara apspriedi? Pēc vecas jūrnieku ieražas pirmais izsakās tas, kuram zemāka dienesta pakāpe, tātad — junga…

—   Bet ja man ierosinājumu nav?

—   Un apsvērumi?

—   Cik saprotu, mēs rit uz prāmja pat degunus nerādīsim?

—   Tieši tā, — Mazurs piekrita. — Pārāk riskanti. Mums jau tik daudz var piesiet… Un gluži likumīgi nogrābt. Kaut kur Šantarskas apkaimē, kur kantoris būtu informēts, es no tā nebaidītos, bet te, nomalē, pa ceļam mūs novāks kopā ar visu konvoju…

—   Skaidrs, — Olga skumji atsaucās. — Es jau, jāatzīstas grēkā, ļāvu dvēselei atvilgt, pie mašīnas esmu pieradusi…

—   Drošības pēc sāc atkal atradināties, — viņš ieteica. — Lai vēlāk nevajadzētu skumt. Galvenais tagad tikt pāri…

—   Vai idiotisku priekšlikumu drīkst izteikt?

—   Nu?

—   Un ja nu mēs — pa krastiņu? — Olga pavaicāja. — Līdz pašai Šantarskai? Kājām? Garām jau nepaskriesim… Šķiet, līdz šim šādas cskapādes tīri labi padevušās.

—   Ideja nemaz nav tik stulba… — Mazurs augstsirdīgi noteica. — Bet neies cauri. Vilkties veselus sešsimts kilometrus, metot līkumu katram ciematam… Nedaudz tālāk tie sekos cits citam. Pārāk ilgi. Taigā jau kļuvis pavēsi, vēl saaukstēsimies… Ja vēl es precīzi atcerētos, no kura ciema var pa taisno ar autobusu aizbraukt uz Šantarsku — varētu noriskēt. Bet tagad… Jāceļas pāri. Un kurss uz Pižmanu…

—    Tad cs apklustu, — Olga bez mazākās apvainošanās paziņoja. — Nav man vairāk ideju, pat idiotisku ne. Lai kā skatos no malas, prātā nekas nenāk… Izlem vien pats, admirāl.

—    Mcs te noteikti esam kuģojuši garām, — Mazurs domīgi noteica. — Loģiski? Bet es neatceros nedz prāmi, nedz arī mežrūpsaimniecības piestātni.

—   Es arī ne.

—   Tātad kas? Tātad kuģojām gar šo vietu naktī — vienā no tām trim, kad tēlojām Haku Finu un nēģeri Džimu, tas ir, peldējām, ignorējot diennakts ritumu. Parēķinot attālumu un laiku… Nu jā, tas būs nolicis trešajā naktī. Ar ko mēs toreiz nodarbojāmies? — Pustumsā uztvēris Olgas smaidu, viņš nosprauslojās. — Ak, nu jā… Ar to, ar ko Haks ar Džimu nodarboties nekādi nevarēja… Pēc tam, idilliski sēžot uz «klāja», arī pagadījās ceļā tā laiva, kuras dēļ nolēmām vairs nepaļauties uz japāņu tehniku, bet peldēt tikai pa gaismu, lai kāds muļķis nenolaistu dibenā…

—   Ko tu ar to gribi teikt?

—    Tikai to, ka labajā krastā — tātad, kur šobrīd stāvam, — mirguļoja uguntiņas. Kad izrāpāmies no telts… Mēģini atcerēties… Manuprāt, tu kaut ko vēl par šo tēmu teici… Vai ari es maldos? Nu, atceries vien, kas tajā brīnišķīgajā naktī notika! Izlīdām no telts…

Viņa cenligi domāja. Mazurs atvēra Olgai alus kārbu un pacietīgi gaidīja.

—    Atcerējos, — Olga ierunājās. — Kuģīši. Labajā pusē. Tādi smieklīgi, sīki… Tā es toreiz tev teicu.

—    Pareizi, — Mazurs apmierināts piekrita. — «Ai, kuģīši!» Kaut kā tā. Tātad varam secināt, ka vairāk uz upes augšteci, nemaz tik tālu, kaut kas tāds ari atrodas… Uz turieni arī dosimies.

Olga ziņkārīgi pavaicāja:

—   Tu ko, varbūt arī kuģi paroti vadīt?

—    Šito sili? — Mazurs nicīgi saviebās. — Tādu, kā tā riekstu čaumala viņā krastā? Tā taču nav sarežģītāka par mašīnu. Es domāju

—   mūsu «Ņivu». Bet, runājot par to grezno prāmi — tur nu arī man nāktos pamācīties…

Iedarbinājis motoru, viņš izbrauca uz ceļa, kas ritēja paralēli Šantarai, un sāka virzīties uz kilometriem trīsdesmit.

Drīz vien ceļš sazarojās: labais atzars veda kaut kur uz augšu, pa sopkas nogāzi, bet kreisais — tepat vien gar upi, ja nu nedaudz novirzīdamies pa labi, apmetot līkumu tās pašas sopkas pakājei.

—   Bet, ja nu lur patiešām būs ciems, vai mēs lūgsim naktsmājas? — Olga painteresējās.

—    Nav vērts, — viņš atteica. — Sāks izprašņāt — sapīsimies. Apkārtni nepazīstam. Bet iepriekšējā leģenda par nabaga apsvilušajiem, kuri vienās biksītēs no ugunsgrēka aizbēguši, vairs neder. Vismaz tik ilgi, kamēr brauksim ar mašīnu… Ja nu kāds to atpazīst?

Nesteidzīgi braucot, Mazurs pēc minūtēm četrdesmit kreisajā pusē ieraudzīja sengaidīto piestātni — garu, būvētu no dēļiem, ne platāku par metru. Tā stiepās paralēli krastam, ar trim steķiem uz tieviem pāļiem. Apturējis mašīnu, viņš palūkojās apkārt, tad izrāpās laukā un apņēmīgi devās turp.

Pārgāja pāri pirmajam steķim, kurš atsperīgi šūpojās zem kājām. Atskatījās.

Pavisam Iris laivas — dūralumīnija un divas koka, piestiprinātas nevis ar ķēdēm, bet resnām virvēm. Bet airu, diemžēl, nevienā. Pagājuši patriarhālie laiki, ja vispār kādreiz bijuši. Labajā pusē spīd ugunis — patiešām ciemats, malējās mājas slejas tieši pie krasta. Tikai laivas nevienas.

Atgriezies viņš apgrieza mašīnu un brauca atpakaļ. Negaidīdams jautājumus, paskaidroja:

—     Rīts gudrāks par vakaru, mazais. Sameklēšu labu vietiņu naktsguļai, pēc tam jau redzēs. Nez kāpēc nevelk tumsā ložņāt pa šo stāvvietu…

Viņš vienā laidā skatījās uz labo pusi, līdz Olga beidzot to ievēroja.

—   Vai kaut ko ieraudzīji?

Atbildes vietā viņš līgani nospieda bremzi. Mašīna apstājās, Mazurs ar žestu lika Olgai piekļauties atzveltnei, pārliecās pār viņas ceļiem, nolaida stiklu un pacēla pie acīm tālskati. Vairākas minūtes neatrāvās no okulāriem.

Ūdenī kā sudrabaina mēness šķembas blāvi virmoja gaismas joslas, kas līdzinājās piedurknes šautrām — upē gandrīz pretim mašīnai bija apstājies sīks kuģelis. Varēja pat skaidri saklausīt vienmērīgos motora pukstus, kuri, spītējot straumei, to noturēja uz vietas.

—   Kuteris? — Olga pavaicāja.

—   Šķiet, tas pats vecais… — viņš, tālskati nenolaidis, atbildēja. — Vismaz iepriekšējā vietā to vairs neredzu… Saproti, tikko uzgāju uz piestātnes, uzreiz ievēroju — rāpo kaut kas pa upi, skaidrs, ka seko, ka nu prot… Lai kā arī cenšas, motors tikpat dzirdams.

—   Domā, pamanījuši?

—    Ja viņiem ir aparatūra, ar kuru var redzēt tumsā, kā divus pirkstus… Tikai šaubos, vai tādā attālumā saskatīs numuru. Drīzāk jau ieinteresējušies, kas tas par vāģi, kurš divos naktī grozās gar krastu…

Nometis tālskati uz pakaļējā sēdekļa, viņš iedarbināja mašīnu. Aizbraucis līdz krustojumam, spēji nogriezās, joprojām bez kādām gaismām, pieslēdza otro tiltu un sāka rausties augšup sopkā, caur zobiem ņurdēdams:

—     izmantosim savu veco taktiku — pret ritu no virsotnes palūkosimies. Līdz šim tas krietni palīdzējis… Nu, tepat arī nobremzēsim. Nolaid sēdekļus.

Otrā nodaļa jautrais rodžers

Viņš pamodās īsi pirms ausmas — kā no modinātāja zvana, iekšējais pulkstenis darbojās nevainojami. Salonā bija pavēsi, miglu apkārt gandrīz neredzēja — tikai pašā saaudznī šur tur starp kokiem līganas, slīpas strēles. Tātad gaidāms jauks laiks. Labāk, protams, slikts, ar lietusgāzēm un stipru vēju — lai pat viscentīgākajiem sargiem nāktos patverties zem jumta…

Olga bezrūpīgi snauda. Viņš izlīda ārā, klusi pievēra durvis, aiz tuvākā koka nokārtojās, izņēma no mašīnas plītiņu un vakar tālredzīgi pielieto tējkannu. Pievienojis mazo, sarkano balonu, iededza un uzlika kannu. Tik komfortabli viņš vēl nekad nebija ceļojis. Interesanti, kurp šis ceļš ved? Šķiet, te braukuši daudz un bieži…

Pārgājis virsotnei otrā pusē, viņš pakāpa kādus pussimts metrus zemāk. Intuīcija nebija pievīlusi, un vieta izvēlēta veiksmīgi — no šejienes lieliski redzama gan pārceltuve, gan ciemats. Kad saulīte pacelsies augstāk un sāks strādāt prāmis, varēs paskatīties kārtīgāk. Un mašīnu no otra krasta aiz kokiem ne velna nesaredzēt…

Mazurs pagrozīja tālskati. Mežrūpsaimniecība, šķiet, darbojās bez pārtraukumiem — tur joprojām dārdēja celtņi, blāvi spīdēja ausmas noēnotās laternas, augšup, pret straumi, aizslīdēja melnsarkans vclkonītis, ar pūlēm vilkdams līdzi melnu baržu, piekrautu trīsstūrainām baļķu grēdām. Vēl viens kuģītis, melni zils, nez kāpēc aizpeldēja pa to pašu kursu, vairāk gan turēdamies gar labo krastu. Pretim tam aizslīdēja gara koka motorlaiva — liekas, satiksme te visai dzīva… Interesanti, cikos sāks kustēties prāmis? Pretējā krastā pie piestātnes nevienu nepacietīgu mašīnu neredz…

Mazurs pavērās uz otru pusi — turp, kur naktī meklēja laivu. Patiešām, rīts gudrāks par vakaru: tālāk aiz ciema redzama vēl viena piestātne, platāka un garāka. Tur šūpojās ne tikai laivas, bet arī trīs dažādu kalibru kuģīši. Tikai mājas pavisam tuvu, un, neskatoties uz agro stundu, uz piestātnes ņirbēja cilvēku figūriņas. Kaut ko nesa uz laivām, rau, viena atpeldēja no krasta un, motoram sīcot, aiztraucās lejup pa straumi — laba gaita, noteikti uzlikti divi «Vihrji»… Makšķerēt dodas, vai?

Izdzirdējis klusi noklaudzam durvis, Mazurs atskatījās: žāvādamās un staipīdamās izlīda Olga. Ieraudzīja tējkannu un pietupās — labi, lai pieskata… Mazurs atkal pievērsās pārceltuvei.

Amizanta sakritība: angļu valodā «to take the ferry», «uzkāpt uz prāmja» liek izmantots kā pieklājīgs sinonīms, pieminot nāvi. Atstiepa kājas… Uzkāpa uz prāmja… Tāpēc arī uz prāmja nekāpsim…

Tiesa, ļoti šaurās aprindās kādu laiku eksistēja vēl viens žargona izteiciens «uzsēsties uz skrūves». Radās tas pēc padomju kreisera vizītes miglainajā Albionā. Kreiseris bija viens no modernākajiem, un profesionāli ziņkārīgie ļaudis tādu gadījumu nespēja palaist garām neizmantotu. Mazura puišiem tieši par to arī bija jārūpējas, lai nekādi ziņkārīgie zem ūdens neložņātu, kur nenākas. Un viņi ātri vien pamanīja inkognito ar akvalangu (kā vēlāk ziņoja avīzes — majoru), kurš aizrautīgi pētīja korpusa zemūdens daļu.

Pāri svešiniekam neviens nedarīja — tikai nejaušas sakritības dēļ tieši tobrīd sākās dzinēja profilaktiskā pārbaude, un kreisera skrūve izdarīja dažus apgriezienus. Galu galā kā viņi varēja zināt, ka kāds tik bīstami tuvu niekojas ar akvalangu, ja saimnieki ne par ko tādu nebija brīdinājuši? īsi sakot, majora gabaliņi glezni aizpeldēja pa akvatoriju… Uzsēdās uz skrūves, nabadziņš…

Viņš atgriezās pie mašīnas. Tējkanna jau sīca, un Olga tieši tobrīd vēra vaļā Ccilonas tējas paciņu.

—    Ber uzreiz tējkannā, — viņš ieteica, notupdamies līdzās un i/vilkdams no kabatas cigaretes. — īsts komforts, vai ne?

—   Kas tur bija?

—   Pagaidām nekā interesanta. Jā, ciemā tomēr ir laiviņas. Padzersim tējiņu un iesim, — viņš parādīja ar roku virzienu. — Taisni, lejup pa nogāzi.

—   Un kā tad mašīna?

—   Aizslēgsim un atstāsim tepat. Pa nezināmiem ceļiem tikpat būtu muļķīgi rīkot autosacīkstes, ja kas…

No upes puses atskanēja garš pūtiens, un Mazurs, atsperīgi izslējies, paķēra tālskati. Rikšiem aizsteidzās atpakaļ uz novērošanas punktu.

Un ieradās tieši laikā: balti zaļais prāmis, jaudīgi putodams ūdeni un atstādams aiz sevis platu ķīļūdens sliedi, virzījās pāri upei. Uz klāja atradās likai divas mašīnas: UAZ-469 dzelteni zilajās milicijas krāsās ar signāluguni un skaļruni un tāda pati «Volga», arī ar signāluguni, bet bez skaļruņa.

Tas man nemaz nepatīk, Mazurs, tālskatī nenolaizdams, nodomāja. Protams, nomalē jebkurš varas pārstāvis, tostarp arī milicijas, jūtas kā mazs kņaziņš un mierīgi atļausies sevis viena labad dzenāt pa upi tukšu prāmi, protams, milicijai ugunsgrēka rajonā var gadīties savi darbi, bet tomēr — pārāk daudz sakritību. Sen taču esam norunājuši — lai nezaudētu optimismu, vienmēr cerēsim uz labāko, bet gatavosimies sliktākajam…

Rau, arī kuterītis — noenkurojies dirn gandrīz tajā pašā vietā, viscaur lumši zils, tikai iluminatoriem balta apmale un priekšgalā īss nosaukums baltiem burtiem, tikai no tāda attāluma nevar izlasīt. Klājs gandrīz pilnībā segts tikai pakaļgalā atstāts brīvs laukumiņš — un tur pie zemā borla rēgojas cilvēka stāvs. Cilā tik pie acīm nez kādu melnu priekšmetu, pavērsdms to uz krasla pusi, un, kas raksturīgi, nekur neredz nc makšķeres, ne arī ko līdzīgu tīklam… Dīvaini makšķernieki, patiešām. Bet, izņemot makšķerniekus, neviens cits cauru nakti, upes vidū noenkurojies, nenīktu…

Laiks izšķirties — lai nepienāktu brīdis, kad tikai jāatbild uz pretinieka gājieniem.

Pa ceļam aizvērdams tālskata futrāli, viņš atgriezās pie mašīnas. Olga, kaut ko darīdama, jau sēdēja iekšā. Mazurs uzreiz pat nesaprata — tikai, kad viņa izlīda no mašīnas, iesvilpās.

Viņš bija pieradis pēdējā laikā sievu redzēt bez kosmētikas, bet tagad, nokrāsojusies pēc visiem sieviešu kaujas mākslas likumiem, Olga likās žilbinoši skaista. Tūlīt pat attapies, pavaicāja:

—   Vai pie pārcēlājiem mantā iedzīvojies?

—   Kā tad, — viņa lepni apgriezās uz papēža, lēni izrādīdama sevi no visām pusēm. — Ja jau marodierisms, tad marodierisms. Tādā skatā var ari līdz ciemam nokāpt? Kā tev liekas? Eleganta kosmētika. Pat labāka par to, kuru tu man pēdējo reizi uzdāvināji.

—          Nu ja, ciemā tevis dēļ iedzimtie ar ilksīm viens otru apsitīs…

—    Mazurs pavīpsnāja. — Vai zini, kāds ir mans mīļākais Šekspīra teiciens? «Ak, sievas — krokodilu dzimums.» Labi, prelly, savāc mantiņas. Saliec kārtīgi, lai nežvadz un aizņem iespējami mazāk vietas.

—   Un kā ar tējkannu?

—   Tējiņu padzēri? Tad lej ārā, tikai vispirms man ielej glāzītē.

Parādījusi viņam mēli, Olga ietrausās mašīnā pēc somas. Mazurs

uzkāpa pa nogāzi augšup vēl kādus simts metrus, bet blīvajā priežu sienā nevienu spraugu tā arī neatrada. Zēl, varētu iebraukt mašīnu saaudznī un nomaskēt ar zariem — ja nu vēl ievajagas…

—   Piedod, bet soma pa ciemu tev būs jāstiepj pašai, — viņš sacīja, kārdams plecā divstobreni ar laidi uz augšu. — Lai vajadzības gadījumā man būtu brīvas rokas…

Mazurs rūpīgi noberza mašīnu — salonu un durvis no ārpuses, lai nepaliktu neviena pirkstu nospieduma. Lai pierāda tagad, ka viņš ar to braucis. Somu ar produktiem, plītiņu, ieročiem un dokumentiem, teiks atradām pa ceļam. Pārcēlāju ar sievu aizejot atstājām dzīvus. Bet ugunsdzēsēji melo, ka ausis kust — brauca tie dzērāji garām, uzmācās uz ceļa miermīlīgiem cilvēkiem, mēģināja Olgu mašīnā ievilkt, bet norāvās pa purnu un tad nu sacerēja pasaciņu…

—   Domā, noticēs? — Olga, noklausījusies kārtējo leģendu, painteresējās.

—   Vismaz pretējo arī nespēs pierādīt, — viņš atteica. — īpaši, ja darbā iesaistīsies mans kantoris. Es tomēr pieļauju variantu, ka nonākam likuma ķetnās. Ar citiem nekādu sarunu nebūs, leģendas tur nepalīdzēs…

Ciems bija liels, bet izstiepies gar krastu gluži kā Šantarska. Viņi devās uz piestātni, nesteidzīgi soļodami pa vienīgo ieliņu. Saule jau spīdēja pār taigu, bet nekādu īpašu rosību nemanīja — iedzimtie sēdēja mājās un gatavoja brokastis — virs visiem skursteņiem trīsuļoja sakarsis gaiss. Tikai dažādu nokrāsu suņi pavadīja viņus ar rejām. Un vienīgais, ko tic sastapa — mundrs večuks zilā sintētiskā vējjakā un vecmodīgā cepurē —, pagāja garām pilnīgi vienaldzīgi, tiesa, iepriekš, kā laukos ierasts, sasveicinājies.

Kaut kur tuvumā iemāvās govs, bet pašā ciema galā aizraudamies dziedāja gailis — pastorāle… Rau, arī ceļš uz piestātni — plata, tukša

Idpa starp divām mājām. Olga jau grasījās nogriezties, bet Mazurs viņu apturēja:

—   Noliec somu zemē un pati pastāvi…

Uzmanīgi devās gar malu, lai kreisās puses māja to aizsegtu iespējamā novērotāja skatam, ja tas būtu iekārtojies netālu no krasta upē. Solis, vēl solis… Priekšā pavērās upe, plezdamās uz abām pusēm, ciktāl skatiens sniedza. Un tuvumā nekādu okšķeru.

Mazurs uzkāpa uz piestātnes. Kamēr viņi kāpa lejā no kalna, vietējie vīreļi laiku velti nebija tērējuši — ūdenī viegli šūpojās tikai divas laivas — duraluminija un koka, bez airiem un motoriem. Koka laiva pilna ar ūdeni: uzreiz redzams — sen nav lietota… Kur tad šie no rīta tā pamanījušies? No sopkas raugoties, vēl duci laivu saskaitīja…

Mazurs pagāja tālāk pie tiem ūdens transporta līdzekļiem, kurus bada laikā varētu saukt ari par kuģiem — tomēr nedaudz lielākas un solīdākas par ciema laivelēm. «Sāļā» jūrasbraucēja pārākumā viņš aplūkoja visus trīs kuģīšus. Viens būtībā bija vienkārši prāvs kuteris ar riebīga izskata kabīni, kuru sameistarojis kāds nezināms konstruktors, nerūpēdamies ne par harmoniju, ne vienotu krāsu gammu — apšuvums saķibināls no nekrāsotiem dūralumīnija gabaliem, skārda loksnēm un alumīnija joslām, katrs iluminators savā lielumā, bet kajītes aizsargkrāsas durvis varēja nākt tikai no «uazika». It kā ar to nepietiktu, šā vietējās kuģubūves brīnuma pakaļgals bija iegrimis tik dziļi, ka uzreiz kļuva skaidrs — pēdējos divus gadus «jahta» nonīkusi pie piestātnes, ne reizi nepaceļot enkuru — citādi uzreiz noietu dibenā, ja zem ķīļa būtu kaut pēda ūdens.

Arī otrs kuģelis, tūlīt redzams, sen pamests sapūšanai — platā laiva ar ieapaļu pakaļgalu gandrīz līdz klājam ieslīgusi ūdenī. Gan borti, gan virsbūve rūsas saēsti, kabīnē neviena vesela stikla. Nogrimušo kuģu sala, goda vārds.

Tiesa, trešais kuģītis viesa nopietnas cerības: sīks velkonis, vakar redzētā baržas vilcēja dvīņubrālis. Melnie sāni ar plato sarkano joslu krāsoti pavisam nesen, kabīnes stikli tīri nomazgāti, klājs ari cītīgi noberzts. Pat nosaukums redzams: «Taimiņš», uzrakstīts baltiem burtiem. Bet īsā pakaļgala mastā lepojās melna lupata ar «Jautro Rodžcru». Acīmredzot kapteinis vēl jauns, tad nu izklaidējās…

Uzlēcis uz kuģīša, Mazurs no ārpuses ielūkojās kabīnē. Mammīt mīļo, pat stūre ir, ■ paskat tik… Vispār viņš Olgai vakar nedaudz pārspīlēja: šādu «Queen Marry», protams, nostūrēt varētu, tikai vispirms vajadzētu kādu ceturtdaļstundu paskatīties, aprast un padzenāt dīzeli dažādos režīmos. Nav jau vieglā mašīna, kas uzreiz iekustas. Paradoksāli, ka viņš, pilnībā pārzinādams iespējamā pretinieka mazizmēra kuģīšu tipus, pirmo reizi saskārās ar šādu patriarhu. Kamēr viņš rakņāsies pa kabīni, atskries vēl kuģa saimnieks — ja nu tepat līdzās vien dzīvo? —, sacels troksni… Sāksies gluži nevajadzīgas runas. Bet kuģītis kārtībā, brauc kaut tūlīt…

Ilgi nedomādams, viņš apņēmīgi devās atpakaļ uz māju, kur uz soliņa, līdzās somu nolikusi, sēdēja Olga. Mierinoši pamādams, aizgāja garām, nogriezās ap stūri un pieklauvēja pie vārtiņiem: pirms dažām minūtēm garāmejot logā bija manījis piemērotu, tas ir samērā vecu, sievietes seju. Klusi nošņācies, iebāza pirkstus vējjakas krūšu kabatā:

—   Izmeklēšanu vada rausīši…

No būdas izlīda pinkains suns, briesmīgi iepletis purnu, nožāvājās un. šķiet, iegrima pārdomās — riet vai tādā jaukā rītā labāk ne ar vienu nepīties. Izdzirdējis noklaudzam durvis, apdullinoši ierējās, bet uzreiz redzams — tikai skata pēc, pierādīdams, ka ne velti maizi ēd.

Saimniece, lielgabarīta tante ap gadiem sešdesmit laucinieciskā vienkāršībā, nemaz nebrīnīdamās, nāca uz vārtiņu pusi, pa ceļam noslaucīdama rokas priekšautā. Mazurs jau grozīja rokā iepriekš sagatavoto apliecību un, nonācis aci pret aci ar saimnieci, uzreiz to pacēla sejas līmenī, turēdams pietiekami ilgi, lai viņa paspētu pilnībā izlasīt skaisto zelta drukājumu. Pārliecinājies, ka izlasījusi, uz dažām sekundēm vāciņus pavēra un tūlīt pat nevērīgā valdonīgumā aizcirta.

—   Majors Mazajevs, Šantarskas kriminālizmeklēšana…

Viņš jutās drošs: tā jau tikai pilsētā aposta katru burtiņu un nogaršo katru zīmogu, cilvēki izmācīti — katru dienu avīzēs lasa par milicijas formās tērptiem blēžiem. Bet zemnieki pēc vecas cara laiku tradīcijas jau iepriekš nobīstas no jebkura pilsētas priekšnieka ar tik autoritatīviem vāciņiem… Arī saimniece, galvu varēja likt ķīlā, tagad drošs paliek drošs drudžaini mēģina atcerēties, vai guberņas varas acīs nav ko noziegusies… Nu protams, kur Šantara tek pa tādu taigas nomali un zivtiņas peld, lur arī nelikumīgas «gruntenes» ar neatļautiem āķīšiem nav tālu jāmeklē. Tāpat viens otrs ar bisīti taigā paniekojas…

Tante piesardzīgi klusēja, ievērodama visiem zināmo sakāmvārdu un gaidīdama, kad sāks runāt negaidītais viesis. Veltījis viņai draudzīgu smaidu, Mazurs painteresējās:

—   Kā jūs vārdā un tēvvārdā dēvēt?

—     Darja Petrovna, — saimniece tramīgi paziņoja. — Markovi esam… — un bija skaidri redzams, ka vēlas piebilst: «Varbūt ar mājām esat kļūdījies?», tomēr neuzdrīkstas.

—   Vai jūs, Darja Petrovna, nepastāstītu, kur es tagad varētu atrast «Taimiņa» jūrniekus? «Taimiņš» ir…

Tante uzreiz atplauka:

—   Ai, kā nu nezināšu! Atkal pie piestātnes dirn?! Tā-tā, tā-tā-tā…

Seja vienā mirklī kļuva ne likai mierīga, bet apmierināta un priecīga, lo apgaroja kaismīga vēlēšanās nesodīti sagādāt savam tuvākajam nepatikšanas. Pat daudz naivāks cilvēks par Mazuru viegli uzminētu, k.i nejauši saskāries ar tām pašām Šekspīra aprakstītajām kaislībām, kuras nomaļus ciematiņus satricina tikpat regulāri un bargi kā lielpilsētas.

—    Vai tik Paška nav nogrēkojies? — tante no apmeklētāja vairs nebaidījās. — Paldies tev, Kungs, vai tiešām beidzot būs iekritis?

—   Ko lai jums saku… — Mazurs izvairīgi novilka. — Par ko jūs runājat? Par kapteini?

—   Kāds tam sakars ar Zahariču?! — viņa tā brīnījās, it kā Mazurs te butu nodzīvojis gadus divdesmit un pašam būtu lieliski jāorientējas vietējos sarežģījumos. — Jums taču Paška Šišigins vajadzīgs? Kurš cits tad «Taimiņu» varēja šurp atdzīt?!

—   Stūrmanis-motorists… — Mazurs bilda uz labu laimi. (Kāda gan tādai silei ekipāža? Kapteinis un stūrmanis, nekas vairāk…)

—    Viņš! — priecīgi iesaucās godājamā Darja Petrovna. — Viņš, ļaundaris! Vai tik neesat šo arestēt nākuši? Varbūt jums vajadzīgi… Kā nu tos pilsētā sauc? Liecinieki! Ar vislielāko labpatiku! Likšu tik vecim krāsni pieskatīt — un iesim!

Mazurs uzreiz sāka sacerēt leģendu. «Taimiņš» ir kā divas ūdens lāses līdzīgs velkonim, kas no mežrūpsaimniecības piestātnes aizvilka baržu. No turienes arī tā deja jāsāk…

—    Nepūlieties, Darja Petrovna, — viņš pacēla plaukstu. — Mani, redziet, kas cits interesē — tur, mežrūpniecībā, baržām jau sen bija jādodas ceļā, bet «Taimiņš» grozās vēl tepat…

—    Par to jau es arī runāju! — no jūtu pārpilnības saimniece pat pārliecās pāri zemajiem vārtiņiem. — Iesācis, lempis, ar valsts velkoni braukt meitās kā ar motociklu! Un ja vēl tikai meitās… Ļubka arī labā: kad Stjopa pie viņas nopietni, degunu raustīja, bet tikko šitas muļķis pie lodziņa piegrabinās… Viņam lādas — pa visu upi, pakuģos un pametīs, bet Stjopa saimniecību uzreiz savestu kārtībā, viņš mums prātīgs…

—   Vai dēls? — Mazurs līdzjūtīgi pavaicāja.

—   Krustdēls. Lai gan viena gada ar Pašku, tomēr nosvērts puisis, nevar ne salīdzināt… Rokas arī nav no pakaļas izaugušas… Tā nav nekāda baļķu stumdīšana… Es, protams, saprotu, laiki tagad juceklīgi, katrs dara, kā tīk — vienalga, kādam taču tādas lietas jāiegrožo? Velti valsts degvielu svilināt… Ļubka arī labā: vienu reizi jau apsvilinājās, būtu laiks kļūt gudrākai. Ak, es viņai vārtus kā vecos laikos ar darvu noķēzītu, bet Stjopa vēl, nedod Dievs, saniknosies. Miesīgu tanti nepažēlos…

—   Un Zaharičs tātad apslimis? — Mazurs jau drošāk pavaicāja.

—    Tur jau tā lieta! Viņa klātbūtnē Paška paslcpus palaidņojas, baidās… Bet pietiek Zaharičam nolikties ar reimatismu un atstāt Paškam velkoni — iet vaļā! Varbūt jūs pavadīt, biedri priekšniek? Es tūlīt…

—    Nevajag, — svarīgi noskaldīja Mazurs, veltīdams viņai ārkārtīgi daudznozīmīgu skatienu. — Jūs man tikai māju parādiet…

—   Rau, tā! Trešā aiz akas. Redzat tos zaļos vārtus? Ļubkai suņa nav, ejiet tik droši iekšā… Viņa pati neko nav satrādājusi?

—     Nu ko jūs, — Mazurs nomierināja. — Man tikai Paška vajadzīgs…

—   Uz pilsētu vedīsiet?

—   Varbūt… — viņš svarīgi atbildēja.

—   Ļubka, ja tā padomā, ir tīri labs un sirsnīgs sievišķis, tikai večus neprot izvēlēties. Nepadodas, sit kaut nost. Kāds pirmais vīrs, tāds Paška… — pašķielējusi uz Olgu, kura rāmi gaidīja atrisinājumu, viņa pazemināja balsi. — Un kas tā tāda… Varbūt taisnību stāsta — ka Paška precējies? Ka šim pilsētā — likumīgā? Es taču Ļubkai, muļķei, teicu…

Mazurs pielika pie lūpām pirkstu un visai noslēpumaini pasmaidīja.

—   Dienests, Darja Petrovna…

Un, rokas noplātījis, tik veikli devās atpakaļgaitā, ka sabiedriskā tante neko vairāk pajautāt nepaspēja. Ātrā soli devās uz māju ar zaļajiem vārtiņiem, kurai patiešām trūka saimniecisku vīrieša roku: zaļā krāsa vietām nolupusi, sagriezdamās prāvās zvīņās, apakšējā vārtiņu vira turas tikai uz vienas naglas, kas teju teju izkritis, apmalē šur tur rēgojas caurumi…

Taisnā ceļā uzgājis uz lieveņa, Mazurs piebungoja pie durvīm. Iekšā atskanēja klusinātas balsis un soļu troksnis. Durvis atvēra aušīgā Ļubka — liela auguma un diezgan seksīga meiča ap gadiem divdesmit pieciem, rudmataina, samiegojusies, un nemaz neizskatījās samulsusi. Ietinusies īsajā halātiņā, palūkojās Mazurā rīta vaļšķīgumā, kas vēl nebija atplaucis dienas pilnziedā.

—   Ko jūs meklējat?

—  Pašu man vajadzētu, — Mazurs atbildēja. — Un ļoti vēlams — pēc iespējas ātrāk.

—   Kādu Pašu? — viņa ļoti dabiski brīnījās.

—    No kuģa, — Mazurs paskaidroja, parādīdams apliecības vāciņus. — Pamodiniet viņu labi ātri, mums nopietna lieta…

Sejas izteiksme uzreiz pārvērtās, un Ļubka iespruka mājā, no kurienes tūlīt atskanēja satraukti čuksti — un drīz arī parādījās vidējais Kazanova. Jāatzīst, viņš tiešām izskatījās lielisks — no karaflotcs virsnieka cepures ar zaigojoši nospodrināto kokardi spraucās s.ilmu krāsas cirtas, melnas kļošenes, spodrs jūrnieku krekls un melns pusmētelis bez uzplečiem, bet ar sarkanām mīnu speciālista uzšuvēm 11/ piedurknes. Uz labās plaukstas virspuses — austoša saule, enkurs un milzīgi burti: «Baltija». Paskat tik, sirdsdraudziņš, Mazurs klusībā nosmīnēja. Un neitrālā, oficiālā tonī painteresējās:

—   Pilsonis Šišigins?

—   Nu, — tas mierīgi atteica.

—   Majors Mazajevs, Šantarskas kriminālizmeklēšana, — Mazurs jau droši noziņoja. — Iesim.

—   Uz kurieni?

—   Uz kuģi, pilsoni Šišigin, uz kuģi… Un — uz mežrūpsaimniecību. Kaul kādas mantas ir līdzi?

—   Nekā tāda…

—   Tad jau brīnišķīgi, — neļaudams attapties, Mazurs cieši satvēra viņu aiz elkoņa un vilka nost no lieveņa.

Negaidījis tādu uzstājību, atvaļinātais baltietis attapās tikai lejā:

—   Nē, bet kas vispār par lietu?

—   Mežrūpsaimniecībā jums visu arī paskaidros, — Mazurs neļāvās iespaidoties. — Ejam, ejam. Gribat vēl kaut ko papildus nopelnīt par pretošanos milicijai?

—    Pie kā papildus? — baltietis sarosījās, bet Mazurs jau izstūma viņu ārā pa vārtiņiem.

Izdzirdējis aizmugurē kliedzienu: «Paša!», īgni saviebās.

Rudmate, izdrāzusies uz lieveņa, grasījās mesties pakaļ. Juzdamies kā pēdējais nelietis, Mazurs viņu pēc iespējas bargāk pastūma nost. Paskatījies acīs, paskaidroja:

—     Ejiet, Ļuba, uz mājām. Ja viss būs labi, ap pusdienlaiku atgriezīsies.

—   Bet par ko tad…

—   Ejiet uz mājām, — Mazurs atkārtoja un viegli pastūma nabaga Pašu. — Uz priekšu. Un bez muļķībām, lai man nevajadzētu pielietot ieroci.

Pēc kādiem divdesmit metriem baltietis nedaudz attapās:

—   Komandier, kas par trauksmi?

—   Uz kura kuģa dienēji?

—   Uz «Sargājošā».

—   Tātad pie Čigina, — Mazurs pamāja.

—   Bet kā jūs…

—   Pie Čigina dienēji, bet vēl uzdod muļķīgus jautājumus… Soļo uz priekšu. Galīgi samulsinātais jūrnieciņš uz kādu brīdi aprima. Mazurs

pamāja Olgai, lai pievienojas gājienam. Tagad Paša, kā liecināja sejas izteiksme, neko vairs nespēja saprast.

Sirsnīgā Pelrovna mundri kvernēja pie žoga un, ieraudzījusi konvojēto ienaidnieku, zemu paklanījās, neaprakstāmi saldā ļaunprātībā pasveicinādama:

—    Labs rīts, Pašeņka, vanadziņ gaišo… Kur tad tu tā pašā rīta agrumā? Laikam jau darīšanas? Nu, ar Dievpalīgu… ]

Paša, tramīgi pašķielējis, pielika soli. Mundrumam sāka greizi svilpot kādu brašu meldiņu. Mazurs neiebilda. Tikai skatījās uz upi — ļ gandrīz tieši pretim piestātnei, tuvāk pārceltuvei, riņķoja gara balta motorene, drīzāk pat kuteris — vai nu dūralumīnija vai dzelzs, ar spicu purngalu un augstu stiklu, kas sedza gandrīz pusi pasažieru nodalījuI ma. Ko tā te grozās? Vai tiešām…

Paška, kaut ko burkšķēdams, raustīja sviras. Novērsies no aizdomīgā kutera, Mazurs vēroja katru viņa kustību. Drīz vien zem klāja guldzoši iespraustajās motors, aiz kuģa pakaļgala ūdens sagriezās vērpetēs. ļļ

—     Uz mežrūpniecību? — kašķīgā tonī painteresējās baltietis. Nonācis savā kabīnē, viņš likās atguvis daļu pašpārliecinātības.

—   Uz turieni gan, — Mazurs pamāja.

—    Un kas tā tāda? — Olgai veltītajā skatienā diezgan amizanti savijās vīrišķīga interese ar piepešu dīvainību izraisītu pārsteigumu.

—    Eksperte, — Mazurs paskaidroja. — Daktiloskopiste-agnostiķe.' Nu, ko tu tur rocies?

—   Nekur es nerokos, — Paška noņurdēja, strauji pavērsdams stūri uz labo bortu. — Viss, atejam…

Motora troksnis kļuva vienmērigs. Kuģelis, viegli izslējis purnu un atstādams aiz sevis ūdenī platas ūsas, mērķtiecīgi virzījās šķērsām pāri Šantarai. Mazurs uzmanīgi gaidīja mirkli, kad vajadzēs mainīt kursu. Pašķielējis uz baltā kutera pusi, sajuta mutē pretīgu piegaršu — pārtraucis dīvainos meklējumus, tas apmeta plašu loku un devās viņiem pakaļ, tiesa, turēdamies vairāk pa labi un diezgan atstatus, it kā ievērotu kādu iepriekš pārbaudītu distanci.

Draņķīgi, viņš nodomāja, ielaizdams roku vējjakas kabatā un pieskardamies pistolei. Laikam aste. Ar labu neatkāpsies…

Piegrūdis Olgai, ar skatienu pievērsa uzmanību. Viņa nedaudz sadrūma. Mazurs sāka pētīt priekšā peldošo zilo kuterīti, bet attālums nebija visai piemērots. Paška, nikni sakniebis lūpas, stāvēja pie stūres, uz dīvainajiem pasažieriem pat neatskatīdamies. Pagaidām nelikās, ka viņam būtu radušās kādas aizdomas.

Izņēmis no futrāļa tālskati, Mazurs ar kāju pavēra sīkās kabīnes durvis. Tā… Baltajā kuterī četri cilvēki, visi stāv saspringtās

l>o/.as, ieročus gan neredz — bet tas, kurš iekārtojies līdzās stūrmanim, arī tur pie acīm tālskati… Ja viņr saistīti ar slēpni, tad sen jau bēgļus pazinuši. Kuteritis jaudīgs, bez šaušanas aizbēgt neizdosies…

Kreisajā pusē iznira prāmis un nesteidzīgi virzījās uz labo krastu, kuru viņi tikko bija pametuši. Uz klāja cita pie citas cieši līdzās tumši zilas armijas kravas mašīnas — vai atkal ugunsgrēks? Ļoti iespējams, ka lietavas to nav apdzēsušas, ja vispār lietus līdz turienei aizgājis…

—   Stāt, — Mazurs skaļ nokomandēja. — Kursu nemainīt.

—   Ko? — Paška neizpratnē atskatījās.

—   Mežrūpsaimniecība tiek atcelta, — Mazurs paskaidroja. — Brauksim pa to pašu kursu — pa kuģu ceļu… Vai pieleca?

—   Jūs…

—    Nerausties, — Mazurs iegrūda viņam krustos pistoles stobru.

—    Vienu reizi vēl vari atskatīties, tikai labi ātri, bet rokas turi uz stūres… — un, iedvesis pats sevī trakas dusmas, nikni nošņācās:

—    Mēģināsi raustīties, nošaušu, člraņķi…

Jūrnieciņam pietika ar vienu skatienu. Sejas izteiksme īpaši neizmainījās, tikai pats sastinga kā manekens un, pierādīdams slavējamu prāta reakciju, caur zobiem izspieda: .

—   Piekāsi, āzi… Ai, piekāsi… Atkal fraku parāvuši, kaimiņi…

—   Nav tava darīšana, — Mazurs atcirta. — Galvenais, turi rokas uz stūres, katram cilvēkam tikai viena dzīve dota…

Kā par brīnumu, Paška nedaudz nomierinājās — acīmredzot no tuvējās zonas izbēdzis noziedznieks viņu biedēja mazāk nekā noslēpumainais pogainais, kurš ieradies pēc viņa paša. Novilka:

—   Noķers taču… Atradies man pirāts, abordāžu sarīkojis…

—   Stūri turi, — Mazurs viņu pārtrauca.

—   Bet kā Čiginu pazīsti?

—   Ne jau vienmēr esmu tikai sēdējis… — Mazurs nošņāca.

—   Ei, tu patiešām esi no baltiešiem?

—    Kā tad, — Mazurs atbildēja. — Būtu vairāk laika, es ar tevi parunātu gan par Čiginu, gan Krūmiņu Jāni, gan «Sargājošā» varonīgo kaujas ceļu, par kuru plašākas aprindas neko nezina… Tikai nav man laika, un es tevi, Paša, no sirds lūdzu — nerausties. Ļoti negribas baltieti sacaurumot, bet ja citu izeju man neatstāsi…

Protams, viņš nespētu izšaut uz puisi, kurš, spriežot pēc gadiem, uz «Sargājošā» dienējis tikai pirms diviem trim gadiem. Sliktākajā gadījumā — pēc iespējas delikātāk «atslēgtu», neko vairāk. Bet brāļoties nav vērts, lai pakļaujas baiļu, ne sirdsapziņas dzīts…

—   Ē-ē-ē, bet par ko tevi? — Paška neatskatīdamies pavaicāja.

—    Atvaļinājuma laikā dzērumā jaunajam krievam maķenīt mersi pabojāju. Un īpašnieku no viena zoba atbrīvoju, lai sievai klāt nelīmējas. Iedeva piecīti, bet man kļuva garlaicīgi…

—   No kuras siles tad pats?

—   No «Dimanta», — Mazurs gandrīz tūlīt pat atbildēja.

—   Kur Avksentjevs par ķepu?

—   Tu mani, pienapuika, neķer, — Mazurs pasmīnēja. — Avksentjevs ir no «Aleksandra Suvorova», bet mums uz «Dimanta» bija Bondars. Ar iesauku Bandūra.

—   Izrādās — neesi vis melojis, brālīt, baltieti…

—   Bet ko tad es teicu?

—   Aizvāc stroķi.

—   Bet pieraugi…

—   Labi, vai tad es tevi skriešu iegāzt? Ko esi sagudrojis? Man taču līdz Šantarskai degvielas nepietiks, ar šito čaumalu…

—   Pabrauksim pāris judžu pret straumi, tur arī taigā izsēdināsi, — Mazurs paskaidroja, ne uz mirkli neatslābinādams uzmanību. — Tālākais vairs nav tava darīšana…

—    Ko tik tu uz sava kakla neesi bēgot savācis? Milicijas vāciņi, šaujamais…

—   Tās ir manas rūpes, — Mazurs atcirta.

—    Uz kurieni tad tu taigā skriesi? Kreisajā krastā zonu — cik krancim blusu…

—   Tās ir manas rūpes, — viņš atkārtoja. — Izvedīs.

—   Ko, ar zagļiem esi sasējies?

—   Brauc ātrāk, — Mazurs drūmi izrīkoja.

Aiz muguras palika gan mežrūpsaimniccība, gan pārceltuve. Abpus upei — taiga. Kuteris turējās iepakaļ kā piesiets, bet kreisajā pusē parādījās vēl viens vajātājs, kurā Mazurs tūlīt pat sazīmēja «pārceltuves sardzinieku». Nu, šis nelikās tik bīstams — virsma segta, braucot sasodīti neērti šaudīties…

Paška kaut ko saprata: palūkojies atpakaļ, azartiski pavaicāja:

—   Ātrumu palielināt?

—    Ātrums ir viņiem, — Mazurs atņurdēja. — Tev tikai gaitas rezerve… Velcies vien pa to pašu kursu.

Abi kuteri skrupulozi ievēroja distanci. Noteikti gaidīja, kad «Taimiņš» pietiekami attālināsies no apdzīvotām vietām, un tur tad arī

sāksies…

—   Tie taču nav menti? — Paška painteresējās.

—   Gluži otrādi… — Mazurs drūmi atsaucās.

—    Nu, es skatos, ka tu ar problēmām esi piekrāvies līdz pat ūdenslīnijai… Vai šaudīšanās arī būs?

—    Tā izskatās, — Mazurs sacīja. — Tu, lūdzams, piedod, ka Ievilku, bet atpakaļceļa tev vairs nav.

—   Tā gan, pa purnu tev tā kārtīgi vajadzētu iekraut…

—   Nu, nu!

—    Es stāvu mierīgi, — Paška iebilda. — Tas tikai tā, sapņi un vīzijas… Bet tu, brālīt esi maita…

—   Dzīve piespieda, — uz mirkli no taisnīgā un pelnītā pārmetuma nolaidis acis, Mazurs taisnojās. — Ja gribi, piebrauc tuvāk krastam un lec pāri bortam — gan es tālāk pats tikšu…

—   Kā tad, bet šie mani drošības pēc nogremdēs kā «Titāniku».

Kuteri pievirzījās tuvāk — tagad tos no «Taimiņa» šķīra vairs pāris

k.ibeļtauvu [2] . olga domīgi noteica:

—   Sargiet pensneju, Kisa, tūlīt sāksies…

Pretējā virzienā garām aizbrauca skaists, balts tvaikonis «Antons Čehovs» — protams, ved ārzemniekus uz Igarku. Skaļi spēlēja mūzika,

11/ visiem klājiem stāvēja mierīgi un jautri cilvēki, kāds pat pamāja ar roku, un Mazuram no šiem svešajiem svētkiem kļuva skumji.

Kuteri paātrināja gaitu — tagad tie atpalika vairs par nepilnu kabeļtauvu… Mazurs palūkojās tālskatī. Ahā, segtās laivas pakaļgalā slav drūms tips ar pistoli rokā un prāto, kā veiklāk ieņemt pozīciju, bet uz baltā kutera vienam jau automāts sagatavots. Pieņemsim, «Taimiņu», lai arī mazs, ar automātu tik ātri nogremdēt nevarēs, bet viņi noteikti drīz sāks apšaudīt kabīni. Nekādu šaubu, viens uguņojot noliks uz grīdas, bet otrs pa to laiku metīsies abordāžā…

Vai viņi zina, kāds arsenāls atrodas Mazura rīcībā, vai ne? Vispār jau viss liecina, ka kuteros sēž «svešinieki», tādiem dod tikai konkrētus uzdevumus, ar lieku informāciju neapgrūtinot, tāpēc par bisi viņi varētu arī nezināt… (

Pietupies viņš izrakņāja patronu maisiņu un atlasīja pusduci sarkanās plastmasas čaulītes. Joprojām paturēdams stūrmani redzeslokā, klusi izrīkoja Olgu:

—   Tu mani piesegsi. Norādījumi tie paši vecie: skrotē, kur gribi, ka tikai nepārtrauc šaut…

—   Kad?

—   Tūlīt pateikšu… Ei, Paška! Pēc manas pavēles pagriezīsi stūri pa kreisi, labi spēji. Un tad laid pa veco kursu.

—   Gribi uzsēdināt uz viļņa? — stūrmanis atģida.

—     Nu! — Turēdams bisi zem logu līmeņa, lai kāds tālskatī nesaskatītu, Mazurs pielādēja abus stobrus un ieslēdza izsviedēju. Pietupies pavēlēja Olgai: — Tikko izskriešu ārā, bliez. — Viņš ar kāju

pastūma tuvāk prāvu uzgriežņu atslēgu. — Izsitīsi stiklu… Vai visi gatavi? Stūri pa kreisi!

Un steigšus iestūma mutē četras patronas, ar kapsulām uz āru. Velkonis pagriezās pa kreisi, saceldams aizmugurē skrejošajiem kuteriem priekšā augstu vilni, kurš varēja sakratīt vēl trakāk par ceļa grambu. Atspēris vaļā durvis, Mazurs izdrāzās uz klāja. Kajīte viņu aizsedza no vajātāju skatieniem.

Izmisīgi iešķindējās stikli, uz klāja sāka birt šķembas. Un tūlīt pat sausi iesprakšķējās šāvieni. Velkonis, sasvēries uz sāniem, atgriezās iepriekšējā kursā, bet kuteri, braši ieurbušies ar purniem vilnī un ictīdamics veselā šļakatu mākonī, neatpalika. Olga šāva uz labu laimi, un Mazurs redzēja — viņus šķīra kādi trīsdesmit metri —, ka uz baltā kuģeļa visi neviļus noliecās, ieraudami galvas plecos. Un, uzvēlies ar kreiso sānu uz zemā borta, sāka skrotēt kā ložmetējs: šāviens, šāviens, zibenīga pārlādēšana, šāviens, šāviens!

