Navrocka Barbara

Alekss Džo

Navorskis Henriks

Klodziņska Anna

Poļu detektīvs

Poļu detektīvs

.

.

/

Barbara Navrocka. Apturi pulksteni uz vienpadsmitiem

Tā nav patiesība? Jo labāk.

Pirmā nodaļa

Izkāpis no otrās līnijas tramvaja, viņš palika stāvam uz trotuāra malas. Vagons žļerkstēdams pabrauca garām, gaišo logu punktiņi attālinājās, iezīmējot tramvaja ceļu ielas tukšajā gultnē. Un mirgoja arvien bālāk, kā izblāv iluminatori, kad kuģis ienirst jūras miglā.

Vīrietis pacēla putekļu mēteļa apkakli. Bija novembra sākums, un ap laternas spuldzi patiešām tinās migla, trīsošā staru oreolā slāpējot gaismas asumu. Vīrietis palūkojās aizejošā tramvaja virzienā. Iela likās kļuvusi platāka, mājas kāds it kā bija pabīdījis maliņā gluži kā klimpas šķīvī.

«Neko vairs nevar pazīt. A, uzliets asfalts. Agrāk visa Brudno bija nobruģēta apaļiem akmeņiem.»

Taisnā, gludā, perspektīvā aizejošā asfalta stiga iluzoriski paplatināja veco Brudno traktu. Bija tuksnesīgi klusu. Neizkustējies no vietas, viņš ieklausījās priekšpilsētas klusumā, pētīja tukšo ielu. It kā roka jau būtu satvērusi durvju rokturi, bet kavētos atvērt durvis, uz kurām ceļš meklēts veselus divdesmit astoņus gadus. Un situācija patiešām bija līdzīga. Tagad vajadzēja tikai nospiest rokturi un … Pēkšņi viņš atskārta, ka visus šos gadus par laika ritumu nemaz nav domājis. Vēlreiz palūkojās visapkārt, it kā nevarēdams noticēt, ka šī ir tā pati iela, tā pati Varšavas nomale un ka viņš atkal ir te. Brīdi viņam pat likās, ka te stāv nevis viņš pats, bet gan kāds svešs, viņa ādā ielīdis tips. Sis svešais viņam nepatika, pat kaitināja. Stāvēdams slāpētajā gaismas kūlī, kas krita uz trotuāra, viņš pēkšņi — pirmoreiz — izjuta laika skrējienu. Viss paiet. To atskārst lika instinkts, dzīves nervs, kas allaž pulsēja viņā kā saspringta stīga. Izbāl pasaules krāsas, zūd formu kontūras, tālē aizgrimst pazīstamas ainavas, pagaist smaržas, gaismas spilgtums un ēnas dziļums,

izdziest skaņas, sirds puksti, vēlēšanās un gandarījums par piepildīto. Tikai vienaldzība paliek un nemainās.

«Vienaldzība? Nu, velna .milti! Divdesmit astoņus gadus esmu gājis pa pēdām kā dzinējsuns! Grūti tam ticēt. Man patika ķimerēties ap automobiļiem, bet pēdu dzīšanas dēļ neizmācījos par mehāniķi. Mētājos pa dažādiem amatiem un iestādēm, ik pāris gadu citā vietā.»

Kāds gāja pa pretējo trotuāru. Soļi ritmiski atbalsojās ielas tuksnesīgumā. Vīrietis uzmanīgi nopētīja dzelzceļnieka formā ģērbušos gājēju, bet tas nepacēla galvu. Gāja noguruša cilvēka so]iem, pēc garas darba dienas domādams par vakariņām un gultu.

Pavadījis gājēju ar skatienu, vīrietis pavērās pulkstenī. Bija 22 un 30 minūtes. No garāmgājēja viņam nekādas briesmas nedraudēja. Un viņš nedrīkstēja te vēl dīkāties, zaudējot laiku. Tas, kas reiz iesākts, nu jāpabeidz.

Viņš nogriezās no galvenās ielas. Un soļoja nemaldīdamies, lai gan sīkumos, ko varētu saukt par pilsētas dekoratīvo kosmētiku, arī sānielu izskats bija mainījies. Viņš nogriezās sānis vēl vairākas reizes, līdz nonāca aklā, gauži senatnīgā ieliņā. Te vēl stāvēja vecas, zemas koka mājas, ar vienu ķieģeļu ēku un mazāku mūra nameli pa vidu. Pagātnes neiznīcināmība, vecie laiki, kas vēl sīksti turējās šodien vairs nekur nederīgos graustos, vērta viņa soļus drošākus. It kā beidzot būtu satverts pavediens, pārtrūkušais laika pavediens. Nu viņš atkal to sasien, piešķirdams jēgu tam, kas notiek. Labu brīdi nācās nopūlēties, lai izlasītu mājas numuru, ielas apgaismojums te bija tikpat vecs kā viss, ko viņš bija nēsājis sevī pagājušos divdesmit astoņus gadus un atnesis līdz šim slieksnim — 1971. gada 1. novembrim.

