Džolito Mālina Pēšsone

Plūstošās smiltis

Mālina Pēšsone Džolito

Plūstošās smiltis

Klases telpa

Pie kreisās solu rindas guļ Deniss, viņam mugurā, kā parasti, ir kaut kāds reklāmas tēkrekls, lielveikala džinsi un neaizšņorētas botas. Deniss ir no Ugandas. Pats apgalvo, ka viņam esot septiņpadsmit, taču izskatās pēc resna divdesmitpiecgadnieka. Viņš mācās amatniecības novirzienā un dzīvo Sollentūnā, iestādē, kas paredzēta tādiem kā viņš. Viņam blakus uz sāniem ir pakritis Samirs. Mēs ar Samiru ejam vienā klasē, jo viņam izdevās iekļūt skolas īpašajā starptautiskās ekonomikas un sabiedrisko zinātņu izglītības programmā.

Pie katedras guļ Kristers, klases audzinātājs un pašieceltais pasaules glābējs. Viņa krūze uz galda ir apgāzusies, un uz bikšu starām pil kafija. Amanda sēž nepilnus divus metrus tālāk, atbalstījusies pret radiatoru zem loga. Pirms dažām minūtēm viņa bija viens vienīgs kašmirs, baltais zelts un sandales. Dimanta auskari, kurus viņai uzdāvināja mūsu iesvētībās, joprojām mirguļo agrīnās vasaras saulē. Tagad varētu padomāt, ka viņa ir izvārtījusies dubļos. Es sēžu uz grīdas klases vidū. Man klēpī guļ Sebastians, Zviedrijas bagātākā cilvēka Māsa Fāgermana dēls.

Cilvēki šeit ir nesaderīgi. Tādi kā mēs nemēdz sastapties. Ja nu vienīgi uz metro perona taksistu streika laikā vai varbūt vilciena restorānvagonā, bet ne jau klasē.

Smako pēc puvušām olām. Šaujampulvera dūmi padarījuši gaisu pelēku un dūmakainu. Visi ir nošauti, izņemot mani. Man nav ne mazākās skrambiņas.

Tiesvedība lietā В 147 66 Prokurore u. c. pret Mariju Nūrbeiju

Tiesas procesa 1. nedeļa, pirmdiena

1.

Pirmo reizi ieraudzījusi tiesas zāli, es biju vīlusies. Mēs tur bijām mācību ekskursijā kopā ar klasi un es, protams, nedomāju, ka tiesneši ir salīkuši večuki cirtainās parūkās un garos apmetņos vai ka apsūdzētais noteikti būs kāds oranžā tērpts trakais ar putām ap muti un ķēdēm ap potītēm, un tomēr. Та vieta atgādināja kaut ko vidēju starp poliklīniku un konferenču centru. Mēs uz turieni aizbraucām ar iznomātu autobusu, kurā smirdēja pēc košļenēm un sasvīdušām kājām. Apsūdzētajam bija blaugznas un buktētas bikses, un viņam bija celta apsūdzība par krāpšanos ar nodokļiem. Bez mūsu klases (un Kristera, pats par sevi saprotams) klausītājos bija vēl tikai četri citi cilvēki.Taču tur bija tik maz vietas, ka Kristeram no gaiteņa bija jāienes vēl viens krēsls, lai būtu, uz kā sēdēt.

Šodien ir citādi. Mēs atrodamies Zviedrijas lielākajā tiesu zālē. Šeit tiesneši sēž tumšos sarkankoka krēslos, kuriem ir augstas, ar samtu apšūtas atzveltnes. Vidējā krēsla atzveltne slejas augstāk par pārējām. Tā ir galvenā tiesneša vieta. Viņu dēvē par priekšsēdētāju. Uz galda viņam priekšā guļ āmurs, kura kāts ir apšūts ar ādu. Pretī katrai vietai slejas slaidi mikrofoni. Sienas paneļi, liekas, ir no ozola un vairākus gadsimtus veci, veci šī vārda labākajā nozīmē. Uz grīdas starp sēdvietām noklāts tumši sarkans paklājs.

Es nekad neesmu alkusi pēc publikas, nekad neesmu gribējusi būt Lūcija vai piedalīties talantu konkursā. Taču šī telpa ir pārbāzta. Un visi ir sapulcējušies manis dēļ, es esmu galvenā atrakcija.

Man blakus sēž mani advokāti no Sander & Laestadius. Zinu, ka Sander & Laestadius izklausās pēc antikvariāta, pa kuru ar petrolejas lampām rokā šļūkā divi sasvīduši geji zīda svārkos un ar monokli acī un slauka putekļus no iepelējušām grāmatām un izbāztiem dzīvniekiem, taču tas ir Zviedrijas labākais advokātu birojs

ar specializāciju kriminālnoziegumos. Parastiem noziedzniekiem ir viens vienīgs saguris, valsts apmaksāts advokāts, manam valsts apmaksātajam advokātam ir kompānija - vesels štābs iekarsušu va-nabiju uzvalkos. Viņi vēl pēc pusnakts raujas supersmalkā birojā netālu no Skcpsbrunas, katram no viņiem ir vismaz divi mobilie telefoni un viņi visi, izņemot Sanderu pašu, domā, ka piedalās kaut kādā amerikāņu televīzijas seriālā, kurā visi ēd ķīniešu ēdienu no kartona kastītes ar es-esmu-tik-aizņemts-un-svarīgs izteiksmi sejā. Nevienu no kopumā divdesmit diviem Sander & Laestadius darbiniekiem nesauc Lestādijs. Tas, kuru tā sauca, nomira - droši vien no sirdstriekas - ar es-esmu-tik-aizņemts-un-svarīgs izteiksmi sejā.

Šodien šeit ir trīs no maniem advokātiem: Pēters Sanders, slavenība, un divi no viņa kolēģiem. Jaunākā ir meiča ar neglīti nogrieztiem matiem un caurdurtu degunu, bet bez gredzena tajā. Droši vien viņa nedrīkst to likt Sandcra dēļ (“tūlīt pat izņem to krāmu!”). Es viņu saucu par Ferdinandu. Ferdinanda uzskata, ka ‘liberālis’ ir lamuvārds un ka kodolenerģija ir nāvējoša. Viņa nēsā derdzīgas brilles, uzskatot, ka tādējādi izrāda savu spēju redzēt cauri dzimuma ietekmei uz varas dalījumu sabiedrībā, un viņa ienīst mani, jo uzskata, ka kapitālisms ir mana vaina. Pirmās reizes, kad viņu satiku, viņa izturējās pret mani tā, it kā es būtu jukusi modes blogerc lidmašīnā un rokā turētu rokas granātu ar izrautu drošības gredzenu. Protams-protams! viņa sacīja, neuzdrīkstēdamās uz mani paskatīties, protams-protams! Neuztraucies-mēs-esam-šeit-lai-tev-palīdzētu. It kā es būtu piedraudējusi uzlaist visus gaisā, ja nedabūšu savu biodina-misko tomātu sulu bez ledus.

Otrs palīgadvokāts ir džeks pēc četrdesmit ar kārtīgu riepu, seju apaļu kā pankūka un smaidu, kas vēsta “man mājās ir filmas, es tās alfabētiskā secībā glabāju aizslēgtā skapītī”. Pankūkām ir īsi apcirpti mati. Tētis mēdz teikt, ka nedrīkst uzticēties tādam, kam nav frizūras.

Taču tētis noteikti to nav izdomājis pats, droši vien nospēris no kādas filmas. Manam tētim patīk izmest one-liners.

Kad es pirmoreiz satiku Pankūku, viņš uzreiz pievērsa skatienu vietai tieši zem mana atslēgas kaula, ievilka atpakaļ mutē savu resno mēli un baudkāri nošņācās meitēn, nez kā mums ies, tu izskaties daudz vecāka par septiņpadsmit. Ja turpat nebūtu bijis Sandera, viņš droši vien sāktu elsot. Vai varbūt siekaloties. Būtu ļāvis slienām no mutes nopilēt uz pārlieku apspīlētās uzvalka vestes. Es nespēju saņemties un pateikt, ka man ir astoņpadsmit.

Šodien Pankūka sēž man kreisajā pusē. Viņam līdzi ir portfelis un soma uz ritentiņiem, piebāzta pilna ar mapēm un papīriem. Somu viņš tagad ir iztukšojis, mapes stāv uz galda viņam priekšā. Somā ir palikusi tikai viena grāmata (Make Your Case - Winning is the Only Option) un zobu birste, kas rēgojas vienā no mazajām kabatiņām. Aiz manis, publikas pirmajā rindā, sēž mamma un tētis.

Kad es pirms diviem gadiem un veselas mūžības biju tajā mācību ekskursijā, mūsu klasei pirms tam īsumā pastāstīja, kas tiesā notiek, lai mēs “saprastu, cik tas ir nopietni” un “varētu visam izsekot”. Šaubos, ka tas palīdzēja. Bet mēs “pratām uzvesties”, tā Kris-ters teica, kad no turienes izgājām. Viņš pirms tam bija noraizējies, domājis, ka mēs nespēsim atturēties no ķiķināšanas un telefoniem. Ka mēs esam iecerējuši tur sēdēt un spēlēt spēlītes vai snauduļot, zodus atbalstījuši apkaklēs, kā tādi nogarlaikojušies parlamentārieši.

Es atceros Kristera bezgala nopietno balsi, kad viņš paziņoja (“hei, tagad klausieties!”), ka tiesas process nav nekāds joks, te uz spēles ir cilvēku dzīves. Cilvēks ir nevainīgs līdz brīdim, kad tiesa ir pasludinājusi viņu par vainīgu. Tā viņš teica, vairākkārt. Kamēr Kristers runāja, Samirs atzvēlās krēslā, balansēdams to uz divām kājām, un māja ar galvu tā, kā parasti mēdza darīt, un kas bija viens no iemesliem, kāpēc visiem skolotājiem viņš patika. Šie mājieni liecināja, ka es-pilnībā-saprotu, mēs-esam-uz-viena-viļņa un man-nav-ko-piebilst-jo-viss-ko-tu-saki-ir-tik-gudri.

Cilvēks ir nevainīgs līdz brīdim, kad tiesa ir pasludinājusi viņu par vainīgu. Kas tas par dīvainu apgalvojumu? Vai nu cilvēks ir nevainīgs visu laiku, vai arī viņš to ir izdarījis, jau no paša sākuma. Tiesai taču jāizdibina, kā īsti ir, nevis jāizdomā, kas būs patiesība, vai ne? Tas, ka policija un prokurors, un tiesneši nav tur bijuši klāt un precīzi nezina, ko kurš izdarīja, diez vai nozīmē, ka tiesa pēc tam to var sagudrot.

Es atceros, ka pateicu to Kristcram. Ka tiesas nepārtraukti kļūdās. Izvarotāji pastāvīgi tiek palaisti vaļā. Nav nekādas jēgas ziņot par seksuālu uzbrukumu, jo, pat ja tevi ar varu izdrāž puse no bēgļu nometnes vai sabāž kājstarpē veselu kasti tukšu pudeļu, viņi meitenei nekad netic. Un tas nenozīmē, ka tas nav noticis un izvarotājs neko no tā nav darījis.

“Tas nav tik vienkārši,” atbildēja Kristers.

Tipiska skolotāja atbilde: “Ļoti labs jautājums...” “Es saprotu, ko tu domā...’’“Nav tikai melns vai balts...’’“Tas nav tik vienkārši...” Visas šīs atbildes nozīmē vienu un to pašu: viņiem nav ne jausmas, par ko viņi runā.

Bet nu okei. Ja reiz ir tik grūti zināt, kā ir bijis patiesībā un kurš melo, ja nekas nav īsti skaidrs, ko tādā gadījumā iesākt?

Es kaut kur reiz lasīju, ka “patiesība ir tas, kam mēs izvēlamies ticēt”. 1as izklausās vēl nenormālāk, ja vien tas vispār ir iespējams. It kā cilvēks pats varētu nolemt, kas ir patiesība un kas ir meli. It kā kaut kas varētu būt vienlaikus gan patiess, gan sagudrots - atkarībā no tā, kam tu pajautā. Un ja kāds, kuram mēs uzticamies, kaut ko pasaka, jā, tad mēs varam nolemt, ka tā arī ir, tad mēs varam “izvēlēties, ka tas ir patiesi”. Kā vispār kaut kas tik idiotisks var ienākt prātā? Ja kāds man pateiktu, ka “izvēlas man ticēt”, es uzreiz saprastu, ka patiesībā viņš ir pārliecināts, ka tas viss ir meli, tomēr ir ar mieru izlikties, ka tā nav.

Mans advokāts Sanders, liekas, pret to visu lielākoties ir vienaldzīgs. “Es esmu tavā pusē,” viņš tikai saka, un viņa seja ir kā balta lapa. Sanders nav viegli uzbudināms tips. Viņš vienmēr ir atslābis, nekad nezaudē kontroli. Nekādu izvirdumu. Nekādu jūtu. Nekādu dārdošu smieklu. Domājams, viņš nekliedza pat brīdī, kad piedzima.

Sanders ir mana tēta pretstats. Tētis nepavisam nav tas “kūlais džeks” (viņa paša vārdi), kāds viņš gribētu būt. Viņš miegā griež zobus un lec kājās, kad skatās valsts izlases futbola spēles. Mans tētis skaišas un niknojas uz pedantiskajiem pilsētas pārvaldes ierēdņiem, uz kaimiņu, kurš nepareizi noparkojas ceturto reizi vienas nedējas laikā, nesaprotamiem elektrības rēķiniem un tiem, kas viņam mēģina kaut ko notirgot pa telefonu. Datori, pasu pārbaudes, vectēvs, grils, knišļi, nenotīrīts sniegs uz ietves, vācieši rindās uz pacēlāju un franču viesmīļi. Viss viņu kaitina, liek viņam kliegt un bļaut, cirst durvis un pasūtīt citus pie velna. Ar Sanderu ir citādi, drošākā pazīme, ka viņš ir pārskaities, vai traks aiz niknuma, ir saraukta piere un mēles noklakšķināšana. Tad visi viņa kolēģi pārbīstas līdz nāvei, sāk stostīties un meklēt dokumentus un grāmatas, un visu citu, kas, pēc viņu domām, varētu uzlabot Sanderam omu. Mazliet līdzīgi tam, kā mamma apietas ar tēti, ja viņš kādu reizi ir nevis dusmīgs, bet gan pavisam kluss un rāms.

Sanders nevienu reizi nav uz mani sadusmojies. Viņš nekad nav saskaities par to, ko es esmu izstāstījusi, vai dusmīgs par to, ko es neesmu pateikusi, viņš nedusmojas, ja esmu melojusi un viņš to ir zinājis.

“Es esmu tavā pusē, Maja.” Dažkārt viņš izklausās sagurušāks nekā parasti, bet tas arī viss. Mēs nerunājam par kaut kādu tur “patiesību”.

Lielākoties man šķiet forši, ka Sanders interesējas tikai par to, ko policija un prokurore ir pierādījuši. Man nav jāuztraucas, vai viņš tiešām grasās pielikt visus spēkus vai tikai izliekas, ka tā darīs. Viņš it kā ir paņēmis visus mirušos un visu vainu, un visas mokas un pārvērtis to visu skaitļos, un, ja vienādojumu rezultāti nesakritīs, viņš uzvarēs.

Varbūt tas arī ir pareizākais veids, kā to darīt. Viens plus viens nevar būt trīs. Nākamais jautājums, lūdzu.

Bet man tas nepalīdz, protams. Jo kaut kas vai nu ir noticis, vai arī nav. Ir tā, kā ir. Viss pārējais ir tikai laipošana riņķī un apkārt, ar ko nodarbojas filozofi un (acīmredzami) arī dažs labs jurists. Konstrukcijas. “Tas nav tik vienkārši...”

Bet Kristers, es atceros, cik viņš bija uzstājīgs pirms tās ekskursijas uz tiesu, viņš tiešām visiem spēkiem mēģināja piedabūt mūs klausīties. Cilvēks ir nevainīgs līdz brīdim, kad tiesa ir pasludinājusi viņu par vainīgu. Viņš uzrakstīja to uz tāfeles: tiesību pamatprincips. (Samirs atkal pamāja.) Kristers lika mums to pierakstīt. Norakstīt vārds vārdā. (Samirs pierakstīja. Lai arī viņam tas diez vai bija nepieciešams.)

Kristeram patika viss, kas bija gana īss, lai to iemācītos no galvas un varētu pārveidot par jautājumu. Pareiza atbilde deva divus punktus testā, kuru mēs rakstījām divas nedēļas vēlāk. Kāpēc ne vienu punktu? Tāpēc, ka Kristers uzskatīja, ka atbildēs, kuras tu esi iemācījies no galvas, ir tāda kā pelēkā zona, iespēja atbildēt gandrīz pareizi. Viens plus viens, zināms, nav trīs, bet es piešķiršu tev puspunktu, jo tu atbildēji ar ciparu.

Та ekskursija uz tiesu kopā ar Kristeru notika pirms vairāk nekā diviem gadiem. Sebastians tajā nepiedalījās, viņš mūsu klasē sāka iet tikai pēdējā gadā, kad palika uz otru gadu. Tolaik es skolā jutos visai labi, ar klasesbiedriem un skolotājiem, kuri dažādos salikumos mums bija bijuši kopš sākumskolas laikiem: ķīmijas skolotājs Jū-nass, kurš runāja pārāk klusi, nespēja atcerēties, kā kuru sauc, un ar mugursomu uz vēdera gaidīja autobusu. Franču valodas skolotāja Marī-Luīse ar brillēm un pieneņu dzeltenajiem matiem, viņa vienmēr sūkāja plānu melnas klepus tabletes pārpalikumu, tik sparīgi, ka mute sarāvās līdz meža zemenes izmēram. īsmatainā sporta skolotāja Friga izskatījās pēc svaigi nolakotas koka grīdas, nenosakāms dzimums, svilpe kaklā, gludi noskūti, spīdīgi un plati stilbi, vienmēr sporta zeķu un svešu sviedru smakas ieskauta. Izklaidīgā Mālina, mūsu mākslīgi blondā matemātikas skolotāja, allaž neapmierināta un nokavējusies, uz slimības lapas vidēji divas dienas nedēļā un ar fcisbuka profila bildi, kurā viņa ir par divdesmit kilogramiem jaunāka un ģērbusies trīsstūra bikini.

Un Kristers Svensons. Aizrautīgs satiksimies-Marijas-laukumā-un-izrādīsim-savu-nostāju-veidā; parasts karbonāde-kartupelu-biez-putra-ar-brūno-mērci veidā. Viņš ticēja, ka rokkoncerti var glābt pasauli no kara, bada un slimībām, un runāja tajā pārlieka entuziasma pilnajā skolotāja balsī, kas būtu jāaizliedz, ja vien ar to nemēģina pierunāt suni paluncināt asti.

Katru dienu Kristcram uz skolu bija līdzi termoss ar parastu, mājās vārītu kafiju, tajā bija tik daudz cukura un piena, ka tā izskatījās pēc šķidra tonālā krēma. Kafiju viņš dzēra no savas īpašās krūzes (“Labākais tētis pasaulē”), kuru ņēma līdzi uz klasi un stundu laikā papildināja. Kristeram patika rutīna, viens-un-tas-pats-katru-dienu, mīļākā-dziesma-uz-riņķi. Viņš droši vien brokastīs bija ēdis vienu un to pašu jau kopš četrpadsmit gadu vecuma, kaut kādu gargabalu slēpotāju klasiku, tipa auzu pārslu putru ar brūkleņu ievārījumu un pilnpienu (“brokastis ir dienas svarīgākā ēdienreize”), viņš noteikti dzēra alu ar šotiem ikreiz, kad satikās ar draugiem (“džekiem”), piektdienās kopā ar ģimeni ēda meksikāņu tako un gāja uz apkaimes picēriju (uz to, kur ir zīmēšanas papīrs un krītiņi bērniem) un divatā ar “cienīto” izdzēra pudeli mājas sarkanā, kad gribēja nosvinēt kaut ko lielu un nozīmīgu. Kristeram pilnībā trūka fantāzijas, viņš ceļoja ar čarteriem, viņš nekad nepievienotu ēdienam koriandru un cepot sviesta vietā nekad neliktu neko citu.

Kristers sāka mūs mācīt jau pirmajā vidusskolas gadā un vismaz reizi nedēļā žēlojās par to, ka klimats kļuvis jocīgs (“vairs nav gadalaiku”), tāpat katru rudeni par to, ka Ziemassvētku rotājumi parādās arvien agrāk un agrāk (“drīz jau izrotāta Ziemassvētku egle Skepsbrunā stāvēs, kad vasaras prāmji vēl nebūs beiguši kursēt”).

Viņš žēlojās par tabloīdiem (“kāpēc cilvēki lasa tādus sūdus?”), par Let’s Dance, Eirovīziju un Paradise Hotel (“kāpēc cilvēki skatās tādus sūdus?”). Visvairāk viņam riebās mūsu mobilie telefoni. (“Vai jūs esat teļi? 1 ie jūsu čati nemitīgi džinkst un žvankst, tikpat labi jūs varētu nēsāt zvanu ap kaklu... Kāpēc jūs noņematies ar tādiem sūdiem?”). Sūdzoties viņš ikreiz izskatījās apmierināts, viņš uzskatīja, ka ir jauneklīgs un “cooP (ne tikai tēta vārds) un ka tas, ka viņš mums varēja pateikt “sūds”, pierādīja viņa labās attiecības ar audzēkņiem.

Kristers, izdzēris kafijas krūzi, ikreiz pabāza zem augšlūpas gabaliņu zelējamās tabakas, pēc lietošanas ietina to papīra salvetē un tikai tad izmeta papīrgrozā. Kristeram patika kārtība it visā, arī atkritumos.

Kad tiesas sēde pret nodokļu nemaksātāju bija beigusies un mēs braucām atpakaļ uz skolu, viņš bija apmierināts. Viņš domāja, ka mēs esam tikuši galā “labi”. Kristers vienmēr bija “apmierināts” vai “noraizējies”, nekad pārlaimīgs vai pārskaities. Kristers vienmēr gribēja piešķirt vismaz puspunktu par jautājumiem, kur atbildes bija jāzina no galvas.

Kristers gulēja uz grīdas, kad nomira. Ar rokām apņēmis galvu un pievilcis ceļus pie krūtīm, gandrīz tādā pašā pozā, kādā visciešākā miega fāzē guļ mana mazā māsa Līna. Viņš noasiņoja līdz nāvei jau pirms ātro ierašanās, un es prātoju, vai viņa sieva un bērni arī domā, ka patiesībā nekas nav tik vienkārši un ka es esmu nevainīga, jo neviena tiesa vēl nav pateikusi, ka es esmu vainīga.

Tiesas procesa 1. nedēļa, pirmdiena

2.

Drēbes, kas man šodien ir mugurā, ir sagādājusi mamma. Bet tikpat labi es būtu varējusi uzvilkt strīpainu brāļu Daltonu pidžamu. Es esmu nomaskējusies.

No otras puses, meitenes vienmēr nomaskējas. Par skaisto meiteni, kas visu kontrolē, vai gudro, nopietno meiteni. Vai ari par relak-sēto mani-nesatrauc-kā-es-izskatos-meiteni, ar nevērīgi saņemtiem matiem, kokvilnas krūšturi bez stīpiņām un gandrlz-pārāk-plānu tēkreklu.

Mamma mēģinājusi mani nomaskēt par astoņpadsmitgadlgu, pavisam parastu meiteni, kura šeit nokļuvusi galīgi ne savas vainas dēļ. Taču mana blūze ap krūtīm ir pārāk cieša. Es cietumā esmu pieņēmusies svarā, un starp pogām ir mazas, apaļas spraudziņas. Es atgādinu pārdevēju, kura ir uzvilkusi ārsta virssvārci un iepirkšanās centrā skraida pakaļ cilvēkiem, piedāvājot ādas kopšanas līdzekļu paraugus. Nedomā, ka tu vari kādu piemuļķot.

“Tu tik labi izskaties, mīļumiņ,” mamma man pačukst no savas vietas pirmajā rindā. Tā viņa dara vienmēr, met man pakaļ vienu komplimentu pēc otra kā atkritumus un grib, lai es tos sašķiroju. No pirksta izzīstus komplimentus. Es neesmu nedz “skaista”, nedz “laba zīmētāja”. Man nevajadzētu dziedāt vairāk vai iet aktiermeis-tarības kursos pēc skolas. Sie mammas apgalvojumi ir briesmīgi aizvainojoši, jo liecina, ka viņai nav ne jausmas, kas man patiešām padodas vai arī kad es patiešām izskatos labi. Mamma par mani pietiekami neinteresējas, līdz ar to nespēj pateikt komplimentu, kas atbilstu realitātei.

Mamma vienmēr ir bijusi neaptverami neapķērīga. “Izskraidies brītiņu, ja vēlies,”viņa mēdza mani mudināt tajos pēdējos mēnešos, kad viņai nebija spēka izlikties, ka grib, lai es “paliktu un pastāstītu”

par savu dienu. Izskraidies brītiņu? Es biju gana veca, lai piedalītos vēlēšanās un varētu bārā nopirkt alkoholu. Jau trīs gadus likums atļāva man drāzties. Kas, pēc viņas domām, man būtu jādara? Jāspēlē paslēpes ar kaimiņiem? Viens-divi-trīs-četri-es-nāku, bez elpas riņķot pa dārzu, lai meklētu aiz viena un tā paša krūma, vienā un tajā pašā skapī, aiz viena un tā paša saplīsušā saulessarga garāžā. “Vai jums bija jautri?” viņa jautāja, kad pārnācu mājās un manas drēbes smirdēja pēc haša. “Vai tu varētu pakārt savu jaku pagrabā, mīļumiņ?”

Vakar vakarā es drīkstēju parunāt ar mammu pa telefonu. Viņas balss bija augstāka nekā parasti. Šādā balsī viņa runāja klausās vēl kāds vai arī viņa vienlaikus dara kaut ko citu. Mamma gandrīz vienmēr vienlaikus dara ko citu - kaut ko novāc, pārliek citur, noslauka, šķiro. Viņa ir konstanti nemierīga un dīdīga.Tāda viņa bijusi vienmēr, tā nav mana vaina.

“Viss būs labi,” viņa teica. Vairākkārt. Vārdi klupa cits pār citu. Es neko daudz nesacīju. Tikai klausījos viņas pārāk augstajā balsī. “Viss būs labi. Neuztraucies, viss būs labi.”

Sanders ir mēģinājis pastāstīt, kas mani sagaida, kas notiks tiesas sēdēs. Izmeklēšanas cietumā man bija jānoskatās informatīvs video, kur mokoši slikti aktieri izspēlēja tiesas procesu saistībā ar kautiņu bārā, kurā bija iesaistīti divi čaļi. Apsūdzēto notiesāja, bet ne par visu, kas bija minēts apsūdzībā, tikai par kādu pusi. Kad mēs bijām noskatījušies filmu, Sanders vaicāja, vai man ir kādi jautājumi. “Nē,” es teicu.

No nodokļu lietas tiesas sēdes, kur mēs bijām ar klasi, vislabāk es atceros pārsteidzošo klusumu. Visi runāja pieklusinātās balsīs, un jebkura cita skaņa kļuva par traucēkli - noklepošanās, durvju aizciršanās, krēsla atbīdīšana. Ja kāds, aizmirsis noņemt telefonā skaņu, būtu saņēmis īsziņu, tās signāls tur būtu norībējis tikpat skaļi kā tad, kad kinoteātrī nodzēš gaismu un nodemonstrē tikko ierīkoto telpiskās skaņas sistēmu. Un šajā klusumā nodokļu nemaksātājs sēdēja, no pieres atbīdīdams sataukojušās matu šķipsnas. Kad prokurors lasīja apsūdzību, viņš skatījās uz savu advokātu un izdvesa satrauktus šņācienus. Atceros, domāju, ka viņš ir plānprātiņš. Kāpēc viņš izlikās pārsteigts? Prokurors un plānprātiņa advokāts runāja pārmaiņus, lasīja no lapām, atkārtoja vienu un to pašu vairākas reizes un pārāk bieži noklepojās. Tas viss šķita stulbi. Ne tāpēc, ka nekas “nebija kā filmā”, bet tāpēc, ka visiem iesaistītajiem, kā likās, bija garlaicīgi, likās, ka pat noziedzniekam bija grūti koncentrēties. Arī realitātē visi bija draņķīgi aktieri, kuri nebija iemācījušies savus tekstus.

Turpretī Samiram nekas no tā visa nelikās muļķīgs. Viņš paliecās uz priekšu neērtajā krēslā, atbalstīja elkoņus pret ceļgaliem un sarauca pieri. Tas bija viņa labākais gājiens: parādīt, cik viņš ir ieinteresēts, ka nopietnas lietas uztver nopietni. Samirs tos polies-terā tērptos rumpaiņus uzskatīja par spīdošākajiem oratoriem, kādus viņš jebkad dzīvē ir dzirdējis. Un Kristers bija apmierināts. Ar tiesu un ar Ieinteresēto Samiru. Samiram reti vajadzēja atvērt muti, lai nolaizītu Kristera pakaļu. Pēc tam mēs viņu par to ķircinājām, es un Amanda. Mums patika ķircināt Samiru. Bet Labe uzsita viņam uz pleca, it kā Samirs būtu viņa jaunākais dēls, kurš iesitis izšķirošos vārtus futbola spēlē. “Samirs visu saprot,” Labe teica, un Samirs plati pasmaidīja. “Itin visu.”

Vidusskolas otrajā gadā es tīri labi jutos arī mājās. Mēs ar mammu joprojām runājām par visādām lietām, kam nebija nekāda sakara ar to, cikos, viņasprāt, man būtu jābūt mājās. Mamma ar mani lepojās, vai vismaz ar to, kā viņa mani bija uzaudzinājusi. Viņa plātījās ar savām efektīvajām metodēm, kā piedabūt mani darīt visu, kas bija vajadzīgs, lai viņas dzīve kļūtu vienkāršāka. Viņa stāstīja, piemēram, ka es naktis esot gulējusi bez mošanās jau četru mēnešu vecumā, ka es ēdusi “visu” un turējusi karoti jau pirmajā reizē, kad man iedeva cietu barību. Ka es esot gribējusi sākt iet skolā gadu agrāk, jo man licies, ka dārziņā ir garlaicīgi. Ka cs esot gribējusi patstāvīgi iet uz skolu, kad man vēl nebija astoņi gadi, un ka man esot ārkārtīgi “paticis” palikt mājās vienai, bez pieskatītājiem. Viņa teica, ka sākumā esot devusi man braukt ar līdzsvara riteni un tikai tad sēdinājusi uz īsta divriteņa, un, pateicoties tam, viņai nekad neesot bijis jāliecas un jātur riteni aiz bagāžnieka, lai cs neapgāztos. Es vienkārši “pufl” sākusi mīties un viņa varēja iet blakus savā plīvojošajā kleitā un smieties tieši īstajā skaļumā.

Tas, ko mamma darījusi manā labā, lai vieglāka kļūtu mana dzīve, netika pieminēts, taču tolaik viņa bija cieši pārliecināta, ka es biju tik dabiska un dzīvespriecīga pateicoties tieši tam, ka viņa visu bija izdarījusi pareizi.

Šodien, šeit, arī ir kluss, es pieņemu. Bet klusums ir citāds nekā toreiz nodokļu lietā. Gaiss šķiet biezs visu to svarīgo personu dēļ, kuras gaida, kad notiks svarīgas lietas. Prokurori un advokātus droši vien šausmina jau tikai doma par to, ka viņi varētu izgāzties. Pat Sanders ir nervozs, lai gan to nevar redzēt, ja viņu nepazīst.

Viņi grib parādīt, ka ir ko vērti. Kad Pankūka runāja par to, kāda, pēc viņa domām, būs notikumu gaita, viņš runāja par “izredzēm” un “mūsu iespējām”, it kā viņš būtu mans basketbola treneris un es būtu komandas centrs. Viņš grib uzvarēt. Pankūka apklusa tikai tad, kad Sanders noklakšķināja ar mēli.

Šodienas tiesas sēde sākas ar to, ka galvenais tiesnesis veic tādu kā pārbaudi. Viņš noklepojas mikrofonā, cilvēki pārstāj sačukstēties. Tiesnesis pārbauda, vai ir ieradušies visi, kam te jābūt klāt. Man nav jāceļ roka un jāsaka “te”, bet priekšsēdētājs pamāj ar galvu uz manu pusi un nolasa manu vārdu. Pēc tam viņš pamāj uz manu advokātu pusi un nolasa ari viņu vārdus. Viņš runā lēni, bet nc miegaini, viņa neglītā uzvalka vīles sprāgst vai pušu no nopietnības.

Tiesnesis saka “esiet sveicināti”, viņš patiešām to dara. Es nesaku paldies-ir-patīkami-te-būt, jo diez vai ir domāts, ka man būtu jāatbild, bet man šķiet, ka es labi tieku galā. Izskatos apmēram tā, kā man būtu jāizskatās. Es nesmaidu, es neraudu, es neurbinu ķermeņa atveres. Muguru turu gana taisnu un pūlos nepieļaut, lai blūzes pogas aizietu pa gaisu.

Kad galvenais tiesnesis pasaka prokurorei, ka viņa var sākt, viņa izskatās uzlādējusies, man pat šķiet, viņa tūlīt pietrūksies kājās. Bet viņa tikai pievelk krēslu, pieliecas tuvāk nelielajam mikrofonam, kas atgādina kokteiļa salmiņu, nospiež kaut kādu pogu un noklepojas. It kā nostātos uz starta līnijas.

Advokātu uzgaidāmajā telpā, kur mēs sēdējām pirms nākšanas uz šejieni, Pankūka stāstīja, ka cilvēki esot stāvējuši rindā, lai dabūtu vietu tiesas zālē. “Gluži kā uz koncertu,” viņš paziņoja, gandrīz lepni. Sanders izskatījās tā, it kā gribētu viņam kraut.

Nekas no šī visa neatgādina koncertu. Es neesmu rokzvaigzne. Tie, kas drūzmējas, lai tiktu pie manis, nav jukušas grūpijas, tikai maitēdāji. Kad žurnālisti savās pirmajās lappusēs izliek mani par ēsmu, ož pēc nāves, un tas hiēnas satricina vēl vairāk.

Tomēr Sanders gribēja, lai tiesas sēdes būtu atklātas. Viņš bija pieprasījis, lai žurnālisti un publika tiktu ielaisti, par spīti tam, ka es esmu tik jauna. Ne tāpēc, lai Pankūka varētu sajusties krūts, bet gan tāpēc, ka “ir ārkārtīgi svarīgi, lai prokurore nevarētu monopolizēt ziņas”. Gan jau tas nozīmē, ka viņš mīļuprāt nodemonstrētu savas spējas, taču varbūt viņš ari ir iedomājies, ka manis nīdēji mainīs domas, tiklīdz dzirdēs “manu versiju”. Sanders kļūdās. Tam nebūs itin nekādas nozīmes.

Viņiem patīk mani ienīst. Viņi ienīst visu, kas saistīts ar mani. Gluži kā koncertā? Liekas maz ticams, ka Pankūka jebkad būtu nonācis tuvumā dzīvajai mūzikai, kas neietilptu kategorijā Sadziedāšanās Skansenā. Ja man būtu jāmin, es teiktu, ka viņš klausās rokmūzikas hitu stacijas un dzied līdzi perfektās ģimenes mašīnas reklāmām.

Pirms deviņiem mēnešiem, nedēļu pēc tam, kad tas viss notika, Jūšholmā izcēlās nemieri. Bariņš puišu ar metro aizbrauca līdz Mērbi, pārsēdās 606. autobusā un nobrauca visas astoņas pieturas, līdz pašam Jūšholmas laukumam. Lai “pārmācītu tos sūdabrāļus”! Vai, kā izteicās daiļrunīgākie, “snobiskos sūdabrāļus”. Lielākoties priekšpilsētu nemieri notiek pašu huligānu panīkušajos rajonos, starp sociālā projekta daudzstāvenēm un apkaimes jauniešu centriem, un detoksikāciju izgājušiem motociklistiem, kuri ir “jauniešu līderi” un “apkaimes apsaimniekotāji”, tāpēc ka neviens normāls darba devējs viņus pat tuvumā nelaiž. Un, kad avīzēs raksta, ka “priekšpilsēta deg”, parasti runa ir par uzķūnētiem veciem dzelžiem ar eglīti pie spoguļa un neizietu tehnisko, nevis par pilnībā apdrošinātām, līzingā pirktām mašīnām uz firmas vārda, kuras tiek nomainītas, tiklīdz izļodzās viens sānskata spogulis. Bet ne šoreiz.

Trīs dienas un naktis notika grautiņi gan laukumā, gan lejā, pie Sebastiana mājas Strandvēgenā. Otrajā vakarā tajos bija iesaistījušies kādi piecdesmit cilvēki. Man to pastāstīja Sanders, viņš parādīja rakstus.

Izsisti logi bodītēm pie laukuma. Ko viņi tur nospēra? Katrs vienu sieviešu blūzi, pledu ar skotu rūtīm un kristāla vīna karafi? Un uz kurieni viņi devās, kad viņus patrieca no Fāgcrmanu villas? Augšā uz mūsu māju? Vai viņi to atrada? Un, ņemot vērā to, cik svarīgi manai mammai likās “laipni pasveicināt, lai izrādītu cieņu” pirmo ubagu, kas ar savu kartona glāzīti un sačurāto segu bija apsēdies pie Coop lielveikala Vendevēgenā, ko gan viņa iesāka ar puišiem, kas apbruņojušies ar beisbola vālēm un Molotova kokteiļiem? “Sveiki. Lai jums laba diena. Jauku jums nedēļas nogali.”Tajās dienās, kad “nodrošināt kārtību” pie mūsu mājas palīdzēja nacionālās ātrās reaģēšanas brigādes - nez, ko mamma viņiem teica. “Kā jums klājas, vai viss labi?”

Avīzēs, kuras man parādīja Sanders, tika spriedelēts par “kāpēc”. Vai tam bija kāds sakars ar to, ko mēs ar Sebastianu “simbolizējām”, kā “izpausme” mēs bijām un ko mūsu izdarītais bija “izlaidis laukā”. Vai grautiņi sākās tāpēc, ka notikušais bija tik neaptverami šausmīgs? Vai īpašu niknumu viņos izraisīja fakts, ka mēs bijām pārāk bagāti un viņi ne? Vai arī vardarbība sākās tikai tāpēc, ka saujiņai sīko gangsteru vajadzēja ieganstu izkauties (un tāpēc, ka jūnijā vasaras pārtraukuma dēļ nenotiek Zviedrijas futbola līgas spēles)? Lai vai kā, vismaz šeit huligāni netiek ielaisti.

Tiesas zālē lielākoties sēž žurnālisti. Daudzi raksta portatīvajos datoros. Neviens nedrīkst fotografēt, ir noteikts “fotografēšanas aizliegums”, droši vien viņiem ienākot atņemti arī mobilie telefoni, vismaz daļai žurnālistu ir parasti bloknoti un pildspalvas.

Te sēž arī viens nabaga zīmētājs. Varētu padomāt, ka es esmu kāds tēls no Dikensa romāniem, utu apsēsts puika, kuram draud karātavu cilpa, vai arī tāda kā Elvīra Madigana no vecu laikrakstu pirmajām lappusēm. Vien bēdu ieleja šī zeme, pat mūsu gaišās dienās. Mēs to dziedājām pamatskolā. Amanda raudāja, protams, viņa izskatījās vispiemīlīgāk brīžos, kad raudāja, nebūdama pa īstam bēdīga (“burvīgi”), tad viņai tika pievērsts vēl vairāk uzmanības nekā parasti.

Amanda tiek dēvēta par manu labāko draudzeni. Avīzēs, televīzijā, pirmstiesas izmeklēšanas materiālos, pat mans advokāts viņu tā sauc. Mana labākā draudzene.

Vai Amanda bija tas cilvēks, ar kuru es satikos visvairāk, izņemot Sebastianu? Jā. Vai Amanda bija tas cilvēks, ar kuru es runājos visvairāk, izņemot Sebastianu? Jā. Vai viņa ir man blakus apmēram divsimt sešdesmit no manām fotogrāfijām feisbukā? Vai es snapčatoju ar viņu vidēji divas stundas dienā pirmajos četros no sešiem mēnešiem periodā, kurā viņi ir izanalizējuši manas mobilā telefona aktivitātes? Vai viņa ir ietagojusi mani vairāk nekā simts #bff postos instagramā? Jā. Jā. Jā.

Vai es mīlēju Amandu? Vai viņa bija mana vislabākā draudzene? Es nezinu.

Tiesas procesa 1. nedēļa, pirmdiena

3.

Katrā ziņā man patika pavadīt laiku ar Amandu. Mēs gandrīz vienmēr bijām kopā. Mēs sēdējām blakus klasē un ēdamzālē, mēs kopā pildījām mājasdarbus un kopā bastojām skolu. Mēs aprunājām meitenes, kuras mums likās kaitinošas (“es negribu būt nejauka, bet...”), kāpām uz nekurieni sporta zāles kāpšanas trenažieros. Mēs kopā krāsojāmies, kopā iepirkāmies, stundām pļāpājām, nepārtraukti čatojām, smējāmies, kā smejas meitenes filmās, kur viena guļ uz vēdera otras gultā, savukārt otra stāv uz matrača, mugurā viņai ir pārāk īss naktskrekls un viņa, turēdama zobu birsti kā mikrofonu, izliekas dziedam līdzi kādam labam gabalam vai imitē kādu no skolas lempēm.

Mēs kopā ballējāmies. Amanda ātri piedzērās. Piedzeršanās vienmēr noritēja pēc viena scenārija: ķiķināšana, smiešanās, dejošana, paklupšana, vēl mazliet pasmiešanās, apgulšanās dīvānā, siltas asaras, kas satecēja ausīs. Vemšana, došanās mājās. Es vienmēr parūpējos par viņu, otrādi nekad.

Man likās, ka bija forši pavadīt laiku ar Amandu, varēt atslēgties no visa. Kopā ar viņu šķita pašsaprotami, ka jādzīvo pēc iespējas līksmāk. Un arī viņas stulbās-blondīnes-gājieni lielākoties bija reāli izklaidējoši. Ja viņai pajautāja, kāds būs laiks, viņa atbildēja “iešļū-cenes”. Vai “40 dcn”. Ja bija patiešām auksts, viņa konstatēja, ka “tā ir totāla pčeslēpošanas ballīte”, un ieradās skolā oderētos legingos, sniega zābakos un dūnu jakā ar trušādas apkakli.

Apgalvojums, ka Amanda bija sekla, būtu pārāk vienkāršots. Zināms, viņa diez vai varētu piepelnīties, rakstot slejas kādā daudzmaz nopietnā laikrakstā. Viņa uzskatīja, ka “apspiešana ir šausmīga” un “rasisms ir šausmīgs”, un “nabadzība ir briesmīgi šausmīga”. Viņa nespēja izrunāt vārdu pamata pakāpē vienu pašu. Dubultoja visus

vērtējumus. Ļoti ļoti labs, super super omulīgs un mazmazmazītiņš. (Pēdējais ir pat trīskāršojums, vai ne?) Viņas viedoklis par politiku un vienlīdzību vai jebkuru citu brīvi izvēlētu politisku jautājumu balstījās uz trīsarpus sērijām no pētnieciskās žurnālistikas TV šova, ko viņa bija redzējusi (un skatoties raudājusi). Un, kad viņa jūtūbā skatījās klipu, kur resnākais cilvēks pasaulē pirmo reizi trīsdesmit gadu laikā izgāja no savas mājas, viņa teica “kuš! ne tagad, es skatos ziņas”.

Visvairāk Amandai patika runāt par savu trauksmi. Viņa pieliecās tuvāk un čukstēja, cik grūti sadzīvot ar ēšanas traucējiem un bezmiegu (“patiešām super super grūti”). Kādu laiku viņa stāstīja, ka viņai “obligāti” jāizvairās no zaļās krāsas un cipara deviņi, ka viņai “obligāti” jāizvairās no ietves malām (“saproti, tas nav kaut kas, ko es izvēlos, man tas jādara, citādi man liekas, ka es nomiršu, reāli nomiršu, saproti, patiešām nomiršu”). Dažkārt viņa, nesaņēmusi gaidīto reakciju, uzgrieza skaņu. Izlikās, ka apdeguma rēta, kuru viņa dabūja, kad mēs mēģinājām uzkodām uzcept pankūkas, viņai ir no kaut kā pavisam cita, no kaut kā, par ko viņa “negribot runāt”. Mājiens, ka rētu atstājis pašnāvības mēģinājums. Viņai pat prātā neienāca, ka es taču varētu izstāstīt patiesību.

Tomēr nebija arī gluži tā, ka viņa melotu, vismaz ne caur un cauri. Protams, dažkārt viņai likās, ka dzīve ir grūta. Un viņai likās, ka raizēšanās par autobusa nokavēšanu ir trauksmes izpausme un ka viņai ir bulīmija, ja palicis slikti pēc tam, kad nepilnās desmit minūtēs apēdusi divsimt gramu šokolādes ar riekstiem.

Amanda bija izlutināta, kā gan citādi, viņu bija izlutinājusi mamma, tētis, terapeits un cilvēks, kurš aprūpēja viņas zirgu. Bet šī izlutināšana neattiecās tikai uz apģērbu un visādiem krāmiem. Tas bija kaut kas cits. Savus vecākus, skolotājus - visas autoritātes, ieskaitot Dievu - viņa uztvēra kā apkalpojošo personālu, kā piec-zvaigžņu viesnīcas reģistratoru. Viņa sagaidīja, ka it visu kāds viņas vietā nokārtos - no pumpas uz deguna un nozaudēta auskara līdz neatliekamajai palīdzībai un mūžīgai dzīvei. Viņu neinteresēja, vai Dievs ir vai nav, bet bija pats par sevi saprotams, ka šim Dievam jāpalīdz viņas ar vēzi slimajam brālēnam, jo tas taču bija “super super bēdīgi” un brālēns bija “super super jaukiņš, lai gan viņam tagad nav matu”. Amandai bija žēl cilvēku ar problēmām, bet viņa pārdzīvoja, ka viņu pašu savukārt neviens pārāk žēlot negrasījās.

Un viņa bija pārņemta ar sevi. Saviem pusgarajiem matiem viņa veltīja tik daudz laika, ka varētu padomāt - tie ir viņas mirstošā vecmāmiņa. Apkārtējiem viņa likās jauka. Bet viņa nebija pa īstam jauka. Viņa vienmēr divreiz pārvaicāja, vai tu pie kafijas vēlies pienu (“vai tu esi pārliecināta?”), un lika tev sajusties resnai. Viņa teica “es tik ļoti gribētu būt tāda kā tu, neiespringt un vienkārši nelikties ne zinis par to, kā es izskatos”, un “tu patiešām esi neticami fotogē-niska” un sagaidīja, lai tu viņai par to pateiktos, jo viņa bija iedomājusies, ka šo apvainojumu neviens par tādu neuztvers.

Un, protams, viņa uzskatīja, ka “politika ir supersvarīga”. Bet viņa nebija politiski aktīva, ne tādā veidā, lai gribētu iestāties jauniešu apvienībās, braukt uz nometnēm un mētāt šautriņas kopā ar citiem šortos tērptiem domubiedriem. Tāpat viņa nekad nevarētu nokrāsot matus melnus, pielaist uguni kažokzvēru fermai, viņa nespētu saņemties un izlasīt kādu rakstu par ozona noplūdēm vai sarūkošajiem koraļļu rifiem, un viņa pilnīgi noteikti nebija politiski aktīva tādā veidā, kādā, pēc mūsu skolotāju domām, politiski aktīvs bija Samirs, tikai tāpēc, ka viņam bija tētis, kurš uzskatu dēļ ticis apcietināts un spīdzināts.

Amandai politika nozīmēja to, ka valsts veselības sistēmai būtu jāapmaksā kuņģa samazināšanas operācija, kuru viņa plānoja veikt, ja kādreiz svērtu “sešdesmit kilogramus, piemēram”. Tas būtu “tikai taisnīgi”, “ņemot vērā mūsu maksātos nodokļus”. Un ar “mēs” viņa nedomāja savu mammu, jo vienīgā nauda, ar kuru viņas mamma varēja rīkoties pēc sava prāta, bija atlikums, ko viņai izdeva Ica, pērkot pārtiku. Vēlāk mamma to noguldīja bankā, viņa to dēvēja par savu “kurpju kontu”, un Amanda par šo kontu vīpsnāja, viņa to nicināja, stāstīja par to man, bet tikai tāpēc, ka uzskatīja savu mammu par smieklīgu, nc tāpēc, ka saredzētu ko savādu faktā, ka mamma varēja uz novembra brīvdienām visai ģimenei spontāni iegādāties ceļojumu uz Dubaiju, ar lidojumiem pirmajā klasē un luksusa viesnīcu, taču bija spiesta slepus nobēdzināt sīknaudu, lai varētu sev nopirkt jaunu džinsu pāri, pirms tam neprasot atļauju.

Kā Amanda kļuva par daļu no “mēs” līdz ar tēti un viņa naudu un kā viņa, pēc pašas domām, veicināja valsts ekonomiku, tā arī nebija skaidrs.

Kādā politiskā diskusijā ar Kristcru dažus mēnešus pirms tam, kad tas viss notika, mēs nonācām pie Ce Gevaras.

“Es domāju, ka ir nenormāli pretīgi nogalināt bērnus,” Amanda teica. “Lai arī es neko daudz nezinu par visu to, kas notiek Tuvajos Austrumos.”

Samirs klasē sēdēja slīpi aiz Amandas, un viņai bija brītiņš jāpagaida, iekams viņš apķērās, ka Amanda uzrunā tieši viņu.

“Un es pilnībā saprotu, ka tu ienīsti amerikāņus,” viņa teica, beidzot notvērusi viņa skatienu.

Es neatceros, ko sacīja Kristers. Atceros tikai to, ka Samirs paskatījās uz mani. Tieši uz mani, ne uz Amandu. Viņš vainoja mani par to, ka Amanda nezināja, kas ir Ce Gevara. Ka viņa nespēja atšķirt Latīņameriku, Izraēlu un Palestīnu. Un ir ieņēmusi galvā, ka Samiram ir kaut kādi principiāli iebildumi pret ASV.

Protams. Amanda bija politiski aktīva Disney Channel manierē, un dažkārt bija grūti uzskatīt viņu par super super apburošu. Mēs reti apspriedām politiku. Man no šīm runām sāpēja galva, un Amanda dusmojās, jo apjauta, ka ir manāms tas, ka viņa nezina, par ko runā.

Bet daudzreiz es domāju - kad gulēju uz viņas paklāja un klausījos viņas entuziasma pilnajā tagad-mēs-atrodamies-lieliskā-jau-niešu-filmā-kur-visi-lec-savās-mašīnās-ar-nolaistajiem-jumtiem-neatverot-durvis-balsī, klausījos tik vērīgi kā lifta fona mūzikā - mēs ar viņu esam tik dažādas, ka kļūstam jau pavisam līdzīgas. Amanda izlikās, ka ir aktīva, un es izlikos, ka man ir vienalga. Un mēs izlikāmies tik meistarīgi, ka apmānījām visus, sevi ieskaitot.

Vai viņa man likās aprobežota? Pirmstiesas izmeklēšanas materiālos atrodama viena īsziņa, ko Amanda sūtījusi Sebastianam. “Nebēdā,” viņa rakstīja. “Drīz vien šis pavasaris būs pārvērties par miglainām atmiņām.”

Prokurore vēl nav sākusi runāt par Amandu. To viņa taupa savam crescendo. Pagaidām viņa visu uzmanību velta Sebastianam.

Sebastians, Sebastians, Sebastians. Viņa runās par viņu dienām ilgi, par viņu runās visi. Ja šajā visā kāds vispār atgādina rokzvaigzni, tas ir Sebastians. Sanders parādīja man fotogrāfijas, kuras prese bija atradusi un publicējusi. Sebastiana melnbaltais portrets no klases foto ir pabijis vismaz uz divdesmit žurnālu vākiem, visā pasaulē, ari uz Rolling Stone. Bet ir ari citas fotogrāfijas. Sebastians smaida ar cīgu zobos, viņš ir piedzēries un sviedriem klātu pieri, viņš stāv savas jahtas pakaļgalā, un mēs pa Jūrgordenas tilta kanālu braucam uz Fjēderholmas salām, un es esmu zemāk, pie viņa kājām, atbalstījusi pret tām galvu. Ir vēl viena fotogrāfija no tā paša brauciena, man pie viena sāna sēž Samirs un raugās uz citu pusi, uzgriezis mums muguru. Viņš izskatās tā, it kā mēs būtu viņu piespieduši braukt mums līdzi, it kā mūsu tuvums viņam izraisītu jūras slimību. Amanda ir man pie otra sāna, balti zobi, brūnas kājas, zilas acis, kupli mati, kurus vējš pūs pareizajā virzienā. Denisa, saprotams, šajās fotogrāfijās nav. Bet pirmstiesas izmeklēšanas materiālos ir Denisa fotogrāfijas, Sebastianam dažas bija mobilajā telefonā, Sebastianam patika Denisu fotografēt, kad viņš bija piedzēries, es nezinu, kāpēc izmeklētāji nebija tikuši arī pie tām. Fakts ir tāds, ka ir fotogrāfijas, kurās redzams viņš un Deniss, kopā, abi vienlīdz piedzērušies, salietojušies, traki. Sebastians visās izskatās velnišķīgi glīts. Deniss izskatās kā jau Deniss.

Prokurore visvairāk runās par to, ko Sebastians izdarīja, jo viņa apgalvo, ka visu, ko viņš izdarīja, mēs darījām kopā. Nezinu, kā spēšu to noklausīties. Bet pārstāt koncentrēties ir bīstami. Jo tad atgriežas skaņas.

Skaņa, ar kādu viņi ienāca klasē un aizvilka mani projām, skaņa, ar kādu Sebastiana galvaskauss, dobi nobūkšķot, atsitās pret grīdu. Та nodārd manī, tiklīdz es neuzmanos, tā atgriežas. Es iespiežu nagus plaukstās, pūlos tikt no turienes prom. Bet tas nelīdz. Es nevaru tikt no tā vaļā. Smadzenes mani vienmēr aizvelk atpakaļ uz to nolādēto klasi.

Dažreiz, kad guļu, es redzu to sapnī. Un to, kā bija mirkli pirms tam, kad ienāca viņi. Kā es ar plaukstu aizturu viņa asinis, viņš guļ man klēpī un es spiežu no visa spēka. Asins straumi nav iespējams apturēt, lai cik stipri es spiestu. Sajūta tāda, it kā es mēģinātu aizturēt ūdeni, kas šļācas no ūdens šļūtenes vietā, kur tā sāk atvienoties no krāna. Vai jūs zinājāt, ka asinis var šļākties? Ka ar rokām tās nav iespējams apturēt? Un Sebastians kļūst auksts, es to sajūtu joprojām, naktīs - atkal un atkal - kā viņa plaukstas kļūst aizvien aukstākas. Tas notiek strauji. Un es sapņos redzu to, kā Kristcrs ievilka pēdējo elpas vilcienu. Tas izklausījās tā, it kā kāds kanalizācijā ielietu ziep-juzāles. Es nezināju, ka ir iespējams nosapņot sajūtu, kas rodas, pieskaroties otra ādai, vai to, pēc kā izklausās skaņa, bet tas ir iespējams, jo es to sapņoju vienā laidā.

Es pūlos neskatīties uz cilvēkiem, kas sanākuši tiesas zālē, lai blenztu uz mani. Nākdama iekšā, nemēģināju ieraudzīt pat tēti. Bet mamma pieskārās man, kad gāju garām. Viņas acis bija kaut kas, ko es iepriekš tajās nebiju redzējusi. Viņa man uzsmaidīja, piešķieba galvu un savilka mutes kaktiņus uz augšu smaidā, kuram laikam jau bija jāatgādina par to, ko viņa vakar bija teikusi pa telefonu. Viss-būs-labi-smaidā. Bet, mirkli pirms es novērsu skatienu, viņa nodrebēja, vienu mikrosekundi par agru, viņa kaut ko nopurināja no sevis nost.

Pirms notika viss šis, skarbākais izaicinājums manas mammas dzīvē bija mēģināt iztikt bez ogļhidrātiem. Viņa pieņēmās un nokritās svarā tik strauji, ka to varētu noturēt par darba pienākumu pildīšanu, un viņa bija patiešām lepna brīžos, kad spēja kontrolēt ēšanu. Tagad viņa sēž šeit. Pirmstiesas izmeklēšanas materiālos atrodams gandrīz viss. Ne tikai par to dienu. Par mūsu ballītēm, ko darīja Sebastians, ko darīju es. Un Amanda. Mana mamma mīlēja Amandu. Viņa mīlēja arī Sebastianu, vismaz sākumā, bet to viņa droši vien vairs nevēlas atzīt.

Es prātoju, vai mamma tic “manam stāstam”. Vai viņa “izvēlas” tam ticēt. Bet viņa neko par to nav teikusi, un es neesmu jautājusi. Kā gan es būtu varējusi pajautāt? Es neesmu satikusi mammu un tēti kopš pēcaizturēšanas tiesas sēdes izmeklēšanas cietumā pirms deviņiem mēnešiem, un mūsu telefonsarunas nav bijušas īsti privātas.

Vai tas nav dīvaini? Ka ir pagājuši deviņi mēneši, kopš es, mamma un tētis pēdējoreiz bijām vienā telpā. Lai gan arī toreiz mēs patiesībā nesatikāmies. Es viņus redzēju tikai caur stiklu, kas šķīra to klases izmēra tiesas zāli un skatītāju vietu rindu, kur viņi droši vien dabūja nosēdēt vismaz piecpadsmit minūtes, līdz tiesnesis paziņoja, ka tiesas sēde tiks noturēta aiz slēgtām durvīm un visus skatītājus, ieskaitot mammu un tēti, izraidīja laukā.

Pēcaizturēšanas tiesas sēdes laikā es ļoti raudāju. Nepārtraukti. Es raudāju jau tad, kad mēs ienācām. Es jutos apmēram tikpat normāla kā ar varu pārbarota foie gras zoss, man bija tikpat nelabi, un mamma ar tēti izskatījās pārbijušies.

Uz pēcaizturēšanas tiesas sēdi mamma bija uzvilkusi jaunu blūzi. Nebiju tādu iepriekš redzējusi. Es prātoju, par ko viņa bija pārģērbusies todien, kad viss joprojām bija tik neskaidrs. Pirms viņa zināja. Jūs varbūt domājat, ka viņa bija pārģērbusies par mammu, kura zināja, zināja pavisam droši, ka tas viss bijis pārpratums un viņas meita ne pie kā nav vainīga. Bet es domāju, ka viņa bija pārģērbusies par mammu, kura visu ir darījusi pareizi, par mammu, kuru ne pie kā nevar vainot, lai arī kas būtu noticis.

Pēcaizturēšanas tiesas sēde tika noturēta trīs dienas pēc tam, kad es biju nonākusi izmeklēšanas cietumā, un es vēlējos, kaut nebūtu tik daudz raudājusi. Es biju gribējusi sasist to stiklu gabalos, lai varētu pavaicāt mammai par lietām, kurām nebija nekādas nozīmes.

Gribēju pavaicāt, vai viņa bija saklājusi manu gultu pēc tam, kad es biju devusies pie Sebastiana. Tanja piektdienās nestrādāja. Vai tā stāvēja neskarta līdz brīdim, kad ieradās policija? Bet pēc tam? Kas notika tad? Vai Tanja vēlāk to uzkopa, vai arī mamma un tētis aizliedza viņai ieiet manā istabā, kā vecāki mēdz darīt, kad viņu bērns nomirst un viņi saglabā istabu neskartu trīsdesmit gadus, tieši tādu, no kādas bērns bija izgājis?

Es gribēju, lai mamma un tētis būtu tā izdarījuši, es gribēju, lai viņi man to pateiktu, ka viss izskatās tieši tāpat kā brīdī, kad es aizbraucu, ka policisti neko nav mainījuši, ka dzīve, mana dzīve, toreizējā dzīve, dzīve pirms - ka tā bija iesaldēta, iekonservēta, ietīta biezos apsēju slāņos kā mūmija. Ja es šo visu pārdzīvotu un varētu atgriezties mājās, es gribētu sevi atpazīt.

Bet viņi to nevarēja pateikt, protams. Un droši vien nebija nekādas nozīmes, vai mamma bija saklājusi gultu vai ne. Es jau zināju, ka policija bija pārmeklējusi māju, jo to man pateica pratināšanā.

Un viņi man paziņoja, ka pie viņiem ir mans dators un ka slimnīcā viņi ir paņēmuši manu telefonu (man bija jāatklāj visas paroles, katram forumam, katrai aplikācijai, katrai mājaslapai), un, kad es pajautāju, ko vēl viņi ir paņēmuši, viņi atbildēja “lielāko daļu... aipadu un papīrus, un... grāmatas, gultasveļu, drēbes, kas tev bija mugurā ballītē”. “Kādas drēbes?” es pajautāju, un viņi atbildēja, it kā tas būtu normāli un itin nemaz nebūtu dīvaini. “Tavu kleitu, tavu krūšturi un tavas apakšbikses.”

Viņi bija paņēmuši manas netīrās apakšbikses. Kāpēc gan? Es gribēju sasist gabalos to stiklu un pieprasīt, lai mamma man to paskaidro, jo es negribēju jautāt Sanderam. “Kāpēc viņi paņēma manas apakšbikses, mammu?” To es gribēju pajautāt viņai. Es negribēju runāt ar Sanderu par kaut ko, uz kā bija mani izdalījumi.

Un lietas, kuras viņi atstāja, ko mamma un tētis izdarījuši ar tām? Es gribēju zināt arī to. Es prātoju, vai Tanja bija izmazgājusi manu smaržu no visām pārējām manām drēbēm. Man vienmēr licies, ka viņai patīk izkārt veļu. Izlīdzināt krokas, nostiept vīles, izgludināt burzījumus. Pakārt džemperus ačgārni, piedurknes skumji karājas uz leju, it kā tie būtu padevušies, tipa ok-ok-es-padodos. Un zeķes pa pāriem, divas ar vienu knaģi. Šādi pēc tam tās ir vieglāk sašķirot.

Es prātoju, vai viņi ir ļāvuši Tanjai aiztīrīt mani prom. Vai mamma rītos skatījās uz sviesta nazi, to, kuru es vienmēr aizmirsu novākt, vai viņa domāja: tikko viņa bija šeit. Tagad viņa ir prom.

“Mammu?” es gribēju kliegt. Pilnā balsī. Kas notiek?

Bet priekšā bija stikls. Un es tikko biju paspējusi apsēsties, kad tiesnesis izraidīja visus skatītājus. Es nesaņēmu atbildes, mani tikai ielika cietumā.

Reiz, ilgu laiku pirms šī visa, es jautāju mammai, kāpēc viņa nekad man nejautā neko svarīgu. “Ko tu gribi, lai es tev jautāju?” viņa gribēja zināt. Viņa pat nemēģināja minēt.

Šodien viņa un tētis drīkst palikt zālē. Viņiem ir rezervētas vietas - “labākās”, es pieņemu, pašā priekšā, vistuvāk man (lai arī mūs šķir vairāki metri). Un mamma ir pieņēmusies svarā. Viņa joprojām ir pārģērbusies par mammu, kura nav izdarījusi neko nepareizu, bet, kas zina, varbūt viņa ir mazliet vairāk ēdusi, sev par mierinājumu? Badīgi uzklupusi treknai pastai ar sviestu, sieru un kečupu? Aprijusi ātros ogļhidrātus. Paturot prātā, ko es esmu izdarījusi, viņai ir attaisnojums visam, pat svara pieaugumam. Visi saprot. Un visi viņu arī nicina, un ir vienalga, vai viņa ir tieva vai nav.

Kad mamma sanervozējas, viņas kakls noklājas pleķiem, un viņa sanervozējas vienmēr, kad viņai jāmēģina paskaidrot, ko viņa domā. Un ir neiespējami koncentrēties uz to, ko viņa saka, tu vari vienīgi blenzt uz pleķiem uz viņas kakla. Droši vien tāpēc mamma tik reti atklāj savas domas. Tas ir pārāk riskanti. Viņa tikai pajautā, ko domā tētis. Ja ir labā omā, viņš to pasaka. Un tad var paiet vesels vakars, kura laikā mamma ne reizi nepasaka “mēs vairs viens ar otru nesarunājamies”.

Tas, ka viņa spēj satraukties par to, ka ar viņu pietiekami nerunā, un vienlaikus neuzdrošinās pajautāt, kā otrs jūtas, ir pāri manai saprašanai. Bet es nekad neesmu viņu ienīdusi par to, ka viņa neko nesaprot. Es ienīstu viņu tāpēc, ka viņa nemaz negrib neko saprast. Un visvairāk es viņu ienīstu brīžos, kad viņa stāsta man, kā es jūtos.

“Es zinu, ka tu esi noraizējusies.” “Es zinu, cik ļoti tu esi nobijusies.” “Es zinu, kas tā par sajūtu.”

Mana mamma ir idiote. “Es vēlos, kaut varētu mainīties vietām ar Māju.” Vai viņa to ir teikusi? Katrā ziņā ne man.

Tiesas procesa 1. nedēļa, pirmdiena

4.

Galvenā prokurore Lēna Pēšsone runā un runā, jēziņ, cik daudz viņa runā. Viņai līdzi ir divi policisti, kas iesaistīti izmeklēšanā. Viņiem blakus sēž sūdzētāju advokāti, kuri ir šeit, lai pieprasītu zaudējumu atlīdzināšanu. Viņi arī sev priekšā uz galda ir sakrāvuši lērumu ar mapēm, vesela mini bibliotēka. Tiesas zālē karājas divi lieli ekrāni, viens pie sienas man aiz muguras, otrs tāds pats aiz viņiem. Pagaidām uz tiem redzama tikai virkne dokumentu ikonu, izskatās haotiski, kā pavirši sagatavots referāts sociālajās zinībās.

Amandas vecākiem nav ļauts sēdēt pie prokurores galda. Arī citiem piederīgajiem nē, viņi droši vien sēž publikas rindās. Vai varbūt blakus telpā, kur tiesas gaitai var sekot līdzi uz lielā ekrāna. Viņi varbūt negrib sēdēt vienā telpā ar mani.

Sanders man ir pastāstījis, ka tas esot prokurores “uzdevums” -“paskaidrot”, kāpēc mēs esam šeit. Ko es, pēc viņas domām, esmu izdarījusi un kāpēc viņa pieprasa maksimālo sodu.

“Ņemot vērā tavu vecumu,” Sanders teica, “tev diez vai iedos daudz vairāk par desmit gadiem.” Personai, kas vēl nav sasniegusi divdesmit gadu vecumu, saskaņā ar likumu nedrīkst piespriest mūža ieslodzījumu. Bet, ja iedos četrpadsmit gadus, man būs trīsdesmit divi, kad mani atbrīvos. Un Pankūka tika stāstījis par tiem, kas zvana un raksta gan viņam, gan Sanderam. (Pankūka lepojas ar to, ka naida vēstules saņem ne vien Sanders, bet arī viņš, to var dzirdēt viņa tonī.) Viņš pastāstīja pat par tiem, kuri naktīs nāk pie mūsu mājas un apmētā ārdurvis ar izkārnījumiem. Mammai un tētim katru rītu pirms darba tie jānomazgā ar augstspiediena strūklu. Viņš to pastāstīja brīdī, kad Sandera nebija klāt.

Tā nu es zinu. Tie, kuri maksā prokurorei algu, nodokļu maksātāji, sabiedrības locekļi, visi, izņemot Pēteru Sanderu un varbūt

mammu un tēti, viņi neuzskata, ka desmit vai četrpadsmit gadi ir pietiekami, viņi neuzskata, ka pat mūža ieslodzījums būtu pietiekami, viņiem nepietiek ar manas dzīves izpostīšanu, viņi vēlas manu nāvi.

Sanders teica, ka šodien nekas īpaši daudz nenotikšot. Taču, kad prokurore lasa upuru sarakstu, es izdzirdu kādu raudam.

Es neesmu tam gatava. Galvenā prokurore Lēna Pēšsone vēl ne tuvu nav galā, kad zāli piepilda tā skaņa. Cilvēka gaudas. Vai tā ir Amandas mamma? Diez vai, viņa tā nekad neizklausītos. Varbūt

viņi ir atraduši Denisa mammu vai vecmāmiņu. Varbūt viņi ir no-

» > >

pirkuši tai lidmašīnas biļetes, lai viņa varētu te sēdēt starp baltajām bulciņām kā karaliene Latif'a Nobela koncertā.

Izklausās pēc profesionālas apraudātājas. Trakās ar melnā lakatā ievīstītu galvu, kura sviež rokas gaisā, blenž debesīs un nostājas tieši TV kameru priekšā, un kliedz pilnā kaklā pēc tam, kad kāds ir iekāpis skolas autobusā un uzspridzinājies, uzlaizdams gaisā piecdesmit bērnus. Vai ir iespējams, ka tiesas zālē sēž šāda sieviete? Vai viņa būtu varējusi tikt cauri drošības kontrolei?

Viens ir droši. Žurnālisti šīs raudas pārdos jau nākamajā pārtraukumā. Viņi par to ziņos. Catos onlainā un tvītos. Pastāstīs, kā tas izskatās, kā tas skan, ne vairāk kā simt četrdesmit zīmēs. Un visi mani bijušie “skolasbiedri” to retvītos, varbūt pieliks raudošu sejiņu, lai izrādītu, cik personiski tas skar tieši viņus. Es prātoju, cik daudzi no viņiem ir ieradušies te, vairākas stundas stāvējuši rindā, parūpējušies par sēdvietu, lai “tiktu galā ar atmiņām” par to, kas nenotika ar viņiem.

Es negribu klausīties, bet man ir jāpaliek sēžam. Tāpēc sēžu un no visa spēka spiežu plaukstas pret galda virsmu. Prokurore runā un runā. Es ceru, ka viņa drīz beigs. Viņa saka kaut ko par Amandu, kaut ko vēl par Samiru, Denisu, Kristeru... Sebastianu un viņa tēvu.

Priekšsēdētājs izskatās nervozs, viņš spēlējas ar āmuriņu uz galda un vēro vienu no sargiem.

Prokurore turpina runāt, par spīti raudām. Viņa noklikšķina pulti, un uz ekrāniem parādās skolas fotogrāfijas, un tās gaudas publikā pārvēršas par ko citu, droši vien sargi likuši viņai apklust, man sūrst kakls un ar vienu plaukstu man jāaizspiež mute, lai būtu droša, ka arī no tās nenāk kāda skaņa. Prokurorei vajadzētu iemācīties izteikties mazliet kodolīgāk. Viņa nav pateikusi nevienu pašu teikumu, kas būtu gana īss, lai to varētu ietvītot. Par spīti tam, ka šis ir “kopsavilkums” no tā, par ko, viņasprāt, mani būtu jānotiesā. Paredzēts, ka tiesa turpināsies trīs nedēļas - kad Sanders man to pateica, man likās, ka tas izklausās sasodīti ilgi, taču, ņemot vērā to, cik garš ir šis īsais kopsavilkums, ar trim nedēļām varētu arī nepietikt.

Es joprojām nepagriežos, mans skatiens ir piekalts galdam. Arī par to viņi ziņos, es pieņemu. Ka es noklausījos mirušo un ievainoto sarakstu, ka es dzirdēju raudas, tās nolādētās raudas, un neizrādīju nekādas emocijas. Viņiem patīk domāt, ka esmu salta kā ledus. Necilvēcīga.

Es saviem advokātiem esmu viena vienīga problēma, es visa, ne tikai mans vecums, tas, ka, pēc Pankūkas domām, izskatos vecāka par saviem gadiem. Esmu pārāk gara un pārāk spēcīga, man ir pārāk lielas krūtis, pārāk gari mati. Veseli zobi, dārgi džinsi. Nebūt ne bērns.

Šodien man uz rokas nav pulksteņa, nav nekādu rotaslietu. Taču tās nemaz nav vajadzīgas. To, kas es esmu ārpus pirmstiesas cietuma, var saskatīt tikpat skaidri kā iedeguma līniju ap acīm pēc Alpos pavadītas nedēļas. Vai prokurores tante drīz būs beigusi? Es gribu pārtraukumu, es gribu pārģērbties, man jāuzvelk jebkas cits šī apspīlētā sūda krekla vietā. Sanders solīja, ka pieprasīs pārtraukumu vismaz ik pēc katrām divām stundām. Nu jau tam brīdim būtu jābūt pienākušam. Es gribu, lai mani aizved uz kādu telpu, kurā būtu tikai mēs četri un Ferdinanda varētu pajautāt, vai es vēlos kafiju. Mūžīgi tā kafija. Es esmu gana pieaugusi, lai sēdētu šeit, un visi pieaugušie dzer kafiju. Izņemot Pankūku, protams - viņš ir vienīgais no man zināmajiem cilvēkiem, kurš vēl pēc piecpadsmit gadu vecuma dzer karsto šokolādi, pat to šokolādi, kas dabūjama automātā pirmstiesas cietuma tikšanās telpā. Viņš to malko, strebj ar savām sarkanajām lūpām, pēc tam ar pirkstu izķeksē glāzītes apakšā sastājušos cukuru.

Man jātiek ārā, man jātiek prom no šejienes.

Es atliecu plecus, iztaisnoju muguru. Sajūta tāda, it kā man būtu šuve. Iedomājos par pēdējām brokastīm mājās. Lai tikai man nebūtu jāklausās. Es nogāju lejā virtuvē, tāpat kā vienmēr. Tur bija abi, tētis un mamma, tētis lasīja avīzi, mamma stāvēja un lieliem malkiem dzēra to zaļo suslu, no kuras viņa tobrīd pārtika. Sulu spiedē, kas vienlaikus ir blenderis un maksāja 9000 kronu, viņa izspiež lapu kāpostu, spinātu un zaļo ābolu sulu, pievieno tai avokado. Pirms aizraušanās ar sulām bija īpaša tējas šķirne, kuru viņa iegādājās internētā no viena amerikāņu veselīgās pārtikas veikala. To viņa dzēra katru rītu, pie omletes no četriem olu baltumiem. Tanja izmeta pārpalikušos dzeltenumus, reizi nedēļā, divdesmit astoņus dzeltenumus, kas ledusskapī jau bija sastinguši.

“Es nekādā ziņā nedrīkstu ēst dzeltenumus,” mamma viņai mēdza teikt un iesmieties, it kā tas būtu joks, kuru saprot arī Tanja. “Bet varbūt tu tos gribētu, Tanja?”

Mamma ar Tanju vienmēr runā vienā un tajā pašā balsī. Uzsvērti lēnām, kā ar ietiepīgu bērnu. Tikai viņa diez vai tā runātu ar manu mazo māsu Līnu vai jebkuru citu bērnu. Viena balss bērniem, cita - mājkalpotājai. Diez vai neliela masu slepkavība to varētu mainīt. Galvu augšā, vēderu uz iekšu. Sūplelle ar svina lodi pakaļā, tā ir mana mamma.

Viņa mēdz izlikties, ka viņa un Tanja ir labas draudzenes, gandrīz kolēģes. Gan jau tāpēc mamma nemitīgi prasa Tanjai, vai tā negrib kaut ko ieēst. Es nekad neesmu redzējusi Tanju ēdam. Ne arī dzeram ko citu, kā vien pusglāzi ūdens, viņa to iztukšo, cik ātri vien var, noliekusies pār izlietni. Vai arī ejam uz tualeti, es nekad neesmu redzējusi Tanju ejam uz tualeti. Varbūt viņa kakā mūsu puķudobēs un urinē mammas zaļajās sulās? Varbūt viņa ciešas, līdz tiek mājās. Es vienmēr domāju - ko, pēc mammas domām, Tanja iesāktu ar tiem pārpalikušajiem olu dzeltenumiem? Aprītu tos kā Rokijs pirms svarīga boksa mača vai nestu mājās un taisītu gogelmogelu saviem trulajiem bērniem? Mēs nekad neesam satikuši Tanjas bērnus, bet mamma ir iemācījusies viņu vārdus, tā paša iemesla dēļ, kas liek viņai sveicināt ubagus. Kā klājas Elēnai? Kā Sašam iet pa skolu ?

Tajā pēdējā rītā uz virtuves galda stāvēja svaigi spiesta sula (parasta, apelsīnu), siers un sviests, tomātu un gurķu šķēles, smaržoja pēc kafijas un laikam olu kulteņa, es to neredzēju, bet man liekas, ka tas bija olu kultenis. Brokastis šķita gandrīz rituālas, kā upurdāvana. Vads no radio bija izrauts, ļengans kā amputēta ķermeņa daļa tas gulēja līdzās virtuves dēlītim. Mums ir jāparunā, tas nozīmēja. Viņi gribēja parunāt nopietni. Vai kāds viņiem ir piezvanījis un pastāstījis? Policija? Vai kāds bija piezvanījis policijai? Es negribēju runāt. Es nebiju ar mieru. Mamma paskatījās uz mani, neko neteikdama, es novērsu skatienu, neko neatbildēdama.Tad iezvanījās mans telefons. Tas bija Sebastians.

Biju apsolījusi braukt uz skolu kopā. Viņš bija uzstājis. Tev tas jādara. Es nebiju gribējusi, es joprojām negribēju. Bet arī šeit palikt es negribēju. Kurš to visu apēdīs, es paguvu nodomāt, pirms iegrūdu kājas kurpēs un paķēru atslēgas. Tās stāvēja uz priekšnama galdiņa. Vai Tanjai viss būs jāietin pārtikas plēvē un jāicliek ledusskapī? Taču Tanja piektdienās nestrādāja. Viņa nestrādāja, un policija paspēs pārmeklēt mūsu māju, pirms viņa atgriezīsies.

“Man jāskrien,” es uzsaucu mammai un tētim. “Mēs varam parunāt vakarā.” Bet es neplānoju ar viņiem runāt, nekad vairs. Kā gan viņi spētu kaut ko saprast? Bija par vēlu.

Galvenā prokurore Lēna Pēšsone runā un runā, un es joprojām nepagriežos un nepaskatos uz publiku. Es negribu riskēt un ieraudzīt Amandas mammu vai vēl kādu, kurš vēlas, lai es ciestu sodu mūžīgi, vislabāk — nomirtu, vai vismaz tiktu ieslodzīta un viņi varētu aizmest atslēgu. Kāpēc lai viņus kaut mazliet interesētu Sandera argumenti par pierādījumiem un notikumu gaitu, kauzalitāti un nodomu, un tamlīdzīgi? Tie neinteresēja pat mani.

Un žurnālisti, ari uz tiem es negribu skatīties. Es saprotu, ko viņi grib, viņi grib mani izskaidrot, pateikt, ka es biju tāda un šitāda, mana bērnība bija tāda, mani vecāki šādi, es “nejutos labi”, dzēru par daudz, smēķēju nepareizās cigaretes; es klausījos nepareizu mūziku, sagājos ar nepareizajiem cilvēkiem, es nebiju “parasta meitene”. Iztēlojos visādas lietas, neizpratu citus.

Viņi negrib uzzināt, kas noticis, viņi grib iespiest mani tik mazā kastītē, cik vien iespējams. Tad būs vieglāk mani atgrūst. Viņi grib gūt pārliecību, ka mums nav nekā kopīga. Tikai tad viņi naktīs varēs mierīgi gulēt. Tikai tad viņi varēs domāt, ka tas, kas notika ar mani, nekādā ziņā nevarētu notikt ar viņiem - nekad, nekad, nekad.

Prokurore, galvenā prokurore Lēna Pēšsone (“sauc mani par Lēnu,” viņa teica, kad pirmoreiz piedalījās vienā no manām nopratināšanām) ar bezgaumīgajiem auskariem (ja tie akmeņi būtu īsti, tos pārdotu ar bruņotiem drošībniekiem kā bezmaksas piedevu), izroboto poniju un uzacīm, kas izskatās kā uzzīmētas ar pildspalvu, viņa tikai runā. Un runā, un runā. Man galvā sāk šalkt. Es atkal pārvelku plaukstu pār muti. Manas paduses ir lipīgas, es prātoju, vai tur ir redzami sviedru apļi. Pēšsone ir atvērusi vienu no dokumentiem, viņa acīmredzami nervozē. Šķiet, ka tas no viņas prasa gandrīz pārcilvēciskas pūles - sakoordinēt kustības, lai liktu tām sasodītajām bildēm parādīties. Bet tagad viņa bīda nelielu punktiņu šurpu turpu pa kādu fotogrāfiju, lai parādītu, kam viņa vēlas pievērst mūsu skatienus.

Sanders neteica, ka šodien rādīs bildes. Prokurore jau rāda fotogrāfijas, lai gan šis ir tikai ievads, cik gan ilgs var būt ievads, vai šis viss nekad nebeigsies? Man jātiek ārā no šejienes. Skatos uz San-deru, bet viņš neatbild manam skatienam. Tagad viņa rāda skolas plānu. Gaiteņu labirinti, klase, tuvākā avārijas izeja, aktu zāle. Plānā nav redzams, cik zemi ir skolas gaiteņu griesti. Nav redzams, cik tumšs tur ir, pat saulainā rītā maija beigās.

Viņa norāda uz zīmējumu, lai parādītu manu skapīti, kur tika atrasta viena no Sebastiana somām, viņa norāda uz durvīm klases dziļumā, kuras ved uz pagalmu. Todien tās bija aizslēgtas. Es pieņemu, to piemin tāpēc, lai paskaidrotu, kāpēc policisti neizvēlējās šo ceļu (medijos viņus par to kritizēja), lai gan tam tāpat nebūtu nekādas nozīmes. Brīdī, kad izsauca policiju, viss jau bija beidzies. Viņa norāda uz durvīm, kas ved uz gaiteni. Tas nebija aizslēgtas, tikai aizvērtas, bet tik un tā tās neviens neatvēra, pirms nebija par vēlu. Vai kāds cits, izņemot policiju, būtu varējis ko darīt? Kā? Un kurš? Viņa uzliek nākamo attēlu, tas ir zīmējums, kurā attēlota klases telpa. Es aizveru acis. Cik ilgi viņa jau runā? Tāda sajūta, ka stundām.

Sauc-mani-par-Lēnu ir pamatīgi pastrādājusi. Esmu izlasījusi pirmstiesas izmeklēšanas materiālus, vismaz lielāko daļu, un zinu -viņa mani ir secējusi. Sauc-mani-par-Lēnu ir mani uzšķērdusi, sadalījusi gabalos, izņēmusi manas iekšas, paostījusi manu zarnu saturu. Sauc-mani-par-Lēnu ir sasaukusi preses konferences, lai runātu par mani, katru nedēļu, dažkārt vairākas reizes dienā, mēnešiem ilgi. Viņa ir veikusi manu sasodīto apakšbikšu analīzi.

Sauc-mani-par-Lēnu-ķēmīgā-galvenā-prokurore-Lēna-Pēš-sonc ir pārliecināta, ka pazīst mani. Tas dzirdams viņas balsī. Katrs vārds ir nospodrināts dārgums. Viņa tos paceļ, pa vienam vien, un patur gaismā. Viņa ir tik apmierināta. Viņa ir pārliecināta, ka zina par mani visu, kas es esmu un kāpēc. Ko es esmu izdarījusi. Viņa nenorāda uz mani ar pirkstu, bet tikai tāpēc, ka tas nav nepieciešams. Visi, paskatieties uz Māju Nūrberju: slepkava, briesmone, tur viņa sēž!

Visi jau tāpat skatās.

Pats apsūdzības raksts, kurā prokurore uzskaitījusi visu, ko es, viņasprāt, esmu izdarījusi un par ko mani vajadzētu notiesāt, ir uz vienpadsmit lapām, tajā iekļauti detalizēti apraksti. Ir arī pielikumi, ar visaptverošu informāciju par upuriem, kuri tie bija, kas ar viņiem notika un ko es izdarīju, kurus nošāvu es un kurus nošāva Sebastians, un ka tā visa bija mana vaina. Ir fotogrāfijas, ir juridiskie atzinumi. Izjautāti cilvēki, kuri apgalvo, ka mani pazīst, ka viņi zinājuši, ka viņi var visu izskaidrot. Galvenās prokurores Lēnas Pēšsones rīcībā ir vesels stāsts. Tā sižetā nav neviena pārrāvuma, tas turas kopā no sākuma līdz beigām, un visi tic, ka tas ir patiess, lai gan vēl nav to dzirdējuši.

Interesanti, ko mamma domā, sacīdama, ka viss būs labi.

Tiesas procesa 1. nedēļa, pirmdiena

5.

Beidzot viņa tomēr nonāk galā, galvenā prokurore Lēna Pēš-sone. Pēc tam runā upuru advokāti. No manis tiek pieprasīta zaudējumu adīdzība, bet summa nav sevišķi liela. Tikai viens no advokātiem runā ilgāk par divām minūtēm. Un, kad ari viņš ir beidzis, Sanders pēdīgi pajautā, vai mēs varētu paņemt pārtraukumu. Izskatās, ka galvenais tiesnesis jūtas vēl vairāk atvieglots nekā es. Mēs izejam ārā. Es vidū, pie viena sāna Ferdinanda, pie otra - Pankūka. Sanders iet pa priekšu.

Nonākuši pie mums piešķirtās telpas, ieejam iekšā un aizveram durvis. Ārpusē pie durvīm ar skoču pielīmēta lapiņa, uz tās rakstīts apsūdzētā.

“Vai tu kaut ko vēlies?” jautā Ferdinanda. Es neatbildu, gaidu turpinājumu. “Kafiju?”

Papurinu galvu. Baltas lilijas manā ģērbtuvē, es nodomāju. Ja es to pateiktu skaļi, Ferdinanda noģībtu, tā vienkāršā iemesla dēļ, ka viņai nav pilnīgi nekādas humora izjūtas un viņa uzskata, ka esmu no tiem, kam patīk baltas lilijas. Bet es neko nesaku.

Visu pārtraukumu Sanders nostāv kājās. Ari viņš neko nesaka. Mūsu telpai ir sava tualete, domāju, ka tieši tāpēc mēs esam ielaisti te, lai gan parasti šī telpa paredzēta kaut kam citam. Lai mums nebūtu jāapmeklē tā pati tualete, uz kuru iet citi. Vai ari, lai citiem nebūtu jāapmeklē tā pati tualete, uz kuru eju es. Tualeti apmeklējam pēc kārtas. Kad tajā ieeju es, poda sēdeklis ir silts.

Valda kapa klusums. Neviens nedzer kafiju. Ferdinanda paņem ūdens pudeli un iedzer dažus malkus. Ir pagājušas vairāk nekā divas stundas kopš tiesas procesa sākuma. Prokurores kopsavilkums prasīja stundu un četrdesmit septiņas minūtes.

Pēc precīzi divpadsmit minūtēm mēs dodamies atpakaļ. Pankūka spēcīgi aizcērt durvis, un papīra lapiņa nokrīt. Ferdinanda pieliek to atpakaļ. Esmu aizmirsusi palūgt, lai man ļauj pārģērbties.

Kad atkal esam apsēdušies savās vietās, dzirdu tēti noklepojamies, tieši tajā brīdī, kad Sanders gatavojas sākt runāt. Man jāpiespiežas, lai es nepagrieztos un nepaskatītos uz viņu. Saņemu spēkus un koncentrējos uz Sanderu. Mēs sēžam blakus, un viņš ir iedevis man bloknotu un pildspalvu un licis pierakstīt visu, kas man liktos dīvaini, vai arī to, ko es gribētu viņam pajautāt.

“Ir svarīgi,” viņš ir atkārtojis, neskaitāmas reizes, “lai tev liktos, ka viss ir pareizi.”

Man patīk Sanders. Bet es ne vienmēr saprotu, ko viņš grib pateikt. Vai, pareizāk, es saprotu saturu, pašu teikumu, bet es reti saprotu, kas aiz tā slēpjas.

Ka viss ir pareizi. Varbūt - lai es būtu apmierināta? Es biju spiesta pajautāt, ko viņš ar to domā. Bet būtu varējusi nepūlēties, jo par atbildi saņēmu vien nesaprotamu tirādi par to, ka viņš “aizstāvot manas intereses” un, ja viņš pateiktu kaut ko tādu, kas “nesaskanētu ar manu skatījumu uz notikumu gaitu”, man uz to esot “jānorāda”.

Pēc brīža, šķiet, viņš aptvēra, cik idiotiski izklausās, jo pārstāja runāt. Tad viņš brīdi manī noraudzījās, līdz ierunājās atkal: “Ja es pasaku ko tādu, kas tevi sanikno, biedē, kaitina vai tamlīdzīgi, tev tas man jāpasaka. Bet tu nevari to teikt tieši tajā brīdī, kad es to pasaku, ne prokurorei un tiesnešiem dzirdot. Pieraksti, un varēsim pārrunāt to vēlāk.”

Ir vēl kas, kam es neredzu jēgu. Lietas, par kurām viņš grib runāt (“pieminēt”) tiesas procesa gaitā. Mani uztrauc tas, ka viņš acīmredzot apspriež mani, kad neesmu klāt, ka viņš “izstrādā taktiku” ar Ferdinandu, Pankūku un visiem pārējiem kolēģiem, kurus es tik tikko spēju atšķirt, jo viņi visi izskatās pilnīgi vienādi. Viņi sēž pie gara galda advokātu birojā un diskutē par “stratēģijām”. Droši vien tas ir tas bridis, kad viņi knibinās ap savām kartona kastītēm ar ķīniešu ēdienu.

“Maja Nūrberja piekrīt daļai no noziedzīgā nodarījuma apraksta, bet noliedz, ka būtu rīkojusies ļaunprātīgi,” saka Sanders, un es prātoju, vai kāds tic, ka es varētu būt nevainīga; vai kāds ļaujas pārliecināties, ka neko ļaunu neesmu darījusi, un es prātoju, ko gan varētu ierakstīt savā bloknotā, lai panāktu, ka Sanders to visu izskaidro pietiekami labi.

Sanders saka - man viņam jāuzticoties. Ka viņš ar mani esot “pilnīgi atklāts”. Un kāda gan man ir alternatīva? Es joprojām nezinu, kā viss varētu būt pareizi.

Sanderam ir vesels skatienu komplekts, katram gadījumam savs. Mēdz būt tāds koncentrēts un vienlaikus garlaikots, kad viņš skatās tieši uz runātāju un liekas, ka nekas nespēj viņu pārsteigt, neviens nevar pateikt ko tādu, ko viņš jau iepriekš nebūtu izskaitļojis. Ar šādu skatienu viņš uzlūkoja policistus, kad tie mani nopratināja, un es mēdzu iztēloties, ka tā viņš skatās uz žurnālistiem, kad tie uzdod jautājumus, uz kuriem viņam nav tiesību atbildēt (“konfidenciāla informācija”). Un tieši ar šādu skatienu viņš šobrīd veras tiesnesī un prokurorē: pieklājīgi nogurušu.

Skatiens, kādu viņš velta Pankūkām, nav tik miermīlīgs. Kad Pankūka saka kaut ko tādu kā “lai uzceptu omleti, ir jāsasit olas” un “pat apstājies pulkstenis divreiz dienā rāda pareizu laiku”, Sanders kļūst tu-domā-ka-esi-ļoti-asprātīgs-aizkaitināts. Un tad tu nevēlies neko citu, lai tikai viņš novērstu savu nikno skatienu, jo labāk kļūst tikai tad, kad viņš pārstāj klakšķināt ar mēli un kaut ko pasaka.

Taču vairums cilvēku, vismaz šad un tad, izpelnās to skatienu, kas nozīmē, ka Sanders ir ārkārtīgi vīlies, ka viņš bija gaidījis vairāk, bet samierinās ar to, kas ir, jo nav taču izvēles. Dažkārt Ferdinandai tiek veltīts pretējais, gandrīz-apmierināts skatiens. Taču tas ir teju tikpat apvainojoši, jo viņš ir acīmredzami pārsteigts, ka viņa nav gluži stulba. Tas, ko Sanders neievēro, ir skatiens, ar kādu uz viņu lūkojas Ferdinanda. Vai varbūt viņam vienalga.

Bet man patīk, kā Pēters Sanders skatās uz mani. Viņš negaida, lai es smietos par viņa jokiem vai jautātu, ko viņš dara un ko domā par to vai šo. Sanderam nemūžam neienāktu prātā slepus pablenzt uz manām krūtīm. Viņu interesē tas, ko es saku, un viņš darīs savu darbu. Punkts.

Man nav jābaidās, ka manis stāstītais viņam varētu šķist pārāk smags. Man nav jāuztraucas par to, ka viņš būs sāpināts, vai par to, kā viņš manis dēļ jūtas. Viņš skatās uz mani tā, it kā es būtu pieaugusi vai vismaz esmu pelnījusi, lai pret mani izturas kā pret pieaugušu. Es pieņemu, ka tas ir Sandera klientu skatiens. Un ka tas ir viens no iemesliem, kāpēc viņš ir slavenība.

Es esmu “apmierināta” ar Sanderu.

Ja es pajautātu, tētis teiktu, ka viņš Sanderu izvēlējies tāpēc, ka viņš “tiek uzskatīts par labāko”. Vai Sanders ir dārgs? Domājams, ka dārgāks nekā es spēju iztēloties, bet par to mans tētis nemūžam nerunās. Jo tā “nemēdz darīt”, un tētis ievēro visus noteikumus par to, ko mēdz un nemēdz darīt.

Nebūtu pareizi apgalvot, ka mamma ir vecā nauda, un tētis -jaunbagātnieks. Nevienam no viņiem nepiemīt tas smalkums, kuru viņi paši uzskata par smalku. Taču mamma ir uzaugusi ar naudu. Daudz naudas, kuru viņas tēvs nopelnīja pats, pateicoties kaut kādam instrumentam, kuru izmanto ceļgala operācijās. Viņš ieguva patentu, kad vēl mācījās medicīnas skolā un pirms farmācijas industrija bija paspējusi aptvert, ka vectēva verķis ir ne tikai kaut kas jauns, bet arī pielietojams. Dažu gadu laikā tas kļuva “neizbēgams” (mammas vārdi).To izmanto “visi” un “visā pasaulē” (joprojām mammas vārdi). Ar šī verķa palīdzību vectēvs bija kļuvis “ellišķīgi bagāts”. (Absolūti nekādos apstākļos tie nevarētu būt mammas vārdi. Turpretī vectēvs tā saka, cik bieži vien var.)

Vectēvs pret savu naudu attiecas tāpat kā pret laikapstākļiem. Tā ir, viņš to izmanto, tā, liekas, neizbeidzas, lai cik ari viņš tērētu, kāda veiksme, tad tik jāizmanto gadījums. Varbūt vectēva attieksme mammu ir padarījusi finansiāli saspringušu. Ar to es gribu teikt, ka viņai ir ārkārtīgi svarīgi, lai visi domātu, ka viņa ir bagātāka nekā patiesībā, un to viņa mēģina panākt, izliekoties, ka naudai viņas acīs nav itin nekādas nozīmes.

Mamma mēdz apgalvot, ka antīkās lietas mūsu mājās nāk no viņas “ģimenes”. Pulkstenis virtuvē, piemēram, viņa īsti nezina - tas ir skaists vai groteski neglīts? - tāpēc, kad kāds to piemin vai pat tikai paskatās tā virzienā, viņa iesprauslojas, tad nosaka “ģimene” un nobola acis, it kā tas pulkstenis būtu mantojums, ar kuru viņa ir spiesta sadzīvot, lai viņas mirušajiem priekštečiem nebūtu kapā otrādi jāapgriežas.

To, ka visas mūsu mēbeles nākušas no dažādiem bankrotējušiem īpašumiem, vectēvs pie tām ticis Bukowskis izsoļu namā, pēc tam tās viņam apnikušas un kā nevajadzīgas atdotas mums, viņa nestāsta nevienam. Nevienu jau viņa nepiemuļķo, neviens nekad nav noticējis tam, ka mamma ir tāda, par kādu izliekas. Bet viņa turpina izlikties. Un cilvēki lielākoties ir pieklājīgi, viņi ļauj viņai vaļu.

Tēta nauda nav pat padsmit minūšu veca. Un viņam tās nav tik daudz, lai šo trūkumu kompensētu. Taču pēdējo vidusskolas gadu viņš nomācījās privātā internātskolā netālu no Upsalas, kamēr viņa kārtīgie, supcrgarlaicīgie vidusšķiras vecāki strādāja Ziemeļāfrikā, attīstības valstu apūdeņošanas projektā. Un tur, internātskolā, viņš, kā pats uzskata, iemācījās to, kas nepieciešams, lai iekļautos, to, kas viņam jādara, lai smalko aprindu pārstāvji viņu uzskatītu par savējo. Viņam nav taisnība, protams.

Tagad tētis droši vien baidās. No tā, ka viņu ieraudzīs tieši tādu, kāds viņš ir. Avīzēs viņu dēvē par Finanšu brokeri. Varbūt tas uz cilvēkiem atstāj iespaidu, ko gan es par to zinu? Bet visi, kuri kaut ko nozīmē, zina, ka “brokeris” ir amats, ar ko nodarbojas līdz trīsdesmit pieciem, augstākais; pēc tam tu sāc strādāt ar paša naudu, citādi tu esi tikpat nožēlojams kā viesmīle ar noslīdējušām krūtīm un vari-kozām vēnām. “Es strādāju konsultāciju jomā,” reiz dzirdēju viņu sakām. Ar iešķību smaidiņu, kas vēstīja, ka tas ir pārāk sarežģīti, lai paskaidrotu sīkāk. Uz viņa vizītkartes rakstīts “fondu pārvaldnieks”. Tas nenozīmē gluži “finanšu brokeris”, bet gandrīz.

Man vienmēr ir teikuši, ka es līdzinos tētim. Kad esmu nikna, to man saka mamma, kad saņemu liecību, to man saka tētis. Taču viss šajā tiesas zālē notiekošais liek domāt, ka turpmāk tētim būs jāsamierinās ar faktu, ka viņš ir “Slepkavas Majas tēvs - finanšu brokeris”. Apsveicu.

Es prātoju, par ko visvairāk baiļojas mamma. Par to, kas notiks ar mani, vai par to, kas jau ir noticis ar viņu pašu. Patiesībā man ir dziļi vienalga, kurš no šiem variantiem ir īstais, bet es negribu, lai baidās Līna. Domāt par to, cik ļoti nobijusies droši vien ir Līna, ir gandrīz tikpat smagi, kā domāt par klases telpu.

Reizēm, kad nevarēju aizmigt, es mēdzu atnest Līnu uz savu gultu. Ja viņa bija blakus, es gandrīz vienmēr jutos labāk, pat tajās pēdējās nedēļās. Viņas mati, miegā sasvīduši, uz pakauša cirtojās un viņa vienmēr jauki smaržoja, pat tad, kad viņas mati bija netīri. Es izlikos, ka viņai bijuši murgi un viņa pati atnākusi pie manis. Dažkārt es viņai to pateicu: “Tev bija slikts sapnis, vai atceries, ko tu tajā redzēji?” Tad viņa uz mani paskatījās, sākumā apmulsusi, bet pēc tam pastāstīja par savu murgu. Lielākoties tas bija ļoti detalizēts, nenormāli garlaicīgs un nesakarīgs, kaut kas par mammu un mūsu māju, un jaunu rotaļlietu, un matu lentēm, un varbūt par vienu vai vairākiem suņiem. Vairāk par visu pasaulē Līna grib sev suni. Es ceru, ka mamma un tētis viņai tādu ir nopirkuši un ļauj tam gulēt viņas gultā. Taču visvairāk es ceru, ka viņa guļ manā gultā, ka viņa ieiet istabā un apguļas un ka tas ļauj viņai justies drusku labāk nekā pirms tam.

Es pūlos sevi pārliecināt, ka Līna nesaprot, kas notiek. Ka viņai nav jābūt šeit, un tāpēc viņa no visa ir pasargāta. Taču man tas diez ko neizdodas. Jo es nespēju iztēloties, ka tas, kurš nesaprot, kas notiek, varētu būt mazāk nobijies. Es zinu, kā ir; ir pavisam pretēji.

“Maja neatzīst savu vainu pret viņu vērstajās apsūdzībās. Viņa nav līdzdarbojusies veidā, kas ģenerē juridiskās atbildības iestāšanos. Maja nav zinājusi par Sebastiana Fāgermana plāniem, kā arī nav tikusi informēta par tiem, tāpat nevar apgalvot, ka viņa būtu vainīga kūdīšanā vai tāda veida bezdarbībā, kas radītu juridiskās atbildības iestāšanos. Majai nav bijis nedz tieša, nedz netieša nodoma izdarīt noziegumu. Maja atzīst, ka ir izšāvusi no ieroča, kas uzrādīts noziedzīgā nodarījuma aprakstā, un izdarījusi to uzrādītajā vietā, taču tas noticis pašaizsardzības nolūkā. Tādējādi viņu nevar uzskatīt par vainīgu šajās apsūdzības daļās.”

Ģenerē, kūdīšana, netiešs nodoms... Vārdi grab manā galvā, mani biedē brīži, kad Sanders runā šādā manierē, jo tas izklausās pēc taisnošanās, it kā mēs izmantotu juridiskus terminus un dīvainus vārdus, lai nebūtu jāstāsta patiesība un tikai patiesība.

Es gribu pastāstīt. Man ir dziļi vienalga, pie kā tas novedīs. Visļaunākais jau ir noticis. Es prātoju, vai Sanders paredzējis runāt tikpat ilgi kā prokurore. Diezin vai. Šķiet, ka viņš jau tuvojas beigām, un ir pagājušas tikai vienpadsmit minūtes. Nezinu, tas ir labi vai slikti, bet arī tas mani biedē. Vai cilvēki nedomās, ka viņš tik īsi runājis tāpēc, ka viņam nav, ko teikt? Pārvelku ar plaukstu pār bloknotu, pielieku pildspalvu pie papīra. Bet neko neuzrakstu. Pēc trim minūtēm Sanders ir galā.

Patiesībā nepagāja pat trīs minūtes - no brīža, kad cs aizvēru klases durvis, līdz mirklim, kad atskanēja pēdējais šāviens. Policija ieņēma klasi deviņpadsmit minūtes pēc tam, kad viss bija sācies.

Cik daudzi ienāca pa durvīm, kad tās beidzot tika atvērtas? Ātrās palīdzības personāls, policisti, vesels lērums policistu. Armijas zābakos, nolaistiem sejsegiem, ieročiem rokās. Viens no viņiem uzmina man uz rokas, kāds cits iespēra pa plaukstu. Kāds uzrāva mani augšā no grīdas, izrāva man no rokām ieroci. Bija liels juceklis. Saskrēja drausmīgi daudz cilvēku. Vai viņi kliedza? Droši vien. Bet es neatceros, vai pati ko teicu. Pirms pieskārās man, viņi aizvilka Sebastianu. Ieročus viņi atstāja guļam sekundi ilgāk, nekā ļāva viņam palikt pie manis. Es joprojām nesaprotu, kāpēc tā.

Mani noguldīja nestuvēs. Kāds apmeta man segu. Nezinu, vai es biju pirmā, kuru iznesa laukā. Nedomāju.

Minūti, varbūt pusotru. Tik ilgi turpinājās šaušana.Tas rakstīts pirmstiesas izmeklēšanas materiālos, man tas nav jāatceras. Un tomēr, šie aprēķini mani mulsina. Dažkārt, kad par to domāju, ir sajūta, ka viss bija cauri desmit sekundēs, dažkārt man šķiet, ka es tur sabiju gadiem ilgi. Kā Nārnijā, kur tu varēji nokļūt, atverot nepareizās skapja durvis, un, kad, vairākus gadus karojis pret Balto raganu, atgriezies mājās, nebija pagājusi pat viena minūte.