Bija pagājušas tikai dažas sekundes. Ieniris kabīnē, viņš palūkojās atpakaļ. Kuģi drāzās pretim saulei, tāpēc slikti varēja saskatīt, kas notiek iluminatoriem zibsnījošajā zilajā kuterī, bet baltajā viss bija lieliski: vīdēja tikai stūrmaņa pakausis, kurš vienā laidā liecās lejup. Uz labu laimi stūrē, apdirsies, maita! Pārējie acīmredzot guļ zemē kā bluķi. Augstais stikls hromētajā ietvarā labajā pusē nošķiests ar asinīm

—   lode trāpījusi vīram ar automātu.

Zilajam kuterim zem ūdenslīnijas ieurbusies viena lode, bet baltajam veselas četras — tas taču bija daudz bīstamāks. Un šī atšķirība uzreiz kļuva manāma: baltais gluži acu priekšā zaudēja ātrumu, aizvien dziļāk ar savu spico haizivs purnu ierakdamies ūdenī. Nedaudz sadūšojusies, ekipāža mēģināja pasliet uz augšu galvas. Šīs vaļības Mazurs tajā pašā mirklī pārtrauca ar «Makarova» palīdzību. Sekoja atbildes automāta kārta — uz labu laimi, debesīs, stobrs gandrīz vertikāli slējās augšup virs stikla nojumītes.

—   Kucēni… — viņš caur zobiem izgrūda.

Virs zilā kutera jumta parādījās salīcis stāvs, kurš pa amerikāņu modei — ar abām rokās — pacēla pistoli. Mazurs izšāva — gribēja noliki gar zemi, bet attālums starp kuģiem jau bija savi metri piecdesmit, un tādā distancē, pie tam ar svešu «makarku», kas nav nekāds šedevrs, nopūdelēs pat «jūras velns»… Tā nu neveiksmīgais duelants dzivs iespruka atpakaļ pajumtē. Arī zilais kuteris nolaida purngalu. Bet ar balto viss nostrādāts nevainojami: mīlīgā, peldošā spēlīte jau bija iegrimusi par trim plaukstas tiesām dziļāk, lai ari ātra un darga, tā nebija paredzēta šādām batālijām. Pie caurumiem tik ātri nemaz netikt un vienā mirklī arī neaizlāpīt — arī uzņemtais ātrums tikai kaitēja, aumaļām dzīdams iekšā ūdeni…

Un baltais kuteris smagnēji kā govs sāka griezties pa labi, uz krastu — beidzot sapratuši, ka vēl nedaudz un vajāšanu nāksies turpināt peldus, drēbēs un zābaciņos, bet līdz krastam, starp citu, vel labi patālu…

Izbāzis stobru cauri izsistajai rūtij, Mazurs divreiz pacienāja braukšanas spējas saglabājušo pretinieka kuģi. Vēlreiz zem ūdensImijas. No turienes atmaksāja ar dažiem pistoles šāvieniem, atkal u/ labu laimi — šāvējs pietupies pabāza laukā roku, izšāva un .itkal paslēpās… Mazurs sen būtu varējis sašķaidīt kuterim visus iluminatorus, bet tas tikai nozīmētu uzdāvināt pretiniekam ērtas umbrazūras. Un tāpēc turpināja vien šaut pa korpusu. Patronu ar lodēm vairs nebija, darbā gāja karteča — tomēr viņš paguva i/.darīt tikai trīs šāvienus. Kuteris, spēji pagriezies, devās uz krastu pakaļ savam cīņu biedram. Mazurs lieku reizi pārliecinājās, ka Prohora dienestā trūkst īstu profesionāļu. Viņa puiši gan reizēm spēja šaut visai trāpīgi, tomēr sirdīs tie paši uzpumpētie komerekiosku sargi vien palikuši, kuri savu vēderu uz altāra vis neliks… No atklātas kaujas allaž izvairījās, arī šoreiz nobijās, lai gan apstākļi pieprasīja tūlītēju abordāžu, kaut ari riskējot zaudēt pusi cilvēku…

—   Tu nu gan laid, — Paška iesaucās. — Un ko tālāk, Napoleon?

—    Uz krastu, — Mazurs apņēmīgi pavēlēja. — Lū-ū-ūk, tur, vai var piestāt?

—   Vienā mierā.

—   Tad brauc. Vai kartes ir?

—   Tikai upes locija. Vai iedot?

—   Nevajag, — Mazurs atmeta ar roku. — Tu labāk, lūk, ko… Kad mūs izsēdināsi, nobrauc kādu versti un tad meties iekšā taigā. Atpakaļ ej pa krastiņu.

—   Pie velna! Un velkonis?

—    Nekur nepazudīs, — Mazurs atbildēja. — Vēlāk paņemsi. Gāz visu uz mani kā mironi… Atļauju… Ņemot vērā ārkārtējo situāciju, visus grēkus atlaidīs. Vai saprati? Nolien taigā, uz velkoņa nesēdi…

—   Bet kāpēc?

—   Viņiem te kaut kur ir helikopters, — Mazurs paskaidroja. — Kas zina, aizdedzinās tevi, neko daudz nepētot…

«Taimiņš» atsitās ar bortu pret augsto krastu. Paķēris somu un bisi, Mazurs pārlēca pāri malai un pastiepa roku Olgai. Paška vēl nokliedza viņiem nopakaļ:

—   Septiņas pēdas zem ķīļa… Lai arī tu esi nolādēts mudaks! Ak, kāds mudaks!

Atsegdams zobus smīnā, Mazurs pamāja un, saķēris Olgu aiz rokām, ievilka taigā. Smagi elsodami, viņi apstājās biezā krūmājā. Caur kokiem vīdēja upe, un tālumā vēl nebija aprimuši dīzeļa pukšķi.

—   Nu, un uz kurieni tagad? — Olga paraustīja plecus.

—   Uz Pižmanu, — Mazurs atbildēja.

—   Un kurā pusē tā atrodas?

—   Velns viņu zina. Galvenais, mazais, ka starp mums un Šantarsku vairs nav lielās upes. Ja arī kāda sīka ceļā gadīsies, nebūs liela bēda…

Trešā nodaļa Ēsma ar «jumtu»

Izsakot vienkāršo pareģojumu, viņš nebija maldījies — drīz vien metrus trīssimt virs upes vidus parādījās helikopters, kas droši devās pakaļ velkonim. Pazīstams helikopters — zaļi lāsumains, ar numuru «531», kas paliks uz visiem laikiem iededzināts atmiņā. Abi neviļus noliecās tuvāk krūmājam, atcerēdamies pēdējo tikšanos ar šo aparātu. Taiga gar upi biezēja kā siena, un helikopters, nekur neokšķerēdams, droši drāza pa taisni. Diezgan ātri klusā dūkoņa strauji mainīja toni un sāka drudžaini joņot pa debesīm — laikam Paška skrupulozi izpildījis pavēli, lai vairāk nebūtu jāpinas ar svešām, skaidri redzams, nāves apdvestām problēmām, piestājis pie krasta un meties iekšā taigā. Ceturtdaļstundu tur pariņķojis, helikopters aizlaidās nezināmā virzienā. Skaidri redzams, ka te, svešu cilvēku acu priekšā, vajāšana bija zaudējusi senāko nekaunību. Tiesa, tas ne mazākā mērā nenozīmēja, ka var uzreiz nomest slogu un atslābināties. Kā medījumam, tā medniekam skaidrs, ka par nākamo lauciņu uz šaha dēļa noteikti kļūs Pižmana un tās apkārtne. Medījums saprot, ka mednieks to saprot, un mednieks saprot, ka medījums to saprot — īsi sakot, augstā filozofija, no kuras herr Kants ātri vien nojūgtos, ja viņu iesaistītu tādās spēlēs…

Bet vispār jau vistīrākais cksistenciālisms, Mazurs sen bija iemācījies skaidri izrunāt šo vārdu. Jūras Čūska, būdams vēl vecākais leitnants, nolcnca izsmalcinātu un visai intelektuālu filozofijas fakultātes absolventi, kura, pretstatā visām runām par zilzeķēm un seksapīlu, nevairījās arī no vīriešiem. Un laida ar viņu kādu pusotru gadu, kamēr neuzradās spīdošs precību kandidāts, tēvadēls ar Starptautisko attiecību institūta vāciņiem, kuram līdzās trīszvaigžņots jūras plebejs izskatījās gauži blāvi… Tomēr pa šo laiku skaistulīte, neko nenojauzdama par sava mīļākā un viņa paziņu īsto nodarbos.mos, bet regulāri apmeklēdama piknikus, paspēja virsnieku kungus nedaudz izglītot, iedzenot izpratni par filozofijas pamatjautājumiem. Atklāti sakot, viņi uz šiem pamatjautājumiem tikai nospļāvās, izņemot cksistenciālismu. Tieši šis filozofijas virziens tiem traki iepatikās, jo, Izanalizējot to pēc Saljēri metodes un salīdzinot ar algebras formulām, tika iegūts gauži elementārs secinājums: visa pasaule pieteikusi tev karu… Tāda arī bija «jūras velnu» kungu dzīve. Atlika vēl piebilst: «Tomēr tev, kuces dēls, noteikti jāizdzīvo.» Un atcerēties, ka priekšā vēl piecdesmit gadu nepieteiktu karu un kontrakts parakstīts uz visu termiņu… Vispār — katram savas dīvainības. Bet daudz prestižāk uzskatīt sevi par eksistenciālistu nevis vienkārši zemūdens slepkavnieku — kā citādi, jo tā ir tīra patiesība…

Pasēdējis krūmājā vēl pusstundu, viņš apsvēra , dispozīciju. Tā bija miglaina un sarežģīta. Vispirms jau kļuvis grūtāk orientēties. Agrāk viņš žirgti vālēja uz dienvidiem — vai gandrīz uz dienvidiem —, novirzīdamies te pa labi, te pa kreisi, mainīdams kursu, bet vienmēr skaidri zinādams, ka agrāk vai vēlāk noteikti atdursies pret Šantaru, kura tūkstošiem verstu garumā tecēja no austrumiem uz rietumiem — tādam orientierim pat gribēdams garām nepaiesi. Turpretim tagad vienkārši nebija ne jausmas, kurp doties. Fjodora mājā viņš redzēja pie sienas piespraustu guberņas karti — parastu, veikalā pirktu. Uz tās, protams, arī Pižmana. Karte diezgan sīka — bet pārceltuve dabiski atzīmēta nebija. Nekādu iespēju saistīt to visu ar konkrēto apvidu. Gandrīz. Izdalot no apkārtnes viņus interesējošo sektoru un aptuveni aprēķinot virzienu, iznāk, ka tas aizņem kādus četrdesmit piecus grādus. Bet tas nav maz, ja jājož uz savām divām nezin kur. Dūšu viņš, protams, nezaudēs — vissliktākais, ka orientējoties tiks patērēts milzums laika. Te nu dabiski izriet secinājums: jānodibina kontakts ar iedzimtajiem…

Stundas četras viņi virzījās brīvi izvēlētā virzienā: apmēram uz dienvidiem-dienvidrietumiem, kā saka uz sauszemes, vai, jūrnieku vārdiem runājot, SUd-Sudvest. Kad Mazurs no sopkas virsotnes tālskatī ieraudzīja visīstāko zonu, kādu šajā novadā netrūka, pie tam visai prāvu, abi strauji nogriezās pa labi. Divas reizes viņi šķērsoja šaurus ceļus, bet reiz nācās mest līkumu svaigam izcirtumam — mežs bija nolīsts pāris desmitu hektāru platībā. Parādījās knišļi, bet tagad klājās daudz vieglāk — palīdzēja pārcēlāja mājā atrastie pretodu flakoniņi.

Sestajā vakara stundā viņi iznāca pie ceļa — līdzena un diezgan plata, kur mašīnas varēja virzīties četrās rindās. Tāds ceļš, kā liecināja Mazura pieredze, noteikti veda uz prāvu apdzīvotu punktu. Bet tāda te varēja būt tikai Pižmana…

Uzrāpies sopkas nogāzē, viņš, kā nākas, ar tālskati veselu stundu vēroja apkārtni. Pa šo laiku uz dienvidiem (uz kurieni viņi arī tiecās) aiztrauca deviņi vareni kokvedēji, «Krazi», kā arī nesen uz prāmja redzētās milicijas mašīnas, autoveikals «GAZ-53» un sarkans žigulis. No dienvidiem — astoņi tukši kokvedēji, «melnā Berta», divi «Urāli» ar neapbruņotiem kareivjiem (uzpleči melni, laikam sapieri) un divi «sešdesmit sestie GAZI» ar Ārkārtas situāciju ministrijas emblēmu.

Viss (bet galvenokārt kokvedēju daudzums) lika domāt, ka ceļš vai nu pats ved uz Pižmanu, vai pievienojas citam, kurš savukārt beidzas ilgotajā pilsētā. Šo versiju apstiprināja arī mašīnās iekrauto baļķu kvalitāte — apstrādāti kā pirmās šķiras valūtas eksportprece. Pa upi tos neviens nevilks — vajadzētu pārāk daudz baržu un velkoņu, ar mašīnām iznāk daudz lētāk. Bet iekraut vilcienā varēja tikai Pižmanā…

īsumā pastāstījis to visu Olgai, Mazurs noteica:

—   Nāksies balsot…

—   Vai tas nav riskanti?

—   Un kā vēl, — viņš mierināja. — Bet vilkties astoņdesmit kilometrus kājām, zini, vēl riskantāk. Jo, jūt mana sirds, ka varas pārstāvji pārcēlāju jau atraduši. Un, kamēr viņi vēl nav iešūpojušies, jāsarīko viens kārtīgs pārskrējiens — zem sveces vienmēr vislabāk noslēpties…

—     Vai tad es iebilstu? — Viņa paraustīja plecus. — Pavēliet, admirāl…

Stāvēdams ceļmalā, Mazurs jutās kā kails izgājis uz Ņevas prospekta. Pirmo reizi klejojumu laikā viņi tik atklāti pieteica pasaulei savu esamību, un Mazurs centās nedomāt, kas notiks, ja tos mēģinās nogrābt neinformēta milicija — tātad pagaidām padoties nedrīkstēja, tātad…

Pirmais garām braucošais «Krazs» vienaldzīgi aizdrāzās pilnā gaitā tālāk, apdvesdams abus ar smacējošu melnu kvēpu virpuli. Pēc minūtēm desmit tas pats atkārtojās vēlreiz, lai gan Mazurs, rūgtās pieredzes izmācīts, jau laikus sameklēja vairākus «piecdesmitniekus» un, sažņaudzis rokās, cītīgi māja šoferim…

—   Feniķiešu izgudrojums nez kāpēc nedarbojas, — viņš noņurdēja, raudzīdamies, kā, smagi rēkdams, aiztraucas kokvedējs.

—   Varbūt dolārus pavicināt? — Olga pilnīgi nopietni ierosināja. — Vai blašķi ar spirtu?

—  Mēs izdarīsim savādāk, — Mazurs, mazliet padomājis, atbildēja. — Nauda neiedarbojas, blašķe neizskatās pietiekami reprezentabla — atliek tikai dzīvā ēsma, ar «jumtu»… — un precizēja: — «Jumts» būšu es. Vai komentāri nepieciešami?

—   Kāpēc? Tu man likai paskaidro, kas jādara…

—   Vispirms pāriesim uz turieni, — viņš aicināja. — Tur man būs daudz ērtāk paslēpties aiz koka… Ā, nāc šurp. Tagad aši atjauno kosmētiku, labi biezu kārtu… Pītera valšķos taču esi redzējusi? Jaku velc nost, tikpat nav auksti, un — uz somas, lai kūļājas. Nē, pistoli atstāj kabatā, te nav ko spēlēties…

Ņinkas gaišais krekliņš bija par lielu, bet Mazurs, apgājis apkārt un kritiski viņu nopētījis, saspraudīja apģērbu džinsos, lai, kā nākas, izceltos krūtis. Pārmeta bizi uz krūtīm, stingrāk savilka siksnu un, soli atkāpies, iesmējās:

—   Līdzīga gan…

—   N-jā?

—   Līdzīga, — viņš apmierināti pamāja ar galvu. — Kā acis aizmiglot, pati pēc situācijas izdomāsi. Nemācīšu taču sievieti valdzināt

vīriešus…

No vajadzīgās puses motora troksnis atskanēja pēc minūtēm divdesmit. Mazurs zibenīgi aizlēca aiz koka un notupās krūmos. Nāca kārtējais «Krazs». Nostājusies ceļa malā Mazura iepriekš izraudzītajā vietā, Olga sāka māt ar roku.

Pazīstu dzīvi, viņš mirklīgā lepnumā nodomāja. «Krazs» tūlīt pat piestāja, nobūkšķēja durvis. Ļodzīgā solī apgājis apkārt pārsegam, Olgai tieši pretim nostājās gadus trīsdesmit vecs indivīds ar diezgan īsiem matiem. Mugurā viņam bija visparastākie džinsi un līdz vēderam atpogāts melns krekls ar atrotītām piedurknēm — un visu skatienam atsegto ādu greznoja dažādi tetovējumi, daudz sarežģītāki par Mazura smērējumiem.

Neatraudams no Olgas ieinteresētu skatienu, rullētājs izspļāva cigaretes izsmēķi, ar filtru.

—   Nu, kur tad bez mammas soļojam, lellīt?

—   Uz Pižmanu.

—   Bet līdz Pižmanai taču kādi astoņdesmit kā likts…

—   Tāpēc jau arī tevi apturēju, — Olga vienkārši paskaidroja, bez īpašām pūlēm pavedinoši pasmaidot.

—   No kurienes soļo?

—   No mežrūpsaimniecības.

—   Un ko tu tur darīji?

Olga piemiedza acis:

—   Kopā ar draugu pirtī pēros.

—   Un laikam arī nabiņām parīvējāties?

—   Visādi. Uz kurieni tad tu pats? Vai uz Pižmanu?

—   Nu.

—   Vai aizrausi?

—   Kāpēc lad draugs neaizrāva?

—   Pielējās draugs, — Olga atteica. — Bet man rit septiņos sākas maiņa.

—   Laikam jau draugam nerātnieks tīri labs, ja tādus gabalus vālē… Kaija. (Protams, ievēroja tetovējumu, Mazurs secināja.)

—   Vispār jau nesūdzos.

—   Vai tiešām labāks par visiem citiem pasaulē?

—   Lai atrastu labāku, meičai krietni jāpameklē…

—   O, tas jau labāk — man patīk saprotošas… Termiņu atsēdēji, Katerīna, vai vienkārši tāpat, aiz muļķības?

—   Kas tad tu esi? Prokurors?

—   Es? Gluži otrādi… Man, saproties, instrukcija — svešus cilvēkus mašīnā nekādā gadījumā neuzņemt. Ja nu tu vairs nebūtu sveša, tad gan…

—   Un kas tad traucē?

—   Tātad esam sarunājuši?

—   Kā tad, — Olga pagriezās uz somas pusi.

Melnīgsnējais viņu pieturēja pie elkoņa.

—   Katerīna, tagad tirgus attiecības…

—   Nu un?

—   Visur prasa priekšapmaksu.

—    Vai tik pēc tam neizmetīsi, tirgotāj? — Olga īstas ielenes tonī pavaicāja.

—   Kāpēc gan, Kat-tja? Ceļš tāls, varēsim vēl pāris reizes apstāties un patīksmināties par dabas skaistumu… Paskatīties, ko tu proti.

—   Kabīnē vai kā?

—    Vai kā, — šoferis, nedaudz padomājis, atbildēja. — Paiesim nedaudz tālāk, paklāsim tavu praciņu… Ncm un ejam.

Un pašpaļāvīgi noglaudīja viņas pēcpusi, kad tā noliecās pēc vējjakas. Olga to uztvēra absolūti mierīgi un pirmā, jaku vēzēdama un noslēpumaini smaidīdama, devās garām kokam, aiz kura slēpās Mazurs. Šoferis, braši vālēdams pakaļ, jau grasījās viņu apķert augstāk par jostas vietu — un nonāca aci pret aci ar nelabi smīnošo Mazuru, kurš turklāt svārstīja plaukstā pistoli.

Reakcija melnīgsnējam izrādījās teicama — acīs vēl vīdēja pārsteigums, bet roka jau ķēra pie kabatas. Pārmācīt vajag uzreiz — un Mazurs, ļāvis viņam izraut nazi un nospiest podziņu, to notrieca zemē jau ar pirmo sitienu. Izrāvis dūcīti, neskatīdamies iesvieda to taigā un iesita vēl ar plaukstas malu. Pāris soļu atkāpies, gaidīdams, kad gūsteknis attapsies, palūkojās uz Olgu un nogrozīja galvu.

—   No kurienes tāds dabiskums, Kat-tja?

—   Kāda cibiņa… — mīļotā sieva nevainīgi nopūtās.

Palūkojies viņai pār plecu, Mazurs to nedaudz pabīdīja sānis un i/. rīkoja:

—   Celies, ērgli. Redzu, esi atjēdzies…

Melnīgsnējais, balstīdamies ar dūrēm pret zemi, ar grūtībām piecēlās, papurināja galvu un izdvesa:

—   Kuņas…

—   Iztiksim bez lirikas, — Mazurs sacīja. — Esi atbrīvots no konvoja?

—   Nu.

—   Ko tu tur čivināji par instrukcijām? Meiteni dzini stūrī vai no tiesas runāji?

—    No tiesas. Abvēricši [3] jau nedēļu stāv uz galvas. Katru rītu smadzenes skalo — nevienu mašīnā neņemt…

—   Vai dotas arī konkrētas pazīmes?

—   Nē. Milleram [4] nav jēgas jautāt, tikpat neatbildēs..

—   Ko, vai tad arī savā starpā nerunājāt?

—  Jo mazāk cilvēks zina, jo ilgāk dzīvo. Nu, ko tad tev vajag? Saki un ejam katrs uz savu pusi.

—   Vai Pižmanā bieži nākas būt?

—   Uz kurieni tad es tos stumbrus, tavuprāt, vedu?

Palūkojies apkārt, Mazurs noskatīja vietiņu, kur dzeltēja smiltis un pagrūda turp gūstekni, iedodams tam nolauztu zaru. Piespiedis uzskicēt daudzmaz precīzu plānu, minūtes piecpadsmit uzmanīgi klausījās — un drīz vien zināja par Pižmanu pietiekami, lai vairs nemaldītos kā akls kaķēns un netaujātu ceļu uz staciju, ejot pretējā virzienā. Pēc tam prasmīgi izprašņāja arī par nepieciešamajām detaļām. Šoferis labprāt atbildēja, naivi cerēdams, ka pēc pratināšanas, kas tik negadās, svešie no viņa atsicsies. Tikai pie beigām, nespēdams ilgāk izturēt, ieurbās Mazurā ar daiļrunīgu skatienu, kurā skaidri bija lasāms jautājums: «Interesanti, rātnais draugs, no kurienes tu te esi uzradies, ja ej no ziemeļiem uz Pižmanu, ne velna par to nezinādams?!» Pasmīnējis Mazurs skaļi atbildēja:

—   Spiegi mēs esam, spiegi. Kļūdas dēļ Taimirā nometa, tā nu mēs velkamies…

—   Dziedi vien, lakstīgala… — melnīgsnējais nosprauslojās, bet neko nejautāja, ievērodams senu un vienkāršu nometnes gudrību.

—   Padziedājām un gana, — Mazurs atteica. — Iesim.

—   Uz kurieni?

—    Uz mašīnu, kur tad vēl. Nāksies vien tev mūs līdz Pižmanai tomēr aizvest…

—     Tak dvēselē tavu māti! — melnīgsnējais iegaudojās, uzreiz krizdams histērijā un gluži dabiski sasizdams rokas un sašķiebdams seju. — Es lāču velti muti nevārstu — dūži ķemmē apkārtni! Pie Pižmanas vesels ducis ar suni no gaismas līdz tumsai kvern, dienā reizes desmit garām braucu un katru reizi kāds iebāž kabīnē purnu! Man līdz brīvām kājām septiņi mēneši palikuši, nosvilšu kopā ar tevi kā celofāns ugunsgrēkā!

—      Nesmilksti, — Mazurs pavēlēja. — Ātrāk izkāpsim. Pie vasarnīcām, ja neesi samelojis, un no turienes pa mežiņu arī aiziesim līdz pilsētai…

—    Bet ja nu pa ceļam aptur? Vēlās kāds zābaks uz Pižmanu pēc šņabja, ieraudzīs kabīnē svešus cilvēkus…

—   Neko darīt. — Mazurs paraustīja plecus. — Atliek paļauties tikai uz Dievu.

—   Klausies…

—    Pietiek, — Mazurs strupi un naidīgi viņu pārtrauca. — Pietiks pļāpāt, neesam jau Valsts Domē. Ja gadījies man ceļā, pats vainīgs. Vai nu vedīsi bez raustīšanās un smilkstēšanas, vai arī pats pie stūres sēdīšos, bet tevi iekārtošu, re, tajos krūmiņos. Pēc stundiņas jau būsi sasalis ragā… Nu? Vai debates būs? — un ieurbās viņā ar nelabu skatienu.

—    Mauka, forlūna… — melnīgsnējais ieblieza sev ar dūrēm pa galvu.

—   Schnell, — Mazurs pavēlēja, pagrūzdams viņu ar pistoli.

Melnīgsnējais, brīžiem caur sakostiem zobiem iestenēdamies, apsē-

das pie stūres. Mazurs piemetās līdzās, Olga iekārtojās pie durvīm.

—   Skaties man, — viņš nobrīdināja. — Sāksi palaist rokas, izlaidīsi arī garu. Tikpat pirmais paspēšu iekraut… Varbūt tev naudu iedot?

—   Iebāz pakaļā, — melnīgsnējais atcirta.

—   Vai tev?

—   Sev.

—    Labi, daiļrunātāj, lēnām kusties uz priekšu un neaizmirsti pa ceļam arī uzdziedāt…

«Kraza» motors ierēcās. Visu uzmanību pievērsdams šoferim, Mazurs tomēr redzeslaukā paturēja arī ceļu. Melnīgsnējais laiku pa laikam, neslēpdams naidu, nikni pašķielēja, bet pretoties pat nemēģināja. Viņam zem elkoņa Mazurs ievēroja tādu pašu tetovējumu, ar kādu tika apveltīts apmetnē — galvaskauss iekrāsotā taisnstūrī. Tā vien gribējās pavaicāt, ko tas īsti nozīmē, bet labāk paklusēt. Citādi nolādētais važonis, neko nesaprazdams, galīgi nojūgsies…

Pusstundas laikā pretējā virzienā garām pabrauca tikai divi tukši kokvedēji un motocikls ar blakusvāģi, kurā brīnumainā kārtā bija

Iekārtojušies astoņi iesviķojuši vīreļi. Tad melnīgsnējais sāka aizvien biežāk pievērsties sānu spogulim, un Mazurs drošības pēc sasprindzināja uzmanību — rullētājam apdomāties laika bija gana…

—   Kas tur ir? — viņš iesaucās, pārkliegdams motora rēkoņu.

—   Sūds mētelī! Teicu, ka uzrausimies, bet tu jau esi tas gudrākais!

Zonas «uaziks»!

—   Kāpēc tu tā domā?

—   Numuru redzēju!

Mazurs pašķielēja uz Olgu, kura no savas puses arī saspringti skatījās spogulī. Viņa visu bija dzirdējusi un tagad piekrītoši māja.

—   Nečinksti, izlauzīsimies, — Mazurs uzsauca, pieliekdamies tuvāk vadītājam. — Varbūt neapturēs.

—   Viena tante teica…

—   Ja kas, tā arī saki — meiča nobalsoja, tagad brauc uz Pižmanu.

—   Un kur tad tu — sēdēsi viņai kabatā?

—   Gan atradīšu vietu, — Mazurs atteica. — Pieraugi, pirmā lode

tev…

Viņš norāpās no sēdekļa. «Kraza» kabīne bija plaša, un Mazurs bez grūtībām iekārtojās uz grīdas ar seju pret šoferi. Tālredzīgi sagatavojis pistoli, paraustīja Olgas bikšu staru. Viņa noliecās.

—   Ja sāksies saruna, tūlīt rāpies ārā, — Mazurs pavēlēja. — Un pieturi durvis, lai varu izlēkt…

—   Bļāviens! — šoferis iegaudojās.

Bija dzirdams, kā viņus no labās puses, pa galvu pa kaklu drāzdamies, apdzen «uaziks». Vadītājs spēji pagrieza mašīnu pa kreisi, lai nesaskrietos — un tūlīt pat sāka bremzēt. Pārvērstā sejas izteiksme liecināja, ka nelaime pieķērkta — viņus aptur.

Tikko melnīgsnējais noņēma kājas no pedāļiem un izņēma kloķeni no ātruma, Mazurs ar pirkstu norādīja uz aizdedzi: sak, izņem atslēgu t

un atdod. Vadītājs vilcinājās. Mazurs, atņirdzis zobus smaidā, uzvilka gaili. Un tikai tad melnīgsnējais, izvilcis atslēgu, nometa to viņam pie kājām, palikdams pie stūres ar pārakmeņojušos sejas izteiksmi.

Atskanēja tuvojošos soļu troksnis. Divi, Mazurs secināja. Pie kreisajām durvīm iebrēcās aizsmakusi, noteikti iereibuša, vīrieša balss:

—   Kas tev, skūtais kukuli, tika teikts? Ko esi paņēmis mašīnā?

Uztvērusi Mazura jautājošo skatienu, Olga nolaida roku un parādīja

divus pirkstus — tiešām, divi.

—   Priekšniek, viņa taču no Pižmanas, — melnīgsnējais centās runāt pēc iespējas maigāk un diplomātiskāk. — Viņas vecis pārceltuvē strādā…

—   Aizveries, šļupstētāj! — atkal atskanēja soļi, šoreiz virzīdamies uz labo durvju pusi. — Ei, skaistule, nolaid stiklu!

Mazurs ar pirkstu parādīja, kurš rokturis jāgriež. Ārpusē skaļi nošmaukstināja divas balsis. Pirmais runātājs nedaudz klusināja toni, bet joprojām uzvedās tikpat uzpūtīgi:

—   Uz kurieni braucam, jaukumiņ?

—   Uz Pižmanu, — Olga mierīgi atbildēja.

—   Maksu natūrā sarunājāt?

—   Nu ko lai saku…

—    Ai, ai, ai, — pārmeta neredzamais sarunu biedrs. — Tāda simpātiska meitene, pēc izskata tīri kulturāla, bet liecies zem lāģera skrandaiņa… Viņš taču tevi aplaidīs ar veselu vagonu mandavošku un vēl sauju AIDS piemetīs — šie tur pieraduši cits citu pakaļot… Kā varas p-pār… pārstāvis tādu pornogrāfiju pieļaut nevaru. Lien ārā, ķepa, brauksi uz Pižmanu kopā ar baltajiem cilvēkiem.

—   Bet es…

—   Lien ārā, mincīt, — viņš pavēlošā tonī izrīkoja. — Nav ko trīties gar zekiem, ja virsnieku kungi piedāvā savu kabrioletu… Nu?

Mazurs piekrītoši palocīja galvu. Olga pavēra durvis tieši tik daudz, lai varētu izlīst laukā, bet, nostājusies uz zemes, atrāva vaļā visā platumā. Mazurs, izmantodams sēdekli kā paiīgtramplīnu, vienā rāvienā izlēca ārā. Starta pozīcija sasodīti neērta, bet ir gadījies vēl sliktāk…

Lēkdams ar kājām pa priekšu, apvija tās ap kaklu formā tērptajam cilvēkam un nogāza viņu pēc visiem likumiem, izmantodams pretinieka ķermeni kā spilvenu, kas vājināja atsitienu pret zemi. Ar precīzu sitienu atslēdzis, uztrausās kājās un metās virsū otram, kurš paspēja tikai pakāpties soli atpakaļ un pārsteigumā pavērt muti… Sitiens. Otrs. Saķēris aiz biksēm un apkakles, Mazurs pameta nelaimīgo zem mašīnas, tūlīt pat pa pēdām aizraidīdams arī otru. Abi kā embriji savilkās čokurā zem benzīna tvertnes. Mazurs palūkojās apkārt. Desmit metrus tālāk stāvēja tumši zaļš «UAZ-469», abas priekšējās durvis vaļā, bet iekšā vairāk neviena nebija. Mašīna veca un daudzviet sabuktēta.

—     Virsnieku kungi… — Mazurs, pašķielējis uz nejutīgajiem lētdabjiem, nosmīnēja.

Viens bija vecākais praporščiks, otrs tāda pati vista, kas nav putns, tas ir, vienkāršs praporščiks. Abi, uzreiz redzams, kārtīgi iesviķojuši, neskuvušies, saburzītos formastērpos. Toties pie jostas ieroču makstis.

—   Jūsējie? — Mazurs, ielūkojies kabīnē, pavaicāja.

—   Mūsējie. Sūdainie abvērieši, — truli somnambuliskā mierā atbildēja šoferis un sāka šūpoties uz priekšu un atpakaļ, klusi elsodams. — Tu nu gan esi mudaks… Šitā iegāzt…

—   Vel visu uz mani, — Mazurs mierināja. — Gan izturēšu.

—   Uz tevi, maita… Mums pašiem savi rēķini, nogremdēs bez kādas skaidrošanās… Ko gribēs, to uzrakstīs… Nu, gan tu man vēl gadīsies

ceļā…

Manīdams, ka brīdis smalkām sarunām nav piemērots — un arī laika trūka —, Mazurs izvilka no kabīnes somu un pameta šoferim atslēgas. Pēdējo reizi paskatījās uz praporščikiem — viss kārtībā, vēl ceturtdaļstundu katalepsija garantēta — un pastūma Olgu uz «uazu», kam joprojām darbojās motors. Ejot vēl nobrīdināja:

—   Labi iegaumē, kam pieskaries, pēc tam nāksies notīrīt…

Iekustinājis ļodzīgo, visās savienojuma vietā klabošo mašīnu, Mazurs

pasmīnēja, piepeši atcerēdamies armijas nostāstus, kurus viens otrs uzskata par tīriem izdomājumiem. Vecajos laikos, kad tikko ieviesa šos pašus praporščikus, daži dieninieki no šobrīd suverēnajām aprikožu republikām patiešām pamanījās sacelt krietnu kņadu, noturot tos par ģenerālleitnantiem, par ko liecina šur tur īpašo nodaļu arhīvos atrodamie kuriozie ziņojumi. Mičmani ar admirāli gan nesajauktu pat zaļknābis pirmgadnieks, jo zvaigznes dažādas — atšķirībā no sauszemes kājniekiem…

Viņš spieda no vāģa ārā visu, uz ko tas bija spējīgs, vēsi un neitrāli pārdomādams tuvākos nākotnes notikumus — praporščiki atjēgsies pēc kādas ceturtdaļstundas, melnīgsnējais laisties lapās neuzdrošināsies, centīsies pierādīt savu uzticamību, «bezcerībnieki», kvēlodami atriebības alkās, uz Pižmanu tad nu laidīs ar viņa mašīnu… Tātad atliek tikai izrauties tālu priekšā vai paslēpties. Interesanti, vai šoferis par vasarnīcām teicis patiesību vai arī samelojis?

Nebija samelojis. Pēc minūtēm četrdesmit kreisajā pusē sākās iebraukts ratu ceļš, kas ievijās saaudznī — un pagrieziens iezīmēts ar kārtīgi zemē ieraktu cauruli un «ķieģeli». Tā arī ir — piepilsētas vasarnīcas vietējiem baltajiem cilvēkiem. Bet šodien, starp citu, darba diena, nedēļas vidus…

Mazurs padrāzās garām — vispirms jāpārliecinās, kas notiek postenī.

—   Kļūstam jo brīdis, jo noziedzīgāki… — Olga nopūtās.

—   Nekas, — viņš nozibsnīja zobus. — Nevar taču tevi atdot tupa-

kiem?

Ceļš atdūrās pret pašauru asfaltētu maģistrāli. Atcerēdamies melnīgsnējā paskaidrojumus, Mazurs nogriezās pa kreisi. Asfalts bija vecs, grambains un saplaisājis, bet pēc šejienes mērauklām — īsta greznība. Abpus ceļam tieši tāpat kā agrāk biezēja augstas priedes, un laika zoba skartais asfalts bija vienīgā civilizācijas liecība. Ceļš atgādināja sinusoīdu — te uzskrēja augstā, līdzenā sopkā, te metās lejup pa nogāzi. Satiksme pamazām kļuva aizvien dzīvāka — uz abām pusēm aizdrāzās pa kādai vieglajai automašīnai vai motociklam, aizbrauca pat vecs autobusiņš ar uzrakstu «Pižmana—Priozerska».

Kārtējās sopkas virsotnē Mazurs apturēja mašīnu. Izņēmis no futrāļa tālskati, mēģināja kaut ko saskatīt tieši caur priekšējo stiklu, bet okulāri, protams, rādīja vienu vienīgu miglu. Nācās vien izkāpt un paslēpties aiz priekšējām labās puses durvīm.

Pie apvāršņa vīdēja pelēku piecstāveņu virtene, starp kurām vietām rēgojās privātmājas. Tvanīgi dūmoja dzeltens ķieģeļu skurstenis — tā arī bija Pižmana. Tikai par «miers ienācējam» nāksies aizmirst: apmēram kilometru tālāk pie zemas betona būdiņas abpus ceļam piemetušies veseli trīs «visurgājēji», bet ap tiem patiešām pastaigājās vismaz ducis puišu pelēkā, daži pat ar automātiem. Rau, arī vilku suns, izkāris mēli un novērsies no ceļa, vienaldzīgi guļ līdzās zili dzeltenam «Moskvičam». Viss pareizi.

Pētīdams viņu taktiku, Mazurs tā vēroja minūtes desmit. Un pārliecinājās, ka nevienu mašīnu neapturot cauri neizlaiž — dažas apskata pavirši un tūlīt pat atbrīvo, bet citām rūpīgi pārbauda dokumentus. Baltu «Ņivu» un zaļu. «Moskviču» vispās piespieda apstāties ceļa malā, un tagad par kaut ko strīdas…

—   Sūdīgi, — viņš noteica, sēzdamies pie stūres. — Celiņš slēgts. Izdrāzties cauri pat nav ko domāt, metīsies pakaļ un dzenās pa visu pilsētu. Sarkanos vāciņus rādīt vēl riskantāk. Tā, astoņi vakarā… Nu, nāksies atkal slēpties. Kad satumsīs, apiesim viņus kājām.

Un, apgriezis mašīnu, brauca atpakaļ.

Ceturtā nodaļa naktsguļa pižmanas stilā

Nogriezies pie «ķieģeļa», viņš nesteidzīgi nobrauca kādu puskilometru — līdz apstājās pie ceļam pāri nolaistas koka barjeras ar sarkanbaltām svītrām. Tā izskatījās sakopta un vidū izgreznota ar vēl vienu «ķieģeli». Labajā pusē lepojās kārtīgs koka namiņš ar tumši sarkanu jumtu. Mazajā pagalmiņā rēja pie būdas pieķēdēts prāvs aitu suns. Tālāk mežā vīdēja vasarnīcas.

Mazurs izkāpa no mašīnas un, nedaudz pasvārstījies, devās taisnā ceļā uz namiņu, kurš ļoti līdzinājās greznai sargmājiņai. Pārlēca pāri zemajai sētiņai. Suns aizelsās rejās, bet uz lieveņa tā arī neviens neparādījās. Šķielēdams uz suni, viņš ieskatījās iekšā pa logu.

Liela, tīra istaba ar izslēgtu televizoru stūri un tālruņa aparātu uz naktsgaldiņa. Kontrastam — galds ar divām tukšām vīna pudelēm, vēl viena iesākta, otra pilna, uz šķīvjiem vienkāršas uzkodas (bet līdzās tieši uz galdauta uzmestas maizes un desas šķēles). Apakštasīte pilna ar izsmēķiem. Un turpat līdzās, pie galda, galvu uz rokām uzlicis, snauduļoja plikpaurains vīrelis rūtainā kreklā un saburzītās biksēs — labi snauž, kvalitatīvi, uz četrkājainā drauga izmisīgajiem aicinājumiem pal ausi nepacēla — labi, ka vismaz viens apzinīgi izpilda savus pienākumus…

Lai pateiktu, ka sargs kārtīgi uzkāpis uz korķa, īpaši smadzenes nebija jāpiepūlē. Visticamāk, ka viņš vienkārši izmantoja situāciju — darba dienā neviens nepieķers. «Jaunkrievu» bagātnieki tādas vājības savā saimē nepaciestu — tātad ciematā neviena nav, nekāda riska…

Pie griestiem — lēta lustra. Uz naktsgaldiņa — telefons. Bet stabus ar vadiem nekur nemanīja. Tātad zem zemes stiepjas no pašas Pižmanas — m-jā, cilvēki te bagāti… Jo labāk. Bez nopietna iemesla izskolotie provinciālās varas pārstāvji te nelīdīs — iespējams, arī paši te mīt lepnos apartamentos…

Atšķetinājis virvi, Mazurs pacēla barjeru un iebrauca apsargātajā teritorijā. Pēc tam barjeru atkal nolaida un virvi saritināja tieši tāpat kā iepriekš. Aitu suns rēja, bet sargs acis tā arī nepavēra.

Telefona aparāts likās kārdinošs, bet Mazurs pa logu bija ievērojis, ka uz tā nav uzrakstīts numurs. Tātad, ja arī izdotos sazvanīt vietējo centrāli, tālsarunu pasūtīt nevarētu — kādu numuru tad viņš telefonistei nosauks? Varbūt vasarnīcā atradīsies kāds tālrunītis?

Viņš lēni brauca gar untumaini izmētātajām savrupmājām. Protams, tā nebija Šantarska, bet vietējam līmenim vasarnīcas visai pieklājīgas: visas kā viena būvētas no ķieģeļiem, uzreiz redzams, ka vietējie meistari rāvušies no sirds. Vietām plaši sakņu dārzi, citur — nelieli baseini. Pamatīga nauda iegrūsta. Un nekur nevienas dzīvas dvēseles.

—    Elite… — Mazurs noņurdēja. — Esam uzlidojuši līdz pašām virsotnēm.

—   Un tālāk?

—   Un tālāk izvēlamies jebkuru vasarnīcu un dzīvojamies līdz tumsai. Naktī iesim uz pilsētu — pa dārziem, tik pa dārziem…

—   Vai signalizācija te nevarētu būt ierīkota?

—    Diezin vai, — Mazurs padomājis nopietni atbildēja. — Neredzu jēgu. Pilsēta pārāk tālu, būs savi astoņi kilometri, arī piebraucamais ceļš tikai viens — jebkurš grābslis, kamēr kāds atskries, paspēs simt reižu taigā noslēpties, apkārt vieni biezokņi… Nē, es tādam Cerberam izsniegtu vilka pasi. Tiesa, nemaz neizskatās, ka te huligāni grozītos, paskat, cik viss sakopts, nevienas draziņas…

—   Un uz kurieni mēs?

—   Lūk, šeit, — viņš apturēja mašīnu pie tumši sarkanas vienstāva ķieģeļu mājiņas ar zaļu jumtu un dīvaini kaltu vējrādi. — Ir garāža, taiga sākas tepat aiz žoga — varēsim pazust vienā mirklī… Tas gan būtu joks, ja te mitinātos vietējais šerifs.

Atvēris dzelzs vārtiņus, viņš drošā saimnieka solī iegāja pagalmā — plašā un nobetonētā. Uzskrēja uz lieveņa, paraustīja durvis — nu protams, aizslēgtas. Slēdzene nebija no lētajām, importa — vietējiem huligāniem nepārvarams šķērslis, bet visādas šokējošas mācības apguvušam «jūras velnam» — ne nu īsti bērnu uzdevums, bet viegls treniņš gan.

Viņš centīgi pieklaudzināja pie logiem. Neviens neparādījās. Ari apkārt — ne dzīvas dvēseles. Piegājis pie garāžas, Mazurs svētlaimīgi pasmaidīja — pie durvīm karājās primitīva vietējā ražojuma atslēga.

Pēc trīsdesmit sekundēm viņš jau to bija atmūķlējis ar mašīnā sameklētu dzelzīti. Iedzinis braucamo iekšā, piekāra atslēgu atpakaļ, bet neaizslēdza. Un, apbruņojies ar trim citiem garāžā atrastiem dzelžiem, ķērās pie ārdurvju slēdzenes.

Slēdzene pretojās minūtes trīs — galvenokārt tāpēc, ka Mazurs negribēja to sabojāt, bet atstāt veselu un neskartu. Vasarnīcas saimnieks jau nebija vainīgs — un, kas vēl svarīgāk, no ārpuses arī acīs nekritīs…

Pavēris durvis, viņš rūpīgi apskatīja gan tās, gan stenderi, meklēdams iespējamo signalizāciju. Bet, kā jau cerēts, nekas tāds neatradās. Viņš nospieda slēdzi — niecīgajā gaitenī ar lāčādu uz grīdas uzzibsnīja gaisma. Mazurs vēlreiz piespieda slēdzi un atvēra Olgai durvis.

—   L.ūdzu, mademmselle.

Izmēģināja slēdzeni — darbojās nevainojami. Nobloķējis ar pogu, devās apskatīt telpas. Vasarnīca bija neliela — plaša kamīnzāle ar biljarda galdu un pieslēgtu ledusskapi, japāņu videokomplektu un tādas pašas izcelsmes mūzikas centru, maza virtuvīte, vannasistaba un divas guļamistabas.

Olga ziņkārīgi viņam visur sekoja pa pēdām. Nopūtās:

—   Arī mums tāda derētu…

—    Pagaidi, līdz tikšu admirāļos, — Mazurs mierināja. — Varbūt arī iedzīvosimies mantā… Paskatīsimies televizoru, vai? Ja aizvilksim aizkarus, no ārpuses nebūs redzams… Labi, to vēlāk.

Piegājis pie ledusskapja, pavēra durvis — ja jau bezkaunīgi, tad bezkaunīgi. Nekādas pārpilnības tur nebija: saldētavā — divas paciņas ar franču vistām, apakšā — divas kārbas krabju konservu, paciņa tēvzemes margarīna, pudele somu ķiršu «21», divas pudeles pepsikolas.

—    Pašvaki, — viņš noteica. — Nu nekas, konservu mums vēl pārpārēm, tūlīt uz plīts uzsildīsim…

—     Varbūt vistu iebāzt cepeškrāsnī? — Olga ikdienišķā tonī pavaicāja. — Tikpat līdz tumsai būs jāsēž, paspēsim.

—   Kā tad, — viņš palocīja galvu un iespējās. — Mēs nu gan esam labie… Nekas, ķeries, mazais, pie vistas. Patiešām, laika gana. Glāzīti izrausi? Visi trauki pilni…

—   Vēlāk.

—   Nu, tad es arī vēlāk. Bet pagaidām pepsi iemetīšu, simt gadus neesmu redzējis.

—   Man arī atver.

Izņēmis abas pudelītes, Mazurs veikli norāva skaistos vāciņus pret biljarda galda stūri. Olga izvilka apsarmojušo paciņu ar vistu un devās uz virtuvi, pa ceļam iemalkodama pepsi tieši no pudeles. Iztukšojis savējo trīs malkos, Mazurs domīgi paņēma gludo, pilnīgi jauno biljarda bumbu un nemērķēdams iesvieda pretējā stūra kabatā. Trāpīts! Tīkliņš, protams, bija caurs, un bumba, skaļi nokritusi uz grīdas, ieripoja istabas kaklā. Viņš devās pie televizora.

Virtuvē atskanēja īss, slāpēts kliedziens un būkšķis. Mazurs nedomādams automātiski metās turp. Un mirkli sajuta dīvainu vājumu, juzdamies kā sapnī, kad ķermenis nevēlas paklausīt.

Olga, neveikli atmetusi rokas, gulēja pie plīts, vista, jau izņemta no paciņas, mētājās līdzās, pavērsusi uz augšu tuklās kājiņas, bet tumšā pudelīte, joprojām grabēdama, vēlās uz stūri. Mazurs noslīga pie viņas ceļos, no šīs kustības piepeši sazvārodamies kā reibulī, bet tūlīt atguva līdzsvaru un mēģināja pagriezt sievu uz muguras — un acu priekšā viss saplūda dīvainā miglā.

Apjausma, vēl vārdos neizteikta, slēpās zemapziņā — bet viņam ar to pietika. Cīnīdamies ar lejup liecošo vājumu, Mazurs, atbalstījies uz kreisās rokas, pacēla labo, mēģinādams iebāzt mutē divus pirkstus, lai iztukšotu kuņģi, atbrīvotu to no indes…

Apziņa izgaisa kā nopūsta svece.

…Vispirms atgriezās redze, pēc tam jau viss pārējais — tostarp arī pretīgā, rūgtā piegarša, kas strāvoja pa kaklu un aukslējām. Mēģinādams pakustēties, Mazurs jutās gluži kā paralizēts. Tikai pēc vairākām mokošām un briesmīgām sekundēm viņš atģida nolaist skatienu lejup — un ieraudzīja, ka ķermenis tik blīvi notīts ar tievu, baltu virvi, ka vietām pat nebija saskatāms apģērbs. Pakustēties tā arī neizdevās — Mazurs bija sasiets prasmīgi un droši. Viņš mēģināja sasprindzināt muskuļus, bet virves tikai dziļāk iegriezās miesā.