Viņš salieca pirkstu, lai pieklauvētu, bet roka apstājās pusceļā starp durvju dēļiem un platajām krūtīm, ko apņēma impregnētais mētelis. Mājas iekšienē pēkšņi ietrīsējās skaņas. Zvanīja zvaniņi, spēlēja muzikālās lādītes, āmuriņi izdimdināja melodijas. Pa miglas pielieto ieliņu joņoja polonēzes, mazurkas, krakovjaki, valši, kadriļas, menueti, dunēja gongi.

Viņš izslēja galvu, it kā gribētu labāk saklausīt. Migla sabiezēja, grima zemāk, klājās pār mājas jumtu. Kā pirmīt uz platas ielas miglu cauršķēla gaisma, tā šeit to skaldīja skaņas, kas plūda no koka mājas kā no rezonatora. Šī nakts kļuva gandrīz tikpat nereāla kā tā — toreiz.

Viņš stāvēja ar paceltu roku, bet pirksts nepieskārās

durvīm. Viņš klausījās. Skaņu mainīgais plūdums — te straujš, te lēns — noplaka, spēlēja vairs tikai viena lādīte — torņa pulksteņa kuranti.

«Tavas simpātijas nav mainījušās, Pulksteņmeistar,» vīrietis nodomāja. «Taču tu esi pratis likt tās lietā, pārvērst par arodu.» Un viņš pieklauvēja.

Durvis, kas atvērās tūlīt, droši un nevilcinādamās, veda tieši istabā, kura bija tik liela, ka aizņēma visu mājas platību. Pagalma pusē vēl bija virtuve. Kādreiz, droši vien pirms gadiem simt, caur šādu virtuvi varēja iziet pagalmiņā, kur atradās ateja, vistu būda, varbūt arī kūtiņa. Varbūt kāds tur reiz iestādīja koku, katrā ziņā tur audzēja pētersīļus un burkānus, zālītes pret māgas kaitēm, zobu sāpēm un kaulu lauzējiem. Taču tie laiki atnācēju interesēja maz. Viņš tikai nodomāja, ka tā kādreiz bijis. Tāda bija šī ēciņa un rajons, pirms ķieģeļu nami plašos pagalmus saspieda mazos pleķīšos.

— Ko vēlaties? — jautāja vecs vīrs, neizrādīdams īpašu interesi par atnācēju un pat neuzlūkodams viņu. Vecais pagriezās, piegāja pie galda, apsēdās, iespieda acī pulksteņmeistara lupu un ņēmās skatīties kāda kabatpulksteņa mehānismā. Tas bija solīds, liels pulkstenis, tādus nēsāja sudraba ķēdē pirms gadiem piecdesmit. Uz galda bija izliktas lupatiņas, zamšādas gabaliņi, miniatūri instrumenti un vāciņš no metāla pudelītes ar eļļu.

Atnācējs neatbildēja. Viņš aplūkoja istabas sienas. Tās no griestiem līdz grīdai bija nokārtas ar pulksteņiem. Dažādu laikmetu, dažāda stila, dažāda materiāla, dažādas formas, daždažādām vajadzībām gatavoti, šie pulksteņi bezmaz tukšo istabu pārvērta par muzeju. Tā bija kolekcija, kas būtu cienīga rotāt kāda arhitektūras pieminekļa telpu.

«Traki lielu naudu esi izšķiedis par šiem pulksteņiem,» atnācējs nodomāja. «Tātad visu šo laiku esi noņēmies ar tiem? Man tie sagādās liekas rūpes. To ir tik daudz. Pārāk daudz. Daži pakārti pie pašiem griestiem.»

Viņa skatiens apskrēja istabu, meklēdams kāpnītes. Nekā līdzīga nekur neredzēja, un atnācējs apsvēra, kā gados krietni vecs cilvēks uzvelk šos daudzos pulksteņus. Laiku pa laikam taču katrs no tiem ir jāuzvelk.