Deviņpadsmit minūtes no brīža, kad es aizvēru klases durvis, līdz mirklim, kad tās tika atvērtas. Skaidrs, ka tā varēja būt. Laika ir vairāk nekā pietiekami, lai viss paspētu beigties. Protams, viss atkarīgs no tā, kurš brīdis tiek uzskatīts par sākumu. Ne jau pati šaušana, bet tas viss kopā. Policisti un prokurore apgalvo, ka mēs ar Sebastianu to esot izplānojuši, ka tas audzis pamazām, mūsu izolētība, mūsu niknums, un ka pēdējais piliens esot bijusi ballīte iepriekšējā vakarā, pēdējais strīds. Tie, kuri stāv tiesu nama ārpusē un apmētā cits citu ar bruģakmeņiem tāpēc, ka ienīst mani un visu, ko es, pēc viņu domām, simbolizēju - viņi droši vien teiktu, ka tas viss sācies ar kapitālismu vai monarhiju, vai centriski labējo Alianses valdību un to, ka esam atteikušies no sentēvu pagāniskās ticības, vai ar kaut ko citu tikpat absurdu, ko pat viņi paši nespēj loģiski izskaidrot.

Esmu vienīgā, kura zina. Es zinu, ka viss sākās un viss beidzās ar Sebastianu.

Viena no manām pirmajām atmiņām - ne tikai par Sebastianu, bet vispār manā dzīvē - ir tā, ka es redzēju viņu sēžam kokā. Mēs ar mammu gājām garām Fāgermanu īpašumam pa ceļam no bērnudārza uz mājām. Viņam bija tikai pieci gadi, bet visi viņu mīlēja. Viņam bija pusgari, viļņaini mati, kas uz pieres cirtojās. Viņš uzdeva nopietnus, neatvairāmus jautājumus, nespēja ilgi noturēt uzmanību, bet vienmēr bija par tūkstoš procentiem klātesošs. Viņš bija tas, ar kuru visi zēni gribēja rotaļāties un par kuru visas meitenes sačukstējās. Pat mūsu bērnudārza audzinātājas skaudīgi noraudzījās uz to, kura drīkstēja aizpogāt viņa jaku, sakārtot viņa šalli, izvilkt no žāvētāja īstās lietus bikses, kad bija pienācis ārā ejamais laiks. Un Sebastians mēdza izvēlēties mīļāko audzinātāju konkrētajā dienā. Man palīdzēs Anneli. Leila novilks man zeķes.

Sebastians, sēdēdams kokā, man uzsauca. Tas bija tik svarīgi, tik būtiski, ka atmiņā man visvairāk iespiedies tas, ka es pat nespēju izdabūt no sevis atbildi. Mamma noteikti kaut ko teica, par īpašumu, par māju, kā dēls viņš ir. (Satraukta man pačukstēja: Vai tas nav Sebastians Fāgermans? Vai jūs ejat vienā grupiņā? It kā viņa jau to nezinātu, viss viņai bija zināms.) Taču es atceros tikai to, ka mans ķermenis notrīcēja, kad izdzirdēju viņu izrunājam manu vārdu.

“Maja.” Drīzāk fakta konstatācija nekā sveiciens. Es neatbildēju. Gan jau to izdarīja mamma. “Sveiks, Sebastian,” viņa droši vien teica. “Nenovelies lejā,” viņa varbūt piebilda, vai kaut ko līdzīgā stilā, bet es tikmēr izrāvu savu plaukstu no viņējās. Es negribēju, lai viņa iejauktos. Ar šo viņai nebija nekāda sakara, šo es viņai neļaušu sabojāt.

Tikai nedēļu vēlāk mēs bučojāmies, kad spilvenu istabā bija rotaļu bridis. Es dažreiz par to iedomājos, ka mēs nekad nespēlējāmies, pat bērnudārzā nē, tikai mīlinājāmies. Ar puikām viņš darīja to, ko jau parasti puikas dara, viņi spārdīja bumbu un cits citu, varbūt kaut ko arī būvēja, klucīšu torņus, kurus pēc tam varēja sagāzt. Taču ar mani viņš visu laiku bija fiziskā kontaktā, viņš man pieskārās, noglāstīja, pasmaržoja manus matus, pataustīja manas rokas iekšpusi, pārvilka mums abiem segu, piegūlās pavisam blakus un elpoja manu elpu; no karstuma un skābekļa trūkuma man sāka reibt galva. Pat bērnudārzā viņam bija grūtības vienkārši rotaļāties ar meitenēm. Piecgadīgais Sebastians man pieskārās. Tas ilga nedēļu vai varbūt divas, pēc tam man bija jāgaida trīspadsmit gadus, līdz viņš atkal mani pamanīja.

Vai man tā visa pietrūka šajos gados pa vidu, kad viņš rotaļājās ar citām, bija kopā ar citām, mācījās klasi augstāk un es zināju, kas viņš ir, bet ne otrādi? Jā, pietrūka.

“Tu nevari ietekmēt to, ko viņi domās par Sebastianu,” Sanders man ir teicis, vairāk reižu, nekā es spēju saskaitīt. “Tev nav jāraizējas par to, kā cilvēki atcerēsies viņu. Mums ir jāfokusējas uz tevi. Mums ir jāpanāk, lai šīs tiesas fokusā ir tas, par ko var prasīt atbildību no tevis. Tas, un nekas cits.”

Tas, par ko var prasīt atbildību no manis. It kā tam nebūtu nekādas saistības ar to, ko izdarīja Sebastians. It kā to būtu iespējams nodalīt, izraut laukā, izsvītrot, nogriezt nost, nošķelt no visa pārējā. Prokurore noteikti tā nedomā. Sauc-mani-par-Lēnu domā, ka tas viss ir saistīts. Varbūt man jāpieraksta bloknotā, ka es uzskatu, ka viņai ir taisnība?

Tiesas procesa 1. nedeļa, pirmdiena

6.

Kad šīs dienas sēde ir galā, autostāvvietā mani sagaida Suse no izmeklēšanas cietuma. Viņai mugurā ir kaut kāda uniforma un viņa smaida, platāk nekā fiziski iespējams, viņas zobi ir tik balti, ka izskatās gandrīz zilgani. Tie liekas neiederīgi viņas ar paštonējošo līdzekli apstrādātajā sejā, tie tikai gaida īsto bridi, lai laistos lapās. Suse jautā, kā man gāja, es nespēju atbildēt, tikai iekāpju mašīnā un cieši aizveru acis.

Es drīkstēju paņemt līdzi savu bloknotu. Joprojām turu to rokās. Neesmu pierakstījusi ne vārda, tikai kaut ko sazīmējusi. Apļus, citu citā, virs un blakus, mazus, lielus, tikai apļus, apļus, apļus.

Suse apsēžas aizmugures sēdeklī man blakus. Es jūtu, ka viņa uz mani skatās, taču vairs neko nesaka. Viņa liek mani mierā.

Kā gāja?

Kad Sanders runāja par klases telpu, es sevišķi uzmanīgi neklausījos. Tomēr piefiksēju, kad viņš sāka runāt par mani. “Maja.” Viņš ļoti akurāti nosauca katras iesaistītās personas vārdu un uzvārdu ikreiz, kad to pieminēja, bet mani viņš sauca par Māju. Tikai Maja, bez uzvārda, visu laiku Maja, lai gan mans īstais vārds patiesībā ir Marija. Marija varētu būt politiķe, rakstniece vai ārste. Slepkava. Maja, turpretī, ir mīļa un nekaitīga: baltā kaķenīte, Bezastes Pelles draudzenīte. Prokurore teica “apsūdzētā”, dažreiz “Marija Nūrberja”. Nekad ne “Maja”, lai gan tad, kad piedalījās pratināšanās, viņa mani vienmēr sauca par Maļu.

“Ir svarīgi,” bija paskaidrojis Sanders, Sandera pasaulē daudz kas ir svarīgi, “lai tiesa iepazītu Māju.”

Man nav ne jausmas, kā Sandera idejas varētu novest pie cita rezultāta, nevis tā, kuru mēs visi sagaidām - visi, ieskaitot pašu

Sandcru - bet savā īsajā kopsavilkumā, kas galvenokārt sastāvēja no juridiska žargona, viņš tomēr pamanījās pieminēt mammu un tēti, ari skolu; to, ka pieaugušo pasaule esot mani pievīlusi, kopš Sebas-tiana ienākšanas manā dzīvē man bijis ļoti smagi, es esot nokļuvusi situācijā, no kuras nespējusi tikt laukā, un man bijis tikai astoņpadsmit, kad tas viss notika, “tikko apritējuši”.

Sanders sacīja, ka es esot “pāragri attīstījusies” un “gudra”, taču “nedroša” un “viegli manipulējama”. Sanders bija iedevis man vairākus lQ_testus, licis runāties ar diviem dažādiem psihologiem. Viņš ir apkopojis lērumu viedokļu par to, kas es esmu un kāpēc es izdarīju to, ko izdarīju, un neizdarīju daudz ko citu, ko, pēc prokurores domām, man būtu vajadzējis izdarīt.

Mēs izbraucam uz šosejas, Suse saņem manu roku, un es atbalstos pret viņas plecu. Skolā es esmu spējīga. Tajā pašsaprotamajā veidā, kas liek skolotājam pasmaidīt, kad viņš ierauga tevi paceļam roku, taču tevi nekad neizsauc, jo tev vairs nekas nav jāpierāda. Tādus skolēnus kā mani ietver īpaša aura. Man šis starojums piemitis kopš pirmās klases. Jau kopš pirmās dienas, kad man nebija nevienas kļūdas pareizrakstības pārbaudes darbā, par kuru skolotāja mūs iepriekš nebija brīdinājusi. Jau kopš tā laika, kad es apguvu prasmi rakstīt rokrakstā, lai gan no mums to vēl neprasīja. Jau kopš pirmās reizes, kad pārbaudes darbā palūdzu papildu lapas. Nevienam citam nevajadzēja vairāk lapu, nekā skolotāja jau bija mums izdalījusi.

Es esmu spējīga, un visi skolotāji grib domāt, ka tas ir viņu nopelns. Esmu no tiem, kuru dēļ skolotāji, kā viņi paši apgalvo, “dzīvo”, jo algas dēļ viņi diez vai to darītu.

Nē, piedodiet. Es “biju” tāds skolēns. Vairs es tāda neesmu. Tagad es esmu spilgtākais piemērs skolu sistēmas galīgajam sabrukumam. Un Sanders par manu “spējīgumu” var runāt, zils palikdams, viņš neko nespēs mainīt. Par šo es A nesaņemšu.

Un būšana “spējīgam” nav viennozīmīga, vismaz tad, ja tu apgalvo, ka tev pavisam nejauši gadījās būt klasē, kas pilna ar beigtiem cilvēkiem, un nekas no tā, ko tu izdarīji, nebija tava vaina. Kad Sanders man pastāstīja par ĪQ_testa rezultātiem, viņa balsī bija dzirdama tāda kā atvainošanās. It kā es jau tāpat nezinātu, ka neko labu tas nevēstīja. It kā es jau gadiem nebūtu no visa spēka mēģinājusi izlikties normāla.

Biju izturējusies tāpat kā citas meitenes: žēlojusies par visu, kam bija kāds sakars ar mani, tēlojusi satraukumu pirms pārbaudes darbiem un neapmierinātību, kad tiem atvēlētais laiks bija iztecējis. “Ak, mans dievs, es nepaspēju pabeigt pēdējo jautājumu. Es vienkārši kaut ko uzrakstīju, noteikti viss būs galīgā dimbā.” Esmu tēlojusi naivo gan skolotāju un draugu, gan puišu un citu pieaugušo priekšā, izlikusies dumjāka nekā patiesībā, un tas viss tikai tāpēc, lai citu acīs neliktos pārlieku apmierināta ar sevi, viņa-iztaisa-no-se-vis-nezin-ko. Esmu gana gudra, lai saprastu, cik bezjēdzīgi ir būt gudrai, cik maz tas nozīmē un kādas problēmas sagādā.

Šodienas ievada laikā Sanders par IQ_testu pat neiepīkstējās. Nē, viņš runāja par to, ka ar mani manipulēja, kam es tiku “pakļauta”, kā tas mani “iespaidojis”, ka “Maja nevarēja paredzēt sekas” un “ir ārkārtīgi svarīgi prasīt atbildību no tiem, kuri patiešām ir atbildīgi”, un vēl jo svarīgāk ir atcerēties, ka “šobrīd mēs runājam par juridisko atbildību”. Uz beigām viņš pieklusināja balsi, nogrieza skaņu, lai piedabūtu cilvēkus ieklausīties.

“Neļaujieties apmānam,” viņš sacīja. Viņa balss mazliet vibrēja, jo advokāts Pēters Sanders vēlējās visai tiesas zālei parādīt, ka šī lieta viņu skar arī emocionāli. Ka viņa žurnālistiem teiktais - “šī būs viņa pēdējā un arī nozīmīgākā lieta” - bija patiesība, ne izdomājums. Es Sanderam neesmu vienkārši kārtējais klients, liecināja drebošā balss. Es esmu Maja. Nepatiesi apsūdzētā. Pēc tam Sanders pacēla balsi un izklausījās gandrīz nikns. Riebuma pārņemts. “Sebastians Fāgcr-mans,”viņš izspļāva, “tikai un vienīgi viņš nes juridisko atbildību.”

Tad viņš uz brīdi apklusa un, uzlicis roku man uz pleca, turēja to, gaidīdams, lai visu tiesnešu skatieni pievērstos mums. Vēl tagad, sēdēdama mašīnā blakus Susei, es jūtu, cik smaga bija viņa plauksta. Tad viņš turpināja:

“Mums nebūs neviena, no kura prasīt atbildību par šo traģēdiju. Ir tikai cilvēciski meklēt izskaidrojumus. Taču nav nekāda pamatojuma notiesāt Māju. Atbildīgais ir Sebastians Fāgermans. Viņš ir miris.”

Un tētis atkal nokremšļojās. Mamma raudāja. Es ievilku elpu. Mamma, tētis un es bijām perfekti saskaņojuši dramaturģisko tai-mingu, un Sanders runāja tikai par to, kas ietilpst likumā.

Kad mēs piebraucam pie izmeklēšanas cietuma vārtiem un mašīna piebremzē, lai Suse varētu parādīt caurlaidi, manas galvassāpes ir aizkārpījušās līdz pierei. Es noriju siekalas un nosēžos taisnāk, iztaisnoju muguru.

“Gāja labi,” es saku Susei, kad mēs iebraucam cietuma teritorijā. “Gāja labi.”

Ātrā palīdzība, slimnīca

7.

Visa teritorija bija norobežota. Kad mani nesa no klases uz ātro palīdzību, patālāk redzēju lielu cilvēku pūli; es redzēju, kā gar ceļa malām līdz pašai skolai plandījās zili baltās plastmasas lentes, nojautu, ka starp govju aplokiem un kukurūzas laukiem ir uzslietas norobežojošās barjeras.

Kad mani cēla mašīnā, es izdzirdu vēl vienas ātrās palīdzības sirēnu, ceļā uz skolu. Vai varbūt prom no tās?

Nezinu, pa kuru ceļu ātrā palīdzība mani veda no skolas uz slimnīcu, jo ārā paskatīties nevarēju. Bet es gulēju uz kušetes, zem segas un gribēju mājās. Iztēlojos, ka ātrā palīdzība tikai izmet nelielu līkumu, un mēs drīz būsim pie Altorpas meža ar tā mīkstajām, koptajām skriešanas trasēm, kuras cauru nakti apgaismo dzeltena laternu gaisma, “iedomājies, tik praktiski” (mammas vārdi), ka drīz pabrauksim garām golfa laukumam “tieši ap stūri, iedomājies, tik praktiski” (arī mammas vārdi) un Framnēsas līcim ar visām tā jahtām, svaigi pārkrāsotām un tikko nolaistām ūdenī, gatavām izbraukt šērās, “mēs dzīvojam līdzās paradīzei” (jā, joprojām mammas vārdi).

Sebastians savu jahtu ūdenī bija nolaidis pirms trim nedēļām. Mēs tajā palikām Valpurģos. Sebastians bija aizmidzis, es gulēju viņam blakus un skatījos augšup, uz aizsvīdušo jumta logu. Tas bija bijis tik nesen un es zināju, ka ātrā palīdzība neved mani uz mājām, bet es alku, stiprāk nekā jebkad agrāk biju pēc kaut kā alkusi, ieraudzīt to, ko pazinu: Norengsgordeni ar tenisa kortiem zem izliektajiem jumtiem, stāvo gājēju celiņu uz Ridberja skolu, pa kuru nebija iespējams uzbraukt ar riteni, Vāsas skolu, Ekudenes akmeņainās taciņas, Barakudas šauro pludmali, kokus gar Slotsbakenes ielu, šūpuļtīklu, kuru tētis bija nopircis pirms nedēļas. Ja vien es to visu

ieraudzītu, nekas nebūtu noticis. Taču ātrās palīdzības mašīna bija bez logiem un mēs braucām ātri, prom, prom, prom.

Vai skola tagad būs uz laiku jāslēdz? Kā paliks ar izlaidumu? Vai tas būs jāatceļ? Amandas absolventa balle? Viņas ballīte bija ieplānota kā pēdējā no mūsējām, viņa uzstāja, ka man būs jāsaka runa. Tev tas jādara, jā-jā-jā! Kas tagad notiks ar viņas ballīti? Viņa taču ir mirusi? Es biju dzirdējusi viņu mirstam, es biju dzirdējusi visus mirstam, katru no viņiem, viņi visi bija miruši, vai ne? Es redzēju viņus mirstam. Visi, izņemot mani, bija miruši, un pavisam nesen mēs visi bijām dzīvi.

Cik bija pulkstenis? Vai bija pagājušas vien dažas stundas kopš brīža, kad beidzās ballīte un mēs ar Sebastianu gājām gar Jūšholmas laukumu? Mēs nerunājām, nebija vairs nekā, ko teikt, un viņš gāja man pa priekšu, viņš nebija ar mieru iet man blakus, un es pamanīju, ka reklāmas stends pie beķerejas apgāzies. Vai tad pa nakti to atstāja ārā? Bija silts, tas bija silts pavasaris, gandrīz vasara. Vairāk nekā nedēļu karstums bija licies gandrīz pārmēru izšķērdīgs, it kā būtu jābaidās, ka vasaras brīvlaikam nekas nepaliks pāri. Visu šo laiku, kamēr pastaigājos ar Sebastianu, es pa asfaltu gāju basām kājām, jo man bija noberztas pēdas, nesu kurpes vienā rokā, turēdama tās aiz siksniņām. Ar otru roku es mēģināju Sebastianam pieskarties, viņš mani atgrūda. Tomēr šķita, ka vairs nedusmojas. Man likās, ka viņš bija mierīgs, tik mierīgs viņš nebija izskatījies jau labu laiku. Tas taču bija tikai pirms dažām stundām? Vai tagad Sebastians bija miris?

Та pastaiga. Mēs gājām pa Henrika Palmes aleju, iela bija gluži tukša, taču bija gaišs kā dienā, un drīz mums būs jābrauc uz skolu un visi jāsatiek. Dcniss un Samirs, un pārējie. Bet tieši tur un tad mēs bijām vieni. Neviens negāja nedz aiz mums, nedz arī priekšā vai garām. Savrupmājas stāvēja savos uzkalnos, mašīnas atradās slēgtās garāžās, durvis bija aizslēgtas, signalizācija uzlikta.

Visa Jūšholma likās pamesta, nedzirdēju ne putnus, ne kādu citu rīta skaņu, bija tikai klusums. Nāves klusums, pirmās minūtes pēc atombumbas, es nodomāju. Kāpēc es iedomājos par atombumbu? Vai es tā patiešām iedomājos, vai ari man tas ienāca prātā tikai tagad, pēc notikušā? Nu viss bija cauri. Viss bija beidzies.

Visu ceļu no skolas līdz slimnīcai es gulēju uz ātrās palīdzības kušetes un klausījos, neko neredzēdama. Mēs bijām kādu gabaliņu nobraukuši, kad es izdzirdēju vēl vienu sirēnu, kaut kur tālāk. Sirēna taču nozīmēja, ka viņiem jāsteidzas? Ka viss nebija cauri? Ka kāds joprojām bija dzīvs?

“Vai tad visi nav miruši?” es vaicāju policistam, kas sēdēja man blakus, man šķiet, ka viņš bija iznesis mani ārā. Policists neatbildēja. Viņš uz mani pat nepaskatījās. Jau tad viņš mani ienīda.

Slimnīcas personālam rokās bija plastmasas cimdi, kad viņi mani izģērba un sabāza manas drēbes dažādos maisos. Nomazgāties es varēju tikai pēc daudzām stundām. Mani pārbaudīja trīs dažādi ārsti un četras medmāsas, iekams tiku ielaista dušā. Es atgriezu tikai karsto ūdeni, neko citu. Palīdu zem ūdens strūklas, kura pakāpeniski kļuva aizvien karstāka, gandrīz verdoša, taču es tikpat kā nejutu temperatūras izmaiņas. No asiņu dvakas tik un tā nespēju atbrīvoties. Dušas telpas durvis stāvēja vaļā, dušas aizkara nebija, pret durvju stenderi bija atspiedusies policiste un nenolaida no manis ne acu. Viņi bija paņēmuši milzum daudz analīžu, man bakstīja zem nagiem, skrāpēja ādu, dūra, ar metāla instrumentiem, ar nereāli lieliem ausu kociņiem, un nakti man bija jāpārlaiž slimnīcā, lai gan man nekas nekaitēja.

Tikai daudz vēlāk es sapratu, ka tad, kad ar mani runāt atnāca policisti, tā bija nopratināšana, tikai daudz vēlāk es sapratu, kāpēc man neļāva runāt ne ar vienu citu, tikai policistiem, kāpēc medmāsas un ārsti teica “mēs ar tevi par to nedrīkstam runāt”, pat nepūlēdamies izklausīties līdzcietīgi. Tikai daudz vēlāk es sapratu, kāpēc pagāja vairākas stundas, pirms es varēju satikt mammu un tēti.

Pie manas gultas sēdēja kāda cita sieviete, turēdama steka rokturi. Kad es biju izģērbta un noguldīta, es viņai pajautāju, vai mamma un tētis bija miruši. Nezinu, kāpēc to teicu. Vai mana mamma un tētis ir miruši? Bet šķiet, ka tas viņu satrauca. Viņa pa savu telefonu kādam piezvanīja un atgriezās pirmā policiste, viņai bija gurni kā puisim, astoņdesmito frizūra ar ilgviļņiem un magnetofons. Piemiegusi acis, viņa jautāja, kāpēc es gribu zināt, vai mamma un tētis ir miruši. Kāpēc es to gribēju zināt? Kāpēc, kāpēc, kāpēc? Es nesapratu, kāpēc viņa to jautāja. To es sapratu tikai daudz vēlāk.

Slimnīcā divi policisti uz maiņām nāca sēdēt un blenzt uz mani. Mammai un tētim atļāva pie manis ienākt uz piecām minūtēm, droši vien bija jau vēls, varbūt jau nakts vidus, viņi ienāca kopā ar vēl vienu policistu. Mēs manā nelielajā istabiņā bijām seši cilvēki, un mamma apsēdās uz gultas pašas maliņas. Viņa neko neteica, neko nejautāja, ne “kas notika”, ne “ko tu esi izdarījusi”, pat ne “kā tu jūties”. Viņa neteica, ka viss nokārtosies, viņa neteica, ko man darīt, ko man iesākt, lai nenomirtu, kaut gan es to teicu, ka nomiršu - vai varbūt, ka gribu nomirt. Mamma tikai raudāja. Es biju agrāk daudzreiz redzējusi viņu raudam, bet ne šādi.Tas bija cits cilvēks. Viņa izskatījās deformēta, pārbijusies līdz nāvei. Domāju, ka tā biju es, no kuras viņa baidījās. Domāju, ka viņa neuzdrošinājās man kaut ko jautāt vai kaut ko man teikt, jo viņai bija bail no manas atbildes.

Iespējams, ka policisti (vai Sanders) bija piekodinājuši viņiem neuzdot nekādus jautājumus un nerunāt par to, kas ar mani notiks, taču mamma tāpat nekad man nav teikusi, kas būtu jādara. Viņa mēģina saraukt savu stīvo pieri un “diskutēt”. No visiem mammu tipiem, starp kuriem viņa izvēlas, visbiežāk viņa ir Gādīgā. Tā, kura vēlas izrādīt meitai, ka saprot - meita ir gana nobriedusi, lai pati uzņemtos atbildību. Ne tāpēc, ka mamma pati tā uzskatītu, bet tāpēc, ka viņai ir svarīgi, lai tā domātu citi. Taču šis laikam gan nebija īstais brīdis, lai izrādītu, cik viņa ir lieliska māte. Turklāt iespēja, ka tas viņai varētu izdoties, tieši tad, tieši tur, bija visai niecīga. Tētis stāvēja aiz viņas. Arī viņš raudāja. Nekad agrāk es nebiju redzējusi viņu raudam, pat ne vecāsmammas bērēs.

“Es piezvanīju Pēteram Sanderam,” viņš teica. Diskusijām te nebija vietas.

Es pat zināju, kas ir advokāts Pēters Sanders. Droši vien to zina visi, viņš parādās avīzēs un ziņās katru reizi, kad aizstāv kādu bērnu slepkavu vai izvarotāju. Un glancētajos tenku žurnālos, kad ir apmeklējis kādu pirmizrādi vai pieņemšanu pie karaļa, ne tikai Nobela banketu, bet arī tos, kur karalis pats var izvēlēties, ar kuru pavadīt laiku. Viņš ir piedalījies arī veselā lērumā TV raidījumu, viņš bieži tiek pieaicināts par ekspertu un izsakās par tiesu procesiem, kuros apsūdzētajiem nav paveicies dabūt viņu par advokātu.

Tas būtu varējis likties uzjautrinoši. Ka vienīgais advokāts, par kuru vispār esmu dzirdējusi, par kuru zinu, ka viņš patiešām ir advokāts, nevis tikai sauc objection-your-honour televīzijā vai kino, ka viņš pavada laiku tieši ar karali, Zviedrijas slavenāko pasaku tēlu.

Es tikai pamāju.

Mamma arī pamāja. Izšņauca degunu un pamāja. Miljonu histērisku mājienu. Varbūt viņai bija kaut kas iedots, lai palīdzētu nesabrukt vai vismaz atturētu no runāšanas. Baidījos, ja neuzmanīšos un atvēršu muti, izlauzīsies kliedziens, kas nekad nebeigsies. Es turēju lūpas cieši sakniebtas. Māju. Papurināju galvu. Lielākoties māju.

Nedari neko citu, es domāju. Turi muti ciet. Nerunā.

Tētis pakāpās pussolīti atpakaļ un pēkšņi man likās, ka viņš mudinās mani pateikties. Pazeminās balss toni par pusi oktāvas, kā mēdza darīt, kad es biju maza, un pajautās: “Kas jāsaka, Maja?” Viņš to nedarīja. Nē, viņš izgāja laukā.

Es domāju, ka viņiem varbūt ļautu palikt ilgāk. Policisti taču labprāt paklausītos tādā patiešām atklātā mamma-tētis-meita-sa-runā. Taču tādas nebija. Mamma un tētis izgāja laukā. Droši vien negribēja ilgāk uzkavēties.

Pirms piecelšanās mamma mani apskāva. Viņa iespieda nagus man augšdelmos. Es paliecos uz priekšu, lai atbildētu apskāvienam, bet mazliet par vēlu, viņas krūšu kauls atsitās pret manu atslēgas kaulu. Ja es nebūtu garāka par viņu, viņa varbūt būtu varējusi noskūpstīt mani uz pieres vai izdarīt ko citu tikpat mātišķu. Taču tagad tas nebija iespējams. Kad atvirzījos no mammas, pamanīju, ka viņas acu kaktiņi bija pavisam rozā, kā laboratorijas žurkai. Mamma bija noraudājusi nost visu meikapu un nebija to pielabojusi. Sī fakta neaptveramības pakāpe. Bezdibenis, par ko tas liecināja.

Kad viņi bija aizgājuši, ienāca medmāsa, nesdama man divas tabletes. Tās bija plastmasas glāzītē. Es tās paņēmu. Iemetu mutē. Noriju kopā ar ūdeni no citas, mazliet lielākas plastmasas glāzītes. Tad viņa izgāja, atstājot durvis vaļā. Blakus manai gultai joprojām sēdēja formā tērpts policists, vēl viens sēdēja ārpusē.

Viņi, protams, domāja, ka es taisos atņemt sev dzīvību, ka es nespēju dzīvot tālāk, kaunoties par to, ko esmu izdarījusi, bet arī šajā ziņā pagāja pāris dienas, iekams es to sapratu. Es pavisam mazliet pavēru muti un ierunājos, kad viņa jau gāja ārā. “Paldies,” es izdabūju. “Piedodiet” droši vien būtu bijis iederīgāks. Man vajadzēja būt mirušai, bet es neesmu. Es esmu dzīva. Piedodiet. Man patiešām žēl. Tā tas nebija domāts. Es gribu mirt, zvēru.

Es nezinu, vai tajā pirmajā naktī iemigu. Diez vai. Bet man izdevās noturēt muti ciet. Es nesāku kliegt.

Nākamajā rītā slimnīcā ieradās divi policisti. Es biju ārstu izmeklēta un sausām acīm. Bija atgriezusies tā kārnā sieviete ar astoņdesmito frizūru, un viņai līdzi bija jaunāks vīrietis ar ciešu skatienu.

Viņš turējās pussoli aiz viņas. Varbūt viņš bija sēdējis pie manām durvīm. Katrā ziņā izskatījās tikko pamodies. Paglūnēja uz mums, visiem pēc kārtas. Uz mani pēdējo. Es apsvēru domu arī blenzt pretī, līdz viņš būs spiests nolaist skatienu, taču nespēju. Es biju nogurusi, it kā tikko būtu grasījusies iemigt.

Policisti nelikās pārāk steidzīgi, tomēr apsēsties negribēja. Ienāca kāds ārsts ar dokumentu, kuru policiste parakstīja. Man nebija jāpārģērbjas; viņi teica, ka varu braukt slimnīcas pidžamā. Man iedošot citas drēbes, kad būsim nonākuši galā. Manis pašas drēbes, manu mobilo, manu datoru, manu aipadu, mājas un skolas skapīša atslēgas. Viņi bija paņēmuši visu.

Palūdzu atļauju aiziet uz tualeti un iztīrīt zobus. To man atļāva, bet Frizūra nāca man līdzi uz vannasistabu. Viņa aizgriezās, kad vilku nost apakšbikses, slimnīcas apakšbikses, lai pačurātu, bet, kad apslaucījos, redzēju, ka viņa skatās uz mani spogulī.

Nejautāju, cik ilgi būšu prom. Pirms izgājām no telpas, policiste izvilka rokudzelžus, viņa uzlika tos man uz roku locītavām, turēja vienu pirkstu starp locītavu un metālu, lai neuzliktu tos par ciešu. Tad man ap vidukli aplika jostu, pie kuras pieķēdēja rokudzelžus. Es nebiju domājusi, ka braukšu mājās. Taču varbūt tikai tad es sapratu, uz kurieni mēs brauksim. Tomēr visvairāk mani šokēja tieši saslēgšana rokudzelžos.

“Vai jūs tiešām drīkstat tā darīt?” es jautāju. “Es esmu tikai...” Gribēju teikt, ka esmu tikai bērns vai vismaz pusaudzis, bet aprāvos.

Pie slimnīcas bija sapulcējušies žurnālisti. Pie pašiem slimnīcas vārtiem stāvēja četri vīrieši ar kamerām un četras sievietes, cieši turēdamas plaukstā mobilos telefonus. Divi vai trīs žurnālisti stāvēja vēl gabaliņu tālāk.

Viņi nesāka klaigāt, kad es iznācu pa durvīm, taču visi reizē pagriezās, kā pēc komandas. Vectēva medību suņi ceļ purnus gaisā un sāk smilkstēt, tiklīdz viņš uzvelk gumijas zābakus. Es biju žurnālistu gumijas zābaki. Kameru dūkšana bija dzirdama tikai atstatu. “Godbijīgā attālumā,” bija mana pirmā doma. Viņi bija izvietojušies tā, lai man nebūtu viņi jāredz.

Kamēr es gaidīju, lai civilā tērptā policiste atvērtu mūs gaidošās automašīnas aizmugurējās durvis, viens no žurnālistiem pajautāja, kā es jūtos. Klusā balsī, nebiju pamanījusi, ka viņš ir tik tuvu. Es sarāvos.

“Paldies, labi,” atbildēju. Tas vienkārši izspruka. Es biju aizmirsusi, ka mute jātur ciet, un no tās atskanēja vienīgais, kas varēja būt ļaunāks par to, ja es būtu sākusi nekontrolēti kliegt. Ar visu savu ķermeni jutu, cik tas viss bija nepareizi. “Tas ir, nē...” es mēģināju piemetināt. Tad es ieraudzīju žurnālista piemiegtās acis. Viņam nebija manis žēl.

Policiste sagrāba mani aiz rokas. Viņa nekādā gadījumā negribēja, lai es sāktu runāt.

“Tavi draugi ir miruši...” iesāka žurnālists. Turpināt viņam neļāva.

“Ja tu tagad neturēsi muti,” ierunājās Frizūra. Viņa izskatījās tā, it kā gribētu žurnālistam kraut. “Ja tu tūlīt pat nebeigsi uzdot savus jautājumus, tu riskē sabotēt mūsu izmeklēšanu. Vai to tu gribi?”

Jau vēlāk es sapratu, ka Frizūra baidījās, ka žurnālists varētu atklāt ko tādu, ko viņi man vēl nebija teikuši. Policisti gribēja redzēt manu reakciju mirklī, kad to pateiks. Taču tajā brīdī man likās, ka viņa ir uz mani dusmīga, pat dusmīgāka nekā pirms tam, un es nosarku. Es neesmu nekāda trausla skaistule ar krēmkrāsas ādu; es neprotu nosarkt piemīlīgi. Man sāk trūkt elpas, es svīstu skābenus, asus sviedrus, kas atstāj pleķus ar sāls apmalēm. Bet es pūlējos izlikties, ka viss ir kārtībā, un iztaisnoju muguru.

Kamēr Frizūra ar šaurajiem gurniem un kantainajiem nagiem rakņājās kabatās, meklēdama mašīnas atslēgas, un žurnālists mēģināja apjaust policistes teiktā jēgu, es jutu, kā vējš sagrāba manus

vaļējos matus un aizmugurē pacēla tos gaisā. Jaka, ar kuru Frizūra bija apsegusi manas plaukstas un rokudzelžus, nokrita zemē. Un tā es tur stāvēju, slimnīcas apģērbā, kas bija man par lielu, bez krūštura, krūšu galiņi pavērsti pret tuvāko fotogrāfu. Ja rokudzclži nebūtu pieķēdēti man pie vidukļa, es varbūt būtu sākusi māt. Traku esmu-noskrē-jusi-simts-metrus-visātrāk-pasaulē-žestu, sportiska plauksta taisni izstieptas rokas galā, izplestiem pirkstiem, pavērsta pret mēmo pūli, kas nebija nekāds pūlis, tikai ducis, maigi izsakoties, pārsteigtu žurnālistu vakardienas apģērbā un ar netīrītiem zobiem.

Kad iesēdos mašīnā, man sāpēja viss ķermenis. Apģērbs dedzināja, sviedru liesmas pret ādu. Dzeļošās medūzas, nātres, trešās pakāpes apdegumi ar strutojošām čūlām, mans dievs, kā tas sāpēja. Droši vien es drebēju. Es ieķēros drošības jostā, kas bija pārvilkta pār maniem delmiem un plaukstām, es novērsos no Frizūras, neelpoju, pirms nebijām izgriezušies no stāvvietas un uzbraukuši uz šosejas.

Mums sekoja trīs mašīnas. Tas turējās pa gabalu. Es neredzēju, kā viņi drudžaini zvana uz redakcijām, kā baksta telefonus, lai nosūtītu fotogrāfijas, bet es labi sapratu, ar ko viņi nodarbojas.

Manas fotogrāfijas. Maja Nūrbcrja, izlutinātā Jūšholmas kuce, no realitātes atrauta trakā. Slepkava. Maja Nūrberja bija jukusi slepkava, citādi jau policija nebūtu šādi reaģējusi, kāpēc lai citādi pusaudzi pārvadātu, saslēgtu rokudzelžos? Tas bija tikai minūšu jautājums, līdz es parādīšos laikrakstu speciālizdevumos, no četrpadsmit dažādiem leņķiem, visur viens un tas pats motīvs.

Frizūra drīz nomierinājās. Likās, sekotāji viņu neuztrauca, viņa pabāza zem lūpas tabakas porciju, ar mēli pastūma to dziļāk. Jautājošā žestā pacēla zodu un tabakas kārbiņu. Es papurināju galvu.

Augstais dievs, es nodomāju. Vai tagad mēs abas būsim spiestas veidot kaut kādu saikni? Vēlējos, kaut pirms braukšanas būtu atcerējusies palūgt tableti pret galvassāpēm. Vai vismaz būtu apēdusi kaut ko no tā, ko man atnesa brokastīs. Pēkšņi sajutu, cik esmu ļoti izsalkusi. Kad es pēdējo reizi ēdu? Droši vien vakar. Bet nespēju neko atcerēties, vien to, ka kopā ar kādu policistu uz balkona biju izpīpējusi cigareti. Kad pajautāju, neviens neko neiebilda. Pagāja kāds laiciņš, līdz viņi izlēma, uz kura balkona es drīkstēšu iziet, un vēl kāds brīdis pagāja, līdz viņi sadabūja man cigareti, bet vispār viņiem tas likās pilnīgi okei. Lai pārstātu smēķēt slepus, bija nepieciešama vien masu slepkavība.

Bet vai es šodien biju ēdusi brokastis? Nē. Vakariņas vakar? Noteikti nē. Pusdienas? Nē, nedomāju vis.

Es piespiedu pieri loga stiklam un aizvēru acis. Vēlējos, kaut būtu pamājusi žurnālistiem, par spīti rokudzelžiem.Tad karaļa draudziņš varētu lūgt atzīt mani par nepieskaitāmu.

Tiesvedība lietā В 147 66 Prokurore u. c. pret Mariju Nūrberju

Tiesas procesa 1. nedeļa, otrdiena

8.

Visi tiesu procesi norit pēc viena un tā paša parauga. Ir noteikts, kurš runās un kādā secībā tas notiks. Sanders man to izskaidroja. Es klausījos vērīgi. Negribēju tikt pārsteigta, gribēju būt gatava visam.

Otrajā dienā, kad mēs satiekamies telpā, pie kuras durvīm bija jābūt rakstītam “slepkava”, nav pat pusdesmit no rīta, taču kāds no Sander & Laestadius jau ir atnesis pusdienas no Estermalmes tirgus. Ēdiens ir auksts, bet tik un tā izskatās apmēram miljons reižu labāk nekā jebkas, ko esmu ēdusi pēdējos deviņus mēnešus. Uz galda blakus kafijas termosam un bļodiņām ar kafijas krējumu un cukuru guļ piparmētru konfekšu kaudze. Kopš brokastīm pagājušas tikai divas stundas, bet es ēdu šokolādi un rullēju spīdīgos papīriņus mazās bumbiņās, tās es lieku citu uz citas, būvējot minipiramīdu. Es nejautāju, vai vēl kāds nevēlas šokolādi, toties palūdzu atļauju uzsmēķēt. Sanders lūdz mani “atturēties” (Sanderam tipisks vārds), jo mums nav iespējams iziet no šīs telpas tā, lai mūs ncielenktu žurnālisti, turklāt tas ir “problemātiski no drošības viedokļa”.

Ferdinanda pajautā, vai cigaretes vietā es negribu zelējamo tabaku. Protams, ka Ferdinanda zelē. Droši vien arī paduses viņa neskuj. Arī pāris apsardzes sievietes cietumā šķiet pārliecinātas par to, ka zelējamā tabaka un kupls ķermeņa apmatojums ir vēl viens solis pareizajā virzienā cīņā par sieviešu tiesībām. Un ka neliela sviedru smarža ir dabīga skaistuma zīme. Ferdinanda man atgādina viņas, tikai izglītotākā variantā. Neesmu pārsteigta, ka Ferdinandas sniegtajā kārbiņā ir beramā, nevis fasētā tabaka.

“Nē, paldies,” es saku. Pēdējo deviņu mēnešu laikā esmu saņēmusi no sievietēm tik daudz zelējamās tabakas piedāvājumu, cik vairums cilvēku nesaņem visas dzīves laikā.

“Vai tad tu nezini, ka smēķēšana ir kaitīga?” Pankūka iešņāc man tieši ausī. “Та var draudēt ar priekšlaicīgu nāvi.”

Nespēju saprast, vai viņš to domājis kā joku.

Katrā ziņā prokurore šodien runās par manu nāvi. Par to, ka man būtu jābūt mirušai.

Viņas uzstādījums ir šāds: mēs ar Sebastianu nolēmām atriebties tiem, kuri bija mūs nodevuši. Mēs aizbraucām uz skolu ar spridzekļiem vienā un ieročiem otrā somā, lai nogalinātu tik daudzus, cik vien iespējams. Nogalināšana beidzās līdz ar Sebastiana nāvi. Arī man bija jābut mirušai, taču es neesmu, lai gan tieši tā būtu jāizskatās šaušanām skolā - vismaz tā tās mēdz izskatīties. Viens vai vairāki jukušie nolemj atriebties saviem skolasbiedriem, mežonīgi šauj uz visām pusēm, līdz vairs nespēj vai ierodas policija, un tad viņi pabeidz to visu, nošaudami viens otru, izdarīdami pašnāvību vai parūpēdamies, lai viņus nogalina policija. Ja vien pēdējā brīdī nenobīstas, zināms. Tikai gļēvuļi paliek dzīvi. Un šeit es sēžu, dzīvāka par dzīvu, Stokholmas apgabaltiesā, telpā pie tiesas zāles nr. 1. Zaķpastala, nekā citādi prokurores teikto nav iespējams interpretēt.

Uz Pankūkas komentāriem neko neatbildu. Apsargs atver durvis un paziņo, ka mēs drīkstam iet iekšā. Kamēr Sanders savāc savas lietas, es vēl pēdējo reizi atjaunoju staniola bumbiņu piramīdu. Ferdinanda man pajautā, jau atkal, vai es negribu zelējamo tabaku. Es papurinu galvu. Droši vien izskatās, ka man briesmīgi gribas uzsmēķēt.

“Nikotīna košļene!” viņa tad iesaucas, priecīga, viņai prātā ir ienācis lielisks risinājums. Ferdinanda pat paspēj sākt rakņāties savā bezveidīgajā rokassomiņā, pirms Sanders noklakšķina mēli. Sanders nekad mūžā nepieļaus, ka es košļāju gumiju tiesas sēdes laikā. Mēs ieejam iekšā un apsēžamies.

Sauc-mani-par-Lēnu gludie vaigi ir viegli rozā. Varbūt viņa dienu sākusi, uz tiesas nama kāpnēm noturot preses konferenci, šodien ir jauks laiciņš, saulains un dzestrs. Varu saderēt, ka viņai brīnišķīgi ietu pie sirds brīvdabas preses konference uz tiesu nama kāpnēm. Ārkārtīgi Svarīga Persona kādā Ārkārtīgi Aizraujošā Filmā. Vai varbūt viņa nākusi uz šejieni kājām, jo ikdienā ir ļoti svarīgi pietiekami izkustēties? Ja man būtu jāmin, es teiktu, ka Lēna Pčšsone lifta vietā izvēlas kāpnes un uzskata, ka tāpēc darbā kafijas pārtraukumā var atļauties apēst divas dāņu smalkmaizītes vai saldo marcipāna rullīti atsevišķā iepakojumā, katru dienu. Sauc-mani-par-Lēnu izskatās arī pēc tādas, kas pērk valsts obligācijas un papildu pensijas apdrošināšanu un ir izstudējusi jurisprudenci, neņemot studiju kredītu (jo parāds nav brālis!). Man nav pat jāpiepūlas, lai iztēlotos, kā izskatās viņas miteklī (rindu mājā): priedes koka apšuvums dzīvojamajā istabā, sapņu ķērāji virs bērnu gultām, Zviedrijas lielākā māla vardīšu kolekcija sekcijā aiz stikla, un tagad ir viņas kārta runāt. Es ienīstu galveno prokurori Lēnu Pēšsoni.

Pēc deviņiem mēnešiem, lēruma avīžrakstu un TV raidījumu, kur visi bija drīkstējuši izteikties, patiešām pilnīgi visi, izņemot mani; visi, izņemot mani, bija drīkstējuši raudāt labākajā raidlaikā, visi, izņemot mani, bija varējuši noturēt preses konferences uz jebkurām nolādētajām kāpnēm pēc brīvas izvēles, kamēr manam advokātam un manai ģimenei bija uzlikts pienākums klusēt. Un tagad -kā skāba krējuma piciņa uz dioksīna pārpilna laša - ir prokurores kārta runāt. Tagad viņa pastāstīs stāstu par masu slepkavu, kurai bija jānošaujas, taču viņa neuzdrīkstējās; par gļēvuli, kura nevēlas atbildēt par sekām, kura domā, ka var tikt cauri sveikā. Par mani.

Sanders var skaidrot līdz aizsmakumam, es vienalga nesaprotu, kāpēc viņai ļauj runāt pirmajai. Prokurore runās par mani visādus sūdus vismaz vienu dienu, varbūt divas. Vēlāk, pēc tam, kad būs ļauts runāt mums, atkal pienāks viņas kārta. Tad viņa aicinās lieciniekus, citu pēc cita, un tiem visiem ir kas kopīgs: viņi visi kā viens ir pārliecināti, ka es esmu briesmone.

Šodien - un es nezinu, cik citu dienu vēl - ir galvenās prokurores Lēnas Pēšsones diena. Pilnīgi un galīgi viņas. Mamma ir tik bāla, it kā viņas seja būtu noziesta ar balta smiņķa kārtu, tēta piere spīd. Sanders ir totāli relaksēts, tikpat labi viņš varētu sēdēt savā viesistabā un sarunāties ar uzaicinātajiem ciemiņiem. Taču es neesmu šīs kokteiļpārtijas lūgto viesu vidū. Es uzšķērsta guļu uz svētku galda. Es esmu tā, kuru ēdīs, mani viņi sadalīs ar kūku lāpstiņu.

Mēs klausīsimies. Un pēc tam mēs skatīsimies uz fotogrāfijām, zīmējumiem, ieročiem, protokoliem. Mēs lasīsim manus epastus. Manas īsziņas. Manus feisbuka ierakstus. Mēs pārskatīsim, kam es esmu zvanījusi un cik ilgi mēs esam runājuši. Mēs runāsim par to, kas atrodams manā datorā un manā skolas skapītī. Mēs pat izlasīsim piezīmi, kuru es biju pierakstījusi uz kādas mācību grāmatas iekšējā vāka, citātu no dzejoļa “kad nav vairs nekā gaidāma, kad nav vairs nekā nesama”, tas, pēc prokurores domām, norādot uz alkām pēc nāves. Nākamnedēļ Lēna Pēšsone aicinās lieciniekus. Viņi stāstīs, stāstīs “visu”. Ja Sauc-mani-par-Lēnu būtu teikšana, manu netīro veļu pasniegtu tālāk pa zāli, lai katrs varētu to paostīt.

Mani ielaiž kā pēdējo. Es apsēžos savā vietā un stingi skatos galdā. Nav nekādas iespējas brīdi parunāt ar mammu un tēti, paldies dievam. Viņi nevar mani apskaut, pieskarties man, sakārtot manus matus. Pankūkām patiktu, ja viņi to drīkstētu, jo žurnālisti vēro katru manu kustību, un Pankūkām nav nekādu iebildumu pret to, ka žurnālisti blenž, ja vien viņš ir noteicējs pār to, ko viņi ierauga. Viņš būtu sajūsmā, ja mamma drīkstētu man no sejas atbīdīt matu šķipsnu un aizlikt to aiz auss.

Viņa tā ir darījusi, cik vien varu atcerēties. Ja kāds būtu nofotografējis katru reizi, kad viņa tā darīja - rādītājpirksts un īkšķis, mati aiz auss sanāktu viena no tām fotogrāfiju sērijām, kādas var atrast jūtūbā. Viens un tas pats motīvs, fotografēts trīsdesmit gadus, kūstošu ledāju video vai jauna meitene, kas divu gadu laikā no īstas skaistules pārvēršas bezzobainā, vecā tantē, jo lieto kristāla metu. Lērums statisku attēlu milzīgā ātrumā cits pēc cita: Majai atglauž matus. Īsus, pūkainus mazuļa matus, garākus lokainus meitenes matus, poniju, kuru es pati nogriezu todien, kad bērnudārzā uzņēma grupas fotogrāfiju, kad es nokrāsoju šķipsnas, neprasot mammai atļauju, kad es lūdzu viņu sasprogot man matus uz iesvētībām. Ar Jāņu vainagu. Lūcijas spīduļi. Bizes, no kurām pazudušas matu gumijas. Nenormāli gari mati, mazgāti ar cietuma šampūnu un vienpadsmit mēnešus neapgriezti.

Žurnālisti blenztu ne pa jokam, ja mamma mani apmīļotu. Pankūka aiz laimes burtiski apčurātos. Es palieku sēžam savā vietā un skatos tukšumā.

Kad Lēna Pēšsone ieslēdz mikrofonu, skaļruņos nosprakšķ.

“Esiet sveicināti,” konstatē priekšsēdētājs, un viņam izdodas izklausīties tā, it kā viņš atvainotos. Tad viņš dod vārdu prokurorei. Viņas vaigi joprojām ir rozīgi.

“Apsūdzētās rīcība dienās un stundās pirms slepkavības padarījusi viņu vainīgu kūdīšanā uz slepkavību...” Viņa lasa no saviem papīriem, “...tā kā viņas rīcība pamudinājusi Scbastianu Fāgermanu

JJ

UZ...

Kāpēc viņa lasa no papīra? Vai tai vecenei tiešām ir tik grūti atcerēties, par ko viņa mani apsūdz? Vai ir iespējams būt galvenajai prokurorei un vienlaikus stulbai?

“Pirmā slepkavība bija pirmais solis Nūrberjas un Fāgermana kopīgajos plānos tajā pašā rītā veikt uzbrukumu Jūšholmas vidusskolā, 412. kabinetā.”Tagad viņa papīrus noliek malā. Viņa pat noņem lasāmās brilles. “Es izklāstīšu, kādā veidā apsūdzētā ir aktīvi piedalījusies kā nozieguma sagatavošanā, tā arī īstenošanā,” viņa turpina.

“Mums dos vārdu pēdējiem. Tā ir priekšrocība,” teica Ferdinanda. Viņa kļūdās, zināms.Tad, kad prokurore būs beigusi, neviens vairs nejaudās klausīties. Neviens negribēs pat paskatīties uz mani, kur nu vēl ļaut man stāstīt. Bet ko es tur varu darīt? Neko.

Nav nekādas nozīmes, ko mēs stāstīsim, neviens nesapratīs, ko es gribu pateikt, neviens nepiekritīs tam, ka mēs visi spēlējām to pašu spēli, tikai dažādās lomās. Sanders izstāstīs manu lietas pusi. Bet būs jau par vēlu, tiesa jau būs izlēmusi.

Prokurore turpina malt, ka mēs bijām kopā - Sebastians un es. Ka viņš bija mans puisis. Prokurore uzskata, ka es esot tik ļoti mīlējusi Sebastianu, ka tas esot kļuvis svarīgāk par visu citu. Es esot bijusi gatava darīt jebko viņa dēļ, mūsu mīlestības dēļ.

Lēna Pēšsone turpina stāstīt, kā viņa pierādīs, ka viņai ir taisnība. “Es izsaukšu sekojošos lieciniekus...’’“Nopratināšana...”bla-blabla... “Pierādījumi...” blabla.

Ferdinanda tēlo līdzjūtīgo, sāniski uzmet man skatienu. Izbeidz blenzt. Pankūka samaina vietām divas mapes. Sēdi mierīgi.

Es prātoju, kāpēc viņi vispār ir šeit. No viņiem nav nekādas jēgas. Nabaga Ferdinanda, viņas uzdevums bija kalpot par pierādījumu, ka es neienīstu krāsainos cilvēkus, reiz es nenocietos un pajautāju, ko viņa domā par manis aizstāvēšanu. Viņa kļuva tik briesmīgi nervoza, ka man likās - tūlīt apčurāsies. Tas esot “unikāls gadījums”, viņa izstomīja. Viņa esot “pagodināta par izrādīto uzticību” un “cerot, ka varēs palīdzēt ar savu pieredzi”.

Kas par nepārspējamu muldēšanu. Ferdinanda ienīst visu, kas saistīts ar mani un manu tiesas procesu. Viņa ienīst to, ka ir acīmredzams - viņai nav pietiekami lielas pieredzes, lai būtu mana advokāte, tomēr viņai jāsēž šeit, šajā tiesas zālē. Viņa ienīst faktu, ka “piestāv” manai lietai, jo tas nozīmē, ka viņai jādara viss, kas viņas spēkos - visu žurnālistu un skaudīgo kolēģu priekšā -, lai pēc San-dera ieceres izskatītos kā musulmaniete no priekšpilsētas, lai gan ir dzimusi Sundsvallā un kristīta Zviedrijas baznīcā. Ir acīmredzams, ka vienīgais, kas viņai šajā tiesas procesā patīk - lai gan viņa nekad to neatzītu - ir tas, ka mēs zaudēsim.

Lēna Pēšsone turpina.

“Saskaņā ar tiesu medicīnas ekspertīzes atzinumu, skatīt pielikumus 19 un 20, Amandas Stīnas nāvi izraisījuši pirmie divi šāvieni, kurus apsūdzētā Marija Nūrberja raidījusi no Ieroča nr. 2. Dažas sekundes vēlāk apsūdzētā vēlreiz izšauj ar Ieroci nr. 2. Šie trīs šāvieni, saskaņā ar tiesu medicīnas ekspertīzes atzinumu, skatīt pielikumus 17 līdz 18, izraisa Sebastiana Fāgermana nāvi.”

Mēs “piekrītam šai noziedzīgā nodarījuma apraksta daļai”. Tas nozīmē, ka tā ir taisnība. Es viņus nogalināju. Es nogalināju Amandu. Es nogalināju Sebastianu. Un tas nebija mīlestības dēļ. Mēs varam par to teikt, ko vien gribam, es to tik un tā izdarīju.

Tiesas procesa 1. nedcļa, otrdiena

9.

Es nekad nebūtu uz to saderējusi, bet galvenajai prokurorei Lēnai Pēšsonei, par spīti visam, izdodas savu ievadu pabeigt pirms pusdienu pārtraukuma. Pēc pusdienām (Ferdinanda pirms tam bija aizskrējusi tās uzsildīt) prokurore sāk iepazīstināt tiesu ar rakstiskajiem pierādījumiem. To ir apmēram miljards - dažādi autopsijas protokoli, akti un policijas ziņojumi, un dīvainas kartes, vēl protokoli, laboratoriju rezultāti, izvilkumi un atzinumi, un es vairs nespēju tam visam izsekot, kļūst aizvien vieglāk un vieglāk neklausīties, Lēna Pēšsone lasa skaļi, Lēna Pēšsonc lasa no piezīmēm, Lēnas Pēšsones balss ir raudulīga, uz beigām gandrīz aizsmakusi, Lēnai Pēšsonei vajadzētu noklepoties, bet viņa to nedara.

Pats apsūdzības raksts ir tikai vienpadsmit lappušu garš, bet prokurore kladzina tā, it kā vienpadsmit vietā būtu kā minumums vienpadsmit tūkstoši. Tāds apjoms ir visai lietai, vismaz tad, ja pieskaita visus izmeklēšanas materiālus.

Visu dienu man neļauj pateikt ne vārda, bet arī braukt prom es nedrīkstu. Man ir jābūt šeit, jāpacieš. Es mēģinu neklausīties neglī-tenē Lēnā.

Viņa nolasa vairākas mūsu īsziņas. Kuras es biju sūtījusi Amandai, Sebastianam un Samiram. Kuras es biju saņēmusi no Sebas-tiana un Amandas. Un Samira, protams. Vienlaikus viņa mūsu saraksti demonstrē uz lielā ekrāna, lai visi varētu lasīt līdzi. Viņa ir traki apmierināta ar veidu, kā viņa to visu salikusi kopā. Peda-

g°ģva-

Atceros, Amanda man rādīja vēstuli, kuru viņas vecmamma bija uzrakstījusi pirms nāves. Tajā bija norādījumi, kādās drēbēs vecmamma gribēja gulēt zārkā un kāda mūzika jāatskaņo baznīcā. Tas bija kaut kāds klasisks gabals, kuru bija jādzied vienam īpašam

kvartetam. Mēs ar Amandu nebijām neko dzirdējušas nedz par to gabalu, nedz kvartetu. Bet Amanda stāstīja, ka radušies sarežģījumi, proti, bija nomirusi vecmammas labākā draudzene un viņas bērēs tika atskaņota tieši tā pati dziesma, tāpēc vecmamma bija spiesta izdomāt kaut ko citu, jo negribēja izskatīties pēc tādas, kurai trūkst pašai savu ideju. Bez šaubām, vecmamma būtu mirusi, kad to gabalu atskaņotu. Draudzene arī jau bija mirusi. Tomēr Amandas vecmammai bija svarīgi neizskatīties pēc pakaļdarinātājas.

Tas ir tik neizprotami - ka visi nāvē grib būt oriģināli, unikāli. Nedrīkst dziedāti diena drūma, melna kā vienkāršam atlaižu medniekam, tam jābūt kam īpašam un neaizmirstamam. Lai izvairītos no riska doties mūžības takās banalitātes pavadībā, kādam nelaimīgajam, strinkšķinot ģitāru, jādzied Tears in Heaven. Tieši tāpat kā visās citās “personīgajās” bērēs.

Cilvēki pat nāvē ir nožēlojami, nevis unikāli.

Tagad Amanda ir mirusi. Amanda, Sebastians, visi pārējie. Ne uz vienām bērēm es netiku. Tas, ka man nedeva atļauju, nebija lielākais šķērslis, protams. Tomēr es gribēju zināt, kad tās notika, un Sanders man pateica. Vienīgās, par kurām viņš man neko nemācēja pateikt, bija Sebastiana bēres, jo tās tika organizētas slepenībā.

Es prātoju, vai Sebastians kādam bija stāstījis, kādas bēres viņš vēlētos. Droši vien ne. Viņš runāja tikai par nāvi, ne par to, kas tai sekos. Turpretī Amandai varētu būt bijis milzums ideju par to, kādām būtu jābūt atvadām no viņas. Bet kāpēc lai viņa kaut ko tādu plānotu?

Sebastiana bēru organizēšana droši vien bija izaicinājums. Nevarēja taču izsūtīt ielūgumus vai ielikt sludinājumu laikrakstā. Ziedu vietā lūdzam ziedot. Ārsti bez robežām.

Bet kaut ko taču viņi noorganizēja, ne? Klusībā, ceremoniju tikai pašiem tuvākajiem, kuri nu tie varēja būt, ņemot vērā, ka nedz es, nedz viņa tēvs ierasties nevarējām. Prātoju, kādu mūziku viņi atskaņoja. Vai tā bija kāda no Sebastiana tēva mīļākajām dziesmām? Tas viņš klausījās visbiežāk. Preacher takes the school. One boy brakes a rule. Silly boy blue, silly boy blue. Prātoju, kā viņu apģērba. Pārējie droši vien tika apglabāti viņu “mīļākajā tēkrcklā”, es pieņemu. Jo “visiem” mirušajiem jauniešiem taču ir savs mīļākais tēkrekls.

Man šķiet, ka viņi Sebastianu ieģērba uzvalkā. Droši vien aizsūtīja Majlīsu to nopirkt. Dārgu, neuzkrītošā krāsā, piemērotu masu slepkavas kremēšanai.

Ja man būtu jāmin, es teiktu, ka bēru ceremoniju vadīja mācītājs un apbedīšana notika tūlīt pēc tam, vai varbūt Sebastiana brālis izkaisīja viņa pelnus vējā, virs kādas slepenas jūras, lai nebūtu jāliek kapakmens, kurš varētu tikt apgānīts un nokļūt laikrakstos.

Prātoju, vai tur bija Sebastiana mamma, atsaukta no atkarīgo rehabilitācijas klīnikas Šveicē vai labdarības projekta Āfrikā, vai kādas citas vietas, kurā viņa pavadījusi laiku, kamēr viņas dēlam kļuva aizvien sliktāk.

Es spēju viņu iztēloties: gigantiskas saulesbrilles, tik ļoti noskūta, novaksēta un nolāzerota, ka āda kļuvusi spoža un caurspīdīga kā medūza. Varbūt ar sarkanīgi oranžu peoniju, ko nolikt uz zārka vāka? Viņa nekādā gadījumā neierastos ar rozēm, rozes bērēs ir pārāk banālas, savukārt brilles, kas liek vecenēm izskatīties pēc līķmu-šām, dīvainā kārtā tiek uzskatītas par elegantām.

Kad galvenā prokurore Lēna Pēšsone rāda klases telpas fotogrāfijas, es dzirdu, kā tētis trinas savā sēdvietā, man viņš nav jāredz, lai zinātu, ka tas ir viņš, kuram grūti nosēdēt mierīgi. Bet, kad viņa demonstrē drošības kameni uzfilmēto no Sebastiana mājas piebraucamā ceļa, kadrus, kuros redzams, kā es iznesu somu no viņa mājas, ielieku to viņa mašīnā un apsēžos blakus Sebastianam priekšējā pasažieru sēdeklī, zālē valda kapa klusums. Izskatās, ka soma man liekas smaga. (Tā bija smaga.) Pēc tam viņi to atrada manā skapītī. Bet bumba tā arī neuzsprāga, tā neatbilda standartam, kā teica eksperti, kurus Lēna Pēšsone necitē, jo šie izteikumi neiederas viņas veidotajā priekšstatā par mums kā diviem briesmoņiem ar neierobežotiem resursiem.

Es tā ari nepateicu atā Līnai torīt, kad pēdējo reizi izgāju no mājas. Viņa vēl gulēja. Laikam viņai bija vēlais rīts. Tagad gribētos, kaut es tomēr būtu iegājusi un paskatījusies uz viņu, man patīk skatīties uz Līnu, kad viņa guļ (vienmēr uz vēdera, dūrītēs savilktām rokām uz spilvena). Esmu mēģinājusi atminēties, kad es viņu redzēju pēdējo reizi, par ko mēs runājām, kas viņai bija mugurā, kā viņa izskatījās, taču nevaru atcerēties.

Tētis noteikti ir paņēmis trīs nedēļu atvaļinājumu, lai varētu būt klāt tiesas sēdēs, es prātoju, vai viņam telefons jāatstāj pie drošības kontroles, un es prātoju, ko dara Līna, kamēr vecāki ir šeit. Vai viņa ir pie vectēva? Prātoju, ko vectēvs par šo visu saka. Vai viņš runā ar Līnu - par to, kur es esmu? Kad mammas mamma vēl bija dzīva, viņu attiecības balstījās uz to, ka vectēvs kaut ko pastāstīja un vecāmamma uzdeva lērumu papildjautājumu, lai vectēvs varētu visu izskaidrot sīki un smalki. Ne tāpēc, ka viņa gribētu vai viņai vajadzētu zināt vairāk, lai saprastu, bet tāpēc, ka vectēvam patika visu izskaidrot. Viņš ļoti novecoja, kad vecāmamma nomira, jau bērēs kaut kas bija noticis ar viņa stāju. Tagad viņš ir večuks (asarojošas acis un pietūkuši ceļgali), viņš nedodas garās pastaigās ar no pavadas atlaistiem suņiem, ar plašu žestu nerāda uz augiem, kuru sugu tev būtu jāspēj nosaukt. Es nezinu, vai vectēvs var atbildēt uz jautājumiem par mani. Es nezinu, vai Līna uzdrīkstas jautāt.

Pēc Līnas es ilgojos vairāk nekā pēc jebkā cita. Sapņos es redzu, kā viņa savu mazo plaukstu, kas ir viegla kā bērza lapiņa, uzliek manai rokai un grib zināt, kāpēc. Es nezinu, gribu atbildēt. Bet nav tāda jautājuma, ko Līna man varētu uzdot un uz kuru es varētu atbildēt.

Es viņu vairs nekad nesatikšu.

»

Kamēr Sauc-mani-par-Lēnu Lēna Pēšsone runā, man skaustā iemetas krampis no pūlēm turēt galvu taisni. Kad viņa atstāsta, ko mēs ar Scbastianu rakstījām viens otram tonakt, kad bija tāda sajūta, it kā tikko būtu beidzies atomkarš, es gribu kliegt.

Ja! Es dzirdu, ko tu saki, nolādētā pedagoģiskā vecene. Turi muti.

Tagad viņa atkal lasa no lapas.

“Prokurore pieprasa sodu par noziegumiem saskaņā ar sekojošo...’’Un tad viņa sāk uzskaitīt: “kūdīšana uz slepkavību...’’blabla... “slepkavība pastiprinošos apstākļos vai slepkavība, vai novešana līdz slepkavībai...” Blablabla. Blablabla. Viņa uzskaita visu, par ko mani notiesās, tas velkas mazākais piecpadsmit minūtes, tā vismaz šķiet.

Domāju, ka Sebastiana bēres bija visai neparastas. Amandas bērēs atskaņoja - tas ir simtprocentīgi droši - Tears in Heaven.

Izmeklēšanas cietums, pirmās dienas

10.

Kad es pašu pirmo reizi satiku Sanderu, bija pagājusi tikai apmēram stunda, kopš biju ievietota izmeklēšanas cietumā. Man bija dažas minūtes jāpagaida apmeklētāju telpā, pirms viņš ienāca. Es sēdēju uz viena no četriem pieaugušo krēsliem un stingi skatījos uz rotaļu stūrīti. Tur stāvēja miniatūrs galdiņš, salūzuši leļļu ratiņi, kafijas servīze no plastmasas un dažas nodriskātas grāmatas, tādas kā Protams, Lota māk gandrīz visu! vai Mūmamma un Vārna. Līna nevienu reizi nav bijusi mani apciemot. Cietuma rotaļlietas viņai tika aiztaupītas.

Ikreiz, satiekoties ar Sanderu, mēs sarokojamies, arī pirmajā reizē. Tajā pirmajā dienā bija sajūta, it kā viņš būtu mans viesis, bet es nezinātu, ar ko viņu pacienāt. Es ielēju glāzē ūdeni un pasniedzu viņam, man drebēja rokas, tomēr nekas neizšļakstījās.

Kad satikāmies pirmo reizi, lielākoties runāja viņš. Viņš jautāja “kā es raugos uz apsūdzībām”. Bet es nezināju, kādas bija šīs apsūdzības. Policisti noteikti bija tās nosaukuši, bet tajā brīdī es nespēju atcerēties, vai viņi tiešām bija to darījuši.

“Tu tiec turēta aizdomās par līdzdalību...” Viņš izklausījās pārsteigts, kad saprata, cik es esmu apjukusi. Mēģināju paskaidrot, bet neko sakarīgu nejaudāju pateikt.

Sanders pamāja un teica, lai mēģinu neko nesasteigt, ka viss noskaidrosies “dienas gaitā” vai “pakāpeniski”, ka sākumā mums droši vien būtu jānoklausās, kas sakāms policijai.

“Pret tevi vērstas pamatotas aizdomas par slepkavību,” viņš vēlāk sacīja, pavisam normālā balsī, “taču aizdomu pakāpe šīs dienas laikā, visticamākais, tiks paaugstināta,” viņš paskaidroja. It kā tas man palīdzētu visu saprast labāk.

Tieši pirms došanās prom viņš iedeva man somu ar drēbēm, manis pašas drēbēm. Viņš aizbraucis tām pakaļ, vai varbūt mamma

tās atvedusi. Tas šķita praktiski man negaidītā veidā. Es nepaspēju sākt raudāt, pirms viņš nebija aizgājis.

Kad atgriezos savā istabā, mani tur gaidīja paplāte ar atdzisušu ēdienu. Somu es noliku uz kameras grīdas, neko neēdu, atteicos, kad kāds piedāvāja uzsildīt šķīvja saturu, tikai apgūlos uz muguras gultā un stingi vēros griestos, nezinu, cik pusstundu (viņi pārbaudīja mani reizi pusstundā, jo vēl aizvien uzskatīja, ka vēlos padarīt sev galu), pēc tam viņi ienāca un teica, ka mani nopratinās. Bija atgriezusies Frizūra, tā pati, kura bija bijusi ātrajā palīdzībā un slimnīcā. Kopā ar viņu bija vēl viens policists, kuru pirms tam nebiju redzējusi. Arī Sanders tur bija, protams. Viņš arī bija atgriezies.Tagad viņam līdzi bija Ferdinanda. Viņa stādījās priekšā ar sasvīdušām plaukstām un sausām lūpām. “Ēvina”, tā viņu sauca (bez uzvārda). Frizūra bija pārģērbusies, arī šīs drēbes izskatījās mazgātas nepareizā temperatūrā. Viņi mani gaidīja īpašā nopratināšanas telpā.

Man ļāva izlasīt visu nopratināšanu protokolus, lai gan pēc tā nebija nekādas vajadzības, jo es tās atceros visos sīkumos. Visas šīs dienas un mēnešus, kad nepameta sajūta, ka es tikai māju vai purinu galvu, varbūt toreiz neko nesapratu, bet tagad es atceros visu.

Jauniešu izmeklēšanas cietuma nopratināšanas telpa atradās tajā pašā ēkā, kur “mana istaba”, pat stāvs bija tas pats. Logiem bija matēts stikls. Caur tiem neko nevarēja saskatīt, ārā bija tikai bezvārda krāsu un toņu dūmaka. Zviedrijas novembra vakara dažādās ēnas? Vai varbūt nakts? Taču bija gandrīz jūnijs. Atceros, ka nodomāju: Kāpēc nav redzama saule? Vai tiešām cilvēkus drīkst pratināt nakts vidū? Es pajautāju, cik ir pulkstenis.

“Vai tu esi izsalkusi?” gribēja zināt Frizūras kolēģis. Viņi nepārtraukti kladzina par ēdienu. Ēst-ēst-ēst. Zviedrijas noziedznieki lielākoties droši vien bija vieni vienīgi bulimiki. Es papurināju galvu.

Pulkstenis bija pieci, teica Frizūras kolēģis. Pieci no rīta?es prātoju, taču vairs nejautāju. Jebkurā gadījumā ārā bija jābūt gaišam. Vēl taču joprojām bija vasara?

“Kad mēs būsim beiguši, tevi gaidīs vakariņas,” viņš turpināja. Vakars, tātad. Es nebiju izsalkusi. Nespēju iztēloties, ka es kaut kad atkal spēšu ēst.

Man bija jāsēž tādā kā atzveltnes krēslā. Sanders un Ferdinanda kopā ar Frizūras kolēģi sēdēja man blakus, uz parastiem krēsliem pie parasta galda. Jaunajam policistam mugurā bija nevis formas tērps, bet kaut kas pidžamveidīgs, laikam negludinātas uzvalka bikses. Viņš stādījās priekšā, un es uzreiz aizmirsu viņa vārdu. Vai viņš iepriekšējā dienā bija bijis slimnīcā? Nevarēju atcerēties. Bet vai man viņš nebūtu jāatceras? l ie mati acīmredzami nebija ķemmēti kopš pamošanās brīža apmēram pirms nedēļas un vismaz teorētiski bija neaizmirstami. Viņa kremšļošanās iegravējās smadzeņu garozā katram, kurš bija spiests to dzirdēt. Kāds smirdēja pēc vakardienas cigaretēm, droši vien viņš. Es pārjautāju, kā viņu sauc, un viņš vēlreiz izkremšļoja savu vārdu. Es jau atkal to nesaklausīju. Tam nav nekādas nozīmes, nodomāju un pamāju.

Nopratināšana tiks filmēta, informēja Frizūra. Viņa norādīja uz kameru virs durvīm un uz vēl vienu tieši tai pretī. Viņa izklausījās mundrāka par savu kolēģi un acīmredzot, par spīti savām benzīntanka džinsenēm, bija kaut kāda izmeklēšanas priekšniece. Es pamāju arī viņai, mirklī, kad atradu sakaltušu puņķi, kas bija ielipināts spraugā starp krēsla sānu un sēdekli. Krēslā nebija iespējams normāli sēdēt. Es nespēju aptvert, kāpēc viņi gribēja, lai es atrastos pusguļus, es negribēju atlaisties, tad man bija grūti elpot, bet es nezināju, kā lai to pasaku, tāpēc atlaidos tik un tā, sajutu, kā man parādās dubultzods un apsēdos atkal taisni, es biju spiesta sēdēt iesānis, lai neslīdētu uz leju.

Frizūra uzrunāja mani vārdā. Bieži. Maja. Pēc tclcmārketinga labākajiem paraugiem.

“Sveika, Maja. Vai tu esi mainījusi savu nostāju jautājumā par vainu, Maja? Nē? Maja?”

Brīžiem viņa centās izklausīties līdzjūtīga. Tad viņa runāja pa-

rādi-uz-lelles-kur-vinš-tevi-aiztika tonī.

>

“Maja. Vai tu vari man pastāstīt... paskaidrot, kā tu šajā iekūlies, Maja? Kā tu domā, kāpēc tu esi šeit, Maja? Es ceru, ka tu saproti, Maja, ka mums bija...”

Un tad atgriezās telemārketinga balss.

“Kā tu jūties, Maja? Vai tu vēlies padzerties, Maja? Kā tev liekas, vai mēs varētu tagad sākt, Maja? Kā tev liekas, vai tu varētu... Maja... Maja?”

Es dažas reizes papurināju galvu. Ja viņa izskatījās apmulsusi, es pamāju, un viņa atsāka runāt. Frizūra paņēma baltu papīra lapu un strupu parasto zīmuli. To es galīgi nesapratu. Man kaut kas ar tiem bija jādara? Jāpieraksta atbildes? Vai viņa domāja, ka esmu kurlmēma?

Es neko nedarīju, un Frizūra sāka uz papīra kaut ko zīmēt. Skici. Vispirms liels četrstūris, klase, pēc tam nelieli četrstūri tajā, katedra un soli. Viņa iezīmēja logus un durvis, kas veda uz gaiteni. Zīmējot uzdeva dažus jautājumus. Taču pēc brīža pārstāja izjautāt par klases telpu. Pāris reizes mēģināja piedabūt mani runāt par to, ko es darīju pirms tam. Ko tu ēdi brokastis, Maja? Kā tu tiki līdz skolai, Maja?

Vai mani aizveda mamma? Papurināju galvu. Vai es uz skolu braucu ar autobusu? Papurināju galvu. Vai es braucu ar Sebastianu? Pamāju. Šie jautājumi bija tāda kā iesildīšanās, es pieņēmu. Runāšana par ko citu. Skriešana uz vietas. Muskuļu izstaipīšana.

Arī šo piegājienu Frizūra pēc brīža atmeta.

“Sebastians bija tavs puisis, Maja,” viņa piepeši teica, tas neizklausījās pēc jautājuma, un es nebiju tam gatava. Nezinu, kāpēc, bet biju domājusi, ka viņa šādu jautājumu neuzdos. Tas šķita pārāk banāls. Vai viņa rādīs mirušo fotogrāfijas, kā to vienmēr dara TV seriālos? Iztēlojos, ka viņa izliks līķu attēlus uz galda kā spēļu kārtis. Iezīmēs savā skicē, ievilks viņu ķermeņu kontūras. Amanda, Samirs, Sebastians, Kristers, Deniss.

Es aizvēru acis. Un tur nu viņš bija. Acis, kas redzēja man cauri. Rokas, kuras mana āda nekad neaizmirsīs. Viņa ķermenis, viņš viss, viss raupjais un maigais, cietais un asais, smarža, tas, kādu es viņu jutu, kad viņš iespiedās manī, viņa ķermeņa smagums. Visvairāk tas. Viņa ķermenis uz mana. Līdz pat brīdim, kad viņi klasē mani savāca. Noņēma viņu no manis. Aiznesa prom.

Sebastians, es piespiedu sevi domāt. Viņa grib, lai es runāju par Sebastianu. Neko citu.

Nē, es nodomāju. Tikai pamāj. “Mhm.” Neko nesaki.

Keep your Чес trie eye on me babe, Put your ray gun to my head, Press your space face close to mine, love.

Neko nesaki. Galvā gaudoja. Es aptvēru to ar plaukstām, lai tā nepārsprāgtu.

Sebastians mūždien klausījās sava tēva mīļāko mūziku, mūždien un vienmēr, un, kad mēs pirmoreiz skūpstījāmies (nevis bērnudārzā, bet toreiz, kad viņš mani pirmoreiz noskūpstīja pa īstam), viņš mani nosauca par Sweet Mary Jane. Toreiz es to nezināju, bet arī tā bija viena no viņa tēta mīļākajām dziesmām. Es biju uzsēdusies uz Vespas un tikko uzlikusi ķiveri. Viņš to pateica un pastiepa man kāsi, ko izņēma sev no mutes. Viņa apakšlūpa bija spīdīga no siekalām. Es papurināju galvu. Mamma un tētis droši vien stāvēja pie kāda loga un slepus skatījās uz mums, es nesapratu, kā viņš uzdrīkstējās ko tādu. Paldies, nē. Tad viņš mani noskūpstīja, paliecās uz priekšu, ar mēli pavēra manas lūpas. Atrāvies viņš iesprauda kāsi manā puspavērtajā mutē. “Maja,” viņš nočukstēja, un es dziļi ievilku, neklepoju. Viņš ļāva man trīsreiz ievilkt, iekams vēlreiz mani noskūpstīja. Sebastians mani skūpstīja, un es pīpēju zaļo pāris metru attālumā no vecākiem.

Es būtu varējusi pamāt. “Mhm.” Viņš bija mans puisis. Vai ari būtu varējusi papurināt galvu. “Viss bija beidzies.” Viņi tik un tā neko nebūtu sapratuši.

Kamēr Sebastians mani skūpstīja, kamēr viņa rokas glāstīja manu ādu, viņš mēdza man uzlikt savas austiņas, kurās skanēja viņa tēva mīļākās dziesmas. Viņš turēja mani. Nebija ar mieru mani palaist vaļā. Nebija ar mieru atlaist, nebija ar mieru ļaut man iet, nebija ar mieru.

Vai Sebastians bija mans puisis? Sis jautājums nebija pelnījis atbildi.

“Es viņam pateicu, ka vairs nespēju,” nočukstēju. Nezinu, vai viņa mani dzirdēja. “Ka tam ir jābeidzas.”

Es taču to pateicu, kad mēs gājām tajā pēdējā pastaigā ? Vai ari es to tikai nodomāju? Would you carry a razor, just in case, in case of depression?

Neatceros, vai Frizūra uz mani paskatījās, bet atminos, ka viņas balss temps palēninājās.

“Tev,” viņa iesāka. “Tev jāsaprot, ka, iekams tiek pieņemti tādi mēri, kādus mēs lietojam tavā gadījumā... tev tikko palika astoņpadsmit, vai ne?”

Es pamāju, lai gan pēc tā nebija nekādas vajadzības. Skaidrs, ka viņa zināja, cik man gadu.

“Jā, nav parasts, ka tik jaunas personas ievieto izolatorā un piemēro visus iespējamos ierobežojumus, kā mēs rīkojāmies tavā gadījumā. Tev jāsaprot, ko tas nozīmē; ja tā notiek, runa ir par ko vairāk, ne jau tikai to, ka tu esi - vai biji - kopā ar puisi, kurš kaut ko ir izdarījis... ar Sebastianu... ir vēl kas.”

Es pamāju. Sanders apsēdās taisnāk.

“Par ko tieši ir runa?” viņš gribēja zināt.

“Detalizētāk mēs tam pievērsīsimies vēlāk, kad būsim apstrādājuši mūsu rīcībā esošo materiālu. Bet mums ir zināms kas vairāk, un es varu vien aicināt tevi izstāstīt visu uzreiz, un tas ir tevis pašas labā. Esmu pārliecināta, ka tev par šo visu ir zināms vairāk, nekā esi pastāstījusi līdz šim.”

Es pamāju, automātiski, tad attapos un papurināju galvu. Sanders sēdēja kā uz adatām.

“Un mūsu pienākums ir informēt, ka tu tiec turēta aizdomās par vēl vienu noziedzīgu nodarījumu.”

Piepeši katrs vārds šķita daudz svarīgāks nekā pirms tam, pat vēl neizteikts.

“Runa ir par to, kas notika pirms tam, kad jūs ar Sebastianu aizbraucāt uz skolu. To, kas notika ar Scbastiana tēvu.” Es neko neteicu, un viņa turpināja. “Vai tev ir vajadzīgas pāris minūtes, lai apspriestos ar advokātu? Sājā vietā mēs varētu paņemt nelielu pārtraukumu.”

Es papurināju galvu.

“Vai tu gribētu brīdi parunāt ar savu advokātu, Maja?”

“Nē,” es teicu. Nē. Kāpēc man tas būtu vajadzīgs?

Un tad viņa pastāstīja, ko Sebastians bija izdarījis kādu stundu pirms tam, kad pie viņa ierados es, lai kopā brauktu uz skolu. Viņa runāja, stāstīja, jautāja. Lūpas kustējās. Viņa jautāja vēl un vēl.

Bet es neteicu neko. Nē, es tikai atvēru muti. Un tad tas izlauzās. Kliedziens. Nekas cits. Tikai kliedziens. Es nespēju apstāties.

11.

Es kliedzu, līdz kakls sāka svilt un ķermenis pārstāja funkcionēt, un trīsdesmit divas stundas pēc iznākšanas no klases es beidzot aizmigu. Bija vajadzīgs vien histērisks sabrukums, ārsts uzvalkā, šļirce rokā. Taču miegs nebija ilgs. Un, kad pamodos, man galvā kaut kas džinkstēja. Mūzikas fragmenti, teksti, kuru izcelsmi es neatcerējos.

Es neatrados tur, kur mani atveda sākumā, es nebiju “savā istabā”, es biju izolatorā. Zināms, nekad agrāk es izolatora kameru redzējusi nebiju, bet nebija nekādu šaubu, ka tieši tādā es atrados. Nepārtrauktā uzraudzība, tā to sauca. Šeit nebija pat logu, tikai piepūšamais matracis tieši uz grīdas blakus kanalizācijas trapam tualetes poda vāka izmērā. Viņi domāja, ka es grasos vemt. Visu pretējo sienu klāja nespodrs spogulis.

Es pūlējos neskatīties uz to pusi, spogulī, jo es sapratu, ka aiz tā viņi sēž un skatās uz mani, it kā es būtu zivs akvārijā. Gulēju un blenzu griestos. Gaidīju tos iebrūkam vai kļūstam mīkstus kā rūgušpiens, sadalāmies, ieplaisājam kā rētu, gaidīju, ka pa caurumu lejup pastiepsies roka, lai izvilktu mani no šejienes, augšup un prom. Bet mammai un tētim nekad neienāktu prātā neko tādu darīt. Tagad viņi no manis baidījās, es to redzēju slimnīcā, viņi bija pārbijušies līdz nāvei. Viņu meita bija slepkava, viņa šo bija pelnījusi, viņai bija jābūt mirušai, kāpēc viņa nenomira? Vai mamma un tētis ir dzīvi? Tagad es sapratu, kāpēc policisti tik dīvaini reaģēja, kad uzdevu šo jautājumu.

Patiesībā esmu no tiem, kas raud. Kino. Skatoties reklāmas ar mazuļiem vai tad, kad kāds dzied tik fantastiski labi, ka visa talantu šova žūrija kļūst mēma no pārsteiguma, pieceļas kājās, aplaudē un saka, ka tagad! tagad sākas tava jaunā dzīve! Es raudu, kad kāds izturas jauki, lai gan tas nav viņa pienākums, un es raudu, kad sadusmojos

un nespēju paskaidrot, kāpēc. Filma ar nelaimīgām beigām? Es raudu. Laimīgas beigas? Es raudu. Tāda nu es esmu. Bet tagad es neraudāju. Nebija nekā, par ko raudāt, nebija nekā, ko varētu darīt. Nelaimīgas beigas ir skumjas tikai tad, ja pastāv alternatīva, ja tās šķiet netaisnīgas. Ne tad, ja tās ir neizbēgamas. Tad raudāt nav nekādas jēgas.

Nedomāju, ka varēšu aizmigt. Domāju, ka man tur, uz tā matrača, būs jāguļ nomodā un jāgaida mūžīgi. Akvārija zivtiņa, izmesta uz sauszemes. Bet piepeši es sajutu, cik ļoti esmu nosvīdusi. Cauri slapja. Mati, stilbu iekšpuses. Man sala. Sāpēja plaukstas, cik ļoti man sala. Drebēju tik stipri, ka nespēju pakustēties. Šeit nebija segas, un drebuļi kļuva aizvien spēcīgāki. Niezēja āda. Matu saknes. Plaukstas.

Tad es tomēr paskatījos uz spoguļsienu. Te visur bija cilvēki, es to zināju. Jutu viņus kustamies tur, otrā pusē, visapkārt man, kā viņi skatījās uz mani, man neredzot. Apkārt manai stikla bļodai, kurā es peldēju, peldēju ar vēderu uz augšu. Reliģijas stundās mēs reiz runājām par kādu jukušu dāņu mākslinieku, kurš muzejā bija izstādījis zelta zivtiņas. Desmit zelta zivtiņas katru savā blenderī. Ja apmeklētāji vēlējās, viņi varēja piespiest pogu un blenderi iedarbināt. Bzzzz! Viena sekunde. Zelta zivtiņas smūtijs. Vai mani novēroja caur kamerām? Jā, protams. Vai viņiem bija jāpasaka man, ja viņi uz mani skatījās? Nē. Viņiem nebija man nekas jāprasa, pirms mani izģērba, sadūra manī adatas, iedeva zāles, kuras es nebiju lūgusi. Es neaizvēru acis. Cilvēki bija man visapkārt, man neredzami, viņi atvērs durvis, dažreiz, bieži, šad un tad, es viņus aizmirsīšu un atcerēšos un dažreiz kāds ienāks un pieskarsies man, un viņu rokas pielips man pie ādas. Bzzz.

Kā es būtu varējusi atkal iemigt? Kā neliela, balta tabletīte plastmasas glāzītē varētu likt man visu aizmirst? Šļirce? Nemūžam. Es nevarēju riskēt. Ja es aizvērtu acis, viss atgrieztos.

Policija gribēja, lai izstāstu visu no paša sākuma. Pēc tam viņi pateica, ka Klāss ir nošauts. Vispirms Sebastians bija nogalinājis viņu. Kad es torīt ierados pie Scbastiana, Klāss Fāgermans miris gulēja uz virtuves grīdas.

“Ko tu domāji par Klāšu, Maja?”

“Ko viņš tev bija nodarījis, Maja?”

“Ko tu par to domāji, Maja? Ko tu domāji, kad Klāss to izdarīja, Maja?”

“Vai vari mums pastāstīt, ko tu Sebastianam teici par viņa tēti, Maja?”

“Vai varam parunāt par to, ko tu Sebastianam uzrakstīji, kad atnāci mājās?”

Viņi jau zināja, tāpēc arī jautāja.

Viņi teica, ka mēs ar Sebastianu esot nolēmuši, ka viņa tēvam ir jāmirst. Ka pārējiem ir jāmirst.

“Kāpēc viņiem bija jāmirst, Maja?”

Viņi teica, ka mēs ar Sebastianu esot nolēmuši mirt kopā, ka tās būšot beigas, bet ka man pietrūcis drosmes. Viņi teica, ka esot tikai normāli baidīties no nāves.

“Vai tu nobijies, kad saprati, ko tas nozīmē? Tad, kad saprati, ka viss beigsies, Maja?

Es nezināju pat to, kad tas sākās. Un tagad es gulēju te, kamerā, kur mani varēja aplūkot, bet es nevarēju redzēt nevienu. Nekas vēl nebija beidzies.

Visa, ko varētu dēvēt par sākumu, sākumā mēs ar Sebastianu mēdzām uzturēties baseina telpā. Та atradās mājas kreisajā spārnā. Viesu istaba pie baseina nekad nebija aizņemta, taču lielajā divguļamajā gultā vienmēr bija tīri palagi un patīkami vēsa sajūta. Un visur bija tumbas, griestos, grīdas līmenī, katrā stūrī, baseina telpā bija vislabākā skaņa, mūzika apslāpēja baseina iekārtu kluso dūkoņu.

Visi vardi, melodijas, vispopulārākās. Viņa dziesmas. Manas. Mūsu. Tās pārņēma mūs, gulēja mums līdzās, ietina mūs.

Prātoju, ko viņi man iešļircinājuši, jo sajūta bija tāda, it kā es mēģinātu tikt nost no adatas. Galvā dūca, it kā es pagrieztu radio pogu, piecas sekundes paklausītos vienu kanālu un uzgrieztu atkal nākamo. Šņākšana starp frekvencēm, normāla skaņa, kad uziets kanāls. Baltais troksnis. Skaņa. Baltais troksnis. Skaņa.

Klāss nicināja narkomānus, tā viņš reiz teica. Tas bija tikai viens no daudzajiem iemesliem, kāpēc viņš ienīda Sebastianu.

Un , ar plaukstu vilkdama par cietuma kameras grubuļaino sienu (sajūta bija pavisam citāda, nekā pieskaroties rūgušpienam), domāju, ka tas bija sen. Pirms veselas mūžības. Vai varbūt pavisam nesen? Jā, es biju kaut ko lietojusi, iepriekšējā vakarā, jo, kad viss notika, es biju uzskrūvējusies, nervoza, apsitusies, nobijusies. Klāss bija briesmīgs, es viņu ienīdu, viņš izturējās pret mani drausmīgi, vēl drausmīgāk pret Sebastianu. Kādam bija jāpasaka Sebastianam, ka ar viņa tēvu kaut kas nebija kārtībā. Ka viņam nebija viss kārtībā ar galvu. Tāpēc es pateicu Sebastianam to, ko pateicu. Tāpēc viņš izdarīja to, ko izdarīja.

Kad piecēlos uz matrača sēdus, pamanīju, ka esmu basām kājām. Grīda zem manām pēdām bija vēsa, gandrīz mīksta. Kad mani ievietoja cietumā, slimnīcas čību vietā man iedeva kaut ko sandalēm līdzīgu, bez kurpju auklām. Bet tagad arī tās bija pazudušas. Vienu laiku elektrības vados pie Vendevēgena apļa, augšā pie PLO savrupmājas, šūpojās kopā sasietas kedas. Kaut kur es biju dzirdējusi, ka Ņujorkā kurpes, kas karājās laternas stabā, signalizējot, ka tajā vietā varot nopirkt heroīnu. Jūšholmā nebija nekādas vajadzības stāvēt ārā un salt, lai tiktu pie narkotikām. Mamma un tētis cigāru kastē bibliotēkā glabāja jau sarullētus kāšus. Tie stāvēja aizslēgtā skapītī un bija tik veci, ka es šaubījos, vai tos vispār bija iespējams smēķēt, taču viņus kairināja jau apziņa vien, ka kaut kas tāds viņiem mājās ir. Katram gadījumam. It kā viņi būtu tā tipa cilvēki. Tādi, kuriem rodas iespēja realizēt šos katram gadījumam un aiziet, un kāpēc ne. Prātoju, vai policija atrada kāšus, kad pārmeklēja mūsu māju, vai ari mamma bija paspējusi tos izmest? Varbūt viņi teica, ka tie ir mani? Es labāk smēķētu trušu spiras, nekā lietotu mammas un tēta nožēlojamos slepenos krājumus.

Es apgūlos uz grīdas, ar galvu tieši virs trapa. Jau sen nebiju bijusi tik ļoti nost. Šim te biju pielikusi punktu. Biju taču, vai ne? Vismaz gandrīz. Tas bija viens no daudzajiem iemesliem, kāpēc Sebastians nemitīgi uz mani dusmojās - tas, ka es teicu nē. Es taču teicu nē? Es taču teicu izbeidz?

Galva griezās, man bija slikti.

Sebastianam bija kāds džeks, kuram viņš zvanīja. Lai “izsauktu taksi”, lai “pasūtītu picu” vai “baseina tīrīšanu”. Atkarībā no gadījuma. Kodus nebija īpaši grūti saprast. “Divas Italian crust ar ekstra sieru. Sīpolu gredzenus. Un pudeli Fantas. Mēs esam četri.” Taču vēlāk viņš atrada Denisu. Un pēc “picas džeka” vairs nebija nekādas vajadzības.

Kas attiecās uz narkotikām, Denisa izdomas bagātība bija apbrīnojama.

Vai man tas būtu jāstāsta? Vai policisti grib zināt, kā Sebastians tika pie narkotikām? Vai lai saku, ka tā bija narkotiku vaina? Viņi nospriedīs, ka pie visa vainīgas narkotikas. Vai tas ir labi, ja tā bija narkotiku vaina? Vai Sanders grib, lai es tā saku? Vai man būtu jārunā par ballītēm? Sebastiana ballītes bija fantastiskas. Viņš bija leģendārs. Citu ambīcijas nesniedzās tālāk par vecāku labākajiem vīniem un bcllini ar Dom Perignon, viņuprāt, bija gana samaksāt bariņam devītklasnieču, lai viņas, tērpušās bikini, iznēsātu ēdienus un dzērienus gadskārtējā puišu ballītē, taču Sebastianam ar to nepietika. Viņš noīrēja pastiprinātājus, profesionālus dīdžejus, jahtas, cirkus trupas, TV šovu pavārus, uguņošanu, picas meistaru no Neapoles, reiz viņš izmaksāja lidojumu kādām jūtūberim no Ņujorkas, lai ar mums viņš ballētos. Jūtūberis bija pārāk piedzēries, lai varētu saprast, ko viņš saka, bet viņš pārgulēja ar kādu Amandas draudzeni no staļļiem, un divas nedēļas pēc tam, kad bija ielicis video The-Party-zuith-Swedes, tam bija vairāk nekā divi miljoni skatījumu.

Sebastianam nepastāvēja nekādas robežas. Visi jūsmoja par viņa ballītēm. Visi jūsmoja par viņu un visu, kam bija kāds sakars ar viņu, vismaz sākumā. Visi gribēja būt viņam blakus, bet neviens nepiekļuva viņam tik tuvu kā es. Sebastians gribēja būt kopā ar mani vairāk kā ar jebkuru citu. Viņš nespēj iztikt bez tevis, Maja.

Mēs ar Sebastianu mēdzām aiziet no vakariņām, iekams pārējie bija beiguši ēst, mēdzām aiziet no dejām, kamēr pārējie vēl dejoja, aiziet uz baseina telpu, ieslēgties un atstāt pārējos ballējam ārpusē. Kad gribējām, lai viņi iet prom, Sebastians atslēdza elektrību. Kad mūzika apklusa, viņi pazuda, vismaz lielais vairums. Mēs kaili gulējām uz grīdas un klausījāmies baseina iekārtu šņākšanā, tās neatslēdzās, tās bija pievienotas kaut kādam citam strāvas avotam.

Sebastians izvēlējās mani. Tas bija neizprotami, es tā arī nesapratu, kāpēc, viņam būtu vajadzējis būt kopā ar kādu skaistāku, īpašāku. Taču, kad viņš izvēlējās mani, es tāda kļuvu. Es kļuvu unikāla. Mamma un tētis nezināja, kur likties aiz prieka. Sebastians! Tas viņiem ne sapnī nebija rādījies.

Sākumā viņi patiešām bija priecīgi par Sebastianu. Vai man to teikt? Vai policija grib zināt, cik ļoti visi mīlēja Sebastianu? To, cik ļoti Sebastians mani mīlēja? Viņš mani mīlēja pat tad, kad es kļuvu viņam neuzticīga, un viņš atkal izvēlējās mani, jo viņš mani mīlēja, vairāk nekā mani mīlēja jebkurš cits. Es mīlēju Sebastianu.

Bet es ienīdu viņa tēvu. Es ienīdu, ienīdu, ienīdu Klāšu Fāger-manu. Es gribēju, lai viņš nomirtu.

12.

Nepārtrauktās novērošanas kamerā es paliku visu nakti. Pēc kāda laika (stundas? divām?), ko biju pavadījusi ar muti blakus kanalizācijas trapam, es atkal uzlīdu uz matrača. Vai es iemigu? Vai kliedzu? Cik ilgs laiks pagāja, līdz es atkal pamodos? Nezinu, bet sajūta galvā bija citāda un sienas šķita cietākas. Es savilkos čokurā. Čukstēju viņa vārdu. Sākumā tas garšoja tik saldi, bet vēlāk, līdzīgi uz mēles kūstošam vaniļas cukuram, pielipa pie aukslējām un piepildīja muti ar rūgtu žulti, un es vēmu, labu gabalu no praktiskā trapa. Kāds ienāca un to visu aizskaloja. Iedeva man glāzi ūdens, apslaucīja muti, aizgāja.

Kad mani izlaida, kad es biju pietiekami stabila, lai dotos atpakaļ uz “savu istabu”, kurā bija logs un gulta (un kurā es tāpat biju izolēta no citiem), atsākās ari nopratināšana pie Frizūras. Sākumā iztaujāšanu vienmēr vadīja Frizūra, viņas kolēģi paretam uzdeva kādu nejaušu jautājumu, viņi sēdēja stūrī, knibināja nagus un ik pa laikam tika nomainīti.

Frizūra noteikti tika uzskatīta par izcili piemērotu, lai runātu ar mani. “Jauna sieviete”. Man viņa likās reāli nožēlojama.

Katras nopratināšanas sesijas sākumā viņa bija mundra. Tas bija brīdis, kad viņa nemitīgi sauca mani vārdā. Viņa bija rosīga kā bērnu raidījuma vadītāja. Uz sesijas beigām viņa nogura un kļuva aizvien aizkaitinātāka. Viņas balss kļuva par veselu oktāvu zemāka un viņa sāka runāt kā slikti iztulkotā kriminālseriālā.

“Patiešām? Tad kā tev labpatiktu izskaidrot šīs īsziņas?”

“Es tevi dzirdu, Maja, es tevi dzirdu. Taču man ir zināmas grūtības apjēgt, kāpēc tev tā būtu jāraksta, ja reiz tu tā nedomāji. Vai tu bieži saki ko tādu, ko nemaz nedomā?”

Savā ziņā viņa man atgādināja psihologu, pie kura mamma bija mani piespiedusi aiziet, kad tikko piedzimusi bija Līna (viņa bija ieņēmusi galvā, ka tā man bija problēma - tik vēlu tikt pie māsas). Psihologs kādā psihologu rokasgrāmatā bija izlasījis, ka viņam jādod pacientam laiks, jāļauj brīvi izteikties, lai - tikai tāpēc, lai izvairītos no neērtā klusuma - piedabūtu pateikt to, ko patiesībā es gribētu paturēt pie sevis.

Frizūra bieži vien izmēģināja šo pašu taktiku. Tāpat kā toreiz pie psihologa, vienīgais rezultāts bija tāds, ka mēs sēdējām nopratināšanas telpā un klusējām. Pie psihologa nereti pagāja desmit minūtes, nevienam nesakot ne vārda. Šeit jau pēc neilga brīža Sanders protestēja (“mana kliente nevar atbildēt uz jūsu jautājumiem, ja jūs tos neuzdodat”, “no manas klientes nevar gaidīt, lai viņa uzminētu, ko jūs gribat zināt”), lai arī izskatījās, ka viņš šo situāciju uzskata par absurdi izklaidējošu - to, ka es neko neteicu un policisti sēdēja, skatieniem ieurbušies savās plastmasas krūzītēs ar kafiju, kurai jau bija pārvilkusies plēve. Dažreiz arī Sanders sēdēja klusēdams, atlaidās savā neērtajā krēslā, salika kopā pirkstu galus, aizvēra acis un, kā izskatījās, gulēja vai meditēja, kamēr viņa honorāra skaitītājs turpināja tikšķēt.

Un, kad es reizumis uz kādu jautājumu atbildēju, piemēram, par iepriekšējā vakara ballīti, strīdu ar Māsu, manām īsziņām vai arī, ko mēs runājām pa telefonu, kad norunājām braukt uz skolu kopā vai par ko mēs runājām pastaigājoties, dažas stundas pirms es devos mājās, jau pēc dažām minūtēm Frizūra uzdeva tieši to pašu jautājumu.

“Es tikko uz to atbildēju,” es teicu.

“Es gribētu, lai tu to pastāsti vēlreiz.”

Un Sanders nopūtās.

Frizūra kļuva aizkaitināta, dažreiz viņa pat sadusmojās, tomēr nevienā brīdī nezaudēja savaldīšanos un nesāka kliegt un bļaut.

Viņa visu laiku skatījās uz mani ar to pašu valgo skatienu: nedz dusmīgu, nedz laipnu, nedz tukšu, tikai spožu. Viņas kolēģiem negāja tik viegli. Taču, ja kāds pacēla balsi, Frizūra viņu izsūtīja laukā, nekavējoties, bez kādām diskusijām un neizrādot, ka tas ir brīdinājums. Viņa palūdza kaut ko atnest, ūdeni, papīru, čipsus vai “varbūt kaut ko siltu, ko iedzert”. Tā nu viņas kolēģi pievaldīja balsi un aprobežojās ar blenšanu, lai tikai viņus neizraidītu.

Visneizturamākais bija kāds puisis tā ap divdesmit pieci. Viņš parādījās pirmās nedēļas beigās, un ienīda mani vairāk nekā visas tās meitenes, kuras bija viņu atraidījušas tāpēc, ka viņam jau sejā bija rakstīts, cik slikts viņš ir gultā. Bet viņš piesargājās, lai Frizūra pamanītu, kā viņš uz mani skatās. Jo tad viņu, domājams, nosūtītu piespiedu atvaļinājumā vai vismaz pārceltu uz kādu citu vienību, piemēram, to, kas pieskata, lai cilvēki nepārkāptu atļauto braukšanas ātrumu.

Kā es zinu, ka viņš mani ienīda? Jo viņš lika man atcerēties to reizi, kad es paņēmu Sebastianu līdzi uz vienām vectēva organizētajām medībām. Vectēva medību biedri bija septiņi labi paēduši un apmierināti direktori, kuri mežā snauduļoja, dzēra jau pie pusdienām un meloja, apgalvodami, ka esot galīgi nopūdelējuši, lai tikai nebūtu jādzenas pakaļ ievainotajam zvēram ar suni, kas skrēja tik ātri, ka pašiem medniekiem jau pēc desmit metriem bija asins garša mutē. Šoreiz dzīšanas vietā man bija jāsēž slēpnī pie Sebastiana.

Es viņu biju uzaicinājusi, Sebastians dažreiz medīja kopā ar savu tēvu, un viņam piešķīra diezgan labu slēpni, lai gan, iespējams, viņš bija par jaunu, lai varētu tajā atrasties bez pieredzējušāka mednieka klātbūtnes. Vectēvs nopriecājās, kad atbraucām, sasveicinājās ar Sebastianu kā pieaugušais ar pieaugušo un piemiegtām acīm noskatījās, kā viņš uzlika plecā ieroci. Un Sebastians bija nerunīgāks nekā parasti. Kamēr mēs stāvējām aplī ap medību vadītāju un saņēmām instrukcijas, viņš bija arī mierīgāks nekā parasti. Kad gājām

uz vietu, kur mums bija jāstāv, viņš gāja tā, it kā ietu vienatnē, gandrīz kā transā. Un, kad mēs iekārtojāmies, lai gaidītu, kad dzinēji mums tuvosies, viņš pārvērtās par vēl citu cilvēku, kuru es iepriekš nebiju redzējusi, asinis viņa ķermeni itin kā mutuļoja, es sēdēju tieši blakus, bet būtu varējusi iedunkāt viņam pa roku, viņš tik un tā nebūtu pamanījis manu klātbūtni. Visa Sebastiana būtne bija vērsta pret mežu, pret dzīvnieku, kuru viņš grasījās nogalināt un, kad mūsu priekšā iznira briedis, lēnām, kā palēninājumā, un pagrieza galvu pret mums tieši tajā mirklī, kad Sebastians piecēlās, paliecās uz priekšu un pacēla ieroci, man iešāvās prātā, ka viņš metīsies uz priekšu un piespiedīs ieroča stobru pie brieža kakla. Bet nē, viņš tikai izšāva. Divi ātri šāvieni un briedis nogāzās uz sāniem, nepaspējis mūs pamanīt. Un, kad Sebastians aizgāja un pietupās blakus briedim, man likās, ka viņš no kabatas izvilks nazi un ietrieks to medījumā tikai tāpēc, lai viņa rokas noplūstu ar asinīm, lai sajustu, kā briedis mirst, tuvplānā. Taču arī to viņš nedarīja, viņš tikai elpoja, īsiem un asiem vilcieniem. Mati uz pieres viņam bija sasvīduši un sacirtojušies. Pēc tam viņu slavēja, vectēvs man uzsmaidīja, it kā tas būtu mans nopelns, bet es jau pirms vakariņām aizgāju gulēt, teicu, ka man sāp vēders.