Vienīgi galvu varēja pagrozīt. Viņš pacēla uz augšu acis. Vispirms ieraudzīja trīs kāju pārus krosenēs un krāsainās sporta biksēs, pēc tam ari pašus sēdētājus — trīs labi barotus subjektus nedaudz virs trīsdesmit. Sejās neredzēja dusmas, drīzāk nicinājumu. Vienam bija brilles smalkā zelta ietvarā. Izrādījās, Mazurs guļ uz labā sāna pie loga, bet Olga sēdēja augstā koka krēslā pie kamīna. Viņai bija sasietas tikai rokas un potītes, pati, jau paguvusi attapties, izskatījās vairāk satraukta nekā nobijusies.

—  Pamodies, zilais? — gandrīz maigi ierunājās cilvēks zelta brillēs. — Vai murgi nemocīja?

Otrs pasmīnēja, bet trešais, visjaunākais un, pēc izskata spriežot, uzreiz redzams, arī visdumjākais, skaļi iezviedzās. Bet, uztvēris briļļainā pārmetošo skatienu, tūlīt aprima.

—   Ko jūs teicāt? — Mazurs pārjautāja.

—    Neesi nu tik pieticīgs, ziliķīt, — briļļainais sašķobīja lūpas un paņēma mutē cigareti. — Sienot mēs tevi nedaudz apskatījām, visa ģeneoloģija kā uz delnas… Ko tu te esi sadarījis, lāģera maita? Būtu tikai aizstiepis televizoru un grīdu piegānījis, es vēl neko neteiktu. Bet tu taču uz manu godīgo māju arī savu fenderēto vāģi esi atvilcis un bezkaunīgi nolicis garāžā… Un ja nu, nedod Dievs, milicijas pārbaude? Ko es viņiem teiktu? Ka mēs vakar tos divus lētdabjus novācām?

—   Vakar?

—   Vakar, izkrāsoto balodīt, vakar… Piedod, bet tu jau te vaļājies apmēram diennakti. Un tavs meitēns arī. Labs preparāts, vai ne? Atzīšos godīgi, gribējām nedaudz izklaidēties — zobgaļiem, zini, vairs nav nekādas cieņas pret privātīpašumu. Tā nu uzstādījām peļu slazdu. Kas varēja iedomāties, ka iekritīs šitāds putniņš un pie tam sāks nevis ar šņabīti, bet gāzēto…

—   Tātad nopietns ceļotājs, — otrs piebilda.

—   Jā, jā… — cilvēks ar zelta brillēm piegāja pie biljarda galda un nepieskardamies pārlaida roku pār Mazura mantību. — Zelts, pistolīte, sveši dokumenti, katrs uz sava vārda… Vai tev tāds hobijs — pogainos

zūmēt?

—     Kādus pogainos? — Mazurs, cenzdamies saglabāt mieru, pavaicāja.

—    Nu, balodīt… Tas nav nopietni. Par to šantarieti, kura vāciņi te sārtojas, pats labāk zināsi. Bet par tiem diviem praporščikiem, kurus vakar uz trases nokniebi, Pižmanā varbūt tikai zīdaiņi nav dzirdējuši…

—   Es viņus neesmu nogalinājis, — Mazurs atbildēja. Galva gandrīz vairs nesāpēja, bet pretīgā garša mutē vēl saglabājās.

—   Kas tad? Šoferis?

—   Vispār, zini, varētu arī šoferis, — otrs iejaucās sarunā. — Miglaina liela.

—    Kāda starpība? — briļļainais paraustīja gluži kā no metāla i/lietos plecus. — Lai viņš pats ar tiem mēsliem izskaidrojas, mēs taču, lai slavēts Dievs, neesam prokurori… Tā nav mana problēma. Galvenais, ka viņš būtu varējis sagādāt mums lielas nepatikšanas…

—   Vai paspārdīt? — trešais ierosināja.

—   Bērniņ manu, tu taču ar vienu kāju jau atrodies Eiropā, bet no provinciālisma tā arī neesi atbrīvojies… — Briļļainais saviebās. — Nu, paspārdīsi tu viņu. Krosenes sasmērēsi. Nopirksi jaunas. Un kur te stratēģija un taktika?

—    Tad jānodod pogainajiem. Jāpiezvana Kondratjičam, lai atsūta savus ērgļus… Bet meitēnu nebūtu nekāds grēks arī vispirms palietot. Rau, kāds miļumiņš… Actiņas zibina kā Mata Hari.

—   Nodot, protams, nebūtu grūti, — briļļainais novilka. Viņš nemaz noņirgājās — vienkārši skaļi domāja. — Viņa mašīnu tu aizvāci nezin kur, no šīs puses viss kārtībā… Bet es te redzu divas problēmas. Pirmām kārtām, grozi, kā gribi, bet uz klātesošo kompāniju liks mesta ēna — lāda mazītiņa, melniņa… Ņemot vērā, ka mums ir arī ienaidnieki, tas noteikti būs ļoti nepatīkami. Vai mums tas vajadzīgs? Pie tam ej nu zini, ko tas aizvainotais basmačs sāks vidžināt pie izmeklētāja. Šitie zilie taču ir isti stāstnieki. Nepaspēsim pat iepīkstēties, kad jau izrādīsies, ka mēs viņu esam samācījuši, apsolījuši paslēpt, bet beidzamajā brīdī pārdomājuši un nodevuši…

—    Kas tad tam ticēs?

—    Varbūt neviens. Varbūt visi. Es tev ne reizi vien esmu teicis un atkārtošu vēl: muļķi tāpēc arī iekrīt, ka uzskata sevi par visgudrākajiem. Rūpīgāk vajag, bērniņ… Kad apkārt drūzmējas konkurenti un skauģi, nedrīkst pieļaut ne mazāko aizdomu ēnu. Sīka kļūme — un dzirkstele pārvērtīsies liesmā… Mēs neesam ģenerāļi. Poručiki… Bet no poručikiem ātri atbrīvojas. Un dabūn jaunus no labajām ārzemēm.

—   Tu piedāvā viņus novākt? — pavaicāja otrais, nerunīgais.

—    Novākt… — briļļainais domīgi novilka, kā izgaršodams katru skaņu. — Tas, protams, nebūtu slikti. Uzreiz tiktu nolīdzināti visi negludumi. Nav cilvēka — nav problēmas, kā teicis neaizmirstamais Visarioničs. Labi viņam bija, Kremlī sēžot… Vai tu patiešām domā, ka mēs trijatā spēsim viņus ātri un tīri novākt? Un nekādu asins pēdu uz sienam un pašu vēmekļu no lieliem pārdzīvojumiem? Darot to visu bez kādas pieredzes? Izsaukt zēnus — tad varam sagaidīt ne tikai sekas, bet arhisekas. īsi sakot, es nevēlos visu nakti lauzīt galvu par šarādēm un neparedzētiem sarežģījumiem. Kaut kā esmu pieradis pie domas, ka rītvakar jau piezemēšos pie Eiropas

zaigojošajiem skatlogiem… Vispār šis variants cauri neies. Novākt nāksies steigā, ātri būs jānoslēpj līķi, jāinformē daudz cilvēku, sāksies improvizācijas, un rezultātā — neizbēgami kļūmes un paviršības… Atstāsim milzums pēdu. Bet es vēl gribu šurp atgriezties, tīriņš…

—    Nu tad atbrīvosim viņu, atdosim šaujamo, uzaicināsim kopā ar mums pirtī nomazgāties, šņabīti ieraut, un tad vēl ar savu vāģi uz staciju aizvedīsim… — Trešais, nogrozījis galvu, piecēlās un pastiepa roku pēc pistoles.

—    Nogramsties! — briļļainais uzkliedza. — Kas zina, kas ar šo stobru sastrādāts…

—   Klausieties, es viņus nenogalināju… — Mazurs ierunājās.

—     Nu un? — cilvēks ar zelta brillēm atvairījās. — Kuru tas interesē… Tā ir tavas problēmas.

—   Nu tad padomāsim kopīgi, kā mums labāk izšķirties, — Mazurs ierosināja. — Es negribēju tevi iegāzt, tā gadījās… Ncm zeltu. Kā soda naudu.

—    Un paņemšu arī, — briļļainais mierīgi atteica. — Tas pats par sevi saprotams, mein Lieber. Tikai tādējādi tu pārāk viegli tiktu cauri, tā nevar. Sai pasaulē kūkas par velti neviens nedod… Par visu jāsamaksā. Varbūt patiešām apsēsties un padomāt, kā labāk šo saldo pārīti nožmiegt? Viņš taču, lāģera sūds, neko neaizmirsīs…

—    Es nemaz neesmu no lāģera, — Mazurs iebilda. — Tā nu iznācis…

—   Nu ja, — briļļainis nedaudz garlaikoti atteica. — Tetovējumus tev joka pēc piedzērušam ballītē uztaisīja, un tavam meitēnam arī. Zelts pats kabatā ielēca, ar telekinēzi pievilināji. Pistole uz ceļa mētājās, bet dokumenti karājās priedes zarā… Un vispār tu pats esi mikrobioloģijas zinātņu kandidāts vai filozofs no Sorbonnas… Draudziņ, velti nepūlies — ja sāksi tepat uz vietas improvizēt, nebūs leģendai ne krāsu, ne pievilcības. Esmu pietiekami jūs savā mūžā saklausījies, ja tik tu zinātu… Kādi tik stāstnieki nav gadījušies!

—   Nu paklausies… — Mazurs iesāka.

—    Pat klausīties negribu, — briļļainais stingri paziņoja. — Ko tu tur esi izdomājis? Ka esi Dubnas fiziķis, kam nozagti dokumenti. Izmēģināji jaunu kosmisko kuģi un virs taigas cieti avārijā… Maskējies Jeļcina revidents, kurš klīst apkārt un pēc viņa pavēles meklē netaisnības… — balss skanēja nedaudz nicīgi un gurdi, gandrīz vai skumji: — Teicu jau — esmu dzirdējis pietiekami, lai varētu sarakstīt trešo «Piedzīvojumu bibliotēku». Un neticēšu nevienam tavam vārdiņam. Jau iepriekš. Gadās, protams, dzīvē brīnumi un piedzīvojumi, bet es tiem kaut kā neticu, esmu caurcaurēm

praktisks cilvēks, neņem ļaunā… — un pievērsās Olgai: — Vai jums, mincīt, arī patīk fantazēt? Vai kā? Kas jūs esat?

—   Mākslas zinātniece…

—   Ak! — briļļainis nopūtās, teatrāli izvalbīdams acis. — Nu abi kā mazi bērni…

—   Es jums varu pierādīt…

—   Kā?

—   Nu, pastāsti par…

—   Par visām izlasītajām grāmatiņām? Un ko tas pierādīs? Ka jūs, Katjuša, esat lasījusi grāmatiņas, pie tam ne muļķīgas? Kas tur dīvains, paskaidrojiet man… Es taču neesmu apgalvojis, ka starp jums, klasiskiem noziedzniekiem, nav neviena erudīta cilvēka… Ticu, patiešām ticu. Mākslas zinātnieki jau ir tikai ziediņi… Es Pīterā pazinu vienu tādu darboni, kurš ražoja seno romiešu monētas un Faberžē statuetes — un viņam, Katjeņka, bija pat divas augstākās izglītības, Iris valodās varēja pļāpāt un lasīt, joka pēc pat iemācījās tērzēt amerikāņu dialektā ar dienvidnieku akcentu. Nopietni, viņu pat jeņķi vienreiz noturēja par teksasieti — tiesa, tie paši bija no Vašingtonas…Arī latīņu valodu prata kā Senās Romas grieķis… Ko nu tur, arī pats, palielīšos, primitīvu detektīviņu franču valodā varu izlasīt bez vārdnīcas. Un diploms kaut kur mētājas. Jūs domājat, ka mazpilsētās cilvēki dzimst bez smadzenēm? Gluži otrādi. Tieši no provinces nāk tie gudrākie prāti — mums taču startējot nav nekādu priekšrocību, jāpagūst panākt un vēl aizsteigties priekšā. Kā Lomonosovam, tā Aļonai Apinai… — Viņš pagriezās uz Mazura pusi. — Zilais, vai par Jūliju Cēzaru esi dzirdējis?

—    Ir nācies, — Mazurs caur zobiem izspieda. Viņš saprata, ka pamatīgi iepinies, bet mocīties pašpārmetumos būtu veltīga laika tērēšana.

—     Gudrs cilvēks bija, tāpēc, jaušu, arī nodūra. Viņš taču to teicis — labāk būt pirmajam ciematā, nekā pēdējam Romā. Tā nu centāmies, cik spējām, līdz ar prātu un muguru nopelnījām logu uz Eiropu… Bet tu — pogainos slepkavot. Nu labi, labi, ticu, ka tu tas nebiji, bet no tā nekas nemainās — sods tikpat būs jāmaksā. Starp citu, vai galviņa nesāp?

—   Nē, — Mazurs izmeta.

—   Redzi nu, gandrīz nekādas blakusiedarbības. Kvalitatīvs preparāts, ne velti tādu naudu noplēsa. Zeltu savāc, — viņš pagriezās pret nerunīgo. — Diez kas jau nav, bet tomēr skaidas…

Iebāzis tabakmaku kabatā, klusējošais pasniedzās pēc līdzās izsvaidītajām dažāda kalibra naudas zīmēm, jautājoši palūkodamies vadonī.

—     Nekļūsti sīkumains, — viņš saviebās. — Pirmkārt, drupačas, otrkārt, viņiem taču vēl kaut kā jātiek no šejienes prom.

—   Un ja nu viņus pilsētā notvers?

—    Lai notver. Tad varēs pļāpāt, ko gribēs. Mēs te neesam bijuši visu pēdējo mēnesi. Neko nepierādīs. Bet te atstātie pirkstu nospiedumi tikai pašiem nāks par sliktu — saimnieku prombūtnes laikā ielīduši, vēl viens papildus pants…

—   Aprakstīs mūsu izskatu?

—    Viņi taču vakar uz trases padrāzās mums garām, kad ceļmalā pepsikolu degustējām. Paspēja nopētīt. Ko viņi melsīs pilsētā, tas mani vairs neuztrauc… — Viņš pievērsās Olgai: — Mēs kaut kā, zināt, esam novirzījušies no tēmas. Sākām runāt par jūsu gaišo nākotni, kad tā vēl nav nopelnīta… Mazpilsētu galvenais trūkums, Katjeņka, ir tas, ka te maz īsti stilīgu meiteņu, šausmīgi grūti kulturāli pavadīt brīvo laiku… Bet spītīgas izvarot neatbilstu imidžam, neesam jau huligāni… Jums savu domu sīkāk paskaidrot, vai kā? — Piegājis klāt, viņš apsēdās uz krēsla platā paroceņa. — Nē, actiņas zibsnīt nevajag, es vēl savu domu neesmu pabeidzis, — un ierunājās skarbākā tomī: — Tātad, lellīt, tirgošanās būs vienkārša. Vai nu — vai nu. Vai nu es jūs nododu strādnieku-zemnieku milicijas rokās, kur jūs, jūt mana sirds, ilgi viesosieties, vai tu nāc mums līdzi uz pirti un centīgi pakavē laiku. Tikai brīdinu uzreiz: jāuzvedas skaisti, atraisīti un dabiski, paklausot un ļaujoties visiem eksperimentiem. Dabiski uzvedīsies tā, it kā mūs trīssimt gadu pazītu un jau no skolas sola visos būtu iemīlējusies. Lai nebūtu nekādu princešu pirātu ķetnās. Skaidrs? Ja spēsi tādu teātri kārtīgi nospēlēt, no rīta varēsiet vākties pie velna, uz visām četrām debesu pusēm. Ja ne — atsakies uzreiz, brauksim uz dūzeni. Galu galā tev taču gabals nenokritīs, neesam nekādi sadisti, neko nesaplēsīsim un pletnes nevicināsim… Neesi jau jaunava, no trim normāliem večiem nenomirsi. Brīvība, Katjuša, ir dārga manta… Nu ātri, padomā un izlem. Neesi taču nekāda princese…

Minūti valdīja smags klusums.

—   Un kādas garantijas? — Olga pavaicāja.

—    Garantiju nav, tikai goda vārds. Es te esmu kā tāds mazs karalis, nav jēgas aptraipīt savu labo vārdu dēļ tādām kā tu. Nu, kā tad būs?

—    Labi, — Mazurs izdzirdēja atbildi, pārāk mierīgu, lai tā būtu dabiska. Dusmās aizelsies, viņš gribēja kaut ko izkliegt, bet aizžņaudzās kakls.

Vadonis, nedaudz izsmējīgi lūkodamies viņai acīs, lēni noglāstīja krūtis un paslidināja roku zem krekliņa. Olga pilnīgi mierīgi skatījās

viņam sejā, lēni nolaizdama skropstas, kad plauksta aizslīdēja aiz džinsu sprādzes, pakavēdamās tur ilgāku laiku. Tikai vaigi nedaudz piesarka.

—  Varēsi gan laikam izrādi nospēlēt pēc visiem likumiem… — vadonis apmierināts noteica. — Atnes viņai halātu. — Viņš pagriezās un pēc tam kaut ko iečukstēja Olgai ausī. Noņēma rokas un piecēlās. — Kam ir nazis? Noņem viņai tās virves.

—   Vai nesāksies visādi paņēmieni? — nerunīgais apvaicājās.

—    Kādi paņēmieni, — jaunākais ietarkšķējās. — Ja viņa prastu spēka paņēmienus, sen jau būtu sākusi pretoties, kad to sēju… — Diviem vēzieniem pārgriezis virves, viņš uz mirkli pazuda un atgriezās, nesdams īsu frotē halātu.

—    Nomet, rau, tur, — vadonis parādīja. — Uz palodzes, — un pasmīnēja. — Nu, Katjuša, met nost savas lupatas, uzmet halātiņu un iesim. Laiks jau pāri pusnaktij.

Viņa lēni izģērbās, bez mazākā mulsuma kaila piegāja pie palodzes — it kā istaba būtu viena pati —, uzmeta plecos halātu un pagriezās. Mazurs visu šo laiku izmisīgi pūlējās atbrīvoties no virvēm, bet nekas neiznāca. Gadās situācijas, kad pat simtprocentīgs patentēts nindzja izrādās nevarīgs. Piedevām viņš bija sasiets aizmidzis, atslābušiem muskuļiem, tāpēc tagad no mazākās kustības virves tikai dziļāk iegriezās miesā, sasaistot nāves tvērienā.

—   Drošības pēc vēl pārbaudi, — vadonis sacīja jaunākajam. — Un piesien pie radiatora. Tāpat redzu, ka tu pusgadu neesi cirkā ziloni kaitinājis, bet laiku lietderīgi pavadījis, viss kvalitatīvi, bet uztaisi ari garantiju simtprocentīgu — par zonas meistariem dzirdētas visādas runas…

Jaunais piegāja pie Mazura, pa ceļam precīziem naža vēzieniem sadalīdams virvi vairākos gabalos. Pēc tam ņēmās vēl kādas piecas minūles, aizsedzot Mazura skatienam visus pārējos — bija redzams tikai, kā zilās «Adidas» bikses spiežas pie Olgas kailajām, augstu atsegtajām kājām un platā plauksta — uz zeltneša zaļi zibsnīja masīvā gredzena akmens — nevērīgi slīd pār viņas gurnu.

—   Viss, — jaunais iztaisnojās. — Garantija kā japāņu viģiķam.

—    Pistoli paņem līdzi, pēc tam noslaucīsi pirkstu nospiedumus, — vadonis īpašnieciski apskāva Olgas vidukli un pār plecu atskatījās uz Mazuru. — Pagaidām paguli, zilais. Iesim paskatīties, ko viņa no tevis iemācījusies…

Mazurs plašajā istabā palika viens. Niknums bija tik liels, ka pārsniedza visas robežas, tādējādi zaudēdams asumu. Kādu laiku viņš izmēģināja visu, ko prata, lai tikai mazliet atslābinātu virves — un katru reizi pārliecinājās, ka nekas neiznāks. Mazurs jutās kā šķiņķis tīkliņā.

Plaukstu pamatnes un potītes savilktas tik cieši kopā, ka ķermenis izliecies ritenī, ap kaklu apmestā cilpa piesieta pie muguras — beidzot viņš saprata, ka, tā turpinot, noteikti nožņaugsies, un aprima. Galva likās skaidra, bet plaksti vienā laidā slīga uz leju — vai nu organisms centās atslēgt smadzenes, vai joprojām iedarbojās nezināmā narkotika, kas turpināja riņķot asinīs. Pamazām viņš iegrima dīvainā pussnaudas murgu pasaulē, pazuzdams īsos, saraustītos sapņos, kas spīdēja cauri reālajai pasaulei kā laterna muslīnam. Mazurs ar veiklu zemūdens skūteru traucās pāri augstām koraļļu audzēm, izmisīgi cenzdamies priekšā saskatīt zemūdenes tumšo siluetu un tajā pašā laikā saprazdams, ka norunātajā vielā tās nav, ka viņi pamesti, bet seklo ūdeni jau klāja helikoptera plēsīgā ēna, kas lidinājās tieši virs ūdens, bet aiz tā platā lokā drāzās motorenes. Labajā flangā azartiski miedza acis Dramonds. Mazurs gribēja iekliegties, ka tas nav pareizi, ka Dramonds te neiederas, jo bez vēsts pazuda kaut kur Indijas okeānā jau astoņdesmit pirmajā. Izlūkdienests precīzi noskaidroja — personīgā lieta pārlikta arhīva failos, un ko tas nozīmē, sen zināms…

Iznirdams realitātē, viņš ieraudzīja atkal to pašu tukšo, kluso istabu ar melnu kamīna režģi un pēc dažiem bezcerīgiem mēģinājumiem atbrīvoties no jauna iegrima netveramos murgos. Mazurs ar nazi rokā centās dzelmē Van Kleijena «roņus» apiet no aizmugures, tajā pašā laikā brīnīdamies, ka kādreiz pret Dramondu un Van Kleijenu, tādiem pašiem zemūdens landsknehtiem kā viņš, izjutis patiesu naidu. Arī viņi taču ticēja kaut kādām savām idejām, absolūti pretējām, tomēr idejām, nevis plikai naudai… Visi, kuri savas lielvalstis aizstāvēja zem ūdens, bija svēti pārliecināti, ka izdosies tās nosargāt — un diez vai Dramonds toreiz saprata, ka sarkanās impērijas krahs neizbēgami satricinās arī zvaigžņoti svītroto. Kad no pasaules arēnas pazūd milži, turp aizrautīgi sāk plūst pa šo laiku paaugušos sīkuļu pūļi, muskuļaini haizivēni, kuri gatavi cīnīties ar visiem un līdz ar zemi nolīdzināt veco varas sadalījumu… Ja no divām lauvām atņem vienu lauvu, tas vēl nenozīmē, ka patiešām paliek viena lauva. Drīzāk jau «divas lauvas mīnus viena lauva» iznākumā dos simt hiēnu. Dramonds līdz šā vienādojuma triumfam nenodzīvoja, arī Van Kleijens gāja bojā muļķīgā nāvē, pašā pilsētas centrā saķerot lodi no melnā pāķa, kurš, pirmo reizi mūžā ieraudzījis daudzstāvu ēkas un asfaltu, zaudēja sajēgu no piepešās brīvības un vienlīdzības. Jūras Čūska pirmo admirāļa zvaigzni ar uzpleci uzķēra jau pēc impērijas sagrāves, bet pirmā ranga kapteinis Mazurs, viņš arī Ķirzaka, izmanījās pie Kailā Hansa neaiziet. [5] un tagad, izgājis caur uguni un ūdeni, dzimtajā guberņā izgāzās kā pēdējais idiots…

Realitāte neatšķetināmi savijās vienā kamolā ar murgiem, ieplezdamas starp melno kamīna režģi un Lielo Dzīli, piekāpīgo dāmu, kura nekad nevienam neatteica… Kā šobrīd Olga. Mazurs aizliedza sev iztēloties, kas šobrīd notiek pirtī, tādējādi tikai vēl dziļāk ieslīgdams sakaitētajā apziņā — likās, no sakostajiem zobiem jau nobirusi visa emalja.

Klusos, bet drošos soļus viņš sākumā noturēja par trauslā murga turpinājumu, bet, pavēris acis, ieraudzīja mierīgi tuvojošos vadoni. Kamīnislabā bija laikam kļuvis nedaudz gaišāks — bet Mazurs nesaprata, vai aizkari atvilkti un patiešām aust gaisma, vai arī viņam tikai rēgojas.

Cilvēks zelta brillēs pastūma ar kāju krēslu, apsēdās un nopietni, bez īpaša izsmiekla, paskatījās uz gūstekni. Ģīmis likās mierīgs, apmierināts — kā jau saimniekam.

Nekā pārsteidzoša. Tikko apklust zirgu pakavu klaboņa un lūstošu šķēpu šķinda, no visām spraugām — kur gan tie rodas —, sāk līst ārā naudas mijēji, birģeri un citi pirmās ģildes pārstāvji. Vispār jau tas ir likumsakarīgi, bet tomēr neciešami…

—    Noguris esi, cietēj? — vadonis nožāvājies painteresējās. — Es par taviem jokiem nospēlētu vēl dažas psiholoģiskās etīdes, tikai laika žēl, jādodas prom… — Izņēmis nazi un satvēris spala galu divos pirkstos, viņš izstiepa roku virs grīdas un tad atslābināja. Asmens, ieurbies grīdā, dobji noskanēja. — Pagulēsi vēl nedaudz, nenosprāgsi. Meitēns noguris, pats saproti, atpūtīsies un tad atnāks. Tur mētājas šādas tādas mantas, varat ņemt, ja vajag — un lai ne smakas te nepaliktu, neesmu jums nekāda aukle. Ja iekritīsiet — ne acīs neesmu jūs redzējis, tā arī pa telefonu no Eiropas atbildēšu… — Iebāzis roku kabatā, viņš izvilka dažus zaļus papīrīšus un neskatīdamies uzmeta uz galda. — Personīga prēmija Katjušai, ir pelnījusi. Labu lellīti tu esi sev izplēsis, lempi. Nu, tad sveiks. Kaut mēs vairs dzīvē neredzētos.

Viņš piecēlās un neatskatīdamies izgāja no istabas. Drīz ārā maigi ieņurdējās motors, mašīna aizbrauca. Mazurs, zobus sakodis, nopūtās, neparasti spilgti iztēlodamies, kā spožais asmens ieurbjas vēderā, lēni sāk slīdēt augšup, un ārā izveļas kūpošas, glumas zarnas. Un tūlīt pat klusi iegaudojās, apjauzdams, cik nereāli ir lādi sapņi.

Cik daudz laika pagājis, viņš nezināja. Viegli grīļodamās, ienāca Olga. Izlaistiem, vēl lāgā neizžuvušiem matiem. Halātiņš lipa pie valgā ķermeņa, josta pavirši sasieta. Pienākusi klāt, neveikli noslīga līdzās uz grīdas un pievērsa Mazuram neizprotamu skatienu. Atmetusi halātiņa stūrus, ar vienu roku atspiedās pret tumšo parketu. Viņa noteikti bija piedzērusies, uz kakla un krūtīm blāvi tumšsarkani zobu nospiedumi, līri nomazgātā ķermeņa un nepazīstama parfīma aromātu joprojām nomāca sveša vīriešu smarža.

—  Vai es neesmu malacis? — Olga, greizi pasmīnēdama, pavaicāja. — Atpirkos… Kād-da aktrise manī gājusi bojā…

—   Atsien, — Mazurs klusi noteica. — Re, kur nazis stāv…

Viņa sagrīļodamās piecēlās un devās pēc naža. Ilgi ņēmās, diezgan skaļi lamādamās tādiem vārdiem, kādus Mazurs no viņas mutes agrāk nekad nebija dzirdējis. Beidzot tika galā. Viņa ķermenis bija notirpis un likās nejutīgs kā koka gabals. Mazurs vēl ilgi palika guļam zemē, atjaunodams asinsriti, prasmīgām kustībām izvingrinādams muskuļus un piesardzīgi kustinādams locekļus. Tad piecēlās. Zem ādas kņudēja rāpojošu skudriņu miriādes.

Olga, apsēdusies uz mīkstā, raibā dīvāna, iestrēba tieši no kakliņa un, noslaucījusi ar plaukstu zodu, pastiepa viņam pudeli ar neredzētu etiķeti.

—   Ierausi?

Viņš paņēma pudeli un iemeta kamīnā. Godprātīgi cenzdamies kaut kur dziļi sevī norakt visas emocijas un jūtas — kurš gan pie tam varētu orientēties šajā mežonīgajā jūklī —, klusi noteica:

—   Jāiet prom.

Aiz logiem patiešām ausa gaisma.

—    Pagaidi taču! — Olga negaidīti nikni salēcās. — Ļauj mierīgi pasēdēt un atjēgties. Visas maliņas sāp, drāza taču visos caurumos, āži nolādētie! Vai zini, kas tas ir — «helikopters»? Un «mirkšķinātājs»? Man gan to iemācīja… Aizgriezies, aizvāc savu nejauko ģīmi! Ļauj pagulēt…

Mazurs, neveikli pagriezies pret kamīnu, iesēdās cietajā koka krēslā un sāka truli raudzīties melnajos pelnos, no kuriem laukā rēgojās pudeles lauskas un nošķeltais kakliņš. Slepus pašķielēja pār plecu: Olga gulēja uz vēdera, raudāt, šķiet, neraudāja, tikai pleci viegli trīsēja.

Dvēselē dīvaini savijās silta pateicība un niknums — viņš visu lieliski saprata, mīlēja Olga, bet iekšā trakoja kaut kas tik pirmatnējs un tumšs, ka gribējās tūlīt pat viņu nogalināt. Iespējams, Olga, sūtot viņu pie Vikas, jutās tāpat…

Mazurs raudzījās kamīnā. Tikai pēc laba brīža apjauta, kādas asociācijas uznirušas — sen bija piespiedies to aizmirst… *

Pirms deviņiem gadiem, sasodīti tālu no šejienes, trīs ūdenslīdēji naktī klusi iznira pie tukša krasta, velkot līdzi lielus, smagus maisus. Pretstatā ierastajiem apstākļiem, krasts bija absolūti mierīgs. Neviens tur nekaroja, nešāva un tuvākajā nākotnē to darīt negrasījās — īsta pastorāle… Pēc šejienes standartiem, klusa un nomaļa vieta bez asfaltētiem ceļiem un pavadoņu antenām. Vienīgā celtne bija kotedža, uz kuru viņi, maisus plecos uzsvieduši un ieslēguši nakts orientēšanās aparatūru, tagad klusi virzījās.

Viņi tika galā septiņpadsmit minūtēs. Bija jāapmaina tikai puse no kamīnam līdzās akurāti nokrautajām pagalēm, pēc izskata absolūti vienādām — pilnīgi iespējams, ka kāds par šo līdzību arī saņēma ordeni. Mazurs ar puišiem savējos saņēma pēc divām nedēļām, un, lai gan nekas netika teikts, tāpat visi trīs saprata, ka nostrādājis.

Protams, tā arī palika neuzzināts, vai viņiem pēc vārda nezināmais saimnieks savā piepilsētas kotedžā ieradās viens, kopā ar mīļāko vai varbūt ar draugiem. Neuzzināja arī, kam slazds vispār bija paredzēts — pašam saimniekam vai kādam no viesiem. Zināja viņi tikai vienu: neīstās pagales aizdegoties uzreiz izdalīja tik daudz neiroparalītiskās gāzes, saukļu par fosgēnu, ka pietika visai mājai…

Tad nu tas kamīns sasodīti līdzinājās šim, pie kura šobrīd sēdēja Mazurs, nezinādams, kā turpmāk sadzīvos ar nolikušo. Ja tā padomā, nekā pārsteidzoša: āzis zelta brillēs varēja iedot meistaram paraugam skaistu importa žurnālīti, to pašu, kurš iepatikās arī tās kotedžas nelaiķa saimniekam…

Viņš neviļus notrīsēja: gadsimtiem tiek gvelzts par likteni, nolemtību, Fatumu un atriebības likumiem, pilnīgi iespējams, ka… «Bet es taču neticu!» viņš klusībā vērsās pie nezin kā. «Neticu, godīgi sakot, ne Dievam, ne velnam, ne liktenim! Kādas tad tam tiesības mani piemeklēt?!»

Mazurs piecēlās un nedroši piegāja pie Olgas. Klusi apsēdās blakus, ar pirkstu galiņiem pieskārās plecam, noglaudīja matus. Smagi un saraustīti nopūtusies, viņa pacēla galvu. Acis bija sausas, milzīgas un pilnīgi skaidras.

—   Zini, kas ir visriebīgākais? — viņa klusi ievaicājās. — Man tas patika, gandrīz visu laiku, simts reižu beidzu… — un atkal nokāra galvu.

—   Aizmirsti, — Mazurs, cik spēdams maigi, mierināja un noglāstīja plecu. Uz mirkli viņš sajuta nepārvaramu vēlmi saslēgt pirkstus ap šo graciozo kaklu, kuru klāja uzsūkti pleķi. — Iedomājies, ka abi esam uz nedēļām divām iesnaudušies un tagad redzam drausmīgu sapni…

Ilgi viņš sēdēja, glāstīdams Olgai matus, bet viņa gulēja kā nedzīva. Galvā kā neizprotama asociācija skanēja ģitāra, un piesmakušā balsī dziedāja Irka-filozofētāja, tā pati bezkaunīgi skaistā intelektuālīte, kura viņus nosauca par eksislcnciālistiem.

Toreiz Mazurs bija ticējis — Irka dzejo pati, un tikai dažus gadus vēlāk nejauši uzzināja, ka viņa dzejoļus noskatījusi vecos emigrantu žurnālos.

Piektā nodaļa grūti ciemā bez nagana…

Pa taigu viņi gāja stundas divas. Salīdzinot ar pārciesto, tīrais nieks pastaiga ap smilškasti…

Pamazām Olga atkusa, tā arī nenobirdinājusi nevienu asariņu. Un paklausīgi sāka posties ceļā. Guļamistabā patiešām atradās šādas tādas Rietumos no modes izgājušas mantiņas, kuras tomēr izskatījās pieklājīgāk nekā viņu vecās drēbes. Tiesa, Olgai viss bija par lielu, džinsi pat pēc tagadējiem modes kritērijiem krita krokās kā aizkrāciešu platbikses. Pārvarējis naidīgumu un nepatiku, pārģērbās arī Mazurs. Tagad abi izskatījās kārtīgāk, tikai diemžēl krosenes nācās uzaut tās pašas vecās. Sameklējis drošu skuvekli, Mazurs nodzina bārdeli, uzkabināja uz deguna tumšas acenes un tagad izskatījās pēc viduvējas rocības tirgoņa, bet Olga — pēc viņa šmares.

Somu paķēra līdzi, bet konservus un plītiņu atstāja. Tāpat kā bisi. Ar divstobreni pa Pižmanu īpaši tālu neaiziesi, bet ēdamajam naudas pieliks — viņš jau gribēja «prēmijas» dolārus iemest atejā, bet tad nolēma, ka cēlas jūtas šobrīd nav pa kabatai. Visgrūtāk bija izlemt par dokumentiem. Galu galā sadedzināja Fjodora pasi — tagad, kad Mazurs palicis bez bārdelcs, dokuments neizturētu pat paviršu pārbaudi. Miliča apliecību gan, lai cik tas nebūtu riskanti, atstāja — vispār, ja tā kārtīgi padomā, viņi jau tāpat bija pietiekami daudz ievārījuši, tāpēc sarkanie vāciņi situāciju nepasliktināja, tikai mazliet papildinās grēku sarakstu…

Prātā iešāvās doma aizdedzināt vasarnīcu. Tomēr Mazurs to atmeta — un ne jau tāpēc, ka tas piesaistītu snauduļojošā sarga uzmanību. Vienkārši pārāk sīka atriebība…

Kā viņi aizgāja, neviens neredzēja — kaimiņos tā arī neparādījās neviena dzīva dvēsele, un greznais ciemats slīga klusumā.' Soļus saklausīja tikai sarga aitu suns, ārkārtīgi vērīgs dzīvnieks — acīmredzot vēl ilgi rēja nopakaļ.

Sākumā no maģistrāles skanēja mašīnu troksnis, bet drīz Mazurs aizvirzījās vairāk pa kreisi, un viņi ilgi soļoja pilnīgā klusumā, ja neskaita putnu dziedāšanu un kādas vāveres iečakstēšanos. Pa šo laiku abi nepārmija ne vārda un pat izvairījās saskatīties. Kaut kas viņus šķira, vēl neskaidrs un plūstošs…

Nonācis līdz mežmalai, Mazurs tālskatī ilgi pētīja senilgotās pilsētas nomali. Privātmājiņas sen atdzīvojušās — no skursteņiem kūp dūmi, rej suņi, spriežot pēc saklausītajiem teikumiem, bērnus dzina no rīta uz skolu, bet viņi, kā pienākas, slaistījās un stiepa gumiju. Tālumā vīdēja pāris pelēku «hruščovku», pa kreisi dūmoja skurstenis. Maģistrāle aizvijās tālu uz labo pusi, pat nevarēja saskatīt — Mazurs tās atrašanās vietu noteica pēc iepriekš redzētā garā dūmeņa.

—   Iesim, — viņš nopūtās, paslēpdams tālskati futrālī, bet futrāli — somā.

Tas bija pirmais pateiktais vārds. Tomēr Olga šo svarīgo notikumu palaida gar ausīm, tikai paklausīgi paraustīdama plecus. Pēc tam pavaicāja:

—   Vai ceļu apmēram zini?

—    Ne jau velti viņu izprašņāju… Man tas jāatrod. Uzliec labāk lakatiņu. Sasien kā laukos un bizi paslēp aiz apkakles. Kā īpaša pazīme tev noteikti būs uzrādīta bize, bet man — bārda. Kuras, paldies Dievam, vairs nav. Arī apģērbs cits, mums ir izredzes.

Iegājuši pilsētā, viņi sāka soļot starp divām baļķu māju rindām — nesteidzīgi, bet arī neapstādamies, droši kā cilvēki, kuriem ir savs konkrēts mērķis. Šofera paskaidrojumi par šo guberņas «ziemeļu galvaspilsētu», protams, spēja radīt tikai aptuvenu priekšstatu — bet kustēties nācās pēc iespējas mērķtiecīgāk, ja nomaldītos, arī nekas, paklīdīs tikai nedaudz ilgāk… Nedrošus gājējus gan visi uzreiz ievēro un atceras, īpaši jau te, provincē.

Kaut kur kreisajā pusē skaidri rūca lidmašīnu dzinēji — vietējā lidosta, protams. Rau, arī zaļš MI-8, smagnēji pacēlies virs jumtiem, pagriezās uz ziemeļiem. Ugunsgrēks acīmredzot vēl liesmo. Tagad jānogriežas uz dienvidaustrumiem. Lai liktu līdz Somova mājai, nāksies šķērsot vai visu pilsētu. Bet tā, lai arī neliela, tomēr aizņēma prāvu platību — deviņas desmitdaļas no apbūves veidoja privātās viensētas. Interesanti, cik te varētu būt miliču? Nebūtu slikti iepazīties ar štatu sarakstu šādam pilsētelēm… Cilvēku piecdesmit? Paradoksāli, bet viņš labāk pārzināja ASV krasta apsardzes struktūru vai tankeru policijas patrulēšanas taktiku nekā dzimto plašumu reālijas…

Tālumā, šķērsodams ceļu, aizbrauca «visurgājējs» — ātri un ļoti mērķtiecīgi. Pēc patrulēšanas neizskatījās. Mazurs, nezaudēdams tempu, soļoja tālāk un, lai arī sirds pirmajā mirklī pretīgi salēcās, tomēr mēģināja apkopot zināmo informāciju.

Tā nebija ne Maskava, ne arī Šantarska. Nomaļas provinces ikdiena sagatavo vislabāko augsni rutīnai. Arī lāģeru apsardze tomēr pakļauta citam resoram, tāpēc milicija cēlās dusmās kvēlot nevarētu — tiesa, ja būtu nogalināti divi no viņu puišiem, dedzība uzreiz desmitkāršotos… Meklēs kā raduši — bloķējot autoostu un dzelzceļa pasažieru staciju, visus ceļus, kas ved uz dienvidiem, arī lidostās kļūstot vērīgāki. Bet galvenais, meklēs tos, kuri slēpjas. Tas nu noteikti. Vērīgi lūkosies pēc tiem, kuri zogas caur dārziem, slapstās pa šķērsieliņām, raustās un nervozē… Ak, ja zinātu, kuras te visaizdomīgākās vietas, kur pulcējas zagļi un klaidoņi… Citādi vēl, neko nenojaušot, var ieskriet tieši vilkam rīklē…

Ieraudzījis labajā pusē neapbūvētā klajumā ar viļņotu skārdu apsistu kiosku bez izkārtnes, Mazurs apņēmīgi pagriezās uz turieni. Izkārtne jau nemaz nebija vajadzīga: neskatoties uz agro rīta stundu, pie lodziņa drūzmējās blīva, kompakta rinda no kādiem divdesmit vīreļiem, bet apkārt sarežģītā rakstā izvietojušās visdažādākās mašīnas, sākot ar apbružātu «Toijotu» un beidzot ar tikpat nodzītu pienamašīnu. Vieni gāja projām, spiezdami pie krūtīm klēpi alus pudeļu, citi palika, lai atdzesētu sakarsētos vārstuļus ar pāris traukiem. Apkārt mētājās tik daudz pudeļu korķu un sasistu stiklu, ka šīs atradnes noteikti parādījās arī izlūkpavadoņu objektīvos.

Mazurs, ausis spicēdams, apzinīgi nostāvēja savu pusstundu, ik pa laikam kopā ar visiem uzrēkdams nekauņām, kuri pūlējās aizlīst priekšā bez rindas. Bet sarunas bija pašas ikdienišķākās — galvenokārt par to, cik vakar izdzerts, kur, ar ko un kādi joki vai incidenti gadījušies. Pāris reižu lika pieminēts ugunsgrēks. Kriminālos jaunumus neskāra nemaz, iespējams, vienkārši nezināja.

Iekrāvis somā divus desmitus pudeļu, viņš pagāja kādus pussimts metrus tālāk, divas atkorķēja un vienu iegrūda Olgai.

—   Kas ir, vai idejas parādījušās? — viņa apvaicājās.

—   Kā tad, — viņš skopi atbildēja, neiedziļinādamies sīkumos. Iztukšojis pudeli līdz dibenam, nolika to pie žoga, par lielu prieku netālu riņķojošajam grifam večiņas izskatā. — Man vienmēr ir idejas…

Ideja bija vienkārša un sakņojās faktā, ka kājām tik tālu vilkties būtu pārāk ilgi un riskanti…

Lai atrastu piemērotu vielu, nemaz tik daudz laika nevajadzēja. Privātmājiņām apbūvētā ieliņa bija noasfaltēta (tātad kaut kāda vietējās nozīmes maģistrāle), līdzās autobusu pieturai iekārtojies veikaliņš ar augstu lieveni, bet blakus — daži komerekioski un improvizēts «utenis», kādu pēdējos gados sarukušajā, bet joprojām neaptverami plašajā Tēvzemē saradies neskaitāmi daudz. Tirgus izskatījās absolūti mežonīgs — ne galdu, ne nojumju. Uz veikaliņa sienas lieliem, sarkaniem burtiem uzšņāpts kaut kas par aizliegumu tirgoties no rokas un neizbēgamo sodu naudas izteiksmē — bet pārdevēju virtene, cilvēki divdesmit, aizstiepās gar ielas malu, sākoties tieši pie uzraksta. Par letēm izmantoja tukšas kastes, un tirgots tika pilnīgi viss — cigaretes, saulenes, importa jogurts, dzelži un ūdens krāni, dirnēja pat paģirains vecis ar trim sīkiem kaķēniem somā. Turpat sēdēja arī visuresošie kirgīzi ar ķīniešu un pakistāņu lupatām un virs žāvēto aprikožu maisa sabozusies slējās grūtsirdīga kaukāziešu tautības persona.

Ātri noorientējies, Mazurs atvilka no veikala pamatīgu kasti, pārklāja ar avīzi, kuru izvilka no urnas, uzlika virsū trīs pudeles alus, tālskati bez futrāļa un bija gatavs iejusties tirgus noskaņā. Kaimiņienes kaut ko laiski nočukstēja par savlaicīgu vietas aizņemšanu, bet ātri nomierinājās — alus viņām nebija, tātad konkurence nedraudēja —, apmierinādamās ar diezgan skaļām piezīmēm par vārdos nenosauktiem nejēgām, kuriem, veseliem kā zirgiem, nāktos kokus gāzt un maisus stiept, nevis paģirainiem tirgoties ar alu. Pie tam uz Mazuru un Olgu demonstratīvi neviena pat nepaskatījās. Mazurs to visu pacietīgi pacieta priecīgi secinādams, ka abi pilnībā saplūduši ar pūli. Pārdevēju, tiesa, bija vairāk nekā pircēju, bet personīgi viņu tas neuztrauca. Smieklīgi, bet alu pirka labi, un ceturtdaļstundas laikā tika pārdots vesels pusducis.

Pēc tam atvilkās humanoīds ādas jakā un žokenē un, spirta dvingu dvesdams, sāka piesieties pārdevējiem. Spriežot pēc cēlā jaunekļa nereprezentablā izskata un tirgoņu klajā nicīguma, te oda pēc neorganizētā reketa, Bendera vārdiem izsakoties, džentlmenis meklēja desmitnieku. Un tāpēc, kad «ādinieks», noskatījis somu ar alu, sāka riņķot ap Olgu, Mazurs nekavējoties pavilka to dažus metrus nostāk, parādīja sarkano grāmatiņu, aizsedzot ar plaukstu no svešiem skatieniem, un nošņācās:

—   Lai tu pazustu, mauka, divās minūtēs!

Humanoīdam žokejcepurē, lai izkūpētu gaisā, pielika arī ar piecām sekundēm. Pagriezies Mazurs sajuta, kā pār muguru pārskrien pretīgas ledainas tirpas: nez no kurienes iznirušais, zili dzeltenais «uaziks» apstājās gandrīz pretim Olgai, no tā izkāpa seržants vaļējā jūrnieka pusmētelī un, modri raudzīdamies apkārt, nogāja gar pārdevēju rindu. Notupies uz viena ceļa un zemu noliecis galvu, Mazurs sāka pārsiet kroseņu auklas, trīs sekundēs izdomādams, kā rīkoties, ja radīsies nepatikšanas.

Viss beidzās labi. Seržants jokodams piepildīja kabatas ar pāris cigarešu paciņām, neapgrūtinādams sevi ar maksāšanu, paķēra no Olgas kastes trīs pudeles alus un grīļīgā solī devās atpakaļ uz mašīnu, neaizmirsdams modri piedraudēt:

—   Pieraugiet man, nepmaņi!

Šī aina aizkustinoši atgādināja viduslaikus, kad baronu karadraudzes locekļi kāsa no ceļiniekiem nodokļus natūrā, ņemdami, cik vien azotē līda. Tomēr Olga uzkrītoši nobālēja. Mazurs uzmundrinoši uzsita viņai uz pleca, klusēdams pamirkšķināja un atkal kā ļodzīgs ielu tirgonis sagatavojās ilgai stāvēšanai.

Visu šo laiku viņš paturēja acīs kioskus. Redzēja, kā piebrauca balta «Gazele» ar brezenta kravas kasti, bet no tās izrāpās uzreiz trīs puiši

—    tas nederēja: no vientuļa uzbrucēja neizbīsies, sacelsies troksnis… Veikli iestiepuši kioskā kastes ar krāsainiem uzrakstiem, viņi tūlīt aizbrauca. Mazurs skumji noskatījās pakaļ kravas mašīnai, sākdams jau nedaudz nožēlot, ka te vispār noenkurojies.

Bel tūlīt pat kļuva jautrāks — pie cita kioska piestūrēja balta «japāniete», tā ap gadiem desmit, un iekšā sēdēja viens vienīgs subjekts brūnā ādenē ar rakstainiem piedurkņu ielaidumiem…

Mazurs neuzkrītoši piegrūda Olgai ar elkoni, norādīja ar acīm uz kiosku un pamāja ar galvu: «Aiz manis.» Tad pagriezās pret kreisās puses kaimiņieni, sparīgu večiņu ar mazgājamā pulvera paciņām.

—      Pieskatīsi alu, mammīt? Re, kur draugs piebrauca, tūlīt atgriezīšos…

«Draugs» pa to laiku jau stiepa pa pavērtajām durvīm kioskā iekšā kartona kārbu ar «Rasputinu». Jau iztālēm Mazurs ievēroja, ka tirgotavā sēdošā pārdevēja — īsta puņķutapa, un vairāk neviena tur arī nebija.

Nostājies turpat netālu, viņš ļāva puisim ievilkt kioskā vēl divas kastes. Tad apņēmīgi devās uz priekšu, pa ceļam ieskatīdamies mašīnā. Aizdedzes atslēga nebija izņemta. Vadītājs iznāca ārā, pagriezies kaut ko uz atvadām pateica izkrāšļotajam skuķim, — un nākamajā mirklī Mazurs, ar spēcīgu kreisās plaukstas grudienu viņu iestūmis atpakaļ kioskā, iegāja tur arī pats, aizvēra durvis un demonstratīvi lēni izvilka no kabatas «Makarovu». Pasvārstījis rokā, nošnācās:

—   Klusēt!

Izmālētā šmurgule pārvērtās sālsstabā. Puisis «ādenē» izrādījās drosmīgāks — pirmajā mirklī atlēcis atpakaļ, drīz vien mazliet atjēdzās un neapmierināti noburkšķēja:

—   Ko žmiedzies virsū? Viss samaksāts…

—  Tas tev tā liekas, — Mazurs pašķielēja uz skuķi. — Lodziņu aizsit, šmurgule… Tā. Apsēdies un sēdi rāmi. — Piespiedis pistoles stobru puisim pie žokļa un dusmīgi hipnotizēdams, turpināja: — Vāģi ņemšu es. Pēc trim stundām tas stāvēs pie autoostas, tur arī paņemsi. Un lai neraustītos! Sāksi skraidīt gar pogainajiem — novākšu, slienekli! — Stobrs ieurbās miesā spēcīgāk.