Pulksteņmeistars pacēla galvu. Pasmaidīja. Atnācēja klusēšana viņu neuztrauca. Viņš bija pieradis, ka klienti aiz pārsteiguma gandrīz zaudē valodu. Uz brīdi aizmirst, kādā vajadzībā nākuši. Nameļa noplukuši āriene nevedināja uz domām, ka tā iekšienē varētu slēpties kaut kas sevišķs. Vietējie nomaļā rajona iedzīvotāji ar kolekciju jau bija apraduši. No viņiem pulksteņmeistars daudz neprasīja. Visu mūžu nauda viņu bija interesējusi mazāk nekā pulksteņa smalkais mehānisms — skrejošā laika mākslīgā sirds. Dārgi viņš plēsa no tiem, kas varēja maksāt, tos viņš uzreiz atšķīra no pārējiem. Un, kad bija naudas grūtības un rokās nonāca seno laiku nieciņš, taču īsts pulksteņmeistarmākslas piemineklis, tad viņš noplēsa no klienta vai deviņas ādas. Parastie šolaiku rokas pulksteņi, fabriku un mašīnu ražojumi, viņu neinteresēja. To labošana viņam bija tikai maizes darbs. Godīgi padarāms, protams. Viņa sirds piederēja senajiem, ar rokām gatavotajiem pulksteņiem, tos viņš laboja ar mīlestību. Arī pašlaik viņš turēja pirkstos vienu veclaiku pulksteni. Pec modernās estētikas kritērijiem — lai Dievs mums žēlīgs — tas, protams, ir neglīts, īsts sīpols, taču ar skaistu sirdi.

—   Pulksteņa vērtību nosaka mehānisms, — teica vecais drīzāk pats sev nekā klientam, — tikai mehānisms. Jums patīk mani pulksteņi?

Atbildes nebija, un sirmgalvis, pavirši pārlaizdams skatienu atnācēja sejai, atlika darbu sānis.

—   Parādiet, kas jums tur ir.

Atnācējs vērās pulksteņmeistarā ar īpašām jūtām. Vecais vīrs nebrīnījās, ka klients apgrūtina viņu tik vēlā stundā, cilvēki viņu vispār neinteresēja nemaz. Cilvēki viņam bija tikai pulksteņu īpašnieki. Viņš, jādomā, šķiroja tos pēc pulksteņu vērtības — uzmanības vērts bija tikai tāds, kam piederēja interesants pulkstenis. Tā kā atnācējs joprojām neko nesacīja, vecais turpināja:

—  Jūs laikam gan neesat vietējais?

—   Nē.

—   Ir jau vēls, bet dodiet vien šurp. Es saprotu, visi tagad skrien vienā skriešanā. Priekš kam šais laikos vispār vairs vajadzīgi pulksteņi? Nekādas atelpas, ne brītiņa miera. Kurš šodien vairs atļaujas pasēdēt atzveltnes krēslā, lai noklausītos, kā pulkstenis sit stundas? Vai nav taisnība? Ko?

—  Vai jūs mani nepazīstat?

Vecais vīrs tagad vērīgāk ielūkojās savā klientā. Un atkal pasmaidīja.

—   Ļoti žēl, taču nepazīstu. Kaut gan redze man labu labā. Ja man nebūtu tādu acu, manos gados par pulksteņu labošanu nebūtu ko domāt.

—   Tas nevar būt, — atnācējs lēnām noteica, juzdams, ka viņu pārņem stingums. Nevis aukstums, bet stingums.

—  Tas nevar būt.

—   Kāpēc ne? — sirmgalvis brīnījās. — Vai tad cilvēks var atcerēties visus, ko dzīvē kādreiz saticis? Vai pulksteņmeistars var pēc sejas pazīt visus savus klientus? Arī tos, ko saticis pirms pusgadsimta? Kur nu!

—   Visus? — atnācējs pārjautāja. — Visus ne. Bet to vienu — jā!

Vecais vīrs atstūma krēslu no galda, piecēlās, centās iztaisnot augumu, atliekt no ilgās sēdēšanas sagumušos plecus, izriezt krūtis, pastiepties garumā. Tas viņam arī izdevās, varēja redzēt, ka reiz — nemaz ne tik sen — vecais bijis stalts vīrs. Atnācējam šķita, ka Pulksteņmeistars — tā viņu sauca toreiz — aug acīm redzami. Sirmgalvja siluetu iztēle pārklāja ar citu tēlu — tur stāvēja zaļoksns, enerģisks, kustībās noteikts, visu cienīts vīrs. Tas, kuru viņš atcerējās, kuru ne uz brīdi nebija aizmirsis. Pat miegā ne. Un atnācējs atguvās, lēmuma nepārsūdzamība apgaismoja* smadzenes, padzenot no tām un ķermeņa dīvaino stingumu. Viņš atkal valdīja pār sevi. Zināja, kādēļ atnācis uz šejieni. Bija pārliecināts, ka atmiņas kompass ne brīdi, ne par sekundi nav kļūdījies, ka nekāds laika skrējiens nav spējis pārraut pavedienu. Pagātni nekas nespēj izdzēst.