Kad tas policists, Frizūrai neredzot, uz mani skatījās, man bija jādomā par to, kāds tajās medībās bija Sebastians. Jo nebija nekādas nozīmes tam, ka es biju apcietināta un ieslodzīta, tas policijas džeks alka nogalināt mani, lai manas asinis viņu nomierinātu. Gribēju viņam pateikt, ka viņš man atgādina Sebastianu, lai redzētu, kā viņš reaģēs, bet klusēju.

Tiesvedība lietā В 147 66 Prokurore u. c. pret Mariju Nūrberju

Tiesas procesa 1. nedēļa, piektdiena

13.

Es pieceļos no savas astoņdesmit centimetru platās cietuma gultas un nospiežu zvana pogu. Pusotra metra no gultas līdz durvīm. Kad biju maza, es mēdzu ilgoties pēc saslimšanas. Tad visu dienu varēju palikt gultā, ēst, ko vien gribēju (ievārījums uz grauzdētas baltmaizes), lasīt (Harijs Poters), sērfot mobilajā, skatīties filmas, klausīties mūziku.

Es negribu braukt uz tiesu. Varbūt es varētu palikt te, ja viņi domātu, ka esmu slima? Palikt savā “istabā”.

Jau divus mēnešus dzīvoju sieviešu cietumā. Pirms tam septiņus mēnešus pavadīju jauniešu izmeklēšanas cietumā. “īpašu apstākļu” (juridiskajā žargonā: kad-mums-nav-jāseko-pašu-izdomā-tajiem-noteikumiem) dēļ man bija jāsēž tur, lai gan normāli tas ir paredzēts tikai puišiem. Ieslodzīti vīrieši ir par katru cenu jātur no sievietēm pa gabalu, var pat gadīties, ka tieši tāpēc viņi ir ieslodzīti. Taču manā gadījumā viņi pieļāva izņēmumu. Tika sagrabināts vesels lērums īpašu apstākļu: sieviešu izmeklēšanas cietums esot pārpildīts, man tik un tā būšot jāsēž izolētai, man neesot paredzēts satikties ar citiem ieslodzītajiem, jauniešu izmeklēšanas cietumā esot labāki “resursi” “šāda veida situācijām”. Un tā tālāk. Taču patiesībā viņi galvenokārt vēlējās parādīt sabiedrībai, ka ar mani neapietas kā ar zīda cimdiem. Īpašu apstākļu dēļ pret mani izturējās īpaši nesaudzīgi, lai pārliecinātu cilvēkus, ka man netiek piešķirtas nekādas privilēģijas.

Cietumu man nomainīja pēc tam, kad kāds cits ieslodzītais pastaigu pagalmā blakus manējam bija nokliedzies PEŽA-TU-FA-KINĀ-PEŽA divdesmit četras reizes pēc kārtas (es izskaitīju). Es neredzēju, kā viņš izskatās, bet uz beigām viņam aizsmaka balss. Varbūt mani pārvietoja viņa dēļ.

Taču es nekādu lielo atšķirību nejūtu. Kamera šeit izskatās gandrīz tāpat. Uz tualetes sienas ieskrāpēts cits grafīti, taču virs tieši tādas pašas metāla izlietnes ir tieši tāda pati metāla plāksne. Pods (arī no metāla) bez sēdekļa un tādas pašas priedes mēbeles. Un arī šeit ir puiši, citā nodaļā, arī tos es neredzu.

Apsēžos uz gultas un gaidu, kad mani izlaidīs. Ja kāds man būtu teicis - toreiz, kad mani no slimnīcas aizveda uz cietumu, noņēma man rokudzelžus, novilka man slimnīcas drēbes un to vietā uzvilka zaļu, stīvu bikšu pāri, zaļu un tikpat stīvu kreklu, baltas apakšbikses un baltu krūšturi - ka man šādi būs jānosēž vismaz deviņi mēneši, es, visticamākais, nebūtu klausījusies un noteikti nebūtu sapratusi. Tik un tā būtu darījusi tieši to, ko sākumā darīju: sākusi gaidīt brīdi, kad tikšu no šejienes prom.

Toreiz, kad es joprojām domāju, ka pēc dažām stundām varēšu braukt mājās, es nevilku neko citu kā vien cietuma drēbes. Stingais audums pret manu ādu, tas atteicās ieņemt mana ķermeņa formu. Es vilku tās, par spīti tam, ka Sanders bija atvedis manas drēbes.

“Manas drēbes ir mana identitāte,” tā bija viena no lietām, kuras Amanda mēdza apgalvot balsī, kas liecināja, ka, pēc viņas domām, tas bija varen gudri teikts (un ka izteikuma autors bija kāds cits). Nokļuvusi šeit, es sapratu, ka viņai bijusi taisnība. Savas īstās drēbes es pat redzēt negribēju, likās daudz loģiskāk vilkt krūšturi, kas bija man par mazu, un apakšbikses ar vecu gumiju, kura saplīsa, tiklīdz tās uzvilku. Cietuma apģērbā man nebija jābūt pašai. Tas bija neticams atvieglojums. Priekšrocība numur viens.

Un “mana istaba”? Kāda tā ir? Sega manā kamerā ož pēc putekļiem un mazgājamā līdzekļa bez smaržas, nekāda veļas mīkstinātāja. Nav īpaši maiga, toties neiekļūs ziņojumā par izšķērdētu nodokļu maksātāju naudu.

Reizi divās nedēļās man iedod papīra maisiņu ar zobu birsti, ziepju gabaliņu un nelielu zobu pastas tūbiņu. Reizi divās nedēļās man pajautā, vai man nevajag paketes. Divus centimetrus biezas, nepietiekami garas paketes. Es pamāju un saku jā-paldies, katru reizi. Es tās glabāju savā bezdurvju skapī. Kamera patiesībā ir tikai nedaudz lielāka par manu veco skapi. Es redzu, ko domā sargi ikreiz, kad aizslēdz aiz manis durvis. Nabaga mazā bagātniece. Ļaunais prieks, kad es sabrūku un mani ievieto nepārtrauktās uzraudzības kamerā. Protams, izmeklēšanas cietums skuķei, kura pat telti nekad nav palikusi bez dūnu spilvena un jaunākās paaudzes telefona, ir lielāks pārbaudījums nekā spīdzināšana ar ūdeni, jābrīnās, ka viņa nesabrūk biežāk.

Stūri virs manas gultas zem pašiem griestiem ir rozete televizoram, taču paša televizora nav. Pie naktsskapīša ir vēl viena, noslēgta elektrības rozete, taču radio pulksteņa nav. Lai netraucētu izmeklēšanai, man piemēroja visus iespējamos ierobežojumus. Kad beidzās iepriekšējā izmeklēšana, daži no ierobežojumiem tika atcelti, taču lielākā daļa ir palikuši; Sanders saka, ka viņi turpinās šis spēlītes līdz sprieduma pasludināšanas brīdim, tur neko nevarot darīt. īpaši apstākļi. Visā, kas saistīts ar mani, tiek piesaukti īpaši apstākļi. Man vēl arvien nepielec, kā izmeklēšanā būtu varējis traucēt rokaspulk-stenis, kuru man atņēma slimnīcā, nerunājot par to, kā tas varētu sagādāt problēmas vēl tagad. Taču strīdēties nav nekādas jēgas.

“Izvēlies savas kaujas,” Sanders saka gluži kā laulību konsultants rīta TV programmā. Man jāiztur līdz brīdim, kad mani pārvietos uz vietu, kur būs jāizcieš piespriestais sods. Vaino pati sevi, tu peža-fa-kinā-peža. īpaši-bagātā-fakinā-peža. Tāpēc: ja es gribu zināt, cik ir pulkstenis, man ir jāpiezvana un jāpajautā kādam no sargiem.

Es pieceļos un vēlreiz piespiežu zvana pogu, šoreiz turu to piespiestu nedaudz ilgāk. Ja viņiem tas liekas apgrūtinoši, lai atdod man pulksteni vai pieslēdz to nolādēto radio pulksteni, kāds gan risks varētu rasties no tā, ja atļautu man noraudzīties, cik lēni iet laiks?

Tagad es vismaz drīkstu lasīt laikrakstus, Sanders acīmredzot bija nolēmis, ka par to ir vērts cīnīties. Turklāt viņš man ir sagādājis ari tos, ko nevarēju izlasīt iepriekšējās izmeklēšanas laikā, jo uzskata, ka man ir jāzina, kas tad tika rakstīts (“tevi apsūdzēja par daudz ko tādu, kas oficiālajā apsūdzībā nav ietverts, to pat tiesa neuzdrīkstēsies noliegt”). Bet es esmu dabūjusi tikai drukātos laikrakstus. Internetu man neļauj izmantot, lai es nevarētu sekot visam, ko par mani raksta tviterī. Nevarētu lasīt par #maja #slepkava #jūšholmasslaktiņš. Nevarētu gūglēt, ieiet fcisbukā, nevarētu saņemt anonīmas snapčata ziņas, melnus skrīnšotus manā fīdā: tu-mirsi. Priekšrocība numur divi.

Es trešo reizi nospiežu to nolādēto zvana pogu, tad apguļos un gaidu, kad viņi atnāks un atvērs durvis. Tā gulēdama, varu aizsniegt galda malu istabas otrā pusē. Ir sajūta, it kā es varētu izstiept rokas un turēties pie sienām. Šīs nav mājas. Man nav jābūt mūsu pretīgajā mājā. Priekšrocība numur trīs.

Mēs dzīvojam nesen uzceltā mājā uz atdalīta gruntsgabala, īstu pagājušā gadsimta sākuma savrupmāju ielenkumā, mājā, kas izliekas par kaut ko, kas tā nav. Pirmoreiz to ieraudzījusi, es nodomāju, ka vajadzīgas 3D brilles, lai redzēm, kāda tā ir īstenībā. Kad mēs ievācāmies, priekštelpā atradās miniatūra strūklaka. Та tur burbuļoja pāris nedēļas, līdz ieradās četri poļu strādnieki, aizvāca strūklaku un ieklāja jaunu grīdu, ne tikai uz cauruma,bet visā telpā.Tētis saka, ka tas, kurš nopircis gruntsgabalu un uzbūvējis māju, esot bijis no “dīdžeju nozares”, no “tās mūziķu sugas, kuri nedz spēlē instrumentus, nedz raksta dziesmas”.

“Mūziķis” piebraucamo ceļu bija uztaisījis gana platu, lai hammers varētu piebraukt pie mājas, taču bija aizmirsis ierīkot pietiekami platu pagalmu, kurā mašīna varētu apgriezties. “Droši vien tāpēc,” tētis mēdz apgalvot, “viņi māju pārdeva, nenodzīvojuši tajā pat vienu dienu. Jo, lai Amerikā dabūtu tiesības, nav jāprot braukt atpakaļgaitā.”

Tas ir viens no tēta mīļākajiem stāstiem, viņš to ir stāstījis neskaitāmas reizes, un ikreiz pats par to smejas. Tas ir pierādījums, ka pasaulē ir vēl ļaunāki iznireļi par mums, es pieņemu. Vai arī viņam vienkārši skauž, jo viņš pats nemūžam neuzdrīkstētos braukt ar hammeru. Mans tētis labprāt gribētu būt tāds bezkaunīgs džeks, uzvalkā un tēkreklā, kurpēs bez zeķēm, “gandrīz mūziķis” vai IT miljonārs. Zellis, kurš nekautrējas, ka viņam patīk astoņdesmito seriāli par Maiami. Taču tajā pašā laikā tētis pārlieku uztraucas par to, lai tik nesaaukstētos,jo tas varētu izjaukt viņa maratona treniņus. Viņš pat pie uzvalka biksēm velk pusgarās merīnvilnas zeķes ar sudraba pavedieniem, kas īpaši labi uzsūc sviedrus. Vienu reizi nedēļā, piektdienās, viņš noņem kaklasaiti jau pēc pusdienām un pakar to uz sava ofisa krēsla atzveltnes, tad turpina darbu. Tas arī viss. Lielākas bezkaunības tētis nekad neatļausies.

Mani joprojām ir aizliegts apmeklēt. Tētis un mamma nedrīkst te ienākt. Priekšrocība numur četri.

Ceturto reizi, kad pieceļos un piezvanu, turu zvana pogu piespiestu piecas sekundes, pie sevis skaitu līdzi, lai nenoraustītos un neatrautu roku par agru: un-viens-un-divi-un-trīs, kā vecāmamma mēdza skaitīt negaisa laikā, starp zibeni un pērkona grāvienu. Pie manis zvana signāls nav dzirdams, bet es zinu, ka pie sarga tas skan. Diezgan skaļi. Droši vien arī kaitinoši. Bet es neesmu slima, man nav iešāvies prātā nekas sakarīgs, lai kāds noticētu, ka tomēr esmu saslimusi, tāpēc tikpat labi varētu sākt kustēt.

Suse vakar apsolīja, ka šodien es vispirms varēšu ieiet dušā. Pirms brokastīm. “Tiklīdz pamodīsies,” viņa teica. Tagad es jau diezgan labi spēju noteikt, kad nakts ir pagājusi. Vajadzētu būt ap pieciem. Varētu izdoties pārliecināt sargu, ka nav par agru.

Lieta no manas puses. Mana kārta. Šodien ne, bet varbūt pirmdien.

Sanders apgalvoja, ka šodien nekas izšķirošs nenotikšot. Prokurore pabeigs pārskatu par rakstiskajiem pierādījumiem, tas ir aizņēmis vairāk laika, nekā plānots, un mēs esam iekavējuši. Sanders savu lietas izklāstu sāks tikai tad, kad prokurore būs beigusi savējo. Taču, ja arī šodien paspēs pienākt viņa kārta, man tāpat nebūs jādara nekas cits, kā vien jāsēž un jāklausās, un es samērā agri tikšu atpakaļ uz cietumu, jo arī tiesneši (un advokāti, es pieņemu) piektdienas pēcpusdienu grib pavadīt kopā ar bērniem. Arī visu nedēļas nogali es varēšu atvilkt elpu, apsolīja Sanders, atpūsties un pagulēt, man nebūs jābrauc uz tiesu un jāklausās, ko saka Sauc-mani-par-Lēnu, Pankūka vai jebkurš cits.

Patiesībā ne jau šodien man vajadzētu izlikties par slimu, bet gan tikai tad, kad Sanders būs beidzis savu lietas izklāstu. Tad būs pienācis tas brīdis, kad man būs jāsniedz sava “atskaite”. Pirmdien vai otrdien, otrdien vai pirmdien - atkarībā no tā, cik tālu mēs tiksim šodien. Es varēšu sēdēt savā parastajā vietā, man nebūs jāpārsēžas, tā Sanders teica, tur nav tādas speciālas liecinieku vietas, kur jāsēž ar seju pret publiku. Man arī nebūs jāzvēr pie Bībeles, to arī viņš apsolīja. Bet viņš uzdos jautājumus, kurus mēs jau miljons reižu esam izrunājuši, un man būs jāatbild, tieši ieslēgtajā mikrofonā. Viss, ko es teikšu, tiks ierakstīts, un visi, kas tur būs sanākuši, lai blenztu uz mani, dzirdēs, ko es saku.

Vienmēr kādu laiku jāpagaida, iekams sargs atnāk un atver, taču reti ir jāgaida tik ilgi. Es vēl trīsreiz piespiežu pogu, īsiem uzspiedie-niem, lai gan zinu, ka viņi pārskaišas līdz nāvei, kad zvans zvana un zvana bez mitas. Varbūt sargs ir iemidzis? Varbūt pulkstenis nav pat pieci, varbūt ir tikai četri? Ja ir tikai mazliet pāri trijiem, es nevarēšu iet dušā. Droši vien viņi būs tā pārskaitušies, ka liks man gaidīt līdz pēdējam brīdim.

Ja es šodien būtu slima, viss tiesas process pabīdītos dienu uz priekšu. Mana diena pabīdītos. Varbūt tomēr nav nemaz tik slikta doma būt slimai tieši tagad, pat ja neviens man nepiedāvās ievārījuma maizes. Es negribu pavadīt šeit visu nedēļas nogali, skaidri apzinādamās - tiklīdz tā beigsies, man būs jārunā tiesā. Taču man nav ne jausmas, kā izlikties slimai. Nav ne mazākās iespējas, ka mani kāds atstās vienu ar termometru, tas taču būtu ārkārtīgi bīstami. Es varētu to pārkost un norit tā saturu, lai tikai man nebūtu nekur jābrauc. Meitene blakus kamerā pirms dažām nedēļām norija zīmuli. Viņa bija jāved ar ātro palīdzību. Gaitenī izcēlās haoss, to nevarēja nemanīt, pat tādas kā mēs, kas sēdējām savās kamerās. Es piespiedu Susi izpaust, kas noticis. Viņa bija tādā šokā, ka izstāstīja.

Pirmajās nedēļās izmeklēšanas cietumā mani nemitīgi uzraudzīja, lai man nebūtu iespējas izdarīt pašnāvību. Sēdēju kamerā, un ik pa laikam ienāca kāds no sargiem un pajautāja “kā iet”. Pēc tam, kad viens no viņiem bija atnesis man pusdienas un kāds cits savācis tukšo pusdienu paplāti, viņi tikai atvēra, pussekundi uz mani paskatījās, tad durvis atkal aizvēra. Viņi netaisījās likt mani mierā. Tas turpinājās cauru diennakti. Neklauvēja. Pagrabināja slēdzeni. Atvēra. Paskatījās. Aizvēra.

Sākumā tas mani darīja nervozu, jo reizēm likās, ka viņi ieskatās ik pēc piecām minūtēm, reizēm šķita, ka starp kontrolēm pagājušas vairākas stundas. Tā es iesāku viņiem jautāt - ikreiz, kad viņi atvēra durvis, - cik ir pulkstenis. Vienkārši, lai zinātu. Es arī baidījos, ka pienāks nakts, un es to nezināšu. Mēģināju sev iestāstīt, ka es taču pa logu redzēšu, ja paliks tumšs, bet, tā kā sākumā man bija tik grūti atcerēties, kad es pēdējo reizi biju gulējusi (varbūt es biju nogulējusi vairākas naktis un to aizmirsusi, varbūt tikai vakar es vēl dzīvoju mājās?), es uzstāju, lai man pasaka, cik ir pulkstenis, un pierakstīju to blociņā, kuru biju dabūjusi no sargiem līdz ar (ārkārtīgi īsu) zīmuli. (Kaut kāda iemesla dēļ viņiem laikam nelikās, ka es to norīšu. Vai varbūt viņi domāja, ka tas ir tik mazs, ka nekas liels nenotiktu, ja arī es to norītu.)

Trešajā vai ceturtajā dienā man iedeva kaudzi gadu vecu nedēļas žurnālu vīriešiem, par finansēm, karu, automobiļu riepām un kailām daiļavām, ideālā gadījumā tas viss bija sakombinēts kopā. Vēl pēc dažām dienām viņi atnesa komiksus par ierindnieku Beiliju un trīs nobružātas grāmatas mīkstos vākos. Es tās pašķirstīju, šurpu turpu, taču neko izlasīt man neizdevās.

Pagāja vairākas nedēļas, pirms beidzu izturēties kā tāda uz mūžu ieslodzītā viduslaiku cietumā (kura neķemmē matus un ar asiņainiem, aplauztiem nagiem kameras sienas cementā ieskrāpē ieslodzījumā pavadīto dienu skaitu). Bet pēc apmēram mēneša es jau spēju aplūkot žurnālu reklāmas par pensiju apdrošināšanu, pusgaišo alu un matu kopšanas līdzekļiem, un tās saprast. Piezīmju blociņu es paturēju. To es paņēmu līdzi, kad mani pārvietoja uz sieviešu cietumu, daļēji tāpēc, lai sev atgādinātu, ka jutos jau normālāk, daļēji tāpēc, lai neaizmirstu, ka visam piemīt rutīna. Bet galvenokārt tāpēc, ka pieraksti apliecināja - viņi ieskatījās reizi pusstundā, katru pusstundu. Tātad, bija gana laika, lai izdarītu pašnāvību, precīzāk -divdesmit deviņas minūtes. Tas mani nomierināja, lai gan man nebija ne jausmas, ko es varētu izdarīt, lai nomirtu. Nerūsējošā tērauda plāksni (“spoguli”), kas bija pieskrūvēta virs izlietnes, nebija iespējams sasist. Tatad pārgriezt sev vēnas es ar to nevarēju. Sega gultā (vēl viena rezerves plauktā) bija no dīvaina pūkaina materiāla, kas vairāk līdzinājās no putekļu sūcēja izņemtiem un sapresētiem putekļiem nekā audumam, un mani palagi bija no papīra. Nepastāvēja ne mazākā iespēja, ka tos varētu izmantot, lai pakārtos. Sandera iedotās somas plecu siksnu sargs bija noāķējis un aiznesis. Varbūt es varētu paspēt saplēst savu tēkreklu vai bikses un sameistarot kaut ko virvei līdzīgu, bet man nebija ne jausmas, kur es to varētu piesiet. Manā pusē durvīm nebija roktura, nebija neviena āķa, nedz pie sienas, nedz griestiem. Es nekad neesmu gribējusi atņemt sev dzīvību, tapec man nekad nebija gadījies prātot, kā to dara. Cietumsargi, kā likās, uzskatīja, ka man būtu jāgrib mirt. Droši vien viņiem bija taisnība.

Tieši tobrīd, kad es grasos vēlreiz piespiest pogu, ierodas sargs, tieši tik ļoti noskaities, kā es biju paredzējusi. Pulkstenis ir pusseši. Esmu nogulējusi ilgāk, nekā man likās. Es varu nomazgāties dušā. Ar ziepēm un šampūnu, ko esmu nopirkusi cietuma kioskā.

Mamma mēģināja man atsūtīt veselu ceļojumu somu ar skaistumkopšanas līdzekļiem, bet to Sanderam neļāva man nodot. Viņi laikam baidījās, ka mamma varētu man iesūtīt skropstas pagarinošā krēma tūbiņā iebāztas narkotikas vai uzmundrinošus vārdus, ko gan es zinu? Toties neviens nav komentējis faktu, ka manai mammai šķiet svarīgi, lai viņas slepkavībā apsūdzētā meita rūpētos par savām skropstām.

Man parādīja sarakstu ar lietām, kuras viņi neļāva man saņemt. Tas bija lēmums, kuru es varēju apstrīdēt. Man bija nospļauties, arī šo cīņu es negrasījos izcīnīt.

Gudrā mazā bagātniece.

Tiesas procesa 1. nedeja, piektdiena

14.

Kad atnāku no dušas, apģērbjos un dabūju savu brokastu paplāti ar margarīna un siera maizīti, kas garšo pēc plastmasas, kā ari etiķaino tēju, kuru es nekad nedzeru. Suse ienāk manā istabā brīdī, kad es stātai un krāsojos, cik nu tas pie metāla plāksnes iespējams. Viņa apsēžas uz gultas malas un skatās, un es uzklāju skropstu tušu, kuru biju dabūjusi no mammas, to man atļāva saņemt. Suse mani aizvedīs uz tiesu.

Suse reti strādā agri no rītiem, vēlu vakarā vai nedēļas nogalēs. Turklāt piektdienu pēcpusdienās viņa mēdz iet prom agrāk. Taču ne šodien, viņa arī pēc tiesas atvedīs atpakaļ, un viņai mugurā ir sardzes uniforma. Dažreiz viņa ienāk, lai atvadītos - jau pēc tam, kad ir pārģērbusies. Tad viņai mugurā parasti ir krekliņš bez piedurknēm un nodriskāti džinsi, viņa ir uzlikusi violetas acu ēnas ar gliteriem un krietni izplūkātās uzacis nokrāsojusi ogļu melnas. Suse ir no tiem, kas paņem ātro aizdevumu, lai nopirktu čarterreisu uz Taizemi, un pēc pusgada, joprojām tikpat brūni iedegusi, TV3 raidījumā Pārpilnības slazds tiek strostēta par to, ka visu algu iztērējusi par Zalando kurpēm. Susci ir bērns un “puisis, kurš cilā dzelžus” (Susēs vārdi). Meitas vārdu (Greisa vai Holija, kaut kas tādā garā) viņa vairākās krāsās ir uztetovējusi uz vienas lāpstiņas, taču to neredz, kad viņai ir garas piedurknes. Darbā viņai vienmēr ir apģērbs ar garām piedurknēm.

Suse man bieži atnes šo vai to, lai man būtu, ko darīt. Šodien viņai līdzi ir paciņa ar saldumiem un DVD, kaut kāda nejēdzīga filma (tās vienmēr ir nejēdzīgas), uz vāciņa redzama meitene, kura ir atšāvusi pakaļu un savilkusi lūpas, un rokā viņa tur četrpadsmit suņu pavadas. Manā kamerā joprojām nav televizora, taču Suse ir

г

pierunājusi vakara maiņu, lai iestumj istabā pārvietojamo televizoru (“TV ratus”), un domā, ka pēc tiesas man vajadzētu paskatīties filmu. “Novērst domas uz ko citu.”

“Ja tu desmitos vēl neesi aizmigusi, Maja,”viņa saka, “tad iedzer miega zāles.” Kad neatbildu, viņa turpina: “...un apsoli man, ka gan sestdien, gan svētdien iziesi pastaigā.”

Suse ir mana bērnudārza audzinātāja. Rīta rituāli un svaigs gaiss (nav sliktu laikapstākļu, ir tikai nepiemērots apģērbs!) viņai ir svarīgākais dzīvē, varbūt izņemot tikai svaru cilāšanu un proteīna dzērienu tetrapakās.

Suse neliek man miera. Man vajagot pieteikties mācību nodarbībām (“mājasdarbiem”, tā viņa to dēvē, lai gan man nav nekādu stundu, uz kurām būtu jāpilda mājasdarbi), man vajagot iet trenēties uz “sporta zāli” (bczlogu telpa ar vienu skriešanas celiņu, diviem svarcelšanas trenažieriem un smirdīgu jogas paklājiņu, kurš ir sastindzis sarullētā stāvoklī), man vajagot sarunāt tikšanos ar priesteri, psihologu, ārstu, visiem iespējamiem un neiespējamajiem cilvēkiem (jo viņi varētu “palīdzēt man” to visu “apstrādāt”).

Dažreiz es piekrītu, galvenokārt tāpēc, lai piedabūtu viņu apklust.

“Jā, mammu,” es saku.Tad Suse smejas, tas viņai patīk. Lai būtu mana mamma, viņai būtu bijis jāpaliek stāvoklī astoņu gadu vecumā, bet viņai patīk justies nobriedušākai par mani, labākai. Suse nekad sevi nesauktu par manu cietumsargu. Tāpat nekad neesmu dzirdējusi viņu sevi dēvējam par uzraudzi, viņa negrib atzīt nedz to, ka viņa mani apsargā, nedz arī to, ka viņai patīk uzņemties pārāk lielu atbildību par to, cik draņķīgi es jūtos.

Man reti ir spēks protestēt. Šoreiz piekrītoši pamāju. īsti nezinu, kam es piekrītu. Filmai vai saldumiem, miega zālēm vai pastaigu laukumam. Visam, iespējams. Šodien es esmu patiešām nogurusi. Nogurusi, taču ne slima - diemžēl.

“Tādā gadījumā es norezervēšu tev laiku pastaigu laukumā rit no rīta,” Suse izlemj. Lieliski. Es “drīkstēšu” piecelties agri un izmantot “iespēju” izbaudīt cietuma pastaigu laukumu pilnīgā februāra rīta tumsā. Piespiežu sevi viņai uzsmaidīt. Suse pieceļas, gatava iet. Viņa mani neapskauj, taču redzu, ka viņa to gribētu. Varbūt, par spīti apģērbam, viņa ari nav ātro kredītu tips, bet noteikti ir tāda, kas apskauj slepkavu un iemīlas nepareizajā puisī (esmu gatava saderēt, ka viņas bērna tēvs sēž un ka viņa ir strādājusi par tā džeka uzraudzi/cietumsargu/mammu, bet tagad viss ir beidzies, jo viņas bērnam vienmēr jābūt pirmajā vieta), un ka viņai patīk glābt bezcerīgus gadījumus, tieši tāpēc viņa ir šeit, manā kamerā, uz manas gultas malas. Viņa noorganizē TV ratus un sestdienas saldumus, jo domā, ka kādam par mani jāparūpējas un ka viņai jābūt manai mammai.

Un pēkšņi es iedomājos par mammu, savu īsto mammu. Es nepagūstu sevi apturēt un atceros viņas idiotiskās pamācības: kad nes rokā šķēres, vienmēr turi tās aiz asmeņiem; nažus trauku mašīnā vienmēr liec ar aso galu uz leju; kad ej pāri ielai, paskaties uz abām pusēm; atsūti man īsziņu, kad esi galā; neklausies mūziku, kad ej mežā skriet; neej parkos pēc tumsas iestāšanās; naktīs nekad viena nenāc mājās; nekad, nekad... Nolādētā sūdu būšana.

Nebiju pietiekami uzmanīga, sāku domāt par mammu, un Suse vēl nav paspējusi iziet, kad es jau raudu. Asaras birst bez apstājas, un tas ir nenormāli besīgi, jo tagad man būs jākrāsojas vēlreiz, un Suse mani apskauj, jēziņ, skaidrs, ka viņa apskauj, kā tikai ir kāds vismazākais iegansts, tā viņa nespēj atturēties un pieskaras man, nostājas pārāk tuvu, izrāda, ka viņai rūp, un tagad viņa mani vairs neapskauj, nē, viņa saņem plaukstās manus vaigus un ar īkšķiem notrauš asaras un mēs jau gandrīz kavējam, lai arī es tik agri biju iegājusi dušā un lai arī es gribēju tikai apģērbties un braukt, un nevis runāt un patiešām, patiešām, patiešām it nemaz nekāroju apskauties.

Reiz, kad mēs ar mammu sēdējām lidmašīnā, man laikam bija kādi seši vai septiņi gadi, sākās turbulence, sasodīti spēcīga turbulence, un es no visa spēka turējos mammai pie rokas un raudāju, un mamma čukstēja man ausī “tas nav nekas bīstams”, un viņa mani mierināja un bija pavisam rāma, bet es biju pārliecināta, ka nomiršu.

Es negribu domāt par mammu.

Kad Suse beidzot ir aizgājusi, es paskatos, ko viņa ir atnesusi, jo ir piektdiena. Та ir milzu paka ar želejas konfekšu maisījumu.

Sanders, cik labi varēdams, man pastāstīja, kas notiks, taču tas nepalīdz. Ārpus šīm sienām nedz viņam, nedz man ne pār ko nav kontroles. Ja es zaudēju kontroli pār sevi un ļaujos kādai no aizliegtajām domām, es vairs nespēju pakustēties. Es sastingstu bailēs, mana dzīve ir zudusi uz visiem laikiem. Ja cilvēks saslimst ar vēzi, viņu atzīst par veselu pēc sešiem gadiem, kuru laikā nav parādījušies simptomi, bet mani nekad neatzīs par veselu, nekad. Nav nekādas nozīmes tam, vai man piespriedīs mūža ieslodzījumu parastajā vai jauniešu cietumā, Sandcra taisnā mugura un daļēji garlaikotais skatiens man nepalīdzēs. Viss tik un tā beigsies ar elli. Es Sebastianam aizrakstīju, ka viņa tēvs nav pelnījis dzīvot, es to izdarīju, lai Sebastians saprastu, ka man nav vienalga, lai pateiktu, ka esmu sapratusi, cik slims ir viņa tēvs. Es uzrakstīju, ka vēlos viņa nāvi, jo domāju, ka Sebastians justos labāk, ja spētu atbrīvoties no tēva varas pār viņu. Ka tad viņš gribētu dzīvot.

Mēģinu domāt par to, ka, tiklīdz tiesas prāva būs beigusies, man vairs nebūs jāatbild uz jautājumiem. Taču es zinu, ka tā ir tikai ilūzija. Es vairs nekad netikšu vaļā no jautājumiem, un nevienu nekad, nekad neinteresēs mana atbilde, jo viņi jau ir nosprieduši, ka zina, kas es esmu.

Man riebjas želejas konfektes. Iesviežu maisiņu pie sienas piestiprinātajā papīrgrozā ar vāku un atkal sāku raudāt.

Kad ierodamies tiesas namā, es esmu nomierinājusies. Ferdinanda grib man iedot acu pilienus, lai acis nebūtu tik sarkanas, Pankūka satrakojas. Viņaprāt, tas esot “lieliski” - ka var redzēt, ka esmu raudājusi (viņš vispār negrib, lai es krāsojos, jo neuzkrāsojusics es izskatos jaunāka), un Ferdinanda man tik un tā mēģina iespiest pudelīti, un man sāk likties, ka abi tūlīt sakausies, kad Sanders gluži vienkārši paņem pilienus un iedod man. Es pat paspēju ar pāris vilcieniem uzklāt Ferdinandas ūdensizturīgo, ogļmclno skropstu tušu, un tad jau ir laiks. Man ir jāpagaida advokātu telpā, kamēr Sanders un pārējie ieiet iekšā. Kad pienāk mana kārta, pie otras zāles durvīm stāv sieviete un vīrietis, uzgriezuši viens otram muguru, un runā katrs pa savu telefonu. Kad eju viņiem garām, sieviete paceļ skatienu un mēs pussekundi skatāmies viena otrai acīs, pirms viņai pielec, pirms viņa mani atpazīst (tā ir viņa!), tad es novēršos. Man aiz muguras balss telefonā aiz satraukuma sāk skanēt skaļāk, tā runā spāniski.

Mamma un tētis sēž savās vietās, arī tiesneši un advokāti. Visi ir šeit. Mamma izskatās uzpampusi, itin kā viņa pusi nakts būtu žūpojusi un tad aizmigusi, nenoņemot kosmētiku. Taču mana mamma nekad nežūpo. Viņa dzer viņu. Un viņa ar tēti iet uz ballītēm kopā ar citiem četrdesmitpiecgadniekiem, tematiskajām ballītēm (tipa Džeimss Bonds vai Holivuda), lai sievietes varētu pārģērbties pašas par sevi astoņdesmitajos, superīsās fliterkleitās, kuras viņas iegādājušās pēdējā Ņujorkas ceļojumā, dejot disko un putniņdeju.Tad viņi dzer kokteiļus un pie vakariņām saka runas, un smejas par to, ko darījuši pusaudžu vecumā, kad gāja vienā klasē. Vīrieši apņēmuši ap vidukli citu, ne savas sievas, un sauc cits citu par brāli.

Es pieņemu, ka mamma ar tēti pirms sēdes ir strīdējušies. Agrāk viņi strīdējās, piemēram, par to, ka tētis pēc sevis nenolaida poda

sēdekli. Ne jau tad, kad citi dzirdēja, ne jau tad, kad viņi rīkoja vakariņas un sievietēm bija jāvienojas parastajā mūsu-muļķa-vīri diskusijā, tad mamma jokojās tikai par to, ka “ne jau es esmu tā, kurai sāp galva, hi hi...”. Un tētim bija jāatbild ar “he he, šobrīd man galva nesāp, kā jūtaties, dārgie draugi, vai jums jau tā kā nebūtu laiks braukt mājās?”

Viņi labprāt deva mājienus uz savām seksīgajām problēmām, uz to, ka mamma gribēja mīlēties, ka viņa gribēja drāzties tik ļoti, ka tētim bija gandrīz jāatkaujas. Bet, kad mammas un tēta vakariņas bija beigušās, ierauga maize un franču austeres apēstas, olīveļļa ar dūmu notīm novākta (“to mēs dabūjām no labiem draugiem, viņiem ir māja turpat pie Florences, viņi to spiež paši no savām olīvām”) un “sīkumtirgus porcelāns” (patiesībā pirkts Harrods) salikts trauku mašīnā, tad iekāre allaž bija zudusi un sākās banalitātes.

Tu dzer par daudz, tu strādā par daudz, kāpēc tu visu vakaru ļāvi Jošanai kārties tev kaklā, nolaid pēc sevis to sasodīto sēdekli, vai tiešām tas ir tik grūti'?

Prātoju, nez par ko viņi strīdējās šodien? Prātoju, vai Līna bija klāt, vai viņi ieveda viņu bērnudārzā pa ceļam uz šejieni, un es mēģinu viņiem uzsmaidīt. Viņi mēģina uzsmaidīt pretī.

Pieņemu, ka poda sēdeklis prioritāšu sarakstā ir krietni noslīdējis uz leju, un droši vien pēdējā laikā viņi arī nav saņēmuši ielūgumus uz tematiskām ballītēm. Tā ir viena no lietām, kas nāk līdzi bez maksas, ja tava meita ir apsūdzēta par masu slepkavību. Tu tiec vaļā no klišejām un kļūsti patiesi unikāls.

Drīz Sanders stāstīs par upuriem. Par katru pēc kārtas. Pēc tam izklāstīs, kur kurā brīdī atrados es, runās savā zemajā balsi, precīzi vajadzīgajā ātrumā. Kad viņš gribēs, lai tiesneši klausās, viņi klausīsies, kad viņš gribēs, lai viņi samulst, viņi samulsīs. Un visu laiku es sēdēšu viņam blakus, un visi varēs uz mani skatīties.

Visi grib skatīties, bet neviens negrib klausīties. Viņi sagaida to, ko jau domājas zinām. Mēdz teikt, ka bērni tic tam, kam vēlas ticēt, bet patiesībā bērnus nav iespējams piemuļķot. Turpretī ar pieaugušajiem ir tā, ka viņi paši grib izvēlēties stāstu, kas viņiem der labāk. Cilvēkus neinteresē, ko citi saka vai domā, ko viņi pārcietuši, pie kādiem secinājumiem nonākuši. Cilvēkus interesē tikai tas, ko viņi jau domājas zinām.

Pirms mani pratināja policija, es nekad par to nebiju iedomājusies. Taču tad tas kļuva acīmredzams. Un Frizūra bija vistrakākā no visiem. Ja man gadījās pateikt kaut ko, ko viņa bija no manis gaidījusi, viņas acis iepletās, tās burtiski palielinājās, viņa nebija īpaši diskrēta. Un viņa dīdījās krēslā, it kā viņai gribētos čurāt. Viņa nesaprata, ka tā tikai vēl skaidrāk bija redzams, cik ļoti viņa uzbudinājās.

Sanders ir pilnīgs pretstats Frizūrai. Es nekad nesaprotu, ko viņš grib, lai es saku. Sākumā viņš teica “tu neesi atbildīga par izmeklēšanu”. Atbildīga par izmeklēšanu? Ko viņš ar to domāja? Ka man vajadzētu turēt muti? Melot? Nepalīdzēt policistiem?

Sanders teica, ka man viss jāizstāsta viņam, pirms es stāstu to policistiem. Vai tas nozīmēja, ka man būtu jāpasaka, kā tieši viss bija, no viena gala līdz otram, lai viņš pēc tam varētu norādīt, ko man nekādā gadījumā nevajadzētu teikt policijai - to viņš nepaskaidroja. Viņš nekad neprasīja, lai es meloju vai ciešu klusu, vai nestāstu to vai šo. Taču tajā pašā laikā viņš teica: atbildi tikai uz jautājumiem, ko viņi uzdod... To es nesapratu. Uz ko tad citu es varētu atbildēt?

Varbūt Sanders vēlējās panākt ko citu? Nav ne jausmas. Es nesapratu pat, vai viņš vispār vēlējās kaut ko “panākt”.

Sājā ziņā ar polieisticm runāt bija vieglāk. Es zināju, ka viņiem ir plāns: viņi gribēja iedabūt mani savā rāmī. Jo ātrāk es izdibinātu, ko tieši man saskaņā ar viņu plānu jāsaka, jo ātrāk es varētu tikt no viņiem vaļā. Un sākumā es neko citu negribēju, tikai tikt no viņiem vaļā. Es negribēju, lai man būtu ar viņiem jārunā. Gribēju tikai gulēt savā gultā, savā istabā, kur valdīja klusums.

Taču, kad bija pagājušas divas nedēļas ar Frizūru galvenās nopratinātājas lomā, viņi atsūtīja tumši blondu džeku ap trīsdesmit pieci, lai tas mani salauztu. Viņam bija atrotītas piedurknes, viņš sēdēja, kājas iepletis, un samtainā balsī apjautājās, kā es jūtos. Kā tu īsti jūties, Maja?

Es nojautu, ka viņam ir bijusi milzu piekrišana pie meitenēm vidusskolā Jenšēpingā, Enšēpingā, Linšēpingā vai kādā citā nolādētā šēpingā. Es nojautu, ka bija paredzēts - arī es viņā samīlēšos un gribēšu visu izstāstīt. Bet es nesamīlējos. Man viņš likās smieklīgs. lāču dīvainākais bija tas, ka, par spīti tam un par spīti tam, ka sapratu, kādu reakciju viņi no manis sagaida, es tik un tā gribēju viņam visu izstāstīt. Kad šēpingas puisis teica — viņš saprotot, ka es ienīdu Māsu Fāgermanu; kad viņš teica - viņš saprotot, ka es tikai mēģināju palīdzēt Sebastianam, ka es gribēju būt laba draudzene. Kad viņš teica - arī viņš būtu tikpat neprātīgi pārskaities,)■&. būtu bijis manā situācijā. Bija tā, it kā viņš būtu piespiedis pogu: es sāku raudāt, asaras sāka birt gandrīz pašas no sevis, kā sliktas filmas beigās.

Tas šķita gluži kā ieprogrammēts manī - ļaut viņam par mani parūpēties. Es gribēju teikt, ka jā! es teicu savam puisim, lai viņš nogalina tēvu, un mēs nolēmām, ka mums jāatriebjas un jāpieliek visam punkts,jo es gribēju, lai viņam būtu manis žēl (jā! es jūtos šausmīgi!), un tad es gribēju, lai viņš pateiktu, cik ļoti viņam manis žēl, un tad viņš varētu iet projām un policisti būtu dabūjuši, ko gribēja, un liktu mani mierā.

Sanders man palīdzēja, tagad es to esmu sapratusi. Sākumā es domāju, ka viņš ir jocīgs, kad piepeši pieprasīja pārtraukumu, nopratināšanas vidū. Nebija tā, ka viņš būtu mani pārtraucis, arī policistus ne, bet viņš itin kā gribēja man ik pa laikam atgādināt, kas es esmu, parūpēties, lai es to neaizmirstu.

“Та...”Tiesnesis spļauj mikrofonā vārdus. “Nu ir pienācis laiks atsākt lietas izskatīšanu lietā...” viņš monotoni turpina.

Kad runas plūdi mazliet apsīkst, Sanders lūdz atļauju pateikt dažus vārdus par grafiku. Tiesnesis aizkaitināts pamāj, un Sanders paziņo, ka, ņemot vērā manu “veselības stāvokli”, esot “ārkārtēji svarīgi”, lai šodien lietas izskatīšanu mēs beigtu vēlākais pulksten trijos. Sanderam kaut kas esot “jānokārto”, un, tiešām, viņam atkal izdodas piesaukt manu vecumu, “ārkārtīgi ilgo un smago ieslodzījuma laiku”, kas man bijis “jāiztur”, un tiesnesis vēlreiz pamāj, joprojām tikpat aizkaitināts, ir skaidri redzams - viņam nepatīk, ja viņam par to atgādina, un, kad Sanders ir beidzis, tiesnesis atsāk uzskaitīt to, ko šī diena “ietvers”.

Agrāk man likās dīvaini, ka Sanders visu laiku apspriež grafiku. Tas, ka viņš negribēja pēc iespējas ātrāk tikt ar šo tiesas procesu galā un neatlaidīgi rakstīja iesniegumus, ka viņš netiek tajā un tajā dienā otrajā nedēļā un tajā un tajā - trešajā. Tiesas process vienreiz jau tika pārcelts, jo tiesnesis pieprasīja, lai tas noritētu bez pārtraukumiem. Un es esmu sapratusi, ka man būtu bijis izdevīgāk, ja tiesas process būtu sadalīts pa dažādām nedēļām, četras dienas vienā nedēļā, trīs dienas nākamajā, divarpus trešajā un tā tālāk; jo saskaldītāks ir process, jo lielāka ir iespēja, ka tiesneši aizmirsīs, par ko tika runāts iepriekšējā tikšanās reizē. Un man ir izdevīgi, ja viņiem ir grūti paturēt visu prātā. Viss, kas viņiem šķiet mulsinošs un neloģisks, nāk par labu manai lietai. Ja gadījums tiesai neliekas skaidrs kā diena, neglītā-Lēna nav pienācīgi izdarījusi savu darbu. Pat ja Sanders necer “uzvarēt”, viņš var turēt īkšķus par to, lai prokurore zaudētu.

Sandera plāni par mazos gabaliņos sadalītu lietas izskatīšanu ir pačibējuši. Mēs tiksimies katru dienu, visu dienu, līdz pat brīdim, kad viss būs beidzies. Tomēr Sanders tik un tā turpina apspriest grafiku, tiklīdz viņam rodas tāda iespēja.

r

"Fad pienāk prokurores kārta. Viņai jāiziet cauri tikai vēl pāris protokoliem. Taču galvenais tiesnesis uzdod daudz jautājumu. Tāpēc tas viss aizņem vairāk laika, nekā bija plānots. Neviens neizrāda ne mazāko sapīkumu.

Kad prokurore beidzot ir galā, vārds tiek dots upuru advokātiem. Viņi sāk lasīt dokumentus, kuros minēti argumenti, kāpēc man ir jāmaksā zaudējumu atlīdzība. Es esot nodarījusi nelabojamu kaitējumu. Bez desmit divpadsmitos Sanders piepeši, starp diviem advokātiem, pieprasa pusdienu pārtraukumu. Tas ir ievērojami agrāk nekā parasti, bet Sanders, šķiet, uzskata, ka tas ir absolūti nepieciešami.

Sanders velk garumā, man pēkšņi pielec. Viņš nevēlas, lai viņam šodien būtu jāsāk runāt, viņš grib to novilcināt.

Tiesnesis ierosina tomēr turpināt līdz vieniem un taisīt pārtraukumu tad, jo līdz tam varbūt varētu paspēt tikt galā ar zaudējumu atlīdzības jautājumu. Sanders izskatās vēl īgnāks. Viss viņa ķermenis burtiski izstaro sašutumu par to, ka viņi nesaprot to, ka esmu pārāk jauna, lai šādi tiktu apdraudēts cukura līmenis manās asinīs.

Kad viņi par to krustām un šķērsām ir izstrīdējušies vismaz stundas ceturksni, tiesnesis beidzot padodas un izsludina pusdienu pārtraukumu. Mums jābūt atpakaļ vienos.

Nedomāju, ka būs tikpat grūti, kad vārds tiks dots Sanderam. Viņš runājot nekad neizskatās ne mazākajā mērā satraukts un viņam nekad nav jādomā, ko lai saka.

Jau savā ievadā viņš runāja par to, ko es zināju un ko nezināju, ko es biju darījusi, bet galvenokārt par to, ko es nebiju darījusi. Sanders atzīst par labāku runāt par to, ko es neesmu izdarījusi.

Pirms tam, kad mēs ar Sebastianu aizbraucām uz skolu, piemēram. Kad es atgriezos pie Sebastiana mājas pēc tam, kad nakti biju pārlaidusi savējā, es iegāju mājā un paliku tur vienpadsmit minūtes, līdz mēs abi iznācām ārā. Novērošanas kameras ir pie iebraucamā ceļa, taču mājā to nav. Neviens nevar zināt droši, kas notika, kad es atrados priekštelpā un gaidīju Sebastianu.

Gaidīju? Vai tiešām gaidīju? Kā tas ir iespējams? Prokurore apgalvoja, ka es esot darījusi daudz ko citu, nevis gaidījusi vienpadsmit reiz sešdesmit sekundes. Sanders apgalvo, ka es neesot darījusi neko. Tas ir ilgs laiks. Vesela mūžība, tā varētu teikt. Vai man nelikās, ka jāgaida pārāk ilgi? Vai es tikai sēdēju priekštelpā, rokas klēpī salikusi? Vai es pat nepaskatījos mobilajā? Neiegāju feisbukā vai in-stagramā? Snapčatā? Vai es aiz sevis neatstāju nevienu pašu emodži vai laiku, gluži kā akmentiņus vai maizes drupačas, kurus Ansītis un Grietiņa izbārstīja aiz sevis, kad viņu tētis bija viņus ievedis mežā, lai viņi apmaldītos un nomirtu badā? Vai nav neviena pierādījuma, ka neesmu darījusi to, ko prokurore apgalvo?

Nē, diemžēl nav. Tas nebija instagrama moments.

Tiesas procesa 1. nedeja, piektdiena

16.

Kad mēs esam paēduši pusdienas un upuru advokāti ir tikuši galā ar visiem saviem tādējādi un ciktāl,pamatoti un ticami, netīši un apzināti, ir atlikušas tieši piecdesmit minūtes līdz apsolītajai omulīgi brīvajai piektdienas pēcpusdienai. Tik niknu Sanderu man līdz šim nebija gadījies redzēt.

“Tas ir pilnīgi nepieņemami,” viņš nosaka savā visindīgākajā tonī. “Mēs nevaram sākt savu lietas izklāstu tagad, tas ir pilnīgi izslēgts.”

Īsu mirkli man šķiet, ka tiesnesis, kurš sēž vidū, grasās protestēt. Taču viņš to tomēr nedara. Viņš tikai nosaka okei un sēdi slēdz. Arī prokurore neprotestē. Та mēs savācam savas mapes un pildspalvas, papīrus un somas un ejam prom - agrāk, nekā plānots, jo esam iekavējuši.

Tagad sākas pirmdienas gaidīšana. Bet mans cietuma konvojs vēl pat nav atbraucis. Mēs paliekam sēdot mūsu telpā, Sanders un es, Ferdinanda un Pankūka. Visi grib tikt mājās, taču ne Ferdinanda, ne Pankūka neuzdrošinās lūgt atļauju doties projām. Sanders vairākkārt nosoļo no viena telpas gala līdz otram, tad pagriežas pret Ferdinandu.

“Es gribu, lai tu pārbaudi, kādā statusā ir pārrunas starp Denisa Orjcmas mantiniekiem un Fāgermana advokātiem.”

Ferdinanda pamāj.

Klasē Sebastians pirmo nošāva Denisu. Avīzēs no tā tika iztaisīta liela lieta - ka melnais puisis gājis bojā pirmais. Taču Sebastians nebija rasists, ne jau Denisa ādas krāsa bija problēma. Un, lai gan pāris žurnālistu mēģināja visu pagriezt tā, it kā tā būtu traģēdija ar rasistiskām iezīmēm, ka jūšholmieši necieš tādus, kuri neizskatās tieši tāpat kā viņi, patiesībā nevienam vecākam nekādas problēmas

-

nesagādā fakts, ka skolā mācās bērni no citām apkaimēm. Savā ziņā ir pat gluži pretēji. Puiši ar pareizi tumšu ādas toni un gudrais Samirs Jūšholmas vidusskolas instagrama kontā iederas tikpat labi, kā krāsaina Marakešas tirgus fotogrāfija iederas manas mammas apvcmties-var-cik-politiski-korektajā ziņu plūsmā. Tādi skolēni ir pierādījums (ar vai bez filtra) skolas aizraujošajai programmai, tolerantajai, bezaizspriedumainajai un daudzpusīgajai izglītībai.

Bet Deniss bija kaut kas pavisam cits. Viņš nebija nekāds caffe latte krāsas smukulītis no Sēderas, viņš nebija gaisīgas blondīnes un apmaiņas studenta no Rietumāfrikas mīlas sakara auglis. Viņš nebija nosaukts kāda soulmūziķa vārdā, un viņš nebija gana gaišs, lai iederētos valdzinošo kategorijā. Deniss ēdot čāpstināja, uzdeva jocīgus jautājumus pārāk skaļā balsī, smējās par nepareizajām lietām. Ja Deniss kāpa augšup pa kāpnēm, viņš tā aizelsās, ka vairākas minūtes nespēja neko padarīt, vien atspiest platās plaukstas pret ciskām, saliekties uz priekšu, uzraut plecus un sēkt. Varbūt viņam bija astma, taču pirmkārt un galvenokārt viņš bija nožēlojamā formā, un viņa ēdienkarte sastāvēja no transtaukiem, kas pamērcēti kečupā. Deniss, kompānijā ar vismaz trim džekiem no amatniecības programmas, ēdamzālē vienmēr ienāca pirmais un izgāja pēdējais. Un amatniecības programma nebija nekas tāds, ar ko skola lepotos, šī nodaļa bija izvietota piebūvē mazliet tālāk no ēkas, kurā mācījāmies mēs, pārējie. Vienīgais iemesls, kāpēc mēs vispār zinājām, kā sauca vienu no amatniecības puišiem, bija tas, ka pie viņa vienmēr varēja nopirkt narkotikas.

Sandcram pierē ir rūpju rieva. Tā ir tik dziļa, ka ir redzama arī no sāniem. Tagad viņš pagriežas pret Pankūku.

“Mums vajadzēs satikties arī kādā brīdī svētdien un pārrunāt, kādā veidā mēs pievērsīsim tiesas uzmanību citiem Orjemas dzīves aspektiem.”

Prokurore ir uztaisījusi lielu lietu no tā, cik ļoti viņai ir žēl Denisa. Kā viņš vienatnē atbēdzis no pašas Āfrikas, dzīvojis bērnu namos, kā viņam draudējusi izraidīšana un tamlīdzīgi. Domāju, ka Sandera sarauktā piere nozīmē, ka viņš vēl nav izdomājis, kā likt tiesnešiem saprast, ka mums ir žēl Denisa (jo mēs esam labi cilvēki), ka mēs jūtam simpātijas pret mirušo resno narkotiku dīleri, taču vienlaikus atgādināt, kas viņš bija patiesībā (proti, Sebastiana resnais narkotiku dīleris), turklāt izdarīt to tā, lai mēs neizskatītos aizspriedumaini.

Taču īstenībā visiem ir aizspriedumi pret Denisu. Katram politiski korektajam žurnālistam, katram zvērinātajam piesēdētajam, katram juristam, neatkarīgi no tā, kuru viņš pārstāv - tas, ko viņi domā par Denisu, ir tik acīmredzams, ka tikpat labi viņiem uz pieres varētu būt uztetovēta svastika. Deniss nebija nekāds “draugs” un viņš nebija “cool” (pat Kristers viņu tā nesauktu). Denisam bija “koncentrēšanās grūtības” (skolotāju žargons, lai paskaidrotu, kāpēc viņa skolotājs bija spiests viņu rītos sagaidīt pie autobusa, lai viņš vispār atvilktos uz stundām). Denisa zviedru valoda bija joks, dažkārt visai jautrs joks. Kad viņš runāja ar meitenēm, viņa skatiens klejoja apkārt, un viņa dejošana atgādināja nemākulīga aerobikas entuziasta kratīšanos. Deniss nebija arī apburoši muzikāls, viņam nevarētu būt mazāk muzikālās dzirdes pat tad, ja viņš būtu pavisam kurls.

Deniss uzskatīja, ka matu vasku lietot ir stilīgi, un savus lipīgos matus viņš pieglauda ar tikpat lielu mīlestību, kā kasīja savu kuli. Meitenēm, ar kurām Deniss tušēja (Taby Centrum liclveikalā vai Centrālstacijā), bija mākslīgie mati, mākslīgie nagi, mākslīgās skropstas un nebūt ne mākslīga riepa, kas vēlās pāri džinsu malai. Džinsus viņas nemitīgi un veltīgi mēģināja savilkt uz augšu, lai paslēptu dibena šķirbu. Viņām bija nesaprotami tetovējumi muguras lejasdaļā un uz lāpstiņām, viņu smaržas spēja izraisīt galvassāpes, viņas košļāja košļenes ar atvērtu muti un uzskatīja, ka frī kartupeļi ir dārzeņi. Droši vien viņas fritēja desiņas un snikerus un pasniedza tos ballītēs, ja ar pasūtītajām kebaba picām ar Bearnas mērci

izrādījās par maz. Denisa “māsas” (tiešām, viņas sauca cita citu par “māsām”) un “brāļi” tiekoties teica “hei, men” un “jou, men”. Viņi ar rādītājpirkstu un īkšķi izveidoja pistoli, mērķēja viens uz otru, lai gan neviens nesaprata, kāpēc tā jādara, un nenormāli skaļi smējās par bezjēdzīgiem jokiem. Nevienam pat prātā nenāk apgalvot, ka Deniss pieaudzis varētu būt kļuvis par samērā liberālu politiķi ar labām oratora prasmēm.

Nav nekādu tehnisku vai cita veida pierādījumu, kas mani saistītu ar Denisa nāvi. Es Denisu nenogalināju. Sanders, protams, uz to norādīs. Viņš ari darīs visu, ko varēs, lai visi saprastu, ka man nebija ne mazākā iemesla gribēt nogalināt Denisu.

Izņemot to pēdējo vakaru, Deniss man nekad nebija devis ne kokaīnu, ne hašu, ne arī ko citu. Visu, ko es gribēju, man iedeva Sebastians. Denisu es nepazinu, negribēju viņu iepazīt, un Deniss negribēja iepazīt mani. Ja viņš runāja ar Sebastianu, kad es biju klāt, viņš tikai nervozi raustīja apģērbu un pūlējās neskatīties uz manām krūtīm. Taču viņš nekad nerunāja ar mani, viņš nerunāja ar “citu meičām”, viņš uzskatīja, ka “meičas” bija pelnījušas respektu tikai tad, ja bija kopā ar “džeku”, kuru nevarēja nerespektēt. Pēdējā vakarā, kad Klāss viņu izmeta ārā, viņš raudāja apaļas, vaskainas asaras un tecināja caurspīdīgus puņķus, kurus viņš nenoslaucīja, vienkārši ļāva tiem pilēt. Viņš raudāja tāpēc, ka zaudēs narkotikas, kuras bija atnesis iztirgot, un tās nebija viņa narkotikas, protams. Ja Sebastians nebūtu paspējis viņu nogalināt pirmais, pēc dažām stundām Denisu droši vien būtu nogalinājis viņa piegādātājs.

Apgalvot, ka es gribēju, lai Sebastians nogalina Denisu, ir absurdi. Apgalvot, ka man būtu bijis jāpierunā Sebastianu nogalināt Denisu, ir vēl absurdāk.

Kad policija pēc šaušanas atvēra Denisa skapīti, viņi tajā atrada nepielādētu pistoli. Es zinu, ka Sanders grib sacelt furoru arī šīs pistoles sakarā. Viņš nevar zināt, kāpēc Dcnisam tā bija, taču viņš

г

mēģinās to izmantot, lai liktu visiem saprast, ka Denisam bijis bīstams dzīvesveids. Gandrīz tikpat bīstams kā Sebastianam vai ievērojami bīstamāks - kā uz to skatās.

Žurnālisti apgalvo, ka mēs pret Denisu esot izturējušies kā pret savu mājdzīvnieku. Taču viņi nepievērš uzmanību tam, ka mēs šajā ziņā nebūt nebijām kaut kādi izlēcēji. Piemērs: ja kāds būtu uzstīvējis Denisam Ralfa Lorēna kreklu, skolas vadībai nevajadzētu ne divdesmit minūtes, lai pieprasītu atvērt viņa skapīti un to pārmeklēt, lai atrastu pārējās zagtās mantas. Turklāt: pateicoties Sebastianam, Deniss pelnīja kaudzēm naudas. Ar katru nedēļu Denisa džinsi kļuva aizvien dārgāki un kakla krokās slēpās aizvien vairāk resnu zelta ķēžu. Taču nebija neviena, kurš spētu uz Denisu paskatīties gana uzmanīgi, lai to pamanītu. Skolotājiem un pieaugušajiem viņa dzīvesvietā varbūt likās, ka viņa rotas ir neīstas, viņi varbūt nenojauta, cik dārgas ir viņa neglītās botas. Taču man liekas, ka galvenokārt viņiem vienkārši bija pie pakaļas, kā viņš tika pie naudas, ja vien viņš nezaga citu skolēnu mantas. Jo tas bija tikai dažu mēnešu jautājums, līdz Deniss būs spiests “aizlaisties” no tās mājas, kur viņš tobrīd dzīvoja, lai izbēgtu no izraidīšanas, kad saskaņā ar viņa izdomāto dzimšanas dienas datumu viņam paliks astoņpadsmit. Un tad viņi tiktu vaļā no viņa un viņa radītajām problēmām. Vai skolotāji bija apbēdināti par to, ka Denisam draudēja izraidīšana? Viņi izlikās, ka jā. Bet patiesībā viņi bija atviegloti.

Neviens nedomāja, ka Deniss izaudzis ņems un mainīs savu dzīvesveidu. Deniss īsti nezināja, ko tas nozīmēja, viņš nespēja pat pareizi uzrakstīt vārdu “dzīvesveids” un viņa telefonā ar priekšapmaksas karti nebija pareizrakstības programmas, kas viņam šajā lietā varētu palīdzēt.

Un prokurore līdz ar visiem saviem drauģeļiem žurnālistiem var klaigāt līdz aizsmakumam, ka nevienam nebūtu jāpiedzīvo tas, ko piedzīvoja Deniss, tik un tā nebija neviena, kuram būtu viņa bijis tik žēl, lai mēģinātu kaut kā palīdzēt. Visi pret viņu izturējās kā nāvei nolemtu jau tad, kad viņš vēl bija dzīvs. Sebastians vismaz viņam maksāja.

Es nenogalināju Denisu, es pat nenosodīju viņu stiprāk, nekā to bija darījuši pārējie. Domāju, ka to visu Sanders grib pateikt tiesnešiem, taču viņš nezina, kā lai to izdara.

Pirms dažām dienām prokurore Lēna nolasīja īsziņas, kurās es Amandai biju rakstījusi par Denisu. “Viņš ir traks, bet viņš droši vien drīz mirs,” bija rakstīts vienā no tām. Kādā citā, garākā, kuru es biju rakstījusi Scbastianam, bija vārdi “viņam jāpazūd no tavas dzīves”.

“Mums jāieņem ļoti skaidra nostāja pret šīm īsziņām,” tagad saka Sanders. “Es arī gribētu, lai mēs to darām, nepieskaroties pārējām īsziņām. Tās ir savstarpēji nesaistītas. Tā ir mūsu galvenā līnija. Turēt tās nošķirtas.”

Sanders joprojām nav vērsies pie manis, tikai pie Ferdinandas un Pankūkas. Es pieņemu, ka viņi katru dienu pēc sēdes beigām iziet cauri tam, kas-ir-noticis-un-kas-mums-jādara, bet parasti viņi nogaida, kad es esmu aizbraukusi uz cietumu. Ferdinanda un Pankūka, šķiet, uzskata, ka Sanders tikai maļ vienu un to pašu.

“Mums nevajadzētu būt lielām problēmām ar nostāju pret īsziņām, kas skar Denisu. Ir pilnīgi saprotams, ka Maja negrib, lai Sebastians biedrotos ar Denisu,” Sanders saka. Ferdinanda pamāj, bez kāda entuziasma. “Neviens nevar nosodīt Māju par to, ka viņa grib, lai Deniss pazustu no Sebastiana dzīves.” Pankūka papurina galvu, tikpat neieinteresēti. To visu viņi ir dzirdējuši jau tūkstoš reižu. Viņiem ir bijis jānoklausās neskaitāmas Sandera sarunas pašam ar sevi.

Es domāju, ka Sanderam ir taisnība. Taču neviens neatzīs - ja būtu miris tikai Deniss, mani neviens neliktu cietumā. Tapat neviens neatzīs, ka viņi drīzāk būtu paši nogalinājuši Denisu, nekā ļāvuši viņam draudzēties ar saviem bērniem, jo visi baidās izskatīties rasistiski. Taču es nedomāju, ka Deniss jutās kā mājdzīvnieks. Viņam bija dziļi vienalga, kā mēs pret viņu izturējāmies, viņš tikai gribēja nopelnīt pēc iespējas vairāk naudas līdz brīdim, kad būtu spiests doties prom.

“Man būs jāsāk ar hronoloģisko secību un īpaši ar mūsu attieksmi pret tās nakts notikumiem.” Sanders joprojām sarunājas ar sevi, Ferdinanda un Pankūka turpina izlikties, ka klausās. “Bet upuru iztirzājumu es sākšu ar Denisu un Kristeru. Tie ir vismazāk problemātiski.”

Kristcra slepkavība saistīta ir vispārējo apgalvojumu, ka es palīdzēju Sebastianam izdarīt to, ko viņš izdarīja; ja tam tic, es esmu līdzvainīga arī Kristera nāvē, ja tam netic, mani nenotiesās.

Varbūt Kristera nāve bija “nejauša”? Vai varbūt bija jāmirst visiem pieaugušajiem, kuri mēģināja Sebastianam norādīt, kā viņam būtu jādzīvo? Sanders man ir teicis, ka viņš negrib nodarboties ar minēšanu par to, ko Sebastians ir vai nav gribējis. Arī prokurore nezina, kāpēc Sebastians nogalināja Kristeru. Varbūt viņš vienkārši atradās nepareizā vietā nepareizā laikā? Varbūt Sebastianam bija vienalga, kurš nomirst - jo vairāk, jo labāk? Tas, ko viņi atrada manā skapītī, liecina, ka viņš bija gribējis nogalināt vēl vairāk cilvēku. Nē, piedodiet. Kā apgalvo prokurore, tas liecina, ka mēs ar Sebastianu esot gribējuši nogalināt pusi skolas.

Agrāk šajā nedēļā, kad prokurore runāja par Samiru, es raudāju. Es negribēju raudāt, jo zinu, ka Pankūka tieši to vēlas, bet es tur neko nevarēju padarīt. Es gribēju kaut ko pateikt, lai viņi vairs neklausītos prokurorē, bet, tā kā es varēšu runāt tikai tad, kad pienāks mana kārta, es tikai raudāju.

Es neraudāju, kad prokurore sacīja - pat ja Sebastians man to netika teicis, pat ja es neredzēju mirušo Klāšu Fāgermanu, kad biju viņu mājā, man tajās vienpadsmit minūtēs, kad tur biju, bijis pietiekami daudz laika, lai saprastu, ka Klāss ir miris, sevišķi ņemot vērā, ko es biju rakstījusi Sebastianam īsziņās tajā naktī un rītā. Kad viņa sacīja, ka mēs ar Sebastianu to un visu pārējo bijām izplānojuši kopā, ka mēs gribējām nogalināt un gribējām mirt, kopīgi, es tikai skatījos taisni uz priekšu un nereaģēju. Es klausījos, kad viņa apgalvoja - pat ja es nesapratu, ka Sebastians to bija domājis nopietni, pat ja es biju tik stulba un neaptvēru, ka somās bija ieroči un sprāgstvielas, man būtu vajadzējis saprast un protestēt un, tā kā es neprotestēju, es esmu līdzvainīga. Un tās slepkavības, kuras es izdarīju, es patiešām izdarīju, to apliecina tehniskā ekspertīze, sacīja prokurore, viņa atkārtoja tehniskā ekspertīze atkal un atkal, viņai patika šis vārdu savienojums, tā dēļ viņas balss aiz degsmes gandrīz aizrāvās. Taču es saglabāju mieru.

Un, kad viņa runāja par Amandu, Ferdinanda uzlika plaukstu man uz pleca. Tā bija šaura un viegla un pieskārās man pavisam vieglītēm, un es iekodu sev plaukstā, lai nesāktu kliegt.

Neviens neuzskata par katastrofu to, ka es nogalināju Sebastianu. Man to vajadzēja izdarīt agrāk, tā viņi domā. Taču to, ka es nogalināju Amandu, nav iespējams izskaidrot.

“Tā bija pašaizsardzība,” Sanders teiks par manis raidītajiem šāvieniem.

“Nevērība.” “Nejaušība.” “Pašaizsardzība.”

Viņš lietos lērumu vārdu, lai paskaidrotu, ka tā bija kļūda. No manis par to nedrīkstētu prasīt atbildību, es tā rīkojos, lai novērstu lielākas briesmas.

Taču dziļi sirdī es zinu. Es nemēģināju sevi aizsargāt apzināti un pārdomāti. Es nedomāju “palīgā”, es nedomāju “man jānogalina Sebastians, citādi viņš nogalinās mani”.Tas šausmas, kuras es izjutu, nav iespējams izskaidrot, tas bija kaut kas, kas notika ar manu ķermeni brīdī, kad dvēsele gatavojās mirt.

Šonedēļ esmu raudājusi vairākkārt. Bet ne jau tāpēc, ka Pankūka grib, lai es raudu. Man nav ilūziju, ka raudāšana varētu palīdzēt.

Kad mums beidzot paziņo, ka ir atbraukusi mana mašīna no cietuma, Pankūka piedāvājas mani un apsargu līdz tai pavadīt. Kad no lifta ejam uz mašīnu, žurnālisti mūs jau gaida. Esmu nogurusi, viņi fotografē ar savām milzu kamerām, tā klikšķošā skaņa, kā ložmetēji ar klusinātājiem. Susc mani sagaida, viņa nostājas man priekšā un apliek man roku, es piespiežu seju viņas kaklam, viņa ir vēl garāka par mani, gandrīz groteski gara, tā ka tas varbūt pat izskatās mīļi. Mātišķi.

Pankūka noteikti ir sajūsmā par to, ka viņi mani fotografē brīdī, kad mani apmīļo. Tas ļauj man izskatīties jaunākai un mcitenīgā-kai, un skumjākai. Varbūt viņš pat ir devis presei mājienus par to, kuru ceļu mēs izvēlēsimies, kur viņiem būtu jāstāv, lai dabūtu savas fotogrāfijas.

“Maja,” uzsauc kāds žurnālists. “Kā, tavuprāt, šodien gāja?”

Es neatbildu un ļauju Susei iestumt mani aizmugures sēdeklī. Apsēžos tik tālu no kamerām, cik vien varu. Stikli ir aptumšoti. Taču es redzu, ka Pankūka pieiet pie žurnālistiem. Dīvaini, ka viņš pavadīja mūs līdz mašīnai. Parasti pietiek ar apsargu. Mēs nebijām aizsākuši kādu ārkārtīgi aizraujošu sarunu, kuru gribētos pabeigt. Un viņam taču bija jāpabeidz pēcsēdes pārrunas ar Sanderu un jāpārrunā situācija, tas, kā gāja. Ko Pankūka te dara? Viņš laikam grib pārliecināties, vai es labi uzvedos. Un kāpēc lai viņš satrauktos par to, kā es uzvedos, ja iepriekš nezinātu, ka mitrajā autostāvvietā gaida žurnālisti?

Pankūka bez mitas vārās par to, ka “viņiem” interesējot es. Es pati. Ir svarīgi, lai es “iegūtu” “personību”, lai es “kļūtu par cilvēku”. Pēc Pankūkas domām, uz to balstās visa mana aizstāvība. Uz to, kas es “esmu”. Kā tad.

Tiklīdz mums bija pieejami pirmstiesas izmeklēšanas materiāli, Sanders iedarbināja miljonu dažādu savu izmeklēšanu, lai vēlreiz pārbaudītu secinājumus, kurus bija izdarījuši tehniskie eksperti un izmeklētāji. Taču Pankūka, kā šķiet, visvairāk koncentrējas uz to, lai liktu “viņiem” mani saprast. Kuri ir tie “viņi”, nav īsti skaidrs, jo man neliekas, ka viņš domā tiesnešus. Katrā ziņā ne tikai tiesnešus.

Suse paplikšķina man pa roku. Es ļauju viņai saņemt savu plaukstu. Tagad mani vairs neviens neredz. Šofera durvis gan ir mazliet pavērtas, taču izskatās, ka fotogrāfi to nav pamanījuši. Dzirdu, kā Pankūka runā ar žurnālistiem. Klusā, bet skaidri sadzirdamā balsī.

“Tagad mēs nevaram runāt, jums tas jāsaprot. Šī ir bijusi gara diena.” Viņš izklausās noguris, krietni vairāk nekā tad, kad liftā braucām lejup uz autostāvvietu. “Maja ir nomākta. Šis viss viņai ir ļoti smagi. Viņa ir tik jauna..,”Ta, viņš atkal to pieminēja. Prātoju, vai žurnālistiem tas nesāk šķist apnicīgi. “... tā nav parasta situācija, ka meitenei viņas vecumā tik ilgi jāsēž ieslodzītai. Viņa cietumā ir pavadījusi ārkārtīgi ilgu laiku, un tas ir bijis ļoti nogurdinošs.”

Mašīnā mēģinu aizmigt. Esmu nogurusi. To empātiskais Pankūka ir uztvēris pareizi. Taču par pārējo viņš ir kļūdījies. Sēdēt cietumā nebūt nav tik šausmīgi smagi. Ne tāpēc, ka tā būtu sevišķi jauka vieta, jo tā navjauka. Ne tāpēc, ka ēdiens būtu labs, jo tas nav labs, bet tā visa dēļ, kas man tur ir aiztaupīts.

Katra nākamā diena cietumā ir iepriekšējās copy-paste, īpaši kopš mani vairs nemitīgi nenopratina. Tas savā ziņā ir nenormāli mierinoši. Nekādu pārsteigumu. Neviena sveša cilvēka. Viss garšo vienādi, vienalga, vai tās ir kotletes, menca vai olu kultenis. Es ēdu brokastis, pusdienas un vakariņas. Viena stunda pastaigu laukumā, viena stunda sporta zālē (es tikai izliekos, ka trenējos). Mācības. Desmit minūtes dušā. Es guļu savā gultā, es guļu uz savas grīdas, es eju uz savu tualeti, es klausos, kas iet garām, es mēģinu lasīt, es

klausos mūziku, es guļu vairāk nekā jebkad agrāk. Mans vienīgais apmeklētājs ir Sanders. Bet šajā nedēļas nogalē mani liks mierā. Neviens ar mani nerunās, nepārsteigs mani, nespiedīs mani domāt.

Šodien mēs nepaspējām sākt lietas izklāstu, bet, kad nedēļas nogale būs pagājusi, būs pienācis laiks manai stāsta daļai, par Sebas-tianu un mani, par mīlestību un naidu, un to, kā es viņu pievīlu.

Sebastians un es

17.

Mēs kļuvām par pāri vasarā pirms slepkavībām, Sebastians un es. Stokholma bija ieķepusi tik šaušalīgā karstumā, ka pēc trim nedēļām cilvēki pat vairs nerunāja par laiku. Viņi žēlojās par bojātiem gaisa kondicionieriem, ledu, kas garšoja pēc vecām zeķēm, un grau-dainu saldējumu 7-Eleven, bet ne par karstumu, tas jau bija kļuvis par pierastu stāvokli. Neviens nespēja iztēloties, ka kaut kad laikapstākļi varētu mainīties.

Bija mana vasaras darba pēdējā nakts maiņa (es strādāju viesnīcas reģistratūrā centrā, pie Stūreplāna), kad nez no kurienes uzradās Sebastians. Trīs nedēļas, no desmitiem vakarā līdz septiņiem rītā, es biju atbildējusi uz telefona zvaniem, pieņēmusi rezervācijas, atcēlusi rezervācijas, pieaicinājusi papildu personālu uz brokastīm un tīrīšanu, klausījusies piedzērušos somos (“where arc the nice girls?”), kad tie vēlējās, lai uznesu viņu numuriņos vēl alkoholu (“be a nice girl, will you, hche”). Zem letes bija trauksmes poga, man nebija radusies vajadzība to izmantot. Dažreiz kāds apvēmās, lielākoties numuriņā, bet arī tas man nebija jāvāc. Reiz viens vecis pārgrieza sev vēnas. Viņš par to tviterī paziņoja policijai labu brīdi pirms tam, kad ķērās pie lietas.

Pa ceļam uz darbu es sastapu pārgurušus tūristus, kas bija ceļā uz vai no lētiem restorāniem, vecākus izvelbtām acīm, kuru bērni sēdēja ratiņos ar skatu uz priekšu, vai ari gausus vāciešus sandalēs, ar saņurcītām kartēm rokās. Tas nebija stresains darbs, tas nebija grūts, tas bija visai labi apmaksāts un sniedza “pieredzi” (tēta vārdi). Tētis bija “par” to, lai es piestrādātu, viņam likās, ka vasaras darbu ietver salda Kamprada un Jauno Uzņēmēju aura. Mamma gribēja, lai es katru ritu brauktu mājās ar taksi, bet tētis nevarēja to norakstīt savos izdevumos, tāpēc viņa neuzstāja.

Sebastians bija bijis kaut kādā klubā turpat netālu un ienāca, jo viņam vajadzēja uz tualeti. Es strādāju viena, mana kolēģe bija aizgājusi mājās agrāk, sakarā ar dēla dzimšanas dienu vai tamlīdzīgi.

Tualetēs mēs drīkstējām laist tikai viesnīcas viesus, nevienu citu, taču Sebastianam es nemūžam nespētu atteikt. Es tā ari neuzzināju, kā viņš bija dabūjis zināt, ka es tieši tad tur strādāju, es pat nenojautu, ka viņš joprojām zina, kas es esmu. Bija pagājis ilgs laiks, kopš mēs gājām vienā bērnudārzā. Sebastians bija gadu vecāks par mani, ja nebūtu atstāts uz otru gadu, viņš jau būtu sācis studēt. Bet tagad mēs drīz sāksim mācīties vienā klasē, es to zināju, visi zināja, ka Sebastians atstāts uz otru gadu, un tagad viņš ienāca tieši tās viesnīcas reģistratūrā, kur es strādāju.

“Maja,”viņš teica savā pašapzinīgajā balsī, viņš itin nemaz neizskatījās pārsteigts, mani ieraugot, un mana sirds uz mirkli pārstāja pukstēt, gluži tāpat kā tad, kad mēs gājām bērnudārzā. Pēc tam viņš palika līdz pat manas maiņas beigām. Mēs pastaigājāmies, pilsēta bija tukša un vēsāka nekā iepriekšējā rītā; plecu pie pleca mēs izgājām cauri Humlcgordcna parkam, pa Engelbrektas ielu aizgājām līdz Austrumu stacijai. Tur iekāpām vilcienā uz Esbi. Vagonā viņš apsēdās man blakus, kad bijām aizbraukuši līdz universitātei, viņš, neko neteicis, ielika galvu man klēpī un aizmiga. Kad vilciens, tuvodamies mūsu stacijai, palēnināja gaitu, es noglāstīju viņa pieri, lai viņu pamodinātu, un viņš paskatījās uz mani, kad pamodās. Tad viņš pacēla roku un pārlaida īkšķi pār manu apakšlūpu. Neko vairāk.

Tajā pašā pēcpusdienā es kopā ar mammu, tēti un Līnu aizbraucu brīvdienās. Mamma bija izdomājusi, ka mums ar mašīnu jāpabraukā pa Eiropu, bet vispirms mēs aizlidojām uz Zenēvu, kur noīrējām mašīnu, kuru izmantojām, lai pārvietotos starp dažādām boutique viesnīcām, kuras mamma bija izvēlējusies saitā, kas solīja “slepenu” un “unikālu” pieredzi.

Tētis brauca pie stūres. Kad viņi ar mammu mašīnā ir abi, pie stūres vienmēr ir tētis (ja vien viņi nebrauc no viesībām). Kilometri sekoja cits citam, mēs mainījām radio stacijas, kad tās sāka čerkstēt. Valsti pēc valsts mēs klausījāmies vienu un to pašu mūziku, visi radio dīdžeji izklausījās vienādi, tie paši mundrie smiekli un pozitīvisma pilnā “š” skaņa (“šlabablaša Rianna, šušušu Ariana Grande!”). Raidījumu vadītāji, protams, runāja dažādās valodās, un Itālijā viņi lika vairāk itāļu dziesmas, Francijā vairāk franču, taču lielos vilcienos viss visur skanēja vienādi, turklāt es atrados tādā kā šoka stāvokli. Manā galvā bija eksplodējis Sebastians. Es biju nepareizajā vietā, ar nepareizajiem cilvēkiem, sēdēju aizmugures sēdeklī blakus Līnai un viņas vemjamajam maisiņam un meklēju. Man bija dziļi vienalga, ka mamma ar tēti sūdzēsies par pārtērēto internētu, es skatījos visur, sērfoju kā traka, taču neatradu neko par to, kur viņš varētu būt, neuzdrošinājos prasīt nevienam, kuru viņš pazina, vai pievienot viņu kaut kur, kur viņš jau nebija pievienojis mani. Tā es sēdēju mašīnā un mani pārmāca izmisums un panika par no rokām izslīdējušo iespēju, Sebastians bija gulējis man klēpī, viņš bija skatījies uz mani, un tad es biju no tā aizbraukusi. Cik gan stulbai jābūt?

Bija pagājušas deviņas mūsu atvaļinājuma dienas, bijām nokļuvuši līdz Vilfranšsīrmērai netālu no Nicas, kad viņš piezvanīja. Mobilais ievibrējās manā sasvīdušajā plaukstā, viņam bija privāts numurs, un viņš atbrauca man pakaļ ar Vespu. Tētis izskatījās pārsteigts, mamma, kā likās, bija teju šokā. Sebastians mūs visus satika mūsu viesnīcas foajē, un viņš ielūdza mammu un tēti, “un Līnu, protams” (kā viņš zināja viņas vārdu?) uz vakariņām “uz laivas” tās pašas dienas vakarā. Viņa tēva “laiva” esot pietauvota Nicā netālu no ostas, un es skaidri redzēju, ka mamma gandrīz sāka dejot stepu uz vietas, jo nespēja saprast, kā lai paspēj nopirkt jaunu kleitu, un tētis piepūtās divreiz lielāks, jo Scbastiana tēvs bija kas daudz vairāk par “potenciālu klientu”, Klāss Fāgermans potenciāli nozīmēja jaunu dzīvi.

Sebastians izlikās neko nemanām. Viņš skatījās tikai uz mani.

Amanda bija Sebastianam pateikusi, kur mēs esam, un Sebastians tajā pašā rītā bija nolēmis braukt šurp. Viss bija nereāls, uz robežas ar sirreālo. Es aizbraucu viņam līdzi, viņa Vcspas aizmugurē, apliku rokas viņam ap vidu, gar piekrasti veda šauri un stāvi ceļi, bija karsts un mēs divreiz pārgulējām viņa ovālajā divguļamajā gultā uz jahtas (zem balta palaga), iekams mamma, tētis un Līna ieradās, lai kopā ar mums un Sebastiana tēvu ēstu vakariņas uz klāja, tieši zem zvaigžņu miljoniem.

Jahta bija gandrīz sešdesmit metrus gara. Tās klājs bija gluds kā zīds, zeltaina sīrupa krāsā, viss bija vienās misiņa un sudraba detaļās, zeltā un baltā marmorā. Kad atnesa uzkodas, saule jau bija norietējusi. Mēs sēdējām jahtas augstākajā daļā, jahtas apgaismojums stiepās gar ūdenslīniju un apvija augšējo klāju, uz kura stāvēja ēdamgalds, un tomēr samtaini melnā nakts iesūcās ādā, mūs apkalpoja vairāk cilvēku, nekā es spēju saskaitīt, un mamma ar tēti skatījās uz mani biežāk nekā parasti. Līna gribēja sēdēt man klēpī.

“Es jau biju atmetis cerības ieraudzīt Sebastianu šeit,” Sebastiana tēvs teica maniem vecākiem un plati pasmaidīja. “Pieņemu, tas ir Majas nopelns, ka viņš nolēma mūs pagodināt ar savu ierašanos.”

Tajā pirmajā vakarā es gandrīz nespēju atraut no Klāsa Fāger-mana ne acu. Viņš bija brīnišķīgs stāstnieks, izcils izklaidētājs un vēl žilbinošāks nekā laikrakstos. Mamma ķiķināja, sajūsmināta kā papagailēns. Viņa bija nopirkusi jaunu kleitu un kaut ko ielikusi matos; tas izskatījās pēc lauru vainaga no neīstām zelta lapām, bet tas, protams, bija īsts zelts, citādi viņa nebūtu uzdrošinājusies nēsāt ko tādu, kas izskatījās tik lēts.

Sebastians aplika man roku, un Klāss Fāgermans stāstīja par cilvēkiem, kuru vārdus es iepriekš nebiju dzirdējusi, mans tētis smējās aizvien skaļāk. Lielākoties Sebastiana tēvam lieliski izdevās likt

cilvēkiem atslābt, viņu nekad nebiedēja tās plaisas, kas rodas, kad savstarpēji nepazīstami cilvēki ir spiesti pavadīt laiku kopā, viņš nestresoja par klusuma pauzēm, nokremšļošanos vai neinteresantiem sarunu tematiem. Viņš tikai smaidīja un turpināja runāt, un viņa joki lika visiem atviegloti pasmieties. Pirmajā vakarā es vēl neredzēju tam cauri, es nenojautu, kas viņš bija patiesībā. Mamma tā noreiba, ka pat apēda visu desertu, un Līna aizmiga uz dīvāna, kāds no personāla uzsedza viņai plānu segu, lai gan gaiss bija maigs un silts.

Reiz Klāss man teica: “Es esmu bagāts, saproti,” un viņš to teica, nevis lai palielītos, bet gan lai paskaidrotu, no kurienes viņš ir. Viņš bija tik bagāts, ka tā bija viņa nacionālā piederība. Viņš dzīvoja pats savā valstī. Tai nebija nekāda sakara ar ģeogrāfiju. Jo īsti bagāti zviedri vairāk līdzinās īsti bagātiem japāņiem, itāļiem vai arābiem nekā pārējiem zviedriem. Un tētis to apbrīnojamo Klāss Fāgcrmans šo savu nacionālo piederību bija radījis pats, bez kādas mantotas naudas vai privilēģijām, vai vismaz ne īpašumi-Sērmlandē-meži-Norlandē-kuģu-būvētavas-Gēteborgā-un-karaļa-medību-biedrī-bas-biedrs- veidā.

Tētis ienīda “idiotiskos mantiniekus” un viņu “bezjēdzīgās hobiju investīcijas”. Reizēm, pārnācis no darba, viņš stāstīja par viņu projektiem. “Ja tu gribi dabūt riska kapitālu, ar kuru izveidot aplikāciju, kas paziņo, cik maksā litrs piena, atrodas dučiem divdesmit-gadnieku ar nolaistu īpašumu, mūžvecu titulu un tikko izveidotu investīciju uzņēmumu, kuri uzskata, ka parastajiem cilvēkiem vajadzīga aplikācija, lai to uzzinātu, jo papiņu dēliņiem nekad nav bijis jāiemācās, ka cena ir rakstīta uz plaukta.” Turklāt idiotiskie mantinieki nebija “bagāti pa īstam” un tieši tas bija vienīgais, ko viņi bija sasnieguši paši saviem spēkiem: nekļūt bagāti pa īstam.

“Tas ir nožēlojami,” mamma mēdza atbildēt. (Tēta vārdi, mamma tos izmanto, kad runā ar viņu.) “Nožēlojami.”

Savukārt mammas stilā bija pastāstīt par kādu kolēģi vai draudzeni, kura aizgājusi no darba. “Viņas vīrs droši vien nopirks viņai kaut kādu interjera veikaliņu,” viņa teica, jo tieši tikpat ļoti, cik tētim nepatika cilvēki ar mantotu naudu, mamma ienīda sievietes viņas pašas vecumā, kuras izdarīja to, par ko viņa sapņoja: padevās.

Mamma ir korporatīvā juriste biržā kotētā uzņēmumā, un viņa pelna apmēram uz pusi mazāk nekā tētis. Viņa samazināja slodzi, kad piedzima Līna (lai “nesabruktu”), taču iet prom no darba viņa negrib. Viņa izliekas, ka viss ir labi un viņai joprojām ir pārāk daudz darba. Neviens tam netic, vismazāk jau tētis.

“Drīzāk viņiem vajadzētu to naudu notriekt loterijas biļetēs,” tētis mēdza turpināt. “Izredzes gūt peļņu būs krietni lielākas.”(Viņš allaž turpina runāt savu, pat ja mamma runā par ko citu, viņu labākās diskusijas vienmēr ir tieši tādas.)

Bet Klāss Fāgcrmans viņus abus, mammu un tēti, padarīja par bojbenda grūpijām ar pielūgsmē mirdzošām acīm. Pirmajos mēnešos pēc tam, kad mēs ar Sebastianu bijām sagājuši kopā, tētis runāja par Klāšu Fāgermanu ikreiz, kad palikām divatā. Viņš stāstīja par to, kā Klāss Fāgcrmans mantoto, krīzes iedragāto koncernu pārvērtis par “vienu no trim Zviedrijas vērtīgākajiem īpašumiem”. Tas viņam izdevies tāpēc, ka viņš “neapmierinājās ar mežu gāšanu un zelta skalošanu kādā Norlandes strautā”, bet gan sāka investēt augsto tehnoloģiju nozarē (kaut kādi kabeļi un mikročipi, es tā arī nespēju tajā visā iedziļināties). Tētis tik ļoti apbrīnoja Klāšu, ka pat nespēja viņu apskaust.

“Vienīgais, kas Klāsa Fāgcrmana gadījumā nav caur un cauri unikāls,” reiz tētis man teica, “ir fakts, ka viņš apprecējās ar bijušo Mis Zviedrija trešās vietas ieguvēju. Fāgermans ir viens no izcilākajiem vīriem, kādi Zviedrijai jebkad bijuši. Viņš ieies vēsturē.”

Toreiz, tajā pirmajā vakarā uz jahtas, arī man patika Klāss. Viņš ļāva man justies tā, it kā domātu, ka es esmu īpaša. Kad viņš jokojās, es jutos jautri jau tāpēc vien, ka smējos īstajā brīdī.

Kad viņš runāja par Scbastiana brāli Lūkasu, stāstīja, ko viņš dara Hārvardā un cik spējīgs viņš ir, man likās mīļi, ka viņš tā lepojas ar dēlu. Kad viņš teica, ka “jau no paša sākuma bija skaidrs” -Lūkass “tālu tiks”, es jutos tā, it kā man būtu uzticēts kaut kas privāts, ģimenes noslēpumi, lietas, kuras Klāss atklāja tikai pavisam nedaudziem. Man likās, ka tēvs, kurš dižojas ar savu vecāko dēlu, noteikti ir lepns arī par jaunāko. Es neredzēju, ka viņa tēva mīlestība bija ar nosacījumiem; lai neizpelnītos Klāsa Fāgermana nicinājumu, bija jāgūst panākumi.

Mēs ar Sebastianu piecēlāmies no galda ap pusnakti.

“Mēs domājam vēl nopeldēties.”

“Pastaigāties pa pludmali.”

Mamma saņēma manus vaigus abās plaukstās, it kā domātu, ka esmu nevainīga un šī būs mana kāzu nakts, un tēta skatienā bija kas tāds, kas līdzinājās lepnumam.

“Mana mazā meitiņa,” droši vien teica mamma.

“Uzvedies kārtīgi,” varbūt piebilda tētis. Un tad uzsmaidīja Se-bastianam, sacīdams “nedari neko tādu, ko darītu es”, jo mans tētis vienmēr saka kaut ko tādu.

“Ja vien es spētu saprast, ko tu viņā saskati,” sacīja Klāss Fāger-mans.“Tev jāzina, viņš līdzinās savai mātei,”un mēs smējāmies, visi, arī es, jo tas bija pirms tam, kad sapratu - Klāss nekad nejokoja, kad teica ko riebīgu par Sebastianu.

Ja neņem vērā šo komentāru, mēs nerunājām par Mis Zvicd-riju-trešo-vietu, Sebastiana mammu. Ne tajā vakarā un arī pēc tam gandrīz nekad. Viņa nebija aizstāta ar jaunāku pašas versiju, viņa vienkārši bija prom. Emigrējusi, klāt neesoša, nesvarīga. Viņa bija pametusi Klāšu vai arī Klāss bija padzinis viņu? Nedomāju, ka kādreiz dabūšu to zināt. Un, salīdzinot ar Klāšu Fāgermanu, viņa bija tik nenozīmīga, ka es par viņu nedomāju, - pat par to, ka viņas nebija.

Pirms Scbastiana man bija bijuši četri puiši. Pirmais bija Nilss. Mums bija divpadsmit, gandrīz trīspadsmit, un mēs kļuvām par pāri tumsā kādā ballītē, uz kuru mani bija uzaicinājusi viņa dvīņumāsa. Stereo aparātā skanēja Kristīna Agilera, un viņš mani skūpstīja steidzīgi un stipri, mēs ievēlāmies dīvānā un maigojāmies, līdz man bija uztūkušas lūpas un izmirkušas biksītes. Viņš pieskārās manām krūtīm, tik labi man vēl nekad nebija bijis, bet mēs nepārgulējām, par to nebija pat runas. Pēc trim nedēļām tas beidzās, un pagāja vēl divi mēneši, pirms es to sapratu, jo bija vasaras brīvlaiks, un es deviņas nedēļas lūkojos uz viņa fotogrāfiju un rakstīju pastkartes (“es esmu uz laukiem pie vecāsmammas un vectēva, līst lietus un es noskatījos The Evil Dead"). No viņa es nesaņēmu nevienu kartiņu. Kad atsākās skola, viņš mani vairs nesveicināja, un tas arī bija viss.

Pie sava otra īstā puiša es tiku apmēram pusgadu vēlāk, viņš bija gadu vecāks par mani (mazliet pāri četrpadsmit ar pusi!) un uz kustības saraksta autobusa pieturā pie skolas viņš uzrakstīja, ka es esmu skaista. Pagāja starp sešām un astoņām minūtēm, lai baumas par to sasniegtu mani, un es biju gana gudra, lai saprastu, ka tas ir nozīmīgākais, kas ar mani līdz šim noticis. Gandrīz piecpadsmitgadīgajam Antonam bija biezas lūpas un blondi, cirtaini mati. Mēs bijām kopā septiņas nedēļas, tik ilgi, ka praktiski tikām uzskatīti par salaulātiem.Taču kādu piektdienu klases vakarā Frīberjas skolā viņš sadzērās dažādu dzērienu kokteili, kas bija saliets tukšā šampūna pudelē, un paziņoja, ka “tu esi par jaunu, Maja” un ka “mums jāiet šķirti ceļi” (aha, viņa vārdi). Es izjutu tādu kā ačgārnu kaunu, bet patiesībā pārāk neskumu. Nekas šajās attiecībās mani neaizrāva -ne Antons, ne viņa skūpsti, pēc kuriem manas sejas apakšdaļa bija pilnīgi slapja, ne visa tā mēs-esam-kopā lieta.

Pēc tam man bija posms, kad es iemīlējos tikai krietni vecākos puišos. Viņiem nebija ne jausmas, kas es esmu - vai nu tāpēc, ka mēs nekad tā īsti nebijām tikušies, vai arī tāpēc, ka tās dažas reizes, kad mēs bijām tikušies, es biju redzējusi viņu pakausi autobusā sešas rindas tālāk. Es neatceros vārdu pat vienam vienīgam no viņiem. Un, kad man nesen bija palikuši piecpadsmit, es satiku Markusu.

Markusam bija sešpadsmit, viņš smēķēja hašu, spēlēja basģitāru, rakstīja dzeju un viņa mammu bija fotografējis Ričards Avedons. Viņš mācījās smalkā Estermalmes vidusskolā, un visi, tiešām visi, viņu zināja, un, kad mēs ar Amandu ienācām pa divstāvu dzīvokļa durvīm kādā ielā netālu no Karla laukuma, Markuss un viņa grupa augšstāvā spēlēja neatpazīstamus kaverus. Ballīte bija sākusies jau pirms pāris stundām, kāds puisis ar bakurētainu seju un lillā nagu laku iedeva mums katrai gabalu ķepīgas šokolādes kūkas un krēmīgu dzērienu, kas garšoja pēc vaniļas. Dzīvojamā istabā, no kuras bija iznestas mēbeles, es nodejojos galīgi slapja un ne reizi neiedomājos, cik jocīgi izskatās, kad cilvēki vicinās ar rokām pa gaisu un krata galvu. Tad pazuda elektrība, atbrauca ugunsdzēsēji un paziņoja, ka elektrība pazudusi visā Estermalmē, “ir iemesls, kāpēc nepieciešama atļauja, lai organizētu koncertus”. Pēc ugunsdzēsējiem pa durvīm ienāca divi policisti formās, un ap to laiku es biju sapratusi, ka pirmoreiz dzīvē esmu apsitusies. Mēs ar Amandu ieslēdzāmies vienā no vannasistabām un mēģinājām nenomirt no smiekliem. Mums nebija ne jausmas, vai mēs bijām tik apsitušās no kūkas, vaniļas dzēriena vai abiem diviem. Mēs tur nosēdējām, līdz policija bija prom, un pie durvīm pieklauvēja Markuss. Viņš bija kails un nesa svečturi ar piecām aizdegtām svecēm. Viņš pielaida vannu ar ūdeni, un pēc viņa aicinājuma es izģērbos un iekāpu vannā pie viņa, kamēr Amanda aizmiga uz dvieļa, kas bija noklāts uz flīžu grīdas.

Markusam pār pieri krita gari mati, līdz ar to viņam nevienam nebija jāskatās acīs, un kādā pēcpusdienā šajā pašā nedēļā viņš laupīja manu nevainību uz sava tēva rievotā gultas pārklāja. Tas nebija slikti, tas nesāpēja, un es biju neticami atvieglota par to, ka viņš nepamanīja, ka agrāk nebiju to darījusi. Kad es viņam zvanīju (es zvanīju uz viņa mājas telefonu, jo viņš nekad necēla mobilo un ari tāpēc, ka ticēju viņa apgalvojumam, ka viņš “izvēlas nelietot mobilo telefonu”), viņš izlikās, ka nav mājās. Viņa mammas balsī sāka parādīties īgnums, bet es turpināju zvanīt, gan uz mobilo, gan mājas telefonu, es gan sapratu, ka viņam nepatiku, bet tam nebija nozīmes, es tik un tā nespēju likties mierā. Mēs ar Markusu pārgulējām četras reizes dažādās ballītēs (tas vienmēr sākās ar kopīgu iešanu vannā, viņš to darīja visās ballītēs), un es mēģināju izlikties, ka tad, kad viņš teica, ka mīl manas krūtis, tas nozīmēja, ka viņš mīl mani. Pēdējā reize, kad mēs pārgulējām, bija uz kādas citas apklātas gultas (mēs nekad to nedarījām zem palaga vai segas), pulkstenis nebija vairāk par gandrīz desmitiem vakarā, un viņš pagriezās pret mani, kamēr es slaucīju sev vēderu pati savā tēkreklā un paziņoja, ka viņš esot kopā ar Tērēsi, jeb īsāk - Tesiju. Tāpēc mēs nevarot “šādi turpināt”.

Divarpus stundas vēlāk tajā pašā vakarā es satiku šo meiteni ar suņa vārdu, kad viņa un Markuss iznāca no vannasistabas. Koker-spanielu kucīte Tesija bija uzvilkusi halātu, Markuss atkal bija kails. Un tikai tad mani pārņēma skumjas, taču es tās neizrādīju, tikai aizbraucu mājās.

Nākamo puisi pametu es. Viņu sauca Olivers, un viņš apgalvoja, ka mani mīl (ne tikai manas krūtis) jau pēc četrām dienām. Kad es atbildēju, ka viņš man patīk, ka viņš ir “jauks”, bet ka mēs neesam “radīti viens otram” (es biju kļuvusi par profiņu, izglītota mīlas lietās, zināju, kas jāsaka), viņš sāka man zvanīt katru dienu, arī pilnīgi skaidrā, un katru vakaru sūtīja man īsziņu, lai “pateiktu ar labu nakti”.

Mēs dažas reizes pārgulējām vēl pāris mēnešus pēc tam, kad viss jau bija beidzies, taču tad manā viesnīcas reģistratūrā ienāca Sebastians un nekam no tā, ko es biju pieredzējusi agrāk, nebija nekā kopīga ar Sebastianu. Viss bija jauns. Tas nebija vienkārši kārtējais jaunais sākums. Es sākos, satiekot Sebastianu.

Nevaru atcerēties, ka būtu jautājusi vecākiem, vai ir okei tālāk ceļot kopā ar Sebastianu, nevis turpināt apceļot Eiropu kopā ar viņiem, bet droši vien es to biju izdarījusi, jo viņi, nākdami uz vakariņām, bija paņēmuši līdzi tikko nopirktu somu, domājams, dārgāko variantu, kādu mamma bija spējusi atrast, ar visām manām mantām.

Pirmajā rītā es pamodos pirms Scbastiana. Man vienmēr ir bijis grūti gulēt jaunā vietā, un Sebastians bija aizmidzis dziļā miegā, es negribēju viņu modināt. Kad iznācu uz klāja, Klāss tur sēdēja un ēda brokastis, vienā rokā turēdams pārlocītu zviedru laikrakstu.

“Nāc, apsēdies,” viņš aicināja. “Ko tu vēlētos brokastīs?” viņš jautāja, nepaceldams skatienu no avīzes.

Kad biju izdzērusi kafiju un paskrubinājusi kruasānu (loģiskas brokastis uz jahtas Vidusjūrā), Klāss nolika avīzi malā un draudzīgi paskatījās uz mani. Es īsti neatceros, ko viņš jautāja, vai viņš vispār uzdeva kādu jautājumu, bet mēs runājāmies, un es jutu, kā mans sasprindzinājums pagaist. Viņš palika, līdz atnāca Sebastians un apsēdās man blakus, ar neķemmētiem matiem, apakšbiksēs un žilbinoši baltā tēkreklā.Tad Klāss piecēlās, paņēma avīzi un aizgāja. Viņi pat nepadeva viens otram laburītu.

Bija palikušas septiņpadsmit dienas līdz brīdim, kad sāksies skola un mēs ar Sebastianu kļūsim par klasesbiedriem. Uz Klāsa jahtas mēs nodzīvojām piecpadsmit dienas un tikpat daudz naktis. Jau nākamajā rītā mēs burājām lejup uz Itāliju, mēs bijām ceļā uz Kapri, debeszila jūra, spirdzinoši vēji un identiski silti vakari katru mīļu dienu bez izņēmuma, dažkārt mēs piestājām jūras vidū un nolaidām ūdenī nelielu motorlaivu, no kuras varējām nirt vai snorkelēt, vai braukt ar ūdensslēpēm. Reiz mūs paņēma helikopters (tas nolaidās uz klāja) un aizveda uz Pirmās formulas sacīkstēm, kur mēs varējām stāvēt tieši pie finiša un motoru rēkoņas vidū uzsmaidīt viens otram. Es, lai kā centos, tā arī neiemācījos visu jahtas apkalpes locekļu vārdus. Sandro (kapteinis) ļāva man uzdot tūkstošiem jautājumu par

vietām, kurām burājām garām, un pavārs Luidži ielāgoja, ka man garšo citronpressē, grieķu jogurts, melone un kruasāni brokastis, vistas vai fetas salāti pusdienās un ka kafiju es dzeru melnu. Jahtas spa nodalījumā, kas atradās tajā pašā klājā, kur kinozāle, un bija savienots ar trenažieru zāli, skanēja sudrabaina instrumentālā mūzika un kāda sieviete (Zol) uztaisīja man gan manikīru, gan pedikīru un masēja mani ar eļļu, kas smaržoja pēc zobu pastas un vaniļas pāksts. Viņa pārvietojās basām kājām, un es viņu nekad neredzēju nekur citur, tikai spa nodalījumā.