—   Saprati? Pēc trim stundām. Un nerausties.

—   Ko, nojūdzies, vai? — ādainais nosēcās. — Āpsis tev, pēc tam…

—   Saprati, ne?

—   Nu, sapratu…

—   Trīs stundas sēdēsi te, līkais… — Mazurs savieba seju atbilstošā vieplī. — Ko tur darīs Āpsis, nav tava daļa… — un pavirši iztaustīja tiešā un pārnestā nozīmē pie sienas piespiestā tirgoņa kabatas. — Nu, es eju, bet tu skaties man…

Pa ceļam paslēpis pistoli, viņš rūpīgi aizvēra aiz sevis durvis un, iedams apkārt mašīnai, pamāja Olgai. Brīdi pastāvēja pie labās puses durvīm, kioskā valdīja klusums, neviens kliegdams, brēkdams ārā neskrēja — bet apkārtējie pat nepaskatījās, ka pie stūres sēžas pavisam cils cilvēks.

Pavisam cila lieta, Mazurs nodomāja, lēni izbraukdams uz asfalta. Tālskata žēl, bet tikpat pilsētā nebūs vajadzīgs. Toties nevienai milicijai neienāks prātā, ka bēgļi varētu tik ātri sagādāt sev riteņus. Ja arī puišelis metīsies sūdzēties, vienalga — milicijai vai draugiem, tikpat laiks būs neatgriezeniski zaudēts — apzagtajam nāksies skriet uz savām divām, bet tālruņu automātus te kaut kā neredz, arī galvaspilsētā Šantarskā tos pat dienas lakā ar uguni nesameklēt…

Viņš droši stūrēja svešo mašīnu pa nepazīstamo pilsētiņu un nekur nemanīja ne mazāko tvarstīšanas pazīmju. Vienu reizi garām pabrauca «visurgājējs» — pārāk lēni parastam darba braucienam —, bet vecajai «japānietei» nepievērsa nekādu vērību.

Vienalga Mazurs jutās nemierīgi — tiesa, pavisam cita iemesla dēļ. Viņš tik ilgi bija tiecies pie Mišas Somova, ka tā dzīvoklis neviļus likās kā apsolītā zeme. Bet, loģiski padomājot un atļaujoties saprātīgu aizdomu devu, kas gan īsti par Somovu jaunāko vispār zināms?

Divas reizes kopā ar viņu sēdējis pie pudeles Somova vecākā dzīvoklī — un Miša šķita labs puisis, bet tas vēl neko nepierādīja. Ari Volodjas mazā brālīša slavinājumi nebija nekāda garantija. No iespējamības teorijas viedokļa, ja Prohoram Pižmanas milicijā ir savi cilvēki — un tā noteikti ir —, viens no «kurmjiem» varētu būt arī Miša. Vienā mierā. Jaunībā mēs visi esam zelta puiši, bet, ieejot bargajā pieaugušo pasaulē un pazūdot ar visu galvu zem ūdens, iespējami dažādi varianti. Volodja, starp citu, skatīja brāli reizi gadā — un maz ticams, ka viņš uzreiz atzītos, ka sapinies ar kādu miljonāru un sācis tā labā strādāt…

īsi sakot, uzreiz jārēķinās ar iespēju, ka Miša var nodot. Kriminālizmeklēšanas inspektors — Prohora vajadzībām visnoderīgākā persona. Jāpieļauj arī tāds variants, ka Miša izrādīsies centīgs darbinieks, kurš pienākumu vērtē augstāk nekā simpātijas pret būtībā nejaušu paziņu. Abas versijas vienādi sliktas, vai nu pa pieri, vai ar pieri…

Bet citas izejas nav. īpaši ciniski spriežot, iet pie Mišas ir daudz drošāk, nekā ciest rūpes un raizes vienatnē. Ja radīsies kaut mazākās aizdomas, Mišu nebūs grūti neitralizēt, bet, ja viņš palīdzēs, dzīve kļūs neizsakāmi vieglāka… Kriminālās izmeklēšanas inspektoram, kuru Pižmanā pazīst katrs suns, nebūs grūti viņus nogādāt līdz stacijai un iesēdināt vilcienā, pa. ceļam itin viegli pārvarot visus šķēršļus un nogludinot sarežģījumus. Pie tam viņa dzīvoklī noteikti atradīsies tālrunis, un Mazurs varēs beidzot uzgriezt to vienīgo zināmo Šantarskas numuru. Ja kāds pacels klausuli, visas problēmas atrisināsies vēl ātrāk…

…Miša Somovs prata klausīties — kā jau labs profesionālis. Domīgi skatīdamies galda virsmā, viņš tikai paretam pacēla acis uz runātāju, pie tam pilnīgi nesaistīti ar stāstījumu, un Mazurs nekādi nespēja uzminēt, pēc kādas sistēmas tas notiek (ja tur vispār bija kāda sistēma). Jautājumus uzdeva reti — un katru reizi runa gāja par pamatdetaļām, par pašu svarīgāko.

Bez šaubām, viņš izskatījās drūms un saspringts. Bet tas jau vēl nenozīmēja, ka jādomā visļaunākais. Somova vietā būdams, arī Mazurs liktos samulsis un apstulbis, it kā kāds būtu no stūra iegāzis pa galvu ar putekļainu maisu…

Visu sarunas laiku viņš neizlaida Mišu no acīm, lai nepieciešamības gadījumā uzreiz spētu reaģēt bez mazākās žēlastības. Labi vēl, ka Somovs, ka pirms stundas apsēdās uz cietā krēsla, tā arī palika virtuvē — piecēlās tikai noņemt no plīts šņācošo tējkannu un izņemt no ledusskapja kādu iekodu.

—    Tas laikam arī viss, — Mazurs noteica, paņemdams krūzi ar galīgi atdzisušo tēju, un alkatīgi to iztukšoja. — Pārējais — krāšņas detaļas, bez tām var arī iztikt…

Somovs ielaida pirkstus pustukšajā cigarešu paciņā un, acis no ciemiņa nenovērsdams, iebāza vienu cigareti mutē. Mazurs saspringti gaidīja. Miša likās sasodīti līdzīgs vecākajam brālim — tikai gaišie mati biezāki un seja vājāka: miličus tagad, tāpat kā citus budžetniekus, piemeklējuši nolādētie algas aizkavēšanās prieki. Ar tādu rocību — pretstatā «jūras velnu» pārtikas specdevām — īpaši neuzbarosies. Ari dzīvokļa iekārta — nekas īpašs. Varbūt tas liecina viņam par labu? Ja darbotos Prohora interesēs, parādītos lieka naudiņa?

—   Nu? — Mazurs nepacietīgi pavaicāja. — Ko tu par to domā?

—   Kaut kāda fantastika, — Somovs nogrozīja galvu. — Kā videotrilleris…

—   Es ar šito fantastiku jau kuro nedēļu mokos, — Mazurs, skumji pavīpsnājis, atteica. — Volodjka sacīja, ka tu esi gudrs vecis, un man arī pašam tā vienmēr likās. Padomā pats. Es taču, piedod, neesmu ne jaunais narkomāns, ne atslēdznieks dclīriķis. Esmu pulkvedis, rēķinot sauszemes pakāpēs. Pie tam slepenā dienesta pulkvedis, pats zini. Jūras specdaļā šiziķus un fantazētājus neviens netur…

—    Un vicnigic pierādījumi — šie tetovējumi… — Somovs domīgi novilka.

—   Šie tetovējumi, velns tos rāvis, var man visu karjeru sabojāt, — Mazurs saviebās. — Kas nu mums aizliegts — tad šāda durstīšanās. Tad jau simtreiz labāk ģenerālim dzērumā cepuri piekakāt…

—   Kaut ko tādu no Volodjkas esmu dzirdējis…

—  Patiesību esi dzirdējis. Starp citu, ko šie tetovējumi īsti nozīmē? — Mazurs, visu laiku sēdējis uzrotītām piedurknēm, atpogāja kreklu un nodemonstrēja vēl staraino sauli.

—   Nu, tas nu ir vienkārši, — Miška pasmaidīja tikai ar lūpām. — Ap nazi apvijusies čūska — sodīts par slepkavību. Galvaskauss tādā svītrojumā — sodīts par laupīšanu.

—   Paskat, cik es esmu ašs… — Mazurs novilka. — Un kā ar sauli?

—   Garie stari — sodāmību skaits. īsie — termiņi.

Palūkojies uz krūtīm, Mazurs paskaitīja un nospļāvās:

—   Jā — «dzīve vienos priekos»… Bet datumi?

—   Te jau vairāk variantu. Kādus tik vēlies. Pirmā sodāmība, gads, kad pirmo reizi iekritis… Milzums variantu. Nav jau tik svarīgi.

—   Un roze uz gurna? — ierunājās Olga, kura gandrīz visu šo laiku bija klusējusi.

—   Lesbietc, — Miša nevilcinoties atbildēja.

—   Nelieši… — viņa nikni noteica, noteikti pēdējā brīdī norijot kādu treknāku lamuvārdu.

—    Bet tu parādi, parādi, — Mazurs mudināja. — Lai pilsonis priekšnieks pats savām acīm patīksminās… Nu, nekautrējies, laid tik bikses zemē… Lū-ū-ūk, tā. Nu kā, Miša? Joka pēc savai sievai to ietetovēju?

Miša neitrālā tonī atteica:

—   Vispār jau vēl jāpierāda, ka viņai pirms tam nekā tāda nebija…

—   Netici? — Mazurs nelabi samiedza acis.

—   Tikai apdomāju, cik tas viss sver. Tās dāmītes svaros, kura tiek attēlota aizsietām acīm, bezmēnu un nazīti atsvarā… Krimināllietas ierosināšanai, Kiril Stepanič, ar to nepietiks.

—   Kāda velna pēc man krimināllieta? — Mazurs paraustīja plecus. — Neesmu nācis pie tevis ne sūdzēties, ne taisību meklēt. Vienkārši pēc iespējas ātrāk jātiek no šejienes prom, tas ari viss. Jo mierā viņi mūs neatstās. Arī šeit tiem ir savi cilvēki, noteikti… Godīgā veidā mums ārā neizkļūt.

—    Tas nu gan… — Viņš vērīgi uzlūkoja Mazuru. — Vispār jau godīgs cilvēks pirmām kārtām metas pie likumsargiem…

—  Bet ja viņš ir no slepenā dienesta? — Mazurs noraustīja plecus. — Padomā pats — cik ilgi mēs nodzīvosim, atdodoties likumsargu rokās. Es jau neapgalvoju, ka te visi ir uzpirkti — tikai saku, ka līdz Šantarskai mēs nekādā gadījumā netiktu, tāpat kā mūsu apsardze… — viņš pazemināja balsi, cenzdamies runāt, cik iespējams, pārliecinoši. — Miša, es saprotu, kas šobrīd darās tavā sirdī. Pienākums ir svēta lieta. Bet tagad tādi laiki, ka arī pienākumi ne vienmēr precīzi jāizpilda. Es pat nedrīkstu dot mājienu, kādu operāciju tu izgāzīsi, nododot mani varas pārstāvjiem, bet tu labāk iedomājies, ka manā vietā te sēž Volodjka. Un atbilstoši rīkojies.

—     Varbūt piezvanīt viņam? — inspektora balsī jautās zināmas šaubas.

—    Šantarskā viņa nav, — Mazurs atmeta ar roku. — Bet ja tu drošības pēc palaidīsi muti manai priekšniecībai, tevi, piedod, pasūtīs pats zini kur. Konspirācijas dēļ. Tiesa, viņi tūlīt pat sāks rīkoties, tikai, kamēr nonāks līdz šejienei, visādas nejaušības var gadīties… No vajāšanas esmu kļuvis briesmīgi aizdomīgs, vēl trakāks par Lavrentiju Paliču. Man pat tālsarunu centrālē spiegi rēgojas, un vispār… Jūs ko, nemaz par lādu «Sinilgu» neesat dzirdējuši?

—   Kāpēc tad neesam? Tur, aiz Kaltatas, atrodas viņu atradnes. Bet tajā vietā, kuru uz kartes rādījāt, ierīkots kaut kāds guberņas pakļautības rezervāts. Reliktu augi vai kas tamlīdzīgs…

—     Ahā! — Mazurs apmierināts iesaucās. — Varbūt tur arī meklējama atslēga…

—   Nezinu. — Somovs paraustīja plecus. — Zeltu no atradnēm izved ar helikopteru, mūsu lidostā pārkrauj lidmašīnā, bet mūs tas neskar, tur cili spēki iesaistīti… Bet runājot par rezervātu — tam vispār nav nekāda sakara ar Pižmanu. Zinu tikai, ka tiek labi apsargāts, kā jau zinātniska vērtība. Ārzemniekus bieži turp vadā. Klīst baumas, ka zem rezervāta apmeklējuma izkārtnes importa naudas maisiem organizē smalkas lāču medības — guberņas valūtas avots, zelta dzīsla…

—    Nu, tas man labi zināms, — Mazurs atsaucās. — Ja kaut kas jānomaskē, nevajag noliegt vispār, bet palaist Dieva pasaulē tikai gabaliņu no kopainas, it kā informācijas noplūdi… Miša, tas viss bija lirika. Pasaki godīgi: ko varam no tevis sagaidīt?

Somovs nenovērsa skatienu no galda. Acis nepacēlis, pasmīnēja un caur zobiem novilka:

—    Nu, izpildot dienesta pienākumu, vajadzētu jūs aizturēt, lai pārbaudītu faktus un noskaidrotu dažus… atgadījumus.

—   Neiznāks, — Mazurs nopūtās. — Tu tikai, Dieva dēļ, nedomā, ka draudu vai apšaubu tavu profesionalitāti…

—   Mājiens saprasts. — Somovs pacēla skatienu.

—    Un ko tu manā vietā darītu? Ļautos sentimentam? — Mazurs bez mazākās nožēlas pavaicāja. — Vai tomēr glābtu sievu? Ne jau par

sevi rūpējos. Būtu es viens, uz pilsētu nemaz nenāktu, bet vālētu tik tālāk pēc azimuta… Bet es, redzi, mīlu šo nelgu. Un, lai nogādātu viņu drošā vietā, nežēlošu ne sevi, ne tos, kas stāsies ceļā…

—   Brīnums, kā jūs vispār līdz šejienei tikāt…

—   Nekā brīnumaina, — Mazurs gurdi paskaidroja. — Tā mums ar Volodjku mācīja — jādodas no punkta A uz punktu B, ja nepieciešams — tā, lai priekšā viss pašķīstu, bet aizmugurē dārdētu…

—   Arī praporščiki? — Somovs it kā nejauši izmeta.

—   Jau esi dzirdējis?

—    Kriminālizmeklēšana, un nebūs dzirdēts? Sakiet godīgi — vai

jūs?

—   Bet vai liecinieks ir?

—   Ir.

—   Melnīgsnējs, viss vienos tetovējumos? — Mazurs pasmīnēja.

—   Un piedevām ievainots.

Mazurs paskatījās viņam acīs.

—    Tādā gadījumā tas neesmu es. Gauži vienkārša iemesla dēļ,

Miša. Tādi puiši kā mēs ar Volodju šādā situācijā lieciniekus neatstāj, īpaši jau viegli ievainotus, kuri pēc tam var skaisti un tekoši pastāstīt, cik mēs esam slikti zēni. Ļoti labi mūs mācīja, tāpēc jau vēl esam dzīvi, divi vien palikuši, bet visi pārējie… Es liecinieku neatstātu. Vienkārši neprotu tādā situācijā haltūrēt. Kāds viņam ievainojums, šauts?

Somovs negribīgi pamāja.

—   Vai pistoli atradāt?

—   Nē. Stāsta, ka tu ar to esot iebēdzis taigā… Tas ir, es gribēju teikt, šāvējs. Nolicis gar zemi abus praporščikus, bet viņam satraukumā netrāpījis, jo tas paslēpies aiz mašīnas… <

—     Nu, kad es šauju, man nekad nav satraukuma. Viņš labi nokārtoja rēķinus, uzveļot visu uz mana kakla…

—   Un ar pārcēlāju arī viņš izrēķinājās?

—   Es taču tev sīki paskaidroju…

—   Tas vēl jāpierāda.

—   Bet vai tu vari pierādīt, ka es tajā mājiņā vispār biju? — Mazurs pavīpsnāja.

—   Jūs bez bārdas varbūt arī neatpazīs. Bet viņu? — Viņš pamāja uz Olgas pusi. — Milzums liecinieku, un visi jūs abus vienādi apraksta… tas ir, tagad skaidrs, ka tic bijāt jūs…

—   Varbūt ir liecinieki, kas redzēja, ka pārcēlāju novācu es?

—   Tādu gan pagaidām nav…

—   Un nebūs.

Somovs nosmīnēja.

—   Vai teltij gadījumā arī garām negājāt? Kur tic trīs līķīši? Pārāk zīmīga sakritība: trijās vietās līķi. Pie pārcēlāja bijāt, praporščikus jūs… Nu, vismaz pa purnu iegāzāt. Telts atrodas tieši pa vidu starp šiem abiem punktiem.

—     Starp citu, par telti, — Mazurs ierunājās. — Vai neko interesantu tur neatradāt? Interesantus stroķus, kādus godīgi pilsoņi prasti nelieto? Ko?

—   Atrādām gan, — Somovs, ilgi klusējis, beidzot atbildēja. — Nav ko slēpt, tas liecina par labu jūsu versijai. Ari pie pārcēlāja šis tas interesants atradās…

—   Tātad tici?

—    Vismaz visu notikušo var izskaidrot gan šā, gan tā. Un tas jau ir kaut kas… — Nobraucis ar plaukstu pār galda malu, viņš acīmredzot beidzot izšķīrās. — Es jau neticu jums, bet gan Volodjkam… — un greizi pasmīnēja. — Pie tam labi saprotu: ņemot vērā Volodjkas prasmes, man jūs uzvarēt nav ne mazāko izredžu, ar diviem pirkstiem ragā salieksiet. Tikai jūsu stāvokli tas, protams, neuzlabos. Vai ne? — Viņš bridi paklusēja. — Varbūt jums doties uz kara komisariātu?

—    Kas tad ir kara komisariāts? — Mazurs iesmējās. — Ja te atrastos pieklājīgs kara daļas štābs — tad cita lieta.

—    Tā gan, visi štābi te ir nejēdzīgi. Un karaspēka daļas arī. Bet vilcieni uz Santarsku kursē regulāri — reizi dienā, desmitos vakarā. Es runāju par pasažieru vilcieniem. Tā kā laika vēl… Bet man nu jāiet uz darbu.

—     Gribi, es tavā vietā papīru uzrakstīšu? Es, tāds un tāds, apņemos labprātīgi pieteikties pirmajā tuvākajā Šantarskas milicijas nodaļā.

—     Tās visas ir muļķības… — vaigiem noraustoties, Somovs paziņoja. — Izziņas, virsnieka godavārds… Jūs taču meklē, vai saprotat? Garums, kompleksija, acu krāsa, tetovējumi… Es runāju par čūsku un datumu. Arī sievu diezgan smalki aprakstījuši — gan meža ugunsdzēsēji, gan sacaurumotais rullētājs. Un ja pārcēlāja mājā labi pameklētu, arī tur jūsu pirkstu nospiedumi noteikti atrastos.

—    Ja kas, tad vedīs obligāti uz Santarsku?

—    Nav teikts. Mums te ir sava pilsētas tiesa. No vienas puses, pietiks laika sazināties ar priekšniecību… Bet no otras, varbūt jums laiku nemaz neatvēlēs… — Viņš saviebās un gandrīz vai skumji izdvesa: — Vajadzēja arī tam nākt pār manu galvu…

—    Labāk aizmirsīsim savus dažādo krāsu uzplečus un papļāpāsim kā divi veči, — Mazurs ierosināja. — Reiz es tavam brālim dzīvību izglābu, tad nu tagad tava kārta norēķināties…

—    Kas lad teica, ka nenorēķināšos… — Somovs nikni un nervozi atcirta. — Teicu jau, Volodjkas dēļ… — Viņš atkal pārlaida vērīgu skatienu Mazura augumam. — Pistoli nodosiet?

—   Nu nē. Kā dziedāja manā jaunībā, grūti ciemā bez nagana…

—   Neuzticaties?

—   Ne jau tur tā lieta. Tev es uzticos…

—   Tad palieciet tepat un ārā uz ielas degunu nebāziet. Ap septiņiem es no dārziņa paņemšu meitu, maza vēl, neko nesapratīs. Mums te vēl komunisma paliekas saglabājušās — tai skaitā ari bērnudārzs…

—   Un sieva?

—   Viņa jau no rīta dežurē. Ik pēc divām diennaktīm. Pie ugunsdzēsējiem par dispečeri. Vispār līdz vilcienam kaut kā izvilksiet, jāpadomā vēl arī, kā jūs tajā iebāzt, nepiesaistot lieku uzmanību — stacija mūsu puiši civilajā jau otro dienu grozās… Nu, tikko aiziešu uz darbu, mēģināšu vienu otru izprašņāt. Ir viena interesanta ideja.

—   To nu gan labāk nevajag, ko? — Mazurs iebilda. — Es domāju, prašņāšanu. Sāks vēl kāds nervozēt…

—   Jūs tomēr uzskatāt?

—    Uzskatu. Nevar, Miša, tāds mednieku rezervāts zelt bez problēmām vismaz divas sezonas bez kārtīga aizsega. Ābeces patiesība…

—   Es jau arī neesmu zaļknābis.

—    Ticu, — Mazurs piekrita. — Un kā vēl ticu. Tikai tādās lietās zaudē ne jau zaļknābji, bet tic, kuri meklē uz labu laimi, kamēr pretinieks jau iepriekš zina, ka spēlē kāds iejauksies… Miša, es runāju nopietni. Labāk klusi un mierīgi nodzīvosim līdz vakaram, tad apsēdīsimies un visu kārtīgi apsmadzeņosim…

Iegājis Somovam līdzi istabā, viņš ievēroja, kā tas nesteidzīgi apģērbjas un piestiprina ieroča maksti. Sajutis skatienu, inspektors atskatījās.

—   Uzmanāt?

—   Muļķības, — Mazurs atteica. — Tikko iziesi no dzīvokļa, es vairs nespēšu tevi kontrolēt… Tā kā viss balstās uz uzticību. — Viņš atskatījās uz tālruni. — Vai pilsētas?

—   Kā lad. Gribat piezvanīt?

—   Pamēģināšu. Kāds lev numurs?

—   Septiņi, divdesmit pieci, trīsdesmit divi. Var caur automātisko, mūs nesen pieslēdza. Vispār, ledusskapi kaut kas ir, ja gribat — paguliet, tikai no dzīvokļa ārā — ne soli. Ap septiņiem atgriezīšos. — Viņš paņēma no skapīša tumši sarkanu motociklista ķiveri. — Jau kopā ar meitu.

—   Tikai nesāc tur nevienu izprašņāt, ko?

—   Labi jau, labi… — viņš noraizējies atmeta ar roku un aizgāja.

Sestā nodaļa katram savs krusts

Noklakšķēja automātiskā slēdzene. Mazurs, steigšus atgriezies virtuvē, pielipa pie loga. Somovs dzīvoja nomalē, pelēkā paneļu piecstāvenē, kam apkārt valdīja visai patriarhāla atmosfēra — no virtuves pavērās skats uz milzīgu sakņu dārzu, kam līdzās divās rindās slējās dēļu šķūnīši (aiz kuriem arī Mazurs bija paslēpis mašīnu). Ahā, rau, arī Miša parādījās, atslēdza vienkāršo piekaramo atslēgu, izstūma vecu ķiršsarkanu «javu» ar blakusvāģi un, otrajā piegājienā iedarbinājis, aizbrauca.

Pagalmā ne dvēseles. Mazurs apsēdās pie galda, ielēja sev krūzē atdzisušo tējas stiprumu, nedaudz atšķaidot ar remdeno ūdeni. Šausmīgi gribējās gulēt, bet nācās paciesties.

—   Domā, nenostučīs? — Olga pavaicāja.

—   Jums nu gan, kundze, leksika… — Mazurs noņurdēja. — Neesmu jau Dievs Tas Kungs, lai nekļūdīgi saskatītu katru dvēseles stūrīti. Skaidrs tikai viens: kā rakstīts vecos romānos — dvēselē viņam ritēja iekšēja cīņa. Ritēja, galvu varu likt ķīlā… Un ļoti gribas ticēt, ka uzvarēja brāļa mīlestība, tas ir, mīlestība pret brāli…

Iegājis istabā, viņš pacēla tālruņa klausuli un sāka cītīgi griezt ciparripu — starppilsētu kods, Šantarskas kods, turienes numurs… Trīs reizes to atkārtoja un katru reizi saklausīja pretīgi īsos pūtienus. Diemžēl tas vēl neliecināja, ka Šantarskā kāds no puišiem pļāpā pa tālruni — visai iespējams, ka vainīga automātika, kas varēja būt ne visai kvalitatīva, bet, ja godīgi, galīgi nekvalitatīva…

Viņš piezvanīja vēlreiz — aizņemts. Vēlreiz — tagad gandrīz piecas minūtes skanēja garie pūtieni, kam vajadzēja nozīmēt, ka otrā vada galā neviens nevēlas pacelt klausuli.

—   Varbūt uzgriez «07», — Olga ierosināja.

—    Pagaidi, — Mazurs atteica un, nometis klausuli, ātri devās uz virtuvi.

Pavilka uz āru baltā virtuves skapīša atvilktni — tā arī ir, Mazurs atslēgu saišķi ievēroja jau tad, kad Miša tur meklēja karotes. Viņš izgāja gaitenī — pareizi, dublikāts, bet šī noteikti no šķūņa…

—    Ejam, — viņš pasauca, paķerdams no gaiteņa skapīša mazo spogulīti.

—   Uz kurieni?!

—   Ejam, es saku! Apsien lakatu…

Aizcirtis durvis, viņš pirmais metās lejā. Cenzdamies nesteigties, devās aiz šķūņiem. Aizslēgtā mašīna atradās vēl turpat. Apsēdies pie stūres, viņš ar galvas mājienu lika Olgai iekārtoties līdzās, ieslēdza atpakaļgaitu, bet tālu nebrauca — apstājās pagalmā pie Mišas šķūņa.

—   Kāpēc? — Olga pavaicāja.

—  Pašļūc zemāk, lai tevi no ārpuses neredzētu, — Mazurs izrīkoja. — Nedaudz pagaidīsim. Viss izšķirsies jau pirmajā stundā — ja viņš grib mūs iegāzt, ilgi nevilcināsies…

«Un ja sāks kādu izprašņāt, arī nebūs ilgi jāgaida,» viņš domās piebilda, atvērdams bagāžnieku. Instrumentu tur bija pietiekami. Strādādams bez steigas, normālā ritmā, Mazurs noskrūvēja priekšējo un aizmugurējo numuru un iesvieda bagāžniekā. Pārgājis pie priekšgala, uzslēja motora pārsegu un salika blakus ritenim visus atrastos instrumentus, radīdams iespaidu, ka te ož teju vai pēc kapitālā remonta. Un ienira zem pārsega, uzstatīdams spogulīti tā, lai varētu saskatīt mājas ieejas durvis.

Viņš bezmērķīgi paklaudzināja ar atslēgu pa cilindru bloka vāciņu — tikpat no malas nevarēja precīzi noteikt, ar ko nodarbojas līdz vidum neredzamais cilvēks. No tiesas kaut ko atskrūvēt tomēr neuzdrošinājās — ja notiek kas negaidīts, mašīnai jābūt kārtībā…

No malas viss izskatījās mierīgi un nekādas aizdomas neradīja — vecis laiski un nesteidzīgi ņēmās ap nobrauktu mašīnu, bieži uzsmēķēdams un paspārdīdams riteņus, skaidri liekot saprast, ka japāņu ražojums, uzsācis streiku pēc tikšanās ar Sibīrijas ceļiem un tagad salūzis galīgi. Uzdevumu atviegloja tas, ka apkārt neviens neslaistījās un arī logos, kā rādīja spogulis, neviena ziņkārīga seja neparādījās. Tādās pilsētelēs kā laukos — no rīta visi aizņemti, bet pensionāres uz soliņa pie mājas parādās vairāk uz vakarpusi.

Olga sēdēja klusi kā pele. Mazurs cītīgi klabināja instrumentus, laiku pa laikam atskrūvēdams kādu skrūvīti un tūlīt pat atkal ieskrūvēdams to atpakaļ. Kad atskanēja mašīnas motora troksnis, viņš ienira zem pārsega, bet spogulītī parādījās tikai nodzīts vecā modeļa «Moskvičs», kas apstājās vienu ieeju tālāk par Mišas ārdurvīm. Arā izkāpa iesirms pensijas vecuma vīrelis izbalojušā brezenta apmetnī un sāka nest pagrabā tukšus maisus — visi ar zemēm, laikam vesti kartupeļi. Desmit minūtēs ticis galā, viņš atkal aizbrauca.

Pagāja vēl ceturtdaļstunda — un atkal parādījās mašīna, aizsargkrāsas «uaziks» bez pazīšanās zīmēm. Bet iekšā sēdēja divi formas tērpos. Neviļus ievilcis galvu plecos, Mazurs pieliecās tuvāk spogulītim un ieraudzīja, ka Miša pa galvu, pa kaklu iemetas iekšā mājā. Otrs palika pie stūres — pēc aizturēšanas mēģinājuma kaut kā neizskatījās, lai nu kurš, bet Miša gan lieliski zināja, ka pret Mazuru jāsūta pāris vadu bruņuvestēs, papildus pievienojot uzbrucējiem paredzētu ātrās palīdzības mašīnu… Vai arī te bija kādi slazdi? Nē, kādi gan slazdi?

Uzmanību! Otrs braucējs izrāpās no mašīnas — pēc izskata vecāks par Mazuru, kailu galvu, ar majora uzplečiem — bridi pamīņājās, un Mazurs skaidri uztvēra apkārt raidītos neatlaidīgos skatienus. Seja masīva, ļauna — vai arī tā tikai, no slēpņa skatoties, likās nodzītam zvēram?

Majors iegāja mājā. Mazurs uzreiz piegrieza kārtējo skrūvīti un sažņaudza rokā atslēgu, lai zibenīgi varētu nomest, ja piepeši būtu jālec mašīnā. Nedaudz pārbīdīja spogulīti.

No mājas iznāca majors, nekavējoties devās pie mašīnas… un aizbrauca! Lai cik tas arī nebūtu riskanti, kājas pašas Mazuru aiznesa pie nama. Jau pa ceļam izvilcis no kabatas atslēgu, viņš uzskrēja augšā, lēkdams pāri trim pakāpieniem uzreiz.

Miša gulēja lielajā istabā — ar seju uz leju, atmetis sānis elkonī saliekto labo roku, it kā pēdējā brīdī būtu nojautis ko nelabu un mēģinājis aizstāvēties. Aizlicis rokas aiz muguras, Mazurs pieliecās. Formas krekls izrauts no biksēm, atpogāts, svārki, nevērīgi nomesti, mētājās vīstoklī uz krēsla, turpat atradās arī ieroča maksts. Viena lode trāpījusi mugurā tieši pretim sirdij, otra — pakausī, kontrolšāviens… Čaulīšu nekur nebija. Noteikti šauts ar klusinātāju, citādi troksnis būtu dzirdams ari pagalmā, apkārt tikai klusums…

Ņemties ar pirkstu nospiedumiem vairs nebija laika. Mazurs tikai noberza ar piedurkni slēdzeni un durvju rokturi no iekšpuses un ārpuses, tad klusi aizcirta durvis un metās lejup. Pagalmā pārgājis uz soļiem, nolaida pārsegu, aizvēra bagāžnieku un, nepapūlēdamies pat savākt pa zemi izsvaidītos instrumentus, līgani nospieda sajūgu. Jau izbraucis uz ielas, tālumā pamanīja dzelteni zilo mašīnu, kura tuvojās bez signāluguns zibšņiem un sirēnas kaukšanas — ātrumu nesamazinot, tā pabrauca garām Mazuram, un viņš paspēja saskatīt, ka «uaziks» pilns ar miličiem. Tas, kurš sēdēja blakus šoferim, sažņaudzis rokās īsu automātu un gluži atņirdzies medību azartā.

Mazurs nedaudz piedeva gāzi.

—   Ko, vai viņu… — Olga klusi ierunājās.

Viņš tikai pamāja ar galvu, nenovērsdams skatienu no ceļa. Benzīna pamaz, velns, vajadzētu uzpildīties, bet kur tagad meklēt benzīntanku…

Miša tomēr sācis izprašņāt, laikam domāja, ka rīkojas gudri un piesardzīgi — bet tāds nu viņam liktenis, uzreiz uzskrēja virsū tam cilvēkam. Varbūt pat ne liktenis — vienkārši precīzs Prohora aprēķins, nosēdinot savu «kurmi» tādā vietā, lai neviens garām nepaietu un visi jautājumi beigās nonāktu tieši pie viņa.

Majors reaģēja zibenīgi. Acīmredzot nospēlēja kaut ko tādu: «Miška, drāžam pie tevis uz mājām, tev jāpārģērbjas civilajā, iesim uz operāciju, pēc tam visu paskaidrošu, tagad nav vairs nevienas liekas sekundes…» Kaut ko tādu — skaidrs taču, ka Somovs sācis steigšus izģērbties…

Kāpēc tas maita, majors, uzreiz nepaķēra līdzi veselu vadu ar automātiem? Tāpēc, ka nav muļķis un lieliski zina, ko medī. Visticamāk, jau iepriekš paredzēja — Mazurs kā piesiets kazlēns tīģeru medībās istabā nesēdēs. Tā taču galu galā ir vienkārša cilvēces patiesība… Un neinformētus ļaudis arī iejaukt nebūtu prāta darbs, vai nu maz kas varētu atrasties Mazura kompānijā, nāktos vēl izskaidroties…

Jāatzīst, ka majors izvēlējies sev visizdevīgāko variantu. Tagad viņš pilnīgi skaidri zina, ka Mazurs te, Pižmanā, nav saistīts ne ar vienu ietekmīgu personu, visi sakari aprobežojās ar Somovu un bēgļi joprojām palikuši vajāto pozīcijās. Tagad mierīgi var abu pazīmes (it kā iegūtas no uzticama operatīvā avota) paziņot visam personālsastāvam, piebilstot, ka meklējamie ir apbruņoti un bīstami. Nu vairs neviens nebūs ne jāuzpērk, ne jāpiespiež ignorēt pienākumu — jebkurš godīgs un par patiesajiem cēloņiem neinformēts Pižmanas pogainais nevilcinoties nošaus inspektora Somova slepkavas, tikko tiks izrādīta kaut niecīgākā pretestība, un no likuma viedokļa rīkosies absolūti pareizi. Tā pat labāk un drošāk, nekā uzreiz sūtīt uz dzīvokli veselu grupu. Tagad skaidri zināms, ka bēgļi slēpjas Pižmanā un apkrāvušies ar svaigu līķi…

Interesanti, kāpēc Somovs neko nebilda par teltī atrasto Šantarskas milici? Būtu pavisam cita attieksme… Tātad neviens nezina, ka viens no liem trim bijis milicis. Acīmredzot visa informācija gājusi caur majora rokām, kurš šejienes hierarhijā laikam nebūt neatrodas pēdējā vietā. Vispār jau nekā dīvaina — guberņas pilsētas slepenā grupa, par kuru informēts tikai viens vai divi vietējie priekšnieki…

Sūdīgi, it kā runa būtu par kādu citu, vienaldzīgi nodomāja Mazurs. Paslēpties nav kur, pa pilsētu ilgi nepastaigāsi, stacijās līst bezjēdzīgi, ar mašīnu bēgt vēl riskantāk, pat pieskrūvējot atpakaļ numurus… Atliek tirgi un preču vilcieni, bet arī tur gaišā dienas laikā īpaši negrozīsies. Viens viņš noteikti riskētu, bet kur gan ar Olgu? Ejošā vilcienā viņa neielēks, ārā arī netiks…

Spēji nobremzējis, viņš lēni piestūrēja mašīnu pie garas koka barakas malējā posma, kur bija pamanījis veikala izkārtni. Izrausis no kabatas saņurcītu naudas vīstokli, atlasīja dažas lielākas tēvzemes kupīras un pasniedza Olgai.

—    Paņem somu un dodies. Ātri, bet bez steigas. Nopirksi kādas divdesmit kārbas, ņem tikai metāla. Desu, sieru, visu, kas būs… Sērkociņus tā pavairak, arī smēķus… Marš!

Uzreiz visu sapratusi, viņa notrīsēja, acīs parādījās drūma nolemtība, tomēr neko neteica un padevīgi devās uz lieveni. Žēl, ka izmetām plītiņu, Mazurs nodomāja. Bet kurš tad varēja zināt…

Atliek tikai viens — iet iekšā taigā un kātot līdz pašai Šantarskai. Pa taisno būtu kilometri četrsimt, bet te jau vairs tā neiznāks: ciemati, meža darbi, mākslīgu klajumu vairāk nekā pirmatnēju biežņu. Pat nevar uzreiz pateikt, vai tas atvieglos viņu dzīvi vai sarežģīs. Iespējams, Prohora rokas tik tālu nesniegsies, lai sarīkotu medības visas guberņas mērogā, toties milicija gan, izložņājusi Pižmanu no augšas līdz apakšai un neko neatradusi, noteikti sazvanīsies ar guberņas vadību un izziņos meklēšanu…

Pa ielu gaudodama aizdrāzās milicijas mašīna, bet pagalmā, protams, neiebrauca. Iespējams, kāds tomēr būs pamanījis sētā ilgi nīkstošo «japānieti» — viņi taču noteikti apstaigāja dzīvokļus, visus iztaujāja… No mašīnas jātiek vaļā… Bet vispirms jānokļūst tuvāk taigai.

Iznāca Olga, smagā soma viņu bija gluži sašķiebusi. Iegrūdusi to aizmugures sēdeklī, viņa, smagi sēkdama, atkrita blakus Mazuram.

—   Visu izdevu, toties…

—   Tā jau ir, — Mazurs nospiezdams sajūgu, noburkšķēja. — Palaid tik jūs, sievietes, uz veikalu…

—   Uz kurieni tagad?

—   Uz taigu.

—   Tā jau sapratu, bet ļoti negribas…

—   Bet ko tu piedāvā? Redzi nu…

Viņš brauca turp, kur uzreiz vairāki augsti skursteņi izvirda briesmīgas dūmu grīstes — ceļš tur strauji virzījās uz augšu. Pižmana, protams, nebija Roma uz septiņiem pakalniem, tomēr pāris privātmājām apbūvētu augstieņu, no kurienes pavērot apkārtni, atradās.

Kreisajā pusē pastaigājās milicis ar zizli. Piebremzējis Mazurs nogaidīja, kad pārbaudītājs pievērsīsies pretimbraucošajam «Moskvičam» un, piedevis gāzi, aiztraucās prom. Palūkojies spogulī, ievēroja, ka seržantam uz kreisā pleca melnē maza rācija — slikti, arī līdz šejienei atnākusi civilizācija…

—     Vai pistoli neesi pazaudējusi? — viņš, galvu nepagriezdams, apvaicājās.

—  Tu mani apvaino. Viss kabatās: gan pistole, gan patronas. Vai tad…

—   Nē, ņē, — viņš steigšus iebilda. — Tikai nedomā sākt šaudīties pilsētā…

Pabraucis garām malējām mājām, Mazurs apturēja mašīnu pie pašas kraujas. Dūmeņu pakājē — drūmas, apkvēpušas fabriciņas būves, no plašā pagalma stiepjas ārā sliedes, savienodamās ar tālē izzūdošu atzaru. Protams, tas ved uz Šantarsku, pat skumji paliek, bet kā gan lai uzrāpjas uz cisternas (tieši šobrīd vesela karavāna slīdēja laukā no pagalma), ne jau teritorijā, pie tam viņi taču iztālēm būs saredzami, paziņos pa rāciju mašīnistam, apturēs sastāvu un nojūgs…

Bet aiz dzelzceļa — taiga. Tieši tas, kas vajadzīgs. Tātad atliek tikai šķērsot, rau, to šauro upīti govs mēslu krāsā — par laimi tur redzams arī garš betona paneļa tilts —, drošības pēc apmest līkumu rūpnīcai, pariņķojot starp noliktavām, un tad arī būs sliedes, bet aiz tām — taiga…

Pirmo programmas daļu viņš izpildīja veiksmīgi — tiltam pārbrauca pāri ātri. Un tad piepeši tālu aizmugurē iegaudojās sirēna, ilgi un uzstājīgi kā kaķis, kam uz astes uzmesta kumode. Gaudas tuvojās — un, kas jau sliktāk, priekšā un kreisajā pusē tūlīt atskanēja tikpat spalga un nebeidzama kaucoņa…

Sakodis zobus, Mazurs dzina mašinu uz priekšu. Nogriezties nevarēja — abās pusēs stiepās saplaisājušu betona plātņu žogi ar apaļiem caurumiem augšmalās. Aizmugurē ārdījās sirēna. Atcerēdamies nobraukto ceļa gabalu, viņš vairs nešaubījās, kam vajātāji dzenas pakaļ — pretējā gadījumā butu nogriezušies pie siltumtrases, citu pagriezienu nebija…

Burtiski milimetra attālumā mašīna samijās ar nesteidzīgi pretējā virzienā velkošos «Kamazu», kurš stiepa līdzi pelēku divdesmittonnīgu konteineru ar ārzemju marķējumu. Labajā pusē pazibēja caurlaides telpa ar kaut kādu izkārtni, kuru viņš steigā nepaspēja izlasīt. Sirēnu kaukoņa tuvojās. Tā, kura gaudoja priekšā, uz kādu laiku pieklusa un tad atkal iekaucās. Pietuvojās arī kaukoņa no kreisās puses.

Betona žogu krustojums. Mazurs spēji nogriezās pa labi, nežēlīgi svilinādams bremžu klučus. Kāds vatenī pēdējā brīdī izvairījās no riteņiem, sākdams kliegt un vicināt dūres. Vēl viena caurlaide. Dzelzs vārti, ārā brauc zils «Z1L-130» — Mazurs paspēja tam apbraukt apkārt, atstājot kā šķērsli starp sevi un vajātājiem. Viņam tikai likās, vai labajā pusē tiešām atskanēja šāvieni? Varbūt izpūtes gāzes? Patālu…

Hopā! Atbraukuši… Priekšā smalks strupceļš, abās pusēs betona sienas, bet pretim pazemi metāla vārti, kas nostiprināti ar sarūsējušu atslēgu un, spriežot pēc apkārt sazēlušās augstās zāles, nebija kustināti vismaz no pavasara. Aiz vārtiem stiepās kārtīga ķieģeļu noliktava, virs platajām durvīm koka nojumītes, līdzās kravas mašīnas… Mazurs drudžaini centās atcerēties, ko saskatījis no kalna virsotnes, mēģinot sasaistīt ar konkrēto apkārtni. Ja pa labi un tad taisni…

—   Ārā! — Mazurs pagrūda Olgu.

Pagalmā neviena nebija. Kreisajā pusē, pavisam tuvu, spalgi notarkšķēja automāta kārta — tagad vairs nebija ne mazāko šaubu, kādas nu izplūdes gāzes… Un divi pistoles šāvieni — šķiet, «TT», «Makaram» tā^kā par skaļu… Kas tur notiek?

Olga, plēšot drēbes un nosmērējoties ar rūsu, centīgi rausās augšup. Mazurs pagrūda viņu uz augšu, vienā rāvienā uzstumdams uz malas… Nolādēts! Pistole, izslīdējusi no kabatas, nokrita zemē pagalmā.

Sirēna jau gaudoja pavisam tuvu. Atvēzējies Mazurs pārmeta otrā pusē somu un kā kaķis pārskrēja pāri rūsainajiem šķēršļiem, tik tikko ievērodams, kā skaļi iztrūkst pogas. Kamēr Olga vēl rāpās lejup, viņš jau atradās zemē un, pastiepis rokas, klusi pavēlēja:

—   Lec!

Notvēris uzstatīja kājās un iebāza savas vējjakas kabatā arī viņas šaujamo. Uzmeta plecā smago somu un paskatījās apkārt. Neviena. Atlēca sānis pa labi, aiz žoga.

Sirēnas gaudas, kas traucās tieši šurp, piepeši nogriezās pa labi, vārtiem tā arī nepietuvojušās — kā tad, tajā krustojumā… Bet domāt nebija laika. Parāvis Olgu aiz piedurknes, Mazurs ar acīm norādīja virzienu, un abi sāka virzīties gar noliktavu. Sirēnu gaudas, liekas, saplūda vienā punktā un tur arī apklusa. Mazuram pirmo reizi iešāvās prātā, ka vajāt varēja arī kādu citu — bet tas vairs nebija svarīgi, taiga pavisam tuvu…

Viņš palūkojās gar stūri. īsts noliktavu labirints, kaut kur netālu rēja suns, dārdinot tika pārvietota krava. Pāris sekundes Mazurs apdomāja, uz kuru pusi nogriezties.

Un devās pa kreisi. Viņi soļoja, līdz atdūrās pret žogu — atkal betona. Vienā vietā sakrautas kastes — īstas kāpnes. Trijos lēcienos uzsteidzies augšā, Mazurs piesardzīgi izslēja galvu. Tieši pretim — tāds pats žogs un šaura brauktuve, kur pat divas vieglās mašīnas nesamītos. Labajā pusē metrus trīssimt tālāk žogi beidzās, bija saskatāmas sliedes un elektriskā vilcējstieņa balsti. Turpat netālu dirnēja balta «Taurija» ar iebuktētu spārnu. Ko tad tā te meklē? Ek, viena alga… Mašīna gatava lietošanai, iekšā sēž tikai viens vīrs… Lai gan, nav vajadzīgs. Labāk šķērsot sliedes un taigā iekšā… Viena nejauša liecinieka dēļ jau nemetīs līkumu?

Mazurs noliecās un pastiepa lejup roku — lai somai īsāks kritiens un saceltos mazāks troksnis. Viņš nolēca zemē, pietupās, atkal izslējās. Pastiepa rokas pretim Olgai.

Noklabēja mašīnas durvis. Mazurs pagriezās turp un sastinga.

Pie viņiem skrēja garš, īsi apcirpts puisietis zils džinsos un ādas jakā, zem kuras rēgojās jūrnieku krekls. Mazurs jau iztālēm ievēroja uz viņa plaukstu virspusēm komplicētus tetovējumus un aizdomīgi pietūkušo bikšu kabatu.

Viņš sagatavojās. Bet skrējējs jau pa gabalu sāka klaigāt, izmisīgi blietēdams sev ar dūrēm pa galvu:

—   Ko stāvai, … un …? Veicīgi vāģī, dūži jau tepat aiz stūra! … ! Visi iekritīsim!

Izlemt nācās sekundes simtdaļās. Mazurs paķēra somu un, gandrīz vai vilkšus raudams līdzi Olgu, metās pakaļ lamzakam — bet tas, ik uz soļa atskatīdamies, viņus steidzināja, gāzdams caur zobiem virsū veselas lamu straumes. Pēc slazdiem neizskatījās — ticamāk, ka puisim vienkārši misējies. Acīmredzot Mazurs gadījies tieši tai tikšanās vietā, kuru mainīt nedrīkst.

Lamzaks jau sēdēja pie stūres. Iestūmis iekšā Olgu — priekšā labais sēdeklis bija izņemts —, Mazurs iesvieda pakaļ somu, ielēca pats un vēl nepaspēja aizcirst durvis, kad jau mašīna drāzās prom. Caur sakostiem zobiem šņākdams kaut kādas lamas, lamzaks nogriezās pa labi, brīdi braukdams paralēli sliedēm, tad pagriezās vēlreiz, raustīdams mašīnu tik neganti, ka Mazurs ar Olgu vienā laidā gāzās viens otram virsū. Uzbraucis uz asfalta, viņš drāza prom, cik ātri vien spēja — kā Mazurs secināja, metot lielu līkumu vietai, kur pavisam nesen gaudoja sirēnas un skanēja šāvieni.

Pēc brīža viņš nedaudz palēnināja gaitu un atskatīdamies nozibināja divus zelta kronīšus.

—   Apdirsāties?

—   Tā nekas, — Mazurs atturīgi atbildēja, slepus paspiezdams Olgai roku un uzmezdams daudznozīmīgu skatienu.

—   Uz jums vālēja?

—   Nu ne jau uz tevi, — Mazurs pielāgojās sarunas tonim. — Tu taču stāvēji…

—   Stāvēju! Neesmu jau no dzelzs. Kad sāka šaut, domāju, ka ar tevi ir cauri… No kurienes sievišķis?

—   Ne no kurienes. Skaties labāk uz ceļu.

Lamzaks vēlreiz ātri pašķielēja uz Mazuru.

—   Patiešām neiedomājami ašs… Labi, nav jau mana daļa. Kas un kā, paši ar Krustu sarunāsiet… Ahā!

Viņš spēji nobremzēja — apkārt pletās tās pašas vienmuļās betona sienas — un, izvilcis kaut ko no sēdekļa apakšas, pamāja Mazuram.

—   Palīdzi!

Viņi zibenīgi uz abām durvīm uzlīmēja caurspīdīgas līmlentes ar lieliem melniem burtiem: «AVĀRIJAS — PILSĒTAS GĀZE». Kad abi ielēca atpakaļ mašīnā, puisis sameklēja dzeltenu signāllampu un, izbāzis roku ārā pa logu, uzmeta bāciņu uz jumta un ieslēdza — motora pārsegs uzreiz iemirdzējās blāvi citrondzeltenos zibšņos.