—   Vienu cilvēku? — vecais vīrs jautāja, un, kaut gan viņa balss nodevīgi ietrīsējās, tā skanēja lepni. Atnācējam bija asa dzirde. Viņš nealojās. Tā bija pašcieņa. — Jā, vienu cilvēku varbūt arī atceros, — turpināja pulksteņmeistars, bet nu viņa balsī vairs nebija nekādu emociju.

—   Tikai viņš… tas cilvēks neesat jūs. Tas bija lielisks zēns.

—   Tas esmu es! — aizžņaugtā balsī teica atnācējs.

—  Varbūt vairs ne tik lielisks, bet tomēr tas pats. Tu domāji, ka neviens vairs neatnāks. Ka neviena un nekā vairs nav. Bet es tevi meklēju. Ilgi. Un atradu.

To sakot, viņam iešāvās prātā, ka meklējis pārāk ilgi. Tik ilgi, ka naids jau noplacis, palikusi vairs tikai neizbēgamība. Bet tā nebija skaidra atziņa, drīzāk tikai domas zibsnis.

Viņi lūkojās viens otrā, šķirti tikai ar galdu, uz kura mētājās kabatpulksteņa detaļas. Kaut gan satraukums arvien pieauga, atnācējs redzēja, ka pulksteņmeistars nebaidās. Smadzeņu dzīlēs klauvēja jautājums: kādēļ? Taču apziņas līmenī tas neizlauzās, apziņu pārvaldīja lēmums, iznests cauri divdesmit astoņiem meklējumu gadiem un asināts nedziestošajās, dedzinošajās atmiņās par to nakti.

—   Apturi pulksteni uz vienpadsmitiem, — atnācējs teica un nepazina savu balsi.

Vecais vīrs nesteidzīgi pagrieza galvu un pārlaida skatienu istabas sienām. Vai viņš aplūkoja savus pulksteņus? Pārbaudīja, cik tie rāda?

—   Un tu atnāci, Franek … vienpadsmitos… pēc tik daudziem gadiem… Jūs tā nopūlējāties, lai atrastu vecu vīru. Es — es neesmu vainīgs… Nebiju vainīgs. Paklausieties jel

Atnācēja smadzenēs iekaucās trauksmes sirēna. Viņš zināja, uzreiz zināja: ja |aus vecajam runāt, tad vairs nespēs izņemt roku no kabatas. Viņš kļūs nožēlojams, smieklīgs, nevienam nevajadzīgs, pat sev ne. Cilvēks, kas savu dzīvi veltījis rēgam, iedomai. Muļķis, kas arī turpmāk paliks tikai iedomas vergs. Bet pagātne, tā nakts taču bija īstenība. Visīstenākā īstenība, slacīta ar asinīm un asarām.

Vecais vīrs izlasīja atnācēja acīs spriedumu. Nekādi vārdi nespēja viņu glābt. Un viņš arī īsti nezināja, vai grib saņemt apžēlošanu par tādu cenu: krītot pie šā — tagad pavisam svešā — vīra kājām.

Nakts viesis ar asu, ievingrinātu kustību izvilka ieroci un izšāva tikai vienreiz. Pēc tam nometās ceļos un pielika ausi pie vecā vīra krūtīm. Sirds nepukstēja.

«Jā, uz to es vienmēr varu paļauties,» viņš aukstasinīgi nodomāja. «Acs un roka. Vienīgais, ko nekad nespēju, ir — nopūdelēt.»

Viņš pacēla mirušo un aiznesa uz gultu. Un nolika to tā, lai galva būtu uz spilvena.

«Tik daudz varu atļauties tevis labā,» viņš vēsu prātu apliecināja. «Pēc divdesmit astoņiem gadiem. To neviens no

v i ņ i e m man neņemtu ļaunā.»

Viņš atvēra virtuves durvis, iededzināja gaismu. Otras izejas vairs nebija, kā jau varēja domāt. Līdzās izaudzis augsts nams. Tā siena piegūla vecajam namiņam. Uz plīts sarindoti tīri izmazgāti katli. Grīda izslaucīta, pilns spainis ar oglēm, līdzās saskaldīta malka, bet kāpnīšu nekur neredzēja. Atnācējs atgriezās istabā, pievilka pie sienas galdu, uzlika uz tā krēslu. Uzkāpa uz improvizētās piramīdas. Atvēra pulksteņus, pārbīdīja rādītājus uz vienpadsmitiem, apturēja svārstekļus, nobloķēja mehānismu steidzīgos ritentiņus, kuru tikšķi līdzinājās izoperētas trusīša sirds pukstiem. Viņš nodrebēja vai nu aiz aukstuma, vai aiz piepūles, uz brīdi pievēra plakstus, taču acu priekšā joprojām vīdēja sarkanas, pulsējošas sirdis. Viņš palūkojās uz gultu: caur nogalinātā kreklu sūcās asinis, traips līdzinājās magonei, kas ver va|ā ziedlapas, un kļuva arvien lielāks. Krēsls bīstami saļodzījās, taču vīrietis ātri atguva līdzsvaru.