Man ļoti patika tā jahta, man patika visi, kas uz tās strādāja, viņi allaž likās priecīgi, kad satikāmies, un mani pārsteidza tas, cik ātri es pie tā visa pieradu, cik dabiski šķita tur dzīvot un ļaut dienām vienkārši ritēt. Vakaros mēs ēdām kopā ar Klāšu. Likās, ka viņam ir svarīgi, lai mēs tur būtu, lai arī neko vairāk par pamatēdienu viņš kopā ar mums neēda, viņš uzdeva man jautājumus, trīs līdz piecus, pēc tam devās prom, taču tajā nepilnajā stundā, kad Klāss sēdēja pie viena galda ar mums, es ļāvu viņa uzmanībai mūs sildīt. Viņš klausījās, kā mēs runājamies, māja, dažus vakarus viņš bija ārkārtīgi labā omā un tad viņš ar mums pārrunāja lietas, kuras uzskatīja par svarīgām.

Kādu vakaru, tas bija piektais vai sestais, Sebastiana tēvs mūs aizveda uz restorānu. Viņam bija paredzētas vakariņas ar kādu paziņu no biznesa aprindām un viņš vēlējās, lai mēs nākam līdzi. Mēs nejautājām pēc iemesla, bet es pieņēmu, ka mūsu klātbūtnei bija jārada nepiespiestāka un neformālāka gaisotne.

Restorāns atradās uz klints kādā kalnu ciematiņā netālu no Bo-nifačo. Kāds gabaliņš līdz restorānam mums bija jānoiet kājām, visas krāsas bija nogrimušas tumsā, pie ostas bija noparkots kravas automobilis, viena konteinera pārsegs nebija kārtīgi piestiprināts, vējā tas plivinājās augšup un lejup. Joprojām bija silts, lai gan saule bija norietējusi, un tieši šeit smirdēja pēc atkritumiem. Biznesa

paziņa, itālis, angliski runāja caur degunu ar tik biezu akcentu, ka to varētu smērēt uz maizes. Viņš bija paspējis piedzerties jau uz jahtas.

“Palīdzi man,” viņš uzrunāja Sebastianu un pastiepa viņam roku ar strupiem pirkstiem. Sebastians atlaida manu plaukstu un paņēma itāli zem rokas. Kad mēs ienācām ciematā, man kurpju dēļ bija grūti paiet pa bruģi, tāpēc pret lēno iešanu man nebija nekādu iebildumu. Vecais vīrs lādējās un svīda, bez kāda mulsuma atbalstījās pret Sebastianu un ik pēc divdesmit metriem apstājās, lai atvilktu elpu. Kad mēs beidzot stāvējām pie restorāna, vīrs uzspieda Scbastiana vaigam slapju buču, ārkārtīgi tuvu mutei. Sebastians sarāvās, un viņa tēvs atvēra restorāna durvis. Mass Fāgermans pagriezās pret itāli, ar žestu aicinādams viņu ieiet pirmajam.

“Es nekad mūžā nebūtu varējis uzkāpt šito gabalu bez tevis, Sebastian,” teica itālis un beidzot atlaida Sebastiana roku.

“Jauki dzirdēt, ka viņš var būt noderīgs,” atbildēja Mass. “Tas ir jaunums mums visiem.”

Es nesapratu, kāpēc viņš ir nikns, bet tāds viņš tiešām bija. Neprātīgi pārskaities. Viss, kas man līdz šim saistījās ar Māsu Fāger-manu, bija sagriezies kājām gaisā. Kopš bijām nokāpuši no jahtas, viņš nebija uzsācis nevienu vienīgu sarunu, ja es ko teicu, viņš nedzirdēja, viņš skatījās citur, viņš novērsās, gāja pa priekšu, tikpat kā neatbildēdams, ja kāds viņu uzrunāja. Man vēderā bija mezgls, un Sebastians neskatījās nekur, vismazāk uz mani. Turpretī itālis šķita gluži bezrūpīgs.

Mums ierādīja galdiņu pie loga. Restorāns atradās tik tuvu klints malai, ka likās - tas karājas gaisā virs jūras. Lejā ostā bija redzamas jahtu ugunis, un tālāk, pie ieejas ostā, kur bija noenkurota mūsu jahta, pulsēja bāka. Sebastiana tēvs pasūtīja mums visiem, nepajautājis, ko mēs gribēsim. Itālis iesmējās, tik skaļi, ka viesi restorāna otrā galā pagriezās pret mums, un mēs, šausmu pārņemti, klausījāmies, kā viņš mainīja Māsa pasūtījumu - vajagot citas uzkodas un nekādā gadījumā nevajagot ņemt šo pamatēdienu, tur bija kaut kas ar korsikāņiem un astoņkājiem, ko zinot visi, pilnīgi visi, un Sebas-tiana tēvs neko neteica, viņš gandrīz nemanāmi pamāja viesmīlim un, kad atnesa vīnu karti, viņš ļāva itālim to paņemt un pasūtīt pēc sava prāta. Bet Klāss vīnu nedzēra un pat nepieskārās savām uzkodām.

Kamēr mēs gaidījām pamatēdienu, man savajadzējās uz tualeti. Kad atgriezos, manā vietā bija iesēdies itālis. Viņš pamāja ar roku uz savu iepriekšējo vietu, lai es sēžos tur. Sebastians neprotestēja. Kādā brīdī Sebastians mēģināja piecelties, varbūt, lai pienāktu pie manis.

“Apsēdies, velns parāvis,” Klāss Sebastianam zviedriski pateica. “Kā tev liekas, tāds varoņdarbs tev būtu pa spēkam? Apsēsties un turēt muti?”

Sebastians apsēdās. Viņš nepaskatījās uz mani. Bet viņš pasmaidīja, mehāniski un plati, nebilzdams ne vārda.

Ja vien itālis nemēģināja piedabūt Sebastianu uzdziedāt “zviedru dziesmas”, viņš runāja par darījumiem. Viņam bija uzņēmums, kuru viņš gribēja pārdot, tik daudz es sapratu. Un, jo enerģiskāks viņš kļuva, jo klusāki kļuvām mēs, pārējie. Es prātoju, vai itālis no sava priecīgā stāvokļa aizdzersies līdz nekontrolējamam, kad Sebastiana tēvs kādam piezvanīja, īsu brīdi parunāja un tad pasniedza telefonu itālim. Kad itālis nolika klausuli, Klāss pacēla savu glāzi un ļāva itālim pieskandināt. Atvieglojums, kuru sajutu, bija tik taustāms, ka man gandrīz kļuva slikti.

Mēs pieveicām četrus ēdienus, sieru, divus desertus un kafiju, pie kuras uz sudraba paplātes pasniedza šokolādes pralinē, bezē ce-pumiņus un želejas saldumus, un tad bija laiks doties mājup. Sebastiana tēvam kaut kā bija izdevies sadabūt ratiņkrēslu, un tajā itālis iemiga, kamēr viens vīrs no Fāgermana jahtas stūma viņu atpakaļ uz piestātni. Tieši tajā mirklī, kad viņi grasījās uzstumt krēslu uz

klāja, viņš pamodās, piesvcmpās kājās un paziņoja, ka ir nodomājis doties pastaigā (“I am making a walk!”). Mēs ar Sebastianu gājām gulēt. Ap četriem mani pamodināja balsis uz augšējā klāja. Es gultā piecēlos sēdus, bet Sebastians novilka mani atpakaļ.

“Guli vien,” viņš tikai noteica. “Tas uz mums neattiecas.”

Brokastis mēs ēdām divatā.

“Tavs tēvs aizbrauca,”ziņoja viens no balti tērptajiem cilvēkiem, kura vārdu es joprojām nezināju. Sebastians tikai pamāja. Viņš neizskatījās pārsteigts. “Viņš teica, ka jūs varat ievākties viņa kajītē. Mēs tūlīt būsim to uzkopuši.”

Kad uz klāja uznāca itālis, mēs gulējām un sauļojāmies. Viņa seja bija sadauzīta zili melna un labā roka karājās saitē. Izskatījās, ka tā ir ieģipsēta. Viņš stāvēja trīs metru attālumā, tuvāk nenāca.

“Augstais dievs,” es izstomīju un piecēlos sēdus. “Kas noticis?”

Itālis tikai pakratīja galvu.

“Neejiet staigāt pa pludmali nakts melnumā,” viņš noteica un šķībi pasmaidīja. “Vai tavs tēvs ir te?” viņš pēc tam pajautāja, viņš bija pagriezies pret Sebastianu.

Sebastians novilka mani atpakaļ guļamkrēslā.

“Nē,” viņš atbildēja, acis neatvēris.

“Vai tu varētu...” turpināja itālis.

“Nē,” noteica Sebastians.

Itālis aizbrauca, un mēs ievācāmies Sebastiana tēva luksusnu-murā. Tagad mums bija divas vannasistabas, nevis tikai viena. Un vēl plašāks skats, uz visu jūru, tāds pats skats kā kapteinim, es pieņēmu. Vienā vannasistabā virs vannas varēja atvērt jumtu, un vakariņas mēs ēdām tur, divatā.

“Vai tavs tēvs piekāva to itāli?” es ievaicājos vēlāk vakarā, kad mēs gulējām āra baseinā uz klāja. “Tāpēc, ka viņš ar tevi flirtēja?”

Sebastians nesadusmojās.

“Nē,” viņš tikai atbildēja. “Skaidrs, ka viņš to nedarīja.”

Es atvieglota iesmējos, mēģināju izlikties, ka tas bija joks. Taču Sebastians nesmējās. Pacēlis abas rokas, viņš atspiedās pret baseina malu, pavērsa galvu pret melnajām debesīm un aizvēra acis.

“Es reiz tēvam pajautāju. Kad pazuda mamma. Ko viņš bija ar viņu izdarījis, kāpēc viņa... kā viņš bija... panācis, ka viņa aizbrauc...”

Viņš apklusa.

“Ko viņš atbildēja?”

“Tēvs teica... Mūsu ģimenei neesot jāiznes atkritumi. Mums esot cilvēki, kas to izdara mūsu vietā.”

Es gribēju pajautāt, ko viņš ar to domāja. Ko tas nozīmēja? Vai tas bija kāds Māsa nolīgts cilvēks, kas padzina Sebastiana mammu un piekāva itāli? Taču tad tas pagaisa man no prāta. Sebastians raudāja. Viņš nešņukstēja, viņš nešņaukājās, bet raudāja. Un es nezināju, ko lai saku. Es saņēmu viņa seju plaukstās un noskūpstīju viņu. Stiprāk un stiprāk, es skūpstīju viņu ilgi, ilgāk nekā jebkad agrāk, un viņš atbildēja manam skūpstam, līdz es negribēju neko citu, vien to, lai viņš ienāktu manī. Un, kad viņš to izdarīja, es beidzu gandrīz uzreiz, es vienmēr beidzu pirms viņa, biežāk nekā viņš, intensīvāk nekā viņš.

Deviņas dienas vēlāk mēs no Neapoles lidojām mājās. Lidmašīnā bijām tikai mēs, iepriekšējā vakarā biju dzirdējusi Sebastianu runājam ar tēvu pa telefonu. Klāss domāja, ka mums nav nekādas vajadzības lidot ar koncerna lidmašīnu, tikpat labi mēs varot lidot ar parasto pasažieru reisu, taču, kad atbraucām uz lidostu, mūs tur tomēr gaidīja koncerna lidmašīna. Mašīna mūs aizveda līdz pat trapam. Mums nebija jāiziet cauri nevienai kontrolei.

Jahta turpināja ceļu bez mums. Tā cauru gadu burāja ar pilnu apkalpi. Pēc nedēļas viņi gatavojās atstāt Vidusjūru. Man tas nepie-lēca, visa tā sirrealitāte, kas piemita šai pastkaršu zilajai, saules apmirdzētajai un klaviermūzikas manikīra pasaulei, līdz mēs nogriezāmies

pie Invernesas, un viss izskatījās tieši tāpat kā tad, kad es pirms nepilna mēneša biju aizbraukusi. Pilnīgi tāpat, par spīti tam, ka viss bija mainījies.

Mēs nolaidāmies Brommas lidostā. Lidlaukā mūs sagaidīja cita automašīna. Kāds no apkalpes iecēla mūsu somas mašīnā. Sebastians likās noguris un, šķiet, es pat negaidīju, ka mēs joprojām būsim kopā, kad sāksies skola. Kaut kāda iemesla pēc man bija grūti noticēt tam, ka viņš gribētu, lai es kļūstu par daļu no viņa ikdienas, cik nu viņam vispār bija ikdiena. Likās tikai dabiski, ka šī bija tikai vasaras dēka. Nenozīmīga epizode viņam, labākās nedēļas mūžā man. Mašīna pieveda mani pie mājas, un es nezināju, kā lai atvados, kā lai pasaku paldies par visu, bet Sebastians ienāca man līdzi un sarokojās ar tēti (tēta sejā parādījās tā izteiksme, kāda pieaugušajiem parādās, kad viņi mēģina izlikties, ka viņiem viss vienalga, bet paši ir gatavi apčurāties aiz sajūsmas). Pēc tam viņš noskūpstīja mani uz vaiga, pateica “redzēsimies rīt” un prom bija.

Nākamajā dienā bija pirmā skolas diena. Sebastians atsūtīja īsziņu pusastoņos (pat ne vienu vienīgu vakarā vai naktī) un lūdza viņu sagaidīt krustojumā pie manas mājas. Viņš piebrauca un mani paņēma tur, kā man likās, tāpēc, lai varētu pirms skolas pateikt man, ka viss ir beidzies. Kad bijām pusceļā, es sāku raudāt, varbūt tāpēc, ka gribēju, lai tas būtu padarīts; es būšu spiesta sākt raudāt, kad viņš pateiks, ka visam beigas, tāpēc tikpat labi es to varēju darīt jau tagad. Ieraudzījis, ka raudu, viņš nobrauca malā, izslēdza motoru, atbīdīja manu sēdekli un jāteniski uzsēdās man virsū. Viņš pabāza rokas man zem džempera, glāstīja muguru un skūpstīja mani, tad noskūpstīja spēcīgāk, pieskārās man, pievilka mani tuvāk, es jutu, cik viņš bija ciets, un biju pārsteigta par to, cik neticami atvieglota sajutos, cik ļoti es biju baidījusies, ka viņš vairs negribēs būt kopā ar mani.

No stāvlaukuma līdz skolai mēs gājām roku rokā, un sajūta bija tieši tāda kā filmā par vidusskolēniem, kur populārākais puisis pēkšņi parādās kopā ar neglīto meiču ar brillēm un dīvaino frizūru, pēc tam, kad viņa ir piedzīvojusi pārvērtības un kļuvusi nenormāli skaista. Ne tāpēc, ka es pirms tam būtu bijusi lūzere, un ne tāpēc, ka Sebastians būtu kaut kāds nemitīgā smaidā atiezies futbolists ar sānos izšķirtu celiņu, bet bija sajūta, ka mūsu uznāciens ir ieturēts pasteļtoņos.

Amanda, protams, jau zināja, ka mēs esam kopā. Viņa mūs sagaidīja pie smēķētavas, vispirms apskāva mani un tad apķērās ap kaklu Sebastianam. Bridi viņa palika karājamies kā tāds Ziemassvētku eglītes rotājums, līdz Sebastians izlocījās no viņas tvēriena, un mēs iegājām skolā.

Sebastianam pirms pirmās stundas bija kaut kas jāizdara, un mēs šķīrāmies pie skapīšiem. Atvadoties viņš atkal noskūpstīja mani uz vaiga, un tas atkal bija tieši kā filmā. Amanda nobolīja acis, tieši tāpat, kā būtu darījis viņas tēlotais personāžs (viņai mugurā nebija karsējmeitenes tērps, visādi citādi viss bija perfekti). Viņa vai sprāga pušu aiz apmierinājuma par to, ka pēkšņi ir ieguvusi tik nozīmīgu vietu Sebastiana dzīvē. Par to, ka Sebastians tagad kļūs par daļu no mūsu dzīves. Tie, ar kuriem viņš bija tusējis pagājušajā gadā, bija nozuduši, izklīduši pa universitātēm, praksēs tētu uzņēmumos vai uzspodrināt valodas zināšanas ASV. Tagad bija mūsu kārta. Un Amanda bija pārlaimīga. Bet to viņa, protams, neteica, tikai izmeta kaut ko par to, ka Sebastianam un man vajadzētu “būt mazliet diskrētākiem”, un es atliecu galvu un iesmējos, pareizajā skaļumā, viss bija saskaņā ar scenāriju.

Ir vairākas fotogrāfijas ar mani un Sebastianu no Vidusjūras ceļojuma. Es izskatos laimīga, caur un cauri priecīga, tāda persona, kura smejoties kliedz, kad, ejot peldēt, viņas puisis viņu apšļaksta, pirms viņa ir paspējusi ienirt. Es smaidu, manas acis mirdz. Es

izskatos laimīga, lai gan tagad man ir grūti atcerēties, ka es patiešām būtu jutusies laimīga. Varbūt laime un nelaime ir līdzīgas tajā ziņā, ka paiet kāds laiks, iekams tu to aptver. Vispirms tu nejūti neko. Sajūtas nāk vēlāk, varbūt pat tad, kad to avots jau ir pagaisis.

Tikai tagad, pēc visa notikušā, es saprotu, ka Sebastians nevienā brīdī neizskatījās laimīgs. Pat pašās pirmajās fotogrāfijās ne.

18.

Taču mums pārējiem pirmās skolas nedēļas bija brīnišķīgas. Un pirmā diena bija vislabākā no visām. Fakts, ka Fāgermana jaunākais dēls sāks mācīties mūsu klasē, bija nozīmīgākais notikums ne tikai Amandas dzīvē, visa klase bija par to prātojusi, runājusi un lolojusi cerības jau iepriekšējā semestrī, kad paklīda runas, ka viņam būšot jāpaliek uz otru gadu. Tagad tā bija realitāte, un notikumu centrā atrados es.

Kad sākās pirmā stunda, Sebastians joprojām bija kaut kur citur. Mēs ar Amandu vienas aizgājām uz klasi un apsēdāmies savās parastajās vietās. Kristers nejautāja, ko mēs esam darījuši vasaras brīvlaikā, protams, ka ne, droši vien jau mācību programmā vai skolas reglamentā bija ierakstīts, ka šādus jautājumus nedrīkst uzdot, nekādā gadījumā nedrīkst skolēniem uzdot rakstīt sacerējumus par tematu “mans vasaras brīvlaiks”, jo tad tie, kuri brīvdienās nebija varējuši atļauties ceļot, varētu sajusties nepiederīgi. Pēc Vecāku foruma vecāku domām, justies nepiederīgam (“citādam”) ir sliktākais, kas var notikt ar cilvēku, tas un uzkodu automāti skolas kafejnīcā. Un Vecāku foruma vecākiem ārkārtīgi patīk visādas bezjēdzības, ja vien tās ļauj viņiem izskatīties gādīgiem. It kā skolotāju atturēšanās no tieši šī jautājuma uzdošanas jelkā palīdzētu. Mēs visi ļoti labi zinājām, kur pārējie bija bijuši, vai vismaz to, ko viņi nebija darījuši.

Kristers darīja visu, kas viņa spēkos, lai atrastu citu sarunu tematu. Viņš nekomentēja ne Amandas astoņdesmito stila iedegumu, ne Alises bizītes, kuras viņai čarterreisa galapunktā sapinis kāds vietējais (“Ak dievs, mamma mani piespieda, tu saproti, es tās šovakar izjaukšu, ak mans dievs...”) vai Jākoba lauzto roku (viņš to salauza, braucot ar ūdensslēpēm, to zināja visi, domāju, ka arī Kristers). Un

viņš itin nemaz nekomentēja to, ka Sofija izskatījās nometusi divdesmit kilogramus kopš pēdējās skolas dienas pirms diviem mēnešiem (lai gan pagāja pāris sekundes, pirms viņš spēja apslāpēt šoku savā skatienā). Viņš runāja par visu citu, izņemot to.

Kristers gribēja zināt, vai mēs esam “izlasījuši kādu labu grāmatu”. Samirs bija vienīgais no puišiem, kurš atbildēja. Viņš sēdēja ar īpaši taisnu muguru un nobēra trīs nosaukumus, Kristers pūlējās izskatīties tā, it kā nosauktās grāmatas zinātu, taču neuzdeva nevienu jautājumu, tāpēc pieņemu, ka viņam nebija ne jausmas.

“Vai tu vasarā izlasīji tikai trīs grāmatas?” es jautāju.

Un Samirs pasmaidīja, tikai ar vienu lūpu kaktiņu. Kā jau viņš mēdza, kad es viņam teicu ko tamlīdzīgu, un tad izlaida pirkstus caur saviem biezajiem matiem. Dažreiz, kaut ko apdomādams, viņš mēdza aptīt šķipsnu ap rādītājpirkstu. Apkārt un apkārt, līdz izskatījās, ka pirkstā vairs necirkulē asinis. Es atsmaidīju. Mēs ar Samiru tā mēdzam darīt jau kopš vidusskolas pirmās klases. Mēs strīdamies, diskutējam, argumentējam. Mēs nekad neizrādām, ja mums liekas, ka otram ir taisnība vai viņš pateicis ko smieklīgu. Un bija forši, ka vasaras brīvlaiks nebija varējis to mainīt.

“Protams, ne,” viņš atteica. “Es gribēju pieminēt tikai trīs labākās. Lai paliktu pietiekami daudz laika tavām...” viņš mirkli vilcinājās, un es viņu pārtraucu.

“Es neesmu izlasījusi nevienu grāmatu par zirgiem, arī komiksus par mēnešreizēm ne.”

“Jā, bet tev patika tā par tiem pusaudžiem, kuri mirst no vēža un iemīlas viens otrā?”

Amanda salēcās, it kā būtu dabūjusi strāvas triecienu.

“Jā!” viņa laimīgi iesaucās. “Та ir nenormāli skumja, tik ļoti es nekad nebiju raudājusi.”

Samirs paskatījās uz mani. Mēs nodomājām vienu un to pašu. Nekādu grāmatu Amanda nebija lasījusi, viņa bija redzējusi tikai

filmu. Bet mēs neko neteicām. Un tad klasē ienāca Sebastians. Vai mēs kaut kā reaģējām uz to, ka viņš nokavēja stundu pirmajā dienā? Varbūt. Jau tikai dažas nedēļas vēlāk mēs reaģēsim, ja viņš parādīsies laicīgi.

“Es atvainojos,” viņš nobēra.

Kristers viegli pamāja.

Sebastians apsēdās man blakus, Amanda pārsēdās citur - viņam pat nevajadzēja to palūgt. Un, ejot tos divus soļus līdz tuvākajai brīvajai vietai, viņa nobolīja acis un spēlēja iedomātu vijoli.

Es varēju sajust, kā klase saprata viens pēc otra - tik skaidri, it kā starp soliem izplūstu iekrāsota gāze. No pirmās rindas, kuras vienā galā sēdēju es un otrā - Samirs, līdz pēdējai rindai, kur sēdēja Meļa ar savu pīrsingoto degunu un melni lakotajiem nagiem. Visi aptvēra, ka mēs esam kopā, un tā atmosfēra, kas ieskāva Sebastianu, apbrīnas un ziņkāres sajaukums (un uzspēlēts viņš-mani-it-nemaz-neinteresē), izpletās, bet tā bija pirmā reize, kad tā attiecās uz mani vai vismaz daļēji uz mani.

Reiz es biju lasījusi par kādu aktrisi, kura bērnībā katru gadu bija mainījusi dzīvesvietu. Viņa teica, ka ikreiz, kad sāka iet jaunā klasē, priekšā bijis viens un tas pats tipu komplekts: populārā meitene (diezgan nepatīkama), populārās labākā draudzene (vēl nepatīkamāka), zubrītāja, sliktākā sportā un tā, kurai nav draugu. Katrā klasē bija noteikts skaits lomu un vienīgais, kas viņai atlika, pārceļoties uz jaunu skolu, bija izpētīt, kura no šīm lomām bija brīva, kura loma viņai būs jāspēlē turpmāko gadu.

Es vienmēr biju spēlējusi vienu un to pašu lomu: laba mācībās, ne populārākā, bet gandrīz, netiku apcelta, neapcēlu citus, kruto džeku kompānijā, bet ne paša krutākā džeka meitene. Man nekad nebija ienācis prātā, ka es varētu tikt pie citas lomas, taču tagad es pie tās biju tikusi. Un salīdzinājumā ar to nobālēja pat Sofijas totālais Biggest-loser-make-over.

Sebastians zem sola saņēma manu roku, un es jutu, kā man sāka kaist vaigi.

Kristcrs bija uzdevis citu jautājumu, bet es biju to palaidusi garām. Viņš skatījās uz mani, gaidīja atbildi. Es pagriezos pret Sa-miru. Varbūt viņš varētu man palīdzēt, ar kādu ironisku komentāru, kas ļautu man saprast, par ko bija runa un kas man būtu jāsaka. Bet viņš uz mani neskatījās. Viņa kreisā roka saliekta gulēja uz sola, kā viņš to parasti turēja, kad rakstīja; viņš blenza savā pierakstu kladē. Samirs bija vienīgais, kurš kaut ko pierakstīja pirmajā skolas dienā. Pirkstos viņš bija sažņaudzis pildspalvu, resnu un melnu, īstu tušas pildspalvu. Pirkstu kauliņi bija balti. Bet viņš neko nerakstīja. Es biju spiesta pagriezties pret Kristeru.

“Piedodiet,” es teicu. “Es nedzirdēju...”

Kristers iesmējās. Viņš droši vien bija atvieglots, ka ir uzzinājis vasaras svarīgākos jaunumus, atvieglots, ka viņam pat nebija jājautā, lai uzzinātu.

“Sebastian...” viņš teica, man vairs nepievērsdams uzmanību. “Vai tu šovasar esi izlasījis ko labu?”

Samirs nebija vienīgais, kurš smējās, bet es dzirdēju tikai viņu. Viņa smiekli neizklausījās visai jautri.

19.

Nē, Samirs nesajūsminājās par to, ka Sebastians sācis iet mūsu klasē. Sebastians un Samirs nesapratās, tas kļuva acīmredzams jau brīdī, kad Kristers teica, lai mēs nosaucam savus vārdus, jo Sebastians ir jaunpienācējs. Sebastians izskatījās tā, it kā jau nezinātu, kā sauc Samiru. Varbūt tā bija atriebība par Samira skaļajiem smiekliem, bet bija arī iespējams, ka viņam patiešām nebija ne jausmas. Taču, kad Samirs izlikās nezinām Sebastiana vārdu, tas bija vienkārši stulbi. Sebastianu pazina pilnīgi visa skola.

Samirs vienīgais bozās, mēs, pārējie, bijām laimīgi. Pat skolotāji šķita priecīgi, ka Sebastians ir pie mums. Ja kāds būtu jautājis Kristeram, tajās pašās pirmajās skolas dienās, viņš droši vien būtu teicis kaut ko tādu kā - Sebastians ir pelnījis otru iespēju. Pirmajās divās nedēļās Sebastians drīkstēja nokavēties, uzrasties, kad viņam ienāca prātā, aiziet stundas vidū, un neviens skolotājs neko par to neteica. Kad viņam nebija līdzi viss vajadzīgais (vienmēr), viņi tikai noteica tu vari paskatīties kopā ar Māju vai arī viņš varēja aizņemties skolotāja datoru.

Kristers nekad mūžā nebūtu atzinis, ka viņš jau tad zināja, ka Sebastians nespēs nokārtot gala eksāmenus. Katrs ir pelnījis otru iespēju. Turpretī Samirs nedeva Sebastianam pat pirmo iespēju.

Bija pagājušas precīzi deviņas dienas kopš skolas sākuma, kad Sebastians noorganizēja semestra pirmo ballīti. Klāss bija aizceļojis, un Sebastiana brālis Lūkass bija aizbraucis atpakaļ uz Bostonu. Mēs ar Amandu ieradāmies pašas pirmās. Droši vien es biju teikusi, ka mēs varētu palīdzēt, bet jau pie piebraucamā ceļa kļuva skaidrs, ka tā nebija tāda tipa ballīte. Sebastianam nekad nebija vajadzīga “palīdzība” ballīšu organizēšanā.

л

“Neuztver to personīgi! Tiešām. Cilvēki var ēst, ko vien vēlas. Taču es tiešām nespēju.”

Amanda vēl nebija iekodusies savā halūmi burgerā, tikai turēja to starp rādītājpirkstu un īkšķi un apskatīja no visām pusēm, ļoti rūpīgi, lai mēģinātu atrast vietu, kur ir vismazāk kaloriju. Uz manu gaļu viņa skatījās tā, it kā tā būtu samīdīta, antibiotikām piešpricēta sivēnmāte pārlieku šaurā betona aizgaldā. Es noslaucīju mērci no lūpu kaktiņa, pamāju un noriju kumosu.

Saule gatavojās rietēt, vairums viesu jau bija paēduši, uz grila bija vairs kādi trīs hamburgeri, algotais grila meistars bez kāda entuziasma placināja gaļas gabalus, tauki pilēja uz oglēm. Sīkas, niknas liesmiņas uzplandīja un apdzisa. Viesmīlis, tērpies bokseršortos Amerikas karoga krāsās, basām kājām gāja pa mīksto mauriņu, nesdams paplāti ar frī kartupeļiem, kas bija pildīti tūtās ar avīžraksta apdruku. Sebastians bija nozudis mājā kopā ar pusduci to puišu, kuri allaž viņam sekoja, ja vien viņš tiem ļāva.

Mēs ar Amandu apsēdāmies terasē, kas bija bruģēta akmens plātnēm, un skatījāmies lejup, uz jūru.

“Kur ir Sibe?” viņa jautāja. Tā Scbastianu sauca vienīgi viņa.

Es paraustīju plecus.

“Vai Labe ir atnācis?”

Es atkal paraustīju plecus. Kad Sebastians sāka mācīties mūsu klasē, Labe bija tikko aizgājis. Viņš bija izsprucis no palikšanas uz otru gadu, taču bija spiests mainīt skolu. Labe vienīgais no mums bija pazinis Sebastianu jau agrāk, droši vien tāpēc Amanda bija ieņēmusi galvā, ka viņš varētu kļūt par viņas jauno puisi. Taču Sebastianam nebija labāko draugu, viņam bija bišu spiets. Un kopš dažām nedēļām aiz viņa kā ēna turējās arī klaiņojošais suns Deniss.

Amanda nopūtās un nolika pusapēsto burgeru malā. Es savu jau biju apēdusi un knakstījos ap frī kartupeļiem. Pastiepu tūtu Amandai. Viņa papurināja galvu, uz kartupeļiem pat nepaskatījusies.

Tumšais ūdens lejā mirgoja svina pelēks. Laternas pie peldinājās apgaismoja piestātni. Klāss Fāgermans tur bija pietauvojis divas jahtas, uz vienas priekšējā klāja vīdēja pāris tumšu siluetu. Vēl kāds pārītis mīcījās šūpuļgrozā, kas bija iekārts vienā no dārza četriem kokiem. Pusducis meiteņu sēdēja vienā no āra terasēm, pie akmens galda ar mozaīkas virsmu, nesaskaņotos čuguna krēslos. Viņas smēķēja, dzēra baltvīnu un pēc kārtas rādīja cita citai savu mobilo ekrānus. Sebastians pienāca man blakus, saņēma manu plaukstu, piecēla mani no zemes un aplika apkārt roku.

“Velns, cik garlaicīga ballīte,” viņš žēlojās.

Tad viņš aizskrēja, pa ceļam noraudams drēbes, un no piestātnes ielēca ūdenī. Es skrēju viņam pa pēdām, ātri izģērbos līdz apakšbiksēm un ielēcu pie viņa. Mēs peldējām strauji, ūdens vairs nebija tik silts, taču, kad viņš iznira man blakus, viņam stāvēja, es papletu kājas un apviju tās ap viņa gurniem un, ignorējot viesu klātbūtni, viņš iespiedās manī. Man pat nebija jānovelk biksītes, viņš zem ūdens tās vienkārši pavilka sāņus. Es nezinu, vai viņš beidza, bet, kad viņš mitējās, mēs peldējām uz malu. Sebastians bija tik ļoti pārsalis, ka viņa lūpas bija kļuvušas zili lillā. Viņa zobi klabēja, Amanda bija atnesusi mums halātus, viņa padeva tos mums, kad mēs izkāpām ārā. Sebastians paņēma mani aiz rokas, un mēs skrējām uz pirti.

“Šitā ballīte ir nāvīgi garlaicīga.”

Es ietinos halātā ciešāk, lai gan bija pārāk karsts, lai to vilktu, un apsēdos vietā, kas bija vistuvāk durvīm. Samirs un Deniss sēdēja visaugstāk. Deniss sarāvās, kad Sebastians ierunājās, it kā tā būtu viņa vaina, ka ballīte nav attaisnojusi Scbastiana cerības.

Ieraudzījis Samiru, Sebastians iesmējās, viņš bija pārsteigts. Un ne jau viņš vienīgais. Nebiju domājusi, ka viņš uzradīsies. Tāpat bija dīvaini redzēt viņu kopā ar Denisu. Viņi taču viens otru nepazina, ne?

Bridi pastāvējis, Sebastians nometa halātu uz grīdas, palika stāvam kails un uzlēja ūdeni pirts akmeņiem, ļāva tvaikam pacelties līdz griestiem, iekams apsēdās, bet jau pēc dažām minūtēm izgāja ārā, joprojām kails.

“Baigā skuka. Šitā ballīte reāli sūkā.”Deniss viņam sekoja. Sajās dienās viņš allaž gāja pussoli aiz Sebastiana, pievērsis skatienu viņa mugurai, es nespēju viņu izprast. Deniss riņķoja virs, pirms, cieši aiz Sebastiana, nesaprotamos apļos, bez kāda izskaidrojuma. Viņš vairāk līdzinājās sikspārnim nekā klaiņojošam sunim.

Mēs ar Samiru palikām divi vien.

“Vai tu atnāci līdzi Labem?” es vaicāju. Labe un Samirs bija sadraudzējušies, kad Samirs vidusskolas pirmajā gadā sāka iet mūsu klasē. Viņi satikās joprojām, lai arī Labe bija mainījis skolu.

Samirs pamāja, uz brīdi noskatījās manī, tad mainīja vietu un apsēdās tieši virs manis. Viņš nelīdzinājās sev, likās, viņa seja ir mazliet pietūkusi un viņš bija noskaities, nenormāli noskaities. Man nekad nav paticis iet pirtī, bet tagad es nevarēju tā vienkārši iet ārā, Samirs domātu, ka licis man sajusties neērti.

“Man nelikās, ka jūs ar Sebastianu...” es iesāku, bet viņš mani pārtrauca.

“Labe pajautāja, vai negribu atnākt.”

Pēc tam viņš klusēja. Taču viņam nekas arī nebija jāsaka, es visu ļoti labi sapratu. Tie, kuriem pajautāja, vai viņi negribētu atnākt ciemos pie Sebastiana, mēdza nekavējoties aizmirst visus sūdus, ko iepriekš bija par viņu sarunājuši, un ar prieku piekrita. Tie, kuriem radās tāda iespēja, to izmantoja. Lai varētu pateikt, ka tur bijuši, ja kāds viņiem pajautātu, ko darījuši nedēļas nogalē. Lai pavēstītu, it kā nejauši, runājot par ko pavisam citu, ka tad, kad es biju Sebastiana Fāgermana ballītē, jā, tieši tā! Klāsa Fāgermana dēls.

Prātoju, kāpēc man bija licies, ka Samirs nav tāds. Bet kāpēc viņš bija tik loti noskaities?

Izņemot Labi, visiem no mūsu gada šī bija pirmā reize, kad tikām ielūgti pie Sebastiana. Šovakar bija atnākuši tikai pāris no tiem, ar kuriem viņš bija tusējis agrāk, vairumam vidusskola bija jau aiz muguras.

Samirs pieliecās man tuvāk. Viņš jau tā bija sēdējis pārāk tuvu, un tagad viņa kāja piespiedās manai rokai. Jutu viņa sviedru smaržu. Savāda smarža. Tā nesaderējās ar Samiru Zubrītāju viņa gludinātajos džinsos un kedās ar dubulto mezglu, klases-labāko-skolēnu-Samiru.

“Iedomājos, ka man jāatnāk un jāpaskatās, par ko tad visi runā. Un vismaz vienā lietā tavam draudziņam narkotikām ir taisnība. Šeit valda nolādēta garlaicība.” Samirs papurināja galvu un pieliecās vēl tuvāk. “Ja vien tev nepatīk šņaukt kopā ar mājas nēģeri, protams.”

Vispirms mani, šķiet, vienkārši pārņēma šoks. Nekad agrāk es nebiju dzirdējusi Samiru tā runājam, ne ar mani, ne ar kādu citu. Piecēlos, lai ietu projām. Es gribēju izklaidēties, es nedomāju viņam ļaut tur sēdēt un mani nosodīt. Taču Samirs vienā sekundē bija pie durvīm un nostājās man ceļā.

“Vai viņš šņauc svītras no tava kailā vēdera?” Pirts šķita pārāk šaura. “Vai arī Denisam ļauj piedalīties rotaļā? Neliels bonuss par to, ka viņš ļauj Sebastianam izmēģināt visu jaunāko?”

“Vai drīz būsi beidzis?”

Vai viņš mēģināja būt asprātīgs? Tā nelikās. Tagad viņš pieklusināja balsi.

“Zini, mēs, kas dzīvojam realitātē, mēs izvairāmies no Denisa, jo viņš ir traks. Viņš tirgotu kreku dzemdību namā, ja tik viņu tur laistu iekšā.”

Mana sirds dauzījās pārāk ātri. Es nezināju, vai Samirs bija ievērojis, ka esmu apsitusies, vai tāpēc viņš bija dusmīgs, bet es gribēju tikt prom.

“Vai tu nesaproti? Sebastians ir niecība, Maja. Viņš ir nekas. Paņem nost visu šo...” Viņš ar vienu roku apvilka gaisā loku, ar atšautu mazo pirkstiņu, itin kā kondensāta klātās koka sienas būtu spoguļzālc Versaļā, “un viņš ir tikpat interesants kā tukša skārdene.” Beidzot Samirs soli atkāpās. Tik strauji, ka dvielis, kas bija aptīts viņam ap gurniem, mazliet nošļuka un viņš atkal to savilka, ar spēku.

Un tajā brīdī es to pamanīju. Samirs bija piedzēries. Nekad agrāk es nebiju redzējusi viņu piedzērušos. Bet kādai reizei bija jābūt pirmajai, pat klases labākajam skolēnam. Sajutos tik atvieglota, ka gandrīz sāku smieties. Viņš nesaprot, ko runā. Es atvēru durvis, nebija vērts kavēt laiku ar piedzērušiem. Nebija nekādas jēgas ielaisties diskusijās. Taču tad es pārdomāju un pagriezos pret viņu.

“Es saprotu,” es teicu. “Tev nepatīk Deniss, nevienam viņš nepatīk. Bet kurš šovakar sapirka tavus dzērienus? Ja arī pamatiņu tu ieliki kopā ar Labi, es varu derēt, ka par dzērumu tu vari pateikties Denisam.Tev nepatīk Sebastians. Okei.Tu viņu nepazīsti, bet okei. Ierasties te un ballēties, sēdēt viņa pirtī un slaucīties viņa dvielī, to gan var. Tam viņš ir labs diezgan.”

Tad es aizgāju. Tur iekšā aiz karstuma vairs nevarēja paelpot. Iznākusi laukā, es noslaucīju degunu halāta piedurknē.

No baseina puses dārdēja mūzika. Trīs meitenes no paralēlkla-ses atskrēja no pludmales, paskrēja man garām ceļā uz pirti, no kuras es tikko biju iznākusi. Šķita, ka pa to īso brīdi, kamēr es biju prom, ballītes apjoms bija dubultojies. Sebastians vienmēr ielūdza cilvēkus, kurus viņš nepazina, visbiežāk meitenes. Viņš viņas satika pilsētā, varbūt kādā rindā, viņam kļuva žēl viņu un viņu tulznu plāksteru, viņš ļāva tām ballēties kopā ar viņu, līdz viņam apnika viņu pieguļošās kleitas un I I&M saulesbrilles un viņš ielūdza citas meičas. Bet nelikās, ka viņš jelkad satrauktos, ka viss varētu noiet no sliedēm. Droši vien tāpēc, ka Fāgermana ballītēs bija neiespējami

iekļūt neaicinātam. Nebija tā, ka apsardze traucētu vai iejauktos, bet viņi tur bija, precīzi īstajā attālumā.

Amanda dejoja un, pamanījusi mani, aicināja pie sevis. Viņai mugurā bija bikini, un viņa bija izlaidusi matus. Neizskatījās, ka viņa būtu peldējusies. Trīs metrus tālāk ar atpogātu kreklu stāvēja Labe un blenza viņā.

“Nāc,” viņa nomurmināja, ar elpu pieskardamās manam kaklam.

Mēs to bijām darījušas arī agrāk. Amandai patika publika, un es ietilpu viņas mīļākajā numurā.

Mūzika dārdēja. Man mugurā joprojām bija halāts, bet Amanda mani no tā iztina, uzlika plaukstu man uz muguras, atlieca galvu, un mēs dejojām tik tuvu viena otrai, ka mūsu vidukļi saskārās. Mūsu kājas bija basas. Viņai joprojām bija peldkostīma augšiņa. Manas apakšbikses joprojām bija mazliet mitras pēc peldes, bet es aizvēru acis, centos nomierināt pulsu. Mūzika, man jākoncentrējas uz mūziku. Nebija svarīgi, ko domāja Samirs. Viņš vienkārši bija piedzēries, viņš nesaprata, ko runā.

Sebastians stāvēja pie stereo. Brīdi paskatījies, viņš pienāca pie mums, vienu roku aplika ap Amandas, otru ap manu vidukli. Es mīlēju Sebastiana plaukstas. Kad viņš apkampa mani, gandrīz pārāk stipri, es jutos briesmīgi pievilcīga. Es pavilku viņa roku augšup, augstāk uz muguras, un viņš atlaida Amandu, pagrūda viņu uz Labes pusi, kurš iesmējās un viņu noķēra. Sebastians gribēja pieskarties tikai man, nevis viņai.

Viņš bija nosvīdis, viņa piere spīdēja un acis bija piekaltas kādam punktam tālumā. Es paskatījos uz Amandu. Labe viņas priekšā cilāja rokas augšup un lejup, it kā krāsotu sienu. Viņš nekad nedejoja pa īstam. Tikai ironiski. It kā viņš to darītu tikai aiz pieklājības pret mums, kuriem patika dejot. Lai izrādītu, ka viņš mūs nenosoda, lai gan īsti nesaprot, kāda tam visam jēga.

Es pacēlu no grīdas halātu, un Sebastians aplika to man ap pleciem, es nevarēju atrast jostu un izgāju no baseina telpas, cauri dzīvojamai istabai un virtuvei, garām Dcnisam, Sebastians bija pieteicis viņam ar visu mantu uzturēties virtuvē. Kad gāju garām, Deniss jautājoši uz mani paskatījās, bet es papurināju galvu un gāju uz otro stāvu, uz Sebastiana istabu. Drošības personāls nedrīkstēja ienākt mājā, ja vien viņi netika izsaukti. Mājā iekšā nebija arī novērošanas kameru, tā Sebastiana tēvs bija norīkojis. Iemesls bija acīmredzams. Klāss nevēlējās, lai tas, kas notiek viņa mājā, tiktu ierakstīts. Šādu video var nokopēt, izplatīt, pārvērst par izspiešanas materiālu. Ienākusi Sebastiana istabā, es uzvilku krekliņu un Sebastiana bokser-šortus. Tad iegāju vannasistabā. Vakars tikai tikko bija sācies, un es gribēju izžāvēt matus. Mans pulss joprojām bija pārāk ātrs, bet es nebiju nekāda narkotiķe (kas tas vispār bija par vārdu, kā no piecdesmitajiem?), es tikai biju sākusi mazliet par strauju, es nebiju pieradusi, man bija kaut kas jāiedzer, visu atlikušo vakaru tikai jādzer, neko citu, bet vispirms bija jānorimst pulsam. Fēns dūca un es aizvēru acis, ļaujoties siltā gaisa plūsmai. Man nekur nebija jāsteidzas. Es turēju acis aizvērtas un elpoju - ieelpa caur degunu, izelpa caur muti. Kad mati bija sausi, es viņus izdzirdēju. Puišus, vairākus, varbūt arī kādu meiteni. Mūzika apklusa.

Kad es nonācu lejā virtuvē, divi apsargi turēja Samiru aiz augšdelmiem. Deniss stāvēja pie sienas, viņam no deguna tecēja asinis. Aiz viņa karājās sašķiebta eļļas glezna ar vīna pudeli. Deniss vairāk izskatījās pārsteigts nekā nikns.

“Laidiet mani.” Samirs stāvēja nedabiski nekustīgi, kā jau cilvēki mēdz darīt, kad mēģina izlikties, ka ir skaidrā. Viņš nerunāja īpaši skaļi, tomēr viņu varēja dzirdēt.

Viens no apsargiem paskatījās uz Sebastianu. Sebastians pamāja.

“Tev ir laiks braukt mājās,” apsargs sacīja Samiram.

“Es nepaliktu pat tad, ja jūs man maksātu.”

Sebastians pagriezās pret mani. Viņš stāvēja durvju ailā. Uzgriezis Samiram muguru, viņš teica:

“Lūdzu, parūpējieties, lai tas otrs nepictccina ar asinīm visu virtuvi. Viņš arī dosies mājās.”

Un, stāvēdams aiz Sebastiana, Samirs ieskatījās man tieši acīs. Viņš pakustināja lūpas, viņš mēģināja pateikt vēl kaut ko. Tikai man. Gribēja, lai nolasu to viņam no lūpām.Tas izskatījās pēc “nāc”. Viņš gribēja, lai eju viņam līdzi. Vai varbūt viņš murmināja citā valodā? Arābu? Vai persiešu? Es pat nevarēju atcerēties, kādā valodā Samirs runāja. Man bija vienalga.

Protams, es biju sapratusi, ka Samiram patiku, man arī viņš patika. Bet tagad, Sebastiana mājās, viņš piepeši bija pārvērties par apdzērušos morāles sargu. Viņš to uzskatīja par savu Pienākumu -Aizvest Mani Prom No Platā Pazušanas Ceļa. Bruņinieks ar paceltu šķēpu.

Mokoša neveiklība. Viņa izturēšanās man šķita mokoši neveikla. Es gribēju, lai viņš iet prom, es gribēju, lai viņš savāktu savu pārākuma pilno es-vismaz-dzīvi-uztveru-nopietni-izteiksmi un tītos no šejienes. Es nebiju lūgusi viņa aizsardzību, man pēc tās nebija nekādas vajadzības, es nebiju nekāda bezpalīdzīga princese ar nepareizo princi.

Viens puisis no matemātikas programmas piebikstīja Sebastiana rokai.

“Klau,” viņš teica, “bet kā es...”

“Nesatraucies,” atbildēja Sebastians. “Mums visa ir pietiekami.”

Sebastians paņēma mani aiz rokas. Mēs gājām uz baseina telpu. Atsāka skanēt mūzika. Nekas nopietns nebija noticis. Deniss bija izmests. Samirs bija aizbraucis mājās. Sebastians atglauda man matus no kakla. Es ieelpoju viņa smaržu, vēsu un svaigu, man patika,

kā Sebastians smaržoja. Man patika, kā viņš lika man justies. Man ar viņu bija jautri. Mums vienmēr bija jautri. Nav jākaunas no tā, ka tu proti labi pavadīt laiku. Sebastians čukstus ierunājās.

“Redzi? Jautrība prasa upurus. Un tagad ballīte beidzot sāk uzņemt ātrumu.”

20.

Nedēļas nogale pēc Sebastiana ballītes pagāja diezgan ātri. Sestdien mēs aizbraucām uz pilsētu, es, Sebastians un Labe ar Amandu. Svētdien mēs ar mammu, tēti un Līnu bijām restorānā kopā ar vectēvu. Mamma bija dusmīga, jo es biju “sagurusi”, un tētis bija dusmīgs, jo mēs bijām restorānā kopā ar vectēvu. Es vairs nedomāju par Samiru, vismaz ne pārāk daudz. Pirmdienas rītā Sebastians mani izlaida pie skolas. Viņam bija “kaut kas jānokārto”. Es nezināju, ko tas nozīmē, bet man bija vienalga. Tas bija vēl pirms tam, kad šādas lietas sāka mani uztraukt. Pēc pusdienām man bija divas brīvas stundas. Amanda bija slima, un Sebastians necēla telefonu.

Skolas bibliotēka reti bija pārpildīta, vismaz kopš datoriem vairs nebija internēta pieslēguma. Tomēr es nebiju vienīgā, tālākajā stūrī sēdēja Ēvi no paralēlklases, viņai bija plāns deguns, viņa nēsāja puķainus svārkus un vienmēr visos apavos vilka zeķes, pat balerīnās. Iepriekšējā gadā Ēvi bija uzvarējusi skolas radošās rakstīšanas konkursā (kuru organizēja Rotary), lai gan viņa gāja tikai vidusskolas otrajā klasē. Savā stāstā viņa bija rakstījusi par garīgi slimo brāli un visi domāja, ka tā ir patiesība, droši vien tieši tāpēc viņa uzvarēja. Kad izrādījās, ka viņai nekāda brāļa nav, ir tikai viena gluži normāla māsa, visi bija vīlušies, daudzus pat pārņēma dusmas, viņi uzskatīja, ka Ēvi “blēdījusies”. Neviens nenorādīja uz acīmredzamo: tādējādi stāsta vērtība tikai pieauga.

Dīvānu stūrītī, dažus metrus no manas vietas, sēdēja divas pirmā vidusskolas gada meitenes. Viņas šķirstīja katra savu glancēto žurnālu un dalīja vienu saldumu paciņu. Viņas runājās tieši tik skaļi, lai es varētu dzirdēt, ka vismaz viens vārds katrā teikumā beidzās ar -īgais vai -īgā. Tas bija modē, visi jaunizceptie vidusskolēni tā runāja. Kad bijām jaunākas, arī mēs ar Amandu bijām izdomājušas

r

pašas savus vārdus un izteicienus. Bet šis savā stulbumā pārspēja visu. Salīdzinājumā ar šo, Pepijas Garzeķes laupītājvaloda šķita vēl izsmalcinātāka nekā latīņu.

“Bet draudzenīgā... Zini, ko? Es vienkāršīgi ģīb-stu pēc viņa, man vienalga, vai viņš grib būt ar mani kopā vai nē, tas mani padara pilnīgi traku!”

Otra pamāja, nepārstājot šķirstīt žurnālu.

“Totāli psihīgi.”

Pirms dažām dienām angļu valodā mēs bijām runājuši par Bek-delas testu, ar kura palīdzību varēja noteikt, vai filmas ir feminis-tiskas. Tika uzdoti trīs kontroljautājumi. Vai filmā ir vismaz divas sievietes, kurām piešķirts vārds? Vai viņām tiek ļauts sarunāties (bez vīriešu klātbūtnes) un vai viņas sarunājas par ko citu, nevis vīriešiem?

Skolotājs minēja veselu kaudzi filmu, kuras gandrīz visi bija redzējuši, un mums bija jāmin, vai tās atbilda prasībām; tās neatbilda (un mēs pieklājīgi izlikāmies, it kā nebūtu to sapratuši - kāda gan citādi būtu jēga uzdot jautājumus?), un, protams, man arī likās nenormāli, ka tā ir, un es sapratu, kāpēc ir svarīgi, lai sievietes filmās darītu arī ko citu, ne tikai runātu par puišiem, bet: realitātē meitenes nemitīgi runā par puišiem. Pat mamma un viņas draudzenes pie pirmās iespējas klačojas par saviem vīriem (un to, cik viņi ir bezcerīgi). Skuķenes no debašu kluba, ar saviem uzvalkiem un Jauno ekonomistu biedra kartēm, teātra trupas meitenes ar savām lugām franču valodā un bekpekeru plāniem, draudzenīgās tepat blakus, viņām visām bija kas kopīgs: viņas runāja par puišiem. Saviem puišiem, citu puišiem, puišiem, kurus viņas gribēja dabūt, puišiem, no kuriem viņas gribēja tikt vaļā. Tikai par puišiem, visu laiku. Tāpēc es gribētu atzīmēt, ka tev varbūt nebūtu jāžēlojas par to, kā tevi attēlo filmā, kamēr vien šis attēlojums gluži labi atbilst realitātei.

Samirs atgrūda durvis ar tādu spēku, ka tās atsitās pret plauktu ar brošūrām par Karalisko Tehnoloģiju institūtu, jurisprudences programmu Upsalā un tālākizglītības matemātikas kursu. Samira kājas bija it kā par garu viņa ķermenim, tāpēc viņš vienmēr izskatījās tā, it kā kaut kur steigtos. Viņš apstājās pie informācijas letes un izņēma no ausīm mobilā austiņas. Viņš kustējās drudžaini, vienmēr enerģijas pārpilns, vienmēr par repliku ātrāks, ar gatavu atbildi, pirms pārējie vispār sākuši apsvērt sakāmo. Droši vien varētu likties, ka viņš ir nemitīgā stresā. Man viņš tāds nekad nebija šķitis. Taču tagad viņš izskatījās nervozs.

Es nepaguvu izlikties, ka neesmu viņu pamanījusi, pirms viņš mani ieraudzīja, un tad bija par vēlu. Viņš gandrīz pieskrēja pie manis.

“Drīkstu uz brītiņu piesēst?”

Es mēģināju skatīties uz citu pusi.

“Klau... draudzenīgā,” viena no meitenēm čukstēja otrai, bet tas joprojām bija vairāk nekā pietiekamā skaļumā, lai mēs ar Samiru to sadzirdētu. “Vai tev ir tamponīgie?” Viņa mulsi iesmējās. “Aizmirsu mājās savu kosmētikas somiņu.”

Man somā bija tamponi, es būtu varējusi aiziet apsēsties pie viņam, pateikt “lūdzīgais”un vienkārši ignorēt Samiru. Diez vai viņš uzdrošinātos iesaistīties sarunā par sieviešu ķermeņa šķidrumiem. Tas noteikti uzdzītu viņam stresu. Starp citu, vai sarunas par mēnešreizēm izturēja Bekdelas testu? Iespējams. Bet vai mēnešreizes joprojām skaitījās feministiska tēma, ja tās tika sauktas par mēne-slgajām?

“Maja?” Samirs stāvēja manā priekšā, mēģinādams notvert manu skatienu.

“Es šeit nestrādāju, tev jājautā kādam no personāla.”

Viņš izskatījās apjucis.

“Kāpēc? Kas man viņiem jājautā?”

“Ne jau es nosaku, kur kurš drīkst sēdēt. Bet, ja tu apsēdīsies te, es aiziešu citur.”

Viņš klusēja. Tad pacēla rokas un nokremšļojās.

“Tas nebūs ilgi. Es tikai gribēju lūgt piedošanu.” Viņš nolaida rokas. “Gribēju atvainoties par piektdienu. Tas bija stulbi. Es nezinu, kāpēc to visu sarunāju, droši vien biju piedzēries.”

Draudzcnīgās dīvānos bija apklusušas. Viņas izlikās iegrimušas kādā rakstā žurnālā, ko viena no viņām turēja klēpi.

“Ko? Tu biji piedzēries?” es izmetu. Samirs uztvēra ironiju un nolieca galvu. Meitenes tagad bija klusas kā pelītes, viņas negribēja palaist garām ne zilbi.

“Man nevajadzēja nākt uz ballīti un patiešām nevajadzēja tev tā uzklupt. Sebastians ir tas, kurš man nepatīk. Man nevajadzēja...”

“Vai tu vispār atceries, ko tu man pateici?”

Viņš pamāja.

“Diemžēl.”

Matu šķipsnas krita viņam pār pieri. Viņš izskatījās tā, it kā gaidītu pērienu. Vai Samirs apzinājās, cik glīts viņš ir? Skaidrs, ka apzinājās. Dažkārt viņa izturēšanās veidā pavīdēja kaut kas teju iestudēts, viņš labi zināja, kā izskatās. Šādi viņš izskatījās, kad gaidīja piedošanu, es nebiju pirmā, kurai tika veltīta šī nožēlas un kauna pilnā poza. Tomēr ballītē viņš bija izskatījies sarūgtināts, patiešām sarūgtināts, nevis tikai pārdzēris jēgu.

Šāds Samirs vēl nebija redzēts. Viņš allaž izskatījās tik neieinteresēts, gluži vienaldzīgs pret mums ar Amandu un mūsu dzīvi ārpus skolas. Viņš tušēja ar Labi, taču vispār reti nāca uz ballītēm, nekad nevienam neprasīja, ko viņš darījis nedēļas nogalē, man vienmēr bija licies, ka mēs viņam šķietam visai smieklīgi. Un piepeši sapratu, ka man vienmēr bija licies stulbi tas, ka viņš nekad nebija izrādījis vēlmi runāt ar mani, tikai ar mani, par lietām, kas neskāra mācības. Taču tagad, kad tas beidzot notika, mēs runājām par Sebastianu.

Runas par puišiem, es nodomāju. Vienmēr tikai par puišiem. Ar meitenēm visi runā par puišiem, ari puiši. Si doma ienāca prātā, pirms paspēju to aizkavēt, un es pasmaidīju, ne ar nodomu, smaids vienkārši parādījās. Es gribu, lai viņš runātu par mani. Ar mani. Par kaut ko citu, ne par Sebastianu. Ari Samirs pasmaidīja. Ne ierasto zobgalīgo smaidu, citu, tajā bija jaušams atvieglojums.

Skaļruņos atskanēja signāls, kas lika draudzenlgajām savākt savas lielās rokassomas un glancētos žurnālus un steigties uz stundu. Samirs pievilka krēslu un apsēdās man proti. Viņš savilka lūpas tū-tiņā, laikam imitējot sclfija izteiksmi.

“Sebastians ir tavs draudzīgais,” viņš iepīkstējās. “Es totāli saprotu.” Tad viņš vēlreiz mainīja tēlu, uzlika roku uz krēsla atzveltnes, noslīdēja zemāk, iepleta kājas un mēģināja runāt tā, kā runā priekšpilsētās: “Tas džeks ir tavs čalis. Un tu esi viņa beibe, nekādu problēmu, sīkā, nulle naida, es to cienu.”

Es iesmējos. Viņš nepavisam neprata tēlot gangsteri. Toties viņš bija pievilcīgs, un kāda gan nozīme tam, ka viņš pats to apzinājās? Un tad tas atgriezās, zobgalīgais smaidiņš. Mans dievs, kā man tā bija pietrūcis.

21.

Pagāja dažas nedēļas. Sešas, varbūt septiņas? Oktobra vidū kādā nedēļas nogalē mēs izdomājām aizbraukt uz Labes laukiem. “Lauku mājas”, tā Labe to dēvēja, bet patiesībā tā bija sena pils. Labes tēva ģimenei šī vieta bija piederējusi kopš, es nezinu, tipa Gustava III valdīšanas laika. Labes mātes ģimenei piederēja līdzīga vieta tikai dažu desmitu kilometru attālumā, taču tur es nekad nebiju bijusi. Samirs ari brauca ar mums.

Neatceros, ko es par to domāju, varbūt - ka tas ir forši? Nedomāju, ka tas būtu darījis mani nervozu vai ka man tas būtu licies stulbi. Protams, Samira un Sebastiana starpā bija spriedze, taču nekas tāds, par ko mums vajadzētu satraukties.

Mēs ar Amandu gulējām katra savā atpūtas krēslā, katra zem savas segas, katra ar savu telefonu rokā. Garām aizlidoja citrondzeltens taurenis, kā lapa vējā tas aizplivinājās pār nopļauto mauriņu un tālāk uz jūru. Ap šo laiku viņam jau bija jābūt beigtam, bet šis bija neparasti silts rudens.

“Ja tu varētu kaut ko vēlēties,” teica Amanda, “jebko visā pasaulē, ko tu visvairāk gribētu?”

Aiz mums atradās durvis uz virtuvi, tās stāvēja pusviru. Labes mamma Margarēta klausījās operu, gatavoja ēst un bija atteikusies no palīdzības, taču laiku pa laikam viņa iznāca ārā, nostājās netālu no mums, rokas sānos iespraudusi, un tikko manāmi pasmaidīja. Viņai patika, ka esam te. Mums vēl jo vairāk patika būt te, pie viņas. Amanda piemiegtām acīm skatījās manī.

“Es nezinu,” atbildēju. Man nebija noskaņojuma atbildēt uz viņas jautājumiem. Un, ja tev nekā netrūkst, nav nekādas jēgas stāstīt citiem, ko tu vēlies.

“Nu taču,”protestēja Amanda. “Saņemies. Kaut ko taču tu gribi?”

Amandai patika uzdot jautājumus, kuri varētu būt daļa no sarunu spēles ar nodrukātām kartītēm, “tematiem”, kuri liek spēles dalībniekiem “atvērties”. Viņai patika uzdot papildjautājumus citu atbildēm, gandrīz tikpat ļoti, cik viņai patika pašai atbildēt uz sevis izdomātajiem jautājumiem.

“Saņemies, Maja.” Amanda piecēlās, izstiepa vienu roku pret debesīm un otru uzlika uz sirds. “Es sāku.” Viņa noklepojās. “Es vēlos mieru pasaulē un lai visi bērni būtu paēduši.”

Viņa izlikās, ka sakārto skaistumkaralienes kroni, un es iesmējos.

“Bet nopietni.” Viņa apsēdās man blakus. “Nākamā semestra beigās mums būs izlaidums. Pēc tam sāksies. Es praksē braukšu uz Londonu, vai tu vari to aptvert? Būšu tur sešas nedēļas, tētis saka, man būšot jāstrādā puse nakts. Skaidrs, ka man būs jākopē dokumenti un jāpienes kafija un tamlīdzīgi, uz to ir jābūt gatavam, bet es tomēr prātoju, kā es jutīšos, kā tu domā, man būs sajūta, ka tas ir īsts darbs? Ka tas, ko daru, ir svarīgi? Galvenais taču ir, lai tas, ko tu dari, būtu nozīmīgs? Patiešām nozīmīgs. Cilvēkam būtu jāgrib kaut ko darīt pasaules un citu cilvēku labā, labus darbus, vai ne?”

Es neatbildēju.

“Jo ir skaidrs, ka es gribu to darīt. To taču grib katrs, ne?” Viņa nervozi pasmējās. “Bet, ja godīgi, visvairāk es gribētu zināt, ko es gribu. Vai arī - ko nozīmē kaut ko paveikt. Gribētu, lai man ir plāns. Saproti, ko es domāju?”

Es pamāju. Та bija parasta saruna Amandas stilā. Amanda vienmēr bārstījās ar pašsaprotamām patiesībām un jautāja, vai es saprotu. Un tad viņai uzmācās šaubas, viņa kļuva sentimentāla un viņai acīs saskrēja asaras.

“Saproti, ko es domāju?”

Tā varētu būt zīme, ka viņa mani uzskata par galīgi aprobežotu, nespējīgu izsekot viņas domai, taču patiesībā viņa gribēja, lai es viņu nomierinu, apliecinu, ka viņa nav tik stulba kā jūtas.

“Saprotu,” atbildēju. Un pasmaidīju.

Labes mamma atkal iznāca dārzā.

“Nezinu, vai varu apsolīt mieru virs zemes, bet ēdiens visiem bērniem būs gatavs pēc desmit minūtēm. Vai tu varētu pasaukt zēnus, mīļumiņ?” Labes mamma novilka vienu no virtuves cimdiem un ar plaukstas virspusi noglāstīja Amandas vaigu. Amanda un Labe bija kopā nepilnu mēnesi, taču Labes mamma un Amanda jau bija izveidojušas priekšzīmīgas vīramātcs-vedcklas attiecības. Mēs ar Sebastianu bijām kopā divtik ilgi, un, lai gan es, iespējams, vēl neienīdu viņa tēvu, tas bija tikai tāpēc, ka tik reti viņu satiku.

Pirms trim dienām gan Klāss bija bijis mājās. Viņam bija piezvanīts no skolas, un viņš atbrauca jau ap pieciem, lai parunātu ar Sebastianu. Mani viņš aizsūtīja mājās, taču es nopratu, ap ko tas viss grozās. Sebastians bija praktiski pārstājis iet uz stundām. Gandrīz katru dienu viņš kopā ar mani aizbrauca uz skolu un dažkārt pāris stundas patusēja ar Denisu skolas pagalmā, bet lielākoties viņš vienkārši brauca mājās. Un, lai gan Klāsa pa dienu nekad tur nebija, viņš par to noteikti bija informēts.

Mēs pusdienojām vasaras virtuvē, tā atradās tieši blakus dārzam. Margarēta bija uzlikusi uz galda puķainus, mazliet apdauzītus porcelāna šķīvjus, katru ar citu motīvu. Stikla glāzes pēc daudziem gadiem trauku mašīnā bija kļuvušas nespodras. Labe piegāja pie Amandas. Viņa stāvēja pie savas vietas, uzlikusi roku uz gaišzila koka krēsla atzveltnes (jā, viņai jau bija sava vieta pie galda). Kad viņš noskūpstīja Amandu uz vaiga, viņa klusi iesmējās, varēja dzirdēt, cik seksīgi viņa pēc pašas domām izklausījās. Šķiet, Labe, domāja

tāpat, viņš salieca muguru dīvainā leņķi, lai varētu uzlikt zodu viņai uz pleca. ЛЫ izskatījās iemīlējušies un ne pārāk gudri.

Piedevām Labe bija uzaudzējis šauras Sanfrancisko stila Ūsiņas - ironiski, protams, — lai izrādītu, ka viņš bija tik ļoti pārliecināts ne-gejs, ka droši drīkstēja izskatīties pēc geja. Amanda mazliet pabužināja Labes virslūpas apmatojumu, tieši pie lūpas izliekuma, pagriezās pret viņa mammu un iejautājās:

“Kā tev liekas, Margo, viņš vēl ilgi ar tādām domā staigāt?”

“Ilm...” atbildēja Margarēta un paskatījās uz dēlu. Neizskatījās, ka viņa būtu īpašā sajūsmā. “Savu viedokli šoreiz paturēšu pie sevis.”

Es notvēru Samira skatienu, viņš, uz mani skatīdamies, gandrīz nemanāmi ar īkšķi un rādītājpirkstu pārvilka augšlūpai, savilka uz leju lūpu kaktiņus un izpleta nāsis es-patiesi-esmu-šīs-pils-patrons-izteiksmē. Man bija jāiedur skatiens galdā, lai nesāktu smieties.

Vienā galda pusē sēdēja Samirs, Labe un Amanda. Līdzās Sa-miram galda galā sēdēja Labes mamma, otrā pusē sēdējām mēs ar Sebastianu. Pretī Margarētai, otrā galda galā, bija Labes tēva Georga vieta. Viņš ienāca tieši brīdī, kad mēs tikko bijām apsēdušies - mājas tupelēs, džinsos, tēkreklā ar caurumu uz pleca un uz pieres uzbīdītām lasāmbrillēm. Pirms apsēšanās viņš pastiepa Samiram salocītu laikrakstu.

“Vai tu redzēji, koTirole raksta šodienas FT?” viņš jautāja. Samirs sāka lasīt. Bet Labes mamma maigi atņēma viņam laikrakstu un nolika to uz maza galdiņa turpat blakus.

“Pie galda nekādas lasīšanas.”

Sebastians apsēdās, pirms Labes mamma bija paspējusi atvilkt savu krēslu, un pastiepa vīna glāzi pret Labes tēvu.

“Man ir astoņpadsmit,” viņš izmēģināja laimi.

“Minerālūdens,” nesatricināmi noteica Margarēta. Viņa un viņas vīrs gandrīz nemanāmi saskatījās. Šo lietu viņi bija apsprieduši

jau iepriekš. “Cilvēks var dzert minerālūdeni arī tad, ja viņam ir astoņpadsmit.”

Vai Klāss būtu viņiem lūdzis nedot Sebastianam alkoholu? Viņš zināja, ka Sebastians dzēra. Pāris reižu man bija nācies aizvest mājās Sebastiana mašīnu, lai gan man vēl nebija tiesību. Vienreiz, kad piebraucu un noliku mašīnu, Klāss stāvēja turpat pagalmā. Sebastians man nestāstīja, ko tēvs viņam teicis, un, kad es pajautāju, viņš atteica “pajautā kaut ko, par ko es gribu runāt, okei?”, un es atstājos. Varbūt Klāss nezināja, ka es vēl nedrīkstu braukt. Vai varbūt viņš to bija sapratis un licis aiz auss.

Mēs ar Amandu palīdzējām Margarētai salikt uz galda ēdienu. Pirmā bija kartupeļu un puravu zupa. Atsevišķā bļodā tika pasniegts kraukšķīgs mežacūkas bekons, un maize vēl bija silta.

“Man likās, ka tu esi veģetāriete,” Sebastians ierunājās, kad Amanda savu porciju devīgi pārkaisīja ar bekonu.

“Medījums ir kaut kas pavisam cits,” viņa teica, viņas vaigi piesarka tikai mazliet. Amanda veģetārisma padarīšanu bija aizmirsusi mirklī, kad Labe un viņa pirmoreiz savija mēles. Pagājušajā nedēļā viņa bija braukusi līdzi Labem un Sebastianam aļņu medībās. Es uz tām netiku, mamma bija mani piespiedusi iet uz vectēva dzimšanas dienas vakariņām, bet Amanda bija stāvējusi uz vakts, sūkusies medību tornī, drāzusies guļammaisā un saslapinājusi savus Hunter zābakus pirmo reizi, kopš bija tos nopirkusi.

“Es likšu mednieka eksāmenu,” viņa teica un pasniedza bļodu Samiram. Viņš padeva to tālāk Margarētai, sev neko nepaņēmis.

“Protams, protams,” nomurmināja Samirs, tikai mazliet skaļāk, nekā pieklātos. Un es, aizlikusi salveti priekšā mutei, pasmaidīju. Jutu Sebastiana skatienu.

“Mednieka eksāmens ir izcila doma,” Labes tēvs indīgi noteica. “Daba nav tāda vieta, kurā būtu vērts bezjēdzīgi nosist laiku.”

Amanda katrās attiecībās kļuva par perfekto dzīvesbiedri. Reiz (mums tikko bija sācies vidusskolas otrais gads) viņa bija kopā ar basistu no vienas Stokholmas grupas, kurš apgalvoja, ka viņiem esot līgums ar Sony. Toreiz viņa bija arī prefektā grūpija.

“Nu, par ko runāsim?” ievaicājās Labes tēvs, kad bijām tikuši zupai līdz pusei.

“Mēs varam parunāt par nulles nodokli,” ierosināja Samirs.

“Jā,” nomurdēja Sebastians. “Lūdzu, lūdzu, vai mēs varētu parunāt par nulles nodokli?”

“Tas bija joks,” Samirs teica. Viņa balss bija ledaina. “Vai kādreiz esi par tādiem dzirdējis?”

“Mega jautri,” sacīja Labe. “Nenormāli smieklīgi. Nulles nodoklis, hahaha. Bet tas viss, ar ko tu un tētis nodarbojaties, visas tās grāmatas, avīzes, tēmas, situācijas un strāvojumi... vai jūs to darāt tikai tāpēc, lai liktu man sajusties stulbam, vai arī tajā visā ir kāds cits plāns, kuru es nesaprotu, jo esmu pārāk stulbs?”

“Nesatraucies,” Samirs atbildēja. “Es tūlīt pat beigšu jokot.”

“Nu nu,” noteica Margarēta un paplikšķināja pa Samira roku. “Tagad nestrīdēsimies. Labi, Lars Gābriel?” Labes vecāki nekad nesauca Labi par Labi. Taču es līdz šim nekad nebiju dzirdējusi, ka Margarēta sauktu viņu abos vārdos, tas izklausījās kā no kinohronikas. Acīmredzot šādā veidā viņa lika dēlam manīt, ka runā nopietni. Bet Labe tikai turpināja ēst un nelikās traucēties. Georgs mēģināja ko labot.

“Neviens nedomā, ka tu būtu stulbs, Lars. Kopš esi Sigtūnā, tu tiec galā tīri labi.” Viņš ielika mutē gabaliņu maizes. “Mēs esam pateicīgi, Samij. Tava palīdzība mums ir ļoti noderējusi.”

“Visos divos pārbaudes darbos.” Labe pacēla gaisā divus pirkstus. “Divos. Un “labi” nozīmē, ka es tos nokārtoju. Es dabūju vienu C un vienu B-. Samijs mani sarāja. Samijs uzskata, ka jebkura atzīme, kas ir zemāka par A, nav labāka par F.”

“Es nesaprotu, kāpēc lai tev būtu jābūt mierā ar jebko, kas nav A,” teica Samirs. “Es piekrītu tavam tēvam. Tu neesi stulbs.”

Kaut kas šajā replikā slēpās. Varbūt viņš uzsvēra vārdu “tu”. Bet visi dzirdēja to, ko Samirs domāja, ko viņš lika manīt, ko viņš nepateica: Atšķirībā no Sebas/iana, tu neesi stulbs.

“Es zinu, par ko mēs varētu parunāt nulles nodokļa vietā...” iesāka Amanda, bet bija jau par vēlu.

“Cik viņi tev maksā?” Sebastians skatījās tikai uz Samiru, nekur citur. “Vai tu labi nopelni?”

Georgs un Margarēta prata meistarīgi izlikties, it kā nekas nebūtu noticis. Labe vēl šo mākslu nebija apguvis pilnībā, taču, kad Georgs “lielajā mājā” izrādīja portretu galeriju un stāstīja par valsts nodevējiem, laulības pārkāpējiem un to, cik daudz bastardu atdoti ciematnieku ģimenēs, Labe pajokoja, ka viņu ģimenes ģerbonis bija “cienīga izskata saglabāšana”. Un tagad viņi varēja to nodemonstrēt: neitrāla seja, absolūti mierīga izteiksme, nevienas vīpsnas Sebas-tiana virzienā. Bet Samirs nedroši papurināja galvu, viņa skatiens, neguvis kontaktu, kā tenisa bumbiņa šaudījās no Georga uz Mar-garētu, turp un šurp. Un Sebastians neatlaidās. Viņš ierunājās lēnāk un skaļāk, it kā Samirs iepriekš nebūtu sapratis.

“Cik. Daudz. Tev. Maksā? Cik tu nopelni, apmācot Labi?”

“Sebastian,” teica Margarēta - klusu, bet joprojām bezrūpīgā tonī. “Ēd savu zupu.”

Georgs piedāvāja Labem maizes grozu. Labe papurināja galvu.

“Atvainojiet.” Sebastians pacēla rokas es-padodos-žestā un pasmējās. “Nepareizais jautājums, skaidrs. Neko. Es neko neesmu teicis.” Viņš pieklusināja balsi tieši tik daudz, lai pārējie varētu izlikties, ka neko nav dzirdējuši. “Nav mana darīšana, kurš ir jūsu algu sarakstā.”

Neatceros, par ko runājām pēc tam. Taču Margarētai noteikti izdevās atrast kādu sarunu tematu, kamēr Georgs ēda zupu. Sarunas

temata maiņa bija vēl viena šīs ģimenes specialitāte. Un mēs, pārējie, no visas sirds centāmies sekot sarunas līkločiem. Kad Margarēta bija beigusi runāt un ēst, Georgs piecēlās un sāka vākt netīros traukus; visi, izņemot Sebastianu, mēģināja darīt to pašu, bet Georgs mūsu palīdzību atraidīja, teica, lai sēžam vien. Tikai tad, kad jau bija atnests pamatēdiens, Margarēta vēlreiz uzlika roku uz Samira plaukstas. Tad viņa pievilka krēslu tuvāk galdam un pacēla nazi un dakšiņu.

“Pastāsti mums. Kā iet taviem vecākiem, Samir?”

Man uz šo pašu jautājumu bija jāatbild pirms stundas. Amandai tas tika uzdots, vēl pirms mēs bijām paspējušas no stāvlaukuma aiziet līdz mājas kreisajam spārnam, kur mums bija paredzēts pārnakšņot. Margarēta vienmēr apjautājās par visu vecākiem, vienalga, pazina viņa tos vai ne. Sebastianam bija jāpastāsta, kā Amerikā iet Lūkasam.

Margarēta par visu bija informēta. Nespēju iedomāties, ka viņa būtu satikusi Samira vecākus ārpus klases vecāku sapulces. Tomēr viņa izrādīja par tiem interesi.

“Viņiem iet gluži labi,” Samirs atbildēja.

“Kur tava mamma tagad strādā?”

“Hudinges slimnīcā.”

“Ko tu saki!” Margarēta un Georgs pāri galdam saskatījās. “Tātad ar viņas leģitimāciju viss nokārtojies? Ak, tas gan labi.”

“Nē.” Samirs pacēla salveti un noslaucīja lūpas. Viņš norija siekalas, runāja ātri, pieklusināja balsi. “Viņa strādā par medmāsas palīdzi, kamēr... gaida. Bet viņa slimnīcas vidē jūtas tiešām labi.” Georgs nogrozīja galvu.

“Vienkārši neaptverami, ka mēs nespējam labāk izmantot mūsu valstī pieejamos resursus. Neaptverami.”

“Savādi, tomēr. Es būtu varējis apzvērēt,” Sebastians nebija pieskāries ēdienam, “es būtu varējis apzvērēt, ka tu teici, ka tava mammīte

ir advokāte. Labe?” Viņš pagriezās pret Labi. “Vai tu nestāstīji, ka toreiz, kad Samirs sāka mācīties Jūšholmā, viņš visiem, kas spēja klausīties, klāstījis, ka viņa mammīte ir advokāte?”

Sebastians runāja stiepti, padarīdams vārdus garākus, nekā tie bija. Kad Labe neatbildēja, viņš atkal pievērsās Samiram.

“Bet varbūt viņai ir divas augstākās izglītības. Sasodīti iespaidīgi, Samij.”

Sebastians nebija piedzēries. Domāju, ka arī neko citu viņš nebija lietojis. Taču viņa mutē Samira iesauka, kuru lietoja tikai Labe un viņa vecāki, it kā uztūka. Samijs. Sebastianam izdevās likt tam izklausīties pēc verga vārda.

“Advokāts ir mans tētis. Mamma ir ārste.”

“Alvā!” Sebastians uzjautrināts pamāja. “Noteikti. Та arī ir, katrā ziņā. Un tavs tētis advokāts, ko viņš dara šeit, Zviedrijā?” Samirs neatbildēja. “Brauc par taksometra šoferi, ne?” Viņš atkal pievērsās Labem. “Tu taču teici, ka tas laikam bija Samira tētuks, kurš pirms dažiem mēnešiem veda mūs mājās no Stūreplāna?” Labe joprojām klusēja, un Samirs bija nobālējis. “Bet paskaidro man, dārgais Sam, paskaidro - kā tas nākas, ka visi iebraucēji, kas ierodas pie mums un sāk strādāt par metro vadītājiem un apkopējām, piedod,” viņš pasmīnēja. “Kuri strādā par taksistiem un kļūst par medmāsu palīdzēm... Kā tas nākas, ka dzimtenē viņi visi ir ārsti un inženieri, un kodolfiziķi? Pilnīgi visi. Tava mamma “ārste”,” Sebastians ar pirkstiem parādīja gaisā pēdiņas, “ir labā sabiedrībā. Proti, nav nevienas nožēlojamas apkopējas, kura būtu strādājusi par apkopēju ari dzimtenē. Ja mēs ticam tam, ko cilvēki stāsta. Vai kaut viens no viņiem sēdējis lielveikala kasē Sīrijā vai vācis tukšās pudeles parkos Irānā? No way. Vieni vienīgi ārsti, inženieri, advokāti un...”

“Nu jau pietiks, Sebastian.” Georgs ierunājās klusā balsī. Bija sasniegta pēdējā robeža viņa spējai izlikties, ka nekas nav noticis.

Taču Sebastians neklausījās. Viņš plašā žestā pamāja uz mūsu pusi, un viņa sejā parādījās tāda izteiksme, kādu es nekad iepriekš nebiju redzējusi.

“Vai jūs nekad neesat par to iedomājušies?” Neviens neatbildēja. Viņš atkal pagriezās pret Samiru. “Ko jūs darāt ar cilvēkiem, kuri nav vismaz sešus gadus mācījušies augstskolā? Nošaujat viņus uz vietas, lai viņi neatņemtu jums darbu?”

Klāss Fāgermam, es nodomāju. Viņš izskatās pēc sava tēva.

Margarēta satvēra Samira roku, kad viņš cēlās. Skatīdamās uz viņu, papurināja galvu. Tad pagriezās pret Sebastianu.

“Sebastian,” viņa iesāka. Margarēta bija augstā amatā Ārlietu ministrijā, viņa vadīja kaut kādu nodaļu, kuras nosaukumu esmu aizmirsusi, un šajā brīdī bija skaidri dzirdams, kāda viņa bija sanāksmēs un pārrunās, apstākļos, kuros viņai bija jābūt pieklājīgai arī tad, ja bija pārskaitusies. Mājīgais-mammas-tonis bija pagaisis bez pēdām. Izlikšanās-ka-nekas-nav-noticis-fāze acīmredzami bija aiz muguras.

“Tagad tu klausīsies vērīgi,” viņa lēni turpināja. “Ir lietas, kuras ir grūti saprast. Piemēram, ir grūti saprast, ka daudzi no bēgļiem, kuriem izdodas veikt visu ceļu līdz Eiropai, visu ceļu līdz pat Zviedrijai, ir grūti saprast, ka viņi ir tādi paši cilvēki kā...”

Viņa nedzirdami ievilka elpu. Man liekas, viņa bija gribējusi teikt kā tu un es, bet pārdomāja.

“Tie — ne vienmēr, bet bieži - ir cilvēki ar sakārtotām dzīvēm, labiem ienākumiem un, jā, labu izglītību. Kāpēc tā?” Viņa negaidīja atbildi. “Jo tie, kuriem ir izdevies tikt līdz šejienei, ir varējuši atļauties samaksāt par to, lai aizvestu visu ģimeni uz vietu, kur viņi varētu dzīvot labāku dzīvi. Lai varētu to izdarīt, ir nepieciešama nauda. Tavā pasaulē šī summa nav liela, Sebastian, un tomēr tev vajadzētu spēt to saprast. Tev ir radies iespaids, ka visi, kas šeit ierodas, ir ar augstāko izglītību. Taču tā nav tiesa. Tapat kā nav pareizi apgalvot,

ka visi cilvēki ar augstāko izglītību, kuri ierodas šeit, melo par savu pagātni. Jo daudzi no jaunajiem zviedriem patiešām ir ieguvuši akadēmisko grādu. Pašiem nabadzīgākajiem un visvairāk cietušajiem karu plosītajās valstis, par kurām mēs tagad runājam, reti izdodas nokļūt līdz mums. Tas ir ārkārtīgi satraucoši, tomēr tas nav iemesls, lai tu šādi uzvestos un runātu lietas, par kurām tu acīmredzami neko nezini.”

“Protams,” teica Sebastians. Viņš pat neizklausījās nikns. Šķita, ka viņš nav pamanījis nicinājumu Margarētas balsī. “Zviedrijai ir nenormāli paveicies, ka viņi brauc pie mums. Un tie tur, kuri mēģināja uzcelt telšu apmetni Humlegordcna parkā, tie jau tiešām pieder absolūtajai elitei. Savas dzimtenes inteliģencei.”

Margarēta noklepojās.

“Es tevi pazīstu visu tavu dzīvi, Sebastian. Es atsakos ticēt, ka tu esi tik aprobežots.”

Kamēr viņa ievilka elpu, sarunā iejaucās Labes tēvs. Viņš bija noņēmis uz ceļiem uzklāto salveti.

“Mēs ar Sebastianu dosimies nelielā pastaigā,” viņš paziņoja gluži ikdienišķā tonī. Noslaucījis salvetē lūpas, viņš piecēlās. “Nāksi?”

Georga balsī nekas nebija saklausāms, varbūt mazliet noguruma, tā viņš izklausītos, ja būtu spiests pārtraukt vakariņas svarīgas darba samnas dēļ. Taču, kad viņš nostājās blakus Sebastiana vietai un gaidīja, lai viņš pieceltos, es redzēju, kā kustējās viņa žokļa muskuļi.

“Kas tad tas, pie velna?” Sebastians iesmējās. Taču viņa nevērīgā izturēšanās bija pagaisusi. Tagad viņš bija nikns. “Man ir jāiet prom? Bet tas liekēdis Samirs var palikt sēžam un melot, acīs skatīdamies?”

“Nepadari visu vēl sliktāku.” Georgs satvēra Sebastiana augšdelmu. Viņš ar spēku piecēla Sebastianu no krēsla un izveda laukā.

Pagāja vairākas minūtes, līdz Georgs atgriezās. Nezinu, ko mēs darījām starplaikā. Labe bija piekalis skatienu galdam. Amandai

acīs bija asaras. Margarēta pusčukstus sarunājās ar Samiru. Es neklausījos. Ja mani ceļgali nebūtu tik ļoti drebējuši, es būtu piecēlusies un aizgājusi.

“Sebastians nolēma, ka vislabākais būtu braukt mājās,”paziņoja Georgs un apsēdās savā vietā. Viņš pagriezās pret mani.

“Es nospriedu, ka būtu labi, ja tu paliktu tepat, Maja.”

Es pamāju.

“Sebastians nebija tādā stāvoklī, lai šobrīd būtu ar kādu kopā, vismazāk ar tevi,” viņš turpināja, ar nazi uzbīdīdams uz dakšiņas šķīvī vēl palikušo ēdienu. “Par to mēs ar viņa tēvu bijām vienisprātis.”

Es pamāju vēlreiz. Biju pārāk šokēta, lai spētu darīt ko citu.

“Kā viņš nokļūs mājās?” Margarēta piecēlās, lai novāktu arī Georga šķīvi.

“Palūdzu Džonu, lai viņu aizved.”

Mēs ar Labi bijām gājuši vienā klasē no pamatskolas vidus līdz pat brīdim, kad viņš mainīja skolu. Biju dzirdējusi, kā Margarēta garlaikotā, monotonā grāfienes balsī sarunājas ar direktoru, skolas saimniecības daļas vadītāju, neskaitāmiem skolotājiem un citiem vecākiem. Tiku iztēlojusies, kā viņa šajā balsī strostē premjerministru. Visus šos gadus mēs ar mammu un tēti varējām novērot, kā Margarēta vienkārši pieprasīja tagad-mēs-darīsim-tā (vienalga, vai runa bija par to, ka pilsētas satiksmes autobusu saraksts nesaskanēja ar skolas laikiem, vai par to, ka nacionālajā izglītības programmā nebija iekļauts kaut kas, ko Margarēta uzskatīja par svarīgu, vai par to, ka laikapstākļi nav piemēroti softbola sacensībām). Un ikreiz, kad Margarēta kaut ko pieprasīja, viņa izklausījās tā, it kā lūgtu maz-mazītiņu pakalpojumu. Viņa varētu piezvanīt karalim, noklepoties un teikt saproti-gribu-lūgt-man-drusciņ-izlīdzēt. Un karalim pat prātā neienāktu atteikt. Neviens neatteica Margarētai, ne pret vienu viņa neizjuta pārlieku godbijību.

Es gribu, lai Margarēta parunā ar Klāšu, es domāju. Viņa spētu panākt, lai viņš ieklausās. Es gribēju saņemt viņas roku un to pateikt. Parunājiet ar viņu. Taču es neko nepateicu. Tikai sēdēju un kaunējos. Та bija pirmā reize, kad kaunējos no tā, ka esmu Sebastiana draudzene.

“Tatad tev izdevās sazināties ar viņa tēvu, tas labi,” noteica Margarēta. “Un kas mūsu dārgajam Māsām bija sakāms?”

Mūsu dārgajam Klāsam. Margarētai viņš nepatika.

Georgs paraustīja plecus. Tikai mazliet, šāda plecu paraustīšana nenozīmēja man-ir-vienalga, drīzāk ko-tu-gribi-lai-es-saku vai tu-jau-zini-atbildi un mēs-tur-neko-nevaram-darīt. Georgs arī uzskatīja Klāšu par iedomīgu pūsli.

“Parunāsim par to vēlāk, Margo.”

Un es joprojām neko neteicu. Neskatījos ne uz vienu, vismazāk uz Samiru.

“Vai kāds vēlas itāļu bezē kūciņas?” Margarēta atstūma savu šķīvi. “Ar mājās gatavotu saldējumu?”

Saldējumu gribēja visi. Es piespiedu sevi ēst. Iestūmu desertu mutē, mēģināju norīt nemieru. Vai Sebastians kļuva greizsirdīgs? Vai viņš jutās apdraudēts? Kāpēc viņš tā darīja? Es noriju saldējumu tik ātri, ka man iesāpējās piere. Noriju vēl mazliet.

Pagāja vairākas minūtes. Liekas, Amanda teica Samiram tev-nevajag-uztraukties-par-to-ko-viņš-saka, un tad pārējiem izdevās parunāt par ceļojumu uz Dāniju, kurā Labes vecāki bija devušies, kad bija jauni, viņi braukuši uz rokfestivālu, lijis lietus un viņi nebija varējuši uzcelt telti biezās dubļu kārtas dēļ. Un pēc tam viņi runāja par kādu, kas dzīvoja tajās pašās kopmītnēs, kur Labe. Viņš miegā staigājot.

“Vismaz trīs reizes nedēļā viņš aiziet līdz pašai ēdamzālei, tur viņš uzkāpj uz viesu galda, izstiepjas visā garumā un turpina gulēt.”

Viņi vairākkārt smējās, un ar katru reizi viņu smiekli izklausījās mazliet dabiskāki, mazliet atbrīvotāki. Viņi uzlika vēl saldējumu. Pēc tam mēs pateicāmies par maltīti un visi palīdzējām nokopt galdu. Neviens nerunāja par Sebastianu. Manu puisi.

Viņi izlikās, it kā nekas nebūtu noticis. Bet ko gan es būtu varējusi darīt?

Divas stundas vēlāk mēs dzīvojamā istabā skatījāmies filmu, kad ienāca Georgs, lai nodotu Scbastiana atvainošanos. Esmu aizmirsusi, kas tā bija par filmu, mēs pat nepapūlējāmics nogriezt skaņu, kamēr Georgs atstāstīja viņu sarunu.

Sebastians esot “nonācis mājās labi”, Georgs runājis ar viņu pa telefonu, un Sebastians “gribējis”, lai Georgs “nodod atvainošanos”. Atvainošanās bija vispārīga un nekonkrēta, un, lai gan to nodeva Georgs, tā izklausījās nedabiska, līdzīga tam, ko sagudro, kad ir aizmirsta kāda nesvarīga dzimšanas diena.

Samirs bija atgūlies pusmetra attālumā no manis, vienu roku aizlicis aiz galvas. Es varēju nojaust tumšos, sprogainos matiņus zem tēkrckla piedurknes. Viņa augšdelma iekšpuse bija tik bāla, ka ekrāna mestajā gaismā mirdzēja. Viņš vēroja Georgu, kamēr tas nobēra atvainošanos, nomurmināja viss-kārtībā-paticšām-viss-kārtībā-pilnīgi-okei-patiešām-paldies-protams un, kad tas bija galā un Georgs aizgājis, Samirs atkal pievērsa skatienu televizoram, taču neizskatījās, ka viņš skatītos ekrānā, drīzāk vienkārši tukšumā.

Kad viņš piecēlās un izmeta, ka aizies pastaigāt, es nogaidīju tieši četras minūtes un arī piecēlos.

“Iešu gulēt,” es teicu.

“Ar labu nakti,” atbildēja Amanda.

“Dusi saldi,” pievienojās Labc.

Tad es atslēdzu telefonu un noliku istabā, kura man bija ierādīta nakšņošanai.

Samirs sēdēja lejā, jūras krastā. Viņš bija apskāvis ceļgalus. Ārā bija vēss un piķa melns. Es viņu redzēju tikai kā siluetu, kuru apspīdēja gaisma no mājas. Mēness noraudzījās mūsos no jūras otras puses.

“Man nav vajadzīgs mierinātājs,” viņš teica, kad apsēdos viņam blakus.

“Zinu.”

Tik tuvu sēdēdama, redzēju, cik viņš bija satraukts.

Viņš kasīja roku, tas nevarēja būt oda kodums.

“Tev nav man jāsaka, ka esmu galīgi stulbs.”

“Kāpēc lai es tā teiktu?”

“Tā bija mana pirmā diena skolā, sasodīts. Es biju nenormāli sastresojies. Skaidrs, ka jūs tādi nebijāt, jo jūs cits citu pazīstat, visi pazīst cits citu jau septiņpadsmit paaudzēs, taču man tā bija nenormāla diena, jūs uzvedāties tik dīvaini, piecpadsmitgadnieki, kuri prasa cits citam, ar ko “nodarbojas” viņu vecāki, vai tas ir normāli?”

“Ne visai,” es atzinu.

Es nekad tev neesmu prasījusi, ko dara tavi vecāki.

Mēs bijām tālu no šosejas - lai nonāktu pie mājas, vairāk nekā divdesmit minūtes bijām braukuši pa zemesceļu - un tomēr bija dzirdama viegla šalkoņa, ko droši vien radīja mašīnas, jo tā nesaderējās ar pārējām skaņām, tā negāja kopā ar koku skaņām, meža skaņām, dzīvnieka skaņām.

“Kas ir tava mamma?”

“Kā tu to domā?”

“Es pieņemu, ka viņa vai nu ir advokāte, kā tu teici Labcm, vai arī ārste, kā tu biji teicis Georgam un Margarētai - tad kas viņa ir?”

Samirs izrāva zāles kušķi, kas auga viņam blakus. Mazliet zemes no tā saknēm uzbira man uz kājas.

“Nekad neesmu teicis, ka mamma būtu advokāte. Labe kaut ko ir sajaucis. Un mamma allaž apgalvo, ka viņa būtu gribējusi izmācīties par ārsti. Ka viņa bijusi apdāvināta skolniece, bet tad mācības bija

jāpamet. Un tagad tam visam ir pārvilkta svītra. Viņa knapi spēj izsekot desmit minūtēm ziņu zviedriski, viņai nav nekādu izredžu iestāties medicīnas studijās šeit. Turklāt viņai ir jāstrādā. Un viņai patīk būt medmāsas palīdzei.”

“Vai tavs tēvs ir advokāts?”

Pagāja kāds brīdis, iekams Samirs papurināja galvu.

“Man arī maksā. Divsimt kronu stundā viņi man maksā, bet...” Viņš saminstinājās. “Pieņemu, ka man jābūt pateicīgam.” “Pateicīgam par ko?”

“Par to, ka Georgs un Margarēta neizmeta mani, bet gan to tavu rasistisko draudziņu.”

“Sebastians nav rasists.”

Samirs pavīpsnāja.

“Beidz viņu aizstāvēt. Neesi viena no tiem, kuri klanās Sebasti-ana priekšā, Maja. Kuri ļauj viņam darīt, ko grib, un sacīt, ko grib.” Nu bija mana kārta sadusmoties.

“Sebastians zina, kāpēc cilvēki viņa priekšā lien uz vēdera. Vai tev neliekas, ka viņš to saprot? Bet skolotāji viņam nepielien, citādi viņam nebūtu jāpaliek uz otru gadu. Un vai šovakar viņš varēja teikt un darīt jebko? Man šķita, ka viņu patrieca.”

“Ar Georgu un Margarētu ir citādi.”

“Kādā ziņā?”

“Tu zini.Taču, ja es nebūtu nepieciešams Labem, lai viņš varētu pabeigt skolu, viņi būtu patriekuši mani.”

“Nebūtu vis.”

“Vai tu pati tam tiešām tici?”

“Protams, ka viņi nebūtu. Tu neko neesi sapratis, Samir. Domāju, ka viņi saprata, ka tava mamma nav ārste un tavs tēvs nav advokāts. Viņi taču nav stulbi. Varbūt viņiem ir tevis žēl, jo tev liekas, ka tev ir jāmelo par kaut ko tik muļķīgu. Man tevis ir žēl, jo tev liekas, ka tev tas jādara. Tu esi tas, kas tu esi, neatkarīgi no tā, ko dara tavi vecāki. Tavas ģimenes vēsture mums ir pie vienas vietas. Ja tava mamma nav beigusi skolu un tavs tēvs ir taksists, un tu tik un tā esi tik daudz sasniedzis, tad tas nozimē tikai to, ka tu esi lielāks cīnītājs nekā mēs, pārējie. Cilvēkiem tu patīc vēl vairāk, jo tu esi tas, kas esi, par spīti tam, ka tu esi no...”

Samirs pārtrauca mani tik strauji, ka redzēju siekalu pilienus izsprāgstam viņam no mutes.

“Tu patiešām neko nesaproti. Jūs esat tik sasodīti stulbi. Jūs domājat, ka zināt, par ko runājat. Jūs tik ļoti maldāties.”

“Nekliedz.”

Viņš nepieklusināja balsi.

“Es nekliedzu. Bet tu kļūdies, domādama, ka ģimenes vēsture nav svarīga. Pietiek paskatīties Idol, The XFactor vai fakino Meistar-pavāru vai kā nu to sauc, lai saprastu, ka tavs stāsts ir puse no šova. Jūs gribat būt pārsteigti, kad resnītis dzied nenormāli labi, jūs gribat izjust apmierinājumu, uzzinot, ka viņš-to-pavcica-par-spīti-visam un jūs gribat zināt, ka tikai nelaimīgas apstākļu sakritības dēļ arī mani vecāki nedzīvo Jūšholmā un nestrādā par ārstiem un advokātiem, ka tā ir netaisnība, par kuru jūs neesat atbildīgi, toties varat nosodīt un teikt ja-vien-mēs-labāk-parūpētos-par-saviem-imigrantiem, ja vien viņi kļūtu mazliet zviedriskāki, apgūtu jauno valodu ātrāk, mācītos mazliet centīgāk, tad amerikāņu sapnis būtu teju rokas stiepiena attālumā. Jūs esat sajūsmā par amerikāņu sapni. Jūs mīlat Zlatanu. Jēziņ, cik ļoti jūs mīlat Zlatanu. Un Zlatana paziņojumi, ka viņš savā mūžā neesot izlasījis nevienu grāmatu un ka meitenes neprotot spēlēt futbolu, visu padara gandrīz vēl labāku, jo tādi jau imigranti ir, sieviešu nīdēji un neizglītoti, bet jums viņi tik un tā patīk, jo jūs esat toleranti un pieņemoši, un Zlatanam ir tik brīnišķīgi apburošs smaids. Jums šķiet, ka viss grozās tikai ap integrāciju un neveiksmīgiem apstākļiem un katram var uzsmaidīt veiksme, ja vien viņš turpina cīnīties un...”

“Kas ir tie “jūs”?” Es sāku raudāt. Es tur neko nevarēju padarīt. Un Samirs sarāvās, it kā es būtu viņam iesitusi.

“Kas?” viņš brīnījās. “Kas ir?”

“Tu runā par “jums”, visu laiku. Un stāsti par viņiem kaudzi visādu lietu. Tu saki, ka “jums” patīk tas un šitas, ka “jūs” jūtat to un šito, un tagad es domāju, kas gan ir šie “jūs”?”

Samirs kodīja apakšlūpu. Es turpināju.

“Samir. Visi saprot, ka tava situācija ir smagāka. Tikai idioti domā, ka atliek kārtīgi iemācīties runāt zviedriski, un neviens vairs neizturēsies pret tevi ar aizspriedumiem. Georgs un Margarēta nav idioti. Tev nav jābaidās, ka...”

“Jūs,” viņš teica un tagad saņēma manu roku. “Maja. Tu zini, ko es domāju par tevi. Labe ir foršs džeks, Margarēta un Georgs ir patīkami cilvēki.”

Tagad viņš sēdēja man tik tuvu, ka varēju sajust, cik ātri viņš elpoja. “Tu esi... Tu ļoti labi zini, ko es domāju ar “jūs”. Та esi tu, tā esi tu un visi tavi...” Viņš pamāja ar otru roku, ietverdams žestā pagalmu, mežu, jūru, māju ar abiem tās spārniem, viesu māju, mednieku namiņu, kur dzīvoja Džons, laivu māju. “Tu zini, kas esat jūs, bet pārējo tu nesaproti. Man nav bail no jums. Te nav runa par bailēm. Tu neko nesaproti.”

Nu tad paskaidro man.

Viņš pagriezās pret mani. Viņa plauksta pieskārās manam gurna kaulam. Viņa lūpas bija pavisam, pavisam tuvu manējām.

Un es domāju, ka viņš mani noskūpstīs. Bet viņš nepakustējās.

Mēs tikai sēdējām. Viņš elpoja, es elpoju. Es neuzdrīkstējos paskatīties viņā. Kad piecēlos, viņš palika sēžam. Es aizgāju atpakaļ uz māju, ne reizi neatskatīdamās, iegāju istabā un aizvēru durvis. Apgūlusies es paņēmu telefonu un ieslēdzu to. Sebastians bija atsūtījis īsziņu. Bet tikai vienu.

“Ja tu domā ar viņu nodrāzties, ceru, ka izsargāsies.”

22.

Kā mēs ar Sebastianu pēc tās nedēļas nogales pie Labes “atgriezāmies” pie tā, kas mums bija pirms tam? Mēs neatgriezāmies. Taču turpinājām būt kopā. Jā, man šķiet, es pārliecināju sevi, ka man nevajadzētu tā domāt - iedalīt laiku pirms un pēc. Nē, man nešķiet, ka Sebastians atvainojās. Jā, es teicu es-nekad-tā-ncda-rītu-kā-tu-varēji-par-mani-tā-padomāt (jo es biju spiesta kaut ko teikt par īsziņu, kuru viņš man bija atsūtījis) un, jā, es no Labes pa taisno aizbraucu pie Sebastiana un mēs pārgulējām, kamēr es viņam vēl un vēlreiz apliecināju, ka es-nekad-tā-nedarītu un es-mīlu-ti-kai-tevi.

Make-up sex, tam esot jābūt “labākajam seksam”, bet tāds tas nav, tas ir sekss, kad cilvēks ir bēdīgs un dusmīgs, un tāda es biju, taču ne tik bēdīga un dusmīga, lai pēc kāda laika nevarētu izlikties, ka nekas nav noticis. Un drīz vien es biju dusmīga un bēdīga cita iemesla pēc, ne par nedēļas nogali pie Labes, un tas bija ļaunāk, jo Sebastians nebija pateicis vai izdarījis neko īpašu, vienkārši es gribēju, lai viss ir citādi, un dažkārt es centos izlikties, ka viss ir citādi.

Gāja laiks. Pagāja novembris. Pienāca pirmā advente. Jebkas bija tā vērts, lai svinētu, uzskatīja Sebastians, un es darīju visu, kas manos spēkos, lai būtu ar viņu vienisprātis.

Pie Montage drūzmējās daudz cilvēku, varbūt pat vairāk nekā parasti. Ari mēs bijām atnākuši agrāk nekā parasti, un tik un tā pāris minūtes pavadījām, mēģinot izlauzt sev ceļu, līdz iekšā laidējs ieraudzīja, ka tie esam mēs, un mūs ielaida. Viņi vienmēr ielaida Sebastianu, tiklīdz viņš ieradās. Vienmēr, vienmēr, vienmēr. Viņi mēdza atļaut ari mums, pārējiem, apiet rindu, pat ja mēs atnācām bez Sebastiana, bet tad tas nenotika tik ātri.