—   Tagad vālēsim… — viņš, iedarbinādams mašīnu, pavīpsnāja. — Krustam jau nav galva, bet padomu nams… Klau, Drakon, bet kāpēc tu drāz no ziemeļiem? Tāds troksnis sacelts…

—   Tāpēc, ka iznāk perpendikuls, — Mazurs svarīgi noteica.

Puisim ar to pietika, viņš paraustīja plecus un noburkšķēja:

—    Tava darīšana. Tikai troksni esi sacēlis pamatīgu, un līķus saštancējis… Kam tāda greznība? Krustam nepatiks.

Mazurs neatbildēja — jau sen bija sapratis, ka šoferis viņa nezināmajam dubultniekam skaitījās tikai pakalpiņš, tāpēc vairāk stingri un noslēpumaini klusēja. Mašīna zibsnīdama kaut kur drāzās, ignorēdama gandrīz visus satiksmes noteikumus, bet pretimbraucošie «visurgājēji» likās kurli un akli. Acīmredzot izvēlētais segtēls nevainojami saskanēja ar vietējām reālijām, tādējādi sasniedzot izvirzīto mērķi.

Slazdi tic nevarētu būt, Mazurs nodomāja. Drīzāk stulba sakritība, kādas dzīvē gadās biežāk, nekā tiek uzskatīts. Neviena dzīva dvēsele nespētu paredzēt, ka viņi abi ar Olgu ieskries tajā pagalmā, nogriezīsies tieši tur, kur nogriezās, un nonāks pie «Taurijas», kura tobrīd gaidīja noslēpumaino Drakonu. Tā kā no superviltīgiem slazdiem te nebija ne smakas — viņi vēlāk taču pabrauca garām tieši tai vietai, kur Mazurs būtu līdis pāri, pagriezdamies uz pretējo pusi, un tur nebija ne mašīnu, ne arī cilvēku… Nejaušība. Tiesa, nebija visai skaidrs, kas konkrēti lamzaku maldināja — Olgas klātbūtne, piemēram, viņu pārsteidza, bet vienalga ne mazākās šaubu ēnas… Kas tad? Tetovējumi? Apģērbs? Vieta? Patiesi, neviens svešs šai vietā neparādītos…

Un veda viņus uz kaut kādu midzeni. Lai to saprastu, nemaz nav jābūt ģēnijam. No vienas puses, nelādzīgi — šī vieta var būt milicijas kontrolē. No otras — nav nemaz tik briesmīgi. Midzenis nozīmē patvērumu. Maz ticams, ka Drakonu tur nepacietīgi gaidītu daudz cilvēku. Lai cik viņu arī nebūtu, «jūras velnam» tic nekaitēs, bet savs labums noteikti radīsies — informācija, drēbes, nauda, iespējams, ari dokumenti… Vispār varēs dabūt visu, kas atradīsies kabatās un mājā.

Galīgi nomierinājies, viņš vairs nepievērsa uzmanību tālajām sirēnu gaudām.

—    Drakon, bet vai tu gadījumā šorīt nevienu neesi novācis? — lamzaks pasmīnēja.

—    Tu runā, bet neaizraujies, — Mazurs atcirta. — Pārāk daudz pļāpu.

—   Beidz, tas no nerviem… Vai Žurka piedalās?

—   Kā tad, — Mazurs atbildēja. — Nosaucies, glābēj.

—   Karabass, — lamzaks atteica. — Lai mani, bļāviens, Karabass. Vienreiz velns dīdīja sapīties ar šmari Malvīni… Lai mani, bļāviens! Pēc pases, Malvīni. Tā arī pielipa.

—   Tad jau vajadzēja Pjero, — Mazurs nosmīnēja.

—   Nu ne-e… Pjero — mūsmēlē, Petjka, bet tur ari līdz «petuham» nav tālu. Karabass skan kaut kā autoritatīvāk. Gan jau viņš Malvīni uzšmorēja, tikai bērneļiem to nestāsta…

—   Vai ilgi vēl?

—   Ha! — viņš labpatikā pat nošmaukstinājās. — Gandrīz jau esam galā. Kaifs, kad iedomājos, ko tu tūlīt ieraudzīsi un kā novērtēsi… — Spēji nogriezies pagalmā, viņš sāka virzīties gar vecām, nomelnējušām divstāvu dēļu mājām. — Re, tūlīt redzēsi, kreisajā pusē, paskaties…

Mazurs pagriezās uz kreiso pusi. Otrā ielas pusē pazibēja trīsstāvu ķieģeļu māja, noteikti pirmsrevolūcijas, — un pie ieejas stāvēja dzelteni zils «uaziks».

—   Tad tā ir… — Mazurs iesāka.

—   Pilsētas dūzene! — Karabass ierēcās. — Astoņdzīvokļu mājā — trīs pogaino ģimenes. Tu ko, Krustu vairs neatceries? Galva… Tūlīt apslacīsit tikšanos, pavērsit aizkarus un Pavļuka logā ieskatīsities! O, kaifa vietiņa! Nadjka uz mēnesi noīrēja, kā godīga īrniece… Bet tu jau Nadjku nepazīsti, viņa ar Krustu tikai kādu mēnesi nabām trinas… — viņš piepeši kļuva nopietns. — Tikai es tev, Drakon, uzreiz teikšu: augums ta augums, bet smadzenes gandrīz kā Krustam… Ņem vērā.

Apturējis mašīnu, viņš noņēma bāciņu, bet caurspīdīgās lentes uz durvīm atstāja. Nepacietīgi lēkādams, pagaidīja, līdz Mazurs ar Olgu izkāps un izvilks somu, un pirmais ieskrēja mājā, dodamies augšā pa platajām kāpnēm. Uzdrāzies otrajā stāvā, piezvanīja pie labās puses dzīvokļa durvīm — īsi, gari, īsi — un negaidīdams pagrieza rokturi. Viņš atkal pirmais iemetās dzīvoklī un, tikko aiz Olgas procesijas galā aizcirtās durvis, skaļi uzsauca:

—   Krust, nāc saņem ciemiņus!

—    Nebļauj! Nāciet šurp, — atskanēja sievietes balss, šķiet, no galējās istabas.

Dzīvoklī valdīja klusums. Tātad vesela vada te nebūs, atviegloti nodomāja Mazurs, tomēr mazāk darba… Un devās pakaļ Karabasam: istabas bija iekārtotas pieticīgi, bet likās tīras un sakoptas, nemaz nelīdzinoties klasiskam noziedznieku midzenim, kādu to pieņemts attēlot sliktās filmās…

Viņiem pretim piecēlās gadus trīsdesmit veca sieviete ar īsu, gandrīz zēnisku matu griezumu, tumšiem matiem un acīm, diezgan skaista, bet acis patiešām gudras un vērīgas. Vairāk neviena šai plašajā istabā ar augstajiem griestiem un rūpīgi aizvilktajiem aizkariem nebija.

—    Te tev būs Drakons, — Karabass, savācies un kļuvis daudz nopietnāks, apzinīgi atskaitījās.

—   Un kas tā par meiteni?

—   Tā nu iznāca, — Mazurs, ieiedams dziļāk telpā un izlikdamies vientiesīgi pētām istabu, atbildēja. — Tūlīt paskaidrošu…

Simts pret vienu, ka tas viņu Krusts tepat vien noslēpies un tūlīt efektīgi parādīsies ar kaut kādu šaujamo rokā. Gudrs vai muļķis, bet šādā situācijā sasodīti maz viesu sagaidīšanas variantu…

—    Paskaidro gan, mīļais, — viņam aiz muguras atskanēja vīrieša balss. — Tikai vispirms pacel rociņas. Un tu, skaistulīt, ari.

—    Vai atskatīties drīkst? — Mazurs, pieļāvīgi paceldams rokas, apvaicājās.

—    Vēl pacieties, — balss izrīkoja. — Novelciet abi jakas — un uzmanīgi uzmetiet uz dīvāna. Man ir klusinātājs — tā kā pretējā pusē neviens neko nesadzirdēs…

—   Krust, tu ko… — Karabass apjucis iebrēcās.

—   Pie sienas, maita! — balss kļuva niknāka. — Nu! Un gramstīklas uz sienas. Nadja…

Sieviete, apmetusi Mazuram prāvu līkumu, izgāja. Balss pavēlēja:

—   Pie sienas. Rokas nenolaist. Varat pagriezties.

Mazurs ziņkārīgi nopētīja subjektu, kurš viņu turēja uz grauda ar melnu «TT», kam pierīkots liels klusinātājs — viss likās īsts. Nedaudz pāri četrdesmit, apģērbts pat ar zināmu eleganci, pelēkā uzvalkā un ar kaklasaiti, tetovējumus nemanīja, tikai uz labās rokas īkšķa gala zibēja sīks astoņstūru krustiņš, vecticībnieku. Bet tikpat uzreiz bija jūtams, ka tas ir īsts vilks, kurš sen izvēlējies to ielas pusi, kur godīgi cilvēki nestaigā. Sejā ieēdies kalsnums, dzīvnieciski šaudīgs skatiens, pašpārliecināti taupīgas kustības, intonācijas — tas viss kopa veidoja visai zīmīgu ainu. Nekādas imitācijas — te kļūdīties nevarēja, ne jau bērnudārzā Mazurs ceturtdaļgadsimtu bija nosēdējis.

—   Viss tīrs, — Nadja atgriezusies paziņoja un, piegājusi pie dīvāna, ātri pārmeklēja vējjaku kabatas. Pavērusi miliča apliecību, gluži vai uzplauka — acīmredzot nolēma, ka vienā rāvienā izdevies atminēt vienkāršu mīklu. Tomēr tūlīt pat noskuma un pasvieda sarkanos vāciņus Krustam: — Paskaties. Interesanti, vai ne?

—     Tā gan, — viņš piekrita, vērīgi salīdzinādams Mazuru ar fotogrāfiju. — Kas tur vēl? Ā… Karabas, izsūdzi grēkus. Ko tu man te, dabas berns, esi atvilcis?

—   Vai tad tas…

—   Tad tas — vai, — Krusts mierīgi izmēdīja. — Ja tas ir Drakons, tad mēs esam goda čekisti.

—   Krust, bļāviens, lai es būtu…

—   Būsi. Bez lirikas.

—   Viņš pārlīda tieši tajā vietā — pats taču tās kastes sastūmu. Un tetovējumi — tu, Krust, paskaties, viss, kā vajadzīgs, pats taču… — viņš aizrijas, alkatīgi tverdams pēc elpas. — Krust, tu taču pats man visus tetovējumus apstāstīji, viss sakrīt, nu paskaties. Es neesmu vainīgs, visu izdarīju, kā likāt. Kādu aprakstījāt, tādu atvedu… Lai viņš atrota labo piedurkni, pārliecinies pats…

—   Nu, — Krusts Mazuram pavēlēja, viegli pakustinādams pistoli.

Parāvis ar īkšķi augšup neaizpogāto piedurkni, Mazurs pagrieza

roku.

—   Nu, vai redzat? — Karabass nopriecājās. — Precīzi!

—   Tiešām… — Nadja, nedaudz apjukusi, novilka. — Gadījies kaut kas interesants…

—   Bet kur tad ir Drakons?

—   Tur netālu šāva, — Karabass steidza paskaidrot. — Iznāk, ka Drakons iegāzās… Krust!!! — viņš gluži vai iebļāvās. — Tātad nemeklē Drakonu, bet gan šito! Šis tad arī pēries no ziemeļiem un novācis katru, kurš gadījās ceļā. Un es vēl lauzīju galvu, kāpēc Drakonam līmē klāt kaut kādu skuķi!

—           Bailes saasina prāta spējas, glābiņa nav… — Nadja izmeta.

—    Bet vispār, Krust, tā arī varētu būt. Uzreiz visas mīklas atrisinās. Tikko pieņemam, ka tiek meklēts šitas, viss nostājas savās vietās. Ak, mans Dievs, tad jau var gadīties, ka Drakonu nogrābuši viņa vietā…

—    Iespējams, — Krusts novilka. — Augums tas pats, mati gandrīz tādi paši… Un nosvila viņa dēļ Drakons kā salmu kūlis. Nadjuška, vari mazliet nomierināties. Tas nav dūzis. Ne kāds cits, kas mūs meklē. Šis onkulis pats pa saviem ceļiem klīst…

—   To jau arī saku, — Mazurs iejaucās sarunā. — Piedod, bet nāvīgi vajadzēja tikt no turienes prom, tā nu ari sapinos ar tavu Karabasu…

—    Viņš taču pogainais! — atvirzījies tālāk no Mazura, apgalvoja Karabass.

—   Šaubos, — Krusts rāmi iebilda. — Karabas, tu nekur gar sienu prom nelien, paliec vien uz vietas… Tie līķīši uz trases — īstāki par īstiem. Nekāda teātra, Goša zvērēja… Tātad, onkulis nav no turienes. Bet no šejienes. Pilsoņiem priekšniekiem gan gribas mani, grēcinieku, aiz restītēm nolikt, bet tāpēc jau viņi nesāktu no godīgiem Krievzemes lutaušiem morgā grēdas veidot. Un, ja viņš būtu no mēsliem, sen jau logos «lāpas» būtu ielidojušas… — Krusta acis bija gudras un aukstas. — Tātad onkulis dejo pats pēc savas mūzikas. Bet tetovējumi — drausmīga sakritība. Nekad nebūtu ticējis, bet neko teikt… Tu, onkul, neņirdzies. Tas vēl nenozīmē, ka es ar tevi aiz drātīm sēdīšos. Tu taču man, nešķīsteni, visu te tagad esi apdirsis, tā pat gribēdams nevarētu izdarīt…

—   Varbūt Drakons vēl atnāks… — Karabass bezcerīgi novilka.

—    Uz kurieni? — Krusts saviebās. — Nezinādams ceļu? Nezinādams māju? Purva stulbenis tu esi, ne Karabass. Viss greizi… — viņš pat īsi iestenējās. — Viss pie velna… Bļā…, gribēju taču pats braukt…

—    Un kā tas beigtos? — Nadja pavaicāja tādā tonī, it kā viņi atrastos istabā divi vien. — Būtu ieraudzījis, ka tas nav Drakons, un vālētu prom — tikpat paliktu bez Drakona…

—   Gudriniece, — šķiet, Krusts šo vārdu izspļāva. — Tad iznāk, ka viss grūst… Ak mans Dievs, cik netalantīgi…

Viņa skatiens uz mirkli aizslīdēja sānis — un Mazuram neko vairāk nevajadzēja. Viņš lēca tā, kā sen nebija lēcis, ieliekot visu spēku un pieredzi dzīva slepkavības ieroča zibenīgajā, noslīpētajā triecienā un apzinoties, ka nav tiesīgs kļūdīties un ļaut pretiniekam kaut reizi nospiest gaili — lode varētu aizķert Olgu…

Kad tā uzbrūk jūras velns — vārdi kļūst bezspēcīgi. Tie nespēj izsekot notikumu gaitai. Nebija pagājušas pat trīs sekundes, kad pistole jau atradās pie Mazura, Krusts gulēja uz grīdas un Nadja pat nepaspēja palēkt nost — tikai muskuļus sasprindzināja….

Mazurs nostājās tur, kur tikko bija stāvējis Krusts. Drošības pēc pārbīdījis aizslēgu un uzķēris lidojumā izlēkušo patronu, mierīgi pavēlēja:

—    Visiem stāvēt mierīgi. Milicija tepat pretim… — Viņš pamāja Olgai. — Paej tālāk. Un tu — nostājies viņas vietā. Ar seju pret sienu, abi.

Kad Olga piestāja līdzās, Mazurs viņai klusi iečukstēja ausī:

—   Pārmeklē kaut visu dzīvokli, bet atnes man virvi…

Turēdams tos abus uz grauda, pietupās, ar kreiso roku aptaustīja

Krusta kabatas un pievāca divas rezerves aptveres un nazīti. Tad pārvēla viņu uz vēdera — lai atjēdzies uzreiz nespētu noorientēties telpā. Pēc tam aizgāja uz pretējo istabas stūri, izņēma cigareti, aizsmēķēja un vēl izrīkoja:

—   Karabas, izvelc bikšu siksnu un pamet man… Un lai Dievs tev stāv klāt…

Bet lamzakam pretošanās nebija ne prātā — aiz bailēm neko neapjēgdams, viņš steidzīgi atsprādzēja šauro, brūno siksnu. Nadja spēja savaldīties daudz labāk — acis nodevīgi liecināja, ka viņa izmisīgi cenšas kaut ko izdomāt. Bet nespēja. Mazurs, pūzdams dūmus, tikai viņu vēroja, neļaudams nozust no sejas patīkamam Smaidam. Izsmēķējis cigareti līdz filtram, viņš rīkodamies ar kreiso roku vien, salika Krustam rokas aiz muguras un, sasējis siksnu «nāves cilpā», savilka delmus. Tad apsēdās uz krēsla un klusēja, līdz atgriezās Olga. Viņa pasniedza tam trīs metru garu virves gabalu.

—   Viss, kas virtuvē atradās…

—    Arī labi, — Mazurs labvēlīgi pamāja. — Sagriez sešos gabalos. Jā, tā… Vispirms sasien kājas šim, — viņš pamāja uz Krusta pusi, kurš jau sāka kustēties. — Bet jūs abi — ar seju pret sienu, ceļos un rokas aiz muguras…

Kad trijotne bija beidzot droši sasieta, Mazurs, piespiedis klusinātāju Karabasa pakausim, miermīlīgi painteresējās:

—   Vai bez jums Irim tc vēl kāds var atdrāzties?

—    Bļāviens, lai mani… — viņš stostīdamies nomurmināja. — Neviens…

—   Noteikti?

—   Lai es tā dzīvotu…

Atdevis pistoli Olgai, Mazurs ātri izstaigāja dzīvokli, īpašu uzmanību pievērsdams skapim un servantam. Skapī, lielā zilā somā, atradās nauda, miljoni pieci ar kapeikām, konfekšu kastē kādas divdesmit «TT» patronas, elektrošoks «Skorpions» un liels kabatas nazis — no «atļautajiem», ar veco padomju laiku cenu uz sāna, norādītu vēl rubļos un kapeikās. Atradās arī ierīce nakts izlūkošanai — diezgan vienkārša, tādas, ar vienu okulāru, tagad var brīvi nopirkt jebkurā veikalā.

Istabā neskaidri iemurdējās vairākas balsis, atskanēja nikns kliedziens, šķiet, tur dusmojās Krusts. Nolicis somu, Mazurs aizgāja paskatīties.

—   Ko bļaujat?

—    Lūk, šis te man cenšas iestāstīt, ka ir vislabākais un uzticamākais, — Olga paskaidroja, norādīdama ar stobru uz Karabasu.

—   Piedāvājas kļūt par ieroču nesēju? — Mazurs pasmīnēja.

—   Tālu jau vairs nav…

—   Sēdiet vien, voluntāristi, — Mazurs sacīja. — Ar jums pēc tam tikšu galā. Un nebļaujiet — paši teicāt, milicija tepat pretim, arī mājā to papilnam…

Izgājis no istabas, viņš atsāka meklējumus, bet neko interesantu vairs neatrada. Vienīgi lielu plastmasas kārbu ar daudziem flakoniņiem bez etiķetēm, kaut kādas mazas otiņas un galīgi nesaprotamus niekus, kuri nez kāpēc asociējās ar juveliera vai pulksteņmeistara darbu. Turpat glabājās arī divas pases. Nadja patiešām bija Nadežda. Krusts izrādījās (

Nikolajs Petrovičs Aļentjevs — ja uzvārds izdomāts, autoram prāta netrūka, nolicis pasi malā, Mazurs uzreiz to aizmirsa, nācās vēlreiz ieskatīties vajadzīgajā lappusē.

Pārbēris patronas savā kabatā, viņš pārbaudīja elektrošoku — uzlādēts, pazibēja lādiņa zilais zibsnis —, atgriezās istabā, paņēma no galda cigaretes un tad izmeta:

—    Nu, jūs vēl pagarlaikojieties, bet mēs ar Nikolaju Petroviču patērzēsim…

Paķēris Krustu aiz padusēm, Mazurs viņu aizvilka uz tālāko istabu, uzmanīgi nolaida uz grīdas, lai neiztraucētu lejas kaimiņus, apsēdās uz krēsla, aizsmēķēja un sāka domīgi aplūkot gūstekni.

Tas izskatījās nospiests, bet ne satriekts — acīs vairāk saspringtu domu nekā niknuma. Jēdzīgs izmeklētājs no Mazura neiznāktu — nebija nācies saskarties ar vietējiem noziedzniekiem — tāpat kā ar

ārzemju —, tomēr pat viņam bija skaidrs, ka Krusts šobrīd drudžaini cenšas sataustīt kādu glābējpavedienu.

—   Nu ko, sūdīgi, Nikolaj Petrovič? — Mazurs bez kādas ņirgāšanās pavaicāja.

—   Tā jau nu gan, — Krusts diezgan vienaldzīgi piekrita.

Un paskatījās drīzāk nogaidoši. Neko darīt, Mazurs nodomāja, nāksies riskēt. Nošaut šo trijotni nebūtu grūti, pamest te sasietus vēl vieglāk — kur tikai pašiem pēc tam dēties? Ar Karabasa «Tauriju» aizbraukt līdz taigai? Bet varbūt spēlēt uz visu banku?

—   Bet dzīvot taču gribas? — viņš pavaicāja.

—   Kā visiem, — Krusts saspringti atteica.

—   Kāda sagadīšanās, man arī…

Viņš pagaidīja, nosmēķēdams cigareti līdz filtram, bet Krusts pirmais sarunu neuzsāka.

—   Interesanti, vai tu mūs būtu nostuēījis? — Mazurs pajautāja.

—   Ja godīgi — tad nezinu, goda vārds. Tu jau man neļāvi lāgā padomāt, uzreiz sāki spārdīties.

—    «Nezinu» — tas jau ir labāk, — Mazurs noteica. — Ja uzreiz būtu brēcis «nē», es nekādā gadījumā neticētu… Labi. Saprotu, tu esi lepns vecis un neņaudēsi, bet kaut kāda izeja tomēr jāsameklē, vai ne? Ja tā lielos vilcienos, man jūsu līķi nav vajadzīgi. Bet jūs gan mūs drošības pēc nozūmēlu, lai nemaisāmies pa kājām…

—   Es jau teicu — tu neļāvi man lāgā padomāt.

—    Nu piedod, — Mazurs atvainojās. — Tā gadījās… Jūsu līķi man nav vajadzīgi, bet pases gan noderēs. Stacijas kasiere tās īpaši nepētīs…

—    Tu vispirms tiec līdz tai stacijai. Pret tevi visi Pižmanas dūži sacelti kājās — pēc tām pastaigām no ziemeļiem uz dienvidiem. Tu vēl ne tā, bet skuķēns uzreiz krīt acīs. Tev tos matus var apgriezt īsākus un brilles uzbāzt uz deguna, bet ar viņu bīis sarežģītāk — nāksies krietni pie frizūras pasvīst.

—   Ahā, — Mazurs sacīja. — Tev tur somā hennas paciņas, lielas šķēres… Pats brīvajā laikā par frizieri piestrādā, vai Nadežda?

—     Mūs abus vari uzskatīt par vienu veselu. Visās nozīmēs. Saprati?

—   Kas tur ko nesaprast? — Mazurs novilka. — Ar mums ir tāpat… Tātad tu liec saprast, ka jūsu līķi man nekādu labumu nedos?

—   Lieku gan.

—   Vispār jau pats varu savu meitēnu apcirpt, gan tad viņa izdomās, ka ar hennu likt galā…

—   Bet ja tās pases ir viltotas? — Krusts pasmīnēja.

—   Ko, ir vēl? Tad tāpēc tev somā tas fotoaparāts…

—    Atradisies. Tikai ne jau tu tās atradīsi… — Krusts klusi iesmējās. — Spīdzināt jau nespīdzināsi — sākšu kliegt, pats nosvilsi… Dzīvoklī to nav. Skaidrs?

—   Un ja nošaušu?

—   Šauj vien. — Pār deniņiem sāka ritēt lielas sviedru lāses, bet seja palika mierīga. — Man nav ko zaudēt, tāda nu reiz ir spēle. Ja es savu darbiņu neizgrozīšu — labāk uzreiz lodi norīt, nekā pēc tam visu mūžu pirkstos kost… Viss uz vienas kārts. Vai saproti? Dēļ tādas kārts ir vērts ari nosprāgt.

—   Varbūt pastāstīsi?

—    Atradis muļķi, — Krusts pavīpsnāja. — Sarunāsim labāk tā: vispirms izstāsti savu odiseju. Bet es padomāšu, vai man vērts ar tevi pīties, vai labāk piekrist deviņiem gramiem… Nu ko, nevari? Tu taču mani turi uz grauda, nevis otrādi.

—   Prātīgi teikts, — Mazurs piekrita. — Tikai pēc tam, ja kaut kas, es tevi noteikti novākšu…

—   Pastāsti, un, kas gan negadās, varbūt arī atradīsim izeju…

—   Tu esi pārdrošs vecis…

—    Tikai par veci apsaukāt nevajag, ja? Nelabs vārdiņš… — Viņš nogrozīja galvu. — Dūzis tu neesi, tas ir skaidrs. Bet īsts darītājs arī ne, ja jau atklātu tirgošanos nesaproti… Tomēr tie tetovējumi… Nu, vai padziedāsi?

—   Tu esi pārdrošs eksemplārs…

—   Tāpēc jau vēl medīju un iztieku bez šaujamiem aizmugurē….

—   Labi, — Mazurs pamāja.

Viņš lakoniski lielos vilcienos attēloja nolikušo, izmantodams veco leģendu, tikai šoreiz vairs neuzdodamies par privātokšķeri (kas zina, kadi Krustam uzskati), bet gan par izpletņlēcēju majoru, Rietumsibīrijas kara apgabala rotu.

—     Jā, interesants gan tev atvaļinājums iznācis… — Krusts nosmīnēja.

—   Kas ir, vai netici?

—   Ticu. Nopietni. Par tādām medībām agrāk neko neesmu dzirdējis, toties labi zinu vienu lielu pilsētu, kur par krietnu žūksni un ar labu rekomendāciju var paskatīties īstas gladiatoru cīņas…

—   A, to esmu dzirdējis, — Mazurs sacīja. — Karatē līdz galam…

—   Sūdu tu esi dzirdējis. Es teicu — gladiatoru cīņas. Ar špagām, ar zobeniem — un pa īstam, nekādu «pirmo asiņu». Pēc kaut kā tāda arī tavas medības neliekas nekas neiespējams… Un, ja tā labi padomā… — viņš novilka. — Iebāz cigareti zobos. Pateicos. Šī versija lieliski saskan ar taviem varoņdarbiem, kā uzlieta, viss kļūst skaidrs… Tikai tie prapori nedaudz neiederas.

—   Redz, tieši viņus, tici vai netici, es ari neesmu nogalinājis, — Mazurs atteica. — Kads ar manu ādu norēķinājās…

—   Un ja ari tas būtu tu, — Krusts mierīgi atbildēja. — Vai tad man par tiem smirdīgajiem stulbeņiem būtu asaras jālej? Gluži otrādi, major… Vissirsnīgākie aplausi… Pārliecināji. Ticu.

—   Liels paldies, — Mazurs sacīja. — Un kas tālāk?

—    Tālāk? Tālāk. — Krusts vilcinājās. Pāris reizes aplaizīja lūpas. — Cik interesanti mums sakrīt mērķi. Abiem nemanīti jātiek prom. Tikai man pirms tam vēl darbs jāizdara… Major, cik saprotu, tu iedams esi līdz ausīm asinīs novārtījies? Un tāpēc pa sienu augšup nelien, tikai ļoti gribi uz mājām… Ja es jums atdošu pēdējos divus tīros papīrus, vai atstrādāsi?

—   Ka to saprast?

—   Es jums uztaisu divas tīras pases. Un mēs dodamies prom kopā pa manis izraudzīto taciņu. Samaksāsi, pastrādājot Drakona vietā — jūt mana sirds, ka tev tas padosies pat labāk…

—   Un kas jādara?

—    Jānovāc daži cilvēki… Teikšu uzreiz — ne jau krievi, pie tam visai kareivīgi, — Krusts saspringti iesmējās. — Un tikai. Viņi tur būs četri. Par kādu arī pats parūpēšos, bet ar visiem uzreiz galā netikt. Šiem tur allaž acis vaļā. Ciemiņus gan negaida, bet pieraduši, ka jebkurā brīdī var kāds kalnu partizāns parādīties un iekārot viņu labumu…

—   Un ko tad tu gribi iekārot?

—   Lai kas tas arī nebūtu — dārga manta. Gribi izkaulēt procentus? Par saprātīgu skaitli varam ari parunāt — tur pietiks trim mūžiem. Lai man paliek divarpus, bet tev pusei…

—    Un ja nu es pēc tam paņemu visu? — Mazurs smīnēdams painteresējās.

—   Nevarēsi pārdot. Iekritīsi. Mani, major, dzīve iemācījusi cilvēkus pazīt… Starp citu, majoram tu esi tā kā par vecu.

—   Velns ar tevi, — Mazurs neiebilda. — Pulkvedis.

—    Tas jau izklausās patiesāk. Jūs, protams, arī pēdējā laikā esat dažādi sākuši naudu grozīt, bet, būtu tu tur iesaistīts un kabatā čaukstētu pietiekami daudz kāpostu, savu lellīti uz taigu vis nevestu. Tad tik uz siltām jūrām, pie smokingos ģērbtiem sulaiņiem… Piedod, bet tev nemaz nav biznesmeņa purna — pat ņemot vērā, ka nez cik ilgi esi nīcis pa taigu un badojies… Nu, kā tad būs?

—   Un sīkāk?

—   Sīkāk… Bilde šāda: ir cilvēki, kuri pārvadā kaut ko nelikumīgu, bet sasodīti vērtīgu. Tās nav narkotikas, neņem galvā… Ir noticies tā, ka vienā vietā — kariņš, otrā — miliču bardzība, bet trešā — iekritis viesnīcas saimnieks. Un cilvēks ar visu preci iestrēdzis īstā čuhņā. Bet es viņu izskaitļoju. Ja tev tas liekas vienkārši, met šīs domas pie malas… Patērēts milzums laika un nervu. Un nauda, kādu pat redzējis neesi, viss, kas nopelnīts pārcilvēcigā darbā, kā teikts tai komēdijā… Arī divi līķīši neatrasti pūst. Tādas tās lietiņas.

—   īsi sakot, zaglis zaglim zog?

—   Es tev neesmu nekāds tramvaju garnadzis, — Krusts iebilda. — Un viņi arī nav raudas… «Ģimenīte» tur — nedod Dievs. Varu godīgi brīdināt: ja kaut nedaudz nokļūdīsimies un atstāsim kādu pavedienu, visu atlikušo mūžu nāksies pavadīt, skraidot starp Čukotku un Antarktīdu. Kaut vai tu būtu ģenerālis, bet es — trīskārtīgs «likumīgais»… Pieleca? Laika vēl nedaudz ir, jāiet nākamnakt… Nu, domā. Dokumentus tev tūlīt pat uzzīmēsim.

—    Un ja nu es tagad ar visiem papīriem aizlaižos? — Mazurs pavīpsnāja.

—   Uz staciju? — Krusts īgni saviebās. — Beidz. Šai dzīvē es ticu tikai Nadjkai, jo zinu, kāda viņai interese… Bet vispār — arī viņai neticu. Meičai vienkārši izdevīgi soļot aiz manis, daudz neatpaliekot un tālu prom neskrienot… Un arī tev, pulkvedi, daudz izdevīgāk laisties no šejienes prom ar mani, pieklājīgā vāģī, kuru jebkurš vietējais dūzis neskatīdamies sveicinās.

—   Oho! Un kur tad tāds atrodams?

—    Tajā mājiņā, uz kuru iesim. Tādam zvēram — līdz Aņņinskai trīs stundas. Bet Aņņinska ir Transsibīrijas maģistrāle, milzums vilcienu. Varu uzreiz aizvērtām acīm pateikt, kurš vilciens un cikos tur pietur. Tas būs daudz drošāk, nekā līst mūsu stacijiņā. Sarakstu no galvas iezaurēju… Tavu skuķēnu Nadjka apcirps un nokrāsos. Apmainīsim arī bildi uz miliča papīra. Vai nu uz tavu, vai manu. Un ar komfortu līdz Šantarskai. Bet tur jau katrs uz savu pusi.

—   Bet kāpēc es tev esmu vajadzīgs?

—   Fu! — Krusts saviebās. — Pulkvedi, tu vienkārši kļūsti ar katru bridi stulbāks. Teicu taču — tur būs četri. īsti vilki, no pautiem līdz ausīm nokārušies ar stroķiem. Zini, es neesmu nīkulis, bet diezgan izveicīgs, tomēr bez laba pārinieka neriskētu… Šamā puiši — es par to bebru, kuru aptīrīsim, — tā savos karinos uztrenējušies, ka pretim vajadzīgs specs… Tāds kā Drakons, kurš acīmredzot tevis dēļ aizgāja — ne jau velti tur šaudījās. Noturēja viņu par tevi, gāzās virsū vesels vads, bet dzīvam padoties nekādas jēgas…

—   Tev viņa žēl, vai ne? — Mazurs piesardzīgi pavaicāja.

—   No žēluma, pulkvedi, kažoku neuzšūt, pat ielāpiem nederēs tas tavs žēlums. Skumji, protams, bet, spriežot pēc tā, kā man iegāzi, tu būsi vēl labāks…

—   Vēl neesmu piekritis…

—    Tā piekrišana jau tev uz ģīmja uzrakstīta, — Krusts sašķobīja lūpas. — Tā-ā-ādiem burtiem. Kas tur ko domāt, pulkvedi? Vienkārši brīnišķīgi, ka šajā vēstures posmā dzīvojam katrs uz savas zemienes, absolūti nav nekā, ko dalīt… Varbūt atsiesi?

—   Tikai ņem vērā — ja kas, novākšu arī plikām rokām, — Mazurs brīdināja. — Un tavs šaujamais lai pagaidām paliek pie manis, nedusmo…

Viņš atsēja vispirms kājas, tad noņēma siksnu ari no rokām. Krusts sāka sparīgi rīvēt apakšdelmus, uz kuriem vīdēja zilas rievas. Bridi padomājis, Mazurs cieši aizvēra durvis un atgriezās savā vietā.

—   Ja jau sācies tāds koncerts… — viņš uzšķīla šķiltavās uguni un pasniedza Krustam, kurš notirpušiem, stingiem pirkstiem joprojām neveikli turēja cigareti. — Paskaidro man, kāpēc tādam nopietnam… — Mazurs laikus atcerējās etiķeti, — cilvēkam par palīgu pieņemts Karabass? Tukšpauris, jau pa gabalu redzams…

—    Bet kas tad to apstrīd? — Krusts mierīgi paraustīja plecus. — Tikai tas tukšpauris līdz zināmam laikam tīri labi noder. Vai tu varēsi šo to atslēgt apakšstacijā, lai visa iela paliktu bez apgaismojuma?

—   Vispār, ja vispirms apskatītos… — Mazurs nedroši novilka.

—   Bet viņš var uzreiz. Jo kaut ko šai lietā sajēdz. Tik vien viņā ir no «likumīga», kā tetovējumi. Nepilngadības dēļ nosēdēja par huligānismu divus gadus un tāds spicais, ka nedod Dievs… Kā tai anekdotē — «arī iesauka viņam spica»… Zini? Nu, re. Es viņu jau sen noskatīju — nekad nevar zināt, kur kas vēlāk noderēs. Redz, kā noderēja… Ir viņam, lai tu zinātu, arī vecākais brālis Goša. Gošam ir miliča uzpleči, skaitās kapteinis, bet sen jau brālim Gošam gribas lielu, skaistu naudiņu un lai tā paciņa būtu briesmīgi bieza… Tāpēc brālis Goša piekrita mūsu idejai par bebra papurināšanu. Tāpēc, pulkvedi, mēs brauksim uz turieni īstā «visurgājējā» ar visīstākajām bākugunīm.

—    Bet vai tas brālis Goša mūs turpat arī nenoliks gar zemi? — Mazurs painteresējās. — Ja, kā teici, bebrs savācis trim mūžiem…

—   Tur jau tas joks, pulkvedi, ka no viņa mierīgi var sagaidīt tādu bezkaunību. — Krusts atsedza smīnā zobus. — Tātad kāds mums uzdevums? Apsteigt Gošu. Viņš man nav nekāds brālis — bet iepriekš atstāt uz ledusskapja vēstulīti prāta pietrūks… Un ja ari atstātu — nebūs liela nelaime. Varētu domāt, ka šis uzvārds man pēdējais… Nāksies Gošu novākt. Turpat.

—   Un Karabasu? — Mazurs nelabi pasmīnēja.

—    Nu, loģika prasa, lai arī Karabasu… Vai tev par viņiem abiem sirds sāpēs? — Krusts, tikpat gudri un nopietni skatīdamies, paliecās uz priekšu. — Pulkvedi, lu mani nemūžam neiegāzīsi. Jo pašam visu atlikušo mūžu nāksies citu ko atcerēties, es nebūšu ne prātā. Būs vēl jūpierāda, ka tas pārītis pie prāmja patiešām bija slikts… Un tā tālāk. Vai tavs kantoris tevi nomazgās tīru?

—   Nomazgās, — Mazurs atbildēja.

—   Tikpat jebkurā gadījumā es tev nebūšu prātā. Arī man nav jēgas jus slīcināt — ja viss beigsies normāli un paliksim dzīvi, kas tur vairs ko dalīt… Bet Karabass, lai cik arī nedabūtu, tikpat sāks pļāpāt vai arī mūsu bebra ciltsbiedri ātri vien šo sadabūs rokā. Tā nav milicija, pat pēc sīkuma mani ātri vien atradīs… Un jūs arī. Nu, vai tev pret šiem diviem brāļiem vēl jūtami humānisma uzplūdi?

—    Kaut kā ne īpaši, — Mazurs godīgi atzinās. — Viņi taču arī mani iegāzīs, ja kas…

—    Pašā saknē skaties, — Krusts apmierināts secināja. — Starp citu… — Mazuram likās, ka viņš nedaudz saspringsi. — Vai tu kaut kā ar savu kantori vari sazināties? Lai tevi sagaidītu Šantarskā uz perona?

Viņi labu brīdi skatījās viens otram acīs, un abu sejām, kā spogulī, piepeši pārslīdēja sīka vīpsna.

—   Aha, redz, kas par lietu… — Mazurs noteica.

—   Nu, — Krusts mierīgi novilka. — Piedod, bet arī man jāizspiež no tevis maksimāls labums par to visu, ko tev došu. Daudz nevajag — lai tikai labā vāģī aizved no stacijas, lai kruķi pat neiedomātos tuvoties… Un tad jau abi ar Nadjušku kādā krustojumā izlēksim un iesim dzīvot tālāk, kā pašiem patīk.

—    Žēl, ka dzīvoklī nav telefona, — Mazurs sacīja. — Braukt uz sarunu punktu būtu pārāk riskanti…

—   Tā jau gan. Nāksies līdz finālam sēdēt tepat.

—   Nokārtošu to, kad iesēdīsimies vilcienā, — Mazurs paskaidroja. — Bet lai tu manu bildi ielīmētu miliča vāciņos… Visos vilcienos ir brigadieris un rācija. Katrs, kurš kaut ko sajēdz, bez grūtībām sazināsies ar armijniekiem. Tu varbūt arī nezini, kādēļ katrā ceļu pārvaldē eksistē pirmā nodaļa, bet es zinu… Tāpēc…

—   Tāpēc, ka nezin kāpēc, — Krusts pavīpsnāja. — Kamēr nebūsim ielēkuši krokodilā [6] , tu no manis piesargāsies, bet pēc tam arī otrādi. Nu, uzticēšos es tev, pulkvedīt, ja jau tā iznācis, bet ņem vērā — ja nodosi, es tavu lellīti noteikti paspēšu nožmiegt…

—    Analoģiski, — Mazurs atņirdzās smīnā. — Tikai es to izdarīšu ar tevi…

Septītā nodaļa gājām mēs uz lietu, es un Rabinovičs…

Kārtējo likteņa spējo pavērsienu Mazurs uztvēra diezgan mierīgi. Un jaunos biedrus — arī. Viņš jau sen bija noguris brīnīties, uztraukties un vispār izrādīt emocijās. Tāpat arī Olga.

Protams, viņu draudzīgā parādīšanās klātesošajos sacēla zināmu furoru. Atsvabinātais Karabass ilgi un daiļrunīgi zvērēja, ka nav pareizi saprasts un nav gribējis nevienu iegāzt vai mainīt saimnieku, un vispār ir visuzticamākais ne tikai šai novadā, bet visā pasaulē. Krusts, labsirdīgi uzsitis viņam uz pleca, apliecināja, ka nemaz par to nešaubās — tikai vēlāk, sagaidījis izdevīgu mirkli, uzmeta Mazuram ātru, dzeldīgu skatienu (bet pats pa to laiku klāstīja Karabasam, kā viņš dzīvos, kad saņems savu trekno daļu). Mazurs saprotoši nolaida skropstas. Vēsi un vienaldzīgi nodomādams, ka to tukšpauri tiešām nevar atstāt dzīvu.

Ne Nadcžda, ne Olga nekādus liekus jautājumus neuzdeva. Tikai Karabass mēģināja lekties, atgādinādams, ka viņš ir sens un pilntiesīgs cēlās kompānijas loceklis, bet Erzacdrakons — tikai jaunpienācējs un tāpēc aizdomīgs, neskatoties uz visiem pa ceļam sastrādātajiem brīnumiem. Mazurs, nekādās diskusijās neielaidās, likai klusēdams iegāza vieglītēm, bet sāpīgi, lai zinātu, kas ir kas. Karabass mēģināja saukt palīgā Krustu, bet nekādu morālu atbalstu no vadoņa neguva. Bet tāpēc jau viņš nesāka Mazuru ienīst — drīzāk fatālā padevībā pieņēma jauno hierarhiju, kas bija izveidojusies viena acumirklī. Nedaudz paņurdējis, Karabass apklusa un sāka slepus raidīt uz Olgu kārīgus skatus — lai gan pie mazākās izdevības arī Nadja netika aizmirsta, kas Krustu, kā Mazurs ievēroja, tikai uzjautrināja.

Ar Nadeždu gan bija daudz sarežģītāk — Krusts viņu aizveda uz cilu istabu, kur tie veselu ceturtdaļstundu čukstus diskutēja. Kad abi atgriezās, Mazurs sākumā vairākkārt uztvēra viņas neuzticības pilnos skatienus — tomēr vēlāk kaut kā pamazām aprimās, acīmredzot samierinādamās. Savukārt pats, Olgai situāciju izkaidrojis burtiski trīs četrās frāzēs, ieteica turēt acis vaļā.

Viņš nešaubījās, ka vajadzīgs Krustam un otrādi. It kā būtu divi vien uz neapdzīvotas salas — vienam ir sērkociņi, bet otram kastīte, un abi saprot, ka slepkavība neko neatrisinās. Tomēr veselu stundu viņi neviļus spēlēja kādu fantasmagorisku šaha partiju, cenzdamies pēc iespējas neuzkrītošāk un dabiskāk izsekot viens otra gaitas, vienmēr it ka nejauši nonākdami blakus. Pie tam abi, lieliski izprazdami partnera taktiku, pat nedaudz mulsi vīpsnāja, bet skaļi nekādas pretenzijas neizteica. Galu galā tas apnika, bet, nespēdami tā uzreiz rimties, viņi vēl kādu laiku neveikli viens otru paganīja. Līdz beidzot Nadja, palūkojusies no virtuves, izsmējīgi pajautāja:

—   Joprojām muļķojaties?

Tā nu gan ir femina, Mazurs nespēja neatzīt — velns brunčos, goda vārds. Un zināmā mērā ļoti līdzīga tām iebraukušajām meitenītēm, kuras gatavas zobiem un nagiem turēties pie savas megapoles gultasvietas. Tikai te gultiņas un pieraksta vietā bija noslēpumainā bagātība, ar kuru jāpietiek trim mūžiem. Mazurs varētu vai apzvērēt, ka viņa nāk no laukiem vai sīkas, Pižmanai līdzīgas pilsētiņas. No Nadjas dvesa gluži netveramas alkas vienā rāvienā izplēst no dzīves lielo kumosu. Jaunās un glītās lielpilsētu gudrinieces parasti nav tik mērķtiecīgas un aszobainas.

Bet vispār tas uz viņu neattiecās. Kārtējo reizi zibenīgi bija nomainījušās dekorācijas, bet uzdevums, kā parasti, tas pats vecais: bez zaudējumiem tikt līdz punktam B, proti, Šantarskai.

Pēc divām stundām Nadja pēc Krusta rīkojuma ķērās pie Olgas. Aizveda viņu uz vannasistabu, kur abas uz ilgu laiku ieslēdzās. Karabass aizlaidās savās darīšanās, un Krusts ilgi, ar zīmuli apvilkdams katru plāna detaļu, skaidroja Mazuram uzdevumu. Tas, kā jau parasti notiek ar plāniem, kas uzmesti uz papīra, izskatījās vienkāršs:no divām pusēm jāicbruk pagalmā, pēc tam mājā, noliekot gar zemi visus, kas gadīsies ceļā, izņemot vienu vienīgu konkrētu cilvēku, kurš prātīgi un pamatīgi jānopratina, lai uzzinātu, kur nobāzts tas. Kad skaistie plāni jāsāk realizēt dzīvē, bieži vien iecerētā partitūra vienkārši jāaizmet — nemaz nerunājot par neplānotām nejaušībām. Un Krusts to saprata ne sliktāk par Mazuru. Tikai vaina tā, kā apgalvoja vadonis, otras izdevības vairs nebūs, pēc dienas tam atbrauks pakaļ…

Kad Nadja atveda Olgu, Mazurs viņu pirmajā mirklī pat nepazina — nekad nebija redzējis bez bizes un ar citu frizūru.

Viņa priekšā nostājās apburoša jauna dāma nedaudz apspīlētā kleitā (Nadjas augums bija mazliet sīkāks) ar tumšiem, ierudiem matiem, kas sniedzās līdz pleciem, un viegli sprogojās. Olga laikam izskatījās vēl skaistāka, bet uz mirkli likās Mazuram nepazīstama un pat sveša. Tas bija nepatīkami, it kā pagātne būtu aprijusi daļu no viņas būtības, it kā Olga tagad nedaudz piederētu šim dzīvoklim un šiem cilvēkiem, kuri izmainīja viņas izskatu. Krusts to uzreiz ievēroja:

—   Ko viebies, pulkvedi? Neierasti? Toties neviens suns nepazīs. Vēl tik jāuzliek brillītes ar parastajiem stikliem, jānomaina lūpukrāsa — un var droši iet uz dūzeni pieteikties darbā par sekretāri…

Pēc stundas atkal parādījies, Karabass jau pie sliekšņa sāka dīvaini skatīties uz Mazuru un, apmetis viņam līkumu, devās uzreiz pie Krusta, aizvilkdams to uz citu istabu. Drīz vien atgriezies, uzmeta Mazuram tikpat noslēpumainu skatienu un pamāja ar pirkstu uz durvīm:

—   Ej papļāpā ar šefu.

—    Tu nu gan vālē, pulkvedi… — Krusts iesmējās, tikko Mazurs ienāca istabā un aizvēra aiz sevis durvis. — Operatīvio arī esi novācis?

—   Ahā, tātad arī tu zini… — Mazurs apsēzdamies noteica. — Ko ta viņš, ar savu Gošu runājis?

—    Kā tad. Visa dūzene stāv uz galvas… Ļoti neapmierināti, ka novākts šo brašais inspektors. Zobus vien griež. Tad arī Drakons gadījies pa rokai. Ārkārtēji līdzekļi un kaujas azarts… — Viņš nevērīgi pārmeta krustu. — Drakonam amba. Paši dzirdējāt, kā viņu zumēja. Drakons sāka bliezt, dūži tai karstumā pretim ar automātiem — «visurgājējā» iekrāva jau aukstu. Vienu rūpju mazāk. Bet otru vairāk…

—   Kas ir? Nu vairs tev nepatīku? — Mazurs pēc iespējas nevērīgāk pavaicāja. — Kaķi maisā jau nepirki — pašam acis pierē… Nekādu jēriņu es netēloju.

—   Kas tad to saka… Vienkārši uzdevums kļūst sarežģītāks. Gribēju uzlikt tev brilles uz deguna un aizvest apskatīt to ieliņu, bet tagad vairs neriskēšu. Nāksies līdz pēdējam nīkt tepat.

—   Nekas, plāniņu esmu labi iegaumējis.

—    Plāniņš… Ej nu pēc tam mini, kā tas dabā izskatīsies… Vai apjēdz, kas ir visriebīgākais? Viņi var palaist pa vadiem ziņu un pieteikt tevi guberņas meklēšanā.

—   Un ko tas sarežģīs? — Mazurs paraustīja plecus.

—    Daudz ko jau ne… Vienkārši nepatīkami. Starp citu, tavu roku darbs vai atkal taigas drauģeļi pajokojuši?

—   Viņi, — Mazurs paskaidroja. — Man nebija nekādas vajadzības novākt, viņš man kā gaisma tuneļa galā… Bija. Vai tavs Goša neko neuzodīs?

—  Veiksim pretpasākumus… — Krusts izklaidīgi atsaucās. — Uzliksim tev stiklus, Nadjka uzmeistaros jaunu frizūru… — Viņš atvēra durvis. — Karabas! Nāc šu! Un pastāsti sīkāk.

—   Goša saka — viņiem esot liecinieks. Aprakstījis apģērbu — tieši tādu, kādā šos ieraudzīju. Skuķēns: zilas acis, gara bize, gaišmate, arī tetovējumu pieminēja. — Viņš palūkojās uz Mazuru pat ar zināmu cieņu. — Tevi attēlojuši bišķi miglaināk — nu, garš, tumši mati, pagari, pelēkas acis… Tetovējumi gan visi kā viens uzskaitīti.