«Kādēļ tu skaties atpakaļ?» viņš dusmojās uz sevi. «Nokritīsi no šās lieliskās konstrukcijas un lauzīsi sprandu. Esi pārvērties par mīkstmiesi tajos ierēdņa gados. Visu ko sāc iztēloties. Tur guļ slepkava, neviens cits un nekas vairāk. Un kas par to, ka beigās smuki runāja? Katrs neģēlis ir nevainīgs, kad pienāk atmaksas stunda. Tiesneši vēl nav redzējuši tādu vainīgo, kas pats ņemtos sevi notiesāt. Pat Nirnbergā uz apsūdzēto soliem nevainīgie vien sēdēja. Esi padarījis savu darbu, un viss kārtībā. Tikai pasteidzies tikt galā ar pulksteņiem un nedomā par trusīšiem. Tas tur nemira kā gļēvulis. Varbūt tādā vecumā cilvēks vispār vairs nāves nebaidās? Es arī no tās nebaidītos. Man bija tik daudz izdevību mirt, ka dzīvību varu uzskatīt par avansu. Kaulainā var pēkšņi pārdomāt un aizdevumu atprasīt. Un pasaules pamatus tas nesatricinās. Cilvēce nevaimanās, nelies asaras manas nāves dēļ. Bet neģēļa nāvi pasaule uzņems tikai ar atvieglojumu, par to šaubu nav.»

Viņš mirka sviedros no galda daudzreizējās pārbīdīšanas, no kāpšanas augšā un lejā, no stāvēšanas uz ļodzīgās, nedrošās piramīdas. Rokas tirpa, turot tās gandrīz vai nepārtraukti paceltas un piņķerējoties ap rādītājiem, no kuriem dažs bija nepadevīgs. Pagāja vai vesela stunda, līdz viņš apturēja pēdējo pulksteni, un tikai tad viņam ienāca prātā, ka ārdurvis visu laiku nav bijušas aizslēgtas.

Tas viņu nemaz nesabiedēja. Viņš nolēca uz grīdas un aizslēdza durvis. Galdu atkal vajadzēja nolikt istabas vidū, taču kaut kas viņu atturēja — it kā briesmas pēkšņi būtu materializējušās un ar roku pieskārušās viņa plecam. Brīdi viņš ieklausījās sevī. Un pēkšņi iesmējās. Vainīgs bija klusums, pilnīgais klusums, tas uz mirkli bija viņu apturējis. Visi pulksteņi klusēja. Viņš pazina šo klusumu, reiz tāds jau bija piedzīvots. Tonakt. Tas bija nāves klusums — tāpat kā šis. Viņš pārlaida vienaldzīgu skatienu gultai un tajā gulošajam ķermenim. Pārāk ilgi viņš bija strādājis pie šās nakts scenārija, lai tagad vēl spētu baidīties. Laikam jau toreiz — tajā naktī piedzīvotais nobruņoja viņu pret visām bailēm uz visu mūžu. Un te bija tikai dīvaina pulksteņu kapsēta, nekas vairāk.

Viņš nolika vietā galdu, pie tā — krēslu. Izjauktais pulkstenis joprojām bija uz galda. Sazin kā viņš bija izmanījies nesamīt nevienu no detaļām.

«Skatījos, kur lieku kājas,» viņš konstatēja un paraustīja plecus. «Pulkstenis kādam pieder. īpašnieks saņems to atpakaļ. Un īpašnieka acīs tam droši vien ir vērtība. Varbūt piemiņa no vectēva, un es nebūšu to iznīcinājis.»

Bija piecpadsmit minūtes pāri vieniem. Vīrietis piegāja pie gultas. Nāve jau bija uzlikusi savu masku uz sirmgalvja sejas.

— Uz redzēšanos, Pulksteņmcistar, — viņš skaļi noteica. — Viss cauri. Beidzot. Es varu iet savu ceļu.