Deniss stāvēja pie durvīm, uzrautiem pleciem. Bez Sebastiana viņu šajā klubā nekad neielaida, un Sebastians reti gribēja, lai viņš nāk līdzi iekšā. Sad un tad Deniss meta lokus ap kvartālu, dūnu jaku savilcis līdz zodam, kapuci galvā, rokas nokarājās, it kā būtu viņam par smagu. Taču viņš nesūdzējās - pateicoties Sebastianam, viņam bija vairāk klientu nekā jebkad agrāk un viņi maksāja krietni labāk nekā tās kanalizācijas žurkas, kurus viņš varēja sakasīt Sergela laukumā.

Klubs bija izrotāts Ziemassvētkiem, ar krāsainām lampiņām un biezām, mirdzošām vītnēm, deju zāles vidū stāvēja sudraba bumbām un Swarovski kristāliem rotāta egle. Amanda un Labe knapi bija ienākuši pa durvīm, kad jau sāka maigoties VIP zonas dīvānā. Labe bija atlaidies pusguļus uz muguras, Amanda sēdēja blakus, vienu kāju pārlikusi viņam pāri. Viņu mēles, divas aklas, kailas žurkas, bija redzamas no sāniem ikreiz, kad viņi skūpstījās.

Trīsdesmit minūtes pēc mūsu ierašanās Sebastians bija tik ļoti apsities, ka kluba personāls vairs nevarēja to ignorēt. Pie vienām durvīm bija nostājušies divi apsargi. Tie viņu vēroja. Droši vien viņi gaidīja, lai viņš aizmigtu vai zaudētu samaņu. Tikai tad viņi varētu Sebastianu sūtīt mājās.

Ja apsargi mēģināja kaut ko pasākt, pirms Sebastians bija atplīsis, sākās īsta elle. Pagājušajā nedēļā viens no viņiem bija satvēris Sebastianu aiz rokas, kad viņš mēģināja noraut bikses puisim, kurš bija pielīdis priekšā pie bāra. Tas bija gluži pieklājīgs, mums-liekas-ka-tev-ir-laiks-doties-mājās-tvēriens. Vai-tu-vēlies-lai-mēs-izsau-cam-taksi? Taču Sebastians tik un tā satrakojās. Un viņam ļāva palikt. Atnāca īpašnieks, kuram izdevās ievest Sebastianu vienā no atsevišķajām telpām, īpašnieks palūdza, lai pasēžu Sebastianam blakus, un es tā arī darīju, līdz viņš aizmiga un Labe palīdzēja man aizstiept viņu līdz mašīnai.

Taču ielaist viņu ielaida vienmēr. Vienmēr, vienmēr, vienmēr. Pēdējais rindā, pirmais iekšā. Jebkāds cits variants bija tikpat neiedomājams, kā likt kādai no princesēm gaidīt un mīņāties no vienas kājas uz otru, lai sasildītos.

Es nezināju, ko Deniss viņam tovakar bija samaisījis, gandrīz katru reizi bija kaut kas jauns, bet, lai kas tas ari būtu, miegainu tas viņu nepadarīja. Tagad viņš šaudījās pa klubu, itin kā kādu meklētu. Apkārt un apkārt. Vēl un vēlreiz. Sad un tad viņš pienāca pie manis, pieprasīja, lai apsēžamies dīvānā blakus Labem un Amandai, bet jau pēc nepilnām desmit sekundēm viņam apnika un bija jāiet uz bāru. Dažas minūtes mēs nostāvējām pie bāra. Viņš aizmirsa par pasūtīto dzērienu, pirms bārmenis bija paspējis to sajaukt, un pasūtīja tādu pašu citam bārmenim. Tad viņš abas glāzes atstāja uz bāra letes un mani aiz rokas aizvilka dejot, kur mani atstāja, jo viņam “vajagot uz tualeti”. Dažas minūtes vēlāk es ieraudzīju viņu atkal staigājam apkārt, staipām kaklu, grozām galvu. Staigājam. Apkārt, apkārt. Vēl un vēlreiz.

“Dodamies prom? Uz kurieni brauksim? Te nekas nenotiek. Dodamies prom? Es tikai aiziešu uz tualeti, tad dodamies.”

Es mēģināju dejot. Es mēģināju piedzerties. Es pat mēģināju runāties ar Amandu, kas bija pilnīgi bezcerīgi, jo viņa negribēja runāt, viņa nevarēja runāt. Ir grūti parunāt, ja kāds tev masē mandeles, es to saprotu, patiesībā ir samērā sarežģīti runāt pat tad, ja tavu uzmanību nenovērš nekas cits kā tikai mēle ausī, ir grūti koncentrēties, nav jau tā, ka es to nesaprastu. Bet es būtu gribējusi ar viņu parunāties. Parunāties, pārkliedzot mūziku, pieliekties tuvāk un pat bez kādas vajadzības kaut ko teikt, vienkārši pasmieties par kāda neglītajām biksēm vai jocīgajiem matiem. Bet es pūlējos turēties līdzās Sebastianam. Klausīties viņa jautājumos. Atbildēt nebija jēgas.

“Braucam prom? Tu biji uz tualeti?”

“Kāpēc? Velns, tu galīgi neproti priecāties. Mēs tikko atnācām. Vai gribi kaut ko iedzert?”

Es biju nogurusi no Sebastiana. No Amandas un Labes, no viņiem visiem, no visa šitā. Es biju nogurusi būt jauna un izklaidēties, trakot, dzērumā stāvēt aukstumā un klaigāt, uz ielas pie tusiņa vietas vai kādā VIP telpā. Es biju nogurusi no tā visa, bet es spēlēju līdzi, cik labi vien pratu. Vienu vakaru pēc otra, visu laiku. Apkārt, apkārt, apkārt. Pamodos sestdienu un svētdienu rītos un atradu kabatā zilu biļeti, saņurcītu bumbiņā, kopā ar cīgu paciņas apvalku, un sadomātiem jautājumiem par augstais-dievs-kā-es-īsti-tiku-mājās? Es norīvēju nost izplūdušos zīmogus uz plaukstu virspusēm, ar nagu šķērītēm pārgriezu festivālu aproces. Un atkal atkārtoju to pašu, ko teica visi, tipa jēziņ-cik-es-biju-piedzērusies un es-ncko-ncatccros un bļāviens-cik-kruta-mēs-izpriecājāmies.

Bet man vairs nebija jautri. Es neaizmirsu, kā tiku mājās. Es vienmēr tiku mājās vienā un tajā pašā veidā. Es parūpējos, lai Sebastians tiktu mājās. Tur es gulēju, kamēr viņš bija pusnemaņā vai spēlēja videospēles, vai vienkārši mēģināja atrast “kaut ko, ko darīt”.

Es vairs tā negribēju turpināt, taču nezināju, ko gribēju tā visa vietā. Pielikt visam punktu? Ko es darītu, ja man ar Scbastianu viss būtu cauri? Vai es turpinātu tušēt ar pārējo bandu, neesot kopā ar Sebastianu? Man nebija plāna. Es negribēju, lai man būtu plāns. Es tikai gribēju, lai atkal būtu jautri.

Sebastians kļūtu traks, ja es viņu pamestu. Viņš jau bija traks. Es nevarēju visu izbeigt tagad. Drīz es to izdarīšu, kad viss būs mazliet norimis, viss atrisināsies, bet tieši šobrīd man bija jāklusē. Mēs vērojām viņu, es un apsargi, katrs no savas puses, bet neko neteicām; to robežu, kuru, kā mēs zinājām, viņš pārkāps, vienmēr varēja pabīdīt vēl mazliet tālāk. Mēs zinājām, ka elle neizbēgami sāksies. Apsargi bija divi, es biju viena. Neviens no mums neko nedarīja. Es biju tikai statists. Mēs visi bijām statisti. Par tādu kļuva katrs, kas atradās līdzās Sebastianam. Statists bez teksta. Ja es ko pateicu, tas

no sižeta tika izgriezts. To bija viegli ignorēt. Uz to, ko es sacīju, nebija jāatbild.

“Varbūt braucam mājās?”

“Šī sasodītā vieta, šī sasodītā pilsēta. Velns parāvis, te ir tik garlaicīgi, tāds pakaļas caurums. Velns parāvis. Mēs brauksim uz Bar-selonu. Tur pie tās baznīcas ir viens nenormāli krūts tapu bārs, pagaidi, vai varbūt tas ir Palmā? Tikai aiziešu uz tualeti. Paņem man kādu dzērienu. Tūlīt nāku, man tikai viena lieta jānokārto. Man vajag dzērienu. Tikai aiziešu uz tualeti. Velns, braucam prom no šejienes, velns parāvis, kāda drausmīga garlaicība. Vari pateikt tam nolādētajam dīdžejam, lai uzliek kaut ko labu? Mēs brauksim uz Ņujorku. Tikai aiziešu uz tualeti, nokārtošu vienu lietu, kur, pie velna, ir Deniss, viņam bija... izej laukā un atved viņu, pasaki viņam, ka man ar viņu jārunā, velns, te ir tik drausmīgi garlaicīgi.”

Es to pateicu Amandai. Es nezinu, vai viņu vēl mīlu. Mēs par to runājām. Viņa teica: Drīz noteikti kļūs labāk. Bet viņa un Labe no mums attālinājās. Viņi uzvedās dīvaini jau kopš tās nedēļas nogales pie Labes vecākiem. Viņiem pilnīgi noteikti bija “pirms” un “pēc”. Es zināju, ka viņi tušēja ar Samiru, mums nepiezvanot, es zināju, ka viņiem Sebastiana klātbūtne bija neērta. Taču, ja viņi gribēja atnākt uz šejieni, kaut kur aizbraukt, tad mēs joprojām bijām gana labi. Iespēja nestāvēt rindā. Mes esam ar viņu.

Es domāju par naktīm. Kad es gulēju līdzās Sebastianam un viņš svīda, miegā sarāvās, pagriezās pret mani, pievilka mani tuvāk.

Ir vārdi, kurus var sajust ar visu ķermeni. Vārdi var atmodināt kādu sajūtu, kas pieder pavisam citai smadzeņu daļai, nekā varētu domāt. Labi vārdi šķiet silti. Manas mammas čukstētais “ššš...”, kad biju maza un nespēju iemigt (“manu meitiņ, ššš... guli nu, mīļumiņ...”). Vai tēta balss tonis, kad viņš uzsauca “Maja!” un varēja dzirdēt, ka viņš gribēja, lai visi zinātu, ka esmu viņa meita, ka mēs esam kopā, es un viņš; un vecāsmammas balss, kad viņa lasīja pasaku

(“reiz, sensenos laikos...”). Scbastiana “es tevi mīlu”, mirkli pirms iemigšanas, izelpas galā.

Es nezinu. Nebija tikai slikti. Ne vienmēr bija tikai slikti.

Viņa tēvam būtu kaut kas jādara, Amanda teica man, taču nevienam citam. Sebastianam nepieciešama palīdzība.

Amanda domāja, ka tas viss ir narkotiku dēļ un, ja vien Sebastians mazliet piebremzētu, es atkal būtu tikpat iemīlējusies kā agrāk. Amandai ir taisnība, es toreiz nodomāju. Skaidrs, ka Amandai ir taisnība. Skaidrs, ka es mīlu Sebastianu.

Neko nedari. Neko nesaki. Parunā ar viņu. Palīdzi viņam.

Bet es neko nevarēju pateikt. Neviens neko neteica. Un ko lai viņi teiktu?

Es gribēju tikt laukā. Es gribēju tikt prom. Es vairs negribēju turpināt.

Sebastians kļūs traks. Viņš bija traks. Sebastians bija traks. Viņš jutās slikti. Man kaut kas bija jādara. Viņam bija nepieciešama palīdzība.

Es viņu mīlēju. Skaidrs, ka es viņu mīlēju.

23.

Amanda bija aizmigusi krēslā man blakus. Viņas Lūcijas vizuļi bija noslīdējuši uz pleciem un neilona zeķbiksēs uz ceļgala bija liels caurums. Uz paaugstinājuma auditorijas priekšā stāvēja sieviete kurpēs ar neprātīgi augstiem papēžiem, mazmazītiņiem auskariem ausīs un milzīgu vīriešu pulksteni uz rokas. Šķita, ka viņas mirdzošajiem, ogļu melnajiem matiem lidmašīnā nepieciešama atsevišķa sēdvieta. Viņa bija amerikāniete, “rietumu pasaulē vislasītākā finanšu izdevuma galvenā redaktore” (tā ar viņu iepazīstināja Kristers).

“Jūs apgūstat starptautisko ekonomiku, vai ne?”

Mēs piekrītoši iedūcāmies, lai gan daudzi no klātesošajiem nemaz nemācījās starptautiskās ekonomikas programmā. Bija atnākuši arī pārējie izlaiduma gada skolēni. Un vesels lērums vecāku (lielākoties tēvi), viņi droši vien nebija aizgājuši uz savu jaunāko bērnu Lūcijas dienas priekšnesumiem.

Vecākiem bija piekodināts neuzdot jautājumus un neaizņemt sēdvietas, viņi stāvēja gar sienām. Ik pēc desmit metriem stāvēja tipi ar platiem pleciem, tumšos uzvalkos un ar neuzkrītošām sakaru austiņām, tie bija amerikānietes miesassargi.

“Un tiem no jums, kas ekonomiku nestudē, būs šī lekcija kā nebūt jāpārcieš.”

Mēs, kā jau bija gaidīts, iesmējāmies, kamēr viņa smaidīja, smaids bija platāks par automašīnu prāmja iebrauktuvi.

Pat Sebastians bija šeit. Piecos no rīta mēs ar Amandu viņam dziedājām, pēc tam viņš mūs un dažus puišus ielūdza “brokastīs”. Taču, kad es atteicos ar viņu viņa mašīnā braukt uz skolu, viņš sadusmojās. Tagad viņš sēdēja auditorijas otrā galā.

Šo lekciju bija sponsorējis “nezināms labdaris”. Kad pajautāju Sebastianam, vai tas bija Klāss, viņš uz mani paskatījās tā, it kā

tas būtu stulbs jautājums. Baumoja, ka lekcija izmaksājusi 350 000 kronu, bet neviens no skolotājiem to neapsprieda.

Amerikāniete bija ne tikai galvenā redaktore, viņai bija ari doktora grāds ekonomikā, un Time Magazine bija ierindojis viņu starp pasaules ietekmīgākajiem viedokļu līderiem. Viņa bija kļuvusi slavena, pateicoties jūtūba kanālam, kurā skaidroja ekonomikas jautājumus, izmantojot Bārbiju un Kenu, Bārbijas māju un Bārbijas mašīnu. Visskatītākajā video runa bija par amerikāņu finanšu krīzi. Tajā Melnā Bārbija tēloja mājas īpašnieci (vientuļu trīs bērnu māti), kura no šīs mājas ir izlikta. Kens iejutās Lehman Brothers direktora lomā. Amerikāniete lika lellēm runāt, Kens bija augstprātīgs un vēss, Melnā Bārbija lamājās un runāja angliski sliktāk par vidusmēra zviedru bērnudārznieku, kurš sapņo kļūt par reperi.Taču amerikānieti neviens neapsūdzēja par rasistisku stereotipu izmantošanu. Viņa bija pārāk līdzīga Melnajai Bārbijai, lai kāds to uzdrīkstētos. Kritzētāji uzskatīja, ka viņa ir pārāk radikāla un, lai pierādītu savu taisnību, visu pārāk novienkāršo. Es nodomāju, ka kādam vajadzētu amerikānietei pateikt, lai padara savu meikapu kaut mazliet niansētāku. Viņa daudz iegūtu, ja izvēlētos īsākas mākslīgās skropstas.

Šodien viņa grasījās runāt par pasaules ekonomikas nākotni. Izaugsme vai sabrukums, tāds bija apakšvirsraksts, kuram it kā būtu jābeidzas ar jautājuma zīmi, bet nekādas jautājuma zīmes tur nebija.

“Vai šeit ir kāds, kurš ienīst ekonomiku? Kāds, kurš plāno nodarboties ar kaut ko svarīgu?”(Daži iesmejas.) “Prātīgs lēmums. Po-litekonomisticm nevar uzticēties.” (Skaļāki smiekli.)

Viņa pārlaida skatienu zālei.

“Nosauciet kādu bīstamu politekonomistu.”

“Karls Markss,” ieteicās kāds no aizmugurējām rindām.

Viņa pamāja.

“Miltons Fridmans,” iesaucās Samirs. Viņš bija apsēdies pašā priekšā.

Amerikāniete apmierināti pasmaidīja.

“My point exactly.” Paņēmusi plastmasas ūdens pudeli, viņa padzērās. “Un ekonomisti ir ārkārtīgi bīstami tā vienkāršā iemesla dēļ, ka globālā ekonomika ietekmē cilvēkus. Visus cilvēkus. Tāpēc, neatkarīgi no tā, mācāties jūs ekonomiku vai ne, uzskatāt, ka nauda ir viss, vai arī stāvat pāri materiālām lietām... klausieties vērīgi. Tas attiecas uz jums.”

Kamēr Bārbija vicināja rādītājpirkstu pret publiku, auditorijā pakāpeniski nodzisa gaisma. Amerikānietei aiz muguras parādījās milzīgs ekrāns, un bez kāda tālāka ievada viņa sāka bērt īso kursu 20. gadsimta ekonomikā: skaitļi, vēsturiskie notikumi, vispārējās balsstiesības, Pirmais pasaules karš, ekonomiskā krīze, Otrais pasaules karš, ekonomiskais uzplaukums. Viņas priekšā izauga tabulu hologrammas, rotējoši 3D kubi un apļi, tabulas un diagrammas par iedzīvotāju skaita pieaugumu, vidējiem ienākumiem, dzīves ilgumu. Tagad bija skaidrs, kāpēc auditorija nedēļu bija slēgta, šis viss izskatījās kā no Bonda filmas. Viņai bija pat Rūzvelta hologramma. Dažas sekundes viņš stāvēja uz paaugstinājuma viņai blakus un lasīja runas fragmentu par The New Deal. Pat Amandai nebija grūti palikt nomodā.

Bārbija staigāja pa paaugstinājumu un runāja ātrāk nekā sporta komentētājs. Kādā brīdī viņa apstājās tieši iepretī Kristeram, kurš māja vienā ritmā ar viņas teikumu intonāciju. Mājiens-mājiens-mājiens-mājiens, izskatījās, ka viņam no skausta izkritusi kāda skrūve. Lai gan amerikāniete nebija atklājusi neko šokējošu vai pretrunīgu, viss sacītais bija viens vienīgs ūdens, šķita, ka visa tā skolotāja būšana viņam reāli sakāpusi galvā, ka viņu piemeklējusi tāda kā mentāla urīneeļu infekcija.

“Daudzi uzskata, ka ekonomika ir zinātne, kuru vada gravitācijas likumam līdzīgi spēki. Izdevumi un ienākumi. Ja tu izlaid no rokām glāzi, tā nokrīt zemē un saplīst. Tu bankrotē, ja tērē vairāk nekā nopelni.”

Bārbija pārlaida skatienu uzvalkos un žaketēs tērptajiem vecākiem, ļāva tam noslīdēt zemāk uz mums, skolēniem.

“...mjā, iespējams, ne šajā kompānijā...’’viņa mirkli apklusa un palaida nedrošu smiekliņu.

Ko viņa gribēja teikt? Ka viņi parasti tērēja vairāk nekā pelnīja vai ka mēs bijām turīgāki nekā viņas parastā publika?

“Cilvēki domā, ka ekonomiku iespējams vadīt tikai vienā veidā -analizējot datus. Tas ir aplams pieņēmums.”

Šķiet, mēs visi ticējām, ka dzirdēsim no viņas kaut ko svarīgu. Ka visa tā iespaidīgā tehnoloģija ļaus mums uzzināt kaut ko neprātīgu, traku, kaut ko, kas mums agrāk pat prātā nebija nācis. Taču viņa mainīja tempu, kādu brīdi patarkšķēja par inflāciju un nodokļu slogu un, ka radīt darbavietas, būvējot vairāk metro līniju, ir kļuvis sarežģītāk.

Kad pienāca laiks jautājumiem, Kristers sāka skraidīt riņķī ar bezvadu mikrofonu. Sebastians bija pirmais. Amerikāniete viņam uzsmaidīja, pirms vēl viņš bija piecēlies.

Tātad tas tomēr bija Klāss, kurš šo visu apmaksāja.

Piepeši man sagribējās iet prom. Melnā Bārbija un Klāss Fāger-mans. Vai tas nebūtu radikāli un aizraujoši? Taču šī persona bija tikai čaula un lakota virskārta, viņa nekad nepateiks neko tādu, kam visi klātesošie nepiekristu. Viņa runā to, par ko viņai samaksāts. Taču Sebastians nebija viņa brālis. Ja viņš bija uz šejieni atsūtīts, lai pasekotu līdzi tam, kas bija sakāms finanšu pasaules karstākajai modes lellītei, tad gan Klāšu, gan lellīti gaidīja vilšanās.

Sebastians izklausījās noguris, viņš stostījās, tomēr beigu beigās nolasīja to, kas bija uzrakstīts uz viņa lapiņas, un, kamēr Bārbija atbildēja, Kristers devās pie nākamā, kuram bija uzdots sagatavot jautājumu.

Kad pienāca mana kārta, es atdevu mikrofonu Kristeram, pirms amerikāniete bija sākusi atbildēt. Man nenāca ne prātā mēģināt

r

izspiest no sevis nekādus papildjautājumus. Klausoties jautājumu, viņa domīgi māja ar galvu un izlikās, ka neuzskata to par idiotisku (bija apstiprināti tikai idiotiski jautājumi, uz kuriem Kristers jau zināja atbildes), un atbildējusi viņa saņēma aplausus. Та bija viņas piecdesmit trešā variācija par tēmu “no vienas puses un no otras puses, un šī jautājuma izpēte izgaismoja daudz jaunu faktoru... tic liecina, ka atbilde nebūt nav viennozīmīga.”

3D tehnika bija izslēgta. Amandas plakstiņi kļuva smagāki, viņa mēģināja iekārtoties ērtāk. Bārbijai nekā cita bez ārienes nebija, viņa darīja to, kas no viņas tika sagaidīts.

Bet tad pienāca Samira kārta. Viņš paņēma no Kristera mikrofonu un sāka.

“Pirms dažiem mēnešiem mēs skolā inscenējām parlamenta vēlēšanas.” Samira balss trīcēja. Viņš izklausījās nervozs. “Visi skolēni varēja balsot, un divas fiktīvas rasistiskas partijas kopā ieguva vairāk nekā trīsdesmit piecus procentus balsu.”

Ar acu kaktiņu pamanīju, ka Kristera skatiens šaudījās šurpu turpu. Tas nebija sagatavotais jautājums. Viņš pastiepa roku pēc mikrofona, samulsis, bet amerikāniete norādīja uz Samiru, viņa gribēja, lai viņš turpina. Un Samirs pārlika mikrofonu otrā rokā, tur Kristers to nevarēja aizsniegt.

“Skolas vadība nosprieda, ka šis rezultāts nav nopietni ņemams, tas radies tāpēc, ka grupa skolēnu esot sazvērējušies un nolēmuši sabotēt uzdevumu.”

“Bet?” Amerikāniete bija pati uzmanība.

Kāds publikā uzsauca nenovirzies no tēmas, Samir. Viens no tēviem, kas stāvēja pašā aizmugurē, iesaucās man liekas, tu esi nonācis nepareizajā lekcijā, puis, bet Bārbija pacēla roku un visi apklusa.

“Turpini.”

“Neviens neņēma šīs skolas vēlēšanas nopietni. Taču tas ir labs piemērs. Jo mēs iemācāmies, ka politikas centrā ir tas, ka visas problēmas visās Eiropas valstīs rada imigrācija, kari ārpus Eiropas robežām un islāmiskais terorisms. Lietas, pār kurām mūsu politiķiem nav nekādas kontroles. Tits ir vienīgais, par ko mēs runājam -ka islāmisti ir mūsu lielākais drauds. Bet tajā pašā laikā miljardieru sarodas arvien vairāk, savukārt nabadzīgie kļūst vēl nabadzīgāki. Šeit, mūsu valstī. Par to mēs nerunājam. Es gribu teikt...” Samirs noklepojās, mazliet zaudējis pavedienu. “Vai mums nebūtu jārunā par to, kā ekonomiskie jautājumi ietekmē mūsu labklājību un... demokrātiju, jā, vai tad tie neietekmē demokrātiju, mūsu sabiedrību kopumā?”

Kāds puisis pāris rindas aiz Samira sāka dungot Internacionāli. Šur tur atskanēja piesardzīgi smiekli, bet Bārbija atkal pacēla savu Jēzus roku un tos apklusināja.

“Pastāsti. Tevi sauca Samirs, vai ne? Pastāsti, Samir, kādā ziņā, tavuprāt, šie sabiedrības konflikti ir politekonomijas jautājums?”

“Es uzskatu, ka politekonomistiem savi skaitļi būtu jāliek lietā, lai piedāvātu konkrētus risinājumus problēmām, kas patiešām pastāv. Nav nekādas jēgas paziņot, ka infrastruktūrā jāiegulda tūkstoš miljardi,ja nepasaka arī to, no kurienes šī nauda nāks. It sevišķi situācijā, kad visās debatēs tiek runāts tikai par to, ka mēs neko nevaram atļauties, jo imigrācija izmaksā pārāk dārgi.”

Kaut kas bija noticis ar amerikānietes smaidu. Tas izskatījās citāds, un pagāja kāds brīdis, līdz es apjēdzu, ka jaunais smaids bija īsts. Samira balss kļuva drošāka.

“Protams, publiskā sektora investīcijas ir lieliska lieta, taču sarežģītākais šajā visā ir izlemt, kuram būs jāapmaksā rēķins. Un nav neviena, kurš uzdrīkstētos pateikt, ka jāmaksā būtu tiem, kuri atrodas šeit.”

Telpu pāršalca skaļa murdoņa. Noskaņojums bija mainījies -tas nebija niknums, drīzāk sajūta, ka telpa ir pilna ar pieaugušajiem, kuri grib paskaidrot, kā viss īsti ir. Tā tēvu rinda, es gluži fiziski

sajutu, kā viņi gribēja nokremšļoties un pateikt Samiram (un Bār-bijai), ka par-šo-tev-nav-nekādas-saprašanas. Jo viņiem, protams, nebija nekādu problēmu ar imigrāciju. Nekādā ziņā! Taču tagad mēs runājam par Zviedrijas rūpniecību, viņi gribēja teikt. Mums būs visi šie jaunpienācēji jānodrošina ar darbu, labklājību un dzīvesvietām. Jūs nedrīkstat mūs piežmiegt ar nodokļiem.

Es zināju, ko viņi grib teikt, jo biju dzirdējusi par to runājam tēti. Un tēvi auditorijas aizmugurē, kā šķita, bija aizmirsuši solījumu neuzdot jautājumus, jo četri, varbūt pieci bija paspēruši pussoli uz priekšu ar paceltu roku. Viņi nebija raduši pacelt roku, to varēja manīt, tomēr piespieda ķermeni izlocīties. Daži no viņiem skatījās uz četrpadsmit pusēm vienlaikus, cenzdamies signalizēt kāds-jauks-bet-naivs-puika un mēs-visi-gribējām-rīkot-revolūcijas-kad-bijām-jauni,kāds teatrāli nočukstēja mēs-savā-azotē-esam-izauklējuši-komunistu un vēl kāds sāka nekontrolēti spurgt.

Amerikāniete viņus ignorēja, viņa tikai paņēma krēslu un apsēdās.

“Bulšits!” pēkšņi iesaucās puisis, kurš bija dungojis Internacionāli.

Bārbija paskatījās augšup.

“Vai tiešām?” viņa teica un atkal dāvāja publikai zobu pastas reklāmas smaidu. Viss kārtībā, teica smaids. Es esmu jūsu pusē. “Nesatraucieties, mēs neapspriedīsim imigrācijas politiku. Par to man nav pietiekami daudz zināšanu. Mēs runāsim par to, kā mēs finansējam valsts izdevumus. Kā mēs finansējam labklājību. Tas ir ar mūsu tēmu saistīts jautājums, vai ne?” Viņa pagaidīja, ļaudama atskanēt piekrītošai murdoņai. “Vienam procentam no pasaules iedzīvotājiem pieder piecdesmit procenti no pasaules resursiem. Un vēl: astoņdesmit pieciem bagātākajiem cilvēkiem pasaulē pieder tikpat daudz, cik nabadzīgākajai pusei no visas cilvēces...” Viņa svārstījās, balss tonis kļuva vieglāks. Varbūt viņa jokoja? Varbūt slepus uzmeta

skatienu Sebastianam. “...viņi satilptu pāris šīs auditorijas rindās. Vai tā nav problēma?”

Viens no tēviem vairs nespēja noturēties. Lai ari viņam nebija dots ne vārds, ne mikrofons, viņš iesaucās excuse meee; bet Bārbija pat nepaskatījās viņa virzienā. Tā vietā viņa lēnām pārgāja pāri skatuvei, līdz nonāca pretī Sebastiana rindai.

Tagad Sebastianam būs jāpierāda, ka viņš spēj pārstāvēt Fāger-mana koncernu, es nodomāju un manas iekšas savilkās mezglā. Viņa grib, lai Sebastians viņai palīdz aizsākt īstas debates.

Es vēlējos, kaut Sebastians pieceltos un aizietu. Mūc, es nodo-māju.Tu ienīsti politiku. Un tad es nodomāju aizliegto domu. Tu esi par stulbu šai diskusijai.

Bārbija turpināja runāt, nieka dažu metru attālumā no Sebastiana. Viņas tonis bija nepiespiestāks nekā jebkad, taču viņa rēķinājās ar to, ka viņš klausās.

“Pastāv tāds iesakņojies uzskats, ka no politekonomiskās perspektīvas ir izdevīgi būt īpaši dāsniem pret miljardieriem. Zviedrijā pat sociāldemokrāti uzskata, ka nulles procenta likme īpašuma nodoklim ir gluži saprātīga.” Viņa pamāja pret vecāku rindu. “Jūs pat iedomāties nevarat, cik priecīgs būtu mans grāmatvedis, ja es pateiktu, ka grasos pārcelties uz Zviedriju. Un es pat neesmu miljardiere.”

Tad viņa atkal pagriezās pret Samiru.

“Bet kas notiek? Tad, kad tie, kuri nav miljardieri, tie, kuri nav pat miljonāri, nabadziņi, kas notiek tad, kad viņi saprot, ka tieši viņi finansē visus sociālos izdevumus? Ko viņi darīs?” Viņa uzmundrinoši norādīja uz Samiru. Viņš joprojām turēja mikrofonu un atbildēja nekavējoties, it kā būtu tikai gaidījis viņas komandu.

“Viņi protestēs.”

“You bet they will."

Dabiskais smaids bija atgriezies. Tēvi bija pieklusuši. Kristers izpildīja kaut ko, kas līdzinājās piruetes sākumpozlcijai. Ar šādu pavērsienu viņš nebija rēķinājies.

“Viņi protestēs,” turpināja Bārbija. “Kādā veidā? Vai tā būs asiņaina revolūcija? Vai jūsu vecākiem nocirtīs galvas pilsētas galvenajā laukumā? To mēs negribētu. Tad jau labāk vainu par budžeta deficītu uzvelt imigrantiem.”

Amerikāniete piemiegtām acīm palūkojās uz auditorijas aizmuguri.

“Jūs smejaties,” viņa konstatēja. Bet neviens nesmējās. Neviens neko neteica, tikai Samirs. No viņa balss bija pagaisusi nedrošība, un viņš pēkšņi šķita par desmit gadiem vecāks. Es nekad nebiju iedomājusies, cik labi viņš runā angliski. “Nevienā brīdī pasaules vēsturē augstākā šķira nav gaidījusi, ka tai tiks atņemta vara, tas tai vienmēr nācis kā pārsteigums.”

“Tieši tā,” pamāja amerikāniete, pagriezās un, kā uzmundrinādama, cieši paskatījās uz Scbastianu. Viņam nebija mikrofona, viņš ierunājās, pusguļus atzvēlies krēslā, un tomēr mēs visi viņu dzirdējām.

“Tīrākās muļķības. Kurš dod cilvēkiem darbu? Varbūt tu, Samir? Vai tavs papiņš, tas taksists?”

Sebastians pilnā kaklā iesmējās. Bet nepievienojās pat tie puiši, kuri sēdēja viņam blakus.

Amerikāniete uzmeta Sebastianam īsu skatienu, nedaudz palieca galvu sāņus, tad atkal pagriezās pret Samiru un ar žestu aicināja viņu atbildēt. Viņš pamāja.

“Būtu stulbi iedomāties, ka vairāk miljardieru nestu lielāku labumu Zviedrijai.”

Bārbija pamāja un, kamēr Samirs ievilka elpu, pārņēma vārdu.

“Un mēs varam parunāt arī par tēviem, kas strādā par taksometra šoferiem. Jo kas notiek ar tēvu-taksistu nodokļu morāli?”

Neko nesaki, es domās teicu Sebastianam. Sēdi klusu.

Un Sebastians pat nemēģināja vēl kaut ko teikt - nc vulgāru, ne stulbu. Viņš tikai atgāza galvu un sakrustoja rokas uz krūtīm, it kā mēģinādams atrast ērtu gulēšanas pozu.

“Es baidos, mēs esam novirzījušies no tēmas.” Amerikāniete noklepojās. “Pirms manis pašas miesassargi neizved mani no šejienes, lai novērstu nekārtību izcelšanos...”

Viņa paskatījās uz Sārnim un uz vecākiem pie auditorijas sienas, uz Kristeru, kurš izskatījās tā, it kā pūlētos noturēties virs ūdens. Tad viņa atsāka runāt. Tagad, kad vairs nebija hologrammu un attēlu gūzmas, teikumi šķita pārdomātāki.

“Vai mums ir nepieciešami miljardieri, lai radītu darbavietas? Varbūt. Labklājību? Veiksmīgi uzņēmumi, arī bagāti indivīdi noteikti var dot labumu sabiedrības ekonomikai...” Viņa pacēla zodu pret pēdējām rindām. “Man nav nekas iebilstams pret to, ka ir iespējams kļūt par miljonāru. Pat par miljardieriem es uzreiz nedomāju sliktu.” Viņa pamāja uz Sebastianu, bet viņš izlikās aizmidzis. “Patiesībā es tiešām ticu kapitālismam, lai gan daļa manu tautiešu uzskata, ka visi ar manu... ārieni ir komunisti.”

Kristers icklukstējās, taču neviens nesmējās līdz ar viņu.

“Taču man šķiet, ka tu centies pateikt ko citu, Samir. Proti, ka ir robeža tam, cik liela var būt nevienlīdzība sabiedrībā, lai tā joprojām būtu stabila demokrātija. Un tur tev ir taisnība. Es paskaidrošu, kāpēc.”

Valdīja kapa klusums. Visi gribēja to dzirdēt. Neviens pat nepakustējās, lai iekārtotos ērtāk.

“Ar sabiedrisko līgumu jābūt ļoti uzmanīgiem. Abām pusēm jāpilda sava līguma daļa. Ir jābūt saprātīgam taisnīgumam. Nav taisnīgi, ja labklājības sistēmu finansē tikai zemo un vidējo ienākumu saņēmēji. Arī tas, ka lielie uzņēmumi maksā mazākus nodokļus nekā viņu mazie vai vidējie kolēģi, nav taisnīgi. Tā sabiedriskais līgums

г

neizskatās. Un, ja medmāsa maksā lielākus individuālos nodokļus nekā cilvēks, kurš ir mantojis kapitālu... Jums nav īpašuma nodokļa. Nemaz.” Viņa savienoja īkšķi un rādītājpirkstu, izveidojot nulli. “Ta-pat kā nav mantojuma nodokļa. Nulle procentu. Tie, kuriem nav jāmaksā ienākuma nodoklis, var nemaksāt nodokļus vispār. Vai tas ir saskaņā ar sabiedrisko līgumu? Vai tas domāts Bībelē, kur teikts -kam ir, tam tiks dots?” Viņa uz mirkli apklusa un iedzēra ūdeni. “Pat mēs ASV neesam tik dāsni. Un nav pat jābūt komunistam, lai saprastu, ka nesaskaņas dažādu iedzīvotāju grupu starpā ASV tuvojas sprādziena punktam. Ir kļūdaini uzskatīt, ka konfliktiem nav nekāda sakara ar politekonomiju. Un es piekrītu tev, Samir. Та nav kaut kāda traka sazvērestības teorija - apgalvot, ka ir cilvēki, kas iegūst no tā, ja atbildība par visām sabiedrības grūtībām tiek uzvelta kādai minoritātei... ja var izlikties, ka problēmas rada...’’viņa ar pirkstiem atveidoja pēdiņas, “‘melnie’... vai, kā tos sauca trīsdesmitajos, ‘jūdi’, vai, kā jūs tos dēvējat Eiropā tagad - ‘imigranti’.”

Viņa apklusa. Klusums ilga vairākas sekundes. Neviens šajā auditorijā negribēja atzīt, ka varētu pastāvēt saistība starp viņu naudu un sabiedrībā valdošo naidīgo attieksmi pret imigrantiem. Mēs neesam nekādi rasisti, mēs esam labo pusē, mēs neesam kaut kādi prasti, neizglītoti zviedru demokrāti. Taču protestēt nebija iespējams. Bār-bija nebija nevienu apsūdzējusi, ne tiešā tekstā. Tad amerikāniete gandrīz nemanāmi ieskatījās sienas pulkstenī, kas atradās vienā telpas galā, iztaisnoja muguru un norādīja uz Samiru.

“Paskat tik, šis pasākums izvērsās negaidīti jautrs, ne?”

Auditorijā bija tik kluss, ka vecāks, kurš ierunājās, bija lieliski dzirdams.

“Jautrs, kā tad,” viņš noņurdēja. Viņš izklausījās tikko pamodies, taču viņa angļu valoda bija nevainojama. Es viņu pazinu. Tas bija direktors kādai no lielajām bankām, viņš pakasīja savu izspūrušo galvu. “Tas ir kas vairāk nekā ‘jautrs’. Sis ir gluži kā Ziemassvētki.

Es varu doties pie kolēģiem un pastāstīt, ka mēs te, Zviedrijā, dzīvojam nodokļu paradīzē. Šovakar dzersim šampanieti.”

Un vecāki atviegloti iesmējās. Labais noskaņojums atgriezās tikpat ātri, kā bija izgaisis. Tā ir tikai politika. Mums nav jābūt vienisprātis. Ja jau baņķieris neņēma to pie sirds, tad arī mēs, pārējie, varējām uzelpot. Ko gan Bārbija zina par to, kā ir pie mums, Zviedrijā? Haha! He he.

Un tad mēs aplaudējām. Amerikāniete imitēja vieglus aplausus publikas virzienā un viņa uzsmaidīja Samiram, un viņš atsmaidīja pretī, it kā viņiem būtu savs noslēpums, tikai diviem vien.

“Tu uzdod sarežģītus jautājumus, Samir,”viņa teica, kamēr mēs turpinājām aplaudēt. “Turpini tos uzdot, ar tiem tu tiksi tālu.”

Kad Kristers uzkāpa uz paaugstinājuma, lai pateiktos, es saskatījos ar Samiru. Viņa vaigi joprojām bija mazliet piesarkuši.

Ļoti labi, es viņam teicu, bez skaņas. Paldies, viņš tāpat bez skaņas atbildēja. Es gribēju pateikt vēl kaut ko, bet viņš jau bija novērsis skatienu. Tad es paskatījos uz Sebastianu. Viņš bija aizmidzis pa īstam.

Kristers pasniedza puķes un grāmatu par Jūšholmu, un mēs atkal aplaudējām, un, kad viss beidzot bija cauri, es izslēdzu telefonu un izgāju no auditorijas. Lai Sebastianu pamodina kāds cits. Mums tagad bija brīvstunda, bet priekšā bija vēl vesela diena skolā un es nespēju klausīties, ko viņš teiks, un es pavisam noteikti nespēju iet uz stundām, tāpēc iekāpu autobusā un braucu mājās. Līdz mammas un Līnas pārnākšanai bija vairākas stundas, man bija jāpaliek vienai. Es nespēju neko citu kā būt viena.

Kad piezvanīja pie durvīm, es jau biju pārģērbusies, gulēju gultā ar datoru uz vēdera un skatījos filmu. Sebastians vienkārši apsēstos pie durvīm un gaidītu, ja es mēģinātu viņu ignorēt, tāpēc es nogāju lejā atvērt durvis.

Taču tas nebija Sebastians. Samirs bija pārmetis jaku pār plecu un šķita aizelsies, it kā būtu šurp skrējis.

“Vai drīkstu ienākt?”

Viņš uzlika roku uz durvju aplodas un pieliecās tuvāk. Tas lika viņa apakšdelma muskuļiem saspringt, un es piegāju pie viņa. Es nostājos cieši blakus un noglāstīju viņu - vispirms gandrīz caurspīdīgo ādu, pēc tam īsos, biezos matiņus uz viņa rokas. Kad es viņu noskūpstīju, viegli un piesardzīgi, skūpsts dedzināja lūpas. Ar mēli pieskāros viņa mēlei, un mana āda sāka kaist. Viņš apvija roku man ap vidukli.

“Protams,” es teicu. “Nāc iekšā.”

Sieviešu izmeklēšanas cietums

Tiesas procesa 1. nedeļa, nedēļas nogale

24.

Ja pastaigas laiks man ir no rīta, es nevaru dzert miega zāles, tāpēc šonakt es negulēju, vismaz to neatceros. Es mēģināju noskatīties filmu, kuru Suse man bija iedevusi, mēģināju trīs reizes. Iespējams, trešā mēģinājuma laikā es uz brīdi iesnaudos.

Kad es domāju par bijušo, tagad, kad man ir laiks mēģināt saprast, kas īsti notika, ir viegli sākt šķirot. Es būtu vēlējusies visu iedalīt rūpīgi norobežotās nodaļās: pirmās skolas nedēļas pēc tam, kad mēs ar Sebastianu bijām atgriezušies no Vidusjūras, kad bija tāda sajuta, it kā Sebastians un Maja būtu bijuši kopā vienmēr (Amandas vārdi). Tas taču bija labs, nesarežģīts, skaidrs laiks? Tajā posmā es vismaz ieguvu jaunus draugus, jauna veida uzmanību, cita tipa komplimentus. Likās, ka ap Sebastianu un mani visi (izņemot Samini) domāja, ka visā pasaulē nav nekā dabiskāka kā mana un Se-bastiana dzīve un tas, ka mēs esam kopā.

Otrā nodaļa bija mazliet sarežģītāka un juceklīgāka. Un trešā nodaļa, kas sākās brīdī, kad es noskūpstīju Samiru, tā bija pilnīgs haoss.

Taču tā izdarīt nav iespējams. Ja godīgi, tad pat pirmo laiku nav iespējams nošķirt no otrā, no tā, kas notika vēlāk. Tajā putrā nav nevienas nodaļas.

Bet sākumā bija silts, silts kā vasaras vidū, un tik krāsains. Varbūt tas palīdzēja? Siltums atgādināja Vidusjūru un apslāpēja to, ko man būtu vajadzējis saskatīt jau tad, visas dīvainības. Ne tikai Klāsa dīvainības, to, cik viņš bija ļauns, cik ļoti viņam bija vienalga. Arī Sebastiana dīvainības. Skola bija tā pati vecā, bet tā vienlaikus sarāvās un izpletās, kopš mēs ar Sebastianu bijām kopā. Sākumā viņš gandrīz vienmēr bija tur, pat tad, kad nenāca uz stundām. Likās, ka viņš vienmēr zina, kur es esmu, pat ja biju kaut kur citur, kā bija

paredzēts pēc saraksta. Un man tas patika, man glaimoja tas, ka viņš mani neizlaiž no acīm, ka viņš grib būt manā tuvumā. Tā nebija nekāda vajāšana, viņš nebija kontrolējošs un dīvains, nekā tamlīdzīga. Kad viņš uzradās, pēkšņi stāvēja manā priekšā savā baltajā tēkrcklā un smaidīja, es atbildēju viņa smaidam, protams, ka atbildēju, mēs taču bijām iemīlējušies, viņš priecājās mani redzēt, un es priecājos, ka viņš mani atradis.

Bet tas nebija viss. Viņā allaž bija vēl kas.Tas bija kas vairāk par skumjām. Tas nebija naids, naids ir vienkāršs, bet Scbastianu nekad nav bijis viegli saprast. Es nekad nebaidījos, ka viņš varētu kaut ko man nodarīt, pat tad ne, kad tuvojās beigas, taču allaž biju nemierīga. Pat tas pirmais laiks nebija viendabīgs, tas bija grūts, viegls un debešķīgs, jautrs, briesmīgs un brīnišķīgs.

Man riebjas cietuma pirmā pastaigu maiņa. Man tā riebjas vēl jo vairāk tāpēc, ka personālam šķiet - to piešķirdami, viņi izdara man pakalpojumu. Viņi grib, lai es priecātos par to, ka man atliek laiks citām, lieliskām aktivitātēm, ar kurām aizpildīt diennakts stundas, stundas, kuras es iegūstu “pamostoties un pieceļoties laicīgi”. It kā es darītu ko citu, kā vien ilgotos pēc iespējas uzsmēķēt. Jo tas, kas man rīta maiņā patīk vismazāk, ir fakts, ka es vēl neesmu paspējusi sagribēt smēķēt.

Vēl jo mazāk smēķēt man gribas tad, ja mani saliek pārī ar Dūrisu.

Patiesībā man būtu jāpastaigājas vienai, uz mani joprojām attiecas ierobežojumi, lai gan pirmstiesas izmeklēšana ir beigusies. Man joprojām jābūt izolētai (“manis pašas drošības labā”), un mani neviens nedrīkst apmeklēt. Taču cietums ir pārpildīts un, ja dažus nesaliek pārī, nepietiek dienasgaismas stundu, lai katrs varētu tikt pie likumā noteiktā ārtelpās pavadāmā laika. Turklāt viņiem bija jāņem vērā mans vecums. Nebija labi likt man pavadīt pārāk ilgu

laiku, nesatiekot citus cilvēkus. Ieslodzīta vieninieka kamerā divdesmit četras stundas diennaktī, par tādām lietām (ieslodzīti jaunieši un sociālo kontaktu trūkums) varēja saņemt Amnesty kritiku. Fcrdinandai ārkārtīgi patīk stāstīt visu, kas viņai zināms par Amnesty, un skaidrot, ka tāpēc viņi cenšas mani pierunāt vairākas reizes nedēļā satikties ar priesteri un psihologu, un skolotāju, un nevēlas, lai es pastaigātos viena.

Dūrisai ir pāri sešdesmit un patiesībā viņu nesauc Dūrisa, bet vajadzētu. Viņa tiek uzskatīta par man piemērotāko sociālā-kon-takta-kompāniju, viņa ir mans Amnesty alibi.

Es nebiju plānojusi, ka manas attiecības ar Samiru izvērsīsies šādi. Mums bija kauns, viņam bija kauns, man bija kauns, protams, ka man bija kauns.

“Es nemūžam negulētu ar Samiru,” es teicu Sebastianam (un pati sev) pēc nedēļas nogales pie Labes. “Nekad vairs!” mēs ar Samiru teicām viens otram pēc tās Lūcijas dienas pēcpusdienas, kad tas tomēr notika. Tas nedrīkstēja notikt vēlreiz. Mums tas nebija jāsaka, lai zinātu, ka tā ir. Bet mēs to teicām, vairākkārt, visu laiku, un tomēr tas notika vēlreiz. Un vēlreiz.

Samirs man zvanīja. Sūtīja īsziņas. Es neatbildēju, izdzēsu īsziņas, pārdomāju, atbildēju, atkal pārdomāju. Mēs redzējāmies skolā, es sēdēju bibliotēkā, mūsu slepenajā mežā, uz kuru neviens cits nenāca. Bija sajūta, ka tas ir pa īstam. Tiklīdz kā es ieraudzīju Samiru, bija sajūta, ka tas ir pa īstam. Viss cits bija tīrās mokas. Tajā laikā, decembrī, mana dzīve bija pretīga visu laiku, cauru diennakti, līdz brīdim, kad Samirs man pieskārās. Un tā turpināja būt pretīga, līdz Samirs man pieskārās atkal.

Man vienmēr ir licies nenormāli dīvaini tas, ka cilvēki graiza sev rokas, lai viņiem mazāk sāpētu dvēsele, lai viņi spētu tikt galā. Bet manas attiecības ar Samiru savā ziņā taču bija tas pats. Būt ar

viņu kopā bija tik brīnišķīgi, ka tas darīja sāpes. Dažkārt man likās, ka tas bija brīnišķīgi tieši tāpēc, ka darīja sāpes, lai gan man šķiet arī, ka es nespēju no viņa atteikties visa tā dēļ, kas viņš nebija.

Samirs visu laiku nehija uz sabrukuma robežas. Viņš nemitīgi «^gribēja darīt kaut ko citu nekā to, ko tobrīd darīja. Viņš «^gaidīja, lai viņu atpazītu, prasītu viņam padomu, apjūsmotu, ievērotu, ielaistu pirmo. Kad Samirs man pieskārās, viņš gribēja tikai pieskarties man, neko citu, vismaz tāda bija sajūta. Mēs pārgulējām visur, kur nedrīkstējām. Pie manis mājās (mamma un tētis bija darbā, Līna bērnudārzā), kad es bastoju (Samirs ne, viņam bija brīvstunda). Vienā no skolas tualetēm kādu vakaru, kad bija pagājušas divas dienas kopš Lūcijas pasākuma. Skola bija vaļā, jo aulā bija kora mēģinājums, bet mēs nevienu no kora nepazinām un tieši tad, brīdī, kad viņa rokas man pieskārās, es nodomāju, ka tā būtu jābūt./й es būtu ar Samiru, man nebutu jābūt kopā ar Sebastianu. Samirs nebija Sebastians, viņš bija pilnīgs pretmets, un tieši to es gribēju. Varbūt tāpēc?

Samirs nebija mans glābējs princis, gluži pretēji, viņš bija saindētais ābols. Bet toreiz, neilgajās dienās, kamēr tas turpinājās, iemeslam nebija nozīmes, jautājumi kāpēc-tieši-Samirs nebija tik svarīgi, lai es spētu no viņa atteikties. Man likās, ka tas ir nepareizi un ka man nevajadzētu tā rīkoties. Bet es tik un tā nespēju no viņa atteikties. Arī par to es vienkārši pārstāju domāt.

Visu cietuma pastaigas laiku, vienalga, vai mums ir agrā maiņa vai cita, Dūrisa sēž uz betona soliņa izsmēķa-ar-knipi-izsviešanas-attālumā no manis un smēķē paštītās cigaretes citu pēc citas, pat neizņemot cīgu no mutes. Dūmi ceļas no viņas tā, it kā viņa būtu katls ar šķībi uzliktu vāku. Dūrisa nesaka man ne zilbi, nevienā valodā, pat ne tad, kad es viņu pasveicinu. Viņa neskatās, nemāj ar galvu, nemurmina. Viendien es dzirdēju, kā viņa nopūtās savu šķiltavu dēļ, toreiz lija un viņa nevarēja tās piešķilt. Tomēr nepajautāja, vai

varētu aizņemties manējās, tikai turpināja, līdz pēc pāris minūtēm tās piešķīlās un, aizdedzinājusi cīgu, viņa izdvesa tādu kā vaidu. Es pieņemu, ka tas bija no atvieglojuma. Varbūt prieka? īpašā Dūrisas prieka versija.

Atceros, ka apmēram divpadsmit gadu vecumā jautāju mammai, cik vecam jābūt, lai ar kādu pirmoreiz pārgulētu. Mamma atbildēja - tad, kad tu gribi ar kādu pārgulēt tik ļoti, ka tev ir dziļi vienalga, ko es par to domāju, kad tev ir dziļi vienalga, ko domā visi pārējie, jo drīzāk mirtu nekā no tā atteiktos, tad tu esi pietiekami veca. Toreiz es domāju, ka viņa to teica, lai izrādītu, cik lielisks, viņasprāt, ir sekss, lai izrādītu, cik viņa ir ‘coot. Man likās, ka viņa ir pretīga un samākslota. Bet viņai patiešām bija taisnība. Šoreiz man būtu vajadzējis viņā ieklausīties. Pirms satiku Sebastianu, es nesapratu, ko viņa bija domājusi. Pašā mūsu attiecību sākumā, kad viņš noglāstīja manu apakšdelmu, radīdams sajūtu, ka tas ir no samta, tad es to tiešām sapratu. Zināms, es vēl aizvien domāju, ka mamma bija smieklīga, bet es sapratu. Un, kad šī sajūta bija zudusi, es biju gatava darīt jebko ar jebkuru, lai tikai tā atgrieztos. Nē, starp citu, Samirs nebija jebkurš un tas, ko viņš darīja, pilnīgi noteikti nebija jebkas. Bet viņš arī lika man tā justies, es vienkārši nespēju atteikties. Pat ja attiecības ar Samiru nebija vienkāršas, pat tad ne, kad bija labi. Viņš bija prieka versija, tomēr nekad nedarīja mani priecīgu.

Dūrisas personība ir tikpat aizraujoša kā slapja bikšu stara, viņa ir resna tajā amerikāņu veidā - kā konuss - un tas man liek atcerēties rotaļlietu, kura man bija bērnībā, plastmasas riņķus dažādās krāsās. Tie bija jāsaliek cits virs cita uz pamatnē iestiprināta mietiņa, dilstošā secībā, ar lielāko riņķi apakšā. Vai arī to spirāli, kas bija populāra mammas bērnībā (tā “iet’’lejup pa trepēm), Dūrisa iet tieši tāpat, tikai lēnāk: viena riepa vienā reizē, tajos retajos gadījumos, kad viņa iet, nevis sēž un nekustas.

Es esmu Susei jautājusi, par ko Dūrisa sēž. To Susei ir “aizliegts atklāt”. Taču, lai kas tas ari ir, Dūrisu sastapt brīvībā būtu daudz pār-steidzošāk nekā redzēt viņu šeit, aiz atslēgas. Ja kāds vecā 19. gadsimta konversācijas vārdnīcā uzmeklētu šķirkli “sieviešu cietums”, viņš tur ieraudzītu fotogrāfiju sēpijas toņos, kurā attēlotā sieviete būtu pārsteidzoši līdzīga Dūrisai, varbūt tikai apģērbs būtu citāds. Jo Dūrisa nevalkā cietuma uniformu (o, nē!), viņai ir vilnas zeķes krokšos, treniņbikses un flīsa jaka. Virs tās viņa velk milzīgu lietus-jaku, miskastes lieluma kabatām. Tajās viņa glabā savu tabaku. Un varbūt arī tikko noslīcinātu kaķēnu metienu.

Ikreiz, kad esmu ārā kopā ar Dūrisu, es sagudroju jaunus stāstus par to, ko viņa varētu būt izdarījusi, tas ir kļuvis par izaicinājumu -katru reizi censties izdomāt citu noziegumu. Jo tas nemaz nav tik viegli izdarāms. Dūrisa ir pārāk veca, lai sēdētu cietumā par to, ka tikko nogalējusi savu jaundzimušo bērnu. Viņa liekas pārāk resna, lai būtu nogalējusi savu džeku (ja vien viņa gluži vienkārši nav uzsēdusies viņam virsū), un es nespēju iztēloties nevienu, kurš gribētu būt kopā ar Dūrisu, kā arī to, ka pasaulē varētu būt bijis kāds vai kāda, kas Dūrisai rūpētu tik ļoti, lai viņa būtu gribējusi uz viņa vai viņas uzsēsties. Dūrisa ir neglītākā sieviete, kādu es savā mūžā esmu redzējusi.

Pirmā doma, kas man ienāca prātā, kad Samirs sāka mācīties mūsu skolā, bija - cik viņš ir skaists. Nevis glīts, tieši skaists. Jautā, kam gribi, visi teiks, ka tas viņā nebija svarīgākais, jo visiem vienmēr jāizliekas, ka skaistiem cilvēkiem īpaša ir ne tikai āriene, ka viņi ir ari gudri, labsirdīgi, jautri un tā tālāk, taču tomēr, tomēr - āriene bija un palika Samira galvenais resurss. Pat izšķirošais. Viņa trāpīgie komentāri un labās atzīmes, politiskā aktivitāte un viss, ko viņš prata un par ko pārējiem viņa vecumā nebija nekādas sajēgas, tas viss būtu vienkārši neizturams bez viņa karameļkrāsas ādas un tumši brūnajām acīm, kuras bija gandrīz tikpat melnas kā viņa smieklīgi garās

lelles skropstas. Manas acis šķita bezkrāsainas kā lietusūdens, kad viņš uz mani paskatījās. Samirs smaržoja pēc darvas un sāls. Viņš bija skaistākais puisis, kādu es savā mūžā biju redzējusi, kā gan tas varēja nebūt svarīgi?

Dūrisa ir bāli pelēka kā tārps un ož pēc slapja suņa. Iepriekšējā nedēļas nogalē es iztēlojos, ka viņa vadījusi bordeli ar paverdzinātām maukām, kuras nolaupītas un aizvestas no ģimenēm nabadzīgajās Austrumeiropas valstīs. Es iedomājos, kā viņa, pelēkbrūnās cigaretes smēķēdama, bija sēdējusi pie veclaicīga plastmasas telefona ar spirālveida vadu. Tur viņa pieņēma pazemojoša seksa pasūtījumus, kurus izpildīt vēlāk lika savai divpadsmitgadīgo narkomānu varzai. Palīgos viņai bija pusducis vergu ar smirdīgu elpu un plušķainām bārdām. Tas bija viens no vergiem, es nodomāju; nesaņēmis algu, viņš piezvanīja policijai un viņu nodeva.

Šodien es vairāk sliecos domāt, ka viņa ir kārtojusi grāmatvedību kādam narkokaralim (viņa atsakās pret viņu liecināt, jo tad viņš viņu nogalinās), vai varbūt pagatavojusi spridzekli savam jaunākajam dēlam (pūtainam apakšniekam, viņš darbojas krievu mafijas labā). Varbūt viņa runā tekošā zviedru valodā, visa šī mēmās filmas padarīšana ir tikai izlikšanās, patiesībā viņa ir dzimusi šeit, varbūt jaunībā viņa bija gribējusi kļūt par aktrisi, taču netika teātra skolā, jo bija pārāk neglīta, tad viņa sāka dzert un pagrima, un pēc pāris gadiem sāka pieņemt audžubērnus, jo par tiem labi maksāja. Varbūt kāds no viņas slikti barotajiem audžubērniem skolas ēdnīcā saēdās tik daudz kāpostu salātu un brūkleņu ievārījuma, ka bija jāved uz slimnīcu. Tur ārsti viņu izmeklēja un tā tika atklāta Dūrisas nolaidīgā izturēšanās, un tāpēc viņa sēž manā pastaigu pagalmā, liegdamās teikt kaut vārdu.

Dienās man nav nekā cita, ko darīt, kā vien sagudrot šādas lietas. Dūrisa ir visiedarbīgākā pretsmēķēšanas kampaņa, kādu man nācies pieredzēt.

“Iztēlojies vietu, kurā tu jūties droši,” mamma mēdza teikt, kad biju maza un nevarēju aizmigt. Es aizvēru acis un izlikos, ka daru tā, kā viņa bija teikusi, taču nekad tā nerīkojos. Tagad es tā daru, visu laiku. Nedēļas nogales cietumā laiku pārvērš par mehānismu manā galvā. Sarūsējuši zobrati, tie zāģē manas smadzenes, pa vienam mik-romilimetram. Tikai retumis es domāju par to, kas ir. Visbiežāk es domās aizceļoju citur, uz vietām, kur nav neviena cita.

Es iztēlojos vietas, kur vajadzētu justies droši. Pludmales, jūras, klajumi, tukšums, saulrieti un vēji. Dažkārt es domāju par mežu. Ka es basām kājām eju pa sūnām, lai gan ir rudens, egļu skujas duras pēdās, kāju pirkstu starpās iespiežas dubļi. Es neienīstu cietumu.Tā ir perfekta vienatne. Tu nevari būt neviens cits, bet dažkārt tu vari nebūt vispār neviens. Lai ari šī labā sajūta nevelkas pārāk ilgi, varbūt tikai dažas sekundes (kā josta mirklī, pirms tiek savilkta par ciešu), taču tobrīd es jūtos mazliet, mazliet labāk.

Es iztēlojos, ka eju pa pludmali, piemēram. Nc tāpēc, ka kādreiz viena būtu bijusi pludmalē, bet to ir viegli iztēloties, gara pludmale ar pelēkiem gliemežvākiem un baltām smiltīm, aļģēm un jūras izskalotiem kokiem. Es iedomājos, ka eju pa to, ir bēgums - kad jūra ir atkāpusies, smiltis ir blīvas un cietas kā asfalts. Tālumā pie apvāršņa plīst viļņi, klintis, kas ieskauj līci, ir melnas, ap tām mutuļo baltas putas, uzšaujas vairākus metrus gaisā. Visapkārt ir skaņas un smaržas, pat tad, kad jūra ir mierīga, tā kustas, visur. Es zinu, tas mazliet izklausās pēc filmas, kurā Raians Goslings iet pa pludmali, sadevies rokās ar kādu meiteni, kurai vējš pūš matus sejā, un man riebjas tādas filmas, tomēr man patīk domāt par to vietu. Tikai bez cilvēkiem.

Visas vietas, par kurām es fantazēju, ir tukšas. Tiklīdz kā iedomājos par kādu cilvēku, atgriežas vai nu Samirs, vai Sebastians, vai Amanda, manas smadzenes piespiež mani domāt par viņiem. Un ar to es netieku galā. Tad mammas metode vairs nedarbojas.

Ja neskaita pastaigas ar Dūrisu, es esmu izolēta. “Manis pašas drošības dēļ.” Bet es zinu, ka viņi tā tikai saka. Es nesēžu vieninieka kamerā, lai justos droši, es tajā sēžu tāpēc, lai visi ārpus cietuma justos droši, zinādami, ka esmu kārtīgi iespundēta. Taču, par spīti visam. Par spīti ūdens sabojātajai sienai virs manas metāla izlietnes (tā ir uzburbusi kā zivs vēders). Par spīti tam, ka viņi dod man miega zāles (kad pamostos, mēle mutē šķiet kā kāmis). Par spīti smakai. Es nespēju pierast pie šīs smakas, tā ir kā gruntējuma kārta, tā nekad nemainās un mazliet atgādina ēdiena izgarojumus skolas ēdnīcā (industriālās virtuves un sasvīdušu sporta apavu sajaukums).

Par spīti visam, es priecājos, ka cietumā esmu viena. Es varu domāt. Par jūru un pludmali, un mežu, par visām vispatētiskākajām klišejām. Par visu, kas ir pretstatā šai vietai. Nedomāju, ka justos droši mežā vai pludmalē, vai mājās, bet jūtos mazliet drošāk, guļot ieslēgta un domājot par šādām vietām.

Ir arī aizliegtas domas, vēl citas, ne tikai par Amandu, Samiru un Sebastianu. Aizliegtais: mājas, taka uz krastmalu, braukt ar riteni uz Ekudeni ar Līnu uz bagāžnieka, peldēties pie lēkšanas torņa Barakudas parkā, basām kājām staigāt pa Aludeni, notraukt skudras no Līnas kājām, grilēt Sikclnikclas salā, sēdēt dīvānā ar Līnu klēpī un skaļi lasīt, sēdēt uz virtuves kāpnēm ar mammas kašmira pledu uz kājām un dzert tēju, Līnas sasvīdusī plauksta bailīgas nodaļas laikā, mana naktsskapīša lampa, kas pēc kāda laika sāk dūkt, šausmu filmas ar Līnu, pirksti, kurus siltais popkorns ar sviestu padarījis lipīgus, Līna, kas ēd ābolu virtuli un pūlas nclaizīt lūpas, Līna, kas aizspiež acis un muti un sarauc degungalu, kad iesmērēju viņas vaigus ar sauļošanās krēmu.

Visaizliegtākā doma, aizliegtāka par jebkuru citu: Līna.

Aizver acis, iztēlojies kādu vietu, jebkādu, lai tikai tur nebūtu Līnas.

Kad tiesa būs beigusies un mani notiesās, es būšu spiesta izmeklēšanas cietumu atstāt. Es Sanderam nejautāju, bet viņš tik un tā pavēstīja, ka viņš (“ja situācija aktualizēsies”) pieprasīs, lai par soda izciešanas vietu man nozīmē jauniešiem paredzētu cietumu. Taču tas var “būt pagrūti”, jo man jau ir astoņpadsmit.

Es pajautāju Sanderam, vai drīkstētu palikt izmeklēšanas cietumā. Taču izskatījās, ka viņš netic, ka es runāju nopietni. Es runāju nopietni.

Ja es dažas dienas noslimotu, bridis, kad man būs no šejienes jāaiziet, vēl mazliet attālināsies. Un, lai uz kurieni viņi mani pārceltu, es vairs nebūšu izolēta. Sanderam un pārējiem liekas, ka visgrūtākais izmeklēšanas cietumā ir izolācija, bet es nesaprotu, kā bez tās spēšu tikt galā. Man apkārt būs lērums cilvēku. Viņi ar mani runās, pieskarsies man, uzdos jautājumus, sēdēs man blakus pie ēdamgalda, pieprasīs no manis atbildes.

Vai man būs jāsatiek Līna? Droši vien. Es atsakos par to domāt.

Tiesvedība lietā В 147 66 Prokurore u. c. pret Mariju Nūrberju

Tiesas procesa 2. nedeļa, pirmdiena

25.

Pa ceļam uz tiesu līst. Es skatos pa mašīnas logu, lietus uz tā atstāj slīpas svītras. Sanders sēž aizmugurē kopā ar mani, viņš sagaidīja mani cietumā, lai pirms tiesas sēdes varētu “iziet cauri dažām lietām”.

“Vai tu labi gulēji?” viņš jautā.

Es pamāju.

Kad biju maza, es ticēju - pēc tam, kad esi redzējis murgu, tie kādam jāizstāsta, lai nepiepildītos. Tiklīdz slikto sapni izstāstīji skaļi, tas kļuva par ilūziju. Tas it kā izkrita no to lietu rāmja, kas varēja notikt realitātē.

Pasakās stāstīts, ka troļļi saules gaismā saplaisā. Ar to droši vien domāts - ja cilvēks eksponē, parāda visiem šausmīgo un ļauno, tas zaudē savu šausmīgumu un ļaunumu. Taču realitātē, ar tiešām šausmīgām lietām, ir gluži pretēji. Pārlieku daudz saules gaismas, “patiesību”, “izrunājies”, “izstāsti, ko jūti” un “uzdrīksties runāt par savu problēmu” ļauj cilvēkiem ieraudzīt, kāds briesmonis tu esi. Tavas neglītās jūtas kļūst tikpat uzkrītošas kā spalvainas kārpas.

Dažkārt saule apžilbina to, kurš skatās uz trolli. Un tad visa tā gaisma un mirdzums spēj briesmoni pārvērst par pasaules skaistuli. Та tas bija ar Sebastianu. Viņš atradās tik spēcīgā prožektoru gaismā, ka bija grūti viņā saskatīt ko citu, kā tikai Klāsa Fāgermana dēlu, ballīšu karali, krutu džeku. To, kas viņš bija patiesībā, gandrīz nebija iespējams ieraudzīt.

Es vairs neticu, ka spēju novērst katastrofas, nosaucot tās vārdā. Lietas notiek tik un tā, lai ko arī es sacītu. Pašu briesmīgāko neietekmē māņticība, statistika un varbūtības.

“Paldies,” es tāpēc saku Sanderam. Ko viņš var darīt, ja es guļu slikti? “Gluži labi.”

Pēc tam atkal novēršos un skatos pa logu. No mašīnas gaisa kondicionēšanas sistēmas nāk siltums. Ir par karstu, bet es neko nesaku.

Agrāk es mēdzu stāstīt par savām fantāzijām, saviem sapņiem, par to, ko es iztēlojos un iedomājos. Es stāstīju, un visi klausījās. Tētis mēdza iecelt mani klēpī un teikt, ka viņš ir sajūsmā par manu “rosīgo fantāziju”. Kad es kļuvu par vecu, lai sēdētu klēpī, tas mainījās. Viņš sāka just nepatiku, kad es stāstīju par brīnumainām lietām, ko biju izdomājusi. Viņš bija apmierināts vienīgi tad, ja izteicos par kaut ko, ko pirms tam bija teicis kāds cits, ja es to darīju mazliet izsmējīgi un distancēti. Tad viņš klausījās. Reizēm viņš gandrīz pasmējās. Ja es pārāk iekarsu, viņam likās, ka esmu smieklīga, tad viņš pūlējās izskatīties tā, it kā nemaz neklausītos. Visiem spēkiem centās izrādīt, ka itin nemaz nav ieinteresēts. Man bija jārunā čukstus un bez jebkādas intonācijas, lai viņš neteiktu, ka man jānomierinās. (“Nomierinies, Maja.”)

Bet ne jau tikai tētis. Sebastians bija tieši tāds pats. Un Samirs. Pēc tam, kad bijām pārgulējuši, Samirs tāds bija pat vairāk nekā Sebastians. (“Nomierinies, Maja. Par ko tu cepics?”) Visi puiši ir tādi, tiklīdz esi ar viņiem pārgulējusi. Visas meitenes to zina.

Meitenes nekad nedrīkst smieties pašas par saviem jokiem. Nekad nedrīkst runāt ātri, vai, vēl trakāk - skaļi. Meitene, kura pārāk skaļi runā par lietām, par kurām tikusi skaidrībā pašas spēkiem, tikpat labi var sākt publiski čurāt un pie parlamenta rādīt pupus. Mēnešreižu, pusaudzes, sievišķie hormoni.

Tētim mana fantāzija patika tikai teorētiski. Patiesībā viņš no tās baidījās. Un šobrīd viņš diez vai tāds ir vienīgais. Mana fantāzija ir daļa no tā, kas es, viņuprāt, esmu, pierādījums tam, ka esmu bīstama un nekontrolējama. Tāpēc es nestāstu par saviem murgiem vai to, no kā man ir bail. Es vairs neticu, ka tas liks ļaunajam izgaist. Māņticība realitātei neko nespēj nodarīt. Hipohondriķi ar neārstējamām slimībām saslimst tikpat bieži kā pārējie.

Mēs piebraucam pie tiesas nama. Iebraucam stāvvietā. Izkāpjam no mašīnas. Ar liftu uzbraucam augšā.

“Ko tu gribēji apspriest?” es jautāju. Tikai tagad es attopos, ka visu brauciena laiku esam sēdējuši klusēdami. Sanders parausta plecus. īsu brīdi man šķiet, ka viņš paplikšķinās man pa vaigu, kā to būtu varējis darīt vectēvs.

“Tu labi turies, Maja,”viņš tikai nosaka. “Ļoti labi.”

Sanders vienmēr manī klausās. Pat tad, kad es klusēju.

Tiesas zāle šķiet tumšāka nekā parasti. Nav tā, ka citreiz pa logiem ieplūstu milzīgi daudz gaismas, taču šodien mūs ietin pelēks, drēgns mijkrēslis, arī iekštelpās. Gaiss ir sauss, telpa šķiet smacīga, pirms mēs vispār esam sākuši. Tiesa vēl turpināsies gandrīz divas nedēļas, un man jau ir sajūta, ka tā ilgst mūžību. Es jau visu esmu atkodusi.

Sākas desmitos, beidzas četros, piektdienās mazliet agrāk, ja tas ir iespējams. Kad Sanders iepazīstināja mani ar grafiku, neizklausījās, ka dienas būs sevišķi garas, bet es nezināju, cik šausmīgi var nogurt no garlaicības. Man nebija ne jausmas, ka manis pašas tiesa var būt garlaicīga. Prokurores dokumenti, protokolu un formulāru, ziņojumu un slēdzienu nolasīšana (mēs pie tiem “atgriezīsimies”, kad pakāpeniski pienāks liecinieku kārta nolasīt tos pašus dokumentus), vēl protokoli, vēl slēdzieni.

Vairāk nekā pusi iepriekšējās nedēļas mēs veltījām tam, lai noklausītos, kā prokurore iziet cauri tam visam, pie kā mēs atgriezīsimies, tas nekad nebeigsies. Tiesas process ir kā murgs, kurā tu visu laiku kaut ko meklē, bet esi aizmirsis, ko īsti. Vai arī - kad tu sapnī mēģini kliegt un balss neklausa un, lai kā tu pūlētos, no rīkles neiznāk ne skaņa. Tas nav no tiem šausminošajiem sapņiem, kuros tu nobīsties, nē, tu nepārdzīvo tādas šausmas, ka nosvīsti, tomēr zini, ka viss pārvērtīsies par elli un nevari darīt itin neko, lai to aizkavētu.

Šodien Sanders uzstāsies ar savu lietas izklāstu (un iesniegs pats savus nolādētos dokumentus, tos, pie kuriem viņš atgriezīsies vēlāk). Savā ziņā tas nozīmē, ka viņš izstāstīs manu stāstu, bet viņš arī teica, ka “pamatos mūsu uzskatu, ka tevi būtu jāattaisno”.

Sanders nevienā brīdī nav teicis “būs labi”. Viņš man nemelo. Ferdinanda pāris reižu ir teikusi “neuztraucies”, bet viņa pat nemēģina piepūlēties, lai izskatītos, ka tā patiešām domā. Un, tā kā manas sajūtas nevar nosaukt par “uztraukšanos”, es pat nepapūlos atbildēt.

Man ir pilnīgi vienalga, ko saka Pankūka.

Ir bez divām minūtēm desmit, kad galvenais tiesnesis ieslēdz savu mikrofonu. Vispirms viņš izšņauc degunu. Viens no zvērinātajiem nožāvājas, neaizliekot mutei priekšā roku. Neviens no tiesnešiem vairs nesēž tik taisni izslējies kā pirmajās divās dienās. Mēs tagad tikai sāksim, un viņi jau ir nogarlaikojušies vairāk nekā sargs pie durvīm. Vienīgais gaišais punkts šajā zālē ir Sandera zobu rinda. Viņš ir mundrs, viņš domā, ka es labi turos.

Tiklīdz priekšsēdētājs ir pabeidzis ievadvārdus (“ar šo sākam tiesas sēdi lietā В 147 66...”) - viņš tos vienaldzīgi nober, tipa “tēva, dēla un svētā gara vārdā” vai “kā debesīs, tā arī virs zemes” - vārds tiek dots Sanderam.

“Saskaņā ar apsūdzību, Maja Nūrberja ir vainīga slepkavībā, kūdīšanā uz slepkavību, kā arī līdzvainīga slepkavībā un slepkavības mēģinājumā.”

Šaubos, vai klātesošajiem nepieciešams par to atgādināt, taču, kā izskatās, Sanderam šāds ievads liekas īsti piemērots.

“Maja Nūrberja apstrīd savu atbildību,” viņš turpina, un nu ir viņa kārta bērt vārdus, Sanders nober to pašu, ko jau norunāja ievadrunā par manu nostāju pret galveno apsūdzību un blakus sūdzībām, un momentā kļūst garlaicīgi, es gribu prom. Taču tad viņš balss monotono ritmu pagriež vēl mazliet klusāku. Tagad ir jāpiepūlas, lai spētu klausīties.

“Prokurore uzskata, ka Maja Nūrberja ir kūdījusi uz Klāsa Fā-germana slepkavību, kā arī izplānojusi un veikusi zināmos noziegumus Jūšholmas vidusskolā...”

Sandera balss tonis ir ledains. Tas pauž: tas-ir-absurds-tas-ko-apgalvo-prokurore-ir-vienkārši-neiespējami. Viņa tonis pauž, ka viss, ko neglītā-Lēna ir teikusi, ir tik nejēdzīgs, ka Sanders pat nespēj piespiesties to visu atkārtot kaut cik ieinteresēti. Ievadu viņš noslēdz teju ar nopūtu.

“Maja Nūrberja to noliedz.”

Sanders pārlaiž skatienu tiesnešu rindai, no viena gala līdz otram. Nogurušais zvērinātais nožāvājas vēlreiz, šoreiz viņš aizgriežas. Sanders turpina.

“Prokurores noziedzīgā nodarījuma apraksts ietver...” Es prātoju, vai nu ir viņa kārta žāvāties, “visai... kā lai to pasaku? Maigi izsakoties, visai savādas slepkavas aprakstu.”

Prokurore sagrozās krēslā. Viņa neizskatās miegaina. Nē, viņa ir acīmredzami noskaitusies, viņa nikni skatās uz priekšsēdētāju, mēģina piesaistīt viņa uzmanību.

Sanders izgaršo vārdus, izskatās apmierināts, paceļ zodu, it kā tieši šajā mirklī viņam prātā būtu ienākusi pavisam jauna doma.

“Prokurores veidotais Majas kā noziedznieces portrets savā ziņā ir vienreizīgs. Zināmā mērā unikāls.”

Es pūlos izskatīties kā unikālā pretstats. Neievērojama. Parasta. Gribu visiem parādīt, cik ikdienišķa esmu. Vienreizīgs? Kāpēc viņš tā saka? Vai tad tas nenozīmē kaut ko labu? Vai prokurores priekšstats par mani ir kaut kas labs? Sanders liek tam izklausīties pēc bu-boņu mēra (jā, vai arī pēc masu slepkavības). Taču uz mani neviens neskatās. Visu skatieni ir piekalti Sanderam, viņi baidās palaist garām kaut vienu vienīgu zilbi.

“Vai tā ir Maja?” Es satrūkstos. Teikums kā pātagas cirtiens. “Vai tā, kuru attēlo prokurore, tiešām ir Maja?”

Tagad prokurores krēsls skrāpē grīdu. Viņa aiz niknuma tik tikko spēj nosēdēt.

Sanders ļauj jautājumam karāties gaisā. Sanders nerunā par manu privileģēto stāvokli, par to, ka esmu no Jūšholmas, ka esmu “izvilkusi neticami laimīgu lozi”, atsvešināta no realitātes, izolēta -visu to, par ko bija runājusi prokurore. Sandera retoriskais jautājums ir par to, vai es esmu unikāli ļauna.

Statistiski raugoties, es neatbilstu masu slepkavas tēlam. Jau dzimuma dēļ vien ir maz ticami, ka es ieietu skolā un sāktu apšaut cilvēkus. Protams, ir bijušas arī dažas sieviešu dzimuma slepkavas, kas sarīkojušas apšaudi skolā, bet to patiešām ir maz. Turpretī Sebastians, kurš visu mūžu bijis unikāls, pēc visiem rādītājiem, izņemot vienu, ir tipisks skolu slepkava. Ja neskaita bagātākais - Zviedrij ā-apstākl i, viss sakrīt: baltais puisis ar psihiskām problēmām, lieto narkotikas, problēmas skolā, šķīrušies vecāki, prot apieties ar šaujamieročiem. Sanders savā lietas prezentācijā iekļāvis psihiatra atzinumu. Psihiatrs tiks pieaicināts par liecinieku.

“Ne jau Maja padarīja Sebastianu traku,” teiks psihiatrs. “Traks viņš kļuva pats saviem spēkiem.” Savukārt mani šajā šablonā nav tik viegli ielikt. “Maja nav skolu slepkavas tips,” norādīs mūsu eksperts.

Statistiski raugoties - un tieši to Sanders vēlas likt noprast -, man būtu jābūt nevainīgai. Vienīgi problēma ir tāda, ka ne visi slepkavas ir tipiski. Un tajos retajos gadījumos, kad skolu slepkavas ir bijušas sievietes, viņas vienmēr to darījušas kopā ar puisi. Taču to Sanders nepiemin. Prokurorei gan droši vien ir bars ekspertu, kuri ir gatavi to atgādināt.

Un tagad prokurores pacietības mērs ir pilns. Viņa ir ieslēgusi mikrofonu, muti viņa ir savilkusi tā, ka tā atgādina žāvētu plūmi.

“Varbūt advokātam Sandcram, ja ne cita iemesla dēļ, tad vismaz laika ietaupīšanas nolūkā vajadzētu koncentrēties uz lietas izklāstu un šo pietaupīt noslēguma runai?”

Tiesnesis papurina galvu. Viņš arī izskatās noskaities. Bet vairāk uz ncglīto-Lēnu nekā uz Sandcru. Tiesnesim nepatīk, ja viņu pamāca, kā būtu jāvada tiesas sēde.

“Advokāts Sanders lieliski zina mūsu grafiku un to, cik daudz laika ir viņa rīcībā.” Viņš paskatās uz Sandcru. “Vai ne tā?”

Sanders pamāj un turpina, manāmi možāk.

“Prokurores noziedzīgā nodarījuma apraksts ir nepārspējams stāsts. Tas ir apbūris visu pasauli, šis stāsts par Scbastianu un Māju, Zviedrijas gandrīz neiespējamajiem nozieguma partneriem. Un prokurorei šī sāga nebija jārada vienai, viņai atradās palīgi, jo sevišķi žurnālistu vidū, kuri pēdējos deviņus mēnešus bez mitas vēstījuši par to, kā Maja Nūrberja esot pierunājusi, piedodiet, ar manipulāciju palīdzību pārliecinājusi savu vājo, bezpalīdzīgo un nenobriedušo puisi veikt asiņainu atriebību, kas vērsta pret tuvākajiem cilvēkiem.” Prokurore nopūšas, skaļi, lai to dzirdētu visi. Viņa nekad neko tādu nav teikusi, pauž nopūta. Tomēr viņa to ir teikusi, varbūt ne tādiem vārdiem, taču visi tik un tā saprata, ko viņa domājusi. Tiesnesis negribīgi paceļ roku un ar plaukstas apļveida kustību pamāj uz Sandera pusi. Pie lietas, pauž viņa žests. Tas sievišķis piesienas, bet savā ziņā viņai ir taisnība, arī to pauž žests. Pie šī tu vari atgriezties vēlāk. Es skatos galdā. Es saprotu, ko Sanders dara. Un tomēr, viņš runā par mani un Sebastianu.

“Šobrīd mēs šo stāstu zinām. Maja un Sebastians bija jauns pāris, kuriem bija daudz problēmu: ar narkotikām un alkoholu, ar skolu un vienam ar otru, ar attiecībām ar vecākiem un draugiem. Prokurore pūlas parādīt, ka Maja nemitīgi meklējusi apliecinājumu savai pašvērtībai, ka viņa izjutusi nepamatotu naidu pret cilvēkiem ap sevi un Scbastianu, ka viņa gribējusi atriebties, ka Sebastians

bijis vājš, ka viņš juties apdraudēts un apšaubīts, un ka Maja bijusi vienīgais pieturas punkts viņa dzīvē, tieši pie viņas viņš meklējis apliecinājumu sev.”

Prokurore atkal noklepojas. Šoreiz vēl skaļāk. Sanders, nelikdamies par to ne zinis, runā tālāk.

“Mēs esam noklausījušies prokurori aprakstām notikumus, kas norisinājās pirms Klāsa Fāgermana slepkavības un traģēdijas Jūš-holmas vidusskolā. Maja piekrīt vairumam aprakstā izteikto apgalvojumu.” Sanders vēlreiz nopūšas, gandrīz nemanāmi. “Ar zināmām izšķirošām atšķirībām.”

Sanders ieskatās savos dokumentos; brīdi viņš tos klusēdams šķirsta. Papīri viņam nav vajadzīgi, viņš tikai vēlas, lai mums būtu gana daudz laika padomāt par viņa teikto. Viņš grib, lai mēs alktu dzirdēt turpinājumu.

Kad priekšsēdētājs saprot, ka Sandcra runas ievads ir beidzies, viņš pastiepjas pēc sava bloknota. Patiesībā tas man viņā patīk - ka viņš šo to pieraksta un klausās. Dažkārt - kad viņam liekas, ka Lēna Pēšsone runā pārāk ātri, piemēram - viņš paceļ roku, lai liktu viņai piebremzēt. Reiz, kad Lēna Pēšsone rādīja īsziņas, kuras es biju sūtījusi Scbastianam naktī pirms notikušā, viņš palūdza viņu paklusēt, kamēr viņš pierakstīja laika zīmogus. Viņš pat teica “ššš...”, lai gan tas droši vien bija nejauši. “Vienu mirklīti,” viņš piemetināja, tūlīt pēc tam. Un Lēna Pēšsone apklusa. Tiesnesis gribēja atzīmēt visus laika zīmogus savos papīros, par spīti tam, ka viņam visi dokumenti jau bija un Lēna Pēšsone turpināja savu pedagoģisko lasīt-skaļi-un-vienlaikus-rādīt-uz-lielā-ekrāna. Tas man viņā patīk - ka viņš visu uztver nopietni un nepaļaujas uz to, ka viss Pēšsones apgalvotais ir patiesība.

Sanders turpina.

“Šai lietai ir pievērsta ārkārtīgi liela uzmanība. Mēs visi esam dzirdējuši prokurores stāstīto. Viņa to visu ilgstoši netraucēti klāstījusi tālāk medijiem, Tagad ir pienācis laiks pakāpties soli atpakaļ. Mājai tikai tagad tiek dota iespēja izstāstīt savu stāsta versiju. Esiet tik laipni, uzklausiet viņu. Bez aizspriedumiem. Papūlieties paturēt prātā ari to, ka tikai tad, kad būsim aplūkojuši visus pierādījumus un uzklausījuši visus lieciniekus, varēsim apkopot visu, kas mums zināms. Kas ir fakti un kas ir spekulācijas? Tikai pēc lietas pilnīgas izskatīšanas mēs varēsim mums šajā lietā pieejamos faktus salīdzināt ar Maļas stāstīto.”

Gandrīz brīnumainā kārtā prokurorei izdodas izspiest skaņu, kas atgādina to, kā cilvēks nobola acis. Nerunā-ar-mums-tā-it-kā-mēs-būtu-stulbi, pauž skaņa.

Sanders pamāj Fcrdinandai. Viņa pieceļas un nostājas pie galdiņa, uz kura uzlikts dators. Tad paņem kādu ierīci. Та izskatās pēc pildspalvas un ir savienota ar zāles abiem lielajiem ekrāniem. Ar tās palīdzību viņa ar sarkanu lāzera punktiņu var norādīt uz vajadzīgajām vietām projicētajos attēlos.

Lāzervirs, es nodomāju un jūtu augšup pa kaklu kāpjam smieklus, pēkšņus kā skāba atrauga. Pēdējā brīdī man izdodas smieklus pārvērst klepū, un Ferdinanda atver novērošanas kameras video no Sebastiana mājas piebraucamā ceļa. Ekrāna vienā stūrī redzams datums un laiks. Skaņa nav ieslēgta.

“Та... kas tieši mums ir zināms?”jautā Sanders. “Sāksim ar hronoloģiju. Maja apgalvo, ka viņa liktenīgajā dienā aizgājusi no Fāger-mana mājas īsi pēc trijiem no rīta. Materiāls, kas iegūts no Fāger-mana novērošanas kamerām, apliecina šī apgalvojuma patiesumu. Maja no mājas izgāja pulksten 03.20. Viņa apgalvo, ka atgriezusies īsi pirms astoņiem tajā pašā rītā, nofilmētais materiāls apstiprina arī to.”

Viņš noklepojas. Pamāj Ferdinandai, viņa atver izrakstu no nopratināšanas protokola, kur atbildes sniedzis viens no Klāsa apsargiem.

“Saskaņā ar Fāgermana apsarga nopratināšanas materiāliem, pēdējais kontakts ar Klāšu Fāgermanu viņam bijis caur domofonu, kas aprīkots ar videokameru, jau pēc tam, kad Maja pulksten 3.20 bija izgājusi no mājas. Kādu secinājumu mēs no tā varam izdarīt? Kad Maja aizgāja, Klāss Fāgermans vēl bija dzīvs.”

Ferdinanda vēlreiz atver novērošanas kameru materiālu un ļauj sarkanajam punktam dejot pa lielo ekrānu.

“Tātad vēlreiz. Novērošanas kameras pie Fāgermanu mājas piebraucamā ceļa fiksējušas, ka Maja atstāj Fāgermanu dzīvesvietu trijos divdesmit no rīta un vēlāk atgriežas tikai pulksten 07.44.”

Sanders noklepojas un pagaida, kamēr beigsies video. Novērošanas kameru video ir samontēti. Vispirms esmu redzama es, kad izeju pa Sebastiana ārdurvīm un aizeju pa piebraucamo ceļu, un pēc tam es atkal atnāku. Ferdinanda ar lāzera pildspalvu apvelk apli ap laika zīmogiem.

Pēc tam Ferdinanda uz ekrāna atver līķa sekcijas protokolu.

“Saskaņā ar tiesu medicīnas slēdzienu, Klāss Fāgermans nomiris pāris stundas pirms tam, kad Maja mazliet pirms astoņiem atgriežas šajā mājā. Aplēses liecina, ka Klāss Fāgermans nošauts piektdien ap pulksten pieciem no rīta. Šo laiku apstiprina gan tiesu mediķa novērojumi notikuma vietā, gan vēlāk veiktā tiesu medicīnas ekspertīze. Tatad izmeklēšana liecina, ka brīdī, kad Klāss Fāgermans tiek nošauts, Majas Nūrbcrjas nav klāt. Maja ir apliecinājusi, ka šajā laikā, starp apmēram pulksten pusčetriem un īsi pirms astoņiem no rīta viņa atradusies savās mājās, mazliet vairāk kā kilometra attālumā no Fāgermanu mājas. Šo izteikumu apstiprina ne tikai apsargs, kurš tonakt strādājis pie Fāgermanu mājas iebrauktuves, bet arī Majas vecāku stāstītais.”

Ar acs kaktiņu redzu, ka prokurore papurina galvu. Viņa uzskata, ka arī šī informācija ir nevajadzīga, viņa grib izrādīt, ka joprojām uzskata - Sanderam būtu jāsāk runāt par lietu. Taču, kad to stāstīja viņa, tas nebija tik skaidri. Bija grūtāk uztvert, ko viņa ar to domāja.

“Tātad, mēs varam konstatēt, ka ir skaidri pierādīts - Klāss Fāgermans nomirst laika posmā, kurā Maja neatradās šajā mājā.Tas saskan arī ar prokurores noziedzīgā nodarījuma aprakstu. Pret šo daļu manai klientei iebildumu nav.”

Brīdi man liekas, ka Sanders tā arī neko neteiks par īsziņām. Ka viņš izliksies, it kā tādu vispār nebūtu. Bet tā rīkoties viņš, protams, nevar.

“Tā, un kas notiek, kad Maja atrodas savu vecāku mājās vai ir ceļā uz vai no Fāgermanu savrupmājas? Sī ir tā daļa, kurā prokurore noziedzīgā nodarījuma aprakstā novirzās no faktu izklāsta, pievēršoties vistīrākajām spekulācijām.”

Ferdinanda atver to pašu pārskatu par Sebastiana un manām īsziņām naktī pirms notikušā, kuru savā lietas izklāstā rādīja prokurore. Man uzreiz sāk salt. Galvas āda zem matiem saraujas. Tāpat notika arī tad, kad Sauc-mani-par-Lēnu tās nolasīja pagājušajā nedēļā. Es negribu tās atkal redzēt, nekad. Sanders ļauj attēlam stāvēt uz ekrāna, kamēr viņš turpina runāt.

“Prokurores izklāsts par notikumu gaitu ietver vairākus apgalvojumus, kurus Maja apstrīd. Taču vispirms ļaujiet man ātri atgādināt, ko Maja atzīst. Nopratināšanā viņa apgalvoja, ka Klāss Fāgermans uzsācis briesmīgu strīdu ar dēlu. Strīds turpinās arī pēc tam, kad jaunieši, kuri atradās mājā sarīkotajā ballītē, ir aizgājuši. Pēc tam Maja un Sebastians dodas kopīgā pastaigā, tad atgriežas mājās, un strīds starp Sebastianu un viņa tēvu atsākas. Sebastians un Klāss joprojām strīdas, kad Maja iziet no ēkas, lai dotos mājās gulēt. Līdz šim mums nekādu iebildumu nav.”

Ballīte. Man kļūst nelabi, par to iedomājoties. Kad Klāss bija patriecis Denisu, Labi, Amandu un visus pārējos, savrupmājā iestājās klusums. Sākumā tas bija atvieglojums. Tad Klāss sāka kliegt. Ne tikai uz Sebastianu, viņš kliedza arī uz mani. Mēs bijām spiesti no turienes aiziet. Mēs pastaigājāmies diezgan ilgi. Man bija bail. Se-bastiana tēvs mani biedēja. Kad viņš sēdēja savā darbistabā, kad viņš runāja ar cilvēkiem, kuriem viņš maksāja, lai tie padarītu viņa dzīvi vieglāku, viņā gandrīz nebija iespējams paskatīties, lai neapžilbtu no viņa diženuma. Taču Sebastiana tēva lomā viņš bija pavisam cits cilvēks.

Kad atgriezāmies, Klāss bija uzģērbis rītasvārkus, viņš gaidīja mūs virtuvē un viņam nebija pat avīzes, pie kā pieturēties. Viņu gandrīz nevarēja pazīt. Zaudējis jebkādu krāsu. Viņš izskatījās tā, it kā nebūtu nogrimējies, lai gan iepriekš nevienā brīdī viņš neizskatījās nogrimējies, nekad, pat ne uzstājoties televīzijā.

Pirms pāris stundām, kad Klāss mūs visus izmeta laukā, viņš bija šķitis milzīgs, pat lielāks nekā parasti, bet tagad, kad visi bija aizbraukuši mājās un viņš bija beidzis kliegt, bija visu iznīcinājis, viņš bija kļuvis īsāks un neglītāks. Visa darījumu cilvēka spozmc bija nobirzusi. Pie virtuves galda bija palicis sēžam bāls vecis rīta-svārkos, melnā ūdenī riņķojoša briesmoņzivs, akla un balta zivs dziļas jūras dibenā. Sebastiana tēvs pārtika no tumsas un vienšūnu ūdens radījumiem. Та izskatījās.

Šķiet, es nekad nebiju ienīdusi Klāšu Fāgermanu tik ļoti, kā tajā brīdī.

“Bet.”

Sanders ir pacēlis garu, koptu rādītājpirkstu. Mēs gaidām, ko viņš sacīs. Mēs gaidām, lai viņš atklātu, kādā ziņā es nepiekrītu prokurorei. Tikmēr es redzu tikai sarkano punktiņu, kas lien augšup pa ekrānu un apstājas uz manas pirmās īsziņas. Ferdinanda lāzera pildspalvu ir nolikusi malā, punktiņš tur nokļūst nejauši. Mana pirmā īsziņa.

Mēs tiekam galā bez viņa. Tev viņš nav vajadzīgs. Tavs tēvs ir šausmīgs.

Pārējo es nelasu.

Tonakt es uzrakstīju daudz īsziņu. Visi tās var izlasīt. Es skatos galdā.

Pārējie var izlasīt:

Viņš ir pelnījis nāvi.

Tiesas procesa 2. nedēļa, pirmdiena

26.

“Kad Maja no rīta atgriežas Fāgermanu mājā, viņa ir nosūtījusi Sebastianam deviņas mobilā telefona īsziņas. Sebastians ir nosūtījis trīs atbildes un divreiz ir zvanījis Majai. Un ko jaunieši viens otram saka? Prokurore uzskata, ka šajās sarunās notiek nozieguma plānošana. Pirmā saruna ilgst divas minūtes četrdesmit piecas sekundes, tā notiek tūlīt pēc tam, kad Maja izgājusi no Sebastiana dzīvesvietas un vēl nav paspējusi nonākt mājās. Otrā notiek tieši pirms tam, kad viņa atstāj savu dzīvesvietu, lai ietu atpakaļ pie Sebastiana. Tā ilgst mazāk par minūti.”

Sanders paskatās uz Ferdinandu. Viņa atkal ir paņēmusi lāzera rādāmkociņu un pavērš to pret sarunu un īsziņu izrakstu, kur abas šīs sarunas ir izceltas. Sarkanais punktiņš nedaudz trīc. Kā gan kāds spēs saprast, kāpēc es uzrakstīju to, ko uzrakstīju? To, cik šausmīgs bija Klāss. Ka trakākā nebija viņa izvairīšanās no tā, kas viņam būtu bijis jādara, kas viņam būtu bijis Sebastianam jāpasaka, trakākais bija tas, ko viņš reāli darīja un teica.

Sebastians nekad nebija gribējis to saskatīt un atzīt. Viņš savu tēvu dievināja. Tas bija vienīgais cilvēks, uz kuru viņš raudzījās ar apbrīnu. Taču tajā pēdējā naktī Sebastians bija spiests ieraudzīt to, kas man jau bija zināms.Tomēr, kad gāju prom, viņš likās vairāk noguris nekā nikns. Strīds un pastaiga, un viss, ko bijām pateikuši, bija viņu nogurdinājis. Man likās, ka viņš ies gulēt. Vai es biju nikna? Nezinu. Manas jūtas jau ilgāku laiku nebija bijušas svarīgas, galvenais bija Sebastians. Kad viņš atsūtīja man pirmo īsziņu “ko lai es daru”, es gribēju parādīt, ka esmu viņa pusē, gribēju pateikt, ka arī es esmu redzējusi, kas ir viņa tēvs, un ka Sebastians bez viņa mierīgi tiks galā, ka viss nokārtosies. Viņa tēvs nebija Sebastiana vērts, viņam nebija tiesību dēlu pazemot.

Mēs tiekam galā bez viņa. Tev viņš nav vajadzīgs.

Es atsakos lasīt tos pēdējos vārdus. Bet es uzrakstīju Sebasti-anam, ka, manuprāt, Klāss ir pelnījis nāvi. Es to domāju nopietni.

Sanders to nepiemin, to, kā es tobrīd jutos. Lai gan es viņam to esmu izstāstījusi. Viņš tikai vēlreiz paceļ pirkstu, šoreiz vēl augstāk, paģēroši, viņš pieprasa, lai mēs klausītos.

“Ko pauž šis sarunu un īsziņu izraksts? Pirmkārt: Sebastians un Maja ir runājuši viens ar otru, un viņi ir sūtījuši viens otram īsziņas. Mēs nezinām, par ko viņi runāja. Un mēs esam iepazinušies ar īsziņu saturu, bet vai mēs zinām, ko tas nozīmē?”

Viņš paceļ vēl vienu pirkstu.

“Maja ir atzinusi, ka viņai nepatika Klāss Fāgermans. Viņasprāt, viņš nav pildījis savu vecāka pienākumu. Maja šo uzskatu pamatoja ar to, kā Klāss Fāgermans izturējās pret savu dēlu. Tomēr Maja nevienā gadījumā nav darījusi neko, kas būtu uzskatāms par pamudinājumu Sebastianam nogalināt tēvu, kā arī nav teikusi neko tādu, kas būtu uzskatāms par pietiekamu, lai atbilstu kūdīšanas kritērijiem likuma izpratnē.”

Bet es gribēju, lai viņš nomirtu. Kā Sanders spēs apiet šo faktu?

“Mēs vēl diskutēsim par to, vai tur bija kāds nolūks, vai īsziņas teksts “viņš ir pelnījis nāvi” nozīmē, ka Maja gribēja, lai Sebastians nogalina savu tēvu vai vismaz viņai bija vienalga, ja Sebastianam ienāktu prātā to interpretēt kā mudinājumu uz slepkavību. Mēs uzskatām, ka Majai šāda nolūka nebija. Bet ir vēl kāds svarīgāks iemesls, kāpēc nevar uzskatīt, ka prokurore būtu pierādījusi kūdīšanas kritērijus. Sebastians gribēja nogalināt savu tēvu. Šajā ziņā Majai viņš nebija jāpierunā. Un pie tā mēs vēl atgriezīsimies.”

Žurnālisti par šo visu ir sajūsmā. Es viņus neredzu, bet gandrīz jūtu, kā viņi kolektīvi paliecas uz priekšu, lai nepalaistu garām ne zilbi. Cik intensīvi viņi tver katru vārdu par imperatoru Klāšu Fāgermanu, par ļauno miljardieri, kurš izturējies pret savu dēlu kā pret nepaklausīgu vergu. Viņi ir sajūsmā, ka Sanders padara Klāšu Fāgermanu par briesmoni, ka tiks ielaisti viņa privātajā dzīvē un uzzinās visas detaļas par to, kā viņš ignorējis savu dēlu, kauninājis, pazemojis, izstūmis no ģimenes, patriecis no mājas. Funkcionējošs tēvs būtu parūpējies, lai Sebastians tiktu aprūpēts un pieskatīts, bet Klāss Fāgermans viņam uzspļāva, atkal un atkal. Es neredzu žurnālistus, taču viņu uzbudinājums tiesas zāles temperatūru ir paaugstinājis par vairākiem grādiem, un viss šī jaunā pavērsiena dēļ. Vairāk par visu viņi vēlas to izstāstīt, un ir jau aizmirsuši, ka vēl tikko stāstīja citu stāstu. Tagad viņi ļaus saviem lasītājiem un skatītājiem ieraudzīt Zviedrijas bagātākā cilvēka īsto seju. Klāss Fāgermans -miljardieris, kurš noveda savu dēlu līdz masu slepkavībai. Fakts, ka šis stāsts turklāt var ietekmēt biržu, ir bonuss, kuru šie žurnālisti teju nespēj aptvert, tas viss viņiem šķiet tik brīnišķīgi.

“Atgriezīsimies pie notikumu hronoloģijas. Viens fakts mums ir pilnīgi skaidrs - pēc tam, kad Maja vienpadsmit minūtes pavadījusi Fāgermana mājā, Sebastians Fāgermans un Maja Nūrbeija iesēžas vienā no Klāsa Fāgermana automašīnām, lai brauktu uz Jūšholmas vidusskolu. Automašīnā viņiem līdzi ir divas somas. Prokurore apgalvo, ka Maja par somu saturu bijusi informēta jau pirms tam, kad palīdzēja Sebastianam tās ielikt automašīnā. Prokurore uzskata, ka Maja par somu saturu uzzinājusi, pats vēlākais, tajās vienpadsmit minūtēs, kuras pavadīja Fāgermana mājā ap astoņiem no rīta zināmajā dienā.”

Viņš nolaiž roku.

“Maja to noliedz. Tas, ka Sebastians esot viņai pastāstījis, ko ir izdarījis un ko gatavojas darīt, no prokurores puses ir vistīrākās spekulācijas. Kad Sebastians un Maja brauc uz skolu, Maja nezina, ka Sebastians ir nogalinājis savu tēvu. Viņa nav uzzinājusi, ko Sebastians grasās darīt skolā. Maja domā, ka Sebastians tuvākajās naktīs nedomā nakšņot mājās, tāpēc ir paņēmis līdzi savas mantas. Viņa pieņēma, ka viņš ir iecerējis palikt kādā no ģimenes jahtām un somas pēc skolas vest uz turieni. Vai viņai būtu vajadzējis pajautāt, kas ir somās? Vai viņai būtu vajadzējis saprast, ka Sebastians ir nogalinājis savu tēvu? Jau pēc notikušā viņa nopratināšanā ir atzinusi, ka vēlas, kaut būtu to pajautājusi un sapratusi. Taču mēs nevaram viņu ne pie kā vainot. Nav arī iespējams paredzēt, kas būtu noticis, ja viņa to būtu izdarījusi. Vai Sebastians būtu nogalinājis viņu un apsargus un aizbraucis uz skolu viens pats? Varbūt. To zināt nav iespējams. Turklāt, kas attiecas uz apsūdzību, tas mūs neinteresē. Jo galvenais ir lūk, kas: prokurore nevar zināt, ka Maja kopā ar Sebastianu Fāger-manu plānojusi kādu no slepkavībām, prokurore nevar zināt pat to, vai Maja bija informēta par to, ka Sebastianam Fāgermanam bija šādi plāni.”