—    M-maitas… — Mazurs izmeta, vērsdamies tikai pie Krusta. — l.s tur vispār ncatpogājos, tāpēc ne sauli, ne galvaskausu neviens nejaušs liecinieks nemaz ieraudzīt nevarēja. Viņai bize… Mati vispār bija zem lakata… — Viņš pagriezās pret Karabasu. — Vai tu nodaļā visus pazīsti?

—   Kurš tad tevi interesē?

—   Majors. Tāds plecīgs, nobarotu ģīmi, masīvu degunu, varētu pat teikt — ērgļa, tumšas acis…

—   Kaut kādi sari ir?

—   Nē, gludi noskuvies.

—  Zavražnovs, — Karabass droši paziņoja. — Priekšnieka vietnieks. Majori viņiem tikai trīs. Vaņins pašlaik kursos, bet Loparevu es šorīt redzēju, ar ūsām, kā parasti… Noteikti Zavražnovs, neviens cits tas nevarētu būt.

—   Šito vārdiņu es atcerēšos… — Mazurs noteica.

—   Paņem no Nadjuškas naudu, — Krusts pagriezās pret Karabasu. — Ātri aizskriesi un nopirksi viņam lupatas. Visas vecās drēbes — satin un ārā. Pie tam tālāk no šejienes, pie naftas bāzes — simt gadu neviens tur degunu nebāzīs… — Viņš apgāja Mazuram kā muzeja skulptūrai. — Jā, mati nedaudz jāpiekrāso, bet jāsafrizē virs pieres tādā vilnī, būs pavisam cila bildīte… Kādu lai tev uzvārdu izgudro?

—   Karpsatovs, — Mazurs atbildēja. — Pamēģini atkārtot.

—   Karp… Karpat… Skat, pulkvedi, galviņa strādā…

—     Un tu domāji, ka viens proti rēbusus sacerēt? — Mazurs iesmējās.

—    Nu ko tu… — Krusts gandrīz kā dejā, pārnesdams svaru no papēža un pirkstgalu, aizsoļoja līdz pretējam istabas stūrim un tad smīnēdams apgriezās, un pacēla augšup rokas. Katrā atradās pa melnam «TT» ar klusinātājiem uz augšu. — Vai tā tu proti? Kurš tavējais? Nu, ķer, kuru gribi… — un pameta vienu Mazuram. — Es taču ar tevi godīgi spēlēju… Tikai neaizmirsti, kurš te tur banku.

—    Neaizmirsīšu, — Mazurs, satvēris stroķi lidojumā, kreiso roku pārlaida pāri viduklim. Pistoles aiz siksnas, protams, nebija. — Pa kuru laiku paspēji?

—   Garāmejot, — Krusts nozibināja zobus.

Vakarpusē Karabass pačukstējās ar Krustu un nozuda.

—   Aizgāja meitās, nogribējies ērzelēns, — Krusts nevērīgi nokomentēja.

—    Bet vai tu nebaidies, ka viņš ar brāli Gošu varētu uztaisīt vēl labāku plāniņu par tavējo? — Mazurs kacinot pavaicāja.

—   Nebaidos, tu zini. Viņiem tikpat savus plānus nāksies pieskaņot manējam, un tās ir divas dažādas lietas…

Guļvietas Mazuram ar Olgu uzklāja viņu pašu izvēlētajā istabā — tajā, kas tuvāk pie durvīm. Viņš to izvēlējās tīri automātiski, jo logi izgāja uz sētas pusi, uz garāžu un šķūnīšu labirintu. No Krusta viņš vairs nebaidījās — ja gribētu, sen būtu nolicis gar zemi ar otru stroķi, kuru Mazurs pat, pavirši pārmeklējot, nebija atradis. Tiesa, tas vēl nenozīmēja, ka noslēpumaino bagātību mednieks, kā solījis, sēdīsies kopā ar Mazuru vilcienā — atslābināties vēl par agru…

Pistoli viņš pabāza zem spilvena, bet drēbes nolika tā, lai trauksmes gadījumā varētu uzreiz tajās ielēkt. Pirmajās stundās nedaudz nervozēja sirēnu gaudas, kuras vienā laidā skanēja no milicijas nodaļas — tik vien bija, kā pusminūtes gājiens —, bet pēc tam kaut kā aprada.

Iemigt viņš nevarēja ilgi. Cauri plānajai dēļu sienai, kur gulēja Krusts, skanēja čuksti — vispirms klusi un lietišķi, tad jau skaļāki un jautrāki, kuri pārauga divdomīgā kņadā ar dīvāna čikstiem, vaidiem un elsām. Pēc visa spriežot, arī Krusts no Mazura vairs neuzmanījās, un bagātību mednieku pārītis tagad bez īpašas kautrēšanās no sirds izklaidējās. Pēc skaņām gan nevarēja pateikt, kas tur īsti tiek darīts, un Nadja pat pieklājības pēc pāris reizes savu pārinieku apvaldīja, aizbildinoties ar kaimiņu klātbūtni, tomēr drīz vien viss sākās no gala. Kad viņi nomierinājās, pulkstenis jau bija trīs, bet Mazurs aizmigt nesteidzās — tikai guļot uz muguras, vēroja blāvo joslu, kas spiedās cauri cieši aizvilktajiem aizkariem — laternas gaisma —, un neko īpašu nedomāja. Vēl tikai iešāvās prātā, cik veiksmīgi Krusts izvēlējies atkāpšanās ceļu: Aņņinska vairs nepieder Šantarskas guberņai, skaitās kā pilnīgi sveša teritorija — ja paveiksies, arī Prohora puiši šo variantu nogulēs…

Olga sagrozījās un uzlika galvu viņam uz pleca — mati vēl smaržoja pēc hennas. Sākumā Mazurs nodomāja, ka tas pa miegam, bet tūlīt sajuta, kā viņas pirksti nepārprotami pārslīd pāri gurnam.

—   Guli, mazais, — viņš, galvu nepagriezdams, nočukstēja.

Bet Olga tikai spiedās vēl ciešāk klāt, pirksti darbojās aizvien noteiktāk — un pirmo reizi abu pazīšanās laikā Mazuru tas atstāja pilnīgi vienaldzīgu, kaut gan agrāk viņš būtu iesvēlies neprātīgā vēlmē. Pamazām arī Olga sāka kaut ko apjēgt un aizvainota nočukstēja:

—   Smādē?

—   Muļķības, — viņš ne visai pārliecinoši atbildēja.

Mazurs ari pats nespētu lāgā paskaidrot, kas notiek. Viņš Olgu mīlēja, bet neko nespēja aizmirst, un jūtu jūklī tomēr dominēja aizskartais vīrieša lepnums, pirmatnējās tieksmes, kas iznira no dvēseles dzīlēm…

Olga novērsusies pārvēlās uz kreiso sānu.

—   Mazais… — Mazurs mēģināja pieskarties sievas plecam.

Viņa neatskatīdamās dusmīgi atvairījās ar elkoni. Veltīgas pūles, tas uz ilgu laiku… Domās nospļāvies, Mazurs iebāza mutē cigareti, jau kuro reizi laiski cenzdamies uzminēt, kas rīt būs jāizcīna.

…No rīta Karabass ieradās visbrīnišķīgākajā noskaņojumā, stiepdams līdzi vecu fotopalielinātāju un kartona kārbu ar pārējiem piederumiem. Nadja reizē ar citiem nofotografēja arī Karabasu. Mazurs sākumā nobrīnījās, bet tūlīt attapās: upurjērs pirms laika nav jābiedē. Atkal uzvirmoja aizdomas, no kurām bija grūti atbrīvoties.

Izgatavojusi uzņēmumus, Nadja paņēma no viņa miliča apliecību un, paķērusi līdzi to pašu dīvaino komplektiņu, kurš Mazuram atgādināja juveliera arsenālu, uz ilgu laiku ieslēdzās galējā istabā, kategoriski nobrīdinot, lai neviens tur nebāž degunu un «nedomā sēkt gar dvēseli».

Galīgi nebija ko darīt. Olga sapūtusies uzreiz pēc brokastīm likās gulēt, arī Karabass, sekodams viņas piemēram, žāvādamies pazuda otrā istabā. Mazurs ar Krustu divas stundas spēlēja šahu, nozaudētās figūras aizvietojot ar divām pistoles patronām, rubli un «Fantas» korķīti. Diezgan ātri Mazurs saprata, ka saskāries ar cienīgu pretinieku, un nopietni pievērsās spēlei — tomēr neiznāca ne īsta uzvara, ne arī īsta sakāve, tikai godpilns neizšķirts.

Nīkdami bezdarbībā, viņi rūpīgi izjauca un saeļļoja pistoles. Tad pasēdēja virtuvē pie plāna, izanalizējot uzbrukuma variantus — Mazurs uzreiz saprata, ka armijā Krusts nekad nav dienējis, un viņa idejām un prātam ir pavisam cila izcelsme… Lai gan tas neko nemainīja.

Ap sešiem vakarā Nadja pabeidza darbu. Šai jautājumā Mazurs, protams, nebija nekāds eksperts, bet viņa diletantiskajā skatījumā Karpsatovu laulātā pāra pases ar visiem zīmogiem likās nostrādātas nevainojami. Veselu stundu Krusta smalkjūtīgajā vadībā viņš centās dokumentiem piešķirt nobružātāku izskatu — tā izrādījās visai sarežģīta un izsmalcināta procedūra, vesela zinātne. Labi vēl, ka sarkanajiem vāciņiem tas nebija vajadzīgs. Bet Karabasa pasi Krusts apstrādāja vēl centīgāk.

Atskatījies uz cieši aizvērtajām virtuves durvīm, Mazurs painteresējās:

—   Kas ir, katru sīkumu nostrādā?

Sejai pārslīdēja smaida ēna, un Krusts vēl klusākā balsī paskaidroja:

—   Šis ir īpašs gadījums. Viltus pēdas. Un tīri labas. Tu, pulkvedi, kārtīgi ielāgo — ķeroties pie šīs lietas, uzreiz varam ieskaitīt sevi miroņos. Teorētiski. Tāpēc jau smadzenes jāpakustina, lai ari praktiski tajos nepārvērstos…

Mazuram sen bija radušās aizdomas, ka šis meistaru pārītis varētu būt tikai kaut kāda lieluma sastāvdaļa — tāpat kā «jūras velns», pat vienatnē dodamies uzdevumā, tikpat paliek daļa no karaflotes. Bet jautāt viņš, protams, neko nejautāja — kam tas vajadzīgs?

Astoņos pamodās Olga, tikpat sabozusies kā iepriekš. Skatiens cītīgi vairījās pievērsties Mazuram, un viņš nolēma visu atstāt, kā ir, nciestiegot vārdisku ķīviņu dzīlēs. Krusts uzreiz piefiksēja, ka starp viņiem izskrējis melns kaķis, bet izlikās neko neievērojam, tikai ilgi izklaidēja Olgu ar izdomātu — vai arī patiesu — stāstu par to, kā viens viņa labs paziņa izbēdzis no lāģera «Kraza» benzīnbākā. Par spīti Mazura mēmajai nepatikai, Olga pret Krustu izturējās daudz laipnāk un pat nevainīgi pakoķetēja. Laikam jau sejā kaut kas tomēr pavīdēja — kad viņi palika virtuvē divatā, Krusts pavīpsnāja:

—   Oberst, ko tu ārdies? Neņem galvā, es tik pa jokam mēli kulstu. Pa kluso atzīšos — pat ja velns kādreiz iekārdinātu, ar Nadjušku joki mazi, greizsirdīga, īsts Otello brunčos…

—    Kāds tam sakars… — Mazurs atmeta ar roku. — Vienkārši radušies sarežģījumi.

—   Sakašķējāties?

—   Kā lai saka…

—    Nekas. Izies viss gludi — tfu, tfu, tfu! — viņš centīgi piesita pie galda, — es tev iedošu viņai vienu suvenīriņu. Visus sarežģījumus kā ar roku noņems. Jau pirmatnējos laikos pārbaudits…

Tuvojoties naktij, arī Krusts kļuva jūtami nervozāks — nemitīgi staigāja pa istabu un murrāja:

—   Gājām mēs uz lietu, es un Rabinovičs,

Rabinovičs gribēj’ dzert.

Kāpēc gan lai nedzer ebrejs, nabadziņš,

Ja tam jāsteidz nav nekur?

Vispār ne jau nervos tā vaina — Mazurs lieliski zināja, cik mokoši lēni un smagi pirms cīņas velkas laiks — brīdis hoteikts un no tā nedrīkst novirzīties ne par minūti… Viņš arī pats nekur nerada vietu. Karabass pāris reizes lūdza Krustam atļauju «ma-azai devai», pēdējā reizē būdams gatavs samierināties ar malku šņabja, līdz Krusts, galu galā neizturējis, uzsprāga un ķēra pēc pistoles. Bet varbūt eksplozija bija pārdomāta. Galvenais, ka Karabass aprima un devās uz virtuvi, traucēdams sievietēm gatavot vakariņas un sākdams izprašņāt Olgu, vai viņai nav jaunākās māsiņas, tikpat apburošas (šoreiz viņam gandrīz iegāza Mazurs). Pēc tam apsēdās pie vecā televizora un skumji skatījās kaut kādu lētu trilleri, ko raidīja vietējā kabeļtelevīzija. Televizors bija melnbaltais, un arī kasete izrādījās vismaz divdesmitā kopija — bet Mazurs ar Krustu viņam drīz vien pievienojās, bezjēdzīgi lūrēdami ekrānā, kur kāds brašulis ar galda lampu un lauzni pieveica krietnu duci nindzju. Pēc tam atnāca arī dāmas, un visi kā liela, draudzīga ģimene dirnēja pie zilā ekrāna, tīksminādamies par nākamo trilleri, kam sekoja šausmene un multenes — iegrimuši sevī un nepārmijot ne vārdiņa.

Ap trijiem naktī Krusts piecēlās un apņēmīgi izslēdza televizoru:

—   Nu viss, biedri un dāmas. Iekšēji savācamies un noskaņojamies darbam… Vai kāds kaut ko nav aizmirsis? Nē? Nu, gudrinieki mani… Purva stulbeni, naganu atstāsi mājās.

—   Bet es taču…

—    Lai viņi ar stroķiem skraida, — Krusts pamāja ar galvu uz izslēgtā televizora pusi. — Stobrs bez klusinātāja tur tikpat nederēs. Noslēdz tik strāvu — un laikus laidies prom. Nu?

Karabass ar milzīgu nožēlu nolika uz galda melno naganu — kā bērns, kuram atņemta mantiņa. Krusts pastūma to Olgai.

—   Lai pagaidām paglabājas pie tevis. Bail nebūs?

—   Sen vairs ne… — Viņa paraustīja plecus.

—   Teicami. Tad nu sēdi, kā uzticamai laulātai draudzenei pienākas, un gaidi vīriņu atgriežamies no darba…

Paņēmis lielu, raibu aerosola flakonu, viņš noņēma tam vāciņu un pamāja Mazuram.

—    Uzroti nu piedurknes, tūlīt uztaisīsim tādus pašus cimdiņus kā aiz robežas.

Mazurs, pazīdams šo izgudrojumu, izstiepa rokas. Miglas strūkla, izdalot asu smaku, uzšļācās delnām. Smaka tūlīt pat izzuda, bet migla sastinga, ietinot rokas smalkā, bet velnišķīgi izturīgā polimēru plēvē, kas droši aizvietoja jebkurus cimdus un turējās kādas sešas stundas, pirms sāka lobīties un krunkoties.

—   Oho! — viņš iesaucās. — No kurienes malciņa?

—   No meža, zināms, — Krusts centīgi apstrādāja arī savas rokas. — Ko, vai esi jau agrāk redzējis?

—   Ir nācies.

—   Ai, gudrs tu esi, pulkvedi, ļoti gudrs…

Krusts pārvērtās acu priekšā, klusā un elastīgā solī pārvietodamies pa istabu. Kustības atkal kļuva ekonomiskas, kaķiski līganas. Nadjai viegli pietvīka vaigi, elpa kļuva biežāk un dziļāka.

—    Tā-ā… — Krusts, pārlaidis telpai skatienu, piegāja pie viņas, satvēra aiz pleciem un vērīgi ieskatījās acīs: — Nadja, nedzirksteļo. Pats visu saprotu, bet saņemies…

Un, izdzirdējis tuvojamies motora troksni, aizmetās pie loga. Neskatīdamies nolaida drošinātāju un pagrozīja kreiso roku. Pirmais apjautis, kas par lietu, Mazurs nospieda slēdzi, un istaba ieslīga tumsā.

—   «Visurgājējs», — Krusts neatskatīdamies izspieda caur zobiem. — Inventarizācija: «visurgājējs» — viens, dūzis — viens… Goša. Laikam pagaidām apkārt viss tīrs… Nu, ērgļi, sekunžu rādītājs sakustējies! Purva stulbeni, paņem instrumentus!

Pie durvīm pieklauvēja. Krusts, klusi pamājis Mazuram uz tuvākās istabas durvīm, nesteidzīgi devās atvērt. Mazurs, turēdams pistoli šaušanas gatavībā, klusi atkāpās tumsā (nevainigo signālvārdiņu, ja Krusts ievēros kādus slazdus vai citu bīstamu nepareizību, viņi bija izdomājuši jau iepriekš).

Bet trauksmes signāls neatskanēja. Dzīvoklī ienāca viens vienīgs cilvēks, Krusts aizslēdza aiz viņa durvis, ieveda istabā un iededzināja gaismu. Mazurs dzirdēja, kā viņš pavaicā:

—   Viss gatavs?

—   Kas tur ko gatavot? — ienācējs mierīgi un nevērīgi atsaucās. — Strunts… Nu, vai tavs boss atbrauca?

—   Kā nu ne. Tūlīt iepazīstināšu…

Mazurs aizsprauda pistoli mugurpusē aiz jostas un iegāja istabā. Runājot par «bosu», tas bija kārtējais Krusta izdomājums, kam jānovērš Gošas uzmanība uz Mazuru. Vecs joks un visumā tīri drošs, kaut ko līdzīgu praktizē arī specdienests: ienaidnieka uzmanību piesaista kāds lamzaks, vīrs kā ozols, līdz ausīm nokāries ar stroķiem, un tas nemaz nenojauš, ka sīkais, neievērojamais kareivītis, kuram no ieročiem tik vien ir kā blašķe un sapieru lāpstiņa, īstenībā ir daudz bīstamāks slepkavnieks…

Šoreiz, liesa, bija citādi — Mazurs nešaubījās, ka daudzējādā ziņā ir pārāks par Krustu, bet joks balstījās uz kā cita: kapteinis piesargāsies no «bosa», bet, kad pienāks laiks, par viņu parūpēsies tieši Krusts…

Nadja uzmeistaroja Mazuram augstu, modernu frizūru, un pēc tam, uzlicis brilles ar parastiem stikliem — ne jau milzīgus šķīvjus, bet mazus, apaļus okulāriņus —, viņš pirmajā mirklī spogulī pats sevi nepazina. *

Tomēr ar kapteini vajadzēja uzmanīties — Mazurs uzreiz novērtēja, ka Goša, lai arī ļoti līdzīgs Karabasam, tomēr intelektuālā ziņā ir daudz pārāks.

Un noteikti mokās ar kaut kādiem kompleksiem, kādu Karabasam, prastam kā maisam, vispār nebija. Jau pirmajās minūtēs, tik tikko pārmijot dažas frāzes, Mazurs izlobīja būtisko un secināja, ka kapteinis

Goša uzcītīgi cenšas līdzināties visai viduvēja bojevika Teksasas šerifam. Viņš daudz nerunāja, frāzes autoritatīvi un ļoti svarīgi noskaldīja caur sakostiem zobiem, kustēties centās lēni, katrā žestā un solī ieliekot milzums cienīguma un svarīguma — un bija skaidri redzams, ka tas viss nav iedzimts, bet centīgi iemācīts. Lai gan uz provinciālu huligānu, kurš skatījās tos pašus bojevikus, tas noteikti atstāja zināmu iespaidu.

Tūlīt sameklēs košļeni, Mazurs kādā mirklī nodomāja un nekļūdījās: Goša, kurš augumā pat pārspēja brāli, ar vijīgu kustību iestūma mutē divas rozā bumbiņas, lēni pakustināja apakšžokli un, uzmetis Mazuram ne naidīgu, bet arī ne draudzīgu skatienu, sacīja:

—   Tu tikai nedomā sākt laipot, bos. Šī, vai zini, ir mana pilsētiņa.

Pēc nopelniem novērtējis kārtējo bojeviku citātu, Mazurs atbildēja

tādā pašā lonī:

—   Es, puis, vienmēr godīgi spēlēju… Jo tā ir izdevīgāk. Vai zini.

—   Nu, skaties, — kapteinis atteica, gandrīz nepavērdams lūpas.

—   Viss normāli, Goša. — Krusts viņam vieglītēm uzsita uz pleca. — Boss ir prātīgs cilvēks, šobrīd viņam izdevīgi būt godīgam…

—   Kārtība tā pati iepriekšējā? — kapteinis painteresējās.

—    Protams, — Krusts pamāja ar galvu. — Kad Karabass tiks galā, atgriezīsies šurp un kopā ar Svētu gaidīs mūs atgriežamies. Tad arī saskaitīsim čaukstošos — līdz rītam būs jāpiņķējas… Un pēc tam jau būsim tavās rokās: gribēsi — izvedīsi no pilsētas, gribēsi — nodosi…

—    Spēlēsim godīgi, — Goša noteica, pārveldams gumiju uz otru mutes pusi. — Izvedīšu. — Viņš atskatījās uz virtuves durvīs stāvošo Olgu. — Ka tikai jūsu Svētai neienāk prātā brāļukam pāri darīt…

—   Tam nu nodarīsi pāri, kā tad.

—    Nu, varbūt viņai ap smuidro vidukli divas melnās jostas… Tu pieraugi, Voviks turēs actiņas vaļā.

—    Bus jau labi, — Krusts pasmaidīja, laizdams darbā visu savu pievilcību.

—   Paskatīsimies. — Kapteinis veltīja Mazuram smagu skatienu. — Pagaidām iegaumē vienu… bos. Es piekritu piedalīties tikai tāpēc, ka tie melnie, nolādētās dēles, jau kaklā spriežas. Pieleca?

Mazurs klusēdams pamāja ar galvu, tā arī, protams, neuzdodams jautājumu, kas jau grozījās mēles galā: vai kapteinis negrasās savu laupījuma daļu pārskaitīt bērnudārzam vai Krievu kopienu kongresam? Tāpat jau skaidrs, ka negrasās.

Viņam rokās bija plāni ādas cimdi — čaklrocītes Nadjas sameklēti, viņa atbildēja par rekvizītiem. Tāpēc kapteinis tetovējumus neredzēja — toties jaunākais brālnieks tos visus atliku likām saskatījies. Vai viņš ir ar vecāko dalījies savos vērojumos, vai nav? Un kādu finālu izplānojis sev Goša?

Pagaidām skaidrs tikai viens: labajā pusmēteļa kabatā viņam atrodas revolveris, laikam nagans, kurš, Dievs vien zina, kad noņemts no milicijas uzskaites. Ja Goša zina par tetovējumiem un salīdzinās Mazuru ar pēdējos noziegumos figurējošo personu — ko tad? Nu, dzimtajam kantorim, protams, nenodos — bet jaunu iespēju sev noteikti ieraudzīs. Vēl viens iemesls novākt līdzbiedrus, lai visa bagātība tiktu ģimenei…

—     Nu, piesēdīsim pirms ceļa? — Krusts pavaicāja, pirmais noslīgdams uz krēsla malas un gandrīz tūlīt pat atkal uzlēkdams kājās.

Nadja uzmeta plecos lietusmētelīti, uzlika galvā gaišu parūku, un viņi zosu gājienā devās ārā. Beigās soļojošais Mazurs pamirkšķināja ar aci Olgai un vieglītēm padraudēja ar pirkstu. Ļoti bīstami viņu tā atstāt vienu gaidīt Karabasu: ja brālīši sagatavojuši slazdu, labāku vietu par dzīvokli slēpnim neizdomāt — bet neko darīt, nācās vien Krusta plānam piekrist.

Olga atbildēja ar vienaldzīgu, gandrīz svešu skatienu. Viņš īgni saviebās un devās pakaļ Krustam, pa ceļam uzmezdams plecā futrāli ar nakts orientēšanās ierīci.

Goša apsēdās pie stūres, Nadja iekārtojās viņam līdzās. Mazurs ar Krustu nonāca aizmugures sēdeklī. Krusts tūlīt pat uzstiepa mugurā līdzās nolikto pusmēteli un uzlika miliča formas cepuri. Mazurs sēdēja mierīgi — viņam atvēlētā loma tādas pārvērtības neprasīja.

Milicijas mašīnā viņš laikam brauca pirmo reizi — ja neskaita īso reisu atskurbtuves virzienā, kad kursantu laikos abi ar Jūras Čūsku muļķīgi iekrita.

Nekādu izsekošanas pazīmju nemanīja. Aizsmakušā balsī kaut ko neskaidri vervelēdama, sprakšķēja rācija. Viņi brauca pa tukšām, tumšām ielām, gaisma vairs nedega pat logos, pilsētiņa gulēja. Bet milicija, kā Mazurs ātri vien saprata, joprojām bija nomodā — ceļā gadījās pārāk daudz «visurgājēju», galīgi neraksturīgi tik sīkai pilsētelei…

Pēc tam viņi ienira absolūtā tumsā — Mazurs tik tikko spēja atšķirt abpus ielai sabūvēto privātmāju siluetus. Goša, izslēdzis gaismas, nobremzēja. Nolaida zemē sava loga stiklu. Akla tumsa un klusums, tikai šur tur ievaukšķējās suņi.

Priekšā parādījās līgani tuvojošies mazie spārnu lukturi — divas tumsā kvēlojošas oglītes. Neskaidrais plankums izrādījās «Taurija». Izlēcis ārā, Karabass pabāza galvu viņu mašīnā.

—    Kārtībā. Gaismas nav visā ielā. Pat ja kāds šai laikā atvilktu elektriķi, uzreiz neko nesalabos — es tur pašiverēju… Gar telefoniem arī. Un visiem vadiem, kādi vien bija. Ja nu viņiem atradīsies pārnēsājamie, lur nu es vairs neatbildu…

—   Labi, laid uz mājām, — Krusts izrīkoja. — Un pielūko tur…

—   Braucam? — Goša aukstasinīgi pavaicāja.

—    Pagaidi, — Krusts izvilka cigaretes. — Nedaudz pakūpināsim, pasēdēsim. Citādi vēl var satraukties — kā nodzisa gaisma, tā arī ciemiņi uzreiz klāt… Viņiem noteikti ir kaut kādi mobilie sakari, vai ne, kaptcin?

—   Tas nu gan, — Goša sacīja. — Inalu simtiem reižu esmu redzējis ar rāciju rokā, tāpat arī pārējos…

—   Neko darīt, — Krusts saviebās. — Ja jau sāksies jezga un viņi pagūs pasaukt savus kunakus, nāksies saraut. Es skalos, tev automāts aiz sēdekļa aizbāzis…

—   Nāksies, — kapteinis negribīgi atsaucās. — Tikai negribas sacelt troksni…

—    Kam tad gribas? Labi, braukuši. Mums, galvenais, citam citu neapšaut un kaut vienu paņemt gūstā dzīvu, citādi nāksies līdz rītam grīdas dēļus plēst un pa kaktiem šņakarēt…

Goša, iededzis lukturus un pārslēdzis tos uz tuvajām gaismām, lēni brauca dziļāk tumšajā ielā. Suņu vaukšķēšana vilkās pakaļ kā aste. Pēc minūtes Krusts uzsita Mazuram pa ceļgalu. Viņš saprata, atvēra durvis un izlēca ārā. Paskatījās apkārt. Acis jau bija apradušas ar tumsu, un arī nakts šķita skaidra un zvaigžņota, bet «uaziks», ieslēdzis bākugunis, strauji nogriezās pa labi un apstājās pie lieliem, augstiem vārtiem, apgaismodams tos ar lukturiem, šoreiz — tālajām gaismām. Nobūkšķēja durvis.

Mazurs, nez kādēļ noliecies, pustupus paskrēja garām puķu dārziņam un iegriezās šaurā ejā starp diviem žogiem, visu laiku ar kreiso roku pieturēdams kabatu, lai neizkristu garais amerikāņu lukturītis ar jaudīgo reflektoru. Kā jau Krusts stāstīja, ejas vidū auga augsta papele — tiesa, žogam pārslīgušos zarus kāds bija akurāti apgriezis, lai neviens nevarētu pārrāpties un ielēkt pagalmā. Bet zaru stumbeņi palikuši, un Mazurs kā kaķis šāvās augšā pa stumbru, ar pazolēm noberzdams mizu un iekārtodamies uz atstāta zara. Suns viņu noskatītajā mājā rēja aizgūtnēm, tāpat kā visās pārējās, bet maz ticams, ka tas varētu satraukt saimniekus: pirmkārt, suņi plosījās visā ielā, otrkārt, Goša, neizslēdzis lukturus, kas spoži apgaismoja vārtus, nemitējās uzstājīgi signalizēt. Arī bākuguns joprojām meta pār apkārtni ritmiskus zilus zibšņus.

Mazurs pacēla pie acīm kinokamerai līdzīgo ierīci. Lielā māja ar metāla jumtu neierasti novietota plašā pagalma dziļumā, cieši līdzās pieslejas garāža un kaut kas šķūņveidīgs, arī no ķieģeļiem. Gar žoga iekšpusi, nedaudz zemāk par augšmalu četrās rindās novilkta dzeloņstieple — m-jā, lienot pāri būs jāpamokās…

Kāds jau iznāca no mājas un, laizdams sev gar kājām spēcīgu gaismas kūli, apstājās pie lieveņa. Zilie zibšņi apgaismoja pagalmu. Mazurs ievēroja, ka suns, milzīgs vilks, nav piesiets — pieskrējis pie stāvētāja, tas paluncināja asti un atkal metās pie vārtiem.

No mājas kāds kaut ko svešā valodā nokliedza. Stāvošais skaļi atbildēja, un Mazurs saprata tikai vienu vārdu: «milicija». Balss no mājas bridi paklusēja, tad vēlreiz pārvaicāja un pēc tam, spriežot pēc toņa, kaut ko pavēlēja. Cilvēks devās uz vārtiem, pa ceļam izvilkdams lielu pistoli un turēdams to labajā rokā aiz muguras.

Vilku suns, viņa tuvošanās iedrošināts, sāka riet vēl aizrautīgāk.

Mazurs pacietīgi gaidīja. «Vārtnieks» atslēdza vārtiņus un nedaudz, nedaudz pavēra — pie tiem līdzīgi durvju važai bija pierīkots daudz resnāks stiprinājums, vismaz suņa ķēdes biezumā. Piesardzīgi pavēries laukā, viņš jau tīrā krievu mēlē pavaicāja:

—   Klausies, ko vajag?

—   Miliciju nepazīsti? — Goša ierēcās. Lai notēlotu nepiekāpīgu nekauņu, viņam noteikti nemaz nebija jāpiepūlas. — Piesien suni, parunāsim!

Uz lieveņa iznāca vēl viens. Pārmijis ar «vārtnieku» dažus vārdus, saķēra vilku aiz kaklasiksnas un aizvilka prom pie būdas, bet ieslēgt nesteidzās, palikdams turpat vien stāvam.

—   Ko vajag? — cilvēks pie vārtiem atkārtoja.

Mazurs neredzēja, kas tur notiek, bet labi zināja: tūlīt Goša pagrūdīs uz priekšu Nadju… Kā tad, lūk, viņas balss:

—   Viņš, tas pats purns! Tikai tad bija ādenē…

—   Kāpēc apvaino? — vārtu sargs mierīgi pavaicāja. — Es tevi redzu pirmo reizi mūžā, skaistule, bet žēl gan… Kaptein, tev ko, naudu vajag? Tad tā arī uzreiz saki, kā vīrietim klājas, nevis liec skaistai meitenei stāstīt saltus melus…

—   Kā tu runā, maita? — atskanēja kapteiņa balss, iesvildamās īstā sašutumā. — Vai es tev esmu kāds kunaks?

—    Jūs, pilsoni, tiešām labāk tik vaļīgi neuzvedieties, — Krusts atbalstīja Gošu.

—    Kāpēc vaļīgi, ko? — vārtu sargs nezaudēja mieru. — Es pie lavām namdurvīm nakts vidū pieklauvēšu, sliktos vārdos nosaukšu, vai tu neapvainosies? Kāpēc meitēnu atvedi? Es viņu pirmo reizi redzu. Varbūt mums pamodināt Inalu, lai viņš pieceļ Pavļuku? Tev uz uzplečiem mazāk zvaigžņu nekā kārtīgam konjakam. Nav tā astronomi-' ja, lai es stātos miera stājā… — balsī ieskanējās draiski toņi, šķiet, viņš nedaudz uzjautrinājās. — Kaptein, kurš gan tā lietas kārto?

—   Tas ir viņš, bezkaunīgais purns! — Nadja iekliedzās.

—    Nu kāpēc tu tā saki, meitenīt? Ahā, acīmredzot būšu tev tikko uzmācies, ja? Saplēsis kleitu, vai ne? Vilcis uz krūmiem? Bet tu izrāvies un taisnā ceļā uz miliciju… Nepatīk man, kaptein, kad cilvēki ar nožēlojamu astronomiju kļūst bez jēgas nekaunīgi… Nu ko, modināt Inalu? Vai iedot priekš pudeles, un brauc tik uz kiosku — tur, pie stacijas, vēl būs vaļā… Piedzēries esi, ja? Pietrūka?

—   Man ir cietusī, — kapteinis ledainā tonī paziņoja.

—   Dullums tev galvā, ne cietusī. Ej, mans dārgais, prom ar labu, kamēr lnals nav pamodies… Ar cietušo vari atnākt no rīta, tikai neaizmirsti paķert līdzi papīriņu ar cienījamā biedra prokurora parakstu īstajā vietā — citādi arī dienā vārtus neatvēršu. Atsūti pavēsti, kā nākas…

Viss, laiks ķerties pie darba… Nedaudz atliecies, Mazurs atspieda muguru pret resno papeles stumbru un, neatņemdams no acīm ierīci, divreiz nospieda gaili.

Klusinātājs izspļāva divus dzeltenus zibšņus, kurus pavadīja ne sevišķi skaļi klikšķi — laba mašīnīte, Mazurs automātiski secināja, nav nekāds crzacs —, un cilvēks ar suni beidza dzīvot. Dodams signālu, viņš skaļi iesvilpās un, pārmetis ierīci uz aizmuguri, metās uz priekšu. Kad kreisā kāja atbalstījās uz žoga malas, savācās, sagatavojās uz izstieptām rokām lēca lejup tumsā.

Pārmetis salto virs dzeloņstieplēm, viņš piezemējās uz saliektām kājām un nciztaisnodamies garā lēcienā aizmetās sānis, nokrītot garšļaukus uz auksta betona. Pie vārtiem uzšvirkstēja blāvs dzeltens zibsnis, atskanēja krītoša ķermeņa troksnis, un tūlīt pat pāri pagalmam pārslīdēja lukturīša stars — Krusts ar kapteini bija ielauzušies pa vārtiņiem.

Logā blakus lievenim kāds caur stiklu uzspīdināja lukturīti. Mazurs aizraidīja turp lodi un pārvietojās vairāk pa labi. Laterniņa nodzisa, bet lodes caururbtais stikls tūlīt pat sašķīda sīkās šķembās — iekšpusē pulsējot iespīdējās dzeltens tauriņš, bija dzirdams, kā žogā ieurbjas lodes, un automāta kārta pārskrēja pāri vietai, kur vēl nesen bija atradies Mazurs. Uz gaišās ķieģeļu sienas fona pa kreisi no durvīm skaidri izcēlās Krusta un Gošas silueti.

Vēl viena klusa kārta nopātagoja pagalmu, uz labu laimi taustīdamās pēc pretinieka. Mazurs uzslējās tupus tā, lai galva nesniegtos pāri palodzei, un noskrēja gar sānsienu. Mājā bija dzirdama jezga. Paķēris lukturīti, Mazurs ar to izsita logu, tūlīt pat ieslēdza, iesvieda telpā — un pals ielēca pakaļ. Iemeties kaktā, piespiedās pie sienas.

Bagātīgi iekārtotajā istabā neviena nebija, bet kliedzieni un spiegšana skanēja pavisam tuvu. Pacēlis lukturīti, Mazurs pārvietojās pie durvīm, atspēra lās vaļā un izdrāzās laukā, kustēdamies necilvēcīgā ritmā. Gaitenis. Paklājs. Kustība…

Viņš izšāva uz miglaini blāvo siluetu — tas sakņupa un, abām rokām saķēris krūtis, noslīga uz grīdas. Mazurs jau skrēja tam garām uz otrām durvīm, bez mitas zibinādams balto lukturīša gaismu pa sienām, turēdams to patālāk no sevis, virs galvas, tā, lai stari kristu no augšas uz leju un pretinieks nespētu noorientēties precīzam šāvienam…

Izslēdzis laterniņu, viņš sastinga un piespiedās pie sienas, cenzdamies pat neelpot. Kaut kur kreisajā pusē atskanēja troksnis — tur vajadzēja atrasties ārdurvīm… Nē, smagās elsas nebija rēgojušās — tumsā lik tikko saskatāms stāvs lēni virzījās gar sienu, vienā laidā piesardzīgi sastingstot.

Pa logu krītošie starmešu atspulgi atplaiksnījās metāla priekšmetā, ko viņš turēja rokā. Mazurs, atcerēdamies par «mēli», nekustēdamies pacietīgi gaidīja, līdz sajuta laba vīriešu odekolona un dzeramā smaržu — un tad belza atbilstoši visiem likumiem, izsitot no rokas pistoli un pašu nācēju iegremdējot bezsamaņā. Tūlīt aizlēca aiz masīvā skapja.

Durvis atvērās un kaut kur no augšas triecās lukturīša gaismas kūlis — tieši tāds pats kā Mazuram. Viņš ieslēdza arī savējo, gandrīz vai metienā aizsviezdams pēc iespējas tālāk no sevis — un paspēja kūleņojošā starā saskatīt Krusta pārvērsto ģīmi. Klusi uzsauca:

—   Krust!

Bet lode paguva ietriekties grīdā līdzās lukturītim. Krusts, laizdams gaismas kuli citā virzienā, pieskrēja un nostājās līdzās.

—   Kā ir?

—   Šķiet, viss… — Mazurs nopūtās.

—   Goša, uz priekšu! Kas tas? — Krusts pavērsa gaismu uz leju. — Ahā, Inals… Bļa…, tu ko, viņu…

—   Dzīvs, — Mazurs paskaidroja.

—   Tad viss kārtībā! Sasien! Divus mēs nogāzām, šķiet, vairāk nevienam te nevajadzētu…

Viņi saausījās, pārvērzdamies vienvienīgā dzirdē. Ne mazākās skaņas. Un devās pārbaudīt istabas, klusītēm paverot durvis un uzspīdinot gaismu no augšas uz leju. Atkal nonācis gaitenī, Mazurs apgaismoja grīdu — uzkrāsotais purniņš saviebts mēmā šausmu grimasē, stingās acis plati atvērtas, balta naktsveļa, kaklā lēta roliņa…

«Kāds vējš tevi, muļķe, te atpūta,» Mazurs nodomāja, nespēdams šobrīd neko izjust, un vismazāk jau sirdsapziņas pārmetumus — nebija laika.

Apstaigājuši māju un pagalmu, viņi pārliecinājās, ka dzīvu iemītnieku te vairs nav. No sētas ārā pāri dzeloņstieplēm arī neviens nespētu pārrāpties…

—   Divus, saki, nogāzāt? — Mazurs pārvaicāja. — Vai tad ar viņu bija četri, nevis trīs?

—    Trīs, — Krusts atņirgdamies atbildēja. — Kaut kāda mauķele pagriezās pa rokai, nevarēja taču laist prom… Ejam veicīgi! Mums vēl ar viņu jāparunā… Goša, sargā vārtus! Galvenais darbiņš tikai tagad sākas…

…Šis galvenais darbiņš ilgi nevilkās. Kad vadoni, paresnu, gadus četrdesmit vecu bārdaini aizvilka uz pagrabu, Krusts grasījās sākt izprašņāšanu, bet Mazurs, vēlēdamies ar visu ātrāk tikt galā, lika viņam paturēt lukturi, kamēr pats bez mazākās svārstīšanās pielietoja šādas tādas metodes, kuras paredzētas gūstekņu nopratināšanai īpašos apstākļos. Bārdainais Inals spēja izturēt minūtes piecas. Un trīs lielos, plakanos saiņus, kas bija ietīti blīvā celofānā, triumfējošais Krusts atstiepa vēl ātrāk. Nostājies gaismas strēlē, parādīja Mazuram.

—   Kārtībā! Nu ko, laiks doties prom?

—    Miroņi… — Uz grīdas nočaukstēja tas, kurš vēl nesen bija cilvēks. Mazuram joprojām ausīs skanēja bļāvieni un šausmīgi gribējās tikt uz augšu, svaigā gaisā.

Krusts, mierīgi pavērsis pistoli uz leju, nospieda gaili. Pagrabā iestājās klusums. Mazurs saspringa — pienācis izšķirošais brīdis…

Bet Krusts, iebāzis pistoli kabatā ar spalu uz augšu, nedaudz pasvaidīja rokā sainīti, tad atkal noķēra un izplūda idiotiski svētlaimīgā smaidā.

—   Trīs mūži, pulkvedi… — un tūlīt attapās. — Ejam. Vajag Gošu padarīt rāmu… Vajadzēja ar tām maukām gadīties — bez ražošanas zudumiem nekādi neiztikt… Kā tu?

—   Kārtībā, — Mazurs neskanīgi atteica, cenzdamies aizmirst gaitenī nošautās meitenes seju un pats sev iestāstīdams, ka nemaz nav nojautis, ka šauj uz sievieti.

—   Nu tad labiņi. Ejam. Turi acis vaļā…

Mazurs arī pats labi saprata, ka tagad iestājies izšķirošs brīdis — viņiem visiem trim…

Plati izlicis kājas, kapteinis stāvēja pie vārtiņiem kā dzīvs monuments, ap lielo, plecīgo stāvu iezīmējās spoži mirdzoša apmale — starmešu gaisma krita pagalmā, ietverot Gošu savdabīgā nimbā. Abas rokas viņš turēja kabatās. Jau iztālēm sauca:

—   Nu, kā jums tur? — balsī jautās neslēpta piesardzība un klajas aizdomas.

Kreisā roka iznira no kabatas — bet tajā nebija pistoles, kā Mazurs saskatīja, bet lukturītis. Tur kreisajā — tātad tomēr nolēmis sākt savu

spēli…

Un te piepeši atskanēja Krusta mierīgā balss:

—   Vai tev vāģī gadījumā laužņa nav?

—    Nē, — Goša, brīdi pavilcinājies, apjucis atbildēja. — Bet kam

tev?

—   Ak tu… — Krusts īgni novilka. — Nu ne jau zem dīvāna viņš saviem dārgumiem apcirkņus ierīkoja… Nāksies izlauzt dažus grīdas dēļus, bet mājā — nekā piemērota.

Viņš tumsā sakustējās, un kaut kas šķindot izbira betonētajā pagalmā, aizripoja uz visām pusēm. Krusts nolamājās:

—    Nu, rokas kā pagales… Goša, aši savāc zeltu. Nekad neesi redzējis, ka zelta dukāti pa zemi ripo?

Kapteiņa laterniņa iedegās, un stars aizslīdēja pa gludo betona klājumu. Krusta replika izskanēja tik dabiski, ka arī Mazurs sāka lūkoties uz izsvaidītajiem zelta gabaliem — bet gaismas kūlī ieraudzīja tikai visparastākos rubļus ar divgalvaino ērgli, kuri inflācijas dēļ galīgi nekam vairs nederēja.

Iespējams, arī kapteinis paspēja saskatīt nožēlojamos rublīšus — tikai apjaust redzēto noteikti nepaguva. Pistole Krusta rokā divreiz izgrūda dzeltenas liesmiņas, un neveiksmīgais Oklahomas šerifu fans, ielīkdams ceļos, nogāzās uz betona. Viņa lukturītis aizripoja sānis, izgaismodams pagalma dzīles.

—  Zelts mūs vilina… — Krusts izsmējīgi nodziedāja senu melodiju. — Nadja, nāc iekšā, tagad arī dāmas te var pastaigāties… Tikai bākuguni izslēdz. Atceries, kur jāspiež?

Starmeši un bākuguns apdzisa. Rūpīgi aiz sevis aizvērdama vārtiņus, Nadja iesoļoja pagalmā un satraukumā vibrējošā balsī pavaicāja:

—   Dabājāt?

—   Kā citādi! — Krusts apgaismoja paciņas (šķiet, tās bija piebērtas ar kaut ko birstošu, kas viegli padevās pirkstu spiedienam). — Lūk, tās, lellītes. Kas ir, pulkvedi, viegli izgāja? Bet, ja tu zinātu, cik daudz nācās kustināt smadzenes… Paturi! — viņš nevērīgi pagrūda divas pakas Nadjai un, izvilcis nazi, uzšķērda trešo. Svētlaimīgi smaidīdams, iebāza iekšā roku, un pilno sauju ievirzīja Mazura laterniņas gaismas kūlī. — Nu?

Uz plaukstas atradās kaudzīte mazu stūrainu stikliņu, kuri izskatījās pēc cītīgi samaltām pudeļu stikla šķembām — gaiši, blāvi, tumšāki un spožāki, asās šķautnes meta zibšņus.

Un te beidzot Mazuram pieleca.

—   Dimanti? — viņš gurdā ziņkārē painteresējās.

—   Tic paši! — Krusts līksmi iekliedzās. — Jakutijas dimanti, kreisā prece. Es taču teicu, trim mūžiem… Protams, «Kohinura» te nav, bet ari sīkumus nav vākuši. Paskat, cik prāvi atlasīti… Nu? Nez kāpēc tavā brašajā ģīmī nav ne īpašas alkatības, ne azarta… Sev daļu prasīsi?

—   Kam man tā, — Mazurs atteica.

—    Nopietni? — izbrīns Krusta balsī nebija tēlots. — Padomā vēl, saujiņu jau noteikti esi nopelnījis…

—   Nevajag, — Mazurs atmeta ar roku.

—   Tāpēc jau arī tu esi dzīvs, ka tik idejisks… Paspīdini. — Iespiedis paku padusē, Krusts ar diviem pirkstiem parakņājās balto stikliņu kaudzē, kuri nemaz neizskatījās pēc dimantiem, izlasīja dažus lielākos un iebāza Mazura žaketes krūšu kabatā. — Netēlo muļķi, pulkvedi. Tas lellītei. Jums tur kaut kādi sarežģījumi, paļaujies uz manu pieredzi — tikko dabūs vienu uz pirkstiņa un pārīti ausīs, uzreiz nadziņus ievilks… Kā tev liekas, Nadja?

—    Uiiks virzīties, — viņa nepacietīgi atteica.

—    Iesim.

Apgaismodams ar lukturīti sev ceļu, Krusts devās uz garāžu. Bez grūtībām atvēris kārtīgi saeļļotās durvis, iespīdināja iekšā gaismu un lepni painteresējās:

—   Vai vāģis apmierina?

Tur stāvēja milzīgs, masīvs, spīdīgi nolakots mersedess.

—   Ja nepatīk, tad tiešām nezinu, kā vēl izdabāt… — Krusts smīnā atsedza zobus.

Astotā nodaļa bēgšana kā eksakta zinātne

Apturējis kluso, komfortablo brīnumu pie kaimiņu mājas, Krusts mierīgi ielika jaunu aptveri un parāva aizslēgu.

—    Nu, lūk, tagad sākas visinteresantākais. Ja brāļuki būs kaut ko izperinājuši, tad' te mās ari sagaidīs… Pasēdi, Nadja, bet mēs palūkosim…

Izgājuši dzestrajā naktī, viņi devās uz māju un uz pirkstgaliem uzkāpa pa kāpnēm. Pastāvēja pie durvīm — absolūts klusums.

Krusts ielika atslēgu slēdzenē, diviem pirkstiem klusi pagrieza — Mazurs, sāniski sagriezies, pacēla pistoli un sagatavojās piesegt —, ar pirkstu pagrūda durvis, un tās klusi pagriezās labi saeļļotajās virās. Gaitenī dega gaisma^ absolūts klusums. Gaisma dega visā dzīvoklī, skaidrs, ka divās tuvākajās istabās neviena nebija.

—    Kārtībā, — Krusts atviegloti nopūtās, iegāja virtuvē un izslēdza gaismu. — Ko tad šie gala istabā… — viņš apklusa, ieklausījās un pašķielēja uz Mazuru ar visai dīvainu sejas izteiksmi. — Nu, nejēgas… Sargi saucas…

Neko lāgā nesaprazdams, bet instinktīvi sajuzdams notiekošajā kaut ko nelabi dīvainu, Mazurs devās uz gala istabu.

Apstājās uz sliekšņa. Pie griestiem dega spoža spuldzīte bez abažūra, un Mazurs uz nesaklātā dīvāna ieraudzīja divus kailus, savijušos augumus.

Olga pazīstami atgāzusi galvu, ar pakausi spiezdamās sažņaugtos pirkstos, aizvērusi acis, mute pavērusies saldkaisla smaida grimasē. Galva kustējās vienā ritmā ar muskuļotā vīrieša ķermeņa grūdieniem, kājas apvijušas Karabasa gurnus, kurš, uz elkoņiem paslējies, uzvaroši smīnēja tieši viņai sejā un pie katra grūdiena izelsa:

—   Nu, vai tev labi? Labi, mauķelīt?