Vīrietis nodzēsa gaismu un klusi aizvēra durvis no ārpuses: Kad viņš, stāvēdams uz trotuāra nameļa priekšā, atkal pavērās tukšajā ieliņā, tā likās nepazīstama. Citādi ņirbēja gāzes laternu gaisma, citādi rēgojās māju silueti. Viņš nosprieda, ka vainīgi miglas untumi — tā kliedejoties un biezējot pārveido pilsētas ainavu. Lai gan pats labi zināja patiesību — ieliņai pietrūkst pulksteņu dziesmas. Ieliņa ir nomirusi. Reizē ar Pulksteņmeistaru. Vīrietis straujiem soļiem devās prom. Taču galvā uzmācīgi sāka džinkstēt doma, kas nekādi nebija aizdzenama.

«Visam jānotiek savā laikā. Sās nakts taisnā tiesa tev atnāca par vēlu. Par vēlu. Nepūlies sevi apmānīt, par vēlu.» Roka ciešāk sažņaudza ieroci mēteļa kabatā. «Bet viņiem vēl turpinās tā nakts,» viņš gandrīz vai iekliedzās, lai pārliecinātu pats sevi, laika skrējienu, visu pasauli. «V i ņ i e m tā ilgs mūžīgi. Nepārtraukti. V i ņ i e m.»

Viņš izgāja uz galvenās ielas un ienira tās gultnē starp klīstošajiem miglas aizkariem. Un izgaisa tumsā, kā izgaist kuģis jūrā, kas saplūst ar horizontu.

Otrā nodaļa

Kapteinis Korda aizvēra nameļa durvis aiz nestuvēm ar līķi. Kaut kas viņu mulsināja, neļāva loģiski domāt. A, vieglā iekļūšana istabā — tieši no ielas. Viņš pagrieza atslēgu. Beidzot viņš bija drošībā, neviens viņu te netraucēs, neuzplīsies ar visādām blēņām.

«Kapitāls — pulksteņi — nav aiztikts,» viņš konstatēja. «Pat izjauktais Schaffhausen — tas uz galda — ne.»

Viņš nebija ļāvis pulksteņmeistara mantību uzreiz nogādāt drošībā. Nozieguma atslēga meklējama starp šiem pulksteņiem šajā istabā, tādā,, kāda tā bija brīdī, kad te risinājās drāma. Tā nebija parasta slepkavība, kapteinim par to neradās ne mazākās šaubas. Bet viņš nešaubījās arī, ka šāvējam būs jāatbild kā slepkavam, — nekādi apstākli, nekāda personiskā traģēdija nevar attaisnot dzīvības atņemšanu otram cilvēkam.

«Jā, kā slepkavam,» kapteinis mazliet ietiepīgi nodomāja. «Ja vien mēs viņu noķersim. Hm, hm, hm. Ir gan nešķīstenis, nemaz nav baidījies tik ilgi te uzkavēties, pārbīdot visus rādītājus. Maza ieliņa, kāds varēja šāvienu sadzirdēt. Ne no kā nav baidījies. Pareizāk sakot, ne no viena… Kāpēc? Kā vārdā viņš rīkojās, kādēļ jutās pilnvarots spriest tiesu, taisnību un velns vien zina ko vēl, kas perinās tādu «atriebēju» galvās? Par sevi viņš tobrīd nav domājis nemaz. Par ko tas liecina? Ko nozīmē rādītāju apstādināšana uz vienpadsmitiem? Visu. Bet kur šo «visu» meklēt? Kādā vietā, kurā laikā un kādos apstākļos? Un starp kādiem cilvēkiem? Vecajam ģimenes nav. Viņš nepazina nevienu, un tajā pašā laikā visa Brudno pazina viņu. Tautas muzejam tiks vesela bagātība, nav ko runāt. Bet apskatīt šo pulksteņu kolekciju drīkst. Kāpēc ne? Tas neprasīs vairāk laika kā pulksteņu apturēšana.»

Kapteiņa skatiens meklēja kāpnes. Tādu nekur neredzēja. Varbūt virtuvē? Velti izmeklējies, viņš piestūma pie sienas galdu, uzlika uz tā krēslu, taču pirms kāpšanas augšā vēl pārlaida acis pulksteņu ciparnīcām, apgriezdamies ap savu asi, lai vienā skatienā ietvertu visas četras sienas. Nē, viņš ne reizi nebija kļūdījies. Visi pulksteņi rādīja vienpadsmit, neviena ciparnīca nevēstīja neko citu, un šī zīme summējoties sāka it kā kliegt cilvēka balsī, sturmēt iztēli, spiest uz smadzenēm ar milzu virzuļa spēku. Kaut kas drausmīgs vēdīja no šīm daudzajām mirušajām ciparnīcām, kurās bija ievilktas vienas un tās pašas slīpas līnijas, vēršot visas ciparnīcas vienādas kā dvīņus, lai gan pulksteņi bija brīnum dažādi.