Lasies prom no manas mājas. To Klāss kliedza, kamēr pārējie vēl nebija aizgājuši. Es nebiju vienīgā, kas to dzirdēja. Viņš to pateica arī apsargam. Es dodu viņam divdesmit četras stundas. Tadjūs nomainīsiet atslēgu. Pēc tam viņš nekādos apstākļos nedrīkstēs ienākt mājas teritorijā. Vai jūs dzirdat? Vai jūs dzirdat, ko es saku? Es negribu ielaisties ar viņu nekādās darīšanās. Viņš ir pilngadīgs, man par viņu nav jāatbild. Viņam jāizvācas. Man pietiek. Ja vajadzēs, viņu izmetīs policija.

Tagad Sanders to nepiemin. Bet apsargus nopratinās vēlāk. Viņš lūgs, lai tie par šo pastāsta.

Sanders paceļ vēl vienu pirkstu.

“Maja nezināja par Scbastiana plāniem. Viņa nav viņam palīdzējusi ne sagatavošanā, ne plānošanā. Tāpat viņa nav palīdzējusi Sebastianam nozieguma izpildē, ne tieši, ne netieši. Šīs nedēļas laikā mums būs iespēja sīkāk apspriest apsūdzības trūkumus šajos punktos, tomēr es jau tagad atgādināšu par prokurores dokumentārajiem pierādījumiem. Vai izmeklēšanas materiālos parādās jebkas, kas norādītu uz to, ka Maja zinājusi, ka somās nav Sebastiana personīgās mantas, ka viņa bijusi informēta, ka tajās ir ieroči un sprāgstvielas? Atbilde ir nē.”

Ferdinanda atver kādu protokolu, par kuru prokurore jau bija runājusi, bet tagad ir mūsu kārta parādīt šo pašu dokumentu.

“Visi šaujamieroči, kas parādās izmeklēšanā, pieder Klāsam Fā-germanam un - pirms nozieguma - glabājās ar drošības kodu aprīkotā ieroču skapī. Maja šo kodu nezināja. Somas pieder Sebastianam Fāgermanam. Viņa nav palīdzējusi tās sapakot, arī nekādā citādā veidā nav piedalījusies sagatavošanās darbos. Pie tehnisko ekspertīžu rezultātiem mēs vēl atgriezīsimies un redzēsim, ka arī tie apliecina Majas stāstīto.”

Ja pavisam godīgi, Sandera pārskats sāk likties mazliet nesakarīgs, taču izskatās, ka priekšsēdētājs klausās, un, šķiet, arī pārējie tiesneši negrasās iesnausties. Sanders stāsta, kā mēs braucām uz skolu. Cik daudz laika tas prasīja. Kur mēs novietojām mašīnu. Ferdinanda atver datora failus un rāda ar savu lāzerpildspalvu, Pankūka rakājas savās mapēs. Ik pa laikam viņš Sanderam pasniedz kādu dokumentu.

Sanders stāsta, ka tad, kad bijām pienākuši pie mana skapīša, Sebastians vienu no somām ielika tajā. Tā bija tā, kurā atradās bumba.

Man sešdesmit trīs reizes ir jautāts, kāpēc es ļāvu viņam to tur ielikt, kāpēc es teicu jā, lūdzu, tipa: Katrā ziņā, liec tik savu bumbu manā skapītī. Prokurore grib zināt - tāpat kā policisti, kad mani nopratināja, - kāpēc es neteicu, lai Sebastians mantas atstāj mašīnā. Kāpēc viņa mantas bija jānes uz skolu, ja vēlāk tās tāpat būtu jāved uzjahtu?

Es pūlējos paskaidrot, hūt godīga. Jo patiesība ir tāda, ka Sebastians, visticamākais, man pat nepajautāja, vai var somu atstāt manā skapītī, viņš to vienkārši izdarīja. Man nebija jāsaka jā, jo es tāpat nekādā gadījumā nebūtu teikusi nē.

Ja reiz tev nelikās savādi, ka vienu somu viņš atstāja tur, kāpēc tu nedomāji, ka būtu labāk skapītī ielikt abas somas? Kāpēc tev nelikās savādi, ka vienu ar mantām piebāztu somu viņš aizstiepa uz klasi?

Otrai somai nebija vietas. Viņš nevarēja skapīti ielikt abas. Kāpēc mans skapītis un nevis viņa? Sebastianam nebija līdzi viņa skapīša atslēgas. Kā vienmēr. Nedomāju, ka viņam vispār tā atslēga vēl bija, katrā ziņā nekad netiku viņu redzējusi, ka viņš izmantotu savu skapīti. Ja viņam vajadzēja, viņš izmantoja manējo. Viņš lietoja arī manas grāmatas, manas pildspalvas, manu papīru - tajos retajos gadījumos, kad viņam ienāca prātā mācīties. Tas, ka Sebastians otru somu paņēma līdzi uz klasi, nevis atstāja, it nemaz nebija savādi.

Kad Sanders ir beidzis runāt par manu skapīti un somām, viņš paskatās uz Ferdinandu un pagaida, kamēr viņa nomaina attēlu. Tas ir zīmējums, kurā redzama klases telpa. Jūtu, kā rīklē sakāpj nelabums. Apsveru iespēju aizklāt ausis ar plaukstām, bet zinu, ka nedrīkstu. Man ir jāklausās. Man jāizskatās tā, it kā es būtu spējīga to visu pārlaist.

“Precīza notikumu secība klases telpā nav skaidri zināma. Bet saskaņā ar to, ko Maja spējusi atcerēties, tā varētu būt šāda. Ienācis klasē, Sebastians Fāgcrmans līdzpaņemto somu noliek uz viena no soliem klases aizmugurējā daļā.”

Ferdinanda norāda uz to ar sarkano punktiņu.

“Tūlīt pēc tam, kad Fāgcrmans ir ienācis klasē, viņš atver somu un izņem ieroci nr. 1, pusautomātisko medību ieroci, kas reģistrēts uz Māsa Fāgermana vārda. Remington 308 W. Kad Fāgermans atklāj uguni, Maja stāv tieši aiz viņa. Ierocis nr. 1 ir pielādēts ar vienu standarta aptveri, kurā ir četras patronas. Fāgermans raida divus šāvienus, kas trāpa...” Ferdinanda pavērš lāzera staru pret Denisa vietu, tā ir apzīmēta ar vieninieku. “Tad Fāgermans iztukšo aptveri, pirms pārlādē ieroci, ievietojot tajā jaunu standarta aptveri, un raida vēl vienu šāvienu.” Ferdinanda norāda uz Kristcra un Samira pozīcijām.

“Viņš nenoliek ieroci un domājams, ka viņam nepieciešamas pāris sekundes, lai to pārlādētu. Tūlīt pēc šiem šāvieniem Maja Nūrberja paņem ieroci nr. 2. Arī šis ierocis ir reģistrēts uz Klāsa Fāgermana vārda. Atvērtajā somā tas ir labi redzams. Šis ieroča modelis ir tāds pats kā ierocim nr. 1, un arī tas ir pielādēts ar standarta aptveri, kurā ir četras patronas. Piedevām viena patrona ir ari stobrā.”

Ferdinanda pārvieto lāzera staru uz punktu, kas atzīmē vietu, kur atradās Amanda, kad viņai tika trāpīts, un pēc tam viņa aizvirza punktu uz Sebastiana ciparu. Viņa uzklikšķina uz datora, un attēlā redzams, kā pārvietojās Sebastiana un Amandas cipari un mans iekrāsotais aplis (man ir nevis cipars, bet aplis).

“Pastāv liela iespējamība, ka ierocim, kad Maja to paņem, drošinātājs jau ir izslēgts un, meklēdama, kur ierocim izslēgt drošinātāju, viņa raida - nejauši - vispirms vienu, tad vēl vienu šāvienu. Dažas sekundes vēlāk viņa iztukšo aptveri.”

Ferdinanda ar ierīci, kuru tur rokā, zīmējumā klikšķinādama atver arvien jaunas pozīcijas. Klik-klik-klik, un cipari pārvietojas, līdz cits pēc cita sastingst, un tas man atsauc atmiņā tos blociņus, kurus vectēvs mēdza man taisīt, kad biju maza, ar svītriņcilvēku blociņa stūrī, kurš skrēja, ja tu pietiekami ātri šķīri lapas. Reiz vectēvs uzzīmēja cilvēciņu, kurš pakārās. Pēdējā lappusē viņš bija beigts. Tad gan vecāmamma sadusmojās.

“Kad šaušana ir beigusies, Maja sagaida policiju un medicīnas darbiniekus. Kad tie ierodas, Maja nepretodamās ļauj sevi atbruņot.” Ir tonnām fotogrāfiju, kuras uzņemtas klasē pēc tam, kad līķi tika aizvākti. Taču tās Sanders nerāda. Tikai zīmējumus un plānus ar punktiem un cipariem, un raustītām līnijām. Nekādu asiņu. Mans pārskats vai, pareizāk sakot, mana advokāta pārskats ir bez asinīm.

“Tagad mēs esam nonākuši līdz prokurores noziedzīgā nodarī-jum apraksta kodolam.” Sanders iesāņus paskatās uz mani. “Tatad, prokurore uzskata, ka Maja un Sebastians kopīgi plānojuši nošaut visus klātesošos, ļaut uzsprāgt ar taimeri aprīkotajam spridzeklim Majas skapītī, un noslēgt to visu, nošaujoties pašiem. Prokurore uzskata, ka tad, kad Maja raida pirmo šāvienu ar ieroci nr. 2, viņa to dara ar nodomu nogalināt Amandu. Prokurore apgalvo, ka Maja ar nolūku nogalina Amandu un ka viņa nogalina Scbastianu situācijā, kas nevar tikt uzskatīta par pašaizsardzību.”

Sanders atkal uz mirkli apklust. Neviens vairs nežāvājas. Taisnās muguras ir atgriezušās. Kad Sanders apklust, tiesneši paskatās uz mani. Ar plaukstas virspusi izslauku acis un skatos pretī. Pankūka pastiepj man papīra kabatlakatu. Es to paņemu un saņurcu. Sanders atkal runā klusi.

“Maja noliedz savu atbildību. Maja nav kopā ar Fāgermanu plānojusi šo noziegumu. Kad viņa ierodas pie Fāgermana, lai kopā ar viņu brauktu uz skolu, viņa nezina, ka Klāss Fāgcrmans ir miris. Viņa ari netiek par to informēta. Viņa nezina, kas atrodas somās. Mēs varam vienīgi izteikt minējumus par to, kas norisinājās tēva un Fāgermana starpā laikā, kad Maja bija savu vecāku mājās. Varbūt tas bija strīds, kas eskalējās līdz tādai pakāpei, ka Sebastians nolēma nošaut tēvu? Varbūt viņš to bija izplānojis jau iepriekš? Taču šajā tiesas procesā mēs neizteiksim minējumus par Sebastiana Fāgermana motīviem un darbībām. Tiesas vienīgais uzdevums ir konstatēt, kāda bija Majas loma. Šaušanai sākoties, Maja nokļūst šoka stāvoklī. Kad viņa paņem vienu no ieročiem, kurus Fāgcrmans ir ienesis klasē, viņas nolūks ir pasargāt savu un pārējo dzīvību, viņas nolūks ir apturēt Fāgermanu. Pirmos trīs upurus viņš nošauj ātri. Ļoti ātri. Maja ir nepieredzējusi šaušanā, turklāt viņa ir šausmu pārņemta. Kad viņa raida pirmos šāvienus, tie trāpa Amandai Stīnai, bet tāds nav Majas nolūks. Maja nezina, kā darbojas ierocis, kuru viņa atradusi somā, izmeklēšanā viņa paskaidroja, ka pirmais šāviens noticis, kad viņa mēģinājusi atrast drošinātāja slēdzi. Kad ierocis izšāva, viņa pārbijās

un raidīja, atkal nejauši, vēl vienu šāvienu. Tikai tad viņai izdevās iegūt zināmu kontroli pār ieroci un, kad viņa izšauj vēlreiz, viņa trāpa Fāgermanam. Visu šo laiku Maja atrodas acīmredzamā nepieciešamās aizstāvēšanās stāvoklī. Vienīgais veids, kā viņa var aizsargāt savu dzīvību, ir paņemt vienu no tiem ieročiem, kurus Fāgermans ienesis klasē, un likt to lietā, lai aizsargātos.”

Tagad Sanders pieceļas. Viņš vairs nespēj nosēdēt, viņš pieiet pie Ferdinandas un paņem no viņas lāzerpildspalvu, ļauj sarkanajam staram virpuļot pār zīmējumu, nekur to īpaši neapturot.

“Vai izmeklēšanas rezultāti liecina, ka Maja šo visu ir izplānojusi kopā ar Sebastianu? Nē. Vai tie liecina, ka Maja zināja par Se-bastiana plāniem? Nē. Vai prokurore spēs pierādīt, ka Majai bijis nolūks nogalināt Amandu? Nē. Atbilde uz visiem šiem jautājumiem ir skaidra un gaiša: nē, apsūdzība nav balstīta ne uz viena no šiem punktiem. Vai Maja nogalina Sebastianu pašaizsardzības nolūkā? Protams.”

Prokurore otrreiz ir ieslēgusi savu mikrofonu. Tagad viņa izklausās pārskaitusies.

“Esmu spiesta protestēt. Vai tiešām ir pārāk daudz prasīts, lai advokāts turētos pie lietas izklāsta? Vai advokāts nevarētu pie šīs aizstāvības runas atgriezties noslēgumā?”

Priekšsēdētājs negribīgi pamāj.

“Advokāt Sander?”

Bet Sanders pagriežas pret mani. Viņš piepeši paceļ roku, un sarkanais punkts trāpa man uz pleca. Es saraujos. Sanders šķiet nikns. Un viņš absolūti neliekas ne zinis par to, ka viņam, pēc tiesneša un prokurores domām, būtu jāmaina temats. Viņi būs spiesti viņu izmest laukā, lai piedabūtu apklust. Vairs pat neliekas, ka viņš vērstos pie tiesnešiem.

“Lūdzu, paskaidrojiet man, kā Maja... pusaudze, šokā, nāves bailēs... kā viņa būtu varējusi rīkoties citādi?” Sanders nolaiž roku, pagriežas pret tiesnešu paneli, un es varu izelpot. “Lūdzu, paskaidrojiet man, ko jūs būtu darījuši viņas vietā. Paskaidrojiet man, kā jūs varat viņu par to vainot?”

Prokurore noklepojas savā ieslēgtajā mikrofonā, pārspīlēti skaļi un ilgi.

Tiesnesis pamāj vēlreiz, šoreiz mazliet noteiktāk.

“Mums jāvirzās uz priekšu, advokāt Sander. Es pieņemu, ka jūs gribēsiet caurskatīt arī dažus dokumentāros pierādījumus?”

Sanders pagriežas pret Ferdinandu. Viņš parausta plecus, atdod lāzerpildspalvu un atgriežas savā vietā. Kad viņš ir apsēdies, viņa balss ir atguvusi tai raksturīgo sauso toni.

“Mums ir daži dokumentārie pierādījumi, kurus vēlamies pieminēt, jā.”

Daži. Tipisks Sandera humora piemērs. Viņš ir iesniedzis kilogramiem rakstisko pierādījumu.

Ferdinanda ir paņēmusi kaudzi ar biezām mapēm. Tiesneši saņem katrs vienu. Priekšsēdētājs savu mapi saņem pirmais. Visbeidzot Ferdinanda četras mapes noliek uz prokurores galda. Bez Sebastiana psihiatra atzinuma, kas tika izsniegts tūlīt pēc otro Ziemassvētku notikumiem, tur atrodas arī pielikumi manai personas lietai un visas kopijas no materiāliem, kas iegūti papildu izmeklēšanas pasākumos, kurus Sanders bija licis saviem darbiniekiem pasūtīt un izpildīt. Viņš nebija paļāvies ne uz vienu no prokurores veiktajām analīzēm, viņš bija pasūtījis savu ieroču un nozieguma vietas izpēti. Viņš pat ir īstenojis savu skolas apšaudes rekonstrukciju. Sanders ir veicis teju pilnīgu paralēlo izmeklēšanu.

Viņš atgādinās tiesai par katru dokumentu. Dokumenti, dokumenti, dokumenti. Mēs “atgriezīsimies” pie lielākās daļas no tiem. Pienāks pusdienlaiks, pienāks pēcpusdiena, un drīz vien atkal valdīs drausmīga garlaicība.

Pulkstenis jau ir bez piecām pusčetri, kad Sanders izdzer pēdējās lāses no sava ūdens un noliek malā pēdējo dokumentu.Tiesnesis paceļ roku un drudžaini kaut ko raksta savā pierakstu blokā. Sanders ļauj viņam pabeigt.

Tad viņš atspiežas ar rokām pret galdu, plaukstas izvērstas, skatiens taisni uz priekšu.

“Dažkārt mēs par īpaši sarežģītiem gadījumiem mēdzam teikt, ka viena teiktais ir pret otra teikto. Šeit ir vienkāršāk. Tehniskās ekspertīzes rezultāti liecina, ka Sebastians viens ir sapakojis somas, viens ielicis tajās ieročus un sprāgstvielas, un ka noziegumu viņš ir plānojis viens. Maja nav bijusi klāt, kad nogalināts Klāss Fāgermans. Maja ir nošāvusi noziedznieku. Un kas mums ir zināms par apstākļiem pirms notikušā? Mēs zinām, ka Sebastianam bijušas lielas problēmas. Tik lielas, ka ne tikai Maja raizējās par viņa dzīvību. Pēc Ziemassvētkos notikušā incidenta viņa raizējās nemitīgi. Pavasarī Sebastians kļuva aizvien nevaldāmāks un vardarbīgāks. Par to liecinājuši vairāki viņam tuvu stāvējuši cilvēki. Iracionālā uzvedība kļuva arvien akūtāka, līdz beidzot rezultējās katastrofā, kurā Maja kļuva par vienu no upuriem. Turpretī Maja nekad nav uzrādījusi noslieci uz vardarbību, līdz pat brīdim, kad bija apdraudēta viņas dzīvība.”

Sanders iesāņus paskatās uz mani. Pēkšņi man iešaujas prātā, ka viņš grasās saņemt manu roku. Es to ielieku klēpī un skatos uz galveno tiesnesi. Viņš skatās man tieši acīs, kamēr Sanders turpina.

“Maja Nūrberja pašas klasē raidīja šāvienus. Viņa tā rīkojās, lai glābtu savu dzīvību. Bet tagad ir mūsu kārta. Tagad mums ir jāglābj Maja.'

Tiesas procesa 2. nedēļa, pirmdiena

27.

Tad iestājas klusums. Kapa klusums. Gandrīz kā baznīcā, kad kāds ir nodziedājis fantastiski skaistu solo, bet aplaudēt nevar. Sanders ir zināms kā Zviedrijā labākais krimināllietu advokāts. Iespējams, es tikai tagad aptveru, ka šī slava tiešām ir pelnīta.

Viņš ir labs stāstnieks. Bet es nebiju zinājusi, cik lieliski viņš prot pārliecināt. Pankūka ir tikai pašapzinīgs, visu laiku, un droši vien tāpēc viņš šeit, tiesā, nekad netiek laists pie vārda, par spīti tam, ka daudzi uzskata, ka tieši tā ari jādara: ja vien tu izskaties simtprocentīgi pārliecināts, ar to ir gana, lai dabūtu cilvēkus savā pusē. Patiesībā šāda veida pašpārliecinātībai neviens netic. To vajadzētu apgūt politiķiem - ka mēs gaidām teikumus, kas noslēgtos ar jautājuma zīmi. Ka mēs ilgojamies pēc cilvēka, kurš nesaprot visu, toties nāk ar priekšlikumiem. Es neesmu pārliecināts, ka tas izdosies, bet es labprāt pamēģināšu.

Sanders ļauj visiem izsekot viņa šaubu gaitai, katram solim. Kad viņš saka: “Mēs uzdevām sev jautājumu - vai tas tiešām tā var būt?”, visus pārņem ziņkāre. Kad viņš saka: “Mēs nolēmām izmeklēt lietu paši,” visi uzskata to par absolūti brīnišķīgu ideju, pat ja agrāk teikuši, ka šāda policijas darba dublēšana ir laika un naudas šķērdē-šana, un, kad viņš stāsta, ka “rezultāts mūs pārsteidza” un “mēs uzzinājām”, klausās pilnīgi visi. Un, lai gan bijuši pilnīgi pārliecināti, ka viņš kļūdās, viņi tomēr nespēj nenodomāt varbūt... varbūt tomēr viņam ir dala taisnības?

Šobrīd noskaņojums tiesas zālē ir citādāks, nekā tas bija no rīta. Žurnālisti man aiz muguras tik intensīvi apraksta šo jauno, svaigo Stāsta leņķi, ka varētu padomāt - viņi ir aizmirsuši iepriekšējo versiju, lai gan paši bija to sacerējuši. Priekšsēdētājs skatās uz mani, viņš šodien uz mani ir skatījies vairākkārt, lai gan viņam pēc tā nebija nekādas vajadzības. Iepriekš viņš tā nav darījis.

Tam vairs nav tik lielas nozīmes, es domāju - tam, ka es uzrakstīju Sebastianam tās īsziņas. Šī ir pirmā reize, kad es iedomājos - tas, ka es nesu somu un ka bumbu atrada manā skapītī, nav pietiekams pierādījums. Ar to, iespējams, nepietiek, lai apgalvotu, ka ir acīmredzami, ka tu gribēji uzlaist gaisā visu skolu. Es pagūstu to visu nodomāt. Es pagūstu nodomāt, ka izmaiņas noskaņojumā nozīmē arī to, ka mainījies ir klātesošo viedoklis par mani, varbūt viņi ir mainījuši savas domas par to, kas es esmu.

Es drīzāk nomiršu. Viņam jāpazūd. Viņš ir pelnījis nāvi. Vai ir iespējams tā domāt, negribot kādu nogalināt? Vai ko tādu drīkst teikt? Sanders domā, kājā. Nav noziegums atklāt savam puisim, ka tu kādu ienīsti, uzskata Sanders. Viņš apgalvo, ka nav nekādas nozīmes, ko es sacīju Sebastianam, viņš tāpat būtu nogalinājis savu tēvu, viņš tāpat būtu izdarījis to, ko izdarīja. Tas tik un tā būtu noticis, pat ja es nebūtu izdarījusi to, ko izdarīju. Varbūt viņam ir taisnība, es pagūstu nodomāt. Varbūt?

“Tiesa pateicas aizstāvībai,” saka priekšsēdētājs un sāk vākt kopā nedaudzos dokumentus, kas atrodas viņa priekšā. Es skatos uz pārējiem tiesnešiem. Uz tiem, kuri nekad neuzdod jautājumus, uz tiem, kuri skatās uz mani, bet tikai tad, kad domā, ka es to neredzu.

“Vai rīt mēs dzirdēsim apsūdzētās izklāstu?”

Sanders pamāj. Es neviļus ievelku elpu. Mana kārta. Ir pienācis laiks. Tiesnesis ieskatās rokaspulkstenī.

“Tad šodienai tas būs viss.” Viņš pastiepjas pēc portfeļa un ieliek tajā savas piezīmes. “Ja vien nebija vēl kaut kas. Es tā saprotu, ka bija kaut kāda problēma ar prasītāja nopratināšanas ieplānošanu, vai tā ir?”

Lēna Pēšsonc noklepojas.

Galvenais tiesnesis skatās uz viņu. Viņa iztaisno muguru un noteikti pamāj. Viņa joprojām ir noskaitusies, taču pēdējais teikums viņai atgādina, ka tiesas process ne tuvu nav galā. Diemžēl man tas atgādina tieši to pašu.

Tagad Sanders savu ir paveicis, un rit būs mana kārta stāstīt. Bet, ja šeit sanākušie cilvēki šaubās, ka es esmu prokurores aprakstītā slepkava, tad tas ir patiešām tikai pagaidām. īpaši ilgi tas nevilksies.

Lēna Pēšsone pieliecas pie nelielā mikrofona un to ieslēdz. Jo, tiklīdz būšu beigusi runāt es, atkal būs prokurores kārta pavilkt deķi uz savu pusi. Proti, ir cilvēks, kurš nepiekrīt Sanderam. Kurš grasās visiem atgādināt, ka es nogalināju savu labāko draudzeni. Šis cilvēks apgalvo, ka es esot paņēmusi ieroci agrāk, nekā esmu liecinājusi, un ka es nemaz neesot mērķējusi uz Sebastianu, kad trāpīju Amandai, ka tā nemaz nebija nejaušība.

Lēna Pēšsone ierunājas.

“Kā jau es esmu ziņojusi tiesai, prasītājs šonedēļ nevar ierasties... tāpēc es sākšu ar liecinieku viens līdz četri nopratināšanu. Minētie liecinieki par to ir informēti un ir apstiprinājuši grafika izmaiņas. Kā arī esmu lūgusi prasītāju ierasties pirmdien pulksten desmitos, kā jau tiesa ir norādījusi. Es rēķinos ar to, ka mums būs nepieciešama visa diena.”

Ar acs kaktiņu es redzu Pankūku. Viņš neizskatās priecīgs, viņš nepavisam neizskatās tā, it kā mēs būtu ceļā uz uzvaru. Un man ienāk prātā tas, ko viens no izmeklēšanas cietuma sargiem man pateica kaut kad pašā sākumā, kad mēs divatā gājām no nopratināšanas telpas uz manu kameru: Vai tu zini, ka viņš nekad nevienā lietā neuzvar, tas tavs Sanders? Advokāti superzvaigznes neuzvar nekad. Viņi paņem visbriesmīgākos klientus, kuri, kā visi zina, ir vainīgi - jo viņiem patīk bezcerīgi gadījumi. Tad viņi zaudē. Un neviens nav zaudējis vairāk par Sander u.

Pankūka to zina, protams. Viņš zina, ka advokāts superzvaigzne uzņemas tādu lietu kā manējā ne jau tāpēc, lai uzvarētu; viņš to dara tāpēc, lai pierādītu, ka principa dēļ ir gatavs zaudēt: Katram ir tiesības uz aizstāvību, pat briesmīgākajam noziedzniekam.

Klātesošajiem patīk klausīties Sandera runāšanā, redzēt profiņu darbībā. Taču tas nenovērsīs neizbēgamo. Esmu izdarījusi to, ko es izdarīju, un ir kāds, kurš bija tur, kad es to izdarīju. Man ir tiesības uz labāko aizstāvi Zviedrijā. Taču uzvarēt - nē, uz to man tiesību nav.

Tiesnesis pamāj un uzsit ar āmuru pa galdu. Tāda sajūta, it kā viņš būtu ar to iesitis man tieši pa pieri. Tu esi pelnījusi nāvi.

“Tad tas ir izlemts. Samirs Saids tiks nopratināts pirmdien pulksten desmitos. Līdz rītam.”

Samirs un es

28.

“Diploms tualetē?” Samirs atgriezās istabā smiedamies, atgūlās uz muguras manā gultā un aizlika rokas aiz pakauša. “Cilvēki tiešām tā dara? Piekar savus diplomus pie sienas viesu tualetē, lai būtu redzams, ka viņi patiesi ir mācījušies gan Stokholmas Ekonomiskajā augstskolā, gan INSEAD?”

Mēģināju uz viņa smīnu atbildēt ar bezbēdīgiem smiekliem un piecēlos, lai mazliet pavērtu logu. Bija sestdienas rīts nedēļu pirms Ziemassvētkiem, un gaiss te iekšā bija sasmacis; bija pagājušas piecas dienas, kopš Samirs bija pirmo reizi mani noskūpstījis, tagad viņš bija palicis pa nakti, un ko gan lai es teiktu? Mans tētis bija totāli smieklīgs, tas nebija nekāds jaunums. Sebastians šajā nedēļas nogalē bija Dienvidāfrikā, medībās. Mamma un tētis bija Londonā. Līnu viņi bija paņēmuši līdzi. Neviens no viņiem tuvākās diennakts laikā neatgriezīsies.

“Kaut kādā ziņā tas ir domāts ironiski, tētim liekas, ka tā ir krutāk. Patiesībā viņš vienkārši negrib atzīt, ka viņam tas ir sva-

- • Y>

ngi.

“Viesu tualete,” Samirs joprojām smējās. “Kur tava mamma ir izkārusi savu sekmju izrakstu? Viesu guļamistabā?”

Bet mamma nekad tā neizrādītos, lai gan viņas skolas liecības bija labākas nekā tētim. Reiz kādā kastē bēniņos es uzgāju viņu vecos papīrus. Kad to pateicu mammai, viņa nebūt nenopriecājās, kā es biju gaidījusi, drīzāk šķita tikai noskaitusies. “Arī universitātē manas sekmes bija labākas,” viņa bija strupi izmetusi. “Es biju labākā kursā visus četrus pēdējos semestrus, kad studēju juristos.” It kā es būtu pateikusi kaut ko ļaunu, būtu viņu apvainojusi.

Abi mani vecāki bija dīvaini, bet katrs savā veidā. Es atgriezos gultā un jāteniski uzsēdos uz Samira.

“Manam tētim ir svarīgi parādīt, ka viņš ir smagi strādājis, lai nonāktu tur, kur viņš ir tagad. Taču vissvarīgākais viņam ir izlikties, ka viņš nav pretenciozs.”

Samirs aiz matiem pievilka mani sev tuvāk un noskūpstīja, iegrūda mēli man mutē, mazlietiņ par dziļu. Šonakt bija bijusi pirmā reize, kad mums bija vairāk laika nekā pēc-iespējas-ātrāk-lai-ne-viens-nepamana. Sešu dienu laikā mēs bijām pārgulējuši piecas reizes. Pēdējā diennaktī vēl trīs. Bija dīvaini iemigt un pamosties ar viņu, viņa pirkstu pieskāriens šķita citāds, es nebiju radusi redzēt visu viņa kailo ķermeni vienlaikus.

“Smagi strādājis, tu saki.” Samirs uzjautrināts papurināja galvu. “Tavs tētis grib parādīt, ka viņš ir smagi strādājis, lai nonāktu tur, kur viņš ir tagad? Vai viņš gadījumā nedzīvoja tajās pašās kopmītnēs, kur tagad Labe?”

“Jā, bet...” Es sapratu, uz ko Samirs mērķēja, ko gribēja pateikt, bet cilvēks taču drīkst būt lepns par to, ko ir sasniedzis, pat ja viņš nav uzaudzis uz ielas? “Tētis tur nemācījās tāpēc, ka viņa tēvs un māte bija bagāti, viņi dzīvoja ārzemēs, viņš bija spiests mācīties privātajā internātskolā.”

“Es saprotu,” Samirs nomurmināja man pie kakla un piespieda man savu locekli. “Tas noteikti bija ārkārtīgi smagi. Tavs nabaga, nabaga tētis.” Viņš atkal iesmējās, pēc tam beidzot apklusa. Kamēr Samirs vilka augšup manu tēkreklu, es vēroju mūsu miglaino spoguļattēlu loga stiklā. Viņš uzlika plaukstu man uz vēdera, pieskārās krūtīm ar lūpām, un es atliecos atpakaļ, apgūlos, ļāvu galvai un matiem pārkrist pār gultas malu, lai varētu skatīties tieši uz mūsu atspīdumu. Man patika, kā mēs izskatījāmies, kāda bija sajūta, pieskaroties Samiram, kā izskatījās viņa stūrainais augums un lielās rokas, kad viņš man pieskārās. Viņš nebija maigs un pieredzējis, bet es gribēju, lai viņš turpina, pieskaras spēcīgāk, elpo tuvāk. Mēs kopā izskatījāmies nenormāli seksīgi.

To, kā mēs mīlējāmies, izlēmu es. Es pat biju spiesta to darīt. Samirs labprāt uzņēmās iniciatīvu, taču visu pārējo atstāja manā ziņā, ļāva man rādīt, vadīt. Ja es nogūlos uz muguras, mīlējāmies tā; ja es uzsēdos viņam virsū vai nometos četrrāpus, tad mīlējāmies tā. Ja es nedarīju neko, viņš sadusmojās. “Nu taču,” viņš sacīja, ja es nenovilku zeķbikses vai biksītes, ja nepapletu kājas vai nedarīju ko citu, lai viņš varētu manī ienākt. Tikai tad, ja es pateicu novelc man biksītes, paplet man kājas, ienāc mani, tikai tad viņš to darīja.

Pēc tam es gulēju otrādi, galvu gultas kājgalī un kājas izstiepusi viņam līdz plecam. Viņš pusguļus sēdēja man pretī, atspiedies pret manu spilvenu un virpināja ap pirkstu savu tumšo matu cirtu. Kad viņš skatījās uz mani, mazliet par ilgu, vēderā kaut kas savilkās. Mums abiem, man un viņam, varētu tik labi izdoties, es nodomāju. Tiklīdz būšu izbeigusi attiecības ar Sebastianu.

“Ko tu darīsi Ziemassvētku brīvdienās?”

Viņš neatbildēja uzreiz. Tikai aizvēra acis, piecēla mani no manas gultas puses, novilka sev blakus un atkal noskūpstīja. Es iebraucu plaukstu viņa biezajos matos, gulta nebija pietiekami plata, lai mums abiem šādi pietiktu vietas, bija sajūta, ka es tūlīt pārkritīšu pāri gultas malai.

Tad iemirgojās mans telefons. Skaņa bija izslēgta, bet mirgojošo ekrānu nevarēja neredzēt. Es pieglaudos Samiram, neskatījos uz telefonu, pilnībā to ignorēju, uzliku roku uz Samira pleca.

“Pabīdies, man nav vietas.”

Viņš pavirzījās par pāris centimetriem, bet, kad es piebīdījos tuvāk, viņš, pārkāpdams man pāri, izkāpa no gultas, paķēra un uzvilka apakšbikses.

“Man jāmācās.”

Pārsteigta paskatījos uz viņu. Vai viņš sadusmojās par to, ka man pienāca īsziņa?

“Vai tev jāmācās tieši šobrīd?”

Kopš Samirs bija atnācis, es ne reizi nebiju zvanījusi Sebasti-anam. Uz viņa īsziņām es biju atbildējusi, taču tikai tad, kad biju ieslēgusies vannasistabā. Es taču nevarēju par tām nelikties ne zinis. Samirs nevarēja uz mani dusmoties par to, ka Sebastians sūtīja īsziņas, es biju viņam izskaidrojusi situāciju, viņš teica, ka saprotot.

“Brīvdienās. Tu jautāji, ko es darīšu svētku brīvdienās, es būšu mājās un mācīšos.”

Uzvilcis apakšbikses, Samirs atrada tēkreklu. Vislabākais bija

likt viņu mierā.

>

“Es ieiešu dušā,” teicu.Telefonu atstāju uz naktsskapīša. Samirs varēja lasīt, ja gribēja, man bija vienalga. Es ar Sebastianu visu izbeigšu, tas ir skaidrs, bet ne jau tagad, es nevarēju to darīt pa telefonu, tas pat Samiram būtu jāsaprot.

Kad es iznācu virtuvē, viņš sēdēja un dzēra melnu kafiju no mūsu espreso automāta, tā paša, par kuru viņš iepriekšējā vakarā bija paņirgājies.

Samiram tiešām nebija trūcis sakāmā par mūsu mājas interjeru. Par griestu lampām. Atmiņa no pamestās fabrikas, es skatos. Par nažu statīvu. Kāpēc pirkt nažus, kurus nav iespējams uzasināt? Par kafijas vārāmo automātu. Šādu aparātu nedrīkstētu pārdot valstī, kur nezina, kā jāgaršo īstai kafijai. Par plīti. Tava mamma gatavo? Par vīna dzesēšanas skapi. Tādu man vajadzētu! Tu taču zini, kas notiek ar šampanieti, ja to tur blakus proletāriešu pienam.

Putekļainās brokastu pārslas, kuras viņš bija atradis mūsu pieliekamajā un iebēris bļodā, tikpat kā nebija aiztiktas. Es izvārīju olas, apgrauzdēju maizi, un tad man sāka sāpēt galva, es nevarēju izdomāt neko, par ko varētu runāt. Ārā pirmo reizi desmit dienu laikā spīdēja saule, bet mēs nevarējām roku rokā doties pastaigāties vai kaut kur aizbraukt, aiziet uz kafejnīcu un rotaļāties ar otra pirkstiem vai iet uz kino un maigoties zāles tumsā. Kaut kur izejot, es vienmēr satiku kādu pazīstamu.

“Par ko tu domā?” cs jautāju.

“Man drīz jābrauc mājās.”

“Ko tu teici vecākiem - par to, kur tu esi?”

Viņš paraustīja plecus.

Es piecēlos un ieliku savu šķīvi trauku mašīnā. Samirs palika sēžam, pacēla rokas, lai es varētu novākt viņa kafijas krūzīti.

“Man ir jārunā ar Scbastianu. Bet...”

Samirs pavīpsnāja.

“Es neesmu lūdzis tevi neko darīt.”

“Es zinu. Bet Sebastians nejūtas labi. Viņš...”

“Izbeidz, Maja. Ar šīm muļķībām varat nodarboties savā starpā, mazais nabaga Sebastians... Taču mani tur iekšā nevelc. Nav nekā tāda, par ko viņš būtu jāžēlo. Ja reiz ir tik sasodīti grūti dzīvot tajā greznajā villā, kāpēc viņš nepārvācas? Ja viņš nespēj iet uz skolu, kāpēc viņš to nepamet? Tavs puisis ir kretīns, vienalga, skaidrā prātā vai apsities. Ja es būtu viņa tēvs, jau sen būtu patriecis viņu no mājas. Un to, kāpēc tu esi ieņēmusi galvā, ka tev par viņu jārūpējas, to es arī nesaprotu.”

Es noriju siekalas.

“Viņam vajag...”

“Viņam tevi nevajag, Maja. Man žēl, ka lieku tev vilties, bet viņam nevajag nevienu. Scbastianam Fāgermanam neviens nav neaizvietojams. Viņam nerūp neviens, pat tu ne.”

Es nepaspēju reaģēt, izdomāt, kas man būtu jāsaka, lai Samirs saprastu. Sāka dūkt mans telefons. Tas zvanīja bez skaņas, vibrācija lika telefonam virzīties pa leti uz priekšu. Mēs skatījāmies uz to, līdz ieslēdzās automātiskais atbildētājs un ekrāns nodzisa.

“Pēc divpadsmit minūtēm ir viens autobuss.” Samirs piecēlās. “Mēģināšu uz to paspēt.”

Izmirkušās brokastu pārslas viņš atstāja uz galda un izgāja priekšnamā. Es viņam sekoju. Pieliecos un noskūpstīju viņu uz vaiga un, kamēr viņš aizsaitēja kurpes, es atslēdzu dūms, atslēgas jau bija slēdzenē. Kad atvēru durvis, ārā stāvēja Amanda, kura pieslēdza savu riteni.

“Cau,”viņa teica un palika stāvam, rokas nolaidusi gar sāniem. Samirs pagāja garām gan man, gan Amandai.

“Sveika,” viņš sacīja Amandai. Viņa balss bija vienaldzīga. Amanda neatbildēja. Izgājis uz ielas, Samirs metās pusskriešus.

“Līdz vēlākam,” viņš uzsauca. Neviena no mums neatbildēja.

Kad atkal paskatījos uz Amandu, viņa stingi lūkojās manī. Pārliecinājusies, ka esmu redzējusi, ka viņa ir sapratusi, viņa atslēdza riteni, izstūma to uz ielas un aizbrauca. Es nevarēju skriet pakaļ. Bija pārāk auksts, lai strīdētos tēkreklā un apakšbiksēs. Es nebiju nekāda sasodīta Bridžita Džounsa.

Kad Amanda vairs nebija saskatāma, es atgriezos mājā, aizslēdzu durvis, izslēdzu telefonu, apgūlos dīvānā, noskatījos trīs Walking Dead sērijas pēc kārtas un ēdu makaronus ar sviestu un sieru pa taisno no katla.

Es nogaidīju četras stundas. Ne tāpēc, ka nezinātu, kur Amanda ir, vai tāpēc, ka netaisītos neko pasākt, iekams šī situācija nav eksplodējusi, bet gan tāpēc, ka man bija nepieciešams pabūt vienai.

Kad es atkal izgāju pa ārdurvīm, saule bija gandrīz norietējusi. Sniga. Iedama piezvanīju Samiram. Viņš necēla. Tas pat nebija nekāds īsts sniegs, kaut kāda imitācija, atgādinājums, ka ziema nav nekāds brīnišķīgais gadalaiks. Es gāju caur šķīdoni un decembra tumsu, manas kurpes kļuva viscaur slapjas, visi staļļa logi bija aiz-svīduši dažādo agregātu, zirgu ķermeņa siltuma un elpas dēļ. Gāju taisnā ceļā uz Amandas boksu. Durvis bija plaši atvērtas.

“Vai mēs varam parunāt?”

Viņa neatbildēja, tāpēc es iegāju iekšā un apsēdos pie Devlina galvas. Amanda sukāja zirga gūžas, pēc katra vilciena iztīrīdama suku. Zirga spalva jau bija pavisam spoža, bet tagad Amanda nevarēja beigt, tad viņa būtu spiesta paskatīties uz mani.

Ko es šeit darīju? Kāpēc man uzreiz bija sajūta, ka kaut kas ir jāpaskaidro, kāpēc tas bija mans pienākums - nomierināt Amandu? Viņai es neko nebiju nodarījusi. Un tomēr es biju šeit, lai paskaidrotu, ka nekas nopietns nav noticis, ka viņas dzīvē nekas nemainīsies, ka viss bija tāpat kā iepriekš. Un lai atvainotos. Tādas mūsu attiecības bija. Es lūdzu viņai piedošanu, vienalga, vai es biju ko izdarījusi vai nē. Otrādi nenotika nekad.

Devlins nolieca galvu un iepūta man matos siltu elpu. Es noglāstīju viņa purnu. Bija pagājis vismaz pusgads, kopš es pēdējoreiz biju bijusi stallī. Pirms tam es šeit praktiski dzīvoju. Tētis allaž bija apgalvojis - tiklīdz man sākšot “patikt puiši”, tā es pārstāšot jāt, un man riebās tas, ka viņam izrādījās taisnība. Ikreiz, kad te ienācu, es apņēmos, ka atsākšu jāt. Taču uz to tā arī nesaņēmos.

“Amanda,” es iesāku. Kaut kā jau bija jātiek ar to visu galā.

“Tu nevari...” Amanda pagriezās pret mani, pacēla roku un pavicināja zirga suku. Viņas balss satraukumā trīcēja. “Es nesaprotu, par ko tu domā, Maja. Nesaprotu, ko tu sagaidi, lai es saku. Tu taču redzi, cik tas viss ir slimi? Tu taču redzi, ko tu esi izdarījusi?”

Es pamāju. Vislabākais bija piekrist. Varbūt tas saīsinās procesu.

“Vispār jau nav tā, ka es nesaprastu, cik grūti ir ar Sibi...” Viņa sāka raudāt. Amanda bija pārliecināta, ka šis viss visvairāk skar tieši viņu. “Bet, Maja, viņš nav to pelnījis. Viņam ir grūti, Maja. Tu nedrīksti viņam to nodarīt.”

Ja tu vēlreiz pateiksi 'Maja', es tev gāzīšu, nodomāju. Es biju spiesta brīdi stāvēt klusu. Aizskaitīt līdz simts. Ļauj viņai izrunāties, man nav jāklausās, man tikai jāļauj viņai runāt.

Bet viņa nevarēja neko padarīt manām domām. Viņa nevarēja apslāpēt manu vēlmi uzkliegt, ka viņa neko nesaprot. Viņa bija stulba. Viņa nesaprata pat to, ka mīļvārdiņš, kuru viņa bija izdomājusi

Sebastianam, lika mūsu puišiem izklausīties kā diviem komiksu varoņiem. Labe un Sibe. Tude un Lude. Tiks, Tīks, Triks. Es noriju siekalas. Es nespēju izturēt Amandu. Es nespēju izturēt visus tos, kuri domāja, ka saprot, kā ir būt kopā ar Sebastianu. Es biju kopā ar viņu. Tikai es. Negribēju, tomēr biju. Un nevienam nebija nekādas sajēgas par to, cik briesmīgi es jutos. Amanda bija neciešama, tas bija nepanesami. Un tomēr es nespēju neko iebilst, hs ne... tas nav...

“Un Samirs? Arī pret viņu tas nav sevišķi jauki. Vai tu esi viņā iemīlējusies?” Viņa pavīpsnāja tik izsmējīgi, ka varētu padomāt -mēs apspriežam kādu resnu pašvaldības politiķi-sociāldemokrātu gabardīna biksēs un pieaugušiem bērniem.

Kāpēc ne? Kāpēc es nevarētu būt iemīlējusies Samirā? Vai tas tiešām bija tik neiedomājami? Kopš viņa bija kopā ar Labi, Amanda par Samiru runāja kā par savu privāto labdarības projektu. Samirs ir tik gudrs. Samirs ir tik asprātīgs. Un gudrs. Un briesmīgi asprātīgs. Vai es teicu, ka viņš ir gudrs?

“Nē.” Es pakratīju galvu, vienlaikus runādama. “Nē, nē.” Man nebija spēka iedziļināties, varbūt tie bija meli, bet man nebija spēka par to satraukties. “Es nezinu. Bet šis laiks tiešām ir bijis smags, Amanda. Man patīk Samirs, viņš nav tik sarežģīts nepārtraukti. Es biju... Mēs ar Sebastianu neesam...”

Nebija nekādas vajadzības pabeigt kādu no teikumiem. Bija labāk ļaut Amandai tos papildināt pēc viņas ieskatiem. Patiesībā man būtu arī jāparaud. Mēs nevarējām raudāt vienlaicīgi, Amandai nepatika dalīta uzmanība. Taču, tiklīdz viņa beidza raudāt, man būtu vajadzējis sākt. Jo, lai patiešām dabūtu viņu savā pusē, man vajadzētu dot viņai iespēju mani mierināt. Taču es šaubījos, vai man tas izdosies.

“Tas vienkārši notika. Ar Sebastianu viss ir tik smagi, un Samirs ir...” Amanda uzmeta man niknu skatienu. “Es parunāšu ar

Samiru,” es apliecināju. “Es parunāšu arī ar Sebastianu, bet tev ir jāapsola, ka viņam neko neteiksi. Tu nedrīksti neko teikt ne Labem, ne Sebastianam. Jo Sebastians to nedrīkst uzzināt. Viņš zaudēs prātu, ja uzzinās.”

Amanda pamāja.

“Pats par sevi saprotams, ka es nevienam neteikšu.”

Es prātoju, vai viņa Labem jau ir izstāstījusi.

“Labi,” es teicu.

“Es vienmēr turu savus noslēpumus,” viņa aizvainoti nošņau-kājās.

Iemācies kārtīgi runāt, es nodomāju. Cilvēks tur savus solījumus. Un neatklāj noslēpumus. Taču diez vai būtu labi, ja es viņu izlabotu.

“Paldies, Amanda,” es tikai noteicu.

29.

Ārā bija melna tumsa, nakts pulksten četros pēcpusdienā. Laipni lūgti decembra Zviedrijā. Kad biju beigusi mierināt Amandu par visu, ko nebiju viņai nodarījusi, es aizgāju no staļļiem un vēlreiz piezvanīju Samiram. Viņš joprojām necēla. Es piezvanīju četras reizes pēc kārtas. Nosūtīju īsziņu. Viņš bija onlainā, bet, tiklīdz pie manas īsziņas parādījās paziņojums “piegādāta”, viņš atslēdzās. Nekādas atbildes. Kad tuvojos Vendevēgenam, ieraudzīju no laukuma braucam autobusu. Es iekāpu tajā un piezvanīju vēlreiz. Ieslēdzās automātiskais atbildētājs.

Mums bija jārunā. Es negribēju gaidīt, līdz atgriezīsies Sebastians. To, kas man bija jādara, es gribēju izdarīt, pirms kāds bija paspējis mani aizkavēt, pirms es biju pārdomājusi. Un Samirs likās nikns, kad aizbrauca, viņš bija nikns jau pirms tam, kad sastapām Amandu. Es negribēju, lai mēs būtu sastrīdējušies, es negribēju, lai viņš domātu, ka es viņa dēļ kaunos, es gribēju, lai viņš zinātu, ka man tas ir nopietni.

Metro vagonā divi logi bija vaļā. Gaiss bija ledusauksts. Un tik un tā oda pēc piektdienas vakara dzērājiem un intensīvas pirms-svētku iepirkšanās. Starp Mērbi centru un Estcrmalmes laukumu visas sēdvietas un pārējo telpu aizņēma cilvēki un iepirkumu maisi, pagāja laiks, līdz nokļuvām līdz Vecpilsētai. Daudzo cilvēku dēļ es gandrīz nevarēju paskatīties pa logu, bet, kad pārsēdos citā līnijā, kļuva labāk.

Kristers reiz stāstīja par kādu pētījumu, kurā apskatītas kopsakarības starp cilvēka mūža ilgumu un to, kuras metro stacijas tuvumā viņš dzīvo. Bija kādu piecpadsmit gadu atšķirība aprēķinātajā vidējā mūža ilgumā starp Bāgarmoseni un Danderīdas slimnīcu. Un, kad bija palikušas trīs pieturas līdz Tenstai, vagonā vairs

nebija neviena veca cilvēka. Ari nevienas meitenes manā vecumā, tikai puiši un divas mātes ar ratiņiem, galvas lakatiem un kleitās līdz zemei. Varbūt visas mana vecuma meitenes bija ieslēgtas savos dzīvokļos, lai viņas nejauši nepakluptu pret izslējušos peni vai nenokristu no balkona.

Jakas kabatā man bija asaru gāzes baloniņš, kuru bija iedevusi mamma, viņa to bija atvedusi no Francijas. Vienreiz es to nejauši nospiedu, turpat kabatā. Es to pamanīju tikai tad, kad izņēmu roku no kabatas, izbraucu ar plaukstu cauri matiem, un manas acis eksplodēja. Tas sūrstēja un asaroja vēl divas stundas pēc tam. Mamma gribēja mani vest uz traumpunktu, bet tētis iesēdināja dušā un skaloja man seju ar remdenu ūdeni, līdz sāku justies mazliet labāk. Tad viņš piezvanīja kādam draugam, kurš bija ārsts, un tas izrakstīja recepti kaut kādai ziedei un skalojamam līdzeklim. Tie noņēma uztūkumu. Pēc tam tētis pieprasīja, lai es baloniņu izmetu, bet mamma neļāva. Mani varēja apcietināt par ieroča nēsāšanu, bet mammai tas bija “dziļi vienalga”, jo “mana drošība bija svarīgāka”. Svarīgāk par ko, varētu jautāt; ja policija mani apcietinātu, sūdi būtu man, ne viņai. Bet tagad biju priecīga, ka man tas baloniņš bija. Kad man pretī apsēdās puisis, es kabatā sataustīju baloniņu un skatījos grīdā.

Es uzmanījos, lai nevienam neieskatītos acīs. Apsvēru iespēju apsēsties tuvāk mammām ar bērnu ratiņiem, bet viņas ratiņus bija nolikušas pa vidu, līdz ar to brīvajām vietām nebija iespējams piekļūt.

Tensta Centrum bija zilās līnijas priekšpēdējā pietura. Visi vagona pasažieri, izņemot divus, izkāpa reizē ar mani. Es gāju lēnām, lai pie eskalatora nonāktu pēdējā. Pirms tam biju atvērusi telefonā GPS, ierakstījusi Samira adresi un paskatījusies, uz kuru pusi man jāiet, kad iznākšu no metro, bet es negribēju tagad vilkt ārā telefonu, man nebija nekādas vēlēšanās izrādīt, ka nezinu ceļu un tāpat man nebija nekādas vēlēšanās rādīt telefonu.

Uz ielas bija vairāk cilvēku nekā bija bijis metro, sievietēm no mana vagona pretī bija atnācis kādus vienpadsmit gadus vecs puika, un es redzēju trīs ar maisiem apkrāvušos sieviešu muguras, viņas iznāca no Ica veikala gabaliņu tālāk, citādi visapkārt bija tikai vīrieši. Puiši, puiši, puiši.

Samirs nekad nebija stāstījis, ka viņš dzīvo Tenstā. Vai es biju par to pārsteigta, kad sameklēju viņa adresi? Varbūt. Varbūt tāpēc, ka tā bija tieši Tensta, šis bēdīgi slavenais imigrantu rajons, tas kaut kādā ziņā likās ekstrēmi, gandrīz sagudroti. Bet es nezināju, ko biju cerējusi šajā vietā ieraudzīt, nekad nebiju te bijusi. Augļu un dārzeņu stendus? Izklātus paklājus, uz kuriem tirgo viltotus pulksteņus un plastmasas rokassomiņas ar uzlīmētu Gucci logo? Grauzdētas mandeles un kastaņus, pār šaha galdiņiem pārliekušos večukus un Rokijam līdzīgus tipus ar roku saitēm, kuriem visi uz ielas aplaudē, kad tie skrien garām, treniņtērpa kapuci pār galvu uzmaukuši? Pit-bulterjerus un Red Bulli Safrānu un ķiplokus? Petanku un dārdošus smieklus? Varbūt. Vai varbūt man bija licies, ka šī vieta atgādinās rajonu, kurā dzīvo Deniss? Mēs ar Sebastianu vienreiz bijām uz turieni aizbraukuši un, lai gan mēs viņu savācām ne pie pašas mājas, bija acīmredzams, ka tā ir neinteresanta un nenozīmīga rindu māju apkaime.Tāda, kura aizmirstas, tiklīdz tu no turienes aizbrauc, vieta, kas ir tikpat bezjēdzīga kā vienreizlietojama plastmasas glāze. Bet šeit? Tas bija vienkārši nesaprotami. Vieta bez jebkāda satura. Saplīsusi plastmasas kaste bez vāka.

Varbūt vasarās bija labāk, kad nebija tik tumšs un kokiem bija lapas, bet tagad tā bija tikai viena no neglītākajām vietām, kādu es jebkad biju redzējusi. Politiķiem un žurnālistiem, kas plātījās ar to, ka viņi “joprojām dzīvojot Tenstā”, bija jābūt vienkārši stulbiem. Vai arī viņiem bija rezerves dzīvokļi pārnakšņošanai Sēderā.

Es saskaitīju četras sadauzītas laternas jau tikai laukumā pie metro izejas, un man galvā ieskanējās Kristera balss. Viņa nopietnā un pamācošā skolotāja balss. Ja viņš zinātu, ka esmu atbraukusi uz šejieni, viņš būtu tik apmierināts, lēni mātu ar galvu un svarīgā balsī teiktu: Si ir īsta Zviedrija, Maja. Tā izskatās šādi. Taču šī nebija īstā Zviedrija, ne vairāk kā smalkais Estermalmes laukums vai Stokholmas arhipelāgs, vai Strandvēgens. Lietas nekļūst īstākas tikai tāpēc, ka tās ir neglītas.

Autobusa pieturā laukuma otrā pusē es apsēdos un vienā rokā paņēmu telefonu. Man nebija izvēles. Otru roku es turēju kabatā ar asaru gāzes baloniņu un visiem spēkiem centos pati sev iestāstīt, ka baidīties it nemaz nav rasistiski. Ausīs ieskanējās mammas balss: Ja tu esi piesardzīga, tas nenozīmē, ka tu baidies. Tad paskatījos, kur esmu un kurp man jāiet. Samirs dzīvoja netālu no pieturas, karte rādīja piecas minūtes ar kājām. Kad puisis, kas reizē ar mani bija izkāpis no metro, aizbrauca ar autobusu, kas tik ļoti steidzās, ka sāka braukt, pirms durvis vēl nebija līdz galam aizvērušās, es sāku iet pa asfaltēto trotuāru. Arī tas bija tukšs. Neviens nebija izvedis pastaigā suni vai parūpējies, lai viņa zīdainis paelpotu mazliet svaiga gaisa. Neviens nebija iznācis paskriet, neviens nebija ceļā uz kaut kurieni. Es steidzos garām grafīti, pusizjauktiem riteņiem, kas joprojām pieslēgti pie apgāzta vclostenda, caur tuneli, kas smirdēja pēc urīna, un garām diviem tukšiem rotaļlaukumiem.

Samirs dzīvoja daudzdzīvokļu mājas pirmajā stāvā. Tā izskatījās tieši tā, kā izskatās daudzdzīvokļu mājas jauniešu filmās par priekšpilsētām, tikai bez adītām micēm, vampīriem, vectēvu riteņiem un sniega. Kāpņu telpā atbalsojās, durvis stāvēja pusviru, neizskatījās, ka te būtu jāzina durvju kods. Samira dzīvokļa durvis bija tieši blakus liftam un, kad es piezvanīju, lifts nošķindēja. Durvis atvēra jaunāka Samira versija. Bet es vēl nebiju paspējusi stādīties priekšā, kad uzradās ari viņš pats.

Mājās bija gan viņa mamma, gan tēvs. Es nezināju, ka viņam ir divi jaunāki brāļi, bet viņi bija tik līdzīgi cits citam, ka nekas cits tie nevarēja būt. Es stādījos priekšā viņiem visiem un domāju, ka mēs varbūt apsēdīsimies virtuvē, tā bija redzama no priekšnama - šaura zarna ar durvīm uz balkonu. Izskatījās, ka tas ir piekrauts pilns ar tukšām kastēm. Vai es biju domājusi, ka viņa vecāki gribēs ar mani parunāties, pajautās, kā mēs ar Samiru pazīstam viens otru, uzstās, lai es apsēstos, iedzertu tasi tējas un apēstu gabalu ķeplgas kūkas? Vai vismaz ziņkārīgi uz mani paskatīsies? Varbūt. Nekas tāds nenotika. Viņi neizrādīja ne mazāko interesi, viņa mamma bija acīmredzami noskaitusies. Viņa kaut ko pateica valodā, kuru es nesapratu, un pēc tam es viņu vairs neredzēju. Tēvs saņēma manu pastiepto plaukstu, bet atlaida to, nepateicis savu vārdu, pagriezās un aizgāja apsēsties pie televizora, tur rādīja futbola spēli starp komandām, kuru nosaukumus es nekad nebiju dzirdējusi. Televizors bija gigantisks, vismaz divreiz lielāks par mūsējo. Sākumā man likās, ka skaņa ir izslēgta, līdz es pamanīju, ka Samira tēvs ir uzlicis pamatīgas gaiš-zaļas austiņas.

Es nesapratu, kāpēc Samirs izskatās tik dusmīgs. Vai tāpēc, ka es biju ieradusies, viņu nebrīdinājusi? Bet viņš arī pie manis bija uzradies, iepriekš nepabrīdinot. Tieši tā tas sākās.

Es nepieprasīju, lai viņš iepazīstinātu ar mani kā ar savu meiteni, pilnīgi būtu pieticis, ja viņš pateiktu “šī ir Maja, mēs ejam vienā klasē”.

Mēs būtu varējuši aiziet uz viņa istabu, es būtu gribējusi to redzēt, tas nekas, ka viņš to dalīja ar brāļiem. Viņa sadzīves apstākļi mani galīgi neuztrauca.

Es gribēju viņam to pateikt: Tev nav jākaunas, mani tas neuztrauc. Bet tas likās dīvaini. Es neko neteicu. Vai mēs varam parunāt? Kaut ko tādu es no sevis izdabūju. Bet neko vairāk.

Un Samirs pamāja, iebrauca kājas botās, kuras es viņam skolā nekad nebiju redzējusi. Viņš bija arī pārģērbies, uzvilcis spīdīgu treniņbikšu pāri. Priekšpilsētas uniforma, es nodomāju.

“Mēs iziesim,” viņš teica. Es pagriezos, lai ieietu dzīvojamā istabā un atvadītos no viņa tēva, bet Samirs paņēma mani aiz rokas un izvilka pa durvīm, atpakaļ kāpņutelpā ar puspavērtajām ārdurvīm.

Bija skaidri redzams, ka mana ierašanās viņu neiepriecināja. Viņš bija patiešām dusmīgs. Es tikai gribēju, lai mēs vienatnē parunātos, par to, ka Amanda zināja, es gribēju viņam pavaicāt ko mēt tagad darīsim ? Es gribēju, lai visi lēmumi nebūtu jāpieņem man vienai. Es gribēju, lai viņš pateiktu izbeidz visu ar Sebastianu, tad es būtu varējusi atbildēt es to izdarīšu šovakar un man vairs nevajadzētu justies tik vienai. Kāpēc viņš nespēja saprast, ka es biju rīkojusies taktiski, atbraucot pie viņa, nevis pieprasot: vai tu vari atbraukt? Es gribēju parādīt, ka es labprāt braucu pie viņa. Ka manās acīs tam nebija nekādas nozīmes, ka mani neuztrauca tas, kur viņš dzīvo.

Tas bija tik muļķīgi. Vienmēr šis: mani tas neuztrauc, Samir. Prātoju, kāpēc man likās tik svarīgi, lai viņš saprastu, ka mani tas neuztrauc. Vai Samirs domāja, ka Tensta ir brīnišķīga vieta, tūkstoškārt labāka par visām citām? Diez vai. Tādā gadījumā viņš nepavadītu sabiedriskajā transportā veselu stundu katrā virzienā, katru dienu, lai tikai izbraukātu uzjūšholmas vidusskolu. Es saprotu.

Varbūt man būtu vajadzējis teikt, ka es saprotu, kāpēc viņš ienīst šo neizturamo vietu, kurā ir spiests dzīvot, ka es patiešām saprotu, kāpēc viņš darīja visu, kas viņa spēkos, lai tiktu no šejienes prom. Jo viņš bija pelnījis ko labāku par Tcnstu. Viņš bija labāks par šo vietu, kurā bija nokļuvis. Varbūt man būtu vajadzējis to pateikt. Viņa dzīvoklis, kāpņu telpa, turpceļš, atpakaļceļš, policstera treniņbikses. Man nelikās, ka viņam būtu jākaunas, tā taču nebija viņa vaina. Bet arī to es nevarēju teikt. Jo arī tas liktu viņam kaunēties.

Viņš gāja man pa priekšu, neteikdams ne vārda. Es nezināju, kurp mēs ejam.Tas nebija svarīgi. Es nezināju, kurp Tenstā iet, lai parunātos, manis pēc tas varēja būt jebkas - veļas mazgātava, noliktava pagrabstāvā, pie grafiti sienas, jauniešu centrs, rajona kafejnīca, skeit-borda rampa. Lai tikai tur varētu mierīgi un netraucēti parunāt.

Pagāja kāds bridis, līdz es attapos, ka mēs ejam uz metro pieturu. Tad cs viņu satvēru, piespiedu viņu apstāties.

Jau pirms cs viņam biju pateikusi, kāpēc es domāju, ka mums vajadzētu parunāt, Samirs tā dīvaini uz mani paskatījās. Kad turpināju runāt, kļuva tikai sliktāk. Godīgi sakot, es precīzi neatceros, ko viņš teica, bet viņš uzskatīja, ka man nav jāpārtrauc attiecības ar Sebastianu, vismaz viņa dēļ ne, patiešām. Mēs neesam kopā, Maja. Mēs pāris reižu esam pārgulējuši, tas nav viens un tas pats.

Nebija gluži tā, ka viņš nosauktu mani par mauku vai par lētu, nekā tāda. Taču intelektuālais, politiski superizglītotais, topošais-ār-zemju-korcspondents-labākais-pasaulē-Samirs paskatījās uz mani ar līdz šim neredzētu skatienu. Ar tu-laikam-esi-stulba-skatienu.

Viņš negribēja stāvēt. Mums bija jāiet uz priekšu, kamēr viņš runāja. Viņš gribēja dabūt mani prom no šejienes pēc iespējas ātrāk un tas, kas man bija sakāms, viņu neinteresēja, viņš saņēma mani aiz apakšdelma, es biju spītīgs mazulis, kurš negribēja pamest rotaļlau-kumu. Kad viņš bija visu pateicis, mēs bijām nonākuši pie metro, bet viņš arī tur neatstāja mani mierā, viņš palika stāvam turpat un savās neglītajās baltajās botās mīņājās pa peronu, līdz pienāca mans vilciens, tad viņš tajā iekāpa un brauca man līdzi līdz pat Centrālajai stacijai.

Ko gan viņš domāja - ko es būtu darījusi? Slepus palikusi turpat, dabūjusi baru lielisku draugu un nošņurkušu dzīvoklīti ar griestu augstumu metrs deviņdesmit un linoleja grīdu? Būtu kļuvusi par viņa jauno kaimiņieni, dabūjusi grūtnieces vēderu, pieskaņotu treniņtērpu un aptītu ap galvu rakstainu šalli tikai tāpēc, ka tas ir tik nenormāli glīti?

Es apsēdos, viņš stāvēja kājās, lai gan vagonā bija papilnam brīvu vietu. Kad mēs nonācām galā, viņš izskatījās mazliet nomierinājies, viņš uzlika plaukstu man uz rokas zem paša pleca, pirms mani atstāja. Cau, Maja. Tiksimies skolā. Vēlējos, kaut būtu spējusi viņam uzvemt.

Visu ceļu no Danderīdas slimnīcas stacijas uz mājām nogāju kājām. Gājēju tunelis no metro izejas līdz autostāvvietai pie Mērbi skolas salīdzinājumā ar Tenstas centru bija reāli mīlīgs, omulīgumā gandrīz līdzinājās viesistabai. Bet man sāka salt jau labu gabalu pirms Stoksundas stadiona. Dūraiņi, kurus es biju dabūjusi no Amandas (“es tos atradu vienā superjaukā veikaliņā SoHo”), bija cauri slapji, iekšpusē no sviedriem, ārpusē no slapjdraņķa. Tie bija smagi kā viesistabas paklājs. Es izmetu tos miskastē pie lielā ozola uz Jūšholmas robežas un sabāzu rokas kabatās. Tas nelīdzēja.

Kad beidzot pārnācu mājās, biju tā nosalusi, ka trīcēju. Taisnā ceļā devos uz vannasistabu un neko nevilku nost, kamēr vanna nebija pilna. Ūdens bija tik karsts, ka tajā bija sāpīgi gulēt, bet es tomēr to darīju.

Es biju domājusi, ka Samirs ir mani iemīlējies. Varbūt es to pat biju pieņēmusi kā pašsaprotamu: ka viņš ir neprātīgi manī iemīlējies, vienmēr ir bijis (vai ne?), un es biju aizbraukusi pie viņa, lai pateiktu, ka ari man viņš patīk, un es biju domājusi, ka viņš sapratis. Domās, ka es esmu šo visu grūtību vērta. Bet tā nebija.

Kad biju sasilusi, āda sakrunkojusies, un ūdens vannā sāka atdzist, cs uzvilku tēta halātu, iegāju dzīvojamā istabā, kur dīvānā bija palikusi mana dūnu sega, palīdu zem tās un piezvanīju Sebastia-nam. Viņš droši vien atgriezīsies no Dienvidāfrikas jau rītvakar, bet man tas bija jāizdara tagad, pirms es biju pārdomājusi. Mēs norunājām gandrīz divdesmit minūtes. Kad viņš pacēla klausuli, es tikpat kā nedzirdēju, ko viņš saka, bet tad viņš iegāja kādā klusākā telpā vai varbūt izgāja ārā no mājas, un es pateicu to, kas man, kā labi apzinājos, bija jāpasaka, un viņš atbildēja, viņš atbildēja mierīgi un saprātīgi, nekļūdams traks, un es teicu, ka mēs varēsim parunāt vairāk, kad viņš atgriezīsies, un viņš teica ko tu gribi, lai es saku un viņš neizklausījās bēdīgs, likās, ka viņš visu ir sapratis, mēs atvadījāmies un beidzām sarunu. Pēc desmit minūtēm mani pārņēma bažas, ka viņš neatcerēsies, ko cs viņam biju pateikusi, tāpēc nosūtīju arī īsziņu.

Kad viņš neatbildēja, es aizsūtīju vēl vienu. Ar to pašu tekstu. Es gribēju būt droša, ka tas būs pirmais, ko viņš ieraudzīs, kad paskatīsies telefonā, ja nu gadījumā viņš visu būs aizmirsis, lai arī pēc balss viņš nebija izklausījies salietojies.

Es nogaidīju, kad jau bija krietni pāri pusnaktij, un tad piezvanīju Samiram. Varbūt viņš nebija ticējis, ka es domāju nopietni, kad teicu, ka to izdarīšu. Varbūt tāpēc viņš tā bija izturējies. Pirmajā reizē viņš atbildēja. Man šķiet, es viņu pamodināju. Noliku klausuli, neko neteikusi. Ekrānā viņš varēja redzēt, ka tā biju bijusi es, un gaidīju, ka viņš man atzvanīs. Kad bija pagājušas astoņas minūtes, es piezvanīju vēlreiz. Samira automātiskais atbildētājs paziņoja, ka viņš man atzvanīšot. “Cik drīz vien varēšu,” teica ieraksts. Es iemigu dažas stundas vēlāk, joprojām ar mobilo rokā, uzgriezusi skaņu uz skaļāko. Samirs tā arī nepiezvanīja. Sebastians arī ne.

30.

Kad mums ar Sebastianu (un Samiru) viss bija cauri, es nedarīju neko no tā, kas būtu jādara, kad beidzas kādas attiecības. Es neskatījos filmas, kuras man bērnībā bija likušās bēdīgas, es neēdu saldējumu pa taisno no kārbas, neklausījos dziesmas par to, kādi nelieši ir visi puiši. Toties es saaukstējos un saslimu. Divas dienas es tik un tā vilkos uz stundām, taču, kad skola bija beigusies un beidzot sākās Ziemassvētku brīvdienas, man sacēlās ļoti augsta temperatūra.

Pirmajā brīvlaika dienā mamma man iedeva dubultu devu Ip-ren, spilvenu un segu, ar ko mašīnā apsegties. Lielāko brauciena daļu es nogulēju, šad un tad pamozdamās no sāpēm mugurā, sprandā, kaklā vai kājās. Es svīdu, un Līna no blakus sēdvietas vēroja mani ar nelielu rūpju rievu starp tumšzilajām acīm. Tētis mani pamodināja, kad mēs apstājāmies paēst, un es biju spiesta iet viņiem līdzi uz ceļmalas ēstuvi. Tur pasniedza ceptas desiņas ar kečupa paciņām un tumšus rievotos frī kartupeļus, bet es labāk būtu gribējusi palikt mašīnā.

“Ir pārāk auksts,” teica tētis.

“Tev kaut kas jāieēd,” mamma piebilda.

Pie vectēva mēs nonācām ap septiņiem vakarā, ceļš līdz mājai bija notīrīts. Vasarās es pa šo pašu ceļu bieži devos garās pastaigās ar vectēva suņiem. Vectēvs dzīvoja trīs kilometru attālumā no kioska un Ica veikala, un, kad es biju maza, vecmammai likās, ka man būtu jārotaļājas ar kaimiņu bērniem, bet es negribēju, jo viņus nepazinu. Та vietā es gāju uz kiosku, nopirku vectēvam vakara laikrakstu, aiznesu mājās, tad gāju atpakaļ un nopirku saldējumu sev. Un tā visu laiku. Turp un atpakaļ. Dažkārt es šo maršrutu mēroju tik daudz reižu, ka pat suņi nespēja izstaigāt man līdzi. Vasarā tas bija grants ceļš ar zāles joslu vidū, lietus laikā uz tā bija dziļas peļķes ar

mirdzošu benzīna kārtiņu, uz kuras nolaidās visādi knišļi. Tagad ceļu no abām pusēm ierāmēja divus metrus augstas kupenas, un šie bija otrie Ziemassvētki, kurus mēs svinēsim bez vecmammas. Pie ieejas, kas tagad bija tikai vectēva lievenis, stāvēja neizrotāta eglīte un divi aizdegti lukturi.

Manā istabā kurējās podiņu krāsns, gultā vectēvs bija ielicis termoforu. Es nepārģērbos, aizmigu tajās pašās drēbēs, kurās biju atbraukusi. Divas reizes ienāca mamma, pirmajā reizē viņa mani noģērba un uzstīvēja man vēsu, svaigi gludinātu naktskreklu. Tas bija piederējis vecmammai. Otrajā reizē viņa man iedeva dzirkstošu dzērienu, kas garšoja pēc apelsīniem un rūgtajām mandelēm, tās bija gripas zāles, kuras viņa bija nopirkusi ASV, un es gulēju, es gulēju, gulēju un gulēju, kamēr pārējie taisīja piparkūku mājiņas (es to jutu pēc smaržas) un rotāja egli (es dzirdēju, kā tētis to ienesa mājā un mamma viņu sarāja par priekšnamā ievazāto sniegu), viļāja fri-kadeles un grilēja cepeti (atkal smarža), un gatavoja mazsālīto lasi; kad tas bija iemarinējies, mamma mazliet uznesa uz kraukšķmaizī-tes, es nespēju to ieēst.

Es gulēju zem dūnu segas, kad vectēvs uznāca un piemeta krāsnī malku un, kad viņš ielaida vienu no suņiem, kucīte aizmiga zem segas, purnu piespiedusi manu ceļgalu iekšpusei. Es gulēju, kad mamma uznesa paplāti ar tēju un sviestmaizēm ar sieru, arī tās es nespēju ieēst. Es savilku segu līdz zodam un sēdēju pusguļus, laizīdama vaniļas saldējumu uz kociņa, un Līna man rādīja zīmējumus, kurus viņa bija paredzējusi visiem dāvināt Ziemassvēkos. Kad saldējums bija apēsts, es saritinājos embrija pozā un iemigu, kamēr Līna turpināja runāt.

No gultas es izkāpu tikai Ziemassvētku vakarā, pusstundu mazgājos dušā, divreiz izmazgāju matus un uzvilku tīras drēbes. Mamma nomainīja manu palagu, un es izēdu trīs porcijas rīsu putras ar zemeņu mērci. Līna bakstīja savu putru, līdz atrada mandeli, es mandeli nebiju dabūjusi jau gadiem, jo Līnu tā joprojām darīja tik laimīgu.

“Kur dzīvo Ziemassvētku vecītis, Maja?”viņa vaicāja ar pilnu muti.

“Hmm...” es vilcinādamās atbildēju. Jo to jau mēs bijām izrunājuši. Tam nevajadzētu būt pārsteigumam. “Ziemassvētku vecīša

n

nav.

“Es zinu,” nopūtās Līna, kodīdama apakšlūpu. “Bet lidojošie ziemeļbrieži, kur dzīvo viņi?”

Šogad Ziemassvētkus pie vectēva svinējām tikai mēs. Pārējie vecmammas bērni bija nolēmuši svinēt ar savu laulāto ģimenēm, šie vairs nebija pirmie Ziemassvētki bez vecāsmammas. Bet es par to tikai priecājos. Ziemassvētki bija mierīgāki bez visiem trakojošajiem brālēniem un māsīcām, kuri pa kārtai apraudājās un piespieda pieaugušos ielaisties nejēdzīgos strīdos par niekiem.

Ziemassvētku vakarā tika pārspēts vietējais snigšanas rekords (kopš meteoroloģisko datu reģistrēšanas sākuma), satelītu TV un internets nedarbojās. Mēs klausījāmies mūziku uz vectēva stereo aparāta, pusdienas ēdām virtuvē, jo tur bija siltāk, un, kad bijām paēduši, visi apsēdāmies dzīvojamā istabā un skatījāmies DVD, filmu izvēlējās tētis. Es iemigu un pamodos ar galvu mammas klēpi. Viņa glāstīja man pieri, un es turēju acis ciet ilgāk, nekā bija nepieciešams. Līna iemācīja man pašas izgudrotu kāršu spēli, un tētis ierīkojās virtuvē un mizoja kartupeļus. Mēs pārējie devāmies pastaigā (“mums jāpaspēj iziet laukā, iekams saule vēl nav norietējusi”), aukstais gaiss skrāpēja rīkli. Kad atnācām atpakaļ, es iekūru virtuves kamīnu un saņēmu tādas slavas dziesmas, ka varētu padomāt - iekurt uguni ir sarežģītāk nekā izgudrot penicilīnu.

Pastaigas laikā vectēvs iebāza man kabatā aploksni. Viņš noglaudīja man vaigu un pasmaidīja. Tas bija par manām atzīmēm, man samaksāja atkarībā no tā, cik labi cs tiku galā ar mācībām. Un aploksne bija bieza, tā vienmēr bija bijusi visai pilna, arī tagad. Es joprojām tiku galā labi.

Es biju tikusi galā.

“Paldies,” es noteicu bez skaņas. Vectēvs izskatījās priecīgs, un es visvairāk priecājos par viņa smaidu, mani aizkustināja tas, ka vectēvs smaidīja, lai gan šie bija otrie Ziemassvētki bez vecāsmammas.

Skolā filozofijas stundās mēs bijām runājuši par emocijām, par to, ka ir sešas negatīvās pamatemocijas un tikai viena pozitīva -prieks. Es toreiz pacēlu roku un teicu visi zina, ka mēs nobīstamies apmēram vienādi, ka mēs vienmēr spējam saprast, ko cilvēks domā, teikdams, ka viņam ir kauns. Ka tīrākās emocijas, tās, kas liek mums pieķerties dzīvei, vienmēr ir negatīvas.

Man sažņaudzas iekšas, kad iedomājos, kā es sēdēju klasē un pūlējos izrādīt, ka esmu dziļāka un jūtīgāka nekā visi pārējie. Man likās, ka zinu, kāda ir sajūta, kad esi dusmīgs. Man likās, ka es protu atlaist grožus. Bet, newsjlash\ Apēst divus maizes kukuļus ar sviestu un sieru, kamēr iziet narkotiku iedarbība, neskaitās. Izlikties, ka redzi halucinācijas no kaut kādas tabletes, drāzties kokaīna iespaidā un teikt tas bija tik labi, ka man likās, es nomiršu. Та visa ir tikai izlikšanās. Es nezināju neko, pilnīgi neko par alkām pēc nāves. Es nekad nebiju sašķīdusi tūkstoš gabalos. Apķērīgā Maja klases priekšējās rindās ar roku gaisā. Es zinu atbildi! Nē, tu nezini. Neko tu nezini.

Tagad, pēc notikumiem klasē, es zinu: pamatemocijas ir bezgaumīgas un neinteresantas, tikai trakais visu dienu staigā apkārt, no smiekliem rēkdams.

Es dažreiz pasmejos, bet mans prieks ir histēriska reakcija.

Kauns. Bailes. Skumjas. Naids. Ir izzudušas saliktās emocijas, toņi krāsu veikalā, olas čaumalas baltā sešpadsmit nokrāsas. Dzeltens un zils kļūst par zaļu. Draudzība? Greizsirdība? Maigums? Rūpes, līdzcietība. Laime.

Laimes man pietrūkst visvairāk, šī maisījuma, kurā ir viss - visas negatīvās emocijas, šķipsniņa pārsteiguma un kaudze prieka. Laime ir visperfektākais sajaukums, bet recepti nezina neviens.

Tas Ziemassvētku dienas vectēva mājā bija pēdējās, kurās es biju laimīga. Es smējos un runājos ar mammu, nedomādama, ka saku viņai to visu tikai tāpēc, ka viņa gribēja, lai es to saku. Līna dāvanā saņēma rāciju komplektu, viņa piespieda mani iziet ārā, sniegā, lai mēs izmēģinātu, cik tālu tās darbojas. To noskaidrojušas, mēs izrakām sniegā māju un uzbūvējām sniega lukturi, kurā ielikām sveci, un taisījām sniega eņģeļus un metām pikas ezerā, lai redzētu, cik tālu tās aizlidos. Es ēdu šokolādē mērcētu marcipānu un man tas gandrīz likās garšīgs, un es ēdu sinepēs marinētu cepeti uz saus-maizītes, jo pasaulē nav nekā gardāka, un vectēvs mani kušināja, lai es īpaši vērīgi ieklausītos, kad Jusi Bjerlings dziedāja par asarām un nelaimīgu mīlestību.

Trīs dienas es biju bēdīga tikai dažos pavisam īsos mirkļos, bail man nebija ne reizi: tie Ziemassvētki bija ideālais laimes sajaukums. Ziemassvētku vakars, pirmie Ziemassvētki un otrie Ziemassvētki.

Un tad. Ja sajauc kopā visus krāsu kastītē atrodamos toņus, iegūst tikai brūnus dubļus. Un beigās viss kļūst melns. Jo nākamajā dienā pēc otrajiem Ziemassvētkiem mamma mani pamodināja īsi pirms septiņiem. Bija zvanījis Klāss Fāgermans. Viņi bija runājuši desmit minūtes. Viņš atvainojies, ka bijis spiests zvanīt tik agri, mamma bija bēdīga, jo viņai tas bija jāpasaka, bet man esot jābrauc uz Danderīdas slimnīcas psihiatrijas nodaļu, jo Sebastians mēģinājis izdarīt pašnāvību.

31.

Pēc divām stundām vectēva mauriņā nosēdās helikopters, tajā, kas klāja nogāzi starp māju un ezeru. Sniegs virpuļoja man apkārt, kad es ar ceļasomu rokā gandrīz skrēju uz helikoptera atvērtajām durvīm. Vectēvs, cik spēja, rikšoja man līdzi, viņa kājas bija drusku stīvas. Viņš brītiņu parunāja ar pilotu, man bija jāsēžas viņam blakus, viņš “aizvedīs” mani “uz pilsētu”, tur mani sagaidīs mašīna un aizvedīs atlikušo gabalu līdz slimnīcai. Klāsa tur diemžēl nebija, bet viņš “nodeva sveicienus”, viņš “to patiešām novērtēja”, viņš bija “spiests” būt kaut kur citur, es neklausījos.

Sebastians bija mēģinājis izdarīt pašnāvību.

Vectēvs izdarīja kādu dīvainu kustību ar galvu, noskūpstīja mani uz vaiga un ļāva man braukt.

Tikai, kad jau sēdēju helikopterā, es aptvēru, ka neviens nebija man pajautājis, vai gribu braukt pie Sebastiana. Bet ko gan es būtu teikusi? Nē, lai pats tiek galā?

Man bija jābrauc. Protams. Vai ne?

Sebastiana roka bija pievienota sistēmai, viņam bija balti pārsēji un gaiši zils naktskrekls. Kad ienācu, viņš sāka raudāt. Es apsēdos viņam blakus, tad piecēlos, aizgāju uz otru pusi, kur nebija sistēmas, apgūlos gultā viņam blakus, paslēpu degunu pie viņa kakla un arī raudāju.

Tas bija “sācies ar iespējamu pārdozēšanu”. Mammas vaigi piesarka, kad viņa to stāstīja. “Tu viņam esi vajadzīga, Maja,” viņa teica. Viņa bija nobijusies un bēdīga, bet likās, ka tur ir vēl kas. Tētis skatījās uz mani ar to savādo izteiksmi, kāda dažkārt mēdza parādīties viņa sejā. Mums ir tik pieaugusi meita, viņi domāja. Viņa spēj uzņemties atbildību. Sebastianam un viņai ir problēmas, bet viņš viņu mīl,

un viņa saprot, ka viņai Sebastians jāatbalsta, jāpalīdz tikt pāri šīm grūtībām.

Viņi zināja, ka mums viss ir cauri. Taču “šajā situācijā” viņi šķita to aizmirsuši. Lai kādi būtu mūsu pusaudžu strīdu iemesli, tie nevarēja būt svarīgāki par manu pienākumu “atbalstīt”. Un viņi lepojās ar mani, mamma un tētis. Par to, ko es darīju, par spīti visam.

Taču es nebiju pieaugusi un drosmīga. Es biju bijusi neuzticīga Sebastianam, pēc tam es biju viņu pametusi, jo es “vairs nespēju”, un es raudāju, piespiedusies viņa kaklam, jo nezināju, vai gribu tur būt. Tas mani nenormāli biedēja. Pirmo reizi es aptvēru, cik viegli viņš būtu varējis nomirt, ka nāve atrodas tikai viena vienīga sirdspuksta attālumā no dzīvības, un es pieskāros viņa rokas locītavai, piespiedu pirkstus apsējam stiprāk nekā uzdrīkstējos, jo man bija jāsajūt vēnas zem tā. Nekad savā dzīvē es nebiju bijusi tik ļoti nobijusies kā tagad. Sebastians varēja būt miris. Un tā bija mana vaina. Es biju viņu nodevusi.

Piedod, es nočukstēju, lūpas tieši pret viņa kakla vēnām. Es nevarēju viņam palīdzēt, es nevarēju, kā gan kāds to varētu? Piedod. Ko gan saka, lai cilvēks nevēlētos mirt? Es tevi mīlēšu, kad neviens cits to nespēs. Apsolu. Es vairs nekad neatstāšu tevi vienu.

Es paliku guļam Sebastianam blakus, kamēr viņš stāstīja. Dienu pirms Ziemassvētku vakara viņš bija izgājis laukā, Deniss bija pievienojies, viņš vienmēr bija gatavs gājējs, un ko lai citu viņš pasāktu? Taču, kad ātrie ieradās savākt Sebastianu, viņš bija aizlaidies. Sebastians bija gulējis uz ietves pie Urban Outfitters Bibliotēkas ielā, ārsts teicis, ka viņiem piezvanīts no nereģistrētas zvanu kartes. Taču Sebastians nevainoja Denisu. Viņš esot saņēmis paziņojumu, ka drīkst palikt Zviedrijā līdz skolas gada beigām, pēc tam viņu izraidīs. No cietuma bija daudz grūtāk aizbēgt nekā no sociālās mājas, kur viņš dzīvoja šobrīd, viņš nevarēja riskēt un nokļūt policijā, ne tagad, it īpaši ne tagad.

Sebastianu aizveda uz neadiekamās palīdzības nodaļu ar aizdomām par pārdozēšanu. Apmeklētāju laikā bija ienācis viņa tēvs, bet jau pēc divdesmit minūtēm aizgājis. Aptuveni diennakti vēlāk, naktī starp Ziemassvētku vakaru un pirmajiem Ziemassvētkiem personāls atrada Sebastianu viņa palātas tualetē.

Spogulis bija saplēsts un pa aizvērto tualetes durvju apakšu bija izplūdušas asinis. Viņš bija zaudējis ļoti daudz asiņu. Pēc tam viņu ievietoja psihiatrijas nodaļā, viņi bija nogaidījuši, pirms zvanījuši man, lai neiztraucētu mani pašos svētkos.

Klāss bija runājis ar neatliekamās palīdzības nodaļas ārstu. To medmāsas bija Sebastianam pastāstījušas, kad viņš pamodās.

“Vai ārsts varētu būt pateicis tēvam, lai viņš uz šejieni nenāk?” viņš man jautāja. “Ka pie manis nedrīkst nākt apmeklētāji. Vai varētu būt, ka ārsts tā teicis?”

Sebastians gribēja, lai es atbildu, bet es nebildu ne vārda. Jo viņš negribēja dzirdēt šīs atbildes. Un tomēr viņš sadusmojās, lai gan es neko neteicu, un viņš sacīja tu nezini, par ko tu runā, un manam tēvam ir jāvada uzņēmums, un mans tēvs nevar tupēt slimnīcā, rokas klēpī salicis. Sebastians vairākkārt atkārtoja, ka viņa tēvs nevarot un ka man tas esot jāsaprot, un es turpināju klusēt, jo mēs abi zinājām, ka tā nav taisnība.

Ja tas būtu tavs brālis, Klāss būtu šeit, nodomāju, taču arī to es neteicu. Jo Sebastiana brālis nekad nemēģinātu atņemt sev dzīvību. Lūkass neko nedarīja nepareizi.

Taču tad es to tomēr pateicu. Ka Klāsam būtu vajadzējis, ka jebkurš normāls tēvs būtu, ka tēvs nedrīkst tā rīkoties. Un tad Sebastians sadusmojās vēl vairāk, bet viņam nebija spēka kliegt. Tā vietā viņš raudāja. Viņš nav parasts tēvs, viņš tikai nočukstēja, balsī, kas lūdza mani tam piekrist, un pēc tam viņš neko vairs neteica un es negribēju viņu apbēdināt vēl vairāk. Un tā mēs runājām par viņa mammu.

“Viņiem nav izdevies viņu dabūt rokā. Un ne jau es lūdzu viņus mēģināt. Nedomāju, ka tētis viņai zvanītu, ne šādā situācijā.”

“Kāpēc?” es sadūšojos pajautāt. “Kāpēc viņš viņai nezvana? Kāpēc jūs nekad nesatiekaties? Kāpēc viņa jūs pameta?”

Šoreiz Sebastians nesadusmojās.

“Es nezinu, vai viņa mūs pameta,” viņš tikai noteica. “Tēvs apgalvo, ka viņš esot viņu patriecis, taču dažreiz man liekas, ka tieši viņa pameta viņu, un es nezinu, vai viņa gribēja mūs ņemt līdzi vai gribēja būt viena, taču Lūkass negribēja nekur pārcelties, tāpēc es arī negribēju, un tēvs nekad nebūtu viņai ļāvis...”

Viņš turpināja, tiklīdz balss atsāka klausīt.

“Lūkass vakar piezvanīja, viņš ir zvanījis divas reizes. Viņš man piezvanīja, viņš piezvanīja, un es domāju, ja tā bija mamma, kas pameta tēvu, viņai nebija iespējas ar mums tikties. Viņš nebūtu to ļāvis. Nekad. Tēvs nepiedod apvainojumus. Un mamma ir...” Es nosusināju viņam muti un degunu ar tualetes papīru un nočukstēju “turpini”, un viņš paraudāja vēl un, kad bija izraudājies, izšņauca degunu un teica: “Es neesmu tāds kā mamma. Tēvs vienmēr saka, es esot tāds pats kā viņa, bet es viņu ienīstu, es neesmu tāds kā viņa, viņa ir idiote. Man pie pakaļas, ja tā bija viņa, kura aizlaidās, droši vien tā arī bija, viņa ne ar ko nespēj tikt galā. Lūkass arī tā saka. Totāli bezcerīgs gadījums.”

Un tad es vairs neko neteicu.

Viņa mamma un tēvs nebija viņam blakus. Nebija arī viņa gudrais vecākais brālis Lūkass, kurš tāpat neuzdrošinājās runāt pretī Klāsam, tikai slepus zvanīja, kad viņa nebija tuvumā. Bet es atbraucu uz slimnīcu. Es arī biju nodarījusi viņam pāri, bet par to mēs vairs nerunājām, tas, ko es biju izdarījusi, bija nesvarīgi, tas bija sīkums un kad es nočukstēju piedod man,viņš atbildēja tas nekas, tu tagad esi šeit, tam nav nekādas nozīmes, un es viņu noskūpstīju, un viņš noskūpstīja mani un savu veselo roku viņš pabāza man zem džempera, man matos, viņš turēja mani aiz pakauša un skūpstīja mani atkal un atkal, jo viņš nevarēja bez manis dzīvot, tas bija dzīvības un nāves jautājums.

Vai es patiešām tam ticēju? Ka viņam vajadzēja mani, lai dzīvotu? Jā. Jo tā bija patiesība. Kad viņu pārvietoja uz psihiatrijas nodaļu, viņa tēvs un brālis jau bija Cermatē un slēpoja. No turienes viņa tēvs pa taisno aizlidoja uz kādu citu vietu, kur viņam bija jābūt darba darīšanās, un Lūkass atgriezās ASV. Tas izklausās pēc joka, bet vienīgā, kas bija apraudzījusi Sebastianu, pirms psihiatrijas nodaļā ierados es, bija Klāsa sekretāre Majlīsa. Jums varbūt šķiet, ka es to tagad izdomāju, bet tā nav, un pats ļaunākais nebija tas, ka Klāss Fāgermans atsūtīja savu asistenti, ļaunākais bija tas, ka viņš ļoti labi saprata, cik tas ir slimi, un tomēr tā rīkojās.

Sebastians ilgi gulēja slimnīcas gultā un raudāja. Es gulēju viņam blakus un redzēju, cik tuvu viņš bija bijis tam, lai nomirtu, redzēju, ka viņš gribēja mirt, un domāju, ja vien es paliktu pie viņa, es liktu viņam justies labāk. Panāktu, lai viņš skatītos uz mani tā, it kā nekad neko līdzīgu nebūtu redzējis. Panāktu, lai viņš justos apmaldījies, kā zaudējis pamatu zem kājām, un spētu atcerēties tikai vienu vienīgu lietu: to, ka viņš grib mani. Un tad es izdomāšu, tad es zināšu, kas darāms, lai glābtu cilvēku. Un tad viss būs atkal labi. Tad Sebastians atkal jutīsies labi.

Vai es iedomājos par Samiru? Varbūt. Bet viņš mani negribēja, es neiederējos viņa dzīvē, viņš negribēja pielāgoties manējai. Sami-ram mani nevajadzēja.

Kad es gulēju Sebastiana slimnīcas gultā un mēs abi raudājām, es gribēju iedegt viņam pasauli, parādīt, cik daudz viņš nozīmēja, iet ar viņu, pie viņa, viņa dēļ. Velns parāvis, jūs domājat, taču tikai tāpēc, ka jūs zināt, ar ko tas beidzās. Toreiz neviens neko nezināja. Un neviens man nejautāja. Tu gribi? Tu vari? Nedz arī pateica mēs palīdzēsim, viena tu nevari to paveikt. Jo visi zināja, ka tā bija vienīgā alternatīva. Biju tikai es.

Neviens man nejautāja, vai es gribu glābt Sebastianu, bet visi mani vaino par to, ka es cietu neveiksmi.

Nezinu, ko teica ārsts, kad Klāss Fāgermans viņam paziņoja, ka nevar apraudzīt savu psihiatrijas nodaļā ievietoto dēlu tāpēc, ka ir aizņemts ar slēpošanu un Ziemassvētku svinēšanu, bet es zinu, ka cilvēki nemēdza uzstādīt prasības Klāsam Fāgermanam. Pat ārsti. Varbūt viņi to pārrunāja savā starpā, atpūtas telpā, kad Klāss nedzirdēja, kādam būtu viņam jāpasaka, bet paši nekad nekļuva par šo kādu, neviens nekad nav kāds, un ja vai kad viņi satika Klāšu Fāger-manu un teorētiski būtu varējuši pateikt jebko, viņi aizmirsa to, kas iepriekš bija šķitis svarīgs. Pie velna, ko tu dari, tu esi viņa tēvs! Viņa brālis. Kur ir viņa mamma? Ne mazākās iespējas, ka tie viņam to pajautātu. Klāsa Fāgermana priekšā viņi izjuta tādu bijību, ka nemūžam neuzdrīkstētos teikt viņam ko citu, kā vien to, par ko bija droši, ka tas viņam patiks. Un viņi nenormāli baidījās, ka viņa dusmas un nicinājums piepeši varētu no dēla pavērsties pret viņiem.

Es gulēju Sebastiana gultā un turēju viņu apskautu, līdz viņš bija izraudājies, līdz viņš aizmiga, un es gulēju turpat, līdz viņš atkal pamodās.

Neviens cilvēks visā pasaulē nepiecēlās un nekliedza, līdz kāds ieklausītos: Vai kāds, nolādēts, varētu atdabūt uz šejieni Sebastiana sasodītos sūda vecākus un piespiest viņus mīlēt dēlu tā, kā viņš ir pelnījis tikt mīlēts?

Kad viņš raudāja tik ļoti, ka nevarēja parunāt, es viņu skūpstīju. Un viņš skūpstīja mani. Tas bija visai neērti un man mutē ietecēja viņa puņķi, un viņa pārsēji traucēja, bet tieši tad, slimnīcā, Sebastians bija mīlestība. Viņš bija viss, kas man bija vajadzīgs, viņš bija pie manis un nevis ceļā uz kādu citu vietu un man patiešām likās, ka es spēšu kaut ko mainīt. Ne jau pasauli, es neesmu stulba, bet es domāju par to, kā viss būs, kad viņu izrakstīs un mēs gulēsim viņa divguļamajā gultā, kaili un vieni, un viņš zīmēs takas uz mana vēdera un es ieelpošu viņa izelpu un mums, nē, mums nebija vajadzīgi citi cilvēki. Sasodīts, mums nebija vajadzīgs viņa briesmīgais tēvs. Jāmirst būtu viņam, nevis tev, es čukstēju Sebastiana ausī. Vai es to domāju nopietni? Jā, protams. Es ienīdu Māsu Fāgermanu. Es gribēju Sebastianam upurēt visu. Vienīgā problēma bija tāda, ka man nebija ne jausmas, kas tas “viss” ir. Jo lielākā no visa ir mīlestība -līdz brīdim, kad kaut kas cits kļūst vēl lielāks.

Es aizbraucu uz slimnīcu ar helikopteru un mašīnu, bija pašsaprotami, ka man ir jābrauc. Es atgriezos pie Sebastiana un es paliku tur. Jo Sebastianam mani vajadzēja. Viņam nebija neviena cita. Viņš mīlēja mani. Kāda veiksme, ka mēs viens otram bijām.

Tas, kā man pietrūkst tagad, pēc visa notikušā, ir spēja izjust rimto emociju miksli, kas līdzinājās laimei. Sajusties kā tajās Ziemassvētku dienās pie vectēva, kad visapkārt bija sniegs un mana galva šķita kā negaisu pārlaidusi, un manas emocijas bija atšķaidītas līdz pareizajam sajaukumam.

Mīlestība? Nē, mīlestības man nepietrūkst. Mīlestība nav lielākā vai tīrākā, tā nekad nav nevainojama mikstūra, tikai tāds duļķains šķīdums. Pirms pagaršošanas tā būtu jāpasmaržo. Taču pastāv risks arī tad nepamanīt, ka tā ir indīga.

Sieviešu izmeklēšanas cietums, nakts

Tiesas procesa 2. nedeļa, nakts uz otrdienu

32.

Pat nakts vidū, pašā tumšākajā stundā, manā kamera pamanās iekļūt pa kādai vājai gandrīzgaismas strēlei. Gaisma nāk no pilsētas ārpusē, tur nekad neiestājas pilnīga tumsa, tur nekad nav pilnīgi kluss. Pamodusies es brīdi guļu uz muguras un ļauju acīm pierast, pēc tam es varu saskatīt lietu apveidus sev visapkārt. Plānā, dzeltenā sega, man elpojot, zem palaga cilājas, es pielieku plaukstu gultas galvgalim un sataustu savu nagu nospiedumus mīkstajā priedes kokā. Tad es esmu visvairāk viena.

Kad biju maza, man bija priedes koka gulta; es gribēju divstāvu gultu, un mamma tādu nopirka Ikea, es tā arī nesadūšojos gulēt augšstāvā, toties mēdzu ielīst pagultē, nogulties uz muguras un apzīmēt gultas kājas, rakstīt slepenus ziņojumus nākotnes pasaulei. Dažreiz es pagultē ievilku arī Amandu. Iespējams, mēs nekad nebijām labākas draudzenes kā tolaik, kad dzīve sastāvēja no augļu sulas saldējumiem, gliteru tetovējumiem košļeņu paciņās un sacensībām, kura uzzīmēs labāko zirga galvu. Taču zem gultas bija šauri, mēs nekad nepalikām tur īpaši ilgi.

Kad tiku pie jaunas gultas ar baldahīnu Gustava laika stilā, grafiti periodam pienāca gals. Baldahīna gultu es paturēju līdz pat brīdim, kad Līnai pienāca laiks gulēt parastā gultā. Tad baldahīna gultu dabūja viņa, bet es tiku pie jaunas istabas un divguļamās gultās, un Amanda uztaisīja īstu tetovējumu, liliju uz plaukstas locītavas. Ja viņa bija uzlikusi pulksteni, to gandrīz nevarēja redzēt.

Sebastians nekad nenakšņoja pie manis. Ne tāpēc, ka mammai un tētim pret to būtu kas iebilstams, bet Sebastians vislabāk funkcionēja ierastā vidē un pie manis mājās mums nekad nebija miera. To viņš vēlējās visvairāk. Mieru. Kad viņš drīkstēja atstāt slimnīcu,

tas kļuva vel svarīgāk. Es gribu, lai būtu klusums. Vai tu varētu vienkārši turēt muti?

Kamerā man nav jāieslēdz gaisma, lai aizietu uz tualeti. Tērauda aplis spīd ar! tumsā, es apsēžos uz tā, mani vairs neuztrauc, ka tas ir ciets un šaurs, un neērts. Beigusi es atrodu ūdens nolaišanas pogu, netaustoties, jo es precīzi zinu tās atrašanās vietu. Es šajā istabā jau esmu nodzīvojusi tik ilgi, tā ir ieķērusies manī, iededzināta manī ar nokaitētu dzelzi, uz-mūžīgiem-laikiem-ar-dedzinošu-tinti-ādā-ie-gravēts-tctovējums, es vairs nemēdzu mosties un vienu brīnišķu sekundi domāt, ka esmu kaut kur citur, un man nekad neienāk prātā spirdzinošs kāpēc.

Bet sapņi man rādās joprojām. Un dažkārt es varu būt kopā ar viņu, Amandu, kad viņa smejas pilnā kaklā, saņem mani aiz rokas un iekniebj, jo mēs, es un viņa, esam nešķiramas uz mūžiem.

Viņa un es. Sebastians un es.

>

Vien iedomājoties par viņu, par to, kā tas bija, kad bija Sebastians, mans ķermenis reaģē. Tam, ka galva protestē, nav nekādas nozīmes, ķermenis atceras, pat mana āda viņu atceras.

Pirms Sebastiana es biju meitene, kura teica jā vai nē. Nekad neko citu. Taču ar Sebastianu es pārvērtos, es kļuvu līdzīgāka puišiem. Apziņai, ka pēc tam pati sevi ienīdīšu, nebija pilnīgi nekādas nozīmes. Es teicu “nāc pie manis”, es lūdzos, “mīļais”, “vairāk”, “vēlreiz”, “vēl pēdējo reizi”. Tikai vienu lietu mans ķermenis atceras skaidrāk par to, cik ļoti es viņu iekāroju, proti - to, kāda bija sajūta, kad viņa vairs nebija.

Bija pienākusi mana kārta runāt. Jau pēc dažām stundām. Vispirms Sanders mani izvadīs cauri manam ziņojumam, pēc tam jautājumus uzdos prokurore.

Man ausīs jau skan tas, ko teiks prokurore. Kā tu varēji? Ko tu izdarīji? Ko tu zināji? Kāpēc tu viņu neapturēji? Atbildi.

“Tas nav tavs uzdevums - izskaidrot, kāpēc Sebastians izdarīja to, ko viņš izdarīja,” saka Sanders. “Jo drīzāk tu to apjēgsi un izmetīsi no galvas, jo labāk. Tev ir jākoncentrējas uz savu lomu šajā stāstā.”

Sanders neuzskata, ka man būtu jārunā par to, ka tiku mīlējusi Sebastianu, tas “nepieder pie lietas”. Viņš negrib klausīties, kad stāstu, kā es nodevu Sebastianu. Ka viņš jutās slikti manas vainas dēļ. Vai to, ka es Sebastianam biju nepieciešama. Kad es ar Sandcru par to runāju, viņš vienmēr sāk šķirstīt kaut kādus dokumentus vai mazliet aizgriežas, vai meklē kabatās brilles. Sanders negrib dzirdēt, kas starp mums bija. Stāsts par mūsu mīlestību neiederas. Viņš uzskata, ka šī mīlestība liek man izskatīties vainīgai. Vai stulbai, kas ir apmēram viens un tas pats.

Tas nepieder pie lietas. Par to tev nav jāstāsta. To tu vari paturēt pie sevis. Tas nav juridiski svarīgi.

Taču ir lietas, kuras Sanders nesaprot. Kad viņš bija jauns, karalim nebija jāskūpsta sava jaunlaulātā sieva uz pils kāpnēm. Karalim pie vakariņu galda nebija jānotur runa televīzijas tiešraidē “Silvija, Silvija. Es tevi mīlu, blablabla...” visas valsts priekšā. Nebija nepieciešami runu rakstītāji, lai apmierinātu plebeju kāri pēc “mēs esam gājuši caur uguni un ūdeni, mēs neesam izvēlējušies vienkāršāko ceļu, bet lielākā no visa ir mīlestība”. Sandera laikā to visu bija ļauts darīt privāti. Sandera laikā šādas lietas bija jāpatur pie sevis, lai nerastos neērtas situācijas. Taču tas laiks ir pagājis. Un es zinu, kas tiek prasīts. Es zinu, ko es pati būtu gribējusi zināt: un es būtu gribējusi zināt visu, es būtu pieprasījusi katru vissīkāko detaļu par manu un Sebastiana netīro, slimo, saindēto mīlestību. Lai saprastu, kāpēc es teicu, ka, manuprāt, viņa tēvs pelnījis nāvi, un kāpēc es nošāvu savu puisi un savu labāko draudzeni.