Mazuram likās, ka kājas ieaugušas zemē arī tāpēc, ka Olga nekliedza un necentās atbrīvoties, skatiens kā truls fotoaparāts fiksēja uz krēsla kārtīgo uzlikto kleitu… Roka neciešami lēni slīdēja kabatā, bet ausīs kā milzu zvani dimdināja gārdzošās elsas:

—   Vai labi? Visas vienādas, kā daiktu iedzīsi… Nu, vēlreiz beigsi? Kas tu esi, nu?

Un pazīstama Olgas balss, kaislē aizelsusies, dvesa:

—   Esmu tava mauka… Dziļāk… 0, kāds tu…

Aiz muguras neizprotami nopūtās Krusts. Mazurs beidzot izrāva no kabatas pistoli, kaut ko neskaidri norēkdams, un tie divi viņu beidzot ieraudzīja.

Karabass zibenīgi nolēca no dīvāna, it kā to būtu atsviedis neredzams mēms sprādziens, viņa vīrišķais lepnums novīta un saruka. Pastiepis roku uz priekšu, it kā cerēdams ar plaukstu aizsegties no lodes, nelaimīgais ierāvās stūrī un iebrēcās:

—   Nevajag! Vāc nost! Bļāviens, lai mani, pati deva! Es šai pa jokam tik devu mājienu, bez kādas maucības, bet šī uzreiz bikšeles nost…

Laikam jau Mazurs izšautu arī — ja Karabass būtu apģērbies. Bet pret pilnīgi kailu roka necēlās, un nākamajā mirklī Krusts jau veikli iesita viņam pa roku, no apakšas, pa kauliņu, un pirksti paši atlaidās, «TT» nokrita zemē.

Olga mierīgi piecēlās, izklaidīgi smaidīdama, piegāja pie krēsla, uzrāva virs kailā auguma kleitu un devās ārā no istabas, pa ceļam vēl rāmi Mazuram pasviezdama:

—   Liec viņu mierā, patiesību saka…

Bija dzirdams, kā noklaudz sīkās vannasistabas durvis, iešalcas gāzes katls. Mazurs stāvēja istabas vidū kā apspļaudīts. Karabass bikli paspt'i.i >oli uz krēsla pusi, kur atradās apģērbs. Redzēdams, ka nevli'ii . viņu neaiztiek, paķēra bikšeles un sāka stiept kājās.

i .1 gadās, — Krusts Mazuram rāmi sacīja. — Sievišķi reizēm salr.il "i iv Neņem galvā. Purnu viņai dauzīt nav laika un ņuņņāt arī. Ejam aši pirkstiņus noberzt… Un tu arī kusties, uzšāvēj-pārķērāj, lupatu /»bos — un marš…

■/ — Kas te jums notiek? — Durvīs parādījās Nadja un pārlaida vēni'.u skatienu istabai.

$ — Mašīnu aizslēdzi? — Krusts pavaicāja, ļ! — Protams. Kas te lēcies?

” Nekas sevišķs. Atnes acetonu.

Viņa atskatīdamās aizgāja, neticīgi nogrozīdama galvu. Karabass, jau apģērbies, mezdams Mazuram līkumu, izspruka pa durvīm.

—     Pulkvedi, beidz te man tēlot šlagbomi, — Krusts sabozies pamācīja. — Teicu jau, nav laika… Šis drauģelis tikpat vairs ilgi nedzīvos, tāpēc neņem galvā… — Paņēmis no Nadjas atnesto pudeli, viņš pagrūda Mazuram asi smakojošo lupatu. — Kusties, notīri labi kārtīgi, pats priekš sevis centies… — Atlējis acetonu pirmajā ieraudzītajā glāzītē, nolika uz grīdas un aizgāja.

Mazurs, pārlaidis skatienu telpai, sāka truli berzēt visas virsmas, uz kurām varētu būt palikuši pirkstu nospiedumi. Viņš strādāja kā robots, visvairāk baidīdamies sākt domāt, bet galvā valdīja absolūts tukšums.

Nokrāsojusies, smaržodama pēc ziepēm un parfīma, ienāca Olga, augsti pacēlusi kleitas malu, uzvilka biksītes, tad apsēdās uz dīvāna un sāka stīvēt kājās zeķbikses. Mazurs, uz viņu neskatīdamies, turpināja strādāt. Visbeidzot Olga neizturēja, pienāca cieši klāt un, lepni galvu atmetusi, smīnēdama ieskatījās viņam tieši sejā.

—   Nu, iegāz.

—   Ej tu… — viņš izspieda caur zobiem.

—    Vakar noniecināji? Tad nu saņem tagad pēdējo mauku… — un, saspringusi kā jauns, spēcīgs zirģelis, vēl izaicinoši piebilda: — Es viņam arī aiz vaiga ņēmu…

Lēni atlaidis dūres, viņš piespieda sevi pilnīgi mierīgi pavaicāt:

—   Nu un kā, garšīgi bija?

Viņa noplivināja skropstas un uzreiz it kā salūza — acis novērsusi atkāpās, nokrita uz dīvāna un sāka aizgūtnēm raudāt, aizmirsusi pasauli un viscaur trīsēdama. Vairāk uz sievu neskatīdamies, Mazurs centīgi darbojās ar lupatu, laiku pa laikam uzliedams tai acetonu. Ticis līdz dīvānam, nevērīgi piecēla kājās Olgu.

—   Ej uz gaiteni un neko ar rokām neaiztiec. Nu, veicīgi…

Sirdi plosīja mīlestība un šausmīgs naids, bet viņš nikni berza dīvānu, it kā cenzdamies iznīdēt neredzamās notikušā pēdas, pie reizes notīrot arī manāmās. Caurspīdīgie lakas cimdi likās smagi un stīvi. Mazurs zināja, ka pats pie visa vainīgs, bet pieņemt to izrādījās par grūtu — pārāk pierasts nekad nebūt vainīgam, tikai nogalināt un uzvarēt, un, ja arī atkāpties, tad pēc skaidras pavēles… Gurdi nodomāja, ka tagad īstais laiks saņemt lodi mugurā, bet dvēsele likās tik smaga, ka pat nedarbojās iedzītie refleksi, un ideālā kaujas mašīna, apkārtējiem nenojaušot, pirmo reizi kļuva neaizsargāta…

—    Nu, pieliks, — aiz muguras atskanēja Krusta balss. — Tā jau tu sienā caurumu izberzīsi… — Piegājis cieši klāl un pavērsis īkšķi uz aizmuguri, nočukstēja: — Kurš? Monētu metīsim vai tāpat izlemsim?

—   Es, — Mazurs vienaldzīgi atsaucās.

—   Iesim… Sievišķi virtuvē, krāmē somas…

Ejot Mazurs sataustīja zem jakas stūra robainu spalu. Karabass, centīgi slaucīdams rokas mutautā, nedaudz lišķīgi pasmaidīja.

—   Viss, nav ne traipiņa… Nē, tu uz mani ļaunu prātu neturi… Viņa taču pati…

Acīs vēl paguva uzliesmot šausmas, bet pistole jau sausi ievaukšķējās, un Karabass, uz mirkli sastindzis, sāka lēni, lēni liekties uz priekšu, gluži kā statuja slavenajā Brilova gleznā. Šķita, ka tas nekad nebeigsies, un Mazuru atkal pārņēma mēmas šausmas — viņam patika nogalināt. Ja Kalašņikova automāts spētu sajukt prātā, tas noteikti sajustu tieši to pašu…

…Mersedess peldēja pa aizmigušo pilsētu kā haizivs pa jūras dibenu, trulā plēsoņas neatlaidībā, līgani un gandrīz bez trokšņa. Vai nu aiz pārgalvības, vai vēsa aprēķina, bet Krusts vēlreiz nobrauca pa to pašu ieliņu — viss bija pa vecam, vienīgi šur tur logos ieplīvojās sveču liesmiņas, bet pie žoga, gandrīz ar radiatoru iespiedies vārtiņos, melnēja «uaziks». Mašīna nogriezās pa kreisi, un drīz zem riteņiem parādījās asfalts.

—   Drīz būs postenis, — Krusts neatskatīdamies brīdināja. — Dūži nelīdīs, bet var gadīties arī kāds no taviem drauģeļiem, pulkvedi…

Mazurs uzlika uz ceļiem Inala mājā paķerto «Uzi» ar klusinātāju. Vēlreiz izmēģināja, kā nepieciešamības gadījumā sataustīt pogu un nolaist loga stiklu. Trofeja viņam īpaši nepatika — visi šie mazulīši ar brīvajiem aizslēgiem efektīgi izskatās kino, bet dzīvē noder tikai gangsteru ielu apšaudēs vai tiešam šāvienam. Milzīgā lodes ātruma un šaušanas tempa dēļ parasti gadās rikošeti, un par precizitāti vispār nav ko runāt…

Liekas, Krustam briesmīgi gribējās papļāpāt, atpūtināt nervus, bet viņš apvaldīdamies tikai bungoja pa stūri un zem deguna kaut ko dungoja.

Palūkojies kārtējo reizi uz priekšu, satrūkās.

—    Nomodā, suņi… Nu, gvarde, veikli izgāzties sēdeklī kā dzīves saimniekiem. Nadja, kāju pār kāju, svārkus uzrauj līdz vidum, alu lokam no kakliņa, uzmanību nepievēršam, neredzam nevienu, kurš zemāk par mums!

Uz labu laimi iebāzis spraugā kādu kaseti, uzgrieza lielāku skaļumu. Priekšā parādījās balts betona namiņš ar apgaismotiem logiem. Līdzās divas mašīnas, sagrieztas ar radiatoriem pret trasi. Cilvēkus neredzēja, bet kāds formas cepurē sēdēja pie loga, sakumpis bezcerīgā pozā, pienākumu un nožēlojamā darba rutīnas nomākts. Mazurs ievēroja, ka sēdošais paceļ galvu, ieskatās — bet mersedess, braukdams uz sešdesmit, aiztrauca garām, pieskandinādams apkārtni ar lambadas nebēdīgo meldiņu, kā spoks no citas pasaules, daudz krāsainākas un košākas.

Pagriezies Mazurs caur tonētajiem stikliem ilgi skatījās atpakaļ, bet ceļš palika tumšs, vajājošās starmešu gaismas tā arī neuzliesmoja.

Krusts, atņēmis Nadjai pudeli, alkatīgi izsūca un izsvieda pa logu, nospieda gāzi, un sīkais stikla šņirksts izzuda kā viesuļa aizrauts. Uzliesmoja tālās gaismas, un viņi drāzās cauri melnam tunelim ar neskaidri ņirbošu priežu stumbru sienām, tikai dažbrīd mašīna žēli iečīkstējās savienojumu vietās, saskaroties ar dzimtajā fātcrlandē neiedomājamām grambām.

—     Atkorķējiet alu, atkorķējiet, — Krusts atdzīvojās. — īpaši atslābināties nebūtu vērts, par agru tas ir kaitīgi, bet pa vieglam malciņam jau nekaitēs… — Viņš steidzās, rīdams vārdus un gandrīz histēriski smiedamies. — Septiņos piecdesmit aties «Baikāls», tikai uz to mēs diez vai paspēsim, bet uz to, kas no Maskavas — ļoti viegli, vietu tagad kaudzēm, atvaļinājumi taču beigušies, un tagad jau cilvēki nemaz tik daudz nekur nebrauc… Bet, kad iesēdīsimies vilcienā, atzīšos grēkā, ieliešu gan sev glāzīti un iztukšošu vienā rāvienā, nerviņi jā noskalo…

Mazurs pasniedza Olgai atkorķēto pudeli. Viņa neskatīdamās paņēma, nekādi nereaģēdama, kā no robota.

Sēdēja izslējusies, raudzīdamās taisni uz priekšu. Mazuram ienāca prātā — viņa joprojām domā, ka Karabass novākts notikušā dēļ — un neko jau neizskaidrot, jo visi paskaidrojumi, mērot normālas pasaules mēriem, liktos vēl briesmīgāki…

Bet vispār, ja tā dziļāk parakt, nekas īpaši sarežģīts jau nebija nolicis — vienkārši Olga ienirusi viņa pasaulē. Un tas viņu nesalauza, bet pārvērta — kā visus citus, kuri tur uzturējušies pietiekami ilgi, pamanoties neaiziet bojā un nesajuki prātā. Vienīgā atšķirība, ka Olgu dzīve tur iedzina gluži nejauši — lai gan arī viņš no bērna kājas nesapņoja par «jūras velna» slepeno karjeru. Te nu atkal sākās filozofēšana, kur, meklējot lūzuma punktu, varēja zaudēt prātu. Labi vēl, ka ir glābējvārds — eksistenciālisms. Visa pasaule nostājusies pret tevi, priekšā piecdesmit gadu nepieteiktu karu, un tu esi parakstījis līgumu uz pilnu termiņu, bet censties izpētīt, kāpēc tā noticis, būtu tikpat bezcerīgi un stulbi, kā mēģināt saprast, kāpēc līst lietus. Pastāv jau zināmi fizikas un meteoroloģijas likumi, bet tikpat neviens nespēj pateikt, kāpēc tieši vakar lietus gāza virs tiem tur bērziņiem…

Nez vai arī senie grieķi saprata, kāds tam sakars ar dabas likumiem. Bet kareivji peldētāji viņiem jau bija. «Jūras velni» ir tikai nedaudz jaunāki par profesionālajiem kājniekiem un arī senos laikos darbojās ārkārtīgi slepeni, citādi Homērs tos noteikti būtu pieminējis… Bet viņi bija, pārgrieza ienaidnieka kuģu enkurtauvas, meklēja dzīlēs dārgumus, urba caurumus svešos un sargāja no sev līdzīgiem savējos kuģus, bloķējot ostā iebraukušo pretinieku floti, dzina jūras dibenā savējos un vilka laukā svešus pāļus, pa zemūdens ceļu piegādāja pārtiku aplenktiem cietokšņiem — un jau toreiz dzīlē neilgos cīniņos saķērās Kserksa un Temistokla ļaudis…

Apziņa, šķiet, bija daļēji atslēgusies, viņš viegli pieturēja uz ceļiem nolikto automātu, bet domas klaiņoja nez kur tālumā, gribējās ticēt, ka viss beidzies, taču inerce neļāva apstāties. Mašīna viņus klusi nesa pretim kreisajā pusē plaukstošajai rītausmai, bet Mazurs veltīgi centās saprast, vai viņam jātiesā sevi un vai vispār ir par ko tiesāt…

…Pusdeviņos no rīta viņi iesoļoja mazajā, vēl pirms revolūcijas celtajā Aņņinskas stacijas ēciņā, sarkanā ar baltām apmalēm gar stūriem un logiem. Klīda runas, ka savā laikā te pabijis pēdējais imperators, bet memoriālās plāksnes, protams, nebija — toties nišā pie sienas dirnēja visas politiskās vētras pārcietušais Vladimirs Iļjičs, kurš, dzīvs būdams, te noteikti nebija redzēts: neliels, kaķa lielumā, nokrāsots bronzas krāsā.

Kopumā uzmanību viņi nepiesaistīja — četri ne īpaši nabagi, ne arī bagāti ģērbušies cilvēki ar vienu vienīgu koferi un lielu zilu somu, vīrieši ar kaklasaitēm, dāmas augstpapēžu kurpītēs (Olgai Nadjas apavi bija nedaudz par mazu, iespējams, arī tāpēc viņa izskatījās gandrīz kā mocekle).

Cilvēku agrajā stundā bija maz. Stacijas milicis, četrdesmitgadīgs leitnants ar filozofisku skatienu, četrotnei nepievērsa nekādu vērību. Ne Mazurs, ne Krusts neievēroja ne mazāko izsekošanas pazīmju. Krusts, tā arī nespēdams šķirties no «Uzi», nesa to somā, un Mazurs daļēji viņu saprata: labāk patiešām nosprāgt ar automātu rokās, nekā, pāris stundas izbaudot briljantu kalnu īpašnieka saldo dzīvi, nonākt aiz restēm… Moments bija kritisks. Te, sīkajā stacijiņā, viņi jutās kā peļu slazdā. Sliktākajā gadījumā, protams, varētu mēģināt izlauzties līdz divus kvartālus tālāk atstātajam mersedesam — atslēgas Krusts tālredzīgi turēja kabatā —, bet apšaude ar vietējo miliciju radītu tādu pakaļdzīšanos, no kuras pat vairs taigā nepaslēpties…

Un tomēr kaut kas nezināms viņus sargāja. Bet varbūt veicās tikai tāpēc, ka Pižmanā vēl neviens nebija ielūkojies aiz augstā žoga, atradis līķus un uzsācis nopietnu meklēšanu. Stacijā nācās nīkt minūtes četrdesmit, pēc tam pienāca firmas vilciens, nokavēdamies tikai par četrpadsmit minūtēm — mūsdienām tāds nieks, ka pat saīgt būtu smieklīgi…

Pašas ikdienišķākās lietas likās kā fantasmagorija. Lūk, viņi uzrāda biļetes un pases pret visu vienaldzīgajai pavadonei, spēcīgai, gaišmatainai meičai saburzītā formastērpā, iekāpj vagonā, iet pa šauru gaiteniti, pa tumši sarkano grīdceliņu, apkārt viss tīrs, matēti spīguļo gaišbrūnie, lakotie paneļi, pie logiem aizkariņi ar izšūtiem ciedru čiekuriem, vagons praktiski tukšs, viegli dunot, atslīd vaļā durvis, uz kurām numurs uzrādīts romiešu cipariem, bet kupejā — divi dīvāniņi, telpa plaša, uz galdiņa kāds aizmirsis saburzītu «Krokodilu»… Cita pasaule.

—    Nadija, kad sāksim braukt, aiziesi pačivināt ar saimnieci par glāzēm, — Krusts izrīkoja. — Uzsmēķēsim, pulkvedi?

Viņi izgāja tamburā. Uz blakusvagonu skrēja nokavējušies braucēji — skaļrunis jau nočirkstēja par došanos ceļā, un pavadone grasījās aizcirst durvis.

—    Nu, laikam veicas… — Krusts novilka. — Lai gan kaut kā vēl nevelk atslābināties. Tikai tā, pavisam nedaudz… Vagons labs, ļaužu maz, brauksim kā kungi.

Noklabot sakabei, vilciens noraustījās un lēni devās ceļā. Garām paslīdēja akurātā stacijas ēciņa, ātrums pieauga, sākās drūmās noliktavu ēkas ar milzīgiem sarkaniem uzrakstiem «NESMĒĶĒT», dēļu barakas, pie pārbrauktuves šķēršļa apstājušās kravas mašīnas.

—    Astes nebija, droši, — Krusts paziņoja, noskatīdamies pakaļ pavadonei, kura nozuda savā kupejā. — Tiesa, kaut kāds tips pie kioska bolījās…

—   Zilā vējjakā?

—   Jā. Arī ievēroji?

—    Nu, — Mazurs atteica. — Tikai, manuprāt, viņš vairāk lūrēja uz sievietēm.

—    Man arī tā likās. Ja tie būtu dūži, garumā nevilktu — viņi te primitīvi, trīs gājienus uz priekšu neplāno —, jau sen lēkātu apkārt plikiem stroķiem, cits citu ar bļāvieniem uzmundrinādami… Nu kādi te Aņņinskā Štirlici? Tīrais smiekls… Bet tavējie vai manējie… Viņu vietā — nav svarīgi, kuru — cs vilcienā štatu kino nerīkotu. Klusi un rāmi paskatitos, kur izkāpsim, un tad tur, sasvilpjot ērgļus, sāktu polovciešu dejas… Loģiski?

—   Loģiski, — Mazurs padomājis piekrita. — Manējie zina, ka man ir tikai viens mērķis — Šantarska. Ar tavējiem, esmu pārliecināts, tādas skaidrības nav?

—     Desmitniekā. Bet vienalga mani negāztu gar zemi vilcienā. Vispirms taču noteikti vajadzētu ar mani klusā stūrītī patērzēt, noskaidrot, kas un kā, kurš uzvedinājis, kurš palīdzējis, vai neesmu grasījies ar kādu dalīties laupījumā… Šādās lietās bez kārtīgas nopratināšanas uz viņpasauli netikt. Pēc stundiņas aizej pie brigadiera un aizklaudzini savējiem, lai sagaida…

—    Labi, — Mazurs piekrita, truli vērodams garām zibošās koku skupsnas, visas tik vienādas. — Nu, noorganizēsim kaut ko līdzīgu dežūrām?

—    Vienkārši biežāk jāiznāk ārā uzsmēķēt, tā arī visa problēma. Divās pirmajās kupejās brauc kaut kādi nemierīgi zēniņi, bet viņi brauc jau ilgi, pa ausu galam dzirdēju, kā runāja par galvaspilsētas ekskortu, nodokļiem un tarifiem — biznesmeņi, bļāviens… Izņemot mūs, šai greznībā neviens neiekāpa. Bet tambura durvis meiča droši aizslēdza — viņām nepatīk, ka cilvēki no trešās klases vazājas cauri bagātajiem vagoniņiem. No kupejām kaut kas pazudīs, viņām nāksies maksāt… — Viņš, bridi paklusējis, iemeta izsmēķi greznā, pulētā urniņā. — Pulkvedi, vai gribi lietišķu padomu?

—   Nu?

—   Tev ko, ar savu kaķeni radušies kaut kādi sarežģījumi?

—   Kaut kas tamlīdzīgs, — Mazurs negribīgi atzinās.

—   Negribu līst tev dvēselē, bet padomu gan došu. Tagad ierausim pa simt gramiem, cs Nadju aizvedīšu uz mūsu būceni, bet tu savējo noliec uz dīvāniņa un kārtīgi pacepini, līdz pilnīgam «nevaru». Vari ticēt, uzreiz kļūs labāk, un viņa vairs kā bargs prokurors uz tevi neblenzīs. Visdrošākā metode. Pats varēji apjēgt, neesi nekāds pionieris…

—   Ņemšu vērā, — Mazurs, lūkodamies logā, atbildēja.

—    Tu nelec uz ecēšām, cs tev tikai labu vēlu. Kopš tu atteicies no savas daļas, man sirsniņa nedaudz tāda nemierīga, visu laiku domāju, ko lai tādu patīkamu tev izdaru. — Brīdi paklusējis, viņš atzinās: — Es tevi, nelgu, nesaprotu. Tik daudz stikliņu… Bet tiem, kurus nesaprot, vai nu jāmet līkums, vai jāciena. Vienkārša, dzīvē pārbaudīta aritmētika. Dzīve, zini, piespiež cilvēku uzreiz novērtēt — un atvēlēt kādu vietiņu savos nākotnes plānos… Tāpēc ari šāda attieksme. Nu ko, iesim?

Kupejā viņš ātri atvēra viskija pudeli — acīmredzot no vecajiem krājumiem, Mazurs nebija manījis Krustu iepērkamies stacijā — un ielēja glāzēs pa divu pirkstu tiesai. Skaļi čabinot, noplēsa konfekšu kastei caurspīdīgo iesaiņojumu un ātri sagrieza desas gabalu — veikli un izveicīgi, it kā iekšējas uguns karsēts. Tikai tagad Mazurs tā īsti saprata, kas ir zelta drudzis — acīmredzot pirms piecsimt gadiem tā arī viss notika, tieši tāpat kvēloja acis, un no rīkles lauzās arī gavilējošs kliedziens. Dīvaini, bet viņš juta, ka lieliski saprot Krustu, — abi bija seni, sākotnējie, tikai viens kalpoja impērijai arī pēc tās krišanas, bet otrs aukstasinīgi slepkavoja sev līdzīgos dēļ kristāliskā oglekļa, kurš pirms velns zin’ cik gadiem mēmā sazvērestībā tika pasludināts par dārgakmeni numurs viens. Pēcteči vēlāk vienalga nepavaicās un pat nepainteresēsies, kāpēc reidā nogrima kreiseris un kādu garu ceļu mērojuši mirdzošie dimantiņi pirms noenkurošanās vitrīnā…

—   Nu, par veiksmi? — Krusts pirmais pacēla glāzi un viebdamies lēni izsūca tās saturu.

Izdzēra. Olga ar atsvešinātu un skumju sejas izteiksmi domīgi pagrozīja rokā glāzi un pavīpsnāja:

—   Mēs esam zvēri, kungi, vēsture mūs neattaisnos…

—   Kaut kas pazīstams… — Krusts atņirdzās smīnā.

—   Tas no kino, — Nadja paskaidroja.

—    Ā… Pie joda, Katja. Vēsturei gar mums nav nekādas daļas, drausmīgi aizņemta dāma, kurai patīk grandiozas lietas, bet zvēri… Vispār, labāk būt zvēram nekā sūdam. Patiesi vārdi. Un tā kā sūdus es starp klātesošajiem neesmu manījis, tad nemaz nav slikti, lietas virzās, un dzīve turpinās… — Viņš piecēlās un uzlika roku Nadjai uz pleca. — Iesim, cīņu biedrene, telpas apdzīvot, draugiem gribas parunāt… Ēdamie un dzeramie vēl palikuši, šitas — viņiem…

Paķēris līdzi divas tukšas glāzes, viņš vieglītēm uzšāva Nadjai pa dibenu, virzīdams uz durvīm, vēlreiz atskatījās un pamirkšķināja Mazu ram.

—   Vieta te klusa, neviens svešs nestaigā…

—   Par ko tad tu gribēji ar mani runāt? — tikko aizbīdījās durvis, vienaldzīgi painteresējās Olga.

—    Par dzīvi, protams, — viņš paraustīja plecus, ieliedams sev vēl vienu pirksta tiesu.

—    Par dzīvi? — Viņa, pagriezusi pret vīru nevainojamo profilu, lūkojās laukā pa logu uz kailajiem, dzeltenajiem laukiem. — Ak mans Dievs, es par dzīvi pat domāt baidos. Nekad taču neaizmirsīšu…

Aizmirsīsi, Mazurs nodomāja. Ātrāk, nekā tev liekas. Nu, ne jau pavisam — tomēr gandrīz pavisam. Psiholoģija ir eksakta zinātne, ne sliktāka par algebru. Un ar milzums piemēriem pierāda, ka cilvēks, par laimi, spēj ātri un droši aizmirst gandrīz visas pārdzīvotās briesmas. Pat visparastākajos darbos, kur nav nc smakas no slepenības, var izlasīt par kuģu avāriju upuriem, kuri jau pēc pāris gadiem notikušo tik pamatīgi izsvītrojuši no atmiņas, patiesi aizmirsuši, ka, citiem vēlāk to pieminot, no sirds brīnās, turot ārstu aizdomās par muļķīgu jokošanos, un apgalvo, ka nekas tāds ar viņiem nav noticis, kaut kas sajaukts… Aizmirsīsi. Man gan tas neizdosies — speciāli mācīja neko neaizmirst…

—   Ko tu uz mani tā skaties? — viņa pavaicāja, joprojām nepagriežot galvu, sakrustojusi kājas un domīgi atbalstījusi zodu dūrītē.

—    Piecelies, — Mazurs sacīja, pretēji savai gribai sajuzdams senās alkas, kas plūda no būtības tumšajām dzīlēm.

Viņa pacēla uz augšu uzaci, bet piecēlās, paraustīja plecus.

—   Nu un?

—   Zeķbikses novelc, — viņš piesmakušā balsī turpināja, lūkodamies tieši acīs.

Savilkusi seju pazīstamajā grimasē, kas nozīmēja, ka viņa kaut ko neizprot, Olga novilka zeķbikses, uzmeta uz dīvāna un painteresējās:

—   Turpināt?

Viņš piekrītoši pamāja ar galvu. Nolikusi biksītes turpat, kur zeķbikses, Olga, spriežot pēc augstu sarauktajām uzacīm, grasījās jau izmest kādu indīgu repliku, bet Mazurs, bez grūtībām nogāzis viņu uz dīvāna, jau uzvēlās virsū, meklēdams lūpas un pārvarēdams vārgo pretošanos. Tumši rudo matu ielokā viņas seja šķita nepazīstama, bet joprojām tikpat valdzinoša.

Mazurs Olgu ieguva tik rupji, kā nekad agrāk. Viņa īsi ievaidējās un pamira, bet viņš vairs nespēja apstāties. Dīvainu jūtu pārņemts — alkas mijās ar niknumu —, Mazurs valdonīgi un nesteidzīgi spiedās dziļāk. Ļoti ātri dusmīgā rosīšanās pārauga vienmērīgā ritmā. Olga atsaucās, abām rokās piespiezdama viņa galvu pie sava miklā vaiga, un šajā draiskajā neprātā pagātne aizplīvoja kā lapa vējā — ja tikai tā vispār kādreiz bijusi, šī pagātne… Zem viņiem klabēja riteņi, šķiet, ar katru sitienu izdzēšot no atmiņas visu melno un skumjo.

Pagāja krietni ilgs laiks, pirms viņi spēja viens no otra atrauties — bet arī pēc tam ilgi sēdēja apskāvušies uz šaurā, mīkstā dīvāna, lūkodamies uz dzeltenajiem laukiem un mežu, kurš pie apvāršņa līdzinājās blīvas, zaļas vates pikām.

Olga vairs neraudāja, un pēc minūtes Mazurs pārliecinājās, ka dzīve patiešām pārgājusi citā līmenī: mīļotā sieva sakustējās un žēli paziņoja:

—   Varu iedomāties, kas palicis pāri no kosmētikas…

Mazurs, piespiezdams viņu pie krūtīm, laimīgi iespurdzās.

—   Un nav ko sprauslāt, — Olga noteica senajā balsī. — Lai pašas vīrs izvarotu vilcienā… — Tad pavērsa pret Mazuru starojošu seju. — Vai es sapņoju?

—    Sapņoji gan, — viņš dobji atteica. — Un sapņi izirst… Pēc stundām četrām būs Šantarska, un visi sapņi beigsies…

—   Tad ej uzsmēķē, — viņa neizprotamā sievietes loģikā izrīkoja. — Bet es sevi savedīšu kārtībā, paskaties, par ko mēs to kupeju esam pārvērtuši, kaut kāds ceļojuma bardaks…

Noskūpstījis viņu uz vaiga, Mazurs izgāja gaitenī. Iztālēm ieraudzījis tamburā kvernošo Krustu, grīļīgā solī piegāja un nostājās līdzās, uzlikdams vienu kāju uz mirdzošās urnas.

—     Nu, kurš pazīst dzīvi labāk par pulkvežiem? — Krusts pavīpsnāja. — Ziedi? — un tūlīt pat kļuva nopietns. — Uzliec tās brilles, ko rēgojas laukā no kabatas…

—   Kas ir? — Mazurs lakoniski pavaicāja, sameklēdams cigareti.

—   Velns viņu zina… — Krusts, nolaidis roku, cauri žaketei pataustīja pistoles spalu. — Nepatīk man te gaiss, lūk, kas. Sen jau šeit kvernu, gandrīz uzreiz atnācu, kad no tevis aizgāju… Kaut kāds ūpis pa vagoniem klaiņo, blisenes tā vien šauda… Aizgāja uz lokomotīves pusi, pēc tam atpakaļ, bet restorāns taču galā. Kas te viņam ko staigāt, galīgi nav skaidrs…

—     Nu, vai maz kas, — Mazurs atteica, pats, starp citu, arī saspringdams. — Vai nu paziņas meklē, vai piemērotus koferīšus.

—   Ja nu tā, — Krusts klusi novilka. — Man galīgi nepatīk viņa blisenes… Laiks tev brigadieri pameklēt. Piebāz pie deguna papīrus, par laimi, tava bildīte ideāli piemunsturēta — un lai griež radio. Viņa acis man nepatīk, ir sava pieredze… Kuš! — Iebāzis mutē kārtējo cigareti, viņš skaļi un bezbēdīgi turpināja: — Tātad izvilka to zelta zivtiņu trijatā — advokāts, milicis un «uzpirksteņnieks»…

Izteiksmīgais skatiens liecināja, ka tamburā ienākušais cilvēks ir tas pats neizprotamais klaiņotājs. Cik spēdams dabiski, Mazurs atskatījās — kas tur neparasts?

Viens mirklis — un gaišajā žaketē iežņaugtā platā mugura nesteidzīgi attālinājās pa gaiteni. Mazuru pārņēma dīvaina sajūta: viņš skatījās uz plecīgā blondīna spēcīgo skaustu, cenzdamies izanalizēt savus iespaidus un aizvien skaidrāk apjauzdams, ka svešo nepazīst, bet tā gaitu — gan… Seju pārvērst nav grūti, bet ar gaitu ir daudz sarežģītāk…

īgni iemetis izsmēķi urnā, viņš pagriezās pret Krustu.

Turpmākais norisinājās zibenīgi.

Olga izslīdēja gaitenī, nonākdama aci pret aci ar blondīnu gaišajā uzvalkā un uz mirkli sastingdama, bet viņš vienā rāvienā parāva to sev priekšā, aizsedzoties no abiem vīriešiem, tad aiz rokas ievilka kupejā.

Mazurs, attapies pirmais, metās pie aizcirstajām durvīm. Gaitenis bija tukšs, viņš izrāva pistoli, turēdams ar stobru uz augšu, saskatījās ar Krustu un, devis zīmi piesegt aizmuguri, parāva durvis, atbīdīdams tikai līdz pusei, lai Krusts paliktu neredzams.

—   Nāc iekšā, — blondīns mierīgi pavēlēja. — Uzmanīgi iespraucies pa durvīm, aizver tās un šaujamo nomet uz grīdas. Nu?

Viņš sēdēja pie pašas sienas, aizslēpies aiz Olgas un iespiedis tai labajā sānā resnu pistoles stobru. «PPS», Mazurs automātiski noteica mārku, praktiski bliež bez trokšņa…

—   Nu?

Izredžu nebija — turpinot kvernēt ar pistoli rokā, Mazurs lēni iespraucās kupejā, aizvēra aiz sevis durvis un nometa pistoli uz grīdas, vairs pat uz mirkli neļaudamies apjukumam.

—   Pasper ar kāju pie manis. Paliec, kur esi. — Blondīns piespieda stobru ciešāk pie Olgas sāna. — Vai paskaidrojumi vajadzīgi?

Pārāk akurāts matu sasukājums, celiņš, iedomājoties, ka…

Un Mazurs pazina. Galvenokārt pēc acīm. Tas bija tas, kurš pie Prohora tēloja Ibrahimu Ogli — tikai tagad bez bārdas un gaišā parūkā.

—  Tāda, lūk, matemātika, — Ibrahims Ogli paskaidroja. — Šaudīšanās beigusies, sākušies aprēķini. Tu, protams, labi rēķini, bet man neiznāk sliktāk… Labi, es jau neesmu nekāds ģēnijs. Vienkārši tev nebija pārāk daudz to ceļu… Stāvēt!

Olga nobālusi ar pārvērstu sejas izteiksmi šķielēja uz uzbrucēju. Cieši sakniebis lūpas, viņš, spriežot pēc pleca kustības, Mazuram neredzamo kreiso roku iebāza kabatā. Kad pacēla to virs Olgas pakauša, plaukstā melnēja kastīte ar gredzenveida antenas astīti. Tagad vairs Mazurs nešaubījās, ka Aņņinskas stacijā redzējis tieši viņu. Ceļu patiešām nebija daudz…

Ibrahims Ogli nedaudz samulsa — ahā, gribēja ieslēgt rāciju, bet baidījās pat uz mirkli izlaist no acīm Mazuru…

Olga piepeši spēji parāvās, pagriezdamās un ar kreiso roku ieķerdamās viņam acīs. Mazurs metās pie dīvāna, pastiepdams uz priekšu cieši sakļautās plaukstas, un sita, sita vēl un vēl, tagad jau ar pirkstu kauliņiem…

Olga iekrita viņam rokās kā nedzīva lelle. Satvēris viņu, Mazurs drošības pēc vēl iespēra lbrahimam ar celi pa kaklu — pretinieka galva ļengani noraustījās, pakausis dobji atsitās pret sienu, bet mironis joprojām neizlaida no rokām pistoli.

Kupejā neciešami smirdēja pēc degoša pulvera.

Mazura pirksti sajuta kaut ko siltu un lipīgu, noslīdzis ccļos, viņš uzmanīgi pagrieza Olgu uz muguras un sastapa tās stingās acis.

Pulsu nevarēja sataustīt. Uz mirkli zaudējis galvu, Mazurs mēģināja Olgu sapurināt, izdarīt mākslīgo elpināšanu, aizspiest sīko brūcīti līdzās sirdij… Viņš redzēja, cik tas ir bezjēdzīgi, bet nespēja noticēt, pārāk negaidīti un muļķīgi viss bija noticis…

Kustēdamies kā automāts, viņš nolaida Olgu uz grīdas līdzās dīvānam un atvēra durvis. Krusts atvieglots nolaida pistoli, paskatījās uz Mazuru, tad palūkojās viņam pār plecu — un metās kupejā, pagrūžot to malā. Mazurs ļāvās kā nedzīvs manekens. Aizcirtis durvis, piemetās uz dīvāna maliņas un nolaida galvu un rokas. Visapkārt — tāpat kā viņā — bija absolūts klusums.

—   Tavējie? — Krusts klusi pavaicāja. Mazurs klusēja. — Viņam ir rācija — tātad vilcienā brauc vēl kāds… Nu, saņemies!

Mazurs pacēla galvu. Uztvēris viņa skatienu, Krusts pakāpās atpakaļ.

—    Klausies… Tā taču nav mana vaina… — Pieliecies izrāva no somas automātu un, pagriezies pret durvīm, sastinga. — Kur te ir drošinātājs?

—    Lūk, tur, — Mazurs nedzīvā balsī paskaidroja. No savas vietas viņš varēja saskatīt somā noglabātās celofāna paciņas — un nespēja pagriezt galvu, lai palūkotos uz Olgu. Laiks bija apstājies, jo tā kustība neko nevarēja atgriezt, neko nespēja izlabot.

Juras velnam gandrīz izdevās tikt no punkta A līdz punktam B. Tikai, kā izrādījās, tālāk iet nebija jēgas…

Viņš sēdēja un vienaldzīgi noskatījās, kā Krusts pieklaudzina pie sienas, kā ieskrien Nadja, kā viņai pārakmeņojas seja un kā abi sāk klusi sačukstēties. Pleci piepeši sāka raustīties, ķermeni sagrāba dīvaini krampji, un Mazurs pat uzreiz neattapa, ka raud, galvu raustīdams, klusi, bez asarām raud par Olgu, Dramondu, Van Kleijenu un savu paša stulbo likteni, kurš to visu uzvēlis viņa pleciem, cenzdamies saprast, par ko, un baidīdamies piepeši tomēr to apjaust. Baidīdamies noticēt cita spēka klātbūtnei, kurš neatstāj neievērotu nevienu cilvēku grēku…

TREŠĀ DAĻA . skrĒjiens UZ VIETAS, STARP CILVĒKIEM…

…

Pirmā nodaļa vai mēs neprātīgi lidojam…

Pirmā ranga kapteinis Mazurs sēdēja uz piestātnes malas un, kājas virs ūdens nokāris, nesteidzīgi apsvaidīja netālu peldošo plastikāta pudeli ar blāviem kristāliņiem, neapstrādātiem dimantiem. Un, protams, katru reizi trāpīja, neraugoties uz dzeļošajām sāpēm zem tampona, kurš nosedza likvidēto tetovējumu vietas. Dimantu nebija daudz, un tic ātri beidzās.

—   Vai divās nedēļās apsoli? — viņš neatskatīdamies pavaicāja.

—    Pilnībā, — dakteris Limars, kuram bija ne tikai otrā ranga kapteiņa uzpleči, bet arī milzīga kaudze slepenu darbu, ļoti mierīgi, pat nevērīgi, apsolīja. — Varbūt vēl ātrāk, ja neslapināsi.

—   Ko? — Mazurs pavīpsnāja.

—  Pirkstus, komandor, pirkstus… — Dakteris, apsēdies blakus, svieda ar izsmēķi pa to pašu pudeli un, protams, ari trāpīja. — Bez kādiem kalambūriem.

—    To es tev par prieku, — Mazurs paskaidroja. — Pēc lam uzšņāpsi: refleksi normāli, novērojamais izrāda tieksmi uz jokiem…

—   Vari būt drošs, uzšņāpšu arī, — Limars nopietni atbildēja.

—    Klausies, vai es neesmu sajucis prātā?

—    Ja jau tā jautā, tad neesi. Tikai trakie apgalvo, ka ir normāli…

—   Es nopietni. Saproti, es nespēju skumt. Vajadzētu, bet nevaru. Kaut kur tur, dziļi, vienā šūniņā visas skumjas milzt, bet pārējās telpās

—    miers un simetrija… Vajadzētu piedzerties, izraudāties, bet es neprotu… Nē, nopietni, varbūt vājprāts tā arī sākas?

—  Nu beidz, — Limars īgni atteica, ar knipi notriekdams dunduru, kurš bija uzmeties uz viņa kājnieku leitnanta uzpleča. — Ja domātu, ka tev brakšķot sāk ļodzīties prāts, jau sen būtu, balodīt, iebāzis lidmašīnā ar aizzīmogotu sūtījumu, bet Ziemeļpalmirā tevi tieši pie trapa jau sagaidītu krauklītis no slimnīciņas… Ko uzvedies kā mazs bērns? Kā «jūras velns» esi normālāks par normālu. Bet, salīdzinot ar parastiem cilvēkiem, mēs visi esam caurcaurēm šiziski. Tas jau arī agrāk bija labi zināms. Ja tu nebūtu izdarījis visu, kas tavos spēkos, cita lieta, rastos pamats visādiem kompleksiem. Bet tagad — «no jūrā neizbēgamam nejaušībām…»

—   Ja es nebūtu izgājis ārā…

—   Tev taču vajadzēja iziet, biežāk gaitenī pagrozīties… Ābeces patiesība, tāpēc nerausties. Ja tas līdzētu, noteikti ar tevi kopā paraudātu… Bet tu jau pats negribēsi.

Mazurs bija mājās. Starp savējiem. Bet savējie, kā jau varēja gaidīt, nemetās ne mierināt, ne arī uzspēlētā možumā plēst jokus, izvairīdamies no galējībām, viņi kopumā izturējās kā parasti. Neko labāku nevarētu vēlēties — paldies Dievam, bija gūta pietiekami liela pieredze.

—    Un par to, ka uz plosta pavadīt atvaļinājumu ierosināji tieši tu, arī pārāk nervus nebojā, — dakteris Limars sacīja. — Visu nevar paredzēt. Kad Van Kleijcns devās uz kino pirkt biļetes, viņš nekādi nespēja iedomāties, ka ceļā gadīsies tas apdauzītais nēģeris ar stroķi…

Zemes trīsstūri no divām pusēm iejoza augstas sopkas, apraujoties pie paša ūdens. Vienas kailajā virsotnē lepojās radariekārta, un abi sirpjveidīgie sietveida lokatori, uzturēdami spēkā ilūziju, patiešām godprātīgi grozījās. Apkaimē simts kilometru rādiusā katrs suns zināja, ka te iekārtojušies radisti, tādējādi atņemot šai vietai visu noslēpumainību — sarūsējošo dzeloņstiepļu žogs (aiz kura slēpās vispilnīgākās signalizācijas sistēmas) vairs neizraisīja nekādu interesi. Pie tam lokatori nemaz nebija tīrā butaforija, bet vairākas reizes diennaktī darbojās atbilstošā režīmā, neradīdami ne mazākās aizdomas tajos sarežģītās elektronikas īpašniekos, kuriem patika novērot, kas notiek pie kaimiņiem.

Tiesa, šī slepenā vietiņa ar dubultdibenu iekārtota sen, un Jūras Čūskas grupa nebūt nebija ne pirmā, ne pēdējā no tām, kuras te klusi nokārtoja armijas flotes lietas, bet tās jau detaļas…

Izdzirdējis «uazika» motora troksni, Mazurs pat neatskatījās — sveši te ierasties nevarēja, pat tanks, kuram ienāktu prātā izlauzties triecienā cauri aizsardzības līnijām, tiktu vienā mirklī tā apstrādāts, ka atlikušos lūžņus neiekārotu pat ķīniešu lupatnieki.

Vispirms viņš nodomāja, ka atgriezusies mašīna no lidlauka, bet tad saklausīja ārkārtīgi pazīstamus soļus, tomēr galvu nepagrieza. Jūras Čūska, sparīgā solī pienācis, nostājās Mazuram aiz muguras, brīdi paklusēja un tad pavaicāja:

—   Dakter, šķiet, tev lazaretē bija kaut kādi darbi?

—    Nekur no tiem nesprukt, — Limars piekāpīgi paraustīja plecus un aizsoļoja prom.

Kontradmirālis apsēdās līdzās Mazuram — augumā nedaudz īsāks, bet tikpat plecīgs un tieši tāds, kādu nejaušs vērotājs no malas iedomājas kājnieku majoru ar atbilstošu formas tērpu, vienu vienīgu zaļu zvaigznīti uz uzpleča un sakarnieku emblēmiņām. Vispār gluži filozofisks jautājums — kā tas nākas, ka viens saņem pirmo admirāļa zvaigzni, bet pusducis citu viengadnieku nonāk viņa pakļautībā? —, tomēr gauži neinteresants tiem, kuriem zināms slepenais iemesls. Tas nebija nekas sarežģīts: tieši Jūras Čūska savā laikā noskaidroja šauram personu lokam kādu ļoti būtisku jautājumu: ir vai nav uz kreisera «Šefīlda» atomieroči? Tik vien to pūļu, neviens arī jums neliedz šādi izcelties…

—   Vecāki ielidos vakarā, — Jūras Čūska noteica. — Es aizsūtīšu Mihasju sagaidīt, viņam ir piemērots ģīmis, bet tu labāk atbrauc vēlāk, uz pašām bērēm, lai viss atbilstu leģendai… Labi?

—   Jawohl, — Mazurs, raudzīdamies ūdenī, piekrita. — Vai manu atskaiti izlasīji?

—   Tikko, — admirāļa balsī ieskanējās viegls atvieglojums, apjaušot, ka formālie — un tādēļ visai neveiklie — līdzjūtības apliecinājumi vairs nav nepieciešami. — Padomā tik, bet es to tavu gangsteru pārīti tā arī palaidu… Būtu agrāk zinājis…

—   Aizvilktu uz iecirkni? — Mazurs pavīpsnāja.

—   Nē, bet…

—    Netricini korpusu, — Mazurs sacīja. — Man, zini, ceļā ar svētajiem diez ko nelaimējās, nācās izlikt ar to, kas gadījās pie rokas… Tik vien tev to rūpju — zagļus svešiem priekšniekiem piegādāt.

—   Tā jau ir, — Jūras Čūska uzreiz piekrita. — Velns viņus rāvis. Man vēl ilgi nāksies lauzīt galvu, kā visu notušēt… Kā ar tevi ir, vai spēsi vēsu prātu apspriest savus lidojumus?

—   Nu.

—   Man vēl stāv priekšā «smadzeņu uzbrukums» specdaļai, — Jūras Čūska paskaidroja. — Bet shēmu jau esmu uzskicējis un variantus apdomājis. Situācija tāda, ka no sarežģījumiem un pikantām detaļām neizvairīties. Vai tev pašam nav ienācis prātā, ka izvilkt šo kompāniju prokurora acu priekšā būs vienkārši neiespējami? Jo mums nekā nav, tikai tavas liecības. Jaunzcmē viņi cēli dzer kafiju un skatās dziļi augstvērtīgas videofilmas. Galvu varu likt ķīlā, ka visi pierādījumi jau pāris nedēļas kā iznīcināti. Kāds te, pilsoņi, cietums? Kūpinātava ar makaroniem un zābakiem… Lāci bedrē turēt nav aizliegts — bet ej nu dabū no viņa liecību, kur nu vēl parakstu… Par pārcēlāju ari nevienam neko nepierādīsi. Papīros rezervāts reāli pastāv, helikopters reģistrēts, bet formas tie zēni sen jau novilkuši un izgāztuvē izmetuši… īsi sakot, joks tāds, ka mums būs tikai tava liecība, turpretim viņiem… Tev nāksies izskaidroties gan par pārcēlāju, gan Somovu, gan visu pārējo. Priekšniecība, protams, nospiedīs attiecīgās pogas un iedarbinās sviras. Tikai vai vērts uzsākt bezcerīgu lietu vienīgi tādēļ, lai pēc tam priekšniekiem nāktos līst no ādas laukā?

—    Es jau to visu saprotu, — Mazurs neiebilda. — Pats šo to parēķināju… Ko tur, starp citu, uzraka par to «Gromovu»?

—     Kas bija, to arī uzraka. Biznesmenis, saproties… Progresa virzītājs. Man mašīnā mapīte, pats pēc tam redzēsi. Pagaidām nav kur pieķerties — glumš kā zutis. Protams, es visus šos materiāliņus pēc tam piesviedīšu kaimiņu milicijai, bet tā būs tikai informācija pārdomām, nekas vairāk. Pa mūsu kanāliem neviens tos tavus ārzemju mednieķeļus aiz robežas nemeklēs — visu taču noliegs, maitas. «Mister Smit, vai tā ir taisnība, ka lidojāt uz Krieviju medīt viņu pilsoņus kā zaķus?» «Ak, jaunais cilvēk, kādas šausmīgas lietas jūs runājat…»

—   Tātad es to visu esmu nosapņojis? — Mazurs rūgti pavīpsnāja.

—   Pagaidām uzskatīsim, ka esi nosapņojis, — Jūras Čūska stingri noteica. — Lai viņi tevi pilnīgi pazaudē, pavērosim, kā pēc tam uzvedīsies, pameklēsim taciņas… Tu taču visus, kas tur grozījās, varētu apraustīt līdz pat pēdējai deguna spalviņai — tikpat apgalvos, ka, kaņepes pārpīpējies, izdrāzies no taigas un sācis lauzt viņu žogu, kamēr ar bomi neaizdzina… Jā, bet Irkutsku pārbaudījām. Tavs eskulaps no taigas nebūs iznācis, tā arī nav parādījies.