«Kādēļ tu tā darīji?» Korda domās uzrunāja savu šobrīd vēl nepazīstamo pretinieku. «Laikam gribēji kādu pabiedet. Iegrebt viņa smadzenēs Šo zīmi. Uz mūžīgiem laikiem. Bet ko tu gribēji sabiedēt? Kuru pārmācīt? Kur ir šis cilvēks vai cilvēki? Pie velna, varbūt viņiem draud tas pats, kas šim te. Ja tevi nenoķersim … Nu, labi, kāpšu augšā. Paskatīsimies, vai tur nav atstāts kāds papīriņš, priekšmets, kaut kāda zīme. Tas būs lietderīgāk, lai gan neesmu vairs nekāds lēkātājs pa tādām konstrukcijām. Domāšu vēlāk. Vispirms jārauga atrast kāda pavediena galu. Pat vissamudžinātākajam mudžeklim ir savs sākums un gals.»

Viņš bija sviedros un bez elpas jau pēc pirmā pulksteņu desmita. Izmisis viņš aplūkoja sienas.

«Gablers te izlēkātu bez grūtībām un ar prieku,» — viņš domās sauca palīgā savu vietnieku. «Viņaprāt, vingrošana palīdz saglabāt slaido līniju. Varētu pagaidīt Zigmuntu, bet tie pulksteņi mani trakoti saintriģējuši. Goda vārds, nez cik nakšu nevarēšu mierīgi aizmigt, vai ari sapnī man rādīsies pulksteņi. Tikko ienācu šajā idiotiskajā koka namelī, kas te stāv, it kā kara nemaz nebūtu bijis, — starp citu, tieši tādi nez kāpēc vienmēr paliek veseli, — es nodomāju: šitas joks ar pulksteņiem tevi iegāzīs, brāl. Nekur nespruksi. Kārtīgs slepkava tādus jociņus netaisa. Un zina, kāpēc. Fantāzija, neapvaldīta fantāzija ir pārgalvju klupšanas akmens. Tā vienpadsmitā stundiņa agrāk vai vēlāk aizvedīs mani pie tevis.»

Kapteinis sagrīļojās un gandrīz nokrita no krēsla, jo pie rokoko stila pulksteņa apaļās, baltās ciparnīcas rēgojās zīmīte. Tajā bija rakstīts:

Ieeļļot 1971. gada 25. decembri. Ne vēlāk!

Izsaucējs teikuma beigās pagalam nokaitināja kapteini, taču viņš iebāza zīmīti kabatā. Tā bija rūtiņu burtnīcas lapa, ļoti rūpīgi apgriezta un četrkārt salocīta.

«Ziemsvētkos eļļot pulksteni! Nevis pasēdēt pie glāzītes šņabja un šķiņķa uzkodas. Ko tur vairs kādu iztaujāt, šī zīmīte pietiekami daudz pasaka par pulksteņmeistara raksturu, dzīves veidu, paziņu loku. Svinēt Ziemsvētkus porcelāna pulksteņa sabiedrībā. Jo tas ir no porcelāna, tā teikt, delikatese. Korpuss, kaptein, viens pats ir daudzu tūkstošu vērts, un muzejam …»

Kāds piedauzīja pie durvīm. Kamēr kapteinis norāpās no krēsla un ieņēma kaut cik pieklājīgu pozu — nostājās uz grīdas, uz savām divām kājām —, durvis no nepacietīgo dūru sitieniem gandrīz vai izlēca no eņģēm.

— Nedemolēt! — kapteinis ierēcās, puišu rupjās rīcības sadusmots.

—        Pie visiem velniem, ko tu te dari? Kāpēc ieslēdzies? — savukārt dusmojās Gablers. — Ir gan stiķi. Mani gandrīz ķēra infarkts. Biju pārliecināts, ka kāds tevi… kaut kas tev … Dzirdēju iekšā kaut kādu troksni.

—        Nekas un neviens. — Kapteiņa balss skanēja indīgi. — Mani pārsteigt nav viegli. Kā nekā esmu apguvis šādas tādas iemaņas.

—   Kas tā par piramīdu?

—   Pa to kāpelē šimpanzes.

—   Vai tu kaut ko meklēji starp tām grabažām?

—   Kādas grabažas? Viņam tās ir grabažas! Muzejs…

—        Labi, labi. Es esmu par divdesmit pirmo gadsimtu. Arī laikrāžu nozarē.

—   Nu tad pakāpelē tu. Varbūt tomēr kaut ko atradīsi.

—        Lai es kāptu uz tā krēsla? Un nolauztu sprandu? Likšu, lai atved kāpnes.