Varbūt tas arī nav mans uzdevums - izskaidrot, kāpēc Sebastians izdarīja to, ko viņš izdarīja. Tas pilnīgi noteikti nav juridiski svarīgi. Bet es biju tur, viņš bija mans puisis, es pazinu viņu labāk nekā jebkurš cits tajā klases telpā, es noteikti par viņu zināju vairāk nekā viņa paša vecāki. Un es nogalināju viņu un Amandu. Ja es to visu nepaskaidrošu, tad kurš to darīs?

Kāpēc? Es arī gribu to zināt. Un “kāpēc?” ir bezgalīgi liels, tas pieprasa totālu atklātību, un “totāla atklātība” pieprasa, lai es runātu piesardzīgāk nekā jebkad agrāk. Jo, tiklīdz es kaut ko pasaku, tas kļūst par īstenību.

Dienā, kad beidzot, pēc visas kavēšanās, ir pienākusi mana kārta runāt, es pamostos krietni agrāk, nekā būtu vajadzējis.

Pamosties tumšākajā laikā ir visļaunākais. Šodien tā notiek, un, jau iekams esmu atvērusi acis, es zinu, ka vairs neiemigšu. Man ir nelabi, es pieeju pie izlietnes, noliecu galvu, ļauju ūdenim tecēt, krāna ūdens cietumā nekad nav īsti auksts, nekad nav īsti karsts, bet es noskaloju seju, mans naktskrekls pie kakla izgriezuma kļūst slapjš un es to novelku. Pēc tam es kaila stāvu savā istabā un elpoju - ieelpa un izelpa, ieelpa un izelpa. Es salstu un svīstu.

Sanders mani ir iepriekš gatavojis šodien gaidāmajam, mēs esam to mēģinājuši, mēs esam mēģinājuši, mēģinājuši un mēģinājuši un nē, runa nav par to, ka Sanders būtu sacerējis man melīgu stāstu, kuru es būtu iemācījusies no galvas, bet viņš zina - ja es sākšu stostīties un sarkt, un svīst tā, ka tas būs redzams, tad nebūs nekādas nozīmes tam, ko es saku, cik godīga esmu, tad neviens tajā tiesas zālē manī neklausīsies.

Apsūdzētā. Tā esmu es. Pēc dažām stundām man būs jāstāsta, ir pienācis laiks sniegt ziņojumu.

Sanders teica, ka man esot “tiesības atturēties”. Tas nozīmē, ka es varētu klusēt visu tiesas laiku. Neviens nevar piespiest mani runāt, neviens nevar piespiest mani atbildēt uz jautājumiem. Ja es gribu klusēt, es varu klusēt.

Slimnīcā Sebastians runāja, bet, no turienes aizbraucis, viņš apklusa. Es viņam neuzmācos, neuzdevu tūkstošiem jautājumu un nepieprasīju atbildes. Sapratu, ka viņam ir nepieciešams paklusēt. Viņa draugi visiem spēkiem izlikās, it kā viss būtu vislabākajā kārtībā. Neviens no viņiem nebija par visām varītēm gribējis apmeklēt Sebastianu slimnīcā, bet, kad viņš atkal bija mājās, bija daudz grūtāk notēlot, ka šo teātri viņi spēlē Sebastiana dēļ. Denisam izdevās vislabāk. Labcm vissliktāk. Kad Sebastians pirmo reizi pēc Ziemassvētkiem satika Labi, Labe sāka raudāt un apskāva viņu, un tad arī Amandai bija jāmēģina darīt to pašu, un tas bija briesmīgi. Sebastians to nevarēja ciest.

Kad atkal atguļos gultā, man salst. Skapī ir rezerves sega, bet es drebu pārāk stipri, lai to paņemtu. Kad aizveru acis, zem plakstiņiem dedzina. Es apguļos uz sāniem, mēģinu ar rokām apņemt ceļus, elpot zem segas. Drebuļi nāk un iet, es gandrīz paspēju pierast pie to ritma, kā reizēs, kad žagas uznāk un pēc tam beidzas tikpat pēkšņi kā sākušās.

Kad būšu visu izstāstījusi, atpakaļceļa vairs nebūs. Taču tagad, naktī, vēl pastāv vairākas šī stāsta versijas, paralēlas manai dzīvei. Es nespēju par tām nedomāt. Vienā no tām es nenoskūpstu Samiru, neļauju viņam saņemt savu roku, neaizbraucu uz viņa rajonu, viņš nesāk mani ienīst vai kaunēties par to, kā lieku viņam justies, viņš nejūtas atbildīgs par mani un Sebastiana vietā atrod citu iemeslu cepties, es neiemīlos Samirā un man nav jāizbeidz attiecības ar Sebastianu, un Sebastians nemēģina izdarīt pašnāvību, viņam nekļūst sliktāk tā, kā kļuva pēc Ziemassvētkiem, un tā pēdējā ballīte nemaz nenotiek, viņa tēvs nesadusmojas un Sebastians nezaudē cerību, ka tēvs viņu mīlēs, un viņš neraida pirmo šāvienu un arī pārējos nē, un es nenogalinu Amandu, un es nenogalinu Sebastianu, un mēs dzīvojam tālāk, un ir labākas beigas, labāks sākums, labāka dzīve.

Jo tieši tad, kad es pametu Sebastianu un viņš saprot, cik viegli ir nomirt, tieši tad viņš kļūst par slepkavu. To es apjēdzu tikai, kad bija jau par vēlu.

Kādā paralēlā visumā es Sebastianu nošauju jau iepriekšējā vakarā. Tūlīt pēc ballītes. Es nezinu, kāpēc lai es to būtu darījusi, un kā, bet tas vienalga būtu labāk, jo pārējie būtu palikuši dzīvi. Trešajā versijā pēc ballītes es neaizeju mājās, un agri no rīta mamma un tētis piezvana policijai, un tā atrod mani pie Barakudas mirušu. Es esmu noslīcinājusies, un policija taisnā ceļā dodas pie Sebastiana un ielaužas mājā, lai aprunātos ar viņu, un viņš nevar izdarīt to, ko viņš izdarīja mājā, un viņš nevar aizbraukt uz skolu un izdarīt to, ko viņš izdarīja tur.

Ceturtajā versijā es pēc ballītes neatstāju Sebastianu, es liedzos iet prom, lai gan viņa tēvs man to pavēl, un es palieku ar Sebastianu, es piespiežu viņu palikt kopā ar mani, un, ja es būtu bijusi tur, viņš nebūtu nogalinājis savu tēvu. Un tas nozīmē, ka visi pārējie būtu palikuši dzīvi. Amanda būtu palikusi dzīva.

Un visām versijām ir kaut kas kopīgs. Es nespēju pārstāt par tām domāt. Vismaz šobrīd ne.

Ir svarīgi, lai tu pastāstītu. Frizūra, policiste no manas nopratināšanas, viņa to tika teikusi neskaitāmas reizes. Dari to Amandas dēļ.

Cilvēkiem allaž liekas, ka viņi zina, ko mirušie būtu gribējuši. Amanda būtu gribējusi, lai tu būtu drosmīga. Amanda būtu gribējusi, lai tu izstāsti patiesību. Amanda būtu sapratusi.

Tas ir tāds bulšits. Amanda būtu gribējusi, lai es viņu nenošauju. Manuprāt, tas ir vienīgais, par ko mēs varam būt droši.

Patiesība ir tāda, ka viss, kas notika pēc tam, kad es atgriezos pie Sebastiana, notika tāpēc, ka man neizdevās to apturēt.

Vai man būtu jāstāsta par to otru, kas ari bija Sebastians? Par ļauno? Jā, kāpēc ne? Viņu aizstāvēt nav mans pienākums. Tagad viņš ir viens, tikpat viens kā es. Bet es neesmu droša, ka tas man kaut kā palīdz, vai ari ka tam būtu kaut kāda nozīmē. Jo šodien stāstīšu es. Pēc tam būs Samira kārta.

Tiesvedība lietā В 147 66 Prokurore u. c. pret Mariju Nūrberju

33.

Samirs izdzīvoja, jā. Sebastians raidīja uz viņu trīs šāvienus; viena lode iestrēga vēdera dobumā un viena plecā, un vēl viena izgāja cauri rokai. Viņš bija jāoperē sešas reizes, un viņam izņēma aizkuņģa dziedzeri. Es īsti nezinu, ko tas nozīmē, bet prasības pieteikumā teikts, ka viņam visu mūžu būs jādzer zāles, viņam ir hroniskas muguras sāpes un kreisajai rokai ir ierobežotas kustību spējas.

Bet viņš ir gana atlabis, lai varētu mācīties, turklāt Stenfordā -Pankūka apgalvo, ka tas iespējams, pateicoties kompensācijai, kuru Samirs saņēmis no Fāgermana koncerna.

Samirs nav tikai viens no upuriem, viens no prasītājiem. Viņš ir arī prokurores galvenais liecinieks, neglītās Lēnas vienīgais liecinieks no klases telpas. Tieši uz Samira stāsta viņa būvē savu apsūdzību pret mani. Un es, protams, zinu, ko viņš ir pastāstījis. Viņa nopratināšanas protokoli ir pievienoti iepriekšējās izmeklēšanas materiāliem, un es esmu tos lasījusi. Es esmu tos pārlasījusi tik daudz reižu, ka praktiski zinu no galvas. Un Samirs ir teicis, ka es esot nošāvusi Amandu tīšām. Es esot paņēmusi savu ieroci vienā mierā, Sebastians it nemaz nelicies satraukts par to, ka es paņēmu ieroci, Sebastians esot lūdzis “dari to tagad, nekavējies. Es gribu, lai tu to izdari,” pirms es izšāvu. Vispirms uz Amandu. Tad uz Sebastianu.

Kad es ienāku, lai apsēstos savā vietā, tiesas zālē valda klusums. Gaiss vibrē gaidās, teiktu vecāmamma. Pat tiesneši izskatās citādāk. Atkal svarīguma apziņas pilni, tieši tāpat kā pirmajā dienā. Samirs neliecinās līdz nākamās nedēļas pirmdienai, viņam bija kaut kādas darīšanas Stenfordā un tiesa nolēma, ka tas ir okei, taču man tas ir jādara šodien. Tāpēc visi sēž kā uz adatām - jo runāšu es. Taču, ņemot vērā, ka mēs visi zinām, ko sacīs Samirs, es nesaprotu, kāpēc

visi tā iekarsuši. Es nevaru pateikt neko tādu, kas liktu viņa stāstam pagaist bez pēdām.

Sanders teica, ka Samira liecība “jāvērtē, ņemot vērā, kādā situācijā viņš atradās”, viņš uzskata, ka var “uzrādīt neatbilstības Samira novērojumos”. Bet es zinu, ka tad, kad viņi būs noklausījušies, kas Samiram sakāms, tie viņam uzticēsies. Samirs ir cilvēks, kuram uzticas.

Sanders sāk ar jautājumiem par mani. Viņš pajautā, cik man ir gadu, lai gan to, visticamāk, nezina tikai tādi, kam vairs nav sataustāms pulss, viņš jautā, kur es dzīvoju, un es neatbildu “Jūšholmā”, es saku “ar mammu, tēti un mazo māsu... viņai ir pieci gadi, un viņu sauc Līna”. Pēc tam viņš grib, lai pastāstu, kā man sokas mācībās, un es saku “diezgan labi”, un Sanders izlabo “ļoti labi”. Kad iesildīšanās ir beigusies, ir laiks sākt runāt par “to, kas notika”.

Sanders teica, ka viņš neplāno “fokusēties” uz Samira “notikumu interpretāciju”, ka man būs jāstāsta par notikumiem klasē. Taču mēs sākam ar Sebastiana pašnāvības mēģinājumu. Man jāstāsta, cik slikti viņš jutās pirms tam, viņa izklaidēm, cik man tas viss bija grūti, kā es sāku satikties ar Samiru, ko Sebastians teica, kad es pārtraucu mūsu attiecības, par ko mēs runājām slimnīcā.

“Pastāsti, kā bija, kad Sebastians iznāca no slimnīcas. Vai varēsi?”

Sebastians varēja braukt mājās nedēļu pēc Jaunā gada, tajā pašā dienā, kad atsākās mācības. Taču viņam bija ārsta zīme vēl uz divām nedēļām, un tās viņš pavadīja mājās. Sākumā man likās, ka viņam kļuvis labāk. Nekādas uzlabošanās nebija, bet man tā likās. Sebastians vairs negāja izklaidēties, viņš vairs nerīkoja mājas ballītes divsimt cilvēkiem un neiegādājās nedēļas nogales ceļojumus uz Barselonu, Londonu un Ņujorku. Nē, viņš gribēja būt kopā ar mani. Gribēja būt ar mani visu laiku, arī tad, kad man bija jābūt skolā. Viņš arī vairs nerunāja par to, ko mēs darīsim, kur mēs brauksim, kā mēs ballēsimies. Tā vietā viņš gribēja, lai mēs abi pavadītu laiku kopā. Divatā. Viņa mājās, kur viņa tēvs uzkavējās vien tik ilgi, lai tik tikko paspētu nomainīt čemodānus. Man likās, ka tā ir laba zīme. Viņš tik ļoti nepiedzērās, viņš vairs tik bieži nebija apsities un arī ne tā, kā agrāk. Kad manā klātbūtnē zvanīja viņa draugi, viņš nepacēlis nospieda sarkano klausuli, ja mums bija paredzēts pavadīt laiku ar kādu citu, viņš gribēja to darīt savā mājā, un, ja kāds atnāca, viņš bieži mēdza pazust citā mājas daļā. Dažkārt pat es nevarēju viņu atrast. Viņš vienkārši bija prom.

Skaidrs, ka viņš bija nomākts, bet vienlaikus Sebastians nekad nebija šķitis tik iemīlējies manī kā tajās nedēļās, kad bija atgriezies no slimnīcas un staigāja apkārt pidžamā. Un varbūt tieši tajā laikā arī es viņu mīlēju visstiprāk. Kāpēc tā bija?

Harija Potera finālā, kad viņiem ir vissīvākā kauja ar Volde-mortu, Rons un Hermione noskūpsta viens otru. Viņi to dara tāpēc, ka domā - viņi mirs. Tūlīt pēc tam viens otru noskūpsta arī Harijs un Džinnija, tā paša iemesla dēļ. Man liekas, Sebastians mani mīlēja vairāk nekā jebkad agrāk, jo saprata, ka bija varējis nomirt. Tikai tagad, kad es zinu, kas notika, es domāju, ka viņš, iespējams, jau toreiz zināja ne vien to, ka būtu varējis nomirt, bet arī to, ka viņš nomirs, vai vismaz zināja, ka nomirt ir viegli, ja vien esi apņēmies to izdarīt.

Та pārgāja. Šī intensīvā mīlestības sajūta.

Mēs runājam par Klāšu. Sanders lūdz mani pastāstīt, ko viņš teicis, ko darījis un ko nedarījis.

“Vai Sebastianam tas bija smagi?”

“Vai Sebastians bija vīlies savā tēvā?”

“Vai jūs par to runājāt?”

Un es stāstu. Es stāstu arī par pārējiem. Par Lūkasu un mammu un Labi un visām ballītēm un Denisu un narkotikām un Samiru un visu. Es stāstu par visu.

“Vai tu vari pastāstīt par Sebastiana veselības stāvokļa izmaiņam?

Es pastāstu ari par to.

Bija jau gandrīz Lieldienu brīvdienas, kad es beidzot pati sev atzinos, ka nekas nav kļuvis labāk, viss bija tikai pasliktinājies. Visi pārējie to bija sapratuši jau agrāk, pat Amanda. Jo jau februāra beigās Sebastianam nebija jāpieprasa, lai viņu liek mierā, viņam nebija jānoraida mobilā telefona zvani vai jāizliekas slimam, lai varētu nekur neiet. Mēs bijām vieni, jo neviens negribēja pavadīt laiku ar mums.

Dzīvot ar mīļoto laimīgi līdz mūža galam, tas darbojas tikai grāmatās; “līdz mūža galam” ir gana ilgi tikai tad, ja tu esi izdomāts. Un mīlestība nav glābiņš, kas dāvā mūžīgu dzīvi.

Sanderam svarīgas šķiet divas lietas. Pirmā - viņš grib parādīt, ka Sebastianam bija konflikts ar tēvu un es par to nebiju atbildīga. Ka es nepierunāju viņu nogalināt Klāšu, ka Sebastians būtu to izdarījis tik un tā, lai ko es būtu teikusi vai darījusi. Otrā - viņš grib parādīt, ka mums ar Sebastianu nebija kopīgu nodomu atriebties, ka mēs negulšņājām Klāsa villā un nekalām slepkavību plānus. Sanders grib likt tiesai saprast, ka man pietrūka manu draugu, ka es viņus neienīdu, ka tas bija Sebastians, kurš kļuva aizvien slimāks un niknāks, un dīvaināks - Sebastians, nevis es.

Tā nu es arī par to stāstu tiesnešiem un žurnālistiem, un visiem pārējiem. Es stāstu par augošo ļaunumu. Par pirmo reizi, kad Sebastians man uzkliedza “turi muti”, lai gan es neko nebiju teikusi. “Ja neturēsi muti, es tev gāzīšu.” Un par brīdi, kad mani pārņēma pārliecība, ka viņš man iesitīs. Un ne tikai iesitīs.

“Vai tev bija bail no Sebastiana?”jautā Sanders, un galvenais tiesnesis mazliet paliecas uz priekšu, skatās uz mani, gaida manu atbildi.

Bet man nebija no viņa bail, ne tobrīd, ne tajā pirmajā reizē. Arī ne otrajā. To ir grūti pastāstīt. Es nespēju atrast īstos vārdus, kas ļautu citiem saprast, kāda tādā brīdī ir sajūta.

“Vai patiešām?”jautā Sanders. “Tev nebija bail?”

Atbildes vietā jūtu sanesamies asaras, es nespēju tās aizturēt. Es papurinu galvu, tagad es it neko nevaru pateikt. Raudas to neļauj.

“Jā,” es beidzot izdabūju. “Tā ir. Es nebaidījos par sevi. Varbūt es baidījos, bet ne par to, ka viņš varētu man kaut ko nodarīt.”

“Ko tu ar to domā?”

“Es nespēju viņu atstāt.”

“Vai tu domāji, ka viņš atkal mēģinās izdarīt pašnāvību, ja tu viņu atstātu?”

Es pamāju. Rīkli aizžņaudz panika.

“Mhm.”

“Kāpēc tu tā domāji?”

“Jo viņš tā teica. Un tā bija patiesība. Es zināju, ka tā ir patiesība.”

“Un to tu negribēji.”

“Protams, negribēju.”

“Vai tu ar kādu par to runāji, Maja? Pastāstīji, cik tas ir nopietni?”

Es atkal pamāju.

“Jā,” atbildu. “Es runāju.”

Sebastians un es

34.

Mēs nezinājām, ka Klāss būs mājās. Bet viņš tur bija. Vakariņoja virtuvē kopā ar četriem vecākiem vīriem. Viens no viņiem stāvēja pie plīts. Es viņu pazinu, vienā no trim miljoniem ēdiena gatavošanas TV šovu viņš savus pusgaros matus mēdza nēsāt smieklīgā mezglā (droši vien gribēja izskatīties pēc futbola profiņa). Tagad mati bija taukaini un atlaisti vaļā, viņš stāvēja Sebastiana virtuvē, turēdams vienā rokā aiz skausta sagrābtu zivi un otrā nazi. TV šova pavārs bija pilns kā mārks.

Klāss uzstājās ar vienu no saviem parādes numuriem, stāstu par to, kā viņš bijis medībās Dienvidāfrikā un kā viens no medību vadītājiem licis viņam atnest vairāk munīcijas. Visi to noteikti bija dzirdējuši vismaz divdesmit reizes, taču skaļi smējās tieši īstajā vietā.

“Apsēdieties,” Klāss iestarpināja teikuma vidū, tad turpināja stāstu. Mēs apsēdāmies. Kāpēc? Tāpēc, ka Sebastians vienmēr darīja, ko Klāss lika, un es darīju tāpat, kā darīja Sebastians. “Padosi pāris šķīvju?”

Viņš pagriezās pret vīrieti, kas sēdēja viņam vistuvāk, vīru pāri piecdesmit. Arī viņu es pazinu, viņš nebija gluži finanšu ministrs, bet kaut kāds cits ministrs gan, varbūt uzņēmējdarbības, mēs bijām redzējušies iepriekš. Ar apmulsušu sejas izteiksmi viņš piecēlās un pagriezās pret skapīšu rindu. Ministram nebija ne jausmas, kur stāvēja šķīvji, turklāt viņš bija tā piedzēries, ka viņam viena acs bija jāaizklāj ar plaukstu, lai spētu kaut ko saredzēt. Kad viņš ar strupu rādītājpirkstu pabakstīja ledusskapja virzienā un pajautāja “kur jums stāv šķīvji”, es piecēlos.

“Es to nokārtošu,” teicu. Gribēju tikt no turienes prom, pasteidzināt to, ko Klāss bija mums iecerējis, lai kas tas arī būtu.

“Un kas tev kaiš šodien, Sebastian?” Klāss bija pabeidzis stāstu. “Izskatās, ka esi skaidrā, vai neesi apslimis?”

Sebastians tikko manāmi pasmaidīja un ielēja mums abiem pa glāzei vīna. Viņš iztukšoja savējo, pielēja vēlreiz, sveicienā pacēla pret tēvu, pirms iztukšoja ari to.

“Atsities tēvā, es tā skatos,” teica šova pavārs un nostājās man blakus. Paliecies uz priekšu, viņš nolika uz galda bļodu ar dillēm apkaisītiem kartupeļiem un vēl vienu ar sniega zirņiem. “Arī laba gaume viņam piemīt,” viņš piemetināja un ieknieba man delmā, pirms atgriezās pie plīts, lai paņemtu zivi.

“Te tu diemžēl kļūdies,” teica Klāss, paņēma dažus kartupeļus un padeva bļodu tālāk. “Ne velna viņš nav manī atsities. Pirms dažiem gadiem es to pārbaudīju, dīvainā kārtā viņš patiešām ir mans, taču viņš par simtu divdesmit procentiem ir Mis Jenšēpinga. Pat sit pušu oriģinālu. Uz viņa fona māte izskatās gan līdzsvarota, gan gudra.”

Māsa piedzērušies draugi iesmējās. Mazliet vilcinādamies, iespējams. Bet smieties smējās. Neviens nespēja noticēt, ka viņš to domājis nopietni. Šova pavārs atgriezās pie galda, pievilka krēslu un iespiedās starp mani un Sebastianu. Viņš apsēdās tik tuvu, ka varēju viņu saost - zivs iekšu, sviedru un spēcīgu vīriešu smaržu sajaukumu.

“Tomēr pastāsti, lūdzu,” turpināja Klāss. “Sebastian, mūsu ģimenes melnā avs. Kā tev iet?”

“Tevi tas interesē?” es nomurmināju un mēģināju pavilkt krēslu mazliet tālāk. Es nedomāju, ka to varēja saklausīt, bet Klāss pacēla skatienu no sava šķīvja. Vai viņš grasījās smieties?

“Vai mani tas interesē?”

TV pavārs aplika man apkārt roku.

“Viņš tikai joko, meitēn. Atslābsti. Nogaršo ēdienu.” Viņš paņēma manu dakšiņu, uzdūra uz tās gabaliņu zivs un tuvināja to manai mutei. “Mašīna brauc garāžā... gabaliņu par tēti, atver nu.”

Klāss iesmējās, dārdoši, mikrosckundi vēlāk atkal smējās ari visi pārējie. Es atvēru muti. Es nezinu, kāpēc to izdarīju, bet TV pavārs sagatavoja vēl vienu kumosu. Viņš brum-brum-brummm iestūma to man mutē. Kad to noriju, viņš ar salveti apslaucīja man muti. Es vairs neredzēju Sebastianu, bet dzirdēju, ka arī viņš smējās. Tos smieklus, kurus viņam allaž izdevās izspiest, kad viņa tēvs sāka savus jociņus. Man no tā kļuva slikti. Sebastians bija iestrēdzis, viņš nespēja izbēgt no šī mobinga, viņš nekad to neizdarīs. Vai viņš neredzēja, cik tas viss ir slimi? Protams, ka redzēja. Vai viņš neredzēja, cik slims bija viņa tēvs? Redzēja gan. To, cik pretīgi viņš uzvedās? Bez šaubām. Kāpēc viņš neko nedarīja? Kāpēc viņš nesaprata, ka tā pret cilvēkiem izturēties nedrīkst? Kāpēc noteikumi par pieklājīgu uzvedību attiecās uz visiem, izņemot Māsu? Klāsam Fāgermanam tika atļauts burtiski viss. Mēs, pārējie, tikai atvērām muti un norijām.

Varbūt trešais TV pavāra sagatavotais kumoss deva man spēku. Uzlikusi abas rokas uz galda malas, es atgrūdos no viņa un viņa nolādētās dakšiņas.

“Meitenīt...”pavārs mēģināja protestēt, kad biju izmukusi. “Tev jāēd, lai tu izaugtu liela un stipra.”

“Mutīti plati,” kāds ieņirdzās. Nesaklausīju, kurš tas bija. Varbūt ministrs, un es dzirdēju, ka Sebastians atkal iesmējās. Kā tēvs. Cieši aizspiedu acis, stipri un strauji, plakstiņu iekšpusē dejoja balti punktiņi.

Pagriezos pret Sebastianu.

“Es iešu mājās.”

Viņš neatbildēja. Man liekas, viņš pat nepaskatījās uz mani. Ja viņam bija jāizvēlas starp mani un tēvu, es vienmēr paliku zaudētājos.

“Tā ir laba doma,” sacīja Klāss un pasniedzās pēc kartupeļu bļodas, lai uzliktu sev vēl. “Sasodīti garšīgi,” viņš turpināja, jau pievērsies pavāram.

Es paspēru četrus soļus un nostājos tieši pretī Klāsam.

“Vai tev tiešām šķiet,”es izgrūdu. Mans kakls sāpēja. Balss gandrīz neklausīja. Jau pēc dažām sekundēm es sākšu raudāt, un līdz tam man bija jāpaspēj tikt laukā. Bet šis man bija jāpasaka. “Vai tev tiešām šķiet, ka tas ir okei? Tu nedomā kaut ko darīt?” Es noriju siekalas. Bija par vēlu, es jau raudāju. “Tev nospļauties, ka Sebastians jūtas draņķīgi, ka viņš netiek galā... tu nedomā tur kaut ko darīt?”

Klāss paskatījās uz mani. Viņš smaidīja.

“Kaut ko darīt?” Viņa balss tonis bija ledains. “Paskaidro man, Maja... Ko tu gribi, lai es darītu? Ko, tavuprāt, man vajadzētu darīt tādu, ko es jau nebūtu darījis? Esi tik laipna, paskaidro man, kas tieši tas būtu?”

Es mēģināju skatīties viņam acīs. Es mēģināju nenovērst skatienu, taču man tas neizdevās. Vai viņš pateiks, ka mums par to būtu jāparunā privāti? Ka šis temats nav piemērots sarunai pie kungu vakariņu galda? Nē. Klāss nekaunējās, kāpēc lai viņš to darītu? Viņš nekaunējās nekad, nekas nespēja viņu apdraudēt, nebija nekā tāda, ko viņš nevarētu teikt vai darīt, visai pasaulei redzot. Viņš atgāzās krēslā. Dakšiņu un nazi viņš bija nolicis. Arī pārējie bija pārtraukuši ēst. Viņi skatījās uz mani.

“Mēs klausāmies, Maja. Stāsti, kas tev uz sirds. Stāsti, kas man, tavuprāt, jādara.” Viņš pavirpināja pirkstos vīna glāzi. Dzeltenais šķidrums tajā sagriezās virpulī. Viņa otra roka nekustīgi gulēja līdzās šķīvim, pirksti mazliet paplesti. Uz kreisās rokas mazā pirkstiņa bija zīmoggredzens, viņš ar to viegli klauvēja pa galdu.

“Nekas,” es izgrūdu. Tas nebija nekas vairāk par čukstu. Kakls no sasprindzinājuma sūrstēja. “Tev nav jādara nekas.” Tad pagriezos un izgāju ārā. Sebastians man nesekoja.

Kad pārnācu mājās, mamma un tētis dzīvojamā istabā skatījās televīziju. Es pa taisno aizgāju uz savu istabu. Negribēju, lai viņi redzētu, ka esmu raudājusi. Bet durvis aiz sevis aizcirtu, cik stipri vien varēju. Acīmredzot gribēju būt droša, ka viņi dzird, ka esmu pārnākusi mājās, lai viņi saprot, ka es nenakšņoju pie Sebastiana, kaut gan sestdienās vienmēr nakšņoju tur. Pēc trīs minūtēm pie durvīm pieklauvēja tētis. Biju novilkusi džinsus un palīdusi zem segas. Es vairs neraudāju.

“Viss labi, draudziņ?”

Es pagriezos pret sienu.

“Jā.”

“Vai tu gribi parunāties?”

“Es gribu gulēt.”

Viņš pienāca pie gultas, noliecās un maigi atbīdīja matus man no vaiga.

“Ar labu nakti, mīļumiņ.”

Nākamajā rītā, kad ēdu brokastis, mamma apsēdās man pretī. “Kas atgadījies, Maja?”

Es paraustīju plecus.

“Vai jūs esat sastrīdējušies?”

Vēlreiz paraustīju plecus. Kādu brīdi bija klusums.

“Kā viņam ir?”

“Ne pārāk labi.”

“To mēs esam sapratuši. Vai tu vēlies, lai mēs kaut ko darītu?” Jā, es to vēlos.

“Nē.”

“Tu esi pārliecināta? Apsoli, ka pateiksi, ja mēs kaut ko varam darīt? Mēs saprotam, ka tas nav viegli, ka Sebastianam ir problēmas. Mēs esam runājuši ar taviem skolotājiem, arī viņi saprot. Viņi saprot, ka dažreiz tu nevari ierasties skolā. Un ar mācībām tu joprojām tiec galā labi, viņi par tevi neuztraucas.”

Es noriju siekalas.

Viņiem vajadzētu par mani uztraukties. Es par sevi nenormāli uztraucos.

“Tu dari ļoti daudz, Maja. Tu viņam esi vajadzīga un tu esi viņam līdzās. Tikai daži tavā vecumā to spēj. Vai vari apsolīt, ka pateiksi, ja tev būs nepieciešama palīdzība?”

“Neko. Tu neko tur nevari darīt.”

Mamma pasmaidīja. Mazliet par strauju, mazliet par platu. Viņu pārņēma atvieglojums, bija gandrīz smieklīgi noskatīties, cik ļoti viņa nopriecājās, ka nekas nebūs jārisina. Tajā pašā laikā viņa bija apmierināta, lepna pati par sevi. Šis rīts bija izdevies, šī bija tā mammas loma, kuru viņai visvairāk patika spēlēt. Uzklausi savu bērnu. Darīts. Pajautā, vai vari kā palīdzēt. Darīts. Izrādi, ka tev nav vienalga. Darīts.

Kaut ko darīt? Kas tas būtu? Pasaki, paskaidro man, tev man jāpastāsta, ko tieši lai es daru lietas labā. Tā nav mana atbildība. Augstais dievs! Vispār Sebastianam ir pašam savi vecāki.

Es biju apsolījusi aizvest Līnu uz vingrošanu. Viņa pati stūma savus ratiņus, tos mēs ņēmām līdzi tāpēc, lai viņa varētu tajos sēdēt, kad būs laiks doties mājās, jo tad viņa mēdza būt nogurusi.

Samirs iekāpa autobusā pie Jūšholmas vidusskolas. Mūs ieraudzījis, viņš saminstinājās. Mirkli jau grasījās paiet mums garām, bet Līna viņu pasveicināja un viņš apsēdās mums tieši priekšā, pagriezās un paskatījās uz mums.

“Kā iet?”

“Vai tu ej uz skolu arī nedēļas nogalēs?”

Viņš papurināja galvu.

“Biju aizmirsis skapītī matemātikas grāmatu.”

“Un tā patiešām būtu katastrofa,” es teicu. “Veselu svētdienu iztikt bez matemātikas grāmatas.”

Samira vaigā parādījās smaida bedrīte. Un piepeši es atkal raudāju. Es biju nogurusi no raudāšanas. No tās labāk nepalika. Taču bija vieglāk neraudāt, kad Samirs nesmaidīja. Viss bija vieglāk, kad viņš bija dusmīgs un galīgi dīvains un izturējās pret mani kā pēdējo mēslu. Es mēģināju viņam uzsmaidīt, noslaucīt asaras, viņam nemanot, taču velti. Skatījos laukā pa logu, iespiedos tik dziļi atzveltnē, cik vien varēju. Es negribēju, lai Līna kaut ko redzētu.

“Klau...’’viņš iesāka.

Ej ellē. Es tevi ienīstu. Neskaties uz mani tā, ja reiz tu negribi būt ar mani.

Ar plaukstas virspusi noslaucīju asaras.

Tu esi gļēvs, Samir. Ja tu nebūtu nobijies, mēs būtu varējuši būt kopā.

“Kā tevi sauc?” iejautājās Līna. Viņa bija uzraususies uz sēdekļa, notupusies uz ceļiem, lai nebūtu par zemu, es nervozi iesmējos un noglāstīju viņas matus.

Es vairs negribu raudāt.

Samirs arī iesmējās, viņš pieliecās pie Līnas, viņa seja bija tikai pāris centimetru attālumā no viņas sejas.

“Samirs,” viņš nočukstēja, un Līna sajūsmināta ieķiķinājās.

Līna varēja būt mūsu alibi. Mēs varējām ļaut viņai pļāpāt par lietām, kas viņai bija svarīgākas par visu, ja viņa runāja, mēs varējām neteikt to, kas mums bija jāpasaka.

Man nav spēka dusmoties, Samir. Ne jau vēl ari uz tevi.

Līna uzdeva savus parastos divdesmit jautājumus par neko. Samirs atbildēja. Šad un tad viņš paskatījās uz mani, un man bija gana laika apspiest raudas. Bet tad Līna apklusa, ieslīga sēdeklī un atvēra grāmatu, kuru bija paņēmusi līdzi, lai pašķirstītu autobusā. Viņa izlikās, ka lasa, un Samira pierē parādījās neliela rieva.

Es papurināju galvu. Paraustīju plecus. Nolaidu skatienu. Liku lietā visus tos žestus, ar kuriem cilvēks mēdz likt sarunbiedram saprast, ka nu ir sūdi, nu patiešām ir baigie sūdi, bet pateikt to nevar, jo tādas lietas neviens nesaka.

Es nespēju par to runāt. Piespied mani.

Viņš pamāja.

“Tev nav par viņu jāuzņemas atbildība,” viņš iesāka.

“Ir gan,” es teicu. “Man tas tomēr jādara.”

“Viņam nav visi mājās, Maja,” Samirs čukstēja. “Un tas, ko viņš dara, nekļūst likumīgāks tikai tāpēc, ka viņš to dara mājās un nevis skolā vai Stūreplānā. Tev nav par viņu jārūpējas. Tā nav tava atbildība.”

Ne jau narkotikas, Samir, tas nav pats ļaunākais. Vairs ne. Viņš ir kļuvis par citu cilvēku. Viņā kaut kas aug. Naktīs viņam sāp. Tas sēž viņa galvā, un viņš kliedz, skaļi, tas ir indīgs, tas, kas ir viņā, dažkārt viņš nespēj panest pat gaismu, pat ne mazāko gaismas staru. Es nezinu, ko lai es daru. Palīdzi man.

Es noriju siekalas, mazliet pabužināju Līnas matus, pieliecos un pasmaržoju viņas galvvidu. Viņa bija lietojusi mammas šampūnu.

Samirs pamāja. Un man likās, ka viņš saprata. Ka viņš saprata, cik viss ir briesmīgi, un ka tieši tāpēc viņš nejautāja, vai nevar kaut ko darīt. Ka tieši zinot, cik viss ir slikti, viņš nejautāja, vai var man kaut kā palīdzēt.

Taču es neko neteicu. Itin neko.

Mēs ar Līnu izkāpām divas pieturas pirms Mērbi. Atlikušo gabalu līdz vingrošanai nogājām kājām un, kamēr es palīdzēju viņai pārģērbties, man pienāca īsziņa.

“Viss nokārtosies,” rakstīja Samirs.

Man būtu vajadzējis atbildēt, bet es neatbildēju. Tā vietā es izdzēsu viņa īsziņu. Viņš nesaprata. Nekas nenokārtosies.

Es negribēju ielaisties ar Samiru nekādās darīšanās, jo Samirs negribēja, lai viņam būtu kas kopīgs ar mani. Viņš neuzdrīkstējās, jo bija sasodīts gļēvulis.

Man būtu vajadzējis atbildēt: Nē, viss nenokārtosies. Vai vismaz: Tu esi viens sasodīts idiots, Samir Said. Bet es to neizdarīju.

Varbūt tāpēc viss pārvērtās par tādu elli. Ir skaidrs, ka Samirs būtu mēģinājis palīdzēt. Un varbūt viņš gribēja man palīdzēt, jo viņam bija netīra sirdsapziņa. Samirs bija no tiem, kuri ticēja, ka spēj palīdzēt. To man būtu vajadzējis saprast.

Tiesvedība lietā В 147 66 Prokurore u. c. pret Mariju Nūrbeiju

Tiesas procesa 2. nedēļa, no trešdienas līdz piektdienai

35.

Kad es biju beigusi runāt, atkal pienāca Lēnas Pēšsones kārta. Та kā vēl mazliet jāpagaida līdz brīdim, kad Samiram labpatiks ierasties tiesā, galvenā prokurore Lēna Pēšsone sāka, izsaukdama to cilvēku, kurš pirmais piezvanīja policijai. Šīs sarunas ieraksts tika atskaņots tiesā.

Tiesnešu apaļo, aizgrābto acu priekšā mēs klausījāmies šajā panikas pārņemtajā balsī. Tā kliedza par šaušanu, kāda mierīga balss atbildēja un uzdeva jautājumus: No kurienes tu zvani? Vai esi informējis skolas vadību? Vai jūs esat sākuši skolas evakuāciju? Fonā mēs dzirdējām evakuācijas trokšņus: skolēni skrēja, raudāja. Mēs dzirdējām arī to, ka mierīgā balss kļūst aizvien saspringtāka. Mēs esam ceļā. Mašīnas ir ceļā. Vai tu tās dzirdi? Vai tu dzirdi mašīnas? Vai tu vari tiki ārā no ēkas?

Varēja redzēt, ka šis sarunas ieraksts liek tiesnešiem justies tā, it kā viņi būtu tur. Skaņa, īstā skaņa, panika, īstā panika. Kliedzieni. Taču man tas lika justies tieši pretēji, it kā tas, par ko mēs runājām, ko klausījāmies, būtu kaut kas cits, ne tie notikumi, kuros biju piedalījusies es. Neatceros, ka klasē būtu dzirdējusi kādu no tām skaņām. Šajā zvanā runa varētu būt par jebko, par jebkuru. Tas varēja būt izdomāts.

Sauc-mani-par-Lēnu uzdeva astoņus jautājumus (es saskaitīju) šai sievietei, sardzei, kuru es nekad nebiju redzējusi, kura bija piezvanījusi policijai. Līdz ceturtajam jautājumam viņa izturēja neraudājusi. Bet viņa nepateica neko jaunu, neko tādu, ko es jau nebūtu dzirdējusi. Sanders nekādus jautājumus neuzdeva.

Pēc tam Sauc-mani-par-Lēnu izsauca trīs policistus, kuri pirmie bija ieradušies notikuma vietā. Viņi pēc kārtas izstāstīja, ko bija redzējuši, kā jutušies, kad pieņēmuši lēmumu ieiet klasē, ko bija tur

ieraudzījuši, ko bija un ko nebija darījuši. Divi no viņiem raudāja, pareizāk sakot, viens no viņiem raudāja un otrs bija spiests vairākkārt noklepoties un norīt dažas asaras, lai nesāktu raudāt. Tas, kurš bija atņēmis man ieroci un runājis ar mani, es viņu neatpazinu, bet viņš paskatījās uz mani un tajā brīdī izskatījās noguris. Vairāk noguris nekā noskumis un nikns. Viņš neraudāja. Toties raudāja tiesnese pa kreisi no priekšsēdētāja. Viņa pat izšņauca degunu.

Sanders viņiem parādīja klases telpas skici un pajautāja, vai viņi var apstiprināt, ka Samirs un Amanda bija atrasti atzīmētajās vietās. Viņi to varēja apstiprināt.

Prokurore izjautāja arī divas skolnieces, kuras bija atradušās gaitenī, kad sākās šaušana, es viņas nepazinu, taču, kad viena no viņām paskatījās uz mani, viņa sāka drebēt, patiešām drebēt, it kā es būtu zombijs vai kaut kāds Čārlzs Mensons un tik šausminoša, ka cilvēkiem uznāk epilepsijas lēkme no manas klātbūtnes vien. Taču, kad viņa sāka muldēt, ko dzirdējusi par mani un Sebastianu, ka visi zināja, ar ko mēs nodarbojamies, priekšsēdētājs viņu pārtrauca.

“Turēsimies pie tēmas, es tā domāju,” viņš teica, un meitene, kura tikai izlikās, ka mani pazīst, un kurai patiesībā nebija ne mazākās sajēgas par to, kādi mēs ar Sebastianu bijām, mazliet piesarka.

Sanders katrai no viņām uzdeva trīs jautājumus. Vai tu pazini Sebastianu personīgi? Vai tu pazīsti Māju personīgi? Vai klases durvis bija aizvērtas? Viņas atbildēja. Nē. Nē. Jā.

Labe tika izjautāts videočatā. Viņš atteicās no nopratināšanas telpā, kurā atrodos arī es, un priekšsēdētājs bija piekritis čata variantam. Labe teica, ka “visi bija noraizējušies” par Sebastianu, ka “visi zināja, ka viņam ir problēmas” un ka mēs ar Sebastianu “vairs netusējām kā agrāk”. Viņš nepieminēja to, kā viņi bija izvairījušies no mums, ja vien negribēja ballēties, un neraudāja, līdz sāka runāt par to pēdējo ballīti un pastāstīja, ka bija atbraucis no savas skolas, “jo tas likās svarīgi”, un ka pēc ballītes pārnakšņojis pie Amandas.

Kad viņam bija jāpaskaidro, ka nākamajā rītā palicis guļam, kad viņa aizbraukusi uz skolu, Labe raudāja vēl gaužāk. Bija pat grūti sadzirdēt, ko viņš saka. Es priecājos, ka viņš nebija tiesas zālē. Man viņš nebija jāredz, man viņš nekad nebūs jāsatiek. Sanders viņam neuzdeva nevienu jautājumu. “Paldies,” teica priekšsēdētājs, kad Labe bija beidzis runāt. “Paldies,” savā mikrofonā nomurmināja ari prokurore Lēna, bet tad Labe jau bija atslēdzies.

Tad Sauc-mani-par-Lēnu izjautāja tehniskos ekspertus. Viņiem bija jāpavēsta, kuram ierocim mani pirkstu nospiedumi ir uz mēlītes un kuram tikai uz stobra. Viņiem bija jāpastāsta, no kura ieroča saskaņā ar izmeklēšanu bija nogalināta vispirms Amanda un tad Sebastians, un uz kāda pamata tiek uzskatīts par pierādītu, ka minētos šāvienus esmu raidījusi es. Sandera jautājumi ekspertiem bija par šaušanas leņķiem un kļūdas robežām un to, kur es atrados, kad šāvu, viņš rādīja ziņojumus no paša pasūtītās izmeklēšanas un ļāva ekspertiem izteikt savas domas par to ticamību, un es neesmu pārliecināta, vai būtu sapratusi, kāpēc Sanders uzdod visus šos jautājumus, ja jau iepriekš nezinātu viņa nolūku nodemonstrēt, ka nav nekas dīvains, ja kāds (es), kurš nav radis rīkoties ar ieročiem, var tik ļoti aizšaut garām (un trāpīt Amandai, nevis Sebastianam).

Kad Sanders bija beidzis runāt par to, kur, pēc tehnisko ekspertu domām, es stāvēju, kad raidīju šāvienus, viņš pievērsās somai manā skapītī. Prokurore bija jautājusi: “Vai var izslēgt iespēju, ka Maja ir palīdzējusi to sapakot?” Eksperti atbildēja noliedzoši. Tagad bija Sandera kārta. Viņš jautāja:

“Cik ticama ir iespēja, ka Maja būtu varējusi sapakot somu, neatstājot pirkstu nospiedumus ne uz somas, ne tās iekšpusē?”

“Ne īpaši ticama.”

Pēc tam pienāca kārta “bumbas” apspriešanai. Iepriekšējā izmeklēšana to dēvēja par “sprāgstvielu”. Prokurores noziedzīgā nodarījuma aprakstā “sprāgstvielas” tika minētas kā apstāklis, kas liecina, ka Sebastians un es bijām plānojuši “vēl apjomīgāku iznicināšanu”, ka “nevar izslēgt, ka nolūks ir bijis plašāks atentāts pret skolu”. Izmeklētājiem bija izdevies izsekot “bumbai” līdz pāris celtniekiem, kas bija veikuši dažus darbus pie Māsa Fāgermana mājas. Patiesībā tā bija tikai tāda pa pusei bumba, varētu teikt, jo tai trūka detonatora. Domājams, bija teikts iepriekšējās izmeklēšanas slēdzienā, Sebastians bija to visu nospēris no materiāliem, kas bija atgādāti, lai uzspridzinātu akmens bloku, kas traucēja Fāgcrmanu pcldmājas celtniecībai. Vai varbūt šie materiāli aizmirsti bija kaut kur gulējuši, Sebastians tos atradis un noglabājis nenoskārstai vajadzībai. Katrā ziņā celtnieki nebija ziņojuši par zādzību, varbūt nebija gribējuši atzīt, ka kārtīgi nepieskata savas lietas.

Pēc prokurores domām, “bumba” liecināja, ka mēs ar Sebastianu uzbrukumu esam plānojuši jau ilgāku laiku, bet Sanders bija citās domās. Fakts, ka laikā, kad Klāsa īpašumā tika būvēta peldmāja, mēs ar Sebastianu pat nebijām kopā, bija tikai viens no viņa iebildumiem. Sanders gribēja, lai tehniskie eksperti atzītu, ka priekšmeti, kas atradās manā skapītī, nekādas briesmas neradīja. Tos nevarēja uzspridzināt, vismaz ne tādā izskatā, kādā tie atradās skolā. Tāpēc, pēc Sandera domām, nebija nekādas jēgas apspriest “bumbu” un ar to saistīto nolūku, jo to pat nebija iespējams definēt kā bumbu.

Prokurore uzskatīja, ka Sebastians nebija aptvēris, ka tā ir nederīga. Viņa uzskatīja, ka “motīva izpratnei” nebija “būtiski” tas, vai bumba bija lietojama. Viņa un Sanders brīdi par to strīdējās, līdz priekšsēdētājs viņus pārtrauca, teikdams, ka mēs varot “šeit pielikt punktu diskusijai, kurā tiek apspriestas Sebastiana iespējamās zināšanas par objekta funkcionalitāti”. Viņam nešķita interesanti noskaidrot, vai Sebastians bija gana stulbs, lai domātu, ka “bumbu” varēja lietot.

Sanders tehniskajiem ekspertiem uzdeva kaudzi jautājumu. Eksperti sniedza milzīgi garas atbildes. Es pusi no tā nesapratu. Taču, kad priekšsēdētājs pavaicāja, ko Sanders ar saviem jautājumiem grib panākt, “paturot prātā, ka apsūdzība ietver tikai paveiktos noziegumus”, Sanders saskaitās.

“Ņemot vērā, ka visa kriminālizmeklēšana balstīta uz kļūdaino pieņēmumu, ka mana kliente esot plānojusi nolīdzināt savu skolu līdz ar zemi, es uzskatu, ka ir ārkārtīgi svarīgi parādīt, ka mana kliente, no vienas puses, nav saistīta nedz ar somu, nedz tās saturu, un, no otras puses, ka somas saturs nav radījis apdraudējumu apkārtējiem.”

Pēc tam tiesnesis ļāva viņam turpināt iztaujāšanu. Tomēr man šķiet, ka no Sandera puses tas nebija īsti prātīgi, jo tiesnesis visu laiku izskatījās dusmīgs. Viņš ik pa brīdim dziļi un dzirdami nopūtās, vienreiz pat ieskatījās pulkstenī, nekad agrāk viņš tā nebija darījis.

Kad viņi bija beiguši runāt par bumbu, Sanders pievērsās “tādu pierādījumu, kas varētu somu, ieroču seifu un pārējos nozieguma vietā atrastos ieročus saistīt ar manu klienti, trūkumam”.

“Cik ticama ir iespēja, ka Maja varētu būt sakrāmējusi somu? Atvērusi ieroču seifu, ņēmusi pārējos ieročus?”

“To nevar izslēgt.”

Sandera pierē parādījās rieva.

“Vai jūs esat atraduši viņas pirkstu nospiedumus kaut kur citur kā uz ieroču somas roktura? Uz rāvējslēdzēja? Iekšpusē? Vai jūs esat atraduši viņas pirkstu nospiedumus uz ieroču seifa? Uz citiem ieročiem?”

“Nē.” “Nē.” “Nē, nē, nē.”

Pēc šī Sanders citus jautājumus vairs neuzdeva. Taču rieva nebija izzudusi. Un priekšsēdētājs joprojām izskatījās sapīcis.

Neliekas, ka tieši šajā procesa daļā mums veiktos īpaši labi.

Tiesu mediķiem bija jāstāsta par līķu sekcijas protokolu. Cik veci bija upuri (Denisa vecums bija noteikts starp piecpadsmit un divdesmit gadiem), tieši kad viņi bija nomiruši (Denisa, Amandas un Kristera nāves fakts tika konstatēts jau klasē, Sebastians nomira ātrās palīdzības mašīnā pa ceļam uz slimnīcu) un kā viņi bija nomiruši (nepietika ar to, ka viņi tika nošauti, mediķiem bija jāpasaka, tieši kādus ievainojumus lodes bija izraisījušas un kā var noteikt, kuri ievainojumi bijuši nāvējoši un kuri ne).

Kamēr par lieciniekiem pieaicinātie eksperti runāja, es viņus rūpīgi pētīju, intensīvi lūkojos viņu sejās. Gribēju redzēt, vai veids, kā viņi runāja, pakasīja degunu, kodīja apakšlūpu, atbīdīja matu šķipsnu no pieres, spēja sniegt man pavedienu, kas aizvestu līdz atbildei uz kādu neatminamu mīklu.

Tas nedarbojās. Man gribējās tikai vemt.

Es biju lūgusi Sandcram, lai ļauj man nebūt klāt, kad liecinās Amandas mamma. Taču viņš manu lūgumu bija noraidījis. Amandas mamma bija iesniegusi lūgumu, lai es sēdētu telpā blakus tiesas zālei un skatītos viņas pratināšanu videoekrānā, taču priekšsēdētājs šo lūgumu bija noraidījis. Arī Sanders bija protestējis, lai gan es viņam biju teikusi, ka tā justos labāk.

Amandas mammai bija jāsēž netālu no manis, pa diagonāli teju blakus. Es viņu redzēju no sāniem. Viņa bija zaudējusi jebkādu krāsu un pusi matu, vairs nebija tieva, bet izkāmējusi, es viņu gandrīz nepazinu. Prokurore ļāva viņai ilgi runāt par Amandu. Kas viņa bija, ko viņai patika darīt, ko viņa būtu darījusi pēc izlaiduma. Tiesnesis neteica, lai viņa nenovirzās no temata.

Amandas mammai nebija jārunā par brīdi, kad Amanda nomira, jo tur viņa nebija bijusi klāt, taču viņa ieminējās, ka viņai licies savādi tas, ka pavasarī mēs ar Amandu tikāmies arvien retāk, viņa esot par to runājusi ar Amandu, Amanda esot teikusi mammai, ka mēs ar Sebastianu gribot, lai mūs liek mierā, Amandas mamma esot uztraukusies, viņa esot uztraukusies par mani un Sebastianu, bet ne par Amandu.

Kad pienāca Sandera kārta uzdot jautājumus, es domāju, ka tas ir beidzies. Viens, ko biju skaidri sapratusi par viņa taktiku, bija tas: viņš nekad neuzdeva jautājumus, ja nebija drošs par atbildi. Es uzskatīju par pašsaprotamu, ka viņš vēlēsies, lai Amandas mamma beigtu runāt pēc iespējas drīzāk.

Taču, kad izdzirdēju, ko viņš pateica, es gribēju sagrābt viņu aiz rokas. Likt viņam atsaukt jautājumu. Vai tu neredzi, kā viņa uz mani skatās, man gribējās iesaukties. Vai tu neredzi, kā viņa mani ienīst? Viņa vēlas, lai mirusi būtu es, nevis viņas Amanda. Es nekad neesmu redzējusi nevienu, kas mani ienīstu tik stipri. Vai tu to neredzi?

“Vai jūs domājat, ka Maja ar nolūku nodarītu Amandai ļaunu?” Sanders jautāja. Viņa balsij trūka jebkādas izteiksmes.

Iekams atbildēja, Amandas mamma brīdi paraudāja. Tad viņa pagrieza galvu un paskatījās tieši uz mani.

“Nē,” viņa teica. “Maja to nedarītu. Maja Amandu mīlēja.”

Tiesas procesa 2. nedēļa, nedēļas nogale

36.

Es atsakos jelko darīt. Visu nedēļas nogali neizeju no savas kameras. Viņiem nav nekādu izredžu izdabūt mani “pastaigā” vai pārliecināt, ka man jāuzvelk treniņtērps un bezjēgā jāminas uz tā pussalūzušā velotrenažiera, vai piedabūt mani piekrist “parunāt ar kādu”. Man nāk vēmiens, jau tikai iedomājoties, kā viens sasvīdis stažieris, kurš mācās psihologu pēdējā kursā un piestrādā nedēļas nogalēs, sēdēs un blenzīs savās piezīmēs un neuzdos nevienu pašu jautājumu, jo kontrolsarakstā nav neviena jautājuma, tikai lietas, kam “jāpievērš uzmanība”.

Vai viņa slikti guļ? Vai viņa izrāda nervozitātes pazīmes? Trauksme? Pēkšņas garastāvokļa svārstības? Vai no mutes nāk putas?

Es palieku gultā. Es izrādu garastāvokļa svārstību pazīmes. Bez trako krekla viņi mani no šejienes ārā nedabūs - pirms nebūs pienācis laiks braukt uz tiesu. Es atsakos.

Amanda tika apglabāta sestdienā, pulksten trijos pēcpusdienā, piecas nedēļas pēc tam, kad biju viņu nogalinājusi. Dievkalpojums notika Jūšholmas kapelā.

Vasarā starp astoto un devīto klasi mums ar Amandu Jūšholmas kapelā bija iesvētības, mums bija vienādi balti apmetņi un mēs bijām tos uzvilkušas pār mūsu tikpat baltajām kleitām, viņas no Chloe, manējā no Stella McCartney. Viņas kleita bija jauna, manējo mamma bija atradusi komisijas veikalā Karla laukumā. Taču tās izskatījās gandrīz vienādas. Zvanveida svārku daļa, pietiekami dziļš izgriezums, mirdzoša kokvilna, mums abām ap kaklu bija baltā zelta krustiņš smalkā, garā ķēdītē. Jau iesvētību rītā mēs bijām saņēmušas dāvanas no vecākiem, katra savu pulksteni, viens zīmols, dažādi modeļi, mēs par to bijām pasmējušās - par to, ka mūsu vecāki ir tik

līdzīgi, ka viņi rīkojās vienlīdz smieklīgi, vienlaikus, un viņiem tas pat nebija iepriekš jāsarunā. Bet visvairāk mēs smējāmies par to, ka bijām tik līdzīgas, Amanda un es, mēs būtu varējušas būt māsas. Tētis to pat pateica skaļi, kad mēs aizbraucām pakaļ Amandai, lai viņš varētu aizvest mūs uz baznīcu stundu pirms sākuma.

Jūs varētu būt māsas.

Protams, nebija nekādas iesvētību noklaušināšanas. Mēs nebijām uztraukušās. Nometnē bija klīdušas runas, ka mums būs jāmācās, ka baznīcā mums varētu uzdot jautājumus un izgāzt, ja neatbildēsim pareizi. Taču visi, kas piedalījās nometnē, pēc tam tika iesvētīti, mēs bijām sagatavojuši nelielus skečus no Bībeles, katru skeču mēs sākām, pasakot, ko tēlosim, un smakām aizturētos smieklos, kad pārējie iepazīstināja ar savu lomu. “Sveiki, mani sauc Jākobs, es spēlēšu vienkāršo tautu.” “Sveiki, mani sauc Alise, es spēlēšu Jēzu.”

Daži bija izvēlējušies Bībeles fragmentu, kuru nolasīja baznīcā. Amandai bija “spontāni” jāpastāsta par “kaut ko svarīgu, ko viņa ir iemācījusies”, un viņa nolasīja, ko bija uzrakstījusi par to, “kāpēc nevajag melot”. Mācītājs to pirms tam bija izlasījis un mazliet palabojis, neatzīdams, ka patiesībā vēlas kontrolēt itin visu, ko viņa teiks.

Arī izmeklēšanas cietumā ir mācītājs, ar pinņu atstātām rētām un kurpēs ar piecus centimetrus biezām gumijas zolēm. Arī ar viņu tikties es netaisos. Visu šo nedēļas nogali esmu paredzējusi gulēt gultā, sagaidīt brokastis, pēc tam pusdienas un visbeidzot vakariņas. Gulēt. Un darīt to pašu vēl vienu diennakti. Nākamā nedēļa ir pēdējā.

“Pēc tam tas būs beidzies,” saka Suse, kad atnāk “novēlēt man patīkamu nedēļas nogali”.

Kā tad.

Asinis nav iespējams nomazgāt. Es kopā ar mammu teātri noskatījos to nāvīgi garlaicīgo Makbetu. Asinis paliek, lai kā tu berztu.

Un, ja berž pietiekami stipri, izberžas caurums ādā un sāk plūst jaunas asinis. Tas nekad nebūs beidzies. Amandas mamma nekad nepiedos. Es nekad nepiedošu.

Un jūs? Ko domājat jūs? Es zinu, ko jūs esat darījuši, ko jūs joprojām darāt, jūs veltāt savu laiku, pūloties iedabūt mani savos priekšstatos par to, kas es esmu. Jūs negribat atzīt, ka mani nevar iebāzt nevienā veidnē - nedz pozitīvā, nedz negatīvā. Es neesmu sprigana skolēnu padomes vadītāja, neesmu drosmīgs izvarošanas upuris, neesmu tipiska masu slepkava, nedz arī gana gudra, gana glīta fašio-niste. Es neķeru dzeltenu taksometru, uzvilkusi augstpapēžu kurpes. Man nav tetovējumu, man nav fotogrāfiskas atmiņas. Nevienam es neesmu meitene, nevienam neesmu labākā draudzene, nevienam neesmu meita. Es esmu tikai Maja.

Jūs man nekad nepiedosiet.

Jūs droši vien esat no tiem, kuri iet garām ubagiem uz ielas un nodomā “viņa vietā būtu varējis būt es”, un jums acis kļūst miklas, jo jūs esat tik empātiski un labi cilvēki. Un tad jūs domājat, ka jebkurš-var-saslimt un ir-vajadzīgs-tik-maz-lai-nokļūtu-ekonomiskā-krīzč un varbūt tikt atlaistam no darba vai izliktam no mājām un āāā... viņa vietā būtu varējis būt es, jūs domājat. Ar notraipītām biksēm un noliektu galvu, gaidot kādu monētu, pērkot kafiju Mak-donaldā. Jūs gribat izrādīt līdzjūtību. Jo būt līdzjūtīgam, ir labi. Jūs gribat būt labi. Bet patiesībā jūs tikai izliekaties. Simts procenti, jūs nedomājat, ka paši varētu nokļūt šādā situācijā. Turklāt tā ir egoisma augstākā pakāpe - uzskatīt, ka kaut kam jāskar jūs personīgi, lai varētu just empātiju. Empātija ir kas gluži pretējs. Runa ir par spēju sajust, ka šis preteklis, kurš smird pēc izkārnījumiem un kuram nav itin nekā kopīga ar manu dzīvi, ka viņam nav jādzīvo šādi, jo, lai arī ko viņš būtu izdarījis, viņš nav pelnījis dzīvot uz matrača, kas piesūcies ar urīnu. Ja jūs patiešām būtu empātiski, jūs saprastu, ka tas pats attiecas arī uz mani.

Samirs apgalvo, ka es esot gribējusi, lai Amanda mirst. Es esot viņu nošāvusi ar nodomu. Viņš kopš pašas pirmās nopratināšanas ir teicis, ka esot skaidri redzējis, kā es esot nomērķējusi un izšāvusi, un, pēc viņa domām, es esot ļāvusi Sebastianam sevi pierunāt, un manā pasaulē neviens neesot bijis svarīgāks par Sebastianu, es esot darījusi visu, ko viņš teicis, es esot upurējusi savu dzīvi viņa labā, es esot nogalinājusi Amandu un Sebastianu tāpēc, ka viņš man tā esot licis.

“Kas ir tie jūs’?” es jautāju Samiram, pirms tas viss notika. “Tu nesaproti,” viņš atbildēja.

Es domāju, ka jūs esat Samira pusē tāpēc, ka viņš jums patīk labāk par mani. Un jūs domājat, ka tas jūs padara par labākiem cilvēkiem. Samira liktenis atstāj uz jums iespaidu, ar viņu jūs spējat identificēties. Es esmu tikai bagāta kuce.

Vienpadsmitos no rīta es iedzeru miega zāļu tableti, esmu aizmigusi, kad atnes pusdienas. Bet viņi ļauj man gulēt. Līdz šim mani ir likuši mierā. Protams, ik pa laikam mani aprauga, bet ne tik bieži, lai kļūtu nepārprotami skaidrs, ka es atrodos paaugstinātas uzraudzības režīmā.

Viņi zina, ka es “satraucos”, klausoties Amandas mammā. Viņi zina, ka mani “nepieciešams” atstāt mierā, vienlaikus “paturot acis”, jo es varu kļūt bīstama. Bīstama pati sev, jo “spiediens” uz mani “ir liels”.

Taču uz pusdienu paplātes atradās pilns plastmasas galda piederumu komplekts. Gan nazis, gan dakšiņa, kurus iestumt rīklē, ja vien man pietiktu drosmes.

Kāds no sargiem ienesa vakara laikrakstus, nolika tos uz rakstāmgalda un aizgāja.

Viņš neko īpašu par laikrakstiem neteica, tas laikam nozīmē, ka par mani tur nekā nav, citādi viņi mēdz iepriekš par to pabrīdināt.

“Vai gribēsi lasīt?” viņi jautā, norāda uz rakstu (allaž pirmajā lapā), un lielākoties es gribu. Ja es negribu, viņi laikrakstu aiznes. Taču šodien viņi neko nesaka. Tomēr es laikrakstiem pat nepieskaros. Jo, lai ari sargs neko neteica, pastāv risks, ka tur rakstīts kaut kas par Amandas mammu vai Sebastiana mammu, vai arī kādu citu sasodītu mammu. Un, ja šobrīd ir kaut kas, uz ko es nespēju paskatīties, tad tie ir tieši tamlīdzīgi sūdi.

Galvenā prokurore izjautāja tiesu mediķus, tāpēc uz ekrāniem tika demonstrēts Amandas līķa sekcijas protokols. Viņa nolasīja to skali. Viņa skaļi nolasīja, kur manas lodes bija trāpījušas Amandai un ko lodes bija nodarījušas viņas ķermenim. Zīmējumā, kurā redzama klase, viņa parādīja vietu, kur bija atradies Amandas ķermenis un kur sēdēju es, kad iebrāzās policija. Viņa pat atstiepa uz tiesas zāli ieroci. Tas bija ielikts ar līmlenti aizlīmētā plastmasas maisiņā. Lodes - piecas - atradās divos citos, mazmazītiņos plastmasas maisiņos. Viens maisiņš Amandai, viens maisiņš Sebastianam. Tie arī viņai bija līdzi. Es pie sevis esmu skaitījusi līdz pieci - viens, divi, trīs... tas ir briesmīgi ilgi, kā es varēju izšaut tik daudz šāvienu?... četri, pieci... Amandas ķermeni viņa nebija atnesusi. Tas ir kremēts un apglabāts.

Dienā, kad bija paredzētas Amandas bēres, es arī gulēju savā kamerā. Neviens mani nepratināja, arī toreiz mani visu nedēļas nogali atstāja mierā. Nedomāju, ka tas bija tāpēc, ka viņi izrādītu man īpašu smalkjūtību, nedomāju, ka viņi zināja, ka zinu par Amandas bērēm un ka man šī diena būs “smaga”. Tā noteikti bija tīra sagadīšanās. Tikai pašā sākumā mani pratināja katru dienu, pēc tam viņi nomierinājās. Viņi zināja, ka esmu viņu rokās, zināja, ka es nekur nepazudīšu, tāpēc viņiem nebija nekāda iemesla strādāt nedēļas nogalēs, ja no tā varēja izvairīties.

Man likās, ka viņi skatījās uz mani kaut kā īpaši dīvaini, tie sargi, kuri nāca un gāja. Varbūt viņi zināja, ka tā bija Amandas diena, varbūt par to rakstīja visas avīzes, varbūt tā bija pirmās lapas ziņa, varbūt tā bija visu lielāko ziņu raidījumu centrālā ziņa. Tolaik man neļāva lasīt laikrakstus, un man neviens neko neteica, tikai blenza.

Bet es zināju, kas tā bija par dienu. Sanders bija to pateicis, un es nebiju aizmirsusi.

Visu Amandas bēru dienu es nosēdēju kamerā, uz grīdas. Pēc pusdienām es četras reizes izsaucu sargu, lai uzzinātu, cik ir pulkstenis; kad viņi pateica, ka ir pustrīs, es sāku pie sevis skaitīt. Trīsdesmit reižu un-viens-un-divi. Un, kad es biju gandrīz droša, ka pulkstenis bija trīs, es uzliku dziesmu, kuru iepriekš biju sagatavojusi. Mamma bija atsūtījusi man manu veco aipadu. Pagāja gandrīz divas nedēļas, iekams es to dabūju, jo policijai bija jāpārbauda, vai to nevar pieslēgt internētam, un jānoklausās visas dziesmas, kas tajā bija, lai pārliecinātos, ka, jā, es īsti nezinu, par ko viņiem bija jāpārliecinās, bet es pieņemu, ka viņi pārbaudīja, vai starp mammas nāvīgi garlaicīgo piesmakusi-dziedātāja-ar-spraugu-starp-priekšzobiem-mūziku un tēta pusmūža-es-klausos-šo-jo-vēlētos-kaut-man-būtu-elektriskā-ģitāra-un-viegla-narkotiku-atkarība-mūziku nav nobēdzināts kāds slepens ziņojums. Vai varbūt pārliecinājās, ka tur nav nekā tāda, kas varētu likt man beidzot nokārtot šo lietu un izdarīt pašnāvību. Kad viņi bija visu pārbaudījuši, es pleijeri saņēmu un klausījos laikā, kad kapelā, kurā mūs iesvētīja, tērptas kā māsas, notika Amandas bēres.

Bez tās mūzikas, ko es tur biju ielādējusi pati, mamma bija nopirkusi un pat spējusi lejupielādēt manas trīs visklausītākās Spotify listes. No tām policija bija izņēmusi trīs nekaitīgas dziesmas, toties atstājusi divas, kas liecināja - ja gadījumā kāds bija noklausījies visas dziesmas ar mērķi pārliecināties, ka man nebūs iespējas klausīties ko tādu, kas varētu veicināt manu vēlmi izdarīt pašnāvību, tad viņš vai viņa bija galīgi stulbs. Taču es nesūdzējos. Kaut cik izturamas bija tikai tās dziesmas, kuras spēja patiešām sāpināt.

Kad man likās, ka pulkstenis ir trīs, es nogūlos uz kameras grīdas, tur bija šauri, man bija jāguļ ieslīpi, pēdas pabāžot zem gultas. Un tad es iztēlojos, kā izskatās kapelā. Cik tā pilna ar cilvēkiem. Kā visa skola, visi, visi, visi ir tur. Viņi tērpušies gaišās drēbēs, gluži tāpat kā mēs ar Amandu iesvētībās, viņi atnesuši ziedus. Pie ieejas visus sveicina Amandas māsa, brālis un vecāki. Viņi raudājuši, līdz viņiem aptrūcies asaru. Tagad viņi izskatās tikai noguruši un apmulsuši. īpaši Eleonora, Amandas mazā māsa. Amandas brālis ir nikns. Baznīcā visiem nepietiek vietas, tiem, kuri nav īpaši ielūgti, nākas palikt ārpusē, un viņi ar saviem ziediem nostājas piebraucamā ceļa malās. Tiem, kuri nepazina Amandu tik labi, lai tiktu iekšā baznīcā, asaru bija gana. Viņi raudāja un apkampās, kamēr TV filmēja un kapelas durvis tika aizvērtas, un tie, kuri raudāja visvairāk un apkampās visilgāk, cerēja, ka nokļūs kadrā un ziņās varēs redzēt, cik noskumuši bijuši.

Mamma, tētis un Līna nevarēja būt Amandas bērēs. Viņi nevarēja nosūtīt ne ziedus, ne kartiņu. Tie tiktu izsviesti, sadedzināti, tiktu uzskatīti par ņirgāšanos.

Un tomēr es gluži fiziski sajutu, kā Līna paraustīja mammas roku un jautāja mammu, vai es varu iet, es gribu aiznest Amandai puķi un mamma atbildēja nē, mīļumiņ, tu nevari iet. Lai arī tā ir tikai mana fantāzija, es varu to sajust fiziski. Es dzirdēju to, ko mamma Līnai nekad neteiktu. Viņi negrib tevi tur redzēt.

Savādi, kā ķermenis atceras. Ls varu atcerēties, kāda bija sajūta, kad bērnībā apskāvu tēti un mans deguns atdūrās pret viņa cieto gurna kaulu, kā es apviju rokas ap viņa kāju. Es varu atcerēties, kāda bija sajūta, kad viņš pieliecās un pacēla mani rokās. Es varu atcerēties to sajūtu, viņa rokas ap manu vidukli. Bet es nevaru atcerēties, tieši kad viņš to darīja. Es nevaru atcerēties pirmo reizi, nevaru atcerēties pēdējo reizi, nevaru atcerēties ari nevienu konkrētu gadījumu. Es nevaru to atcerēties tik skaidri, lai šis atmiņas vairs nedarītu sāpes.

Vai Līna zina, ka Amanda ir mirusi? Vai viņa ir jautājusi mīļā, labā, vai es drīkstu pateikt Amandai atā? Mans ķermenis sāp, kad es par to domāju. Vai ķermenis spēj atcerēties lietas, kas nekad nav notikušas, vai arī tas nozīmē, ka viņa tiešām to ir jautājusi?

Amandas un manās iesvētībās es lasīju kādu Bībeles tekstu. To biju izvēlējusies pati. Mēs ar Amandu veselu vakaru bijām gulējušas uz nometnes neērtajiem matračiem un pūlējušās atrast kaut ko labu. Lūkas vai Jāņa evaņģēliji, Psalmi vai Mācītājs, bija ieteicis mācītājs. Psalmos bija tāda vieta par Dievu, kurš sita “manus naidniekus vaigā”, sašķaidīja viņu zobus, kaut kas tāds. Mēs par to smējāmies, Amanda un es. Mēs histēriski smējāmies par lielāko daļu to tekstu, daļēji valodas, daļēji mācītāja sejas izteiksmes un Amandas žestu dēļ. To visu bija neiespējami uztvert nopietni. Vēl trakāk bija tad, kad mācītājs gribēja apspriest to vietu, kur Jēzus mazgā kājas saviem mācekļiem (“viņš izrāda jums savu mīlestību, te ir runa pārjums!”). Es nespēju paskatīties uz riebuma izteiksmi Amandas sejā, lai nesabruktu smieklu spazmās.

Man kamerā ir Bībele. Otrajā vai trešajā nedēļā kāds (droši vien Suse) man jautāja, vai gribu satikt cietuma kapelānu. Es teicu jā. Vienmēr bija vieglāk pateikt jā nekā nē. Ļaut laikam paiet, tikt vestai pa gaiteņiem, iet pa durvīm, uz kurām norādīja sargs, apsēsties uz krēsliem, kurus man padeva, dzert no glāzēm, kas atradās rokas stiepiena attālumā.

Tas izmeklēšanas cietuma kapelāns man iedeva Bībeli. Es to paņēmu līdzi uz savu kameru. Un, kad gulēju uz grīdas un domāju par Amandas bērēm, es to izņēmu no plaukta un sāku šķirstīt. Mēs ar Amandu bijām atradušas fragmentu par kādu, kurš ļaunu ieņem un posta grūts. Viņš bija “stāvoklī” ar visu savu ļaunumu. Tas brieda un auga, līdz viņš visu to riebeklību piedzemdēja. Ari par to mēs bijām smējušās. Tad mēs izlasījām lērumu alcluja un slavēts, un teici to kungu, un Amanda bija nostājusies savā gultā ar Bībeli vienā rokā un otru roku pie sirds un es gandrīz apčurājos no smiekliem, un Bībele ir tīrākās muļķības, tā es domāju toreiz un zinu tagad, jo tas, kuram iekšā bija ļaunums, iekrita paša raktajā bedrē, viss viņa iznēsātais ļaunums uzbruka tikai viņam pašam, nevienam citam. Mūsu iesvētību mācītājs uzskatīja, ka Dievs ir taisnīgs un labs, un viņš lasīja pantus, kur ļaunais nomira un nokļuva ellē, un es gribu zināt, ko, nolādēts, mācītājs par taisnīgo dievu, kas mīl bērnus teica Amandas bērēs.

Ļaunuma uzbrukumi nav taisnīgi. Realitātē neviens neiekrīt paša izraktā nolādētā bedrē. Un pirmdien, pēc nepilnām divām diennaktīm, runās Samirs.

Es nekad neesmu varējusi īpaši ilgi iztēloties Amandu. Kopš brīža, kad gulēju uz grīdas un mēģināju iztēloties viņas bēres, neesmu spējusi domāt par mūsu iesvētībām. Neesmu spējusi domāt arī par viņas bērēm, pēc tās dienas vairs ne.

Aiz mana loga bija skaists laiks. Varbūt man tomēr vajadzētu palūgt atļauju iziet laukā. Es varētu visā garumā nogulties cementa šķēles vidū un smēķēt. Iepriekšējā nedēļas nogalē bija snidzis. Kad todien izgāju pastaigu laukumā, visu klāja sniegs - izsmējīgs, cerīgi balts. Nākamajā dienā tas bija pārvērties par cementa pelēku šļuru, slidenu kā puņķi, un vējš bija dzeļošs, stikla lauskas tieši sejā. Bet tieši tad ārā elpot bija vieglāk. Katrā ziņā mazliet vieglāk nekā kamerā.

Man ir saglabājusies tā dziesmu liste, kuru es izveidoju uz Amandas bērēm. Dziesmas, pie kurām mēs dejojām. Tas, kuras mēs kopā dziedājām, tik skaļi, līdz palikām bez balss.Tas, kurām zinājām vārdus. Kad tās sākās, mēs skrējām uz dejugrīdu, un dejojām - tikai viņa un cs, kā trakas. Party girls don’t get hurt, Cant feel anything, when will I learn, I push it down, push it down. Dziesmas, kuras neviens nekad neatskaņotu nevienā baznīcā.

Iesvētībās es lasīju priekšā par to reizi, kad Jēzus aizbēga uz templi, lai varētu “pabūt ar savu tēvu”, un viņa mamma ar tēti bija noraizējušies, jo nezināja, kur viņš ir.

Kad es biju beigusi lasīt, man bija kaut kas jāpasaka (mani “pašas” vārdi, ar kuriem mācītājs bija man “piepalīdzējis”) par to, ka pusaudzim dažreiz rodas nepieciešamība pabūt vienatnē. Un ka baznīca šādai vajadzībai var noderēt.

Ja man būtu jālasa tagad, es lasītu to par tukšību. Tas ir vienīgais, kas atbilst patiesībai. Viss ir tukšiba. Dzīšanās pēc vēja. Mēs nekad nedabūjam to, ko gribam. Mācītājs teica, ka man jālasa kaut kas, kas liek man domāt, ka tur ir runa par mani un manu dzīvi. Man būtu vajadzējis lasīt to. Izlaižot to vietu ar mudinājumu baudīt jaunību. Jo tās ir pēdējās muļķības.

Galu galā es tomēr nospiežu zvana pogu. Es pieprasīšu, lai mani izved pastaigu laukumā. Es paņemšu līdzi savu aipadu un klausīšos mūsu dziesmas, un smēķēšu, līdz man paliks slikti.

Pašā pēdējā vakarā pirms notikušā, kad Sebastiana tēvs aizsūtīja mājās visus - visus, izņemot mani, - kad līdz slepkavībām bija palikušas dažas īsas stundas, tad Amanda noskūpstīja savus pirkstu galus un pamāja ar roku manā virzienā, izejot pa durvīm un kāpjot lejā pa kāpnēm.

Es izlikos, ka satveru viņas skūpstu plaukstā un piespiežu to pie krūtīm. Dramatiski, muļķīgi, smieklīgi, teatrāli, gluži kā Amanda.

Tā bija priekšpēdējā reize, kad mēs ieskatījāmies viena otrai tieši acīs, mums visapkārt bija haoss, Sebastians bija jucis, Klāss, Samirs, Deniss un visi pārējie bija jukuši, un Amanda sūtīja man gaisa skūpstu, lai pateiktu būs labi, Maja, viss atrisināsies, drīz vien šis pavasaris būs vien atmiņas, un es spēlēju līdzi, lai neizrādītu, ka mēs abas zinājām - viņa kļūdījās, viņa tik ellišķīgi kļūdījās un nekas nekad vairs nebūs labi.

Amanda mēģināja mani mierināt. Es viņai sameloju. Lai būtu jauka, man šķiet. Amanda vienmēr pret mani bija jauka. Viņa bija jauka pret visiem, pat pret Sebastianu, ilgi pēc tam, kad neviens cits vairs nepūlējās tāds būt.

Vienmēr.

Pag, jūs tagad domājat. Mirklīti.

Tu stāstīji, cik loti tev nepatika Amanda. Tu nicināji Denisu, tu esi atzinusi, ka ienīdi Klāšu Fāgermanu.

Un, jūs čukstat cits citam, tu neesi kurš katrs. Ir iemesls, kāpēc tieši tu sēdi šajā kamerā. Jo jūs negribat domāt, ka “viņas vietā būtu varējis būt es”. Jūs gribat, lai man kaut kas nebūtu kārtībā ar galvu. Jūs gribat būt droši, ka jums ar mani nav nekā kopīga. Jūs nestaigājat apkārt un nedomājat manas domas, jūs nekad nebūtu darījuši to, ko izdarīju es, teikuši to, ko teicu es, augstais dievs, jūs domājat, ka tas, kas notika ar mani, nekad mūžā nevarētu notikt ar jums, jo es pati to biju pelnījusi, es iekritu pašas izraktajā bedrē. Es biju apsēsta ar Sebastianu, nespējīga izjust empātiju, izlutināta, atrauta no realitātes, varbūt es pat biju atkarīgā, vai mēs varam izlikties, ka jums ir taisnība?

Jūs neesat apsēsti, jūs nelietojat narkotikas, jūs būtu ziņojuši policijai, jūs neesat es.

Kāpēc Sebastians izvēlējās mani? Bija jābūt kādam iemeslam! Kāpēc viņš tovakar ienāca viesnīcā pie manis? Kāpēc viņš mani uzmeklēja Nicā? Kāpēc viņš palika? Kāpēc viņš mēģināja izdarīt pašnāvību, kad es viņu pametu?

Kāds reiz ir teicis, ka nejaušība ir tikai veids, kā Dievs paliek anonīms. Viss, kam ir kāda jēga, ir loterijas rezultāts. Tas attiecas uz visu - vai tu esi piedzimis bagāts vai nabags, kā sieviete vai transper-sona, vai tu gūsti panākumus kā mākslinieks vai vinnē divdesmit piecus miljonus kronu loterijā. Tikai nejaušība. Piepeši tā vienkārši notiek. Un, ja tā patiešām ir, ja labais var pie mums nonākt tikai pa kaut kādām dīvainām slepenām durtiņām, tad tieši tāpat notiek arī

ar ļaunumu.

>

Nejaušība ir pierādījums tam, ka Dieva nav - tā es gribētu teikt. Jo patiešām briesmīgu notikumu cēlonis var būt plānots vai varbūt mantots. Taču tas var būt arī pavisam nejaušs. Uz robežas ar ikdienišķo.

Ļaunumam nav nekādas jēgas. Tā ir pati ļaunuma definīcija. Taču, ja kaut kas nodara sāpes, tas ne vienmēr nozīmē, ka šo sāpju avots ir ļaunums.

Esmu darījusi lietas, kas daudziem ir izraisījušas sāpes, visdziļākās, vislielākās sāpes. Es nesaprotu, kāda jēga bija tam, ka Klāss un Kristcrs, un Dcniss, un Amanda, un Sebastians nomira. Vai tam, ka es paliku dzīva. Tam, ka es pūlējos glābt Sebastianu, bet tā vietā palīdzēju viņam nomirt un nogalināt. Es to nesaprotu. Tur nav nekā, ko saprast. Bet es neesmu ļauna. Varbūt neesmu arī laba, bet jūs negribat to redzēt, jo jūs nespējat just empātiju.

Kad atnāk sargs, es no galda paņemu laikrakstus un lūdzu, lai viņš tos aiznes. Es negribu lasīt. Es gribu, lai viņš aiznes prom visus tos rakstus par labāku jauniešu garīgās veselības aprūpi, ieroču kontroli skolās, novērošanas kamerām un narkotiku pārbaudēm. Saku, ka gribu iziet pastaigu pagalmā. “Paskatīšos grafikā,” viņš saka un iziet ārā. Viņš saīgst, taču nevar man atteikt, to viņš nedrīkst, citādi Ferdinanda viņam uzsūtīs Amnesty.

Un pēc tam es ierāpjos kameras gultā, pārvelku sev pāri dzelteno, neglīto segu, pagriežos pret sienu un raudu. Raudu kādu tūkstošo reizi. I couldn’t live without you now, Oh, I know I'd go insane, I wouldn't last one night alone baby, I couldn’t stand the pain.

*

Es zinu, ka raidīju lodi, kas nogalināja Amandu, bet es tikai gribēju dzīvot, es gribēju apturēt Sebastianu, es gribēju, lai viņš pārtrauc iesākto, un tāpēc es viņu nošāvu. Es nogalināju Sebastianu, tā ir, es viņu nogalināju, ar nodomu, bet ko citu lai es būtu darījusi? Es tikai vēlos, kaut būtu viņu nogalinājusi jau ar pirmo šāvienu, es vēlos, kaut nebūtu nošāvusi Amandu, es to vēlos vairāk nekā jebko savā mūžā esmu vēlējusies, taču es nekad iepriekš nebiju rīkojusies ar tādu ieroci. Dažas reizes es biju šāvusi pa lidojošajiem mērķiem, taču tiem ieročiem bija ilgi jāspiež mēlīte un tie bija smagi. Šis izšāva tik viegli, man gandrīz nekas nebija jādara, es tikai paņēmu ieroci un, kad mans pirksts pieskārās tam slēdzim, man likās, ka tas atslēgs drošinātāju, vai varbūt es nezinu, ko es domāju, es tikai nospiedu, nospiedu piecas reizes, jo tā rakstīts iepriekšējās izmeklēšanas ziņojumā, un pirmajā reizē es nenogalināju Sebastianu, arī otrajā reizē nē, bet pēc tam cs viņu nogalināju un pirms tam es nogalināju Amandu, un kāda nozīme ir tam, kas es esmu par cilvēku un kādu iespaidu es atstāju un kas notika un kāpēc un kāpēc nē? Nozīme ir tam, ko es izdarīju, tas ir vienīgais, kas kaut ko nozīmē. Un es nogalināju Amandu.

Amanda vairs nekad nedejos. Nekad nedziedās. Nekad neklausīsies mūziku, kura viņai patiesībā nepatīk, taču viņa saprot, ka tai “būtu”jāpatīk.

Man patika, ka Amanda sūtīja gaisa skūpstus un lika man tos noķert. Viņa bija virspusīga un muļķīga, un atrauta no realitātes, un egoistiska, un es mīlēju Amandu. Skaidrs, ka mīlēju. Viņa bija mana vislabākā draudzene. Es nekad nespētu nodarīt viņai pāri. Nekad nekad nekad. Bet es tomēr nodarīju.

Sebastians

37.

Es nezinu, ko lai stāstu par pēdējām nedēļām. Dienas gāja. Sebastians jutās sliktāk. Un sliktāk. Es gāju uz skolu biežāk, jo viņš vairs nepieprasīja nemitīgu klātbūtni. Bet es tikai nosēdēju savas stundas, klases aizmugurē, un, kad tās bija beigušās, devos pie Se-bastiana, pat ja viņš nebija lūdzis mani atnākt. Šad un tad viņš mani aizveda uz skolu. Dažreiz viņš pat atnāca uz stundām. Dažkārt viņš sēdēja ārā un gaidīja, kad es būšu brīva. Pāris reižu pie viņa ieradās kāds skolotājs un pajautāja, kā viņam iet. Viņš atbildēja “okei”, un skolotājs teica, ka viņam “vajadzētu atsākt iet uz skolu”.

Viņš pamāja, un viņi atvadījās. Kristers mēģināja panākt, lai viņš

« » saņemas .

Tad Kristeram ienāca prātā, ka mums izlaidumā vajadzētu uzstāties. Tas bija pēdējā brīdī, diez vai mēs paspētu sagatavot pienācīgu priekšnesumu, bet Kristers uzskatīja, ka tas nāktu par labu, jo palīdzētu atrisināt “identificētos konfliktus”, kādi bija “grupā”. Līdzīgus priekšnesumus viņš organizēja katru gadu.Tic allaž tika “novērtēti”. Amanda par šo ideju bija sajūsmā, Deniss laikam sev iegalvoja, ka tas nāktu par labu viņa uzturēšanās atļaujas iesniegumam, Samirs darīja visu, ko skolotāji lika, bet Sebastians to uzskatīja par sliktu joku. Kristers uzstāja. “Vismaz atnāciet uz pirmo sanāksmi, apspriedīsim, ko mēs varētu darīt. Esmu atvērts jūsu priekšlikumiem.” Otrās sanāksmes nebija.

Pāris citu skolotāju piezvanīja Klāsam, lai parunātu par Sebas-tiana “problēmu”. Vismaz viņi apgalvoja, ka ir tā rīkojušies, kad policija viņus izjautāja. Iepriekšējās izmeklēšanas materiāli liecina, ka pat direktors “pāris gadījumos” esot mēģinājis sazināties ar Klāšu. Viņam tas neesot izdevies, Klāšu bijis “grūti sasniegt”, bet direktors atstājis ziņas, uz mājām esot nosūtīta vēstule. Jo Sebastianam

nebūtu izsniegts atestāts, arī šajā gadā ne, un skolai bija pienākums par to informēt vecākus, lai gan viņš bija pilngadīgs.

Iepriekšējās izmeklēšanas ziņojumā teikts, ka direktora vēstule atrasta Klāsa darbistabā, kad mājā notika kratīšana. Vēstule nebija atvērta.

Un Sebastiana mamma?

Sanders viņu atrada. Arī vakara prese viņu atrada, paparaci viņu nofotografēja pie mājas, kurā viņa dzīvo, un iepriekšējās izmeklēšanas materiālos ir viņas nopratināšanas protokols. Es zinu, ka Sanders apsvēra ideju izsaukt viņu uz tiesu, ļaut viņai runāt tiesā, jo es zinu, ka viņš bija iedomājies, ka viņa varētu sniegt zināmu priekšstatu par to, kas notika starp Sebastianu un Klāšu, ka viņa varētu paskaidrot, ka viņu attiecības jau no paša sākuma bija nolemtas neveiksmei (tie nav Sandera vārdi), varbūt Sanders piedabūtu viņu pateikt Klāss nebija īsti normāls, paskaidrot, kāpēc viņš bija tāds briesmonis, ne tēvs (arī tie nav Sandera vārdi), kāpēc viņš izdarīja to, ko izdarīja, un ko tas nodarīja Sebastianam. Ferdinanda šo ideju uzskatīja par nožēlojamu; fakts ir tāds - ja Ferdinanda ienīst kādu vairāk par mani, tad tā, man liekas, ir Sebastiana mamma. Ferdinanda teica, ka tas vienkārši ir “par daudz”. Un man šķiet, viņa ar to domāja, ka, neatkarīgi no iespējamajiem skaidrojumiem, uz vienu lietu nebija iespējams pievērt acis: Sebastiana mamma bija egoistiska idiote un Sebastiana tēvam bija emocionālie traucējumi. Aicināt Sebastiana mammu liecināt “manā labā” nebūtu prātīgi, vienalga, ko viņa teiktu, jo neviens negribētu tikt saistīts ar to sievišķi.Tas būtu tāpat, kā par aizstāvības liecinieci aicināt Hitlera māti.

Man liekas, sākumā Sanders iedomājās, ka Sebastiana mamma varētu apstiprināt viņa tēzi par to, ka man nevajadzēja pierunāt Sebastianu nogalināt tēvu. Taču vēlāk viņš par to vairs nerunāja, droši vien aptvēra, ka tas varētu pielipt arī man, riebums, kuru cilvēki automātiski izjustu, dzirdot to kuci skaidrojam, kāpēc viņa izvēlējās

г

pamest savus bērnus. Un tā Sebastiana mammai ļāva atkal pazust, tālu prom.

Bet es esmu lasījusi viņas nopratināšanas protokolu. Tajā viņa lielākoties runāja par sevi. Par to, ka viņa nespēja dzīvot kopā ar Māsu (tiktāl es viņu saprotu), ka sākumā viņa domājusi, ka varēs “viņu izdziedināt” (izklausījās, it kā šo izteicienu viņai iemācījis terapeits), panāks, ka viņš viņu mīl, par spīti tam, ka viņš nespēja izprast savas jūtas (droši vien arī terapeita vārdi), bet bijusi “spiesta” viņu pamest un tad viņš “atteicies” ļaut viņai paturēt bērnus, lai “atriebtos”. “Ko es varēju darīt?” viņa jautāja, tas bija retorisks jautājums, uz kuru viņa bija spiesta atbildēt pati, lai saņemtu atbildi, kuru gribēja dzirdēt. “Es nevarēju darīt neko. Klāss palika pie sava, un man nebija nekādu iespēju viņam iebilst.”

Lūkass bija atteicies sadarboties gan ar izmeklēšanu, gan San-deru. Viņš nav runājis ne ar vienu.Tagad viņš ir pārņēmis koncernu, parūpējies, lai tiktu noslēgtas vienošanās ar visu upuru piederīgajiem un izdzīvojušajiem. Taču runāt viņš nerunā. Ne vārda.

Vakara presē, pēc tam, kad Sanders bija prezentējis stāstu par Ļauno Klāšu Fāgermanu, tika aprakstīta viņa bērnība privātajās internātskolās, ar auklītēm vecāku vietā, algotiem darbiniekiem ģimenes locekļu vietā. Savu viedokli varēja paust psihologi, kuri nekad nebija satikuši ne Māsu, ne arī Sebastianu vai Lūkasu, un viņi sacīja, ka Māss droši vien nespēja atrast saikni ar saviem bērniem tāpēc, ka viņam nekad nav bijis saiknes pašam ar saviem vecākiem. Tie paši psihologi runāja arī par to, ka Sebastians droši vien no tēva mantojis to pašu uzvedību, kāds pat uzvilka veco meldiju novārtā-pamesti-bēmi-cieš-pat-ja-viņiem-ir-sava-istaba-luksusa-villā-Jūšholmā, taču Sanders nekad neko tādu nepiesauktu, tam viņš ir par gudru. Mums jākoncentrējas uz to, ko esi izdarījusi tu un par ko no tevis var prasīt atbildību. Sebastiana problēmas nav juridiski svarīgas, tās mūs interesē vien tiktāl, ciktāl tās uzsver tavu nevainīgumu.

Taču preses skatījumā tās ir svarīgas. Visaugstākajā mērā.

Es esmu prātojusi par Sebastiana mammu un to, kāpēc viņa pameta savus bērnus. Vai viņa bija slima, vai lietoja narkotikas, vai bija kāds cits iemesls. Varbūt tāpēc viņa nav sniegusi nevienu Ekskluzīvu Interviju, kurā būtu Vispasaules Nozīmes Paziņojumi par Patiesību Aiz Та Visa? Jo to viņa nav darījusi. Nav sniegusi nevienu vienīgu interviju. Varbūt viņai ir kas slēpjams, kaut kas, par ko viņa kaunas, kaut kas, par ko Klāss zināja un ar ko viņai draudēja. Vai varbūt viņa melo. Viņa varbūt negribēja savus bērnus, viņa varbūt piespieda Māsu tos paņemt, es nezinu. Vai varbūt patiesībā viņa no Klāsa nenormāli baidījās un bija tikpat apspiesta un nīsta kā Sebastians. To neviens nezina. Tas nav juridiski svarīgi.

Man tas tomēr ir svarīgi. Daļa no manis vēlas ticēt, ka viņa mīlēja savus bērnus, ka bija kaut kādi nepārvarami apstākļi, es vēlos, lai tā visa būtu Māsa vaina, lai viņš patiešām būtu bijis pelnījis nāvi. Es vēlos ticēt, ka arī Lūkass bija upuris, ka viņš no Māsa baidījās tikpat ļoti kā visi citi. Taču vienīgais, ko droši zinu, ir tas, ka ne Sebastiana mammas, ne Lūkasa tur nebija, ne tad, kas Sebastianam viņi bija vajadzīgi, tajās pēdējās nedēļās. Tad es biju viena. Un es netiku ar to galā.

Dažkārt es mēģināju darīt ko citu, ne tikai būt pie Sebastiana. Gadījās, ka es gribēju tikt no viņa prom. Jo mierīgo, inerto Sebas-tianu, kurš bija atgriezies no slimnīcas, jau sen bija nomainījis cits. Dažkārt viņš bija traks no dusmām, dažkārt vienaldzīgs. Vienu dienu viņš varēja kliegt uz mani un apsaukāt par idioti tāpēc, ka biju atnākusi pie viņa, iepriekš nepiezvanot, nākamajā dienā viņš izslēdza telefonu un pēc tam pārmeta man, ka neliekos par viņu ne zinis, neliekos ne zinis par to, kā viņš jūtas, ko viņš dara, man par viņu esot nospļauties, man esot nospļauties par visu. Es laiku pa laikam iedomājos, ka vajadzētu kopā ar Amandu aizbraukt uz centru, palasīt Līnai pasaku, pavakariņot kopā ar ģimeni. Bet es biju aizmirsusi, kā to dara. Tie bija mani vistuvākie cilvēki, būt kopā ar viņiem vajadzētu būt tikpat pašsaprotami kā ieelpot un izelpot, kā aizmigt, kad esi noguris, bet viņi šķita sveši. Tāpēc es no viņiem izvairījos. Es vairs neatbildēju, kad Amanda zvanīja, gāju gulēt, ja kāds bija mājās tad, kad tur biju es, skolā sēdēju viena, kad vispār tur ierados.

Lieldienās mamma, tētis un Līna aizbrauca. Es pateicu, ka kopā ar Klāšu un Sebastianu braukšu uz Antibu, bet mēs ar Sebastianu palikām mājās. Mēs neizgājām ārpus mājas, lielākoties uzturējāmies pie baseina, pasūtījām ēdienu uz mājām, smēķējām un klausījāmies Sebastiana izvēlēto mūziku. Dažreiz atnāca Deniss. Viņš nemēdza palikt sevišķi ilgi. Kad atkal satiku mammu un tēti, viņi jautāja, kā mums bija gājis.

“Labi,” es atbildēju.

“Kā tev iet?” mamma pavaicāja.

“Pa vidam,” es teicu un iegāju savā istabā. “Man liekas, ka būšu slima.”

Vairāk jautājumu viņi neuzdeva, viņiem nepavisam nelikās savādi, ka es biju bālāka nekā pirms aizbraukšanas.

Kas tieši notika?

Patiesība ir tāda, ka to pēdējo nedēļu laikā nekāds pagrieziena punkts nepienāca, neviens nepateica neko izšķirošu. Dienas gāja un nebija labi, bija sasodīti slikti, bet dienas pienāca un pagāja cita pēc citas, un reizēm Sebastians nebija apreibinājies un nebija jucis, un reizēm viņš neniknojās, un reizēm man likās, ka ir kļuvis mazliet labāk, bet droši vien - tā es domāju tagad, pēc visa - tā man likās tikai tāpēc, ka nebija kļuvis ievērojami sliktāk.

Daudzas, daudzas dienas bija briesmīgas. īpaši nedēļas nogalēs. Nedēļas nogalēs, kad vienīgie, kurus es sastapu šajās četrdesmit astoņās stundās, bija Deniss un Sebastians. Bet visbriesmīgāk bija tad, ja mājās bija Klāss.

Es mēģināju atvērt Scbastianam acis, bet viņš nespēja, negribēja, nedarīja neko, lai kaut ko mainītu. Jo sliktāk viņš jutās, jo briesmīgāks kļuva viņa tēvs. Klāss Fāgermans izspļāva vienu apvainojumu pēc otra, savādi vienaldzīgā manierē, kas tos padarīja vēl ļaunākus. Viņam bija vienalga, Sebastians šķīda gabalu gabalos, Klāsam bija vēl jo vairāk vienalga. Dažkārt man likās, ka viņš gribēja, lai Sebastians izdarītu pašnāvību, jo tas atrisinātu šo problēmu, problēmu, kuru viņš pieminēja ikreiz, kā bija tāda iespēja: Pie velna, ko lai es ar tevi iesāku ?

Pēc tām vakariņām ar TV šova pavāru, kurās es mēģināju norādīt Klāsam, kas viņam būtu jādara, arī es biju iekļuvusi viņa melnajā sarakstā, blociņā ar uzrakstu Idioti. Laikam tāpēc, ka es nedz spēju piespiest Scbastianu pārstāt darīt to, ko viņš darīja, nedz arī panākt, lai viņš sāk darīt to, ko darīt viņš negribēja. Klāss vairs mani nesveicināja, kad mums gadījās saskrieties, par mani viņš runāja tikai trešajā personā, viņš nekad neieskatījās man acīs. Viņš nicināja mani par to, ka biju kopā ar viņa dēlu.

Jā, es uzskatu, ka tā bija Klāsa Fāgermana vaina. Ja viņš būtu bijis citāds, ja viņš nebūtu rīkojies tā, kā rīkojās, ja nebūtu teicis to, ko pateica, tad tas, kas notika, nekad nebūtu noticis. Es esmu teikusi Sanderam, ka vēlējos, lai Klāss nomirtu, ka es to domāju nopietni, ka es biju domājusi nopietni katru vārdu, kuru uzrakstīju un pateicu, un atkārtoju, un vēlreiz uzrakstīju savās īsziņās. Es uzskatīju, ka Klāss Fāgermans ir pelnījis nāvi, jo viņš bija Sebastiana tēvs un viņam būtu bijis jāmīl savs dēls.

Sanders saka, ka tas vēl nepadarot mani vainīgu slepkavībā. Viņš saka, ka tādā gadījumā prokurorei būtu jāspēj pierādīt, ka es “pārliecināju” Sebastianu nogalināt tēvu. Būtu jāvar pierādīt, ka pastāv “kauzalitāte” starp to, ko teicu un darīju es, un to, ko izdarīja

Sebastians, ka šīs lietas ir nešķiramas, ka otrā nebūtu notikusi bez pirmās. Nepietika pat ar to, ja es būtu gribējusi, lai Sebastians viņu nogalina, ja Sebastians būtu viņu nogalinājis tik un tā, neatkarīgi no tā, ko domātu es.

Sanderam šķiet acīmredzami tas, ka Sebastians nolēma nogalināt tēvu tāpēc, ka tas pret viņu izturējās tā, kā izturējās.

Pēdējā ballīte, tā iederas Sandera modelī. Ballīte ļauj labāk saprast to, kas notika. Viņš uzskata, ka tas, ko Klāss izdarīja - ka viņš izmeta Sebastianu laukā, pieprasīja, lai viņš izvāktos, pazustu, aiztītos, - ka tās bija Sebastiana beigas. Viņam nebija, kur iet, ar skolu viņam viss bija nogājis šķērsām, viņam tika atņemts viss, kas veidoja viņa identitāti. Un es ļauju viņam to apgalvot tiesā. Bet patiesību, kuru Sanders var tikai nojaust, nav iespējams izskaidrot tik pedagoģiski.

“Pastāsti par pirmo reizi, kad Sebastians tev iesita,” Sanders teica, kad es tiesā sniedzu savu ziņojumu. Viņš gribēja, lai visi to dzirdētu, jo tas izklausās tik briesmīgi, un Sanders vēlas, lai tiesnešiem būtu manis žēl. Es pastāstīju, taču nepieminēju, ka tas nebija nekas īpašs, vismaz ne pietiekami īpašs. Ļāvu viņiem domāt, ka tas bija briesmīgi.

Mēs bijām pie Sebastiana, uzreiz pēc Lieldienām. Kad es ienācu, Mass un Sebastians virtuvē “plānoja” Sebastiana “absolventa balli” (“nezinu, vai tajā nogalē būšu Zviedrijā”, “tev jālūdz Majlīsai nokārtot praktisko pusi”), un Māsa klātbūtnē es neko neteicu, bet, kad viņš bija aizgājis, vairs nevarēju noturēties.

Mēs strīdējāmies. Ne jau par to, ka bija skaidrs - nekāda izlaiduma Sebastianam nebūs, jo viņš nebeigs skolu, - par tādām lietām mēs nestrīdējāmies. Bet es saniknojos par to, ka viņš ļāva Māsām vēl aizvien izlikties, ka viss ir kārtībā, lai tikai viņam vakariņās nebūtu jāsaka runa Sebastianam par godu. Māsām bija vienalga, cik izmaksās absolventa balle, viņš to varēja samaksāt. Taču viņš pat nedomāja uz to ierasties.

Es nesaprotu, kāpēc tu lauj viņam izturēties pret sevi kā pret pēdējo mēslu. Viņš ienīst tevi, Sebastian, vienmēr ir ienīdis. Tu neesi pelnījis, lai pret tevi tā izturētos.

Es to visu pateicu, lai gan redzēju, ka Sebastians ir noskumis. Es redzēju, cik ļoti tas viņu sāpināja. Es redzēju, ka viņš saprata, ka viņam nekad neizdosies likt savam tēvam sajusties lepnam vai vismaz apmierinātam. Un tomēr es to pateicu. Vai es domāju, ka tas palīdzēs? Nē. Sebastians vienmēr tika sodīts un nekad, nevienā bridi par viņu neparūpējās. Varbūt es to pateicu tāpēc, ka gribēju padarīt viņa bēdas vēl lielākas. Es pret viņu biju šausmīgi cietsirdīga, es to apzinājos, un tomēr tāda biju.

Es viņu rīdīju. Es viņu rīdīju pret paša tēvu.