—   Un velns ar viņu, — Mazurs noņurdēja.

—   Kāpēc, tavuprāt, jūs vilcienā vairs tā arī neaiztika?

—   Iespējams, viņš brauca viens. Bet, ja ar palīgiem, tad tie puiši, pēc sejas mūs noteikti nepazīdami, baidījās riskēt. Vēl jo vairāk tad, kad Limars piedzina «ātros», bet vietējā apsardze milicijas pusmētelīšos «kastīti» uzstādīja…

—   Tur jau ir tas āķis. Ja kāds viņus sagaidīja, noteikti apjēdza, ka tev ir labs «jumts», un tūlīt aprima, metoties breika tempā likvidēt pierādījumus… Vai arī uztaisīt jaunus, lai tevi galīgi nogremdētu.

—   Un ko štābs?

—    Un ko tu pats darītu štāba vietā? — admirālis nosmīnēja — Visiem vajadzīgs «kastrolis», tāpēc no augšas pavēlēts, nenovēršot uzmanību uz sīkumiem, turpināt tai pašā ritmā. Un es vis nekristu pesimismā un neķērktu, ka tagad tavai karjerai beigas. Uzvarētājus sodīt kaut kā nav pieņemts, — viņš uz brīdi apklusa. — Es pat nespēju iedomāties, ka tev varētu sākties klimakss ar histērijām un kaprīzēm.

—   Un pareizi dari, — Mazurs, lūkodamies bezgalībā, atteica.

Pat ja viņi visi bija morāli kropļi, tad tomēr dzelzs kropļi. «Jūras velnu» pastāvēšanas vēsturē nebija gadījušies ne dezertieri, ne nodevēji. Neviena paša. Tādi nu cilvēki salasījušies.

—   Vispār jau, ja vēlies, varu tev pēc bērēm dot kādu brīvdieniņu? Limars jau spirtu uz pilienu neuzskaita.

—   Nevajag, — Mazurs atteica. — Nav manā stilā. No spirta tikai paģiras, bet paģirainam dzīve liekas vēl bēdīgāka. Par pierādījumiem tu pareizi teici, rau, arī no tetovējumiem vairs ne miņas…

—   Tāpēc jo vairāk. Starp cilu, par tetovējumiem. Tev neliekas, ka tas, kurš tos zīmēja, pazina īsto Drakonu? Citādi iznāktu pārāk graujoša sakritība.

—   Nemaz nebrīnīšos, ja pazina, — Mazurs izklaidīgi piekrita. — Lai viss tā sakristu… Kur tagad Gromovs?

—   Šantarskā. Protams, ne jau kā Gromovs, bet…

—     Nospļauties man par to. Pēc tam paskatīšos papīriņus. Vai Ibrahimu vēl neesat milicijai nodevuši?

—   Nē, morgā atdusas, «īpašie» ap viņu vēl šņakarē. Starp citu, viņš ir tāds pats Ibrahims, kā mēs — «Ogli». Krasavins apgalvo, ka tīrs slāvu tips. Protokols pievienots lietai.

—     Visi jau viņi tur teātri spēlēja… — Mazurs, nemaz īpaši nebrīnīdamies, pamāja ar galvu.

Iestājās neveikls klusums. Jūras Čūskai noteikti gribējās iet prom, bet viņš acīmredzot uzskatīja, ka vēl jāpasēž līdzās un līdzjūtīgi jāpaklusē, bet Mazurs nezināja, kā delikātāk ķerties pie lietas. Virs Šantarskas jūras peldēja balti mākoņi, ūdens bija rāms, un pretējo krastu, protams, nevarētu ieraudzīt arī tālskatī — ūdenskrātuve pletās tālu, pārklājot senos ciemus un baznīcas, tīrumus un mežus…

—   Varbūt pa mēriņam? — Jūras Čūska nedaudz samākslotā tonī piedāvāja. — Man tur mētājas konjaks…

—   Nu beidz, — Mazurs atteica. — Nelēkā ar baldriāniem, admirāl, neesmu nervoza jaunkundze… Ari pa tiesām neesmu radis skraidelēt, pats zinu, ka viss velti. Radziņi un nadziņi vien atlikuši… Ienāca prātā kazlēnam pa mežu pastaigāt.

—   Nu, neesi tik pieticīgs… — Jūras Čūska neviļus viņu pārtrauca senākajā, parastajā tonī un, nedaudz apmulsis, pieklusa.

—   Starp citu, vai tu vispār zini, no kurienes šī dziesmiņa par pelēko kazlēnu radusies? — Mazurs pavaicāja. — Brīvi pārtulkots poļu šlāģcris, astoņpadsmitais gadsimts vai vēl senāk, vari ticēt… — pašķielējis uz draugu, viņš greizi pasmīnēja un, sizdams pret ceļiem takti, nodziedāja:

—   Byla Babusia doma bogatego,

miala koziolka bardzo rogatcgo,

fiu-tak, pflcik-tak,

Bardzo rogatcgo.

—  Paskat tik! — Jūras Čūska māksloti pabrīnījās un tad apklusa. — Klausies, cs kaut kā nevaru… Sirds tāda smaga…

—   Vari, — Mazurs uzreiz iebilda. — Un vēl kā vari. Es negribu nekādu pašdarbību, jo tas būtu banāli un nožēlojami… Un vispār jau tev nekas arī nebūs jādara. Gluži otrādi, tev vajadzēs neko nedarīt… Pieleca?

—   Jucis esi? — burtiski pēc pāris sekundēm izgrūda admirālis.

—    Uzreiz apjēdzi, — Mazurs apmierināts noteica. — Profesionālis…

—   Es taču tevi tik daudz gadu pazīstu… Kiril…

—    Es taču teicu — nekas tev nav jādara, — Mazurs atkārtoja. — Tikai pasaki Golemam, ka uz vienu vakaru viņš pāriet manā rīcībā, atslēgas no ieroču noliktavas es pats varu dabūt, mani taču nav atstādinājuši… Granātmetējs man nav vajadzīgs, arī automātus neņemšu, ir pašam savs kreisais stroķis…

—   Prohoru?

—    Kā tad, — Mazurs, bezbēdīgi smīnēdams, atbildēja. — Adreses jau tev mapītē atradīsies. Bet taciņas mēs paši pārbaudīsim pēc labākās sirdsapziņas.

—   Lai jūs nojūgtu?

—    Mani?! — Mazurs no sirds brīnījās. — Sauszemes mēsli? Par kaut ko tādu cs varu arī apvainoties…

—   Kiril…

Mazurs, pagriezies pret viņu, mierīgi palūdza:

—    Klausies, netaisīsim nekādu teātri — ar skopu vīrieša asaru un kreklu plēšanu. Tu vienkārši mēģini iedomāties sevi manā vietā — nopietni, pa īstam. Būtu cs kādus divdesmit gadus jaunāks, aizdrāztu arī bez lavas atļaujas, un tad tas patiešām būtu slikts teātris. Tikai mēs jau esam piektajā desmitā iekāpuši, tāpēc tevi godīgi brīdinu un lūdzu atļauju… Kā vīrs vīram. Par to nojūgšanu — muļķības, pats saproti. Es arī viens novāktu gan viņu, gan apsardzi, bet Golemu lūdzu, lai viss būtu, kā pieaugušiem cilvēkiem pieņemts…

—   Jucis esi?

—    Nemaz, — Mazurs iebilda. — Labāk tu man loģiski un argumentēti paskaidro, kāpēc to nevajag darīt. Un es nedarīšu. Nu? Ko klusē? Mēs visu ko esam redzējuši, bet, ja tu būtu paskatījies, kā cilvēkus medī… Un iedomājies, ka manas sievas vietā varētu būt tava meitiņa.

—   Iedomājos, — Jūras Čūska sacīja. Pēc viņa toņa bija noprotams, ka viņš neprotestē — vienkārši pierod pie tikko dzirdētā. — Bet tas taču būs īsts amerikāņu bojeviks…

—    Ne velna, — Mazurs nepiekrita. — Amerikāņu bojevikos ir trīs efektīgi, bet masīvi granātmetēji kaklā un absolūti nevajadzīgi ugunsgrēki līdz horizontam. Kādi tur, pie velna, kruķi un liecinieki…

—    Nu labi. Padomāsim loģiski. Viņu ir daudz. Arī tas negantais večuks no apmetnes un vēl viens otrs… Tagad tu man loģiski un argumentēti paskaidro, kāpēc tev vajadzīgs tieši šā tipa skalps?

—    Tāpēc, ka līdz jaunzemei un večukam — kā līdz Mēnesim un tik pa mežu. Bet Prohors ir Šantarskā. Vai neloģiski? Nu saproti taču! — viņš gandrīz vai lūdzās. — Te kā Visockim — man vismaz kāds jānogalina… Un tu jau neesi tas tips, kurš, to izdzirdot, krīt ārprātā un sāk pa kabatām baldriānus meklēt… Divdesmit gadu neko neesmu lūdzis, bet tagad vienu reizi sagribējās izmantot dienesta stāvokli personīgajām vajadzībām. Nedomā, es te nekādu cirku netaisīšu un nekliegšu: sak, tu man vairs neesi nekāds draugs. Tik daudz gadu tā vienkārši no dzīves nemaz nevar izsvītrot. Es tikai sākšu pret tevi citādi izturēties. Vai tev par to nospļauties? — viņš nokāra galvu, brīdi paklusēja, bet tad atkal apņēmīgi nobeidza: — Pie tam, piedod, bet tu man esi parādā…

—   Nidžila? — Jūras Čūska zibenīgi uzķēra, un Mazuram likās, ka viņa lupu kaktiņi nicīgi nolaidās.

Nidžilā Mazurs bija izglābis viņam dzīvību. Visnaturālākajā veidā. Kad vietējā reida Van Kleijena puiši uzspridzināja divus sauskravas kuģus, Maskavai beidzot pieleca, kas par lietu, un uz turieni steigšus pārsvieda «jūras velnu» grupu, kur Mazurs skaitījās vecākais, bet Jūras Čūska viņa vietnieks. «Roņi», nedaudz pieraduši tikt cauri sveikā, nolēma gluži padomiskā garā pārpildīt pieņemtās saistības un devās ar mīnām pie tikko enkuru izmetušās «Tuapses». Un uzskrēja virsū svinīgās sagaidīšanas komitejai. Uz ūdens līmeņa, protams, neparādījās ne tikai ņirbas, bet pat ne sīks burbulītis, un, izņemot dažus cilvēkus, ostā neviens nenojauta, ka metrus piecpadsmit zem saules zaķīšos zibsnījošās jūras virsmas sācies slaktiņš. Tas bija tāpat kā cīnīties biezā miglā — redzamības nekādas, zem ūdens vēl izveidojusies duļķaina suspensija, jo viens no uzspridzinātajiem kuģiem izrādījās līdz malām piekrauts ar graudiem, un tas viss vēl nebija paspējis nogulsnēties…

Mazurs viņu izglāba — bez kādas piespiešanās. Viņš vienīgais bija ievērojis, ka Čūska apdullis kā plīvojoša lupata aizslīd dziļumā. Viņš paspēja tikt galā gan ar savu «roni», gan panākt un izcelt virspusē Čūsku — par lielu pārsteigumu banānu un ebonīta figūriņu tirgoņiem, kuri grozījās ap «Tuapsi»…

—   Nu ko tu, — Mazurs atteica. — Neesmu jau tik lēts, lai atgādinātu tev Nidžilu. Es par Nikanoviču. Kad nācās par viņu izlemt. Tev tas bija jāizdara, admirāl, vai nav tiesa? Pēc iepriekšējā lomu sadalījuma. Tikai tev actiņas samulsa un rociņa noslīga dažus milimetrus par zemu. Katra sekunde bija svarīga, man nācās to pašam uzņemties — no puišiem neviens neko neievēroja, tikai mēs divi, un zinām arī tikai divi. Es jau nebūtu atgādinājis… Bet tagad, piedod, nākas.

Stingām sejām viņi lūkojās viens otram acīs. Tad admirālis piecēlās, nopurināja bikses un klusi izmeta:

—   Labi. Tikai tempā.

Un, apņēmīgi pagriezies, devās prom.

—   Ei! — Mazurs uzsauca.

Jūras Čūska gausi pagriezās, viņus šķīra kādi trīs metri. Tālu no krasta ar lielu piepūli vilkās motorene, bērza galotnē kā muļķīga rota šūpojās resns krauklis.

—    Ja tev prātā mani tūlīt pat sūtīt uz Pīteru, tā arī pasaki, — Mazurs sacīja. — Uzreiz pasaki. Es tikpat pakļaušos, nav jau te nekāds amerikāņu bojeviks…

Juras Čūska, nesteidzīgi pārvarējis trīs metru lielo attālumu, iebakstīja ar pirkstu Mazura krūšu pogā un mazliet ziņkārīgi, bet arī skumji noteica:

—   Tātad pirmo reizi divdesmit gadu laikā man nenoticēji?

—    Piedod, — Mazurs nomurmināja, lūkodamies uz piestātnes dēļiem, gariem, ar vietām nolupušām rudas krāsas plēksnēm. — Tādas nu ir tās spēles…

—   Vajadzētu iekraut tev pa rīkli, bet admirālim nepieklājas. Es tevi neinstruēšu un nebrīdināšu. Neesi jau mazais bērns. Ej un dur. Ja tas tev atvieglos sirdi. Tikai uzreiz brīdinu — pēc tam būs vēl vairāk mieļu. Jo visas šīs ieražas labas tikai savā laikā un vietā… Piedod par skaistajiem vārdiem, bet admirālim piedien krāšņas runas…

Otrā nodaļa …vai mūs vilnis nes

Apsaitētie pirksti vairs nesāpēja — tikai brīžiem iesmeldzās prasmīgi apstrādātā āda, trīsošā kņudoņa aizsniedzās līdz pat plaukstai, un šausmīgi gribējās pakasīties, bet Mazurs savaldījās. Galva bija pilnīgi skaidra, pat pārāk — dažbrīd šķita, ka zem kājām vairs nav zemes, it kā viņš slīdētu virs asfalta, vieglītēm atsperoties ar pirkstgaliem. Bet, izņemot šo dīvaino bezsvara stāvokli, kurš uzradās un izzuda, kā pašam patika, Mazurs sevī nekādas citas pārmaiņas nejuta. Lieliski saprazdams Limara pavirši uzmesto skatienu jēgu, pētīgu un izvairīgu, viņš tomēr bija gatavs derēt uz nezin ko: no vājprāta ne miņas, nevienas pazīmes. Viss atkarīgs no atskaites punkta. Vēl pavisam nesen atriebība skaitījās ļoti dabiska, vēl vairāk — katra īsta vīrieša goda pienākums. Un šur tur vēl tagad skaitās. Limaram jau nu vajadzētu to zināt — pats tādās zemēs pabijis. Un Mazuru apsēdusī atriebības kāre nemaz nav tā lielākā muļķība mūsdienu Krievijā, kungi… Galu galā ne jau viņš uzsāka šo seno spēli un pasludināja to par mūžīgu…

—   Uzmanību, iznāca, — Golems klusi paziņoja.

—   Redzu, — Mazurs, galvu nepagriezdams, atsaucās.

—   Tieši blakus viens pasē. Viens, noteikti.

—   Ahā. Piefiksēju. Par laimi, viņi strādā diezgan parupji…

Jaunā sieviete zilā lietusmētelī, ar garu zeltainu matu kodaļu apgāja

apkārt mazai zilai «Okai» un, atslēgusi durvis, apsēdās pie stūres. Kā ēna sekojošais stiprulis tūlīt pat ielīda baltā «folksvāgenā», kas stāvēja tieši aiz zilās mazulītes.

—   Divi, — Golems izmeta. — Štrunts. Braucam?

Mazurs piekrītoši pamāja. Kustība te bija vienvirziena, kas uzdevumu tikai atviegloja. Viņi atradās pretējā ielas pusē, nedaudz tālāk, un, tikko «Oka» ar visu eskortu sakustējās, arī paši ieplūda transporta straumē, palaižot pa priekšu tikai pāris mašīnas. Citā laikā gribot negribot nāktos kādu apdzīt un izrauties uz priekšu, bet tagad mašīnas visās rindās vilkās bruņurupuča ātrumā — uz vakarpusi, kā parasti, te izveidojās briesmīgs sastrēgums sava puskilometra garumā.

Šaurā iela netika galā ar plūsmu, pieblīvējoties kā sklerotiska artērija, bet apvedceļu, protams, nebija — kurš gan pirms divdesmit gadiem varēja iedomāties, ka pilsēta tā izaugs un mašīnu skaits desmitkāršosies…

—   Viņš bremzē, — Golems paziņoja.

—   Ahā. Vai tu spēsi te iespiesties?

—   Cik ,nu tur tā darba…

Aizmugurē protestējot iegaudojās uzreiz vairākas signāltaures, bet Golems jau bija pieturējis pie apmales, kur rindojās kioski, un, nolaidis aizsegu — rietošā saule spīdēja tieši acīs —, iesmējās:

—   Noteikti kārtējais šopings, atkal tukšu maisiņu līdzi paķēra… Vai tad viņai kalpoņu nav?

—   Vēl jauna, — Mazurs paskaidroja. — Nav paspējusi pierast pie buržuju greznības.

Iebāzis mutē cigareti, viņš mierīgi noskatījās, kā Prohora Pctroviča Gromova jaunā sieva pazūd kārtējā veikalā. Protams, šo cilvēku sauca gluži citādi, bet īstais vārds Mazuram neko neizteica, un viņš lietoja to, pie kura pieradis. Šaha partija jābeidz ar tām pašām figūrām, ar kurām spēle sākta. Tiesa, bandinieki, izraudamies līdz astotajai horizontālei, vienā laidā maina vārdus, bet šoreiz tas neattiecās vis uz Prohoru, bet gan Mazuru…

Jūras Čūska pagaidām vārdu turēja. Mazuram nebija ne jausmas, kadas pogas nospiestas un kā darbojas mehānisms — kopaina apmēram skaidra, un ar to arī pietika.

Galvenais, ka vajadzīgo informāciju viņi ieguva ātri un precīzi. Tikai galīgi dzīves ēnas pusi nepārzinošs diletants uzskata, ka jūras izlūkdienests sastopams vienīgi jūru vai okeānu tuvumā. Vienkārši kontinenta vidienē uz ielām nebija redzami cilvēki jūrnieku formas tērpos, tas arī viss. Bet, ja dienā neredzam zvaigznes, nevajag iedomāties, ka to vispār nav. Mūsdienu pasaule iekārtota tā, ka piekrastes pilsētas nevar skatīt atrauti no valsts, pavedieni stiepjas uz visām pusēm…

Iznākusi ar kārtējo saini, viņa nolika to uz aizmugures sēdekļa līdzās pirmajam un iedarbināja mašīnu. Šoreiz Golcmam nācās nedaudz papūlēties, bet galu galā, nogriezis ceļu dzeltenam moskvičam, viņš pievienojās konvulsīvi pulsējošajai straumei.

—    Tā, noteikti taisās uz vasarnīcu, — viņš, paceldams aizsegu, sacīja. — Vai plāns paliek iepriekšējais?

—    Vai tad radušies morālas dabas šķēšļi? — Mazurs nosmīnēja.

—    Nebūt ne, — Golems, gandrīz nepavērdams muti, noskaldīja.

Viņa patiesīgumu Mazurs neapšaubīja, izjuzdams gluži divējādas

jūtas. Vai pat trejādas, ja vien te iederējās tāds apzīmējums. Divu gadu laikā, kurus Golems darbojās viņa grupā, Mazurs bija paspējis pārliecināties, ka uz puisi var paļauties kā uz pašrocīgi ieeļļotu pistoli. Neuzdodams jautājumus, izpildīs jebkuru pavēli.

Tieši tas arī nedaudz biedēja, bet varbūt — atturēja. Šo atšķirību nevarēja formulēt vārdos, bet Golems bija citāds. Jaunā paaudze, kas dienēja tikpat dedzīgi kā vecākā, bet tai trūka kaut kā gluži netverama

—   pilītes naiva romantisma vai ticības kaut kam augstākam. Lai arī šis augstākais izrādījās tikai kļūda un izzudušā komunisma netikums. Slikti vai labi, bet viņa paaudze vismaz kaut kam ticēja, bet jaunie, kā Golems, vienkārši dienēja, apzinoties, ka jāuzvar un jāpaliek uzticīgiem, tomēr ar to ir par maz… Bet varbūt tādas domas arī liecina par vecuma tuvošanos? Mazurs izņēma «TT» ar klusinātāju, pie kura jau bija paspējis pierast. Aizslēgs, gandrīz nedzirdami paslīdējis atpakaļ, atgriezās savā vietā.

Viņš neizjuta ne žēlumu, ne sirdsapziņas pārmetumus. Iebliezt tieši pakausī, lai lode izurbtos ārā caur seju, lai tā arī viņu atrod, lai paceļ galvu no smadzenēm nošķiestās ietves, lai dārgais vīriņš tādu ierauga… Aci pret aci. Viņu «pieciniekā» ielikts forsētais dzinējiņš, kas spēj mēroties pat ar jauno «mersi», numurs svešs — nemūžam neatradīs, nāksies visu pierakstīt grupējumu savstarpējiem rēķiniem… Bet Prohoru viņš dabūs pēc pāris dienām, kad tas jau būs kaut ko apjēdzis…

Ceļš sazarojās, sastrēguma vairs nebija. Mirusī nogriezās pa labi — viņa jau bija mirusi, lai gan pati to nenojauta. Nabaga neveiksmīgā figūra uz šaha dēļa… Uz ceļa, kas veda uz greznajām piepilsētas vasarnīcām, daudz mašīnu neredzēja, nebūs grūti panākt un piebraukt pavisam tuvu, «folksvāgenam», braucot tādā ātrumā, pietiks ar vienu lodi priekšējā riepā, bet visam pārējam vajadzēs dažas sekundes…

Mazurs sāka vērt vaļā sava loga stiklu. Uzmetis viņam ašu skatienu, Golems saprata un piedeva gāzi. Pilsēta beidzās, gar ceļu auga tikai priedes, tas turpināja vīties augšup, kad pacēlums beigsies, varēs viņus piežmiegt kā cāļus…

—   Atliki, — Mazurs piepeši pavēlēja. — Braucam prom.

Golems, neuzmetis viņam ne skatu, samazināja ātrumu un apgriezās, mašīna brauca atpakaļ uz pilsētu. Vecākais leitnants tā arī neko nepavaicāja — jaunā paaudze, pragmatisms kvadrātā…

Tieši tā, pragmatisms. Mazurs tikai tagad apjēdza, ka spēlējis uz labu laimi. Vērtējot pretinieku ar savu mēru. Labi vēl, ka pēdējā mirklī atjēdzas.

Kāda garantija, ka lode šīs koptās kaķenes pierē radīs Prohoram sirdssāpes? Nekādas garantijas…

…Bez septiņām divos Mazurs izdzirdēja Golema balsi:

—   Kārtībā, viss noskenēts.

—    Secinājumi? — viņš pavaicāja sīkā mikrofoniņā, kas izliektā konsolītē karājās virs lūpām.

—   Primitīvi. Elektroniskā žoga nav. Pie logiem adapteri, pie ieejas tclckamcras. Un trīs pauri iekšpusē — bez problēmām. Atbilde?

—   Tiekamies, — Mazurs noteica.

Un klusi gar kokiem pavirzījās divdesmit metrus pa labi. No sāniem iznira tikpat nedzirdams stāvs tādā pašā melnā kombinezonā, nedaudz paplatā, lai skaidras aprises nepiesaistītu nejaušu skatienu, ar melnām lenšu bārkstiņām, ar kapuci, kuru klāja tās pašas maskējošās uzšuves, īsi sakot, divi melni krūmi slīdēja viens otram pretim, gatavi sastingt, izdzirdot kaut sīkāko troksnīti. Saliekoties vienlaicīgi pacēla rokas, atslēdzot sīkās rācijas un sakārtojot pie jostām piestiprinātās melnās somas.

Viss bija tieši tāpat kā aiz tēvzemes robežām — nekādu dokumentu, nekādu reģistrētu ieroču, kurus kāds ziņkārīgais ātri vien varētu identificēt, neviena lieka sīkuma kabatās, jo arī kabatu nebija, viss ekipējums bez marķējuma. Rokas zem cimdiem viegli sūrstēja — Mazurs uz jēlās miesas bija atstājis tikai vienu marles kārtu, tagad tas lika sevi manīt.

Viņš palūkojās apkārt. Skrajais priežu mežiņš stiepās vēl kādu gabalu aiz solīdās ķieģeļu sētas: šai prestižajā vietiņā taiga faziendas pagalmā skaitījās īpašs šiks. Līdz divstāvu mājai ar augsto jumtu koki, liesa, nesniedzās, bija atstāts kādus četrdesmit metrus plats klajums.

Golems stāvēja blakus un, šķiet, pat neelpoja — ideāls izpildītājmehānisms, spējīgs izpildīt jebkuru pavēli. Kā tic brašie zēni ar rūnām uz zīmotnēm un automātu magazīnām platajos zābaku stulmos.

Stop, Mazurs sevi apsauca, izdzīdams no apziņas asociācijas un pārdomas. Nekādas asociācijas. Tā ir atriebība, svēta lieta…

Pēdējo reizi pārlaida skatienu apkārtnei, cenšoties paredzēt iespējamās briesmas. «Elektroniskā žoga» trūkums vēl nenozīmē, ka adapteru vispār nav — teiksim, kāds kapacitatīvs detektors, kāpēc gan ne? Tas, starp citu, neko neizstaro, un skeneris to nefiksē… Bet tāpēc jau nav jāatkāpjas?

—   Ejam, — Mazurs pavēlēja.

Divi klusi stāvi aizslīdēja uz divmetrīgās ķieģeļu sienas pusi. Mirklis — un viens jau piespieda muguru pie sienas, sažņaugdams rokas «pakāpienā». Mirklis — otrs bez skaņas jau uzlēca uz sienas augšmalas. Mirklis — uzvilka arī pārinieku. Mirklis — abi jau atradās viņā pusē. Zagās starp kokiem, atskanot tikko saklausāmiem knakšķiem — viens rokā nesto strupo spieķi neapstājoties pārvērta saliekamā arbalctā, kura divu pildspalvu garā bulta spēj izurbties cauri mašīnas durvīm…

Lukturis virs ieejas — brīnišķīgi, automātiski novērtēja Mazurs. Virs taigas pacēlies mēness — tas jau ir sliktāk, bet pārcietīsim…

—   Vai suņa nav? Noteikti? — viņš čukstus pavaicāja.

—   Galvoju.

—   Abi!

Piespiedušies pie malējiem kokiem, viņi cauri ārdurvju biezajam matētajam stiklam saskatīja tuvojamies divus siluetus… Kucēni, kurš tad lien ārā, nenodzēšot aiz muguras gaismu… Tātad adapteri izvietoti arī pa perimetru, noteikti izvietoti — pārāk mērķtiecīgi tie abi nesās, ahā, durvis atvērās, viņi izdrāzās uz lieveņa, nokāpa lejā, apstājās pie apakšējā pakāpiena…

Viens nolaidis pistoli, pagājās nedaudz uz priekšu, otrs, ar īsu automātu, grozīdamies uz visām pusēm, cītīgi piesedza aizmuguri — vispār jau prasmīgi, bet gaismu gan vajadzēja nodzēst, paklīdeņi…

—    Izrāvienā ar šaušanu? — Golems nošalca, pielicis lūpas pie Mazura auss, ko blīvi nosedza kapuce.

—   Varavīksni, — viņš tikpat klusi atbildēja.

Golems ielika arbaletā kaut ko līdzīgu banānam, kam piemeistaroja klāt bultas uzgali. Zibenīgi aprēķinājis attālumu, pacēla arbaletu. Jaudīgā lukturīša gaismas stars pārslīdēja pāri kokiem nedaudz vairāk pa kreisi, neskarot «jūras velnus», bet melnais banāns jau, metot loku, uzšāvās gaisā, tūlīt pat ieslēgdamies un sākdams darboties…

Diversantu atvairīšanas spēlēs apmācīts armijas sargkareivis noteikti uzreiz atklātu uguni — vai vienkārši saceltu trauksmi. Bet «velnišķīgā varavīksne» bija paredzēta tieši nezinošiem ļautiņiem…

Tā izskatījās patiešām efektīgi. Divas sekundes, cita citu nomainot, uzplaiksnīja visas varavīksnes spektra krāsas — sarkanā, oranžā, dzeltenā, zaļā… Abi sargsuņi kā apburti vēroja sīko, neizprotamo lietiņu, kas piezemējās tiem pie kājām — un Mazurs ar Golemu, negaidīdami violeto, cieši aizmiedza acis.

Pēc violetā zibšņa gaisma uzplaiksnīja tik spēcīgi, ka viņi pat aizgriezušies to sajuta cauri aizvērtajiem plakstiem. Un skriešus metās pāri klajumam, kamēr divi sakņupušie stāvi, uz dažām minūtēm zaudējuši redzi un samaņu, lēni slīga lejup. Katrs no savas puses pieskrējuši pie atvērtajām durvīm, drošības labad uzcienāja pretiniekus ar tik precīziem spērieniem, pēc kuriem izdzīvot spētu tikai īpašs veiksminieks…

Apgaismotā halle — tumšs parkets skujiņu rakstā, pie sienām gleznas — bija tukša. Galīgi neiederoties šai miegainajā gaitenī, viņi vienā mirklī izskrēja cauri hallei. Mazurs norādīja ar pirkstu pa labi, un Golems metās turp, atrāva durvis — nekā, kamīnzālē, bija saskatāma tikai biljarda galda mala… Guļamistaba. Arī tukša…

Mazurs pacēla pirkstu uz augšu. Tur nodimdēja steidzīgi soļi, uz augšējā kāpņu pakāpiena parādījās izspūris lamzaks neaizpogātā kreklā ar pistoli. Mazura īkšķis noliecās uz leju — un bulta kā melna ēna uzšvīkstēja augšup, ietriekdamās sargam kaklā, tieši bedrītē zem kākšļa. Uzdrāzies augšā pa kāpnēm, Mazurs viņu saķēra, drošības pēc dzelžaini sažņaugdams roku ar visu pistoli, un lēni nolaida uz paklāja, lai tas krītot nesaceltu troksni.

Tad atskatījās. Golems pamāja ar roku, apliecinot, ka pārbaudījis visas lejas istabas un nevienu nav atradis. Mazurs ar žestu lika nodzēst lustru un nostāties sardzē pie durvīm. Pats, izvilcis nazi, devās pa kreisi. Kabinets tukšs, guļamistabā, šķiet, arī atdusējies trešais cerbers… Viss. Olrs spārns. Ciemats guļ, pat ja kāds ari pamanījis spožo zibšņu atblāzmu, nekādu ziņkārību neizrādīs — te kaut kā nav pieņemts interesēties par kaimiņu lietām un uzreiz zvanīt milicijai — ja pazibsnīja, lai zibsnī arī, ko tur daudz… Varbūt kāds izmēģina atombumbu, lai pēc tam pa lēto uzsistu gaisā Pakistānai, vai vienkārši parasta uguņošana. Laika gana.

Paslēpis nazi makstī, viņš izvilka pistoli. Dažas sekundes pastāvēja pie guļamistabas durvīm. Atspēris tās vaļā, iedrāzās iekšā un uzreiz metās sānis. Stūrī, gultā, kāds miegaini sagrozījās. Aizkari cieši aizvilkti, gaisma cauri netiek, viņi acīmredzot neko pat nebija pamanījuši…

Noorientējies tumsā, Mazurs dažās sekundēs sameklēja gaismas slēdzi, sataustīja un nospieda. Iemirdzējās kristāla lustra. Pirmā no spilvena atrāvās izspūrusī zeltmatainā galviņa. Ieraudzījusi dīvaino ainu, viņa jau grasījās no visa spēka iespiegties, bet Mazurs, pielēcis pie gultas, pārsvieda pistoli kreisajā rokā un ar precīzu sitienu sievieti apdullināja. Parāvis tuvāk samiegojušos Prohoru, trakā dusmu uzplūdā tik spēcīgi aizsvieda, ka viņš nolidoja kādus divus metrus, pamatīgi nobrāzdams degunu gar grīdu.

Un iestājās klusums. Brīdis, par kuru Mazurs bija tik ilgi un nikni sapņojis. Kā jau tas parasti notiek, viņš neizjuta nedz īpašu triumfu, nedz arī prieku. Viszinis Limars apgalvoja, ka tā ir «sasniegumu depresija» jebšu Rotcnbcrga-Altova sindroms, zinātniski runājot. Visus spēkus veltot mērķa sasniegšanai, rezultātā jāsccina, ka tomēr nav nekāda prieka… Viss piepildījies. Nu un?

Gluži kails Prohors paslējās uz elkoņiem. No deguna pilēja asinis, bet citādi viņš kopš pēdējās likšanās nemaz nebija mainījies. Pastūmis tālāk kailo, nejutīgo skaistulīti, Mazurs apsēdās uz gultas malas, paņēma no naktsgaldiņa cigareti un mierīgi izpūta dūmus. Kaut kur dziļi dvēselē tomēr sarosījās gurds triumfs.

Prohors sēdēja uz paklāja, ar plaukstu cenzdamies noslaucīt asinis. Viņa acīs Mazurs neredzēja gandrīz nekādu baiļu, un tas saniknoja.

—   Labs vakars, Prohor Pctrovič, — viņš noteica, notrausdams pie kājām pelnus. — Gāju garām un nolēmu ienākt ciemos, siltumā sasildīties, tā teikt. Kas jums te zem spilvena? Pistolīte? Re kā, un, kā parasti, atkal importa… Nu, lai stāv vien tālāk…

Viņam riebās gan paša balss tonis, gan vārdi, kuri likās patapināti no lētiem bojevikiem — viss šķita citādi, banāli un ākstīgi, pārvēršot uzvaru un atmaksu lētā farsā. Mazurs drudžaini centās atrast īstos vārdus, bet nespēja. Vai nu to nebija, vai galīgi zaudēta saprašana. Viņš tik sasodīti ilgi šurp nāca, šā brīža dēļ pārkāpjot milzums Dieva un cilvēku baušļu, un tagad jutās kā sliktā sapnī. Uzvara nebija tāda.

—   Bet ar ko man tas gods? — Prohors nepieceldamies pavaicāja.

Balss, protams, nedaudz trīsēja, bet pēc samīdīta tārpa viņš tomēr

nemaz neizskatījās. Lēni novilcis kapuci, Mazurs to atmeta uz muguras. Pasniedzās pēc otras cigaretes — pirksti nedaudz trīsēja.

—    Ak tad, lūk, kas… — Prohors novilka vairāk izbrīnījies, nekā nobijies. — Tomēr tikāt ārā, mans stūrgalvīgais draugs… Tad tāpēc Ibrahims tik ilgi pazudis, kas viņam absolūti nav raksturīgi, tad tāpēc no vilciena izstiepa tās dīvainās nestuvītes… — Nopurinājis asinis uz paklāja, viņš nošņaukājās un ierunājās jau skaidrākā balsī: — Tātad lielais zaudējums, ko?

—   Jā, — Mazurs piekrita. — Tā izskatās.

—   Tātad tu esi vēl sarežģītāks, nekā man likās?

—   Tātad, — Mazurs atkārtoja.

—    Mani vissirsnīgākie apsveikumi, — tās atkal bija senās, tumša neprāta bezdibenī slīgstošās acis. — Kā jūtas jūsu apburošā

sieva?

—   Viņu nogalināja, — Mazurs neskanīgi atteica.

—   Ibrahims?

Mazurs piekrītoši pamāja. Kakls aizžņaudzās, un vārdi nevēlās ārā no mutes.

—    Tātad Ibrahimuška visu precīzi aprēķināja… Gandrīz. Nu bet izgāšanās, cik saprotu, nebija viņa vaina… Kas tad tu īsti esi?

—   Kāda tam nozīme?

—   Nu, tomēr interesanti…

—    Drīz uzzināsi, — Mazurs gurdi paskaidroja. — Tur jau daudz ļaužu sapulcējies, varēsi izprašņāt…

Viss gāja galīgi greizi. Raujies vai uz pusēm, nekāda triumfa. Uz grīdas kails cilvēks ar asiņainu zodu, tumšs neprāts draiskās acīs, sasniegumu depresija. Fināls. Visīsākā operācija Mazura mūžā, visveiksmīgākais uzbrukums. Un riebīga bezizejas sajūta.

—   Bet varbūt es nemaz tur nenokļūšu, — Prohors nedaudz apgarotā balsī iebilda. — Tu varētu remdēt manu ziņkāri?

—    Tu, maita, vēl kaut ko nesaproti? — Mazurs caur zobiem nošņācās. — Vēl neesi apjēdzis?

—   Kas te ko nesaprast? Tu gribi mani nogalināt. Te vai kur citur? Drīkst es bikses uzvilkšu. Kaut kā neērti pliku pēcpusi sēdēt. Kas zina, varbūt tev ir homoseksuālas tieksmes…

Iepriekš pārliecinājies, ka visas kabatas tukšas, Mazurs pasvieda viņam bikses, pēc tam arī kreklu — tikpat nāktos apģērbt, pliku pa mežu jau nevilksi, tāpat visapkārt viens vienīgs sirreālisms…

Viņš ieslēdza rāciju un, sakārtojis uz galvas smalko stīpu, klusi pavaicāja:

—   Kā ir?

—    Klusums, — Golems atbildēja. — Kaimiņu mājā iegaismojās lodziņš, bet tagad atkal apdzisa. Es viņus ievilku iekšā, viens vēl kuslas. Piebeigt?

—   Kā gribi. Piedzen mašīnu. Beigas.

—   Sapratu, beigas.

Sāpju punkts, viņam rosījās prātā. Katram ir savs sāpju punkts, bet tā nav tuvcīņa ar precīzi uzzīmētiem mācību līdzekļiem, nāksies pašam meklēt…

Prohors bez liekas steigas apģērbās un iesēdās tuvākajā krēslā — seja joprojām vēsa, tikai dažbrīd lūpas izliecās neizprotamā izsmieklā. Viņš palūdza:

—   Pamet cigareti.

Tā vietā Mazurs pielika bezsamaņā guļošajai blondīnei pie pakauša klusinātāju.

—   Nelauz manas mantiņas, — Prohors saviebās.

Pistole viegli noraustījās, nokrakšķot kā sauss zars. Mazura dvēselē pilnīgi nekas nemainījās. Iesmirdējās pēc sviluma, bet Prohors joprojām sēdēja tikpat nevērīgi, pat kājas sakrustoja, un kaut kur dziļi sevī Mazurs sajuta sarosāmies lipīgu vājumu, kas drīz vien varēja pārņemt visu ķermeni…

—   Pie velna! — viņš, pielēkdams kājās, iebrēcās. — Vai tev, suņa sūds, viņas nemaz nav žēl?

—   Man arī sevis paša nav žēl, — Prohors, uz mirušo neskatīdamies, paziņoja. — Karmisko pārvērtību virknē tas viss ir nieki. Ja gribi zināt, man pat interesanti, kur šoreiz nokļūšu, kādā ķermenī… — viņš runāja klusa un pārliecinošā balsī, šobrīd neticami līdzinādamies tam gadatirgus šamanim, kurš brīdināja no trešā ugunsgrēka.

Un Mazurs piepeši sajuta, kā pamazām, pa pilienam vien, saindējas ar šo neprātu. Pielēcis kājās, viņš iespēra Prohoram, tad pacēla saļimušo ķermeni uz augšu, izrāva no biksēm siksnu un sasēja uz muguras izgrieztās rokas. Pavilka uz durvju pusi. Ejot cauri hallei, pašķielēja uz abiem guļošajiem sargiem — centīgais Golems, protams, visu bija satīrījis, lai nepaliktu neviena dzīva liecinieka.

Vārti stāvēja vaļā, un «žigulis» ar pavērtām aizmugures durvīm jau atradās pie lieveņa. Iestūmis iekšā Prohoru, Mazurs ielēca sēdeklī. Visapkārt valdīja klusums, nekur neredzēja neviena gaiša loga.

—   Uz punktu? — Golems pavaicāja.

—   Jā, uz turieni, — Mazurs atteica.

Izdrāzusies ārā pa vārtiem, mašīna kādus simt metrus nojoņoja pa dzeltenas laternu gaismas apspīdētu asfalta celiņu, bet pēc tam nogriezās uz taigas pusi, braucot pa sliedēm, kas veda pie sopkām. Prohors, viegli šūpodamies, dziedošā balsī deklamēja:

—    Tam, kas patvēries pie tā kunga lotosziedu kājām, kurš dod patvērumu visām kosmiskajām izpausmēm, materiālās pasaules okeāns šķiet kā ūdens kumeļpēdā. Vieta, kur nav ciešanu, tas viņa mērķis…

—    Prātiņš sašķiebies? — Golems painteresējās. Pirmo reizi viņš atļāvās uzdot jautājumu, kas neattiecās tieši uz lietu.

Mazurs neatbildēja, saprazdams, ka tā nav ne spēle, ne izlikšanās — vienkārši cilvēks, kurš viņam salauzis visu dzīvi un atņēmis Olgu, mita pats savā pasaulē, vadidamies pēc citiem likumiem. Un neiespējami viņam sagādāt tās sāpes, par kurām Mazurs bija sapņojis visas šīs pēdējās dienas. Vienkārši nav sāpju punktu. Arī to tirgus šamani nebūtu iespējams pārliecināt, ka zobena cirtiens to vis neaizraidīs uz viņa paradīzes pajumti ar mīlīgiem lauvām, kas glaužas gar kājām un brīnumkoku, no kura lāso tīrs medus… Adu noplēst — varētu. Pārliecināt — diezin vai. Jūras velns ar iesauku Ķirzaka bija vēlreiz pierādījis, ka spēj uzvarēt, bet ar pašu uzvaru lieta šķita šaubīgāka…

—   Es labprāt vēlreiz ar tevi uzspēlētu, — Prohors noteica tā, it kā nekas nebūtu nolicis. — Spēle bija brīnišķīga…

No izmisuma gluži vai iegaudodamies, Mazurs aši iesita viņam ar elkoni. Prohors sakņupa, alkatīgi cenzdamies ievilkt elpu un atjaunot elpošanu. Pa to laiku arī Mazurs, noņēmis no galvas kapuci un stīgu ar austiņām, nometa tās uz priekšējā sēdekļa un abām rokām atpogāja ciešo kombinezona apkaklīti — pašam trūka gaisa, un deniņos pulsēja asinis.

—   Bremzē, — viņš nosēca. — Pietiks laist muļķi…

Golems pats bez pavēles nogriezās pa labi, uz klajumiņu. Mazurs izkāpa pirmais. Viņš atradās sopkas nogāzē — tālu lejā, līdz pašam apvārsnim, stiepās Šantarskas krāsainās uguntiņas, un augšā tikpat vienaldzīgi kā senāk mirdzēja zvaigznes, tālas un svešas.

No mašīnas salīcis izrausās Prohors, un tūlīt pat viņam modri nostājās līdzās Golems — joprojām ar ciešo kapuci galvā. Nedaudz saliecies, Mazurs izvilka no maksts nazi — tā bija piešūta zem ceļa.

Deniņos dunēja pulss. Vēlēšanās nepiepildījās. Viņš alka dīrāt ādu strēmeli pa strēmelei, lēni un saldkaisli plēšot ar naža asmeni, un tad aptīl zarnas ap priedi. Lai kādai dvēseļu pārcelšanai Prohors arī neticētu, tas viņu nepasargās no mežonīgām sāpēm, mokām un bļaušanas…

Mazurs varētu darīt ar viņu visu, ko vēlas. Nevienu tādējādi neatsaukdams atpakaļ un neko neizlabodams. Mirušie neatgriežas, un nekādas izsmalcinātas spīdzināšanas dvēseli nesadziedēs… Ja vispār no dvēseles vēl kas atlicis. Viņš no sirds centās iejusties pirmatnējos laikos — bet nespēja. Cits gadsimts. Bet vienam, bez savas simtgades, kura iegriezusies tevī tūkstošiem pavedienu, laikā neaizlēkt ne uz priekšu, ne atpakaļ…

—   Varbūt sāksim? — Prohors apvaicājās.

Kaut ko norūcis, Mazurs pacēla pistoli un spieda gaili tik ilgi, līdz «TT» vairs rokā neraustījās. Pagājis soli uz priekšu, viņš atlieca pirkstus, palaižot vaļā rievoto spalu, un ieskatījās. Prohora ķermenis vēl raustījās, bet tās jau bija pēdējās konvulsijas. Un nekas apkārt tāpēc neizmainījās, mirušie neatgriezās, un debesīs nevienas zīmes, kas liecinātu par atzinību vai nosodījumu.

Bet dvēselē valdīja absolūts tukšums.

SATURS

Pirmā dcita. SKRĒJIENS STARP KOKIEM

Pirmā nodaļa. Iesim ciemos…

Otrā nodaļa. Uz priekšu, pagātne Trešā nodaļa. Cietums taigā Ceturtā nodaļa. Skaidrība Piektā nodaļa Lai dzīvo karalis, lai dzīvo!

Sestā nodaļa. Filozofija un melnie ikri Septītā nodaļa. Skats pirms kaujas Astotā nodaļa Skrējiens starp kokiem Devītā nodaļa. Pirmie iespaidi

Desmitā nodaļa. Jūrnieks priekā klaigāt saka — tikko parādījās bāka.. Vienpadsmitā nodaļa. Mīnus viens divpadsmitā nodaļa. «… Un savelc stingru loku»

Trīspadsmitā nodaļa Azenkura

Četrpadsmitā nodaļa. Cilvēki un debesis, cilvēki un zeme Piecpadsmitā nodaļa Mīnus divi Sešpadsmitā nodaļa. Viņa aizgāja…

Septiņpadsmitā nodaļa Taigas civilizācijā Astoņpadsmitā nodaļa Aiz mana loga nelaime…

Deviņpadsmitā nodaļa. …bet Bonaparts šai laikā šķērsoja robežu

Otrā daļa. SKRĒJIENS STARP ŽOGIEM

Pirmā nodaļa. Nav tur nckada bom-m-mja Otrā nodaļa. Jautrais Rodžers Trešā nodaļa. Ēsma ar «jumtu»

Ceturtā nodaļa Naktsguļa Pižmanas stilā Piektā nodaļa. Grūti ciemā bez nagana…

Sestā nodaļu. Katram savs krusts

Septītā nodaļa Gājām mēs uz lietu, es un Rabinovičs…

Astotā nodaļa Bēgšana ka eksakta zinātne

Trešā daļa. SKRĒJIENS UZ VIETAS,

STARP CILVĒKIEM…

Pirmā nodaļa Vai mēs neprāligi lidojam…

Otrā nodaļa. …vai mus vilnis nes

Aleksandrs Buškovs Piraijas medības

Tulkojusi Inga Krīgere Redaktore Indra Andersone Mākslinieks Andris Nikolajevs Maketētājs Viktors Adamovičs

Izdevniecība «Iljus»,

Kr. Barona iela 24/26, Rīga, LV-1050

[1] "Aiu-kapčct" — burtiski «lācis cauri neizies,» altajiešu nosaukums necaurejamām vcjgā/.ern — Aut. pit'z.

[2] kabeļ tauva — 1/10 jūras jūdzes; 185,2 m. — Aut. piez.

[3] ahvčrs — labošanas darbu iestādes operatīva daļa. (žarg). — Aut. piez.

[4] millers — operatīvās daļas priekšnieks. — Aut. piez. .

[5] "aiziel pie kailā hansa" — noslīki. Vācu jūrnieku izteiciens (žarg.). — Aut. piez.

[6] "krokodils" — pasažieru vilciens (žarg.) — Aut. piez.

Content

Buškovs Aleksandrs Piraijas medības

PIRMĀ DAĻA . skrĒjiens starp kokiem

Pirmā nodaļa iesim ciemos…

Otrā nodaļa uz priekšu, pagātnē

Trešā nodaļa cietums taigā

Ceturtā nodaļa Skaidrība

Piektā nodaļa lai dzīvo karalis, lai dzīvo!

Sestā nodaļa filozofija un melnie ikri

Septītā nodaļa skats pirms kaujas

Astotā nodaļa skrējiens starp kokiem

Devītā nodaļa pirmie iespaidi

Desmitā nodaļa jūrnieks priekā klaigāt sāka — tikko parādījās bāka…

Vienpadsmitā nodaļa Mīnus viens

Divpadsmitā nodaļa «… un savelc stingru loku»

Trīspadsmitā nodaļa Azenkūra

Četrpadsmitā nodaļa cilvēki un debesis, cilvēki un zeme

Piecpadsmitā nodaļa Mīnus divi

Sešpadsmitā nodaļa Viņa aizgāja…

Septiņpadsmitā nodaļa Taigas civilizācija

Astoņpadsmitā nodaļa aiz mana loga nelaime…

Deviņpadsmitā nodaļa …bet bonaparts šai laikā šķērsoja robežu

OTRĀ DAĻA . skrĒjiens starp ŽOGIEM

Pirmā nodaļa nav tur nekāda bom-m-mja

Otrā nodaļa jautrais rodžers

Trešā nodaļa Ēsma ar «jumtu»

Ceturtā nodaļa naktsguļa pižmanas stilā

Piektā nodaļa grūti ciemā bez nagana…

Septītā nodaļa gājām mēs uz lietu, es un Rabinovičs…

Astotā nodaļa bēgšana kā eksakta zinātne

TREŠĀ DAĻA . skrĒjiens UZ VIETAS, STARP CILVĒKIEM…

Pirmā nodaļa vai mēs neprātīgi lidojam…

Otrā nodaļa …vai mūs vilnis nes