Un tad Sebastians man iesita pa seju, viņš neko neteica, sitiens nebija īpaši sāpīgs, bet es aizskrēju un patvēros vannasistabā, taču durvis nevarēja aizslēgt. Fāgermanu mājā nevienas vannasistabas durvis vairs nebija slēdzamas - kopš Sebastians bija atgriezies no psihiatrijas nodaļas.

Es tur kādu brīdi sēdēju, iekams viņš atnāca. Kad es dzirdēju viņu tuvojamies durvīm, es turēju tās no visa spēka. Durvis vērās uz ārpusi, bet Sebastians tās nerāva, viņš nemēģināja tās atvērt, lai gan būtu varējis to izdarīt, jo bija stiprāks par mani. Pagāja kāds bridis, pirms es sapratu, ko viņš darīja, varbūt vairākas minūtes, līdz karstums pa metāla rokturi no viņa puses nokļuva līdz manējai. Sebastians to karsēja. Ar gāzes degli, ko bija paņēmis virtuvē, viņš nokaitēja rokturi, visu šo laiku viņš nebilda ne vārda, durvīm pat nepieskārās, un, kad es biju spiesta rokturi atlaist, tās vienkārši atvērās.

Viņš ienāca pie manis un uzrāva augšup manu kleitu, tā sapinās man ap kaklu, tad viņš atāķēja krūšturi un paskatījās uz mani spoguli.

“Vai mēs varētu aizvērt durvis?” es nočukstēju. Lejas stāvā bija dzirdams Klāss. Ari apkopēja bija mājā, dārzā kāds darbināja elektrisko zāles pļāvēju, ari apsargi noteikti sēdēja pie piebrauktuves, kā parasti. Sebastians neatbildēja. Viņš pat neizskatījās dusmīgs. Pietūkušu seju, ar melniem riņķiem zem acīm, bet ne pārskaities. Viņš atpogāja bikšu pogu, atvilka rāvējslēdzēju, novilka bikses un iesita man ar plaukstas ārpusi, garlaikotu pliķi, tieši pa deniņiem, viņa rokaspulkstenis trāpīja man pa vaigu kaulu, gandrīz pie auss. Es apgūlos uz grīdas, flīzes bija aukstas, es ļāvu viņam novilkt sev biksītes, kleita joprojām bija man ap kaklu. Viņš pasūkāja vienu krūšu galiņu, plauksta sagrāba otru krūti. Viņš to saspieda, tad pavilka. Un es negribēju tikt izvarota, es netiku izvarota, jo es saņēmu viņa plaukstu un aizvadīju to līdz klēpim, viņš iebāza mani divus pirkstus, es jutu viņu pret savu augšstilbu, un es pavirzīju kāju, es negribēju, lai mani piespiež, es atspēros pret vannas malu un tad viņš iespiedās manī. Visai drīz viņš beidza. Tad viņš aizgāja.

Kad Sanders lūdza mani pastāstīt par to reizi, kad Sebastians man iesita, es pastāstīju. Bet es nepateicu, ka tobrīd, kad tas notika, es sajutu atvieglojumu. Ka manas asinis šalca, galvā dunēja, man likās, ka esmu atguvusi kontroli. Ka viņš vairs nespēs man neko nodarīt, ja reiz viņš mani sit. Ja viņš sasistu mani zili melnu, visi to ieraudzītu, visi beidzot ieraudzītu, kāds viņš ir, un tas mani atbrīvotu, varbūt pat no viņa. Man būtu iemesls aiziet un vairs nekad neatgriezties. Neviens mani vairs nelūgtu par viņu parūpēties, mierināt viņu, sekot viņam. Pat es pati saprastu, ka man tas viss jālaiž vaļā. Ir jāiet prom pēc pirmās reizes, kad tev iesit, nedrīkst palikt pie tāda, kurš tevi sit, lai cik reižu viņš nelūgtu piedošanu. To zināja visi.

Bet Sebastians neatvainojās. Man mazliet uztūka vaigs, bet to gandrīz nevarēja redzēt; ja es tam neskāros klāt, tas pat nesāpēja. Neviens neredzēja, kas bija noticis. Un kurp lai es ietu?

38.

Pienāca pēdējais vakars, un tā bija maija pēdējā nedēļa. Sebasti-anam nebija bijis absolventa balles, pēc tā, kas notika vannasistabā, mēs par to vairs nerunājām. Viņš neaizgāja uz Labes balli, lai gan bija ielūgts (es arī neaizgāju), un es nedomāju, ka viņš būtu gājis uz Amandas balli.

Kādā parastā ceturtdienā, nākamajā dienā bija jāiet uz skolu, Sebastians paziņoja, ka rīko ballīti. Gaiss tajā pēcpusdienā smaržoja kaut kā īpaši; debesis bija zilākas nekā parasti, un mani pārņēma prieks. Piepeši es atcerējos, kāda varēja būt vasara, mazu, pavisam īsu brīdi es domāju par vakariem brīvā dabā, par grilēšanu, peldēšanos kailiem un staigāšanu basām pēdām.

“Vai būs daudz cilvēku?” es pajautāju.

“Ne pārspīlēti,” Sebastians atbildēja.

Bija silts, virs divdesmit pieciem grādiem. Es iedomājos, ka mēs padzīvosimies pie peldbaseina, varbūt pludmalē, ja siltums pieturēsies, iedzersim, bet nepiedzersimies, pļāpāsim, klausīsimies mūziku. Bija gandrīz tāda pati sajūta kā pagājušajā vasarā. Gandrīz? Kad “mums nav nekā cita, ko darīt” bija viss, ko Scbastianam vajadzēja. Kad “mums ir ballīte” nozīmēja jautrību.

Sanders man teica, ka, viņaprāt, Sebastians jau bija pieņēmis lēmumu, ka viņam tas bija “pēdējais” vakars burtiskā nozīmē. Ka tas, ko izdarīja viņa tēvs, iespējams, lika Scbastianam atmest domu par vienkāršu pašnāvību un pieņemt citu lēmumu, bet vismaz savu nāvi Sebastians jau bija ieplānojis. Izmeklētāji nav atraduši neko, kas liecinātu par to, ko Sebastians bija plānojis, ja viņš vispār kaut ko bija plānojis. Un Sanders var tikai izteikt pieņēmumus. Kā bija, nezina neviens. Bet man šķiet, ka Sanderam ir taisnība.

Pirmais atnāca Dcniss. Viņam līdzi bija divi draugi. Sebastians nebija man teicis, ka būs Deniss, bet es nebiju pārsteigta, varbūt nebiju pat vīlusies. Bet to, ka Deniss bija drīkstējis nākt ar saviem čomiem, man jau bija grūtāk saprast. Līdz šim mēs nekad nebijām tušējuši ar viņa draugiem. Sākumā viņi turējās nomaļus, uz jumta terases pie peldbaseina. Neizskatījās, ka viņi justos neveikli; pārsvarā viņi tikai smējās. It kā nespētu ticēt savām acīm, bet ne labā nozīmē.

Pēc tam atnāca meičas, kuras es nekad iepriekš nebiju redzējusi. Viņas nebija ielūgtas. Viņas bija nolīgtas, tas bija acīmredzams. Viņām maksāja, bet ne daudz (arī tas bija redzams), un viņas gaidīja norādījumus ar dzēriena glāzēm rokās.

Man likās, ka viņas atvedis Deniss. Bet tas bija Sebastians, kurš ar viņām apsveicinājās, lai gan sākt dabūja Deniss.

Viņš tā arī teica, Sebastians. “Jūs pirmie.”

Denisam bija šorti, viņš pieliecās un savilka uz augšu kreisās kājas zeķi. Gumija bija izstaipījusies. Viņš tomēr mēģināja to sakārtot, noņēma keponu un augšpēdu nolika to uz ēdamgalda. Es stāvēju gabaliņu nostāk, tomēr varēju saskatīt tumšo, blaugznām aplipušo maliņu, kurā bija ieēdušies sviedri. Deniss un viņa draugi iegāja Klāsa guļamistabā. Bet ne Sebastians, es nodomāju, ne jau Sebastians. Viņš tādas lietas nedarīja.

Jūs pirmie. Un es sāku grimt. Lejup plūstošajās smiltīs, un es paskatījos uz vienu no meitenēm, to, kas bija vistuvāk man, viņas melnās zeķbikses vienā vietā bija uzrautas, bija pārāk karsts neilona zeķbiksēm, un drīz valdziņš izirs tālāk, viņa nolika glāzi malā, viņas īkšķa nags bija nograuzts līdz pat ādai, un es vēlējos, kaut viņa uz mani paskatītos, bet viņa nepaskatījās. Ja vien viņa uz mani paskatītos, ja vien es ieraudzītu viņas acis, viņa kļūtu reāla, kļūtu par reālu cilvēku, kādu, kurš skaitītos, un es varētu kļūt dusmīga, bēdīga, traka aiz greizsirdības, mesties prom no turienes, bet viņa izvairījās no mana skatiena un kopā ar abām pārējām iegāja istabā un es grimu aizvien dziļāk un dziļāk. Varēju sajust, kā viņa smaržoja, lētas smaržas un sviedri, bet es neko nedarīju. Nekliedzu. Neraudāju. Es nevarēju neko darīt, jo tad es noslīktu.

Sebastians gāja iekšā tad, kad Deniss un viņa draugi iznāca laukā, man šķiet, ka bija pagājušas minūtes divdesmit. Es nejautāju, kāpēc. Es neteicu nedari to. Es neraudāju. Tikko bija atnākuši Labe un Amanda. Pirms Sebastians aizvēra durvis, viņš pagriezās un paskatījās uz mani. Viņa acis bija melnas, jau mirušas.

“Nāksi līdzi?”

Bet atbildi viņš negaidīja. Aizvēra aiz sevis durvis.

Un es nevienam nesitu, mežonīgi nespļaudījos uz visām pusēm. Es neiegāju viņam pakaļ guļamistabā, lai atdabūtu savu dzīvi, es nevarēju pakustēties. Sebastians mani vairs negribēja. Viņš bija izlēmis.

Viņš gribēja nomirt mierā. Tā viņš tevi pameta, Maja.

Un Deniss smējās par mani, kad ieraudzīja manu sejas izteiksmi, viņš smējās skaļi, ar vaļēju muti un atgāztu galvu. No savām īsajām, neglītajām biksēm viņš izvilka mazu plastmasas maisiņu. Viņš izņēma to, kas bija tajā iekšā, tas nebija lielāks par pastmarku. Tik maz bija vajadzīgs, man nekas nebija jādara, tikai jāpadodas. Es varētu šo visu atstāt aiz muguras. Sebastians mani negribēja. Nāksi līdzi? viņš pajautāja. Pazūdi, tas nozīmēja. Tu neko vairs nevari darīt, Maja. Es nevarēju pakustēties. Ja es tagad padotos, es iegrimtu smiltīs, ļautos tumsai. Melnā akacī.

“Muti plati,” teica Deniss. Un es pagriezu galvu un paskatījos uz viņu. Viņš saprot, es nodomāju. Viņš zina, kas darāms, lai nenoslīktu.

Pēc tam māja bija pilna cilvēku. Baseina telpā dārdēja mūzika, es sēdēju uz baseina malas, pēdas iemērkusi ūdenī. Zibsnīja disko gaismas, kuras kāds bija uzstādījis, stari šaudījās pa telpu, augšup un lejup pa sienām, manā galvā, kur tie uzsprāga. Es apgūlos uz baseina malas, manas kleitas mala bija slapja un es redzēju kaut ko mirguļojam, kāds bija iemetis ūdeni šampanieša glāzi, tā šūpojās, citā ritmā nekā mūzika. Ūdens virsmas vizēšana, sīkas dzirksteles galvā, lielas, augstas tirkīzzilas liesmas. Man drīz būs jāpaņem kaut kas vēl, jo tam, ko man bija iedevis Deniss, jau sāka beigties iedarbība.

Es nezinu, cik ilgi tur biju. Mūzika saplūda, es to jutu krūtīs, kā tā spridzināja, lai izlauztos. Nebija nekādas nozīmes tam, ko darīja Sebastians, man bija vienalga, bet es ieraudzīju Amandu, sākumā miglaini.

“Amanda!” es iesaucos, vai vismaz mēģināju. Viņa mani nedzirdēja. Es nočukstēju pie sevis. “Amanda.” Viņa varētu man palīdzēt, izvilkt mani no šejienes. Palīdzēt man dabūt vēl kaut ko, palīdzēt man savākt Sebastianu, palīdzēt man tikt mājās.

Viņa turēja Labes roku. Viņi skatījās apkārt, viņi kādu meklēja. Tikai tad, kad Labe pieskārās viņam pie pleca un viņš pagriezās, es viņu ieraudzīju.

Samiru. Ar mobilo telefonu rokā. Un tad es ieraudzīju, ko viņš filmēja.

Sebastians stāvēja ar muguru pret viņu. Viņš uz grīdas sadalīja pulverīti celiņos, un divas no trim kailajām maukām nometās ceļos, lai varētu to iešņaukt. Sebastians sagrāba vienu meiteni aiz gurniem, pavilka viņas dibenu augšup un piespieda pie sava locekļa. Deniss smējās.

Samirs joprojām filmēja.

Es nezinu, kā piecēlos kājās, bet Labe mani sagrāba, pirms es paspēju sagrābt telefonu. Es nedomāju, ka kliedzu, bet Amanda arī mani turēja, un viņi vilka mani no turienes prom, uz kādu citu telpu, mūzika bija tik skaļa, pēdējais, ko redzēju, bija tas, ka bija pienākusi

Sebastiana kārta iešņaukt divus celiņus. Pie atlikuma viņš piespieda mēli, pagriezās pret otru meiteni un ļāva viņai to nolaizīt.

Es domāju, ka raudāju. Samirs droši vien bija mums sekojis. Viņš joprojām turēja telefonu un skatījās uz mani.

“Mums tam ir jāpieliek punkts.” Vai tā bija Amanda, kura to teica? Varbūt. Vai ari tas bija Samirs.

“Mums par viņu jāziņo policijai.”

Tas noteikti bija Samirs. Nolādētais Samirs. Viņš gribēja kaut ko darīt, darīt pareizi. Jēziņ. Viņam te nebija jābūt. Ja Sebastians nebūtu aizņemts, viņu neviens nebūtu ielaidis. Viņš nevarēja to darīt, tas Sebastiana problēmas neatrisinās. Un tad es nobijos. Pārbijos līdz nāvei. Pirmo reizi pati sevis dēļ.

Ja atbrauktu policija, sāktos elle.

“Tu nevari to darīt.” Tagad es kliedzu. “Tu nevari zvanīt policijai, tu nevari par viņu ziņot. Tu nedrīksti. Ja tu piezvanīsi policijai...” Es sāku vēlreiz. Mana sirds auļoja, tā sitās pārāk strauji. “Ja tu piezvanīsi policijai, iekritīs ne tikai Sebastians.”

“Kaut kas mums ir jādara. Viņš nevar tā turpināt.”

Es izvilku savu telefonu. Tas bija ātri. Gandrīz automātiski. Та, it kā es to gribētu. It kā es to būtu izplānojusi. Es uzspiedu telefona numuru un pastiepu telefonu Samiram.

“Zvani viņam. Labāk zvani viņam!”

Vai es domāju, ka viņš uzdrīkstēsies? Es biju gatava piespiest viņu ar varu. Vienalga ko, tikai ne policiju. Samirs uzspieda numuru savā mobilajā.

“Ko tu dari?” es jautāju. Varbūt tajā brīdī tas man pielēca. Ko es biju izdarījusi. Ko tas nozīmēs. Samirs izskatījās lepns, augstprātīgs. Un-tu-neticēji vēstīja viņa skatiens, un es gribēju viņu iepļaukāt. “Pie velna, ko tu dari?”

Mūzika dārdēja.Ta bija tik skaļa, ka mums bija jākliedz, lai otrs sadzirdētu. Un tomēr es saklausīju švīkstu, skaņu, ar kādu īsziņa no Samira telefona aizgāja uz Klāsa Fāgermana privāto mobilā numuru. Samirs nebija neko ierakstījis teksta logā, tikai pievienojis failu, tikko nofilmēto video.

Sasodītā idiote, es tagad domāju. Zvani policijai. Zvani policijai, es gribu kliegt no savas cietuma kameras otrajā pusē. Saki viņam, lai zvana policijai. Pieprasi, lai viņš zvana policijai. Ja vien tu būtu piezvanījusi policijai.

Nepagāja ne desmit minūtes, kad sākās īsta elle.

Tiesvedība lietā В 147 66 Prokurore u. c. pret Mariju Nūrberju

Tiesas procesa 3. nedēļa, pirmdiena

39.

Kad Samirs ienāk tiesas zālē, viņš izskatās kā parasti. Vismaz gandrīz kā parasti, varbūt kalsnāks, kaut kādā ziņā vecāks. Viņš neskatās uz mani, kad apsēžas savā vietā. Bet es skatos uz viņu. Es skatos un skatos, un skatos, un pirmoreiz kopš tiesas procesa sākuma es jūtu kaut ko, kas nelīdzinās panikai. Viņa mati ir garāki nekā agrāk un viņš pārlaiž plaukstas savām smilšu krāsas biksēm, it kā rokas būtu sasvīdušas. Viņš noklepojas pārlieku bieži, lai nevarētu pamanīt, ka viņš ir bezgala uztraucies.

Samirs ir dzīvs. Viņš patiešām ir dzīvs, tie nebija tikai tukši vārdi. Viņš izdzīvoja, jo viņš sēž šeit, tik tuvu, ka es varētu piecelties un viņam pieskarties. Tam, ka viņš ir šeit tāpēc, lai pateiktu, ka es Amandu nogalināju tīšām, nav nekādas nozīmes, es nodomāju. Galvenais ir tas, ka viņš ir dzīvs.

Prokurore sāk. Viņa ļauj Samiram runāt netraucēti.

“Pastāsti pats saviem vārdiem...”

Samirs stāsta par to, kāpēc viņš mācījās Jūšholmas vidusskolā, kā viņš pazina Sebastianu, Amandu, Labi, kā viņš pazīst mani, tieši cik labi viņš mani pazīst, ka viņš, Amanda un Labe esot bijuši noraizējušies par Sebastianu un mani, ka viņi bija nolēmuši “kaut ko darīt”, par to, kas notika ballītē iepriekšējā vakarā.

Vispirms ieradās sargi. Kad ieradās Klāss Fāgermans, viņam līdzi atnāca vēl daži apsargi. Samirs stāsta, ka viens no apsargiem, kurš atnāca kopā ar Klāšu, paņēmis viņa telefonu. Vietā viņš dabūjis citu, labāku, neatvērtā iepakojumā.

Samira vecais telefons (arī Māsa) ir pievienots izmeklēšanas materiāliem. Mēs jau esam varējuši noskatīties video (un vēl vienu,

kuru Samirs bija nofilmējis tieši pirms tam, bet to viņš nebija nosūtījis Klāsam), un tagad prokurore tos rāda vēlreiz. Var redzēt, cik ļoti es esmu apsitusies, var dzirdēt, cik ļoti es satrakojos, kad pamanu, ka Samirs filmē. Es kliedzu ko-pie-velna-tu-dari-vai-tu-esi-traks. Video beidzas ar manu sasvīdušo seju kadrā, prokurore ļauj man labu bridi blenzt uz publiku, līdz aizver failu.

Samirs stāsta par haosu. Kad Klāss zaudēja savaldīšanos, savu parasto distancēto, lcdusauksto tēlu, un izvilka Sebastianu no guļamistabas, kur viņš bija atgriezies kopā ar maukām. Sebastians bija kails, Klāss, visiem redzot, viņam ar dūri iegāza pa seju, un, kad Sebastians nokrita uz grīdas, iespēra viņam pa vēderu.

“Trīs reizes, man šķiet,” saka Samirs. “Varbūt divas. Neesmu pārliecināts.”

Viens no apsargiem atrāva Klāšu no Sebastiana, cits iznāca no Māsa guļamistabas ar Denisu un maukām. Deniss bija galīgi nost, ar biksēm rokās un piepampušo slieku, iespiestu starp resnajiem, gandrīz tumšzilajiem augšstilbiem.

Samirs stāsta, ka mājās viņu aizveda viens no Klāsa sargiem. Viņš bija lūdzis, lai viņu izlaiž kādu gabaliņu no mājas, lai mamma un tētis neredzētu mašīnu. Taču sargs bija palicis pie sava. Samira vecāki nebija neko pamanījuši.

Paiet gandrīz piecdesmit minūtes, līdz Samirs nonāk līdz notikumiem klasē. Prokurore visus savus jautājumus uzdod mazliet klusākā balsī nekā parasti. Ikreiz, kad Samirs sāk raudāt (trīs reizes), tiesnesis tikpat klusā balsī pajautā, vai viņš grib paņemt pārtraukumu. Samirs tikai papurina galvu, viņš pūlas piedabūt balsi klausīt, viņš grib tikt prom, viņš grib ātrāk tikt galā, viņš atkārto to pašu, ko ir teicis nopratināšanās, gandrīz precīzi vārds vārdā. Viņš ir “pārliecināts”, viņš “zina, ko viņš redzēja”, ko es izdarīju.

Kad pienāk Sandera kārta, Samira piere jau spīd. Uz abiem vaigiem parādījušies sārti pleķi, tieši virs tās vietas, kur viņam mēdz izveidoties smaida bedrītes. Viņš šķiet aizkaitināts jau pirms Sanders ir uzdevis pirmo jautājumu.

“Savā pirmajā nopratināšanā tu teici, ka pagāja vairākas stundas, līdz ieradās policija.”

“Mhm.”

“Vai tu to atceries?”

“Bija sajūta, it kā tās būtu vairākas stundas.”

“Patiesībā tā taču nebija pat pusstunda? Man šeit ir ziņojums, tajā teikts, ka klases durvis tika atvērtas piecpadsmit līdz septiņpadsmit minūtes pēc pēdējā šāviena. Tās ir deviņpadsmit minūtes pēc pirmajiem šāvieniem.”

“Vai tam ir kāda nozīme?”

“Tapat tu sacīji, ka pirmais tika sašauts Kristers.”

“Jā, bet...”

Sanders pieklusina balsi.

“Arī šo apgalvojumu tu savā nākamajā nopratināšanā atsauci.” “Es joprojām nebiju gluži savā ādā. Man tikko bija veikta operācija. Mani nopratināja, kad es vēl biju slimnīcā... es biju...”

“Es to saprotu, Samir. Es saprotu, ka tev nebija viegli. Bet daudz ko no tā, ko tu pateici tajās pirmajās nopratināšanās, tu vēlāk atsauci.”

«ПР- »

1 a nu gan nav.

“Cik dienu pagāja, līdz tevi sāka nopratināt?”

“Četras dienas.”

“Visas šīs dienas pie tevis bija tava ģimene?”

“Jā.”

“Jūs runājāt par to, kas bija noticis, vai ne tā?”

“Es necik daudz nerunāju.”

“Jo tu biji ļoti vārgs, es zinu. Tev deva daudz sāpju remdējošo līdzekļu, tas rakstīts tavā medicīniskajā kartē. Es saprotu, ka tu juties slikti. Bet tava mamma un tētis... vai viņi ar tevi par to runāja?”

“Tas taču ir pats par sevi saprotams, ka mēs runājām. Es nesaprotu, kāpēc lai tā būtu problēma.”

“Tev tikai jāatbild uz jautājumu, Samir.”

“Mamma lielākoties raudāja, viņa tikai raudāja.”

“Kādā valodā tu sarunājies ar saviem vecākiem?”

Viņš vilcinās.

“Arābu.”

Pankūka pastiepj Sanderam dažus papīrus. Viņš tos paņem, aiz-šķir līdz pēdējai lapai un turpina.

“Mēs runājām ar slimnīcas personālu. Viena no medmāsām pastāstīja, ka tu esot jautājis, kas noticis ar Māju.” Sanders pagriežas pret priekšsēdētāju, kamēr Ferdinanda izdala medmāsas nopratināšanas protokola kopijas. “Viņa arī runā arābiski.”

“Mm.”

“Un viņa pastāstīja, ko tavs tēvs atbildēja.”

“Kas tur tik savāds, mans tēvs taču drīkstēja atbildēt, ja es uzdodu vienkāršu jautājumu?”

“Vai tu atceries, ko viņš atbildēja?”

“To, ka viņa ir apcietināta, es domāju.”

“Medmāsa teica, ka tavs tētis tev pateicis, ka policija Māju ir apcietinājusi un ka Maja būtu pelnījusi sapūt cietumā par to, ko viņa tev nodarījusi.”

“Vai jums liekas savādi, ka mans tēvs uzskata, ka Maja būtu jāsoda par to, ko viņa izdarīja? Ka viņš bija dusmīgs?”

“Tavs tēvs atklāja, ka policija Majas skapītī bija atradusi somu. Tavs tēvs pastāstīja tev arī to, kas atradās somā, vai ne tā?”

“Kāpēc lai viņš to nebūtu darījis? Policija arī to pastāstīja, viņi atrada somu Majas skapītī, vai tētim būtu bijis man jāmelo?”

“Tavs tēvs tev pateica, ka Maja un Sebastians to visu darījuši kopā, ka viņa un Sebastians bija veikuši šaušanu kopā.”

“Viņi to darīja kopā.”

“Tavs tēvs tev to pateica divas dienas pirms tam, kad policija sāka tevi nopratināt, vai ne tā?”

“Es nezinu. Varbūt. Bet viņš pateica tikai to, kā bija, mans tēvs neko neizdomāja, tas bija...”

“Es nedomāju, ka tavs tēvs to izdomāja, es domāju, ka viņš to izlasīja presē, un es domāju, ka viņš tam ticēja. Maja sēdēja izmeklēšanas cietumā, tavs tēvs nav vienīgais, kurš uzskata, ka pusaudze diez vai būtu ielikta cietumā, ja viņa nebūtu vainīga. Es domāju, ka arī tu esi iekritis šajās lamatās un ka visas tavas atmiņas par šaušanu, tas viss, ko tu nesaprati brīdī, kad tas notika, ir pielāgots tam, ko tu dzirdēji vēlāk.”

“Tātad jūs domājat, ka es to visu esmu izdomājis? Muļķības. Maja tika ielikta cietumā, jo viņa nošāva savu...”

Sanders izskatās apbēdināts, kad viņš pārtrauc Samiru.

“Tavam tēvam, visai tavai ģimenei, visiem, kas apmeklēja tevi slimnīcā, bija pienākums neizpaust konfidenciālu informāciju, vai tu zini, ko tas nozīmē?”

Ja.

“Tas nozīmē, ka viņi šīs lietas nedrīkstēja ar tevi apspriest.”

“Tēvs ar mani neko neapsprieda.”

“Un iemesls, kāpēc tavs tēvs nedrīkstēja tev neko stāstīt par Māju vai to, ko viņš bija izlasījis laikrakstos, vai par to, ko viņš domājās zinām, iemesls bija tāds, ka policija gribēja būt droša, ka tevi neiespaidos tas, ko tu būtu dzirdējis par noziegumu un par Māju. Viņiem bija nepieciešama iespēja nopratināt tevi, pirms tu būtu izveidojis priekšstatu par to, kas notika.”

“Priekšstatu par to, kas notika, es izveidoju, jo es biju tur, kad tas notika. Kāpēc lai es izdomātu...”

“Es nedomāju, ka tu būtu apzināti kaut ko izdomājis, Samir. Bet es domāju, ka tu vēlies... ka tu vairāk par visu vēlies saprast savu traumatisko pieredzi, un šī konstrukcija šķiet visloģiskākā.”

“Tētis neteica, ka Maja un Sebastians bija to darījuši kopā.” Sandera skatiens ir skeptisks.

“Bet viņš tev pateica, ka Maja ir izmeklēšanas cietumā.”

«T- »

Ja.

“Vai viņš pateica, kāpēc viņa tur ir?”

“Viņam tas nebija...”

“Nē, varbūt viņam tas pat nebija jāpasaka, ar informāciju par to, ka Maja ir cietumā, noteikti būtu gana, lai tu saprastu, par ko policija tur Māju aizdomās. Bet viņš to pateica, Samir.Tavs tēvs tev pateica, ko viņš bija izlasījis laikrakstos un par kā patiesumu bija pārliecināts. Medmāsa, kura dzirdēja jūsu sarunu, man šeit ir viņas liecība. Mēs varam viņu ataicināt, ja tu vēlies. Viņa dzirdēja to, cik uzbudināts bija tavs tēvs, un ko viņš gribēja izdarīt ar Māju, tāpēc ka viņa “bija mēģinājusi tevi nogalināt”.”

“To nav tik viegli... Tēvs tikai gribēja, lai es zinātu, ka...”

“Es to saprotu, Samir. Patiesībā tieši par to es gribētu ar tevi parunāt. Par to, ka nav tik viegli saprast, kas īsti notika.”

Sanders ļauj šim apgalvojumam mirkli karāties gaisā, kamēr viņš iedzer ūdeni no glāzes.

“Kā tu saprati, ka esi sašauts?”

“Viņš... Sebastians sašāva Denisu, tad Kristeru un tad...” Sa-mirs noklepojas. “Viņš teica...” Samirs sāk raudāt, vēlreiz noklepojas. “Tagad tu mirsi, viņš sacīja. Tad viņš izšāva. Man tobrīd likās, ka nomiru.” Viņš brīdi raud. Sanders ļauj viņam paraudāt, pirms turpina.

“Kur stāvēja Maja, kad viņš šāva? Vai tu to atceries?”

“Pie durvīm.”

“Vai tobrīd viņai rokās bija kāds ierocis?” sls nezinu.

“Bet Maja tevi nesašāva?”

Samirs nosprauslojas.

“Es nekad neesmu apgalvojis, ka Maja butu mani sašāvusi. Bet viņa...”

“Kad tu saprati, ka neesi miris?”

“Kad es dzirdēju, ka viņi sarunājas.”

“Kuri viņi?”

“Maja un... Maja un Sebastians.”

“Nopratināšanā tu teici, ka...” Sanders nolasa no saviem papīriem, “ka... ‘tas bija mans glābiņš, ka viņi domāja, ka esmu miris’.” Samirs paceļ balsi.

“Ja viņi būtu pamanījuši, ka es neesmu miris...”

Sanders pieklusina balsi.

“Tu izlikies miris, lai tev neiešautu vēlreiz.”

“Jā.”

“Vai acis tu biji aizvēris?”

“Ne pavisam.”

“Tātad tu skatījies?”

“Es skatījos, acis līdz galam neatvēris. Jā. Jā, es redzēju pietiekami.”

“Vai tev nebija bail, ka viņi pamanīs, ka tu uz viņiem skaties?” “Es biju pārbijies līdz nemaņai. Tik ļoti pārbijies es nekad mūžā nebiju bijis.”

“Vai tu cieti sāpes?”

“Tādas sāpes es vēl nekad mūžā nebiju cietis.”

“Droši vien bija grūti gulēt nekustīgi un tēlot mirušu.”

“Man nebija izvēles.”

“Nopratināšanā tu teici, ka...” Sanders paņem kādu lapu un lasa no tās. “‘Viņi to darīja kopā.’ Kas tieši bija tas, ko viņi darīja kopā?” “Viņi...”

“Kad Sebastians sašāva Kristeru, Denisu un tevi... Vai tad šāva

arī Maja?”

“Nē. Viņa...”

»

“Vai tobrīd viņa turēja kādu ieroci?”

“Nē, es nedomāju. Es nezinu.”

“Bet vai viņai bija ierocis tad, kad Sebastians viņai teica, ka... Ko viņš teica?”

“Viņš teica ‘tu zini, ka tev tas jādara’.”

“Un vai tu zini, ko viņš ar to domāja?”

“Jānogalina Amanda.”

“Maja uzskata, ka tad, kad Sebastians sacīja ‘tev tas jādara’, viņš gribēja, lai viņa nogalina viņu, ka viņa bija spiesta nogalināt Sebas-tianu, lai viņš nenogalinātu Māju pašu.”

“Bet kāpēc tad viņa nogalināja Amandu? Kāpēc viņai būtu bijis jānošauj Amanda, ja Sebastians nebūtu licis viņai to darīt?”

Sanders brīdi klusē. Taču ne jau tāpēc, ka domātu, ka Samiram kaut kādā ziņā būtu taisnība. Viņš klusē, jo vēlas, lai visu uzmanība būtu sakāpināta līdz pēdējai iespējai.

“Tu biji klāt, kad policija rīkoja šaušanas rekonstrukciju.”

“Jā, un tad...”

“Bet tu nebiji klāt mūsu rīkotajā rekonstrukcijā.”

“Nē. Uz to es netiku aicināts. Un kāda gan tam ir nozīme? Es biju tur, kad tas...”

“Cilvēks, kurš - kā lai to pasaka - tēloja tevi, vai tu zini, ko viņš teica par to, ko varēja redzēt no vietas, kur tu gulēji?”

“Kā lai es to varētu zināt?”

“Ka viņš nevarēja redzēt Māju.”

“Es redzēju Māju.”

“Viņš nevarēja redzēt Māju. Lai redzētu Māju, viņam vajadzēja pagriezt galvu. Taču, ja viņš pagrieza galvu, viņš vairs neredzēja Se-bastianu. Tātad, viņš nevarēja redzēt Māju un Sebastianu vienlaikus. Arī Māju un Amandu viņš nevarēja redzēt vienlaikus. Vai tu pagriezi galvu, lai varētu paskatīties uz Māju?”

“Es nezinu. Varbūt pagriezu.”

“Tu izlikies par mirušu, vai ne tā?”

UT- n

Ja.

“Vai tu gulēji tik nekustīgi, cik vien varēji?”

Ja-

“Vai tu zini, ko vēl mūsu rekonstrukcijas puisis teica?”

“Kā, pie velna, es varētu to zināt?”

“Viņš teica - tas puisis, kurš mūsu rekonstrukcijā tēloja tevi -, ka no vietas, kur gulēji tu, neizskatījās, ka Amanda un Sebastians būtu uz vienas trajektorijas, izskatījās, it kā viņi stāvētu viens otram blakus. Taču, skatoties no Majas vietas, tas ir, no citas perspektīvas, Sebastians stāvēja gandrīz uz tās pašas diagonāles kā Amanda. Kā tu domā, vai tev tas varēja izskatīties citādi nekā Majai?”

“Maja nošāva Amandu.”

“Mēs zinām, ka Maja nošāva Amandu, Samir. Bet mēs nezinām, kāpēc Maja viņu nošāva.”

“Domājams, viņa gribēja, lai Amanda mirtu.”

“Vai tu par to esi pārliecināts?”

“Viņi ne... viņi nebija... Sebastians un Maja bija kļuvuši pavisam...” Samirs atkal raud. “Amanda teica, ka Maja viņai vairs nezvanot, ka viņas vairs nesatiekoties, ka Maja esot kļuvusi galīgi dīvaina. Amanda bija noraizējusies par viņu, bet Maja par Amandu nelikās ne zinis. Viņa pavadīja laiku tikai ar Sebastianu. Viņa bija apsēsta ar Sebastianu. Viņai bija nospļauties uz visu, izņemot Sebastianu.” “Vai tu biji dzirdējis Māju sakām, ka viņa grib, lai Amanda mirtu?”

“Nē.”

“Vai Amanda bija tev teikusi, ka viņai ir bail no Majas?”

“Nē. Bet es nesapratu, ka Maja gribēja... līdz es to sapratu tobrīd klasē.”

“Kad ieradās ātrā palīdzība... pirmā ārste, kura tevi izmeklēja, kad tu joprojām gulēji klasē, viņa liecināja, ka tu biji bez samaņas.”

Samirs parausta plecus.

“Vai tā bija?”

ur\ v • n

Droši vien.

“Vai tu atceries, kā tevi iznesa no klases?”

“Nē.”

“Jo tu biji bezsamaņā?”

“Jā. Es nekad neesmu apgalvojis, ka atceros, kas notika brīdī, kad ieradās ātrā palīdzība.”

“Cik ilgi tu biji bezsamaņā?”

“Neilgi.”

“Mēs esam runājuši ar tavu ārstu, un viņš uzskata, ka nav neiespējami, ka tu zaudēji samaņu jau tajā brīdī, kad tevi sašāva.” la nebija.

“Vai tu esi par to pārliecināts?”

“Es redzēju to, ko redzēju.”

“Kas tas bija?”

“Es redzēju, ka Maja nomērķēja uz...”

“Bet no tās vietas, kur tu gulēji, tu nevarēji redzēt gan Māju, gan Sebastianu. Nedz arī gan Māju, gan Amandu. Ja vien tu nepagriezi galvu, protams, bet tu teici, ka to tu nedarīji, jo negribēji riskēt parādīt, ka esi dzīvs. Tāpat tu nevarēji redzēt, vai Maja mērķēja uz Sebastianu vai Amandu, jo tu gulēji nepareizā leņķī.” “Sebastians teica...”

“Viņš teica ‘tu zini, ka tev tas jādara, arī Maja to ir apstiprinājusi. Bet vai tu zini, kāpēc viņš to teica?”

“Es...”

“Tev jābūt ļoti uzmanīgam ar to, ko tu saki, Samir. Tev jābūt pilnīgi pārliecinātam. Vai tu zini, kāpēc Sebastians teica to, ko viņš teica?”

“Nē.”

“Vai tu zini - pilnīgi droši kāpēc Maja izdarīja to, ko viņa izdarīja?”

“Kā gan es varētu...”

“Es tikai vēlos, lai tu atbildētu godīgi, Samir. Vai tu zini, kāpēc Maja nošāva Amandu?”

“Nē.”

“Vai tu vari būt pārliecināts par to, ka viņa to darīja ar nolūku? Ka viņa gribēja nogalināt Amandu?”

“Nē.”

“Paldies. Tad man vairāk jautājumu nav.”

Sebastians

40.

Vienpadsmit minūtes es stāvēju Sebastiana mājas priekšnamā. Es nekur negāju, tikai gaidīju viņu. Dzirdēju, kad viņš piezvanīja sargam. “Tēvs šodien strādās mājās,” viņš teica. “Viņš negrib, lai viņu traucē.”

Sargs nekādus jautājumus neuzdeva, viņš droši vien nesaskatīja tur nekā savāda, nebija nekāda iemesla uz to reaģēt. Ņemot vērā iepriekšējo vakaru un nakti, bija tikai normāli, ja Klāss gribēja ilgāk pagulēt, gribēja, lai viņu liek mierā.

Es negribēju riskēt un viņu satikt, es paliku priekšnamā.

Kad Sebastians teica, lai palīdzu viņam nest somas, kāpēc lai es būtu atteikusies? Es domāju, ka viņš ir sakrāmējis savas mantas un brauks uz jahtu, lai kādu laiku padzīvotu tur. Varbūt viņš taisījās braukt uz ārzemēm? Varbūt viņš taisījās nozust? Dzīvot viesnīcā? Es nezinu, ko vēl domāju, es tikai negribēju satikt Klāšu, bet negribēju ari atstāt Sebastianu vienu, es negribēju atrasties tur, bet arī aiziet neuzdrošinājos.

Kurš gan iedomātos, ka divās smagās somās ir ieroči (ietīti palagā) un spridzekli (ietīti citā palagā)? Es būtu mazāk pārsteigtajā somās atrastos desmit miljoni dolāru skaidrā naudā vai kroņa dārgumi.

Nē, es nepajautāju Sebastianam, ko viņš grasās darīt. Nē, es nejautāju par somām. Es negribēju jautāt, jo man nebija spēka just jelkādu interesi.

Bet pag, jūs protestējat. Ja somās būtu mantas, kas domātas vešanai uz jahtu, kāpēc lai viņš tās gribētu ņemt līdzi uz klasi? Kāpēc viņš vienu no somām gribēja atstāt tavā skapītī? Vai tev tas nelikās savādi? Es nezinu. Es negribēju neko zināt. Kāpēc es nepajautāju, kas tur ir? Kāpēc es neuzdevu nevienu jautājumu? Es negribēju

Sebastianam neko jautāt. Es biju nogurusi. Gribēju tikai to, lai šī diena, semestris, skola beigtos.

Ja es būtu par to iedomājusies, varbūt man būtu licies dīvaini, ka Sebastians gribēja braukt uz skolu. Kāpēc viņš pēkšņi gribēja iet uz Kristera muļķīgo plānošanas sanāksmi? Taču man liekas, ka es jau sen biju pārstājusi uzdot jautājumus par to, ko Sebastians gribēja vai negribēja. Vienmēr, kad domājos sapratusi, kāpēc viņš darīja to vai citu, es tomēr kļūdījos. Es nesapratu neko. Tas, ka viņš gribēja braukt uz skolu, lai gan viņam pat prātā neienāktu kāpt uz skatuves un dziedāt kopā ar Samiru un Denisu, nebūt nebija pats nesaprotamākais.

Varbūt man bija aizdomas, ka viņš gribēja konfrontēt Samiru un Amandu. Izlamāt viņus? Piekaut Samiru? Vai varbūt es domāju, ka viņš vienkārši gribēja dabūt rokā Denisu, lai papildinātu krājumus. Klāsa apsargu armija bija izmēzusi no mājas visas narkotikas. Sebastianam bija jāsatiek Deniss, ja es būtu to apsvērusi, es domātu, ka viņi ir sarunājuši skolā satikties.

Kristera ideja, ka mums visiem jāuzstājas skolas izlaidumā, bija viņam tik raksturīga. Viņš uzskatīja, ka neviena jauniešu problēma nav tik nopietna, lai to nevarētu atrisināt, piespiežot attiecīgos jauniešus uzkāpt uz skatuves un iedodot viņiem uz visiem trīs mikrofonus. Un padomā vien, cik lieliskas fotogrāfijas tur sanāktu skolas mājaslapai! Daudzveidība, kopība, integrācija un solidaritāte. “Žēl, ka neviens no mums nesēž ratiņkrēslā,” teica Sebastians, kad Kris-ters kādu pēcpusdienu gaitenī bija pastāstījis par saviem plāniem, divas nedēļas pirms tam, kad tas notika. Sebastianam bija gadījies tur būt, un Kristers, mūs ieraudzījis, metās skriešus, lai mūs panāktu, pasauca Amandu un Samiru, kuri stāvēja turpat netālu, piespieda arī viņus noklausīties. “Es parunāšu ar Denisu,” teica Kristers. “Vismaz atnāciet uz sanāksmi. Mēs noteikti varam izdomāt ko tādu, kas visiem liktos forši.” Un Amanda patiešām nopriecājās, viņai patika

dziedāt, viņa dziedāja visos izlaidumos. Un Samirs saglabāja pieklājīgu sejas izteiksmi, droši vien viņš, tāpat kā es, domāja, ka no tā tāpat nekas neiznāks.

Taču mēs atnācām uz sanāksmi. Sebastians iegāja klasē pirms manis. Somu viņš uzsvieda uz sola netālu no durvīm, ar spēku, zinu, ka reaģēju uz skaņu, ka tā bija dīvaina, somā bija kaut kas ciets.

“Aizver durvis,” Kristers man teica un, kad biju to izdarījusi, Sebastians jau bija izņēmis ieroci, nostājies klases vidū un brīdī, kad es atlaidu durvju rokturi, viņš sāka šaut.

Ierocis norībēja. Denisam trāpīja sejā un krūtīs. Es to ieraudzīju, kad pagriezos, es stingi skatījos, kamēr Sebastians sašāva Kristeru un Samiru, un tad viņš beidza šaut. Pēc tam es dzirdēju, kā De-niss astmatiski nosēcās, trīs reizes, tad viņš apklusa un man šķiet, ka Kristers kaut ko teica, pa pusei kliegšus, pirms viņu sašāva, bet es neesmu pārliecināta.

Es nekad nebiju dzirdējusi šāvienus iekštelpās, un to radītā skaņa bija tik skaļa, ka es gandrīz nereaģēju. Tas bija pārāk nereāli. Es nezinu, ko domāju, kad sapratu, ka Sebastians izņēmis no somas ieroci, un nezinu, cik reižu viņš izšāva, viņi man to ir jautājuši kādas tūkstoš piecsimt reizes, bet es nezinu.

Kad aizgriezos no Denisa, Amanda sēdēja, es nezinu, kur viņa stāvēja, kad Sebastians sāka šaut un pa kuru laiku viņa pārvietojās, bet viņa bija atspiedusies pret sienu pie loga, kad Sebastians pārstāja šaut, un viņš kliedza, nē, starp citu, viņš nekliedza, tobrīd neviens nekliedza, man šķiet, viņš uzrunāja mani savā parastajā tonī un es redzēju, kā Amanda aiz viņa muguras lēnām virzījās uz priekšu, milimetru pa milimetram, viņa raudāja un viņas lūpas kustējās, bet es nedzirdēju, ko viņa teica, jo man ausīs zvanīja un Sebastians man kaut ko teica, tāpēc es pārstāju skatīties uz Amandu un paskatījos

uz viņu.

>

Soma, tā, ko viņš bija ienesis klasē, stāvēja man tieši priekšā. Та bija vaļā, rāvējslēdzējs atvilkts līdz pašam galam. Smārds tagad bija stiprāks, nekā bija bijis tūlīt pēc šāvieniem, un es nedomāju, ka Sebastians skatījās uz Amandu, viņš skatījās tikai uz mani, un somā bija vēl viens ierocis, to es redzēju, es redzēju to pavisam skaidri, un, kad Sebastians atkal ierunājās, Amanda jau bija tālāk, bet ne pārāk tālu, jo tur gulēja Kristers un tur viņa negribēja tuvoties, un viņa pagriezās pret sienu, man liekas, un tad, kad Sebastians sāka kliegt, tāpēc, ka viņš sāka kliegt, viņa sastinga un es vairs neredzēju viņas acis, neredzēju viņas lūpas, es nezinu, vai viņa ko sacīja, es nedomāju, ka viņa kaut ko teica, es dzirdēju tikai Scbastiana kliegšanu. Viņš bija kliedzis arī pirms dažām stundām.

“Aizver savas pretīgās žaunas, nolādētā pakaļa,” Sebastians bija kliedzis uz Samiru, kad apsargi bija atrāvuši no viņa tēvu, un Samirs arī kliedza, es nezinu, uz kuru, bet viņš kliedza tā, it kā būtu kļuvis traks. Viņš bija kļuvis traks. Visi bija kā bez prāta. Kad Klāss Fāger-mans parādījās, vilkdams Sebastianu, Samirs izskatījās vājprātīgs, gandrīz tikpat vājprātīgs kā Sebastians, bet Klāss bija vistrakākais. Ja apsargi nebūtu viņu aizkavējuši, viņš tā arī nebūtu pārstājis sist Sebastianu, nebūtu pārstājis spert.

Kad visi bija prom, un Klāss uzkliedza Sebastianam, lai tas pazūd, un Sebastians aizgāja, es viņam sekoju, mēs izgājām no mājas, prom, man viņš likās mierīgs. Mēs nerunājām par vakaru. Mēs nerunājām par to, ko Sebastians bija darījis. Par meitenēm un viņa mirušajām acīm. Es nepateicu, ka biju iedevusi Samiram viņa tēva telefona numuru, bet kurš gan cits tas varētu būt bijis? Sebastians to noteikti bija sapratis. Tas nevarēja būt neviens cits, tikai es. Tomēr pastaigas laikā viņš likās mierīgs, lai gan tā bija mana vaina, manis dēļ bija ieradies viņa tēvs, pie visa vainīga biju es. Sebastians negri-beja man pieskarties, negribēja saņemt manu roku, bet viņš nelikās nikns. Viņš bija mani pametis. Viņš bija pametis visu.

Soma bija vaļā, un es paņēmu tajā palikušo šauteni. Sākumā Sebastians nekliedza. Bet pēc tam viņš kliedza skaļāk, nekā jebkad bija kliedzis, un man nebija ne jausmas, cik reižu viņš bija izšāvis, bet es zināju, kāpēc viņš kliedza, protams, ka zināju. Vispirms viņš runāja normālā balsī, un tad viņš kliedza. Viņš pavērsa savu ieroci pret mani, un es sapratu, kāpēc. Un tad es izšāvu, un tad es izšāvu vēlreiz un vēlreiz, un vēlreiz. Ko citu lai es būtu darījusi?

Es neticu nejaušībai. Es neticu arī Dievam. Tas, kam es ticu -viss, kas notiek, iekļaujas iepriekš notikušajā, kā ķēdes posmi. Vai tas ir iepriekšnolemts? Nē. Kā gan tas būtu iespējams? Bet tas nav gluži tas pats, kā apgalvot, ka tas vienkārši notika. Gravitācijas likums nav nejaušs. Ūdens uzkarst un pārvēršas par kondensātu. Та nav nejaušība, tāpat kā tas nav dievišķa taisnīguma pierādījums. Tā vienkārši ir.

Reiz mums bija skolotājs, kurš apgalvoja, ka jebkuru problēmu ir iespējams novest līdz gāzu nespējai neeksplodēt. Viņš bija idiots, tā es uzskatu vēl aizvien, jo kāds gan Lielajam Sprādzienam sakars ar to, ka es izņēmu ieroci no somas? Un ar Amandu? Ar Sebasti-anu? Dažas minūtes vēlāk - vai varbūt tikai sekundes -, kad viss bija saplīsis sīkās lauskās un sašauts gabalu gabalos un tikai mana rokaspulksteņa rādītāji joprojām vienaldzīgi virzījās pār cipariem, kāds tam bija sakars ar Visuma rašanos? Kāpēc Sebastians nenošāva mani, lai Amanda būtu varējusi dzīvot? Diez vai tas nekam nederīgais sūda skolotājs būtu varējis to izskaidrot.

Viss, pilnīgi viss, bija kluss, nekustīgs un nereāls. Un Sebastians bija nokritis, kādu gabalu no manis, viņš bija miris, es biju viņu nogalinājusi, bet es pievilku viņu pie sevis, tik tuvu, cik vien varēju. Amanda nomira, un es viņu neturēju, kad tas notika.

Es neredzēju brīdi, kad Sebastians izņēma no somas ieroci. Bet es skatījos uz viņu, kad viņš to turēja, kad viņš sāka šaut. Tas bija pārāk skaļi, lai būtu pa īstam, skaņai nebija vietas, tā eksplodēja man galvā, es redzēju, kas notika, bet es nespēju saprast.

Es paņēmu otru ieroci, jo nevarēju darīt neko citu. Es sapratu, ka viņš gribēja mirt, ka man viņš ir jānogalina, citādi viņš nogalinātu mani. Es neredzēju, ka trāpīju Amandai, bet, kad es ieraudzīju, ka viņa ir mirusi, es sapratu, ka viņu esmu nošāvusi es.

Lielākā no visa ir mīlestība, tā apgalvo. Cilvēki to apgalvo visu laiku, daži pat, šķiet, tam tic. Prokurore apgalvoja, ka to, ko es izdarīju, es izdarīju tāpēc, ka mīlēju Sebastianu. Ka mana mīlestība pret viņu man bijusi lielākais no visa. Ka nekas cits man neesot bijis tik svarīgs. Bet tā nav patiesība. Jo lielākās no visa ir bailes, bailes mirt. Mīlestība nenozīmē neko brīdī, kad esi pārliecināts, ka mirsi.

Es zinu, ka vajadzētu būt kādam izskaidrojumam, kāpēc tas viss notika. Ka man vajadzētu spēt rīkoties līdzīgi Sanderam, pārveidot to visu par kaut ko, kas atbilst vai neatbilst likuma tekstam. Man būtu jāpastāsta, ka vispirms notika tas un pēc tam notika tas, un pēc tam bija tā. Tā nebija mana vaina. Es esmu nevainīga. Vai arī: Tā bija mana vaina. Es esmu vainīga. Bet es nevaru. Jūs ienīstat mani par to, kas notika, es ienīstu sevi vēl vairāk, jo es nespēju to izskaidrot. Izskaidrojuma nav. Tas ir absolūti bezjēdzīgi.

Tiesvedība lietā В 147 66 Prokurore u. c. pret Mariju Nūrberju

Tiesas procesa 3. nedēļa, pēdējā diena

41.

Nakti pirms tiesas procesa pēdējās dienas es mēģinu neaizmigt. Jo naktīs nav melu. Es domāju, ka pie vainas ir klusums. Kad pat putni ir apklusuši un nakts debesis ir melnas, nāk sapņi, un sapņi neseko nekādiem noteikumiem, neviens nenosaka, kāds būs to saturs, tie nerēķinās ne ar ko. Manas atmiņas lido, klusas kā rēgi, melnu vārnu bars, tieši manī, mans mugurkauls pārvēršas par granti, smiltīm, putekļiem. Es mēģinu neaizmigt, bet nespēju pakustēties, nogurums manī ir stiprāks par mani. Miegs nespēj nomākt sāpes, miegs nav atbrīvotājs, sapnī es esmu pamesta patiesības varā.

Nē, es nebiju plānojusi nevienu nogalināt. Nē, es negribēju, lai Deniss un Kristers mirtu. Jā, es gribēju, lai mirtu Sebastiana tēvs, nē, es negribējušai Sebastians viņu nogalinātu. Jā, es nogalināju Sebas-tianu, jā, es izdarīju to ar nodomu, es vēlos, kaut nebūtu to darījusi. Un jā, es nogalināju Amandu, jā, es darītu jebko, lai padarītu to par nebijušu.

Kad mēs kopā braucām uz skolu, es nezināju, ko Sebastians ir iecerējis, jo viņš man neko neteica. Kad Samirs man teica, ka Se-bastianam mani nevajag, man likās, ka viņš kļūdās. Es domāju, ka esmu Sebastianam vajadzīga, lai viņš dzīvotu, es biju pārliecināta, ka neviens viņam nav svarīgāks par mani, bet patiesība ir tāda, ka viņam mani nevajadzēja, pat lai nomirtu, viņam mani nevajadzēja, lai gan es viņu nogalināju.

Viss, kas man bija adicis, bija apziņa, ka esmu vajadzīga Sebastianam, taču es nenozīmēju itin neko.

Tiek apgalvots, ka visi cilvēki esot vienlīdz vērtīgi. Jūs to sakāt, jo esat pieklājīgi, labi audzināti un, iespējams, jums ir akadēmiskais grāds, bet tas viss to nepadara patiesu. Patiesībā visi zina, ka

cilvēku vērtība atšķiras. Tāpēc, kad kaut kur pie Indonēzijas nokrīt lidmašīna un iet bojā četri simti cilvēku, par to ziņo divreiz vairāk, ja lidmašīnā bijis ari kāds zviedrs. Viens nožēlojams sasvīdis zviedru sekstūrists ir vērts divtik daudz nekā četri simti indonēziešu. Tāpēc laikrakstu pirmajās lapās parādās ziņa (ar foto), ja jauna, vesela, skaista sieviete ar veiksmīgu karjeru ir gājusi bojā lavīnā, un tikai neliela rindkopa kaut kur malā, blakus kino afišai un krūšu palielināšanas sludinājumiem, ja atceļā no metro aplaupīts un nogalināts kāds urīnu nesaturošs, pensionēts bezbērnu šķirtenis. Tāpēc gandrīz visiem rakstiem par “Jūšholmas slaktiņu” ir pievienota vismaz viena Amandas fotogrāfija, savukārt Denisa fotogrāfija redzama daudz retāk.

Tikai idioti izliekas, ka nav nekādas nozīmes tam, kas tu esi, tam, ko tu esi darījis. Viņi runā par cilvēka vērtību, it kā tā nebūtu mūsu pašu sagudrota.

Cilvēka vērtība ir absolūta blablabla... Mūžīga, nemainīga, pastāvīga. Mēs visi esam vienlīdzīgi, blablabla. Hitlera dzīvība ir tikpat vērtīga kā Mātes Terēzes dzīvība.

Taču ne Sebastians. Viņš zināja. Sebastians uzauga mājā, pie kuras bija privāta pludmale ar baltām smiltīm, kuras tur pa gaisu un jūru bija atvestas no kādas bijušās franču kolonijas. Kā viņš būtu spējis iztēloties, ka ir kas cits kā vien dievs, bez līdziniekiem, pārāks par visiem? Katra Sebastiana dzīves diena apstiprināja šo patiesību: viņš bija vērtīgāks par visiem citiem. Naudu saprast ir vieglāk nekā filozofisku izdomājumu par cilvēka absolūto vērtību.

Taču Sebastiana problēma bija apzināšanās, ka viņa vērtība bija atkarīga no viņa tēva. Bez tēva viņš bija nekas. Visi tie skolotāji, kuri ļāva viņam kavēt, visi tie vecāki, kuri pievēra acis un ļāva saviem bērniem ar viņu saieties, visas rindas, kurām viņš pagāja garām, visi draugi, kuri viņam bija, visi, kas ar viņu fotografējās, tenkoja par viņu, runāja par viņu, viņi to visu darīja tikai viņa tēva dēļ. Klāsa

Fāgermana dēls. Un, kad tēvs viņam pateica, ka negrib vairs nekad par viņu neko dzirdēt, ka viņam nav nekādas vērtības, kad tēvs viņam uzspļāva un viņu spārdīja, Sebastians zināja, ka Klāsam ir taisnība. Bez Klāsa viņa dzīve bija beigusies.

Viena lieta viņam padevās. Viņš spēja nogalināt. Viņš bija labs mednieks. Ar ieroci rokā viņš spēja kaut ko sasniegt pats saviem spēkiem, viņu pat paslavēja.

Та biju es, kas iedeva Samiram Māsa telefona numuru. Та biju es, kas lūdza Samiru nezvanīt policijai. Та biju es. Varbūt es gribēju atriebties Sebastianam, varbūt es gribēju, lai Klāss redzētu, ko viņš darīja ar tām meitenēm, jo es zināju, ka Klāss viņu sodīs smagāk nekā spētu jebkurš cits. Vai varbūt es vienkārši baidījos, ka mani arestēs, jo es biju galīgā ķēmā. Taču, kad es tajā pēdējā naktī, rītam austot, no Sebastiana gāju mājās, vienā rokā augstpapēžu kurpes, otrā - sasvīdis mobilais telefons, kuru drīz pārpildīs izmisumā rakstītas īsziņas, gan Sebastians, gan es zinājām, ka es atkal esmu viņu nodevusi. Skaidrs, ka viņš man neko nestāstīja. Skaidrs, ka viņš būtu varējis nogalināt arī mani.

Naktīs es esmu kā gaiss bezvēja dienā, kad viss ir nekustīgs un nekas nespēj palidot. Es atceros pārāk daudz. Un patiesība, ciktāl tā jūs interesē, patiesība ir tāda, ka es esmu vainīga.

Tiesas procesa 3. nedēļa, pēdējā diena 42.

Kad galvenā prokurore Lēna Pēšsone ieslēdz mikrofonu, noklepojas un sāk savu noslēguma runa, kopsavilkumu, kurā apkopo visu, ko viņa būtu gribējusi pateikt, viņa izklausās gandrīz skumja, tā, it kā viņa negribētu šeit atrasties.

“Tas ir katra vecāka ļaunākais murgs... No rīta palaist savus bērnus ceļā, bet vakarā nesagaidīt viņus mājās.”

Taču skumjas pāriet. Pēc dažiem teikumiem viņa izklausās apņēmīga un nikna. Mēs tik viegli cauri netiksim, vēsta šī balss.

“To ir grūti saprast, to ir teju neiespējami aptvert, kā jaunos cilvēkos var būt tik daudz niknuma, lai viņi nogalinātu. Taču tas nedrīkst mūs kavēt saskatīt to, kas ir noticis. Tas nedrīkst mūs kavēt vadīties pēc likuma. Un šodien tiesas uzdevums ir izšķirties par apsūdzētās vainu. Tiesai ir drosmīgi jāpieņem pareizais lēmums un jākonstatē, ka apsūdzētā ir vainīga kūdīšanā, līdzdalībā, slepkavībā un slepkavības mēģinājumā. Apsūdzētās kriminālatbildība ir pierādīta, izslēdzot jebkādas saprātīgas šaubas par tās neesamību.”

Viņas balss, pakāpeniski uzskaitot argumentus, kļūst spēcīgāka un spēcīgāka, jau pēc pāris minūtēm tajā ieskanas triumfālas notis.

Divas lietas ir pilnīgi skaidras: viņa nav ļāvusi sevi iespaidot Sandera jautājumiem Samiram un viņa nav mainījusi pārliecību, ka man pienākas stingrākais likumā noteiktais sods.

“Interpretācijas,” viņa pavīpsnādama saka, “nepavisam nav vienkārša lieta, ja vēlies, lai tās saskan ar patiesību. Un tas, pie kā...” Viņa vilcinās, viņa nezina, kā lai tos nodēvē. “Tas, pie kā aizstāvības eksperti ir nonākuši, ir tikai viena no vairākām iespējamām interpretācijām. Kas nebūt nenozīmē, ka viņu iegūtais rezultāts ir pareizs.” Aizstāvības eksperti. Visi saprot, ko viņa vēlas likt mums saprast. Es viņiem esmu samaksājusi. Apsūdzētā mēģina nopirkt sev brīvību.

Nolādētā bagātā kuce.

“Policijas izmeklētāji nav nekādi amatieri. Tas ir viņu darbs, šī nav viņu pirmā izmeklēšana. Ari ne otrā vai trešā. Neviens viņiem nenorāda, ko vajadzētu meklēt, kāds rezultāts ir vajadzīgs. Viņi izmeklē objektīvi, nevis pēc apsūdzētā pasūtījuma. Un atcerieties,” viņa saka. “Atcerieties, ko Samirs bija apgalvojis kopš paša sākuma, ko viņš bija apgalvojis visas iepriekšējās izmeklēšanas laikā, no kā viņš neatkāpās, lai gan laiks ir pagājis. Samirs bija tur. Viņš skaidri un gaiši redzēja to, kas klasē notika tajās murgainajās minūtēs, viņš ir varējis pastāstīt, ko darīja apsūdzētā. Vai viņam bija jāpagriež galva, lai to redzētu? Varbūt. Kāda tam nozīme? Viņš redzēja to, ko redzēja. Un, kas attiecas uz apsūdzētās lomu, Samira izteikumi bija skaidri. Pirmo nopratināšanu nedrīkst novērtēt par zemu, it īpaši tad, ja tehniskā izmeklēšana to apstiprina, un policijas gadījumā tehnisko izmeklēšanu veica NTEC, mūsu nacionālais tiesu ekspertīzes centrs.”

Viņa uzsver vārdu ‘nacionālais’, it kā ar šo vārdu vien būtu gana, lai visi saprastu, kuram ir taisnība un kurš ir kļūdījies.

Valsts eksperti. Nevis Sandera amatieri, apsūdzētās algotņi.

Tātad galvenā prokurore neatkāpjas no tā, ko ir apgalvojusi visu laiku. Taču viens apstāklis ir mainījies un ir jāpaiet kādam brīdim, līdz es to aptveru, bet, kad nu šī doma man ir ienākusi prātā, es vairs no tās netieku vaļā. Jo tagad, kad viņa izklāsta savu stāstu, kad apraksta, kā mēs ar Sebastianu, izolēti no apkārtējās pasaules, plānojām savu asiņaino atriebību, viņa vairs nevēršas pie galvenā tiesneša. Viņa skatās uz zvērinātajiem, uz tiesnešiem, kuri nav juristi.

“Man nav nekādu šaubu par to, ka apsūdzētajai tas bija smagi. Marija Nūrberja tagad noteikti nožēlo izdarīto. Iespējams, ka viņa to sāka nožēlot jau klasē, kad ieraudzīja, kā nāve izskatās realitātē. Iespējams, viņu pārņēma bailes. Kad Sebastians Fāgermans bija miris, viņa vairs negribēja mirt.Taču nožēla neatbrīvo viņu no vainas.”

Ja Lēna Pēšsone tēlotu saniknotu prokurori amerikāņu TV seriālā, šajā brīdī viņa pārliektos pār margām, aiz kurām izvietoti zvērināto piesēdētāju krēsli. Ieskatītos zvērinātajiem acīs, citam pēc cita, lai redzētu, vai tie negrasās raudāt. Šobrīd viņa spēlē uz pilnu emociju spektru, jo labi apzinās - ja vien viņai izdosies dabūt savā pusē zvērinātos, man vairs nebūs izredžu. Kad tiesai jāpieņem lēmums, katrs zvērinātais piesēdētājs ir tieši tikpat svarīgs kā tiesas priekšsēdētājs. Viņiem katram ir pa vienai balsij, ne vairāk un ne mazāk. Tiesas priekšsēdētāju ar visiem viņa paragrāfiem var nostumt pie malas, ka nemetas.

Es skatos uz zvērinātajiem. Pūlos viņu sejās izlasīt, ko viņi domā, kāds varētu būt viņu viedoklis. Bet es neko neredzu, neko, ko es saprastu, neko, ko es spētu interpretēt - tikai sejas.

Kad Lēna Pēšsone ir beigusi, tiesas priekšsēdētājs viņai pasaka paldies. Nekādu jautājumu, nekā. Un tad ir Sandera kārta. Lūdzu. Sanders nesāk runāt uzreiz. Viņš pagaida, kamēr Ferdinanda ieslēdz projektoru. Viņa uzklikšķina, atveras attēls ar kāda laikraksta pirmo lappusi.

“Asinspirts Jūšholmas vidusskolā - apcietināta meitene.”

Tad viņa nomaina attēlu. Vēl viena laikraksta pirmā lappuse.

“Noslepkavots Klāss Fāgermans - dēla draudzene pieprasīja: “Viņam jāmirst!””

Un vēl viena.

“Avoti apstiprina: viņa nogalināja savu labāko draudzeni.”

Un vēl viena. Un vēl viena.

Kad uz ekrāna parādās sestais laikraksts, Sanders noklepojas. Sākumu viņš nolasa skaļi.

“Visiem bija jāmirst, citas izejas nebija.”

Apakšvirsraksts jāizlasa mums pašiem:

“Та viņa dzīvo tagad - septiņas lappuses par Jūšholmas meitenes dzīvi cietumā.”

Tad viņš turpina:

“Es gribēju jums pateikt, cik daudz rakstu bija uzrakstīts par Māju līdz brīdim, kad sākās šis tiesas process. Taču es to nevaru izdarīt. Proti, tos nav iespējams saskaitīt. Pirmajās četrpadsmit dienās pēc slepkavībām mana kliente katru dienu figurēja Zviedrijas trīs lielāko nacionālo laikrakstu pirmajās lappusēs. Visās. Viņa vai noziegumi, līdzdalība kuros viņai piedēvēta, bija galvenā ziņa ziņu raidījumos Rapport, Aktuellt un TV 4 ziņās trīs dienas pēc notikuma, un vēl astoņas dienas tā bija viena no galvenajām ziņām. Kad policija nepilnu diennakti pēc notikumiem Jūšholmas vidusskolā izplatīja informāciju par Klāsa Fāgcrmana nāvi, ari starptautiskie mediji pievērsa šai lietai tikpat milzīgu uzmanību. Un arī pirms tam tie nebūt nebija izturējušies vienaldzīgi. Mani darbinieki ziņoja - kad viņi iegūglēja‘Maja Nūrberja’vakarā pirms šī tiesas procesa sākuma, viņi ieguva vairāk nekā 750 000 rezultātu, lai gan vairums zviedru mediju vēl nebija publiskojuši viņas vārdu. Ievadot ‘Jūšholmas slaktiņš’, parādījās vairāk nekā 300 000 rezultātu, un kombinācijai ‘Sebastians Fāgermans un Maja Nūrberja’bija apmēram tikpat daudz rezultātu.” Viņš nopūšas. Dziļi. Viņš atvainojas, ka ir spiests šo visu stāstīt. Viņš paskatās uz tiesas priekšsēdētāju. Atšķirībā no neglītās Lēnas, Sanders vēršas pie viņa. Mēs, juristi, mēs neļaujam sevi ietekmēt tā dām trivialitātēm kā vakara laikraksti un internets, profesionāli visziņi un debašu raidījumi, ārvalstu ziņas un tā tālāk, līdz bezgalībai. Visa Sandera būtne izstaro es-uz-tevi-paļaujos, taču vēsta arī to, ka priekšsēdētāja uzdevums ir to visu izskaidrot zvērinātajiem, ja nepieciešams.

“Kūdīšana. Mana kliente ir apsūdzēta par kūdīšanu uz Māsa Fāgermana slepkavību. Tapat uz šo apsūdzības daļu balstās apgalvojums, ka mana kliente kopā ar mirušo Sebastianu Fāgermanu esot plānojuši un kopīgi paveikuši slepkavības Jūšholmas vidusskolā tajā pašā dienā.”

Mana kliente. Sanders visa tiesas procesa laikā nav saucis mani par savu klienti, varbūt dažos gadījumos. Taču tagad viņam ir tas tuksneša sausais balss tonis. Jurista balss tonis.

“Lai kūdīšanas priekšnoteikumi varētu tik uzskatīti par izpildītiem, nepieciešams, lai prokurore pierādītu, pirmkārt, ka manai klientei bijis nodoms kūdīt uz Klāsa Fāgermana slepkavību un, otrkārt, ka pastāv tieša saistība starp to, ko mana kliente ir teikusi vai darījusi, un šo slepkavību. Lai pierādītu šo apgalvojumu, prokurore ir atsaukusies uz vairākām īsziņām, kuras mana kliente sūtījusi Sebastianam Fāgermanam zināmajā naktī un rītā, īsziņām, kurās mana kliente izteikusi to, ko prokurore traktē kā mudinājumu uz slepkavību.”

Es nesaprotu, kāpēc Sanders atkal un atkal to piemin. Viņš zina, ka man riebjas klausīties, ko es biju uzrakstījusi, un tomēr viņš ietiepīgi turpina par to runāt. Tagad Ferdinanda atkal ir pie projektora. Viņa noklikšķina, un uz lielā ekrāna atveras kāds attēls. Tas ņemts no vispopulārākā instagrama konta Zviedrijā, kas pieder sešpadsmitgadīgai meitenei no Borlenges vai tamlīdzīga miesta, fotogrāfijā redzams saldējums ar šokolādes skaidiņām. “Es drīzāk izdarīšu PAŠNĀVĪBU, nekā pievērsīšos paleo diētai,” tur rakstīts. Aiz muguras dzirdu pāris apspiestus smiekliņus. Priekšsēdētājs nesmejas. Bet divi no zvērinātajiem pasmaida.

Viņa nomaina attēlus. Fotogrāfija ar vistu, kas skatās pāri katla malai. Blakus - cita fotogrāfija no vistu fermas. Teksts skan: “Gaļēdāji = SLEPKAVAS!”

Sanders kā padodamies pasviež gaisā un nolaiž rokas, kamēr Ferdinanda turpina vērt vaļā jaunus attēlus.

“Mūsu vārdu izvēle bieži ir neveikla. Arī pieaugušie izsakās pārprotami. Es mēdzu sievai apgalvot, ka drīzāk miršu, nekā noskatīšos vēl vienu Eirovīzijas atlases ceturtdaļfinālu, un tomēr es tos visus noskatos, starplaikos neizdarīdams pašnāvību. Dažkārt es sūtu īsziņas, atdodot balsi par visatbaidošākajiem priekšnesumiem - tikai tāpēc, ka to pieprasa mani mazbērni. Es mēdzu viņus apsūdzēt par to, ka viņi grib mani piebeigt. Tomēr es neuzskatu, ka tāds ir viņu patiesais nolūks, vismaz ne primārais.”

Viņi internētā ir atraduši kaudzēm piemēru ar pusaudžiem, kuri vēlas “nogalināt” citus pusaudžus, kuri klausās mūziku, kas pirmajiem nepatīk, vai kuri paziņo, ka pazīstams aktieris, kurš bijis neuzticīgs, “būtu publiski jānoslāna ar pātagu”. Ferdinanda nodemonstrē ari komentārus kāda talantu šova dalībnieka blogā un trīs vai pat četrus futbola banerus, kas izskatās ņemti no snapčata.

Tad Sanders aizkaitināts pamāj ar roku. Izslēdz, vēsta žests. Es nespēju skatīties uz to stulbumu. Pēdējās muļķības. Viņa balss atkal ir nopietnāka par nopietnu.

“Mans nolūks nebija jūs uzjautrināt. Situācija, kura mums jāvērtē, smieklus neizsauc. Majai nebija nekāda iemesla jokot, un viņas īsziņas Scbastianam tajās pēdējās stundās nekādā ziņā nebija smieklīgas. Es tikai mēģinu norādīt uz acīmredzamo: mēs lietojam vārdus un izteicienus, kas atsaucas uz nāvi, taču nedomājam to burtiski. Jaunieši bieži vien izsakās ne tikai neapdomīgi, bet arī nepiedienīgi. Vai tas ir noziegums? Vai tas nozīmē, ka likumā pieprasītie kūdīšanas priekšnoteikumi ir izpildīti? Nē.”

Ekrāns kļūst melns, un Ferdinanda apsēžas.

“Tomēr parotaļāsimies ar šo domu,” saka Sanders. “Pieņemsim, ka Maja bija domājusi nopietni katru uzrakstīto vārdu. Ka viņa atradās tik izmisuma pilnā situācijā, ka Klāsa Fāgermana nāve viņas acīs bija vienīgais, kas varētu glābt Sebastianu. Pieņemsim, ka viņa patiešām gribēja, lai Sebastians nogalinātu savu tēvu. Vai tādā gadījumā viņa kvalificējas kā vainīga kūdīšanā? Nē. Prokurorei tik un tā vēl būtu jāspēj pierādīt, ka Majas rīcība ir bijusi izšķirošā un ka Sebastians nebūtu nogalinājis tēvu neatkarīgi no Majas viedokļa šajā lietā. Vai prokurore ir spējusi pierādīt kauzalitāti? Nē.”

Sanders norāda, ka par to pēdējo ballītes nakti liecinājis ne tikai Samirs. Viņi bija nopratinājuši Labi, viņi bija nopratinājuši maukas, viņi bija nopratinājuši apsargus, viņi bija nopratinājuši visus, kuri tur bija un nākamajā dienā negāja bojā. Un viņu visu stāsti, protams, kaut kādā ziņā atšķiras, katram ir sava versija, bet visi ir pieminējuši Klāsa Fāgermana dusmas. To, kā viņš sitis un spārdījis Sebastianu, līdz apsargi viņu atvilkuši nost. Viņi bija varējuši pastāstīt, kā tas izskatījies, ka Sebastians asiņojis, ka viņš licies šokēts, varbūt nikns, bet neviens nebija varējis pastāstīt, ko viņš jutis. Es esmu pateikusi, kā likās man, bet uz mani ir grūti paļauties.

“Tā vietā priekšplānā ir izvirzījušās sāpīgas attiecības, attiecības starp ievainotu zēnu un viņa tēvu. Mums nav visos sīkumos zināms, kas notika tajās rīta stundās, kad nomira Klāss Fāgermans, bet mēs zinām, ka tēvs un dēls bija vieni, kad Sebastians viņu nošāva, un mēs zinām, ka tieši pirms tam viņu starpā norisinājies vardarbīgs strīds. Tāpat mēs zinām, ka Sebastians Fāgermans atradās spēcīgu narkotisko vielu iespaidā. Ka viņš bija lietojis narkotikas jau ilgu laiku un ka viņam bija psihiskas problēmas. Vai šķiet ticami, ka Majas sporādiskās īsziņas bija izšķirošais iemesls Sebastiana rīcībai? Vai tomēr ticamāk ir, ka skaidrojums meklējams Klāsa un Sebastiana Fāgermanu attiecībās, kā ari Sebastiana Fāgermana psihiskās veselības stāvoklī? Esmu pārliecināts, ka tiesas vērtējums šajā jautājumā sakritīs ar manējo.”

Tad viņš brīdi runā par to, kādu iespaidu šī jautājuma vērtējums atstāj uz pārējo apsūdzības daļu skatījumu, ka tiesai “būtu” jāsaprot, ka ne jau manas rīcības dēļ Sebastians nogalināja tēvu. Un tad atkal atgriežas sausā balss. Tagad viņš iztirzā prokurores “konkrētos” pierādījumus pret mani.

“Vai pastāv tādi apstākļi, liecības vai citi pierādījumi, kas apliecina, ka mana kliente ir plānojusi, kopā ar mirušo Sebastianu Fāgermanu, izdarīt noziedzīgo nodarījumu Jūšholmas vidusskolā? Nē. Vai pastāv tādi apstākļi, liecības vai citi pierādījumi, kas apliecina, ka mana kliente tikusi informēta par Sebastiana plāniem? Nē.”

Sanders atkārto to, ko viņš jau tika teicis tiesas procesa gaitā. Nav pirkstu nospiedumu somas iekšpusē, uz rāvējslēdzēja, uz ieroču seifa, un tā tālāk. Tāpat Sanders norāda uz faktu (atkal), ka sprāgstvielas (kuras nebija iespējams uzlaist gaisā) Sebastians bija sagādājis krietnu laiku iepriekš, kad mēs abi vēl nebijām pazīstami.

“Vai visai intensīvajā telefoniskajā saziņā starp Sebastianu un Māju ir atrodama kāda liecība tam, ka Maja zina par Sebastiana nodomu nogalināt tēvu, pirms viņš to izdara? Nē. Kad Maja atgriežas Sebastiana mājā, Klāss Fāgermans ir miris jau gandrīz divas stundas. Vai izmeklēšanas materiālos atrodams kaut kas, kas norāda uz to, ka Sebastians būtu par to informējis Māju pirms viņas ierašanās? Nē. Vai ir kaut kas, kas liecina, ka Maja uzzina par Klāsa Fāger-mana nāvi, kad viņa atrodas mājā? Ka viņa uzzina, ka Sebastians ir nogalinājis tēvu? Nē. Nekā tāda prokurores materiālos nav. Tā vietā esmu spiests tērēt savu laiku, lai atgādinātu jums to, ko prokurore nav spējusi pierādīt. Prokurore nav spējusi pierādīt, ka Maja būtu zinājusi ieroču seifa drošības kodu, tā paša seifa, kurā glabājās lietā iesaistītie ieroči, viņas pirkstu nospiedumi nav atrasti ne minētā seifa iekšpusē, ne ārpusē. Toties tehniskie eksperti ir spējuši atrast gan Klāsa, gan Sebastiana Fāgermanu pirkstu nospiedumus kā ieroču seifa iekšpusē, tā arī ārpusē. Tatad nav tehnisko pierādījumu, kas liecinātu, ka Maja būtu aiztikusi ieroču seifu. Tapat Majas pirkstu nospiedumi nav atrasti nevienā no somām vai uz rāvējslēdzēja, tikai uz somu rokturiem, kā arī uz vienas somas apakšas. Nav arī nekādu pēdu, kas atklātu Majas saistību ar sprāgstvielām, kas tika atrastas viņas skapītī. Majas pirkstu nospiedumi atrodas uz ieroča, kuru viņa vēlāk izmanto, bet to nav uz tā ieroča mēlītes, ar kuru šāva Sebastians.”

Tad Sanders ietur nelielu pauzi, pašķirsta papīrus, iedzer malku ūdens. Viņš nesteidzas. Un tad viņš turpina.

“Vai pastāv tādi apstākli, liecības vai citi pierādījumi, kas liecina, ka mana kliente palīdzējusi Sebastianam Fāgermanam noziedzīgā nodarījuma izpildē? Ka viņai bijis nodoms izdarīt slepkavību vai līdzdarboties slepkavības izdarīšanā? Jā! Tādi tiešām pastāv.” Viņa pārsteigums ir pārspīlēts. Ironisks. “Prokurore iesniegusi tiesā aculiecinieka liecību. Liecību, kas iegūta apšaubāmos apstākļos no smagi ievainota zēna, kurš drošības labad jau krietnu brīdi pirms pirmās nopratināšanas ticis informēts par to, ka mana kliente ir apcietināta un turēta aizdomās par tā nozieguma izdarīšanu, kura sakarā zēns tiek nopratināts. Zēns šīs nopratināšanas laikā apgalvojis, ka redzējis Māju rīkojamies veidā, kas ir pretrunā tam, ko stāstīja viņa pati. Vēl viņš teica, ka esot dzirdējis, kā mana kliente sarunājusies ar nu jau mirušo Sebastianu Fāgermanu, un vēlāk redzējis, kā mana kliente ar nodomu nošāvusi vienu no upuriem.”

Un tad viņš detalizēti analizē izmeklēšanu, kuru bija licis veikt saistībā ar Samira liecību. Šīs detaļas mēs jau esam dzirdējuši.

“Un kas prokurorei ir sakāms par šīs izmeklēšanas izdarītajiem viennozīmīgajiem secinājumiem, kas runā par labu manai klientei? Jā, prokurore uzskata, ka izmeklēšanu neesot veikuši pietiekami kompetenti eksperti un tā neesot veikta pietiekami brīvā un objektīvā formā.” Sanders paceļ skatienu no saviem dokumentiem un lēni nogroza galvu. Tad paņem no kaudzes kādu papīru un sāk lasīt.

Tajā uzskaitīts, kādi cilvēki piedalījušies pārbaudēs, kāda ir viņu izglītība, kādas kontrolmetodes viņi izmantojuši, dokuments ir pār-bāzts ar tehniskiem terminiem un ir nāvīgi garlaicīgs.

Un tad viņš līdzīgā garā turpina vēl kādu brīdi. Viņa balss tikai skan un skan, un man kļūst grūti elpot. Es izgludinu saņurcīto salveti, ko turu sažņaugtu dūrē, tad atkal to saņurcu. Es gribu piecelties kājās, es gribu pieskriet pie zvērinātajiem. Klausieties, es gribu kliegt. Vai jūs dzirdat, ko viņš saka? Jo patiesība ir tāda, es to saprotu pēkšņi, šī atklāsme man ietriecas tieši vēderā, esmu tam gluži nesagatavota, bet - es gribu ticēt Sanderam. Es gribu ticēt, ka viņam ir taisnība, kad viņš saka, ka mani nenotiesās, ka man ir tiesības uz nākotni.

Es gribu, lai viņam būtu taisnība.

Jūs droši vien pat neatcerēsieties, kā šī tiesas prāva beidzās, vai mani notiesāja, par ko mani notiesāja. Jūs pēc dažiem gadiem runāsiet par mani kādā ballītē un teiksiet, ka “bija tā” vai “viņa par to pat nebija apsūdzēta” un cik savādi - tu esi pārliecināts? - es domāju, ka viņa... Mana patiesība drīz nebūs atrodama nekur citur, kā vien mapēs ar materiāliem no manas tiesas prāvas, noglabātās arhīvā kādā vēsā pagrabtelpā.

Jums būs jāliek lietā gūgle, lai pārliecinātos, lai uzzinātu, kā bija, kā tas viss beidzās. Vai varbūt jūs teiksiet, ka tas bija labi uzrakstīts spriedums, vai paviršs policijas darbs, vai varbūt, ka tas bija pareizi, ka viņu iespundēja, lai parādītu, ka jūs esat lietas kursā, ka jūs zināt.

Vienalga, kuru versiju jūs izvēlēsieties, jūs atcerēsieties mani kā slepkavu. Bet jūs un jūsu nolādētie viedokļi man ir pie vienas vietas. Es tik un tā gribu tikt projām no šejienes. Es gribu, lai tiesa ticētu Sanderam.

Nogurums, kas mani pārņem, kad ļaujos šai domai, ir tik paralizējošs, ka man šķiet, ka novelšos no krēsla. Taču es iekrampējos tajā. Man jāiztur, es negribu būt šeit. Es gribu tikt prom.

Manai vecaimammai bija šūpuļkrēsls. Viņa tajā šūpojās, uz priekšu un atpakaļ, un lasīja vai šuva, un tas krēsls joprojām stāv vectēva mājās, un es vēlreiz gribu tajā šūpoties. Es gribu, lai vectēvs iečukstētu man ausī “tev vēl visa dzīve priekšā”, un es pamātu, lai sagādātu viņam prieku. Var notikt viss. Es gribu sagādāt kādam prieku. Viss ir iespējams.

Un es gribu, lai man nebūtu jādomā, ka brīdī, kad viss var notikt, kad visas durvis ir vaļā, ka tad uznāk caurvējš, un visas durvis aizvērtas un vairs nav atveramas. Man ir astoņpadsmit gadu, es gribu būt Disneja princese un smalkā balstiņā gavilēt: “Es sekošu savai sirdij un kļūšu laimīga.” Un neviens nedomās, ka es esmu Sniegbaltītes ļaunā pamāte, kura seko savai ļaunajai, melnajai sirdij un pieņem lēmumu nogalināt. Es gribu iegūt izglītību, sēdēt ofisā, divdesmit astoņus stāvus virs zemes, tā, lai grīda neieliecas, ēka zem manis nesabrūk un man nav jākrīt. Es gribu nokļūt vietā, kur man nav jāiztēlojas milzu smagums, kas pārklāj mani un aprok manu ķermeni.

Ieklausieties Sanderā. Priekšsēdētāj un zvērinātie, un visi žurnālisti. Piekrītiet viņam. Atstājiet mani mierā.

Lasāmbrilles nolaidis gandrīz līdz degungalam, Sanders neatrauj skatienu no priekšsēdētāja. Tagad, es domāju. Tagad viņš pateiks to, kas liks visiem saprast. Kas piespiedīs viņus palaist mani vaļā. Taču viņš to nepasaka.

“Prokurore nav pierādījusi kriminālatbildību,” ir vienīgais, ko viņš pasaka.

Pēc tam Sanders vairs neko nesaka. Sāk runāt tiesnesis.

Un tad tas ir beidzies. Viss ir beidzies.

Tiesas procesa 3. nedēļa, pcdcja diena

43.

Mums ir piešķirta cita telpa, kurā gaidīt. Krēsls, kurā es sēžu, ir no plastmasas un tam ir bļodas forma. Viens dibena vaigs man ir notirpis, lai gan es neesmu sēdējusi īpaši ilgi. Kafija, kuru turu rokā, ir duļķaina. Acīmredzot es esmu atbildējusi, ka gribu gan krējumu, gan cukuru, lai gan neatceros, ka kāds man būtu to jautājis.

Biju domājusi, ka mani vedīs atpakaļ uz cietumu. Mēs visi tā bijām domājuši, tā bija plānots, mana mašīna gaidīja. Taču tiesnesim bija citi plāni. Kad viņam bija jāsaka galavārds, viņš teica blabla-lie-tas-izskatīšana-blabla-līdz-ar-to-ir-izbeigta un “tagad tiesa īsu brīdi apspriedīsies un pēc tam paziņos jums savu lēmumu”. Un tad viņš pagriezās pret Sanderu, pamāja galvenajai prokurorei un teica “jūs varat pagaidīt šeit, mēs izsauksim lietas numuru, kad būsim beiguši”.

Zāli pāršalca neizteikts ko-tas-nozīmē, un cilvēki skatījās visapkārt, griezās cits pret citu, gaidīja kādu paskaidrojumu. Es pagriezos tikai pret Sanderu. Ko tas nozīmē? Mamma pagriezās pret tēti. Ko tas nozīmē?Taču neviens neatbildēja, neviens nezināja, un es nodomāju - tas taču visiem zināms, ka tā notiek tikai ar vienkāršām lietām, kurās briesmīgais noziedznieks pēc iespējas ātrāk jānosūta uz nāves kameru, tikai vainīgajiem spriedums tiek pasludināts tik ātri.

Tas notiek pārāk strauji. Es negribu.

Un mēs piecēlāmies, mēs visi piecēlāmies un izgājām laukā.

Tagad tas bija beidzies. Viss bija beidzies.

Un man likās, ka es vemšu, turpat uz vietas, vai nosmakšu, bet nekas tāds nenotika, es tikai apsēdos un acīmredzot atbildēju, ka vēlos tasi kafijas.

Sanders neapsēžas. Pankūka ir vestibilā, kur izvairīgi atbild uz preses jautājumiem. Ferdinanda drudžaini raksta telefonā, es nezinu, ko, un nezinu, kam.

Sanders neatbild, kad viņu uzrunā. Viņš izskatās nervozs, nekad agrāk es neesmu redzējusi viņu tik nervozu, viņš mēģina ieliet sev kafiju, bet plastmasas krūzīte aizslīd, kafija nolīst uz galda, un Sanders nolamājas, skaļi. Pie velna!

Man šķiet, šī ir pirmā reize, kad dzirdu viņu lamājamies.

Mēs gaidām stundu. Nekas nenotiek. Pēc piecām minūtēm Sanders apsēžas. Viņš kaut ko lasa telefonā. Ferdinanda paskatās uz mani, pastiepj man zelējamās tabakas kārbiņu, es papurinu galvu, un viņa iedod man paciņu ar nikotīna košļenēm, es iespiežu plaukstā četras, ieberu mutē un sāku košļāt.

Mēs gaidām vēl divdesmit minūtes.

Cik ilgi mums būs jāgaida, es pajautāju. Neviens neatbild. Es pajautāju vēlreiz. Cik ilgi vēl palicis? Es izklausos pēc nepacietīga bērneļa. Vai mēs drīz būsim galā?

“Uz to nav iespējams atbildēt,” beidzot nosaka Sanders, taču nepārstāj blenzt sava telefona ekrānā, viņš lasa un lasa, kā gan viņš spēj lasīt? Ko viņš lasa?

Divas gaidīšanas stundas. Un vienpadsmit minūtes.

Tad skaļruņos kaut kas nosprakšķ. Un tiek izsaukta mūsu lieta.

Sanders nostājas tieši aiz manis, uzliek plaukstu man uz muguras, it kā grasītos mani šādi aizvest līdz mūsu galdam. Vai līdz nāvessoda izpildes vietai? Ar maisu pār galvu. Uz kurieni mēs iesim? Vai mēs drīz būsim galā?

Mēs ejam uz savām vietām, tiesneši jau sēž, Lēna Pēšsone ir atbīdījusi krēslu, kājas cieši kopā, pēdas glīti viena pie otras. Saliktās plaukstas guļ klēpī. Kad priekšsēdētājs sāk runāt, man ausīs šalc. Es tik tikko viņu dzirdu, es nezinu, ko tas nozīmē, es skatos uz Sanderu, kamēr tiesnesis runā.

“Rakstiskais spriedums tiks iesniegts vēlāk, tajā tiks detalizētāk izklāstīts tiesas nolēmuma pamatojums.”

Ko tas nozīmē? Ko viņš saka?

Un es dzirdu, kā tētis strauji ievelk elpu, izklausās, it kā viņam sāpētu, it kā kāds viņam būtu iesitis pa vēderu. īsu mirkli man šķiet, ka viņš sadusmojas, ka viņš kliegs, kā mēdz darīt, kad viņa pacietības mērs ir pilns, taču tad es izdzirdu, ka viņš raud. Viņš raud un raud, un mamma viņu mierina, arī viņas balss aizlūst, un tad es pamanu pati savas asaras. Žurnālistu balsu murdoņa kļūst aizvien skaļāka, drīz viņi runā pilnā balsī, pārtrauc cits citu, zālē no klusuma vairs nav ne miņas. Priekšsēdētājam priekšā stāv kāds papīrs. Taču viņam nav tajā jāielūkojas, viņš savu sakāmo zina.

“Apgabaltiesa apsūdzību ir atzinusi par nederīgu visos tās punktos. Tā kā prokurore nav pierādījusi, ka apsūdzētajai būtu bijis nodoms veikt slepkavību, slepkavības mēģinājumu vai palīdzēt slepkavībā, kā arī nav izpildīti kūdīšanas priekšnoteikumi, apsūdzētā tiek nekavējoties atbrīvota.”

44.

Mamma un tētis sēž man katrs savā pusē Sandera mašīnas aizmugurējā sēdeklī. Tētis ir aplicis man roku ap pleciem, viņš sēž tik taisni kā mietu norijis, viņš elpo caur muti, īsiem vilcieniem, un viņš ir turējis mani, neatlaizdams ne mirkli, kopš brīža, kad tiesnesis pateica, ka varēšu braukt mājās. Tētis mani turēja pat tad, kad apkampa Sanderu, divus pirkstus ap manu piedurkni, viņš saspieda man plecu, kad sarokojās ar Pankūku, un viņa plauksta gulēja uz mana skausta, kad viņš pievilka klāt Ferdinandu, tas varētu būt kļuvis par grupas apskāvienu, ja vien Ferdinanda būtu aptvērusi, ka viņu taisās apskaut.

Mamma ir viscaur silta, viņa mazliet dreb un ir saņēmusi abas manas plaukstas, viņa glāsta manus pirkstus, nagus, pirkstu kauliņus, it kā viņai būtu tie jāpārskaita, jāpārbauda, vai viss ir savās vietās, ka es patiešām esmu šeit, ka viņa to visu nav vienkārši iedomājusies. Ik pa laikam viņa pieliecas pie manis, pabāž plaukstu zem manas drošības jostas un nogludina kādu krociņu manā apģērbā. Viņa paplikšķina man vaigus, elpo manos matos. Mēs neesam pārāk daudz runājuši. Mēs neesam teikuši, ka esam “priecīgi”. Mēs neesam teikuši “es tevi mīlu”, mēs neesam teikuši “paldies Dievam”. Tētis tūkstoš reižu ir nomurminājis paldies, paldies-paldies-paldies, visiem, kurus satiek, viņš saka paldies-paldies-paldies, un mamma čukst “piedod”, kad viņa mani apskauj, katru reizi viņa čukst vienu un to pašu. Piedod-piedod-piedod. Viņu dzirdu tikai es, viņas balss ir tik klusa, gandrīz kā elpas vilciens, un arī es viņu apskauju. Piedod.

Es neko nesaku. Tas nav iespējams. Es nevaru.

Mana mamma.

Sanders bija teicis, ka pāris dienas mums būs jāpavada viņa lauku īpašumā, lai izvairītos no medijiem. Та vieta atrodas pie ūdens,

pēdējo gabalu mēs braucam ar kuģīti, ar palielu pasažieru kuģīti, bet uz klāja esam tikai mēs, tas droši vien ir čarterreiss, noīrēts. Kā viņš to paspēja ? Šeit nav neviena žurnālista, neviens nejautā, kā es jūtos, vai esmu priecīga, vai spriedums tiks pārsūdzēts. Kad viņi to jautāja prokurorei, vai jūs pārsūdzēsiet spriedumu?, Lēna Pēšsone izklausījās sapīkusi, vispirms man jāizlasa sprieduma pamatojums, tikai tad es varēšuformulēt savu viedokli. Toties Sanders izklausījās pārliecināts: Mēs esam apmierināti ar rezultātu, tiesa bez kādām grūtībām atbrīvoja manu klienti, es būtu ļoti pārsteigts, ja sprieduma pamatojums dotu prokurorei pamatu to pārsūdzēt.

Vai Sanders izklausījās tik pārliecināts tikai tāpēc, ka žurnālists uzdeva jautājumu? Es tā nedomāju. Viņš nemēdz izklausīties pārliecināts bez iemesla. To viņš atstāj Pankūkām un viņa tagad-esmu-palaidis-kaklasaiti-valīgāk-un-sasodīts-cik-mēs-esam-lie-liski-smaidam.

Es izeju uz klāja, nostājos ar vēderu pret reliņiem un seju pret vēju, aizveru acis ledainajā gaisā, tās asaro. Vējš, nebiju nojautusi, ka ilgojos pēc vēja, skābekļa smaržas, ir tāda sajūta, it kā aukstums šeit, uz jūras, būtu palaists brīvībā, tas vairs nav ieķēries betonā, restēs un dzeloņstieplēs. Es tur stāvu kādu brīdi, aukstums dzeļ vaigos, tad es pamanu, ka blakus ir nostājies Sanders. Viņam mugurā ir biezs mētelis, kādu līdz šim nebiju redzējusi, oderēti ādas cimdi un kažokādas cepure ar ausu atlokiem, kas plīvo brīzē.

Viņš atgādina manu vectēvu.

“Vectēvs tevi gaida,” mamma bija teikusi mašīnā. “Viņš ir tik priecīgs, viņš ir noilgojies.”

Sanders pasniedz man padilušu kabatlakatu no smalkas kokvilnas. Es viegli noslauku degunu un acis. Kabatlakats mazliet smaržo pēc pīpes, un es to paslēpju plaukstā.

Vai tu smēķē, advokāt Pēter Sander ? Ir tik daudz kā tāda, ko es par tevi nezinu. Vai man būtu jāsauc tevi par Pēteru?

“Vai tagad viss ir beidzies?” es tikai pajautāju. Viņš neatbild. Paskatās uz mani, viņa sejā pavīd smaids. Taču tad tas nozūd, viņš atgūst parasto izteiksmi un papliķē man pa plecu.

“Jā,” viņš saka. Viņš papliķē trīs reizes, tad brīdi ļauj plaukstai pakavēties turpat. Varbūt viņš arī ir labākais advokāts Zviedrijā. Un tomēr ir redzams, ka viņš melo. “Tagad viss ir beidzies.”

Es saņemu viņa roku, pasperu pussolīti viņam pretī un apskauju viņu, ilgs apskāviens ledusaukstajā vējā, es apskauju viņu stiprāk, nekā patiesībā uzdrīkstos. Vismaz viņam tas viss ir beidzies. Viņš ir izglābis man dzīvību un iesniedzis tiesā savu izmaksu aprēķinu. Kabatlakatu es iebāžu kabatā.

Mēs piestājam pie privāta muliņa, kuģa motors paliek ieslēgts, kamēr mēs nokāpjam no klāja. Šeit ir aukstāks nekā pilsētā, gaisā jūtams sniegs, jūra ir pelēka kā tērauda plāksne, un pār šērām sāk nolaisties krēsla, tā lien augšup pa klintīm. Manas mantas ir palikušas cietumā, man nav somas, ko nest. Es sāku iet uz mājas pusi un pie kāpnēm ieraugu viņu.

Viņa sēž uz lieveņa, viņa ir garāka, nekā es viņu atceros. Mati izskatās neķemmēti, cirtainais ponijs uz pieres nekārtīgās šķipsnās. Atlikušo gabalu es gandrīz skrienu. Kad notupjos viņai pavisam blakus, pamanu, ka viņai ir izkrituši divi augšējie piena zobi. Taču viņa neskatās man acīs. Viņas skatiens klejo, to ir neiespējami notvert, gluži kā saules zaķīti.

“Vai tagad tu nāksi mājās?” viņa jautā.

Es pamāju, balsij es neuzticos, un tad viņa ierāpjas man klēpī, apvij savas tievās rokas man apkārt, aizāķē kājas man aiz vidukļa, pieķeras no visa spēka un raud pie mana kakla. Un tas, kas tik ilgi bija bijis tik ciets, ar asiem nagiem ieķēries manī iekšā, tas izkūst un izplūst pa visu ķermeni.

“Tagad es nākšu mājās.”

Pateicības

Juristi diskutē, rakstnieki fantazē. Esmu bijusi juriste divtik ilgi, nekā esmu bijusi rakstniece. Jurists vēlas, lai viss notiktu pareizi. Savukārt rakstnieki dara, kā vien viņiem ienāk prātā.

Paldies advokātam Pēteram Altīnam - par to, ka tu lasi manus manuskriptus un atbildi uz maniem jautājumiem, par to, ka tu norādi uz kļūdām, apspried tiesas procesu taktikas un tik dāsni dāvā savu laiku un nenovērtējamo pieredzi. Kad es, lai varētu izstāstīt savu stāstu, ignorēju to, kas stāv rakstīts Zviedrijas Kriminālprocesa likumā, kad izvēlos lietas numuru rakstīt nepareizi (un nenorādīt gadu), kad ļauju prasītāju nopratināt nepareizajā dienā, kad ļauju Majai tiesas priekšsēdētāju saukt par galveno tiesnesi - visos šajos gadījumos galavārds pieder rakstniecei. Izbijusī advokāte Mālina Pēšsonc Džolito būtu ieklausījusies, būtu sekojusi padomiem.

Paldies arī Pērām Melīnam, Kristīnai Esterberjai, Hokanam Bernhardsonam un visiem citiem no Cietumu un probācijas dienesta, kuri man palīdzēja saprast - mazliet labāk -, kāda varētu izskatīties jauna cilvēka ikdiena izmeklēšanas cietumā. Es uzņemos visu atbildību par savu interpretāciju.

Maja un viņas biedri mācās Jūšholmas vidusskolā. Reālajā pasaulē skolas ar šādu nosaukumu nav. Es pati no septītās līdz devītajai klasei mācījos Jūšholmas pamatskolā, savukārt nākamos trīs gadus pavadīju Danderīdas vidusskolā. Man ir pieticis nekaunības aizņemties detaļas no šo skolu vides, nevienam neprasot atļauju.

Mārī Ēbeštaina. Mums abām bija astoņi, kad mēs sākām sacerēt stāstiņus par dīvainiem dzīvniekiem, kuri darīja visādas ikdienišķas lietas. Jau tad tu kļuvi par manu labāko draudzeni un visnozīmīgāko lasītāju.

Osa Lāšsone. Rakstnieki mēdz sūkstīties, ka romānu rakstīšana ir ārkārtīgi vientulīga nodarbe. Taču, pateicoties tev, es reti jūtos vientuļa. Nedz ar savu tekstu, nedz citādā ziņā. Tu liki man noticēt, ka es spēšu uzrakstīt šo grāmatu, neraugoties uz to, ka ilgi par to šaubījos. Paldies.

Rakstnieki ne tikai fantazē, bet arī sapņo. Mana izdevēja Osa Sellinga, mana redaktore Katarina Ēnmarka Lindkvista no Wahl-strom & Widstrand, manas aģentes Astri fon Arbina Ālandere, Kristīne Edhella un Kaisa Palo no Ahlander Agency. Pateicoties jums, es uzdrīkstos sapņot vairāk. Jūs esat mana dream team.

Mamma. Tētis. Heda. Elsa. Nora. Beatrise. Un Kristofs. Lielākā no visa ir mīlestība pret jums. Franču vārdam mērci ir tāda pati sakne kā latīņu vārdam, kas nozīmē ‘žēlastība’. ‘Svētība’, ja vēlaties. Precīzāk pateikt nav iespējams.

Un, jā. Nu jau pietiks šo sentimentālo blēņu.

Atsauces

22. lpp.: Vien bēdu ideja šī zeme, pat mūsu gaišās dienās (Sorgerliga saķer banda, ān i vāra dar minsann). No dziesmas Visan от den skona konst-beriderskan Elvira Madigans kārlek och grymma dod, autors Jūhans Lindstrems Saksons, 1889.

71. lpp.: kad vairs nav nekā gaidāma, kad nav vairs nekā nesama (nār in-getfinns att vānta mer, och ingetfinns att bāra pa). No Kārinas Bojcs dzejoļa Stjārnorna, pirmoreiz publicēts krājumā Gomda land, Albert Bonniers apgāds, Stokholma 1924.

77. lpp.: Preacher takes the school, One boy breaks a rule. Silly boy blue, silly boy blue. No Deivida Bovija dziesmas Silly Boy Blue, albums David Bowie, Decca, 1967.

85.1pp.: Keep your ‘lectric eye on me babe, Put your ray gun to my head, Press your spaceface close to mine, love. No Deivida Bovija dziesmas Moonage Daydream, albums The Rise and Fall of Ziggy Stardust and the Spiders from Mars, RCA, 1972.

86. lpp.: Would you carry a razor, just in case, in case of depression? No Deivida Bovija dziesmas Young Americans, albums Young Americans, RCA, 1972.

316. lpp.: manus naidniekus vaigā. Psalmi 3:8.

316. lpp.: ļaunu ieņem un posta grūts. Psalmi 7:15.

318. lpp.: Party girls don't get hurt, Cant feel anything, when will I learn, I push it down, push it down. No Sias dziesmas Chandelier, albums 1000 Forms of Fear, RCA, 2014.

318. lpp.: Viss irtukšiba. Mācītājs 1:2.

320. lpp.: I couldn’t live without you now, Oh, I know I’d go insane, I wouldn't last one night alone hahy, I couldn't stand the pain. No Avicii dziesmas Addicted to You, albums True, PRMD, 2013.

356. lpp.: Lielākā no visa ir mīlestība. Pāvila 1. vēstule korintiešiem 13:13.

Content

Džolito Mālina Pēšsone Plūstošās smiltis

5.

18.