—        Nav vajadzīgs. Viņš arī iztika tāpat — ar galdu un krēslu.

Gablers palūkojās uz šefu un paraustīja plecus.

—   Tikai putekļus sarīšos.

—   Šķaudīšana attīra deguna kanālus.

Korda devās uz virtuvi. Ieskatījās katrā stūrī, lai gan eksperti tos jau bija izrevidējuši. Pārbaudīja pat ogļu spaini, izbērdams tā saturu.

—        Ko tu tur atkal bombardē? — Gablers istabā iesaucās. — Laikam gribi, lai es te nolaužu kaklu!

—   Vai tu kaut ko atradi?

—   Neko.

«Vai vecais vīrs nerakstīja vēstules?» kapteinis domāja. «Neveda nekādus rēķinus? Nesaņēma apsveikumus vārdadienā? Prātā var sajukt. Pulksteņu tuksnesis.»

—       Viņam patikusi Nalkovska, — Gablers no istabas pavēstīja.

Kapteinis Korda izskrēja no virtuves, neslēpdams satraukumu.

—   Ko tu teici? Kāpēc Nalkovska?

Gablers turēja rokās grāmatu.

—        Dod šurp! — neapvaldīti kā zēns iesaucās kapteinis, it kā gaidītu nezin kādus atklājumus no grāmatas, kuru nogalinātais, jādomā, pat netika lasījis, ja jau tā tur bija gulējusi pilnīgā aizmirstībā.

Gablers cītīgi pūta virsū grāmatas vākiem, no kuriem pacēlās vesels putekļu mākonis.

—   Tā gulēja tur, — viņš triumfēja, — uz tā grausta, kas izskatās kā Marijas baznīcas frontons. Šķiet, neviens to nekad nav lasījis, uzmesta pašā augšā. Bijis es drusku mazāks… tu, piemēram, to nemūžam nebūtu ieraudzījis Tev pietrūktu kādi septiņi, nu, vismaz pieci centimetri.

—   Dod taču! — kapteinis draudošā tonī teica. — «Terēzes Hennertas romāns,» — viņš izlasīja, — Vai tas ir viss?

—   Ko vēl negribēsi! Te nekā nav, ne šajā apartamentā, ne tajās grabažās, atvainojiet, antīkajās vērtībās. Mēs mājeli rūpīgi pārmeklējām.

—   Labi, labi. Noliec galdu vietā!

—   Kāpēc? — protestēja Gablers. — Vēl atlikusi viena siena. Tā, pie gultas. Nav gan saprotams, kā cilvēks varēja aizmigt tādā tikšķu korī.

Kapteinis neklausījās un neatbildēja. Viņš fiksēja apskates protokolā grāmatas atrašanas vietu un laiku un iebāza atradumu kabatā.

—   Norīko te kādu dežurēt, — kapteinis sacīja. — Šodien vairs nespēsim pulksteņus savākt. Bet tā ir bagātība.

—   Tātad braucam?

—   Nūja. Te mums vairs nav ko meklēt. Tu jau visu izdarīji — tā kā esi par mani piecus centimetrus garāks, tev nu ir romāns ar Terēzi Hennertu, — kapteinis jokoja.

—   Man? — Gablers apvainojās, pieņemdams šefa spēles noteikumus. — Atļaušos atgādināt, ka tu man Terēzi atņēmi, pirms paguvu apskatīties, ko esmu atradis.

—   Nekas, atradīsi citu. Gariem puišiem ir piekrišana pie meitenēm, — kapteinis nosmēja.

Gablers diskrēti vēroja savu šefu.

«Kaut kāds izejas punkts nu viņam ir un tikai pateicoties man,» viņš apmierināts un reizē arī drusku skaudīgs nodomāja. «Es to atradu pašā augšā, virs ērma, kam torņi kā Milānas katedrālei. Nekas, pagaidīsim, gan šefs izpļāpāsies, kad dos puišiem uzdevumus, — ka es pie šāda atklājuma ticis tikai tāpēc, ka mātei dabai zudusi mēra sajūta, mani radot.»

—   Vai esi to lasījis? — Gablers atturīgi pavaicāja.

—   Ko? — Kapteinis brīnījās, it kā būtu jau aizmirsis grāmatas nosaukumu. — A, «Terēzi Hennertu». Iespējams. Neatceros. Starp citu, mani interesē nevis pati grāmata, bet gan zīmogs. Bibliotēkas zīmogs.

Treša nodaļa

Vilcienā viņu pārmāca ciešs jo ciešs miegs. Daudz netrūka, ka būtu pabraucis garām stacijai. Izkāpjot vēl bija melna nakts, bet ceļā uz mājām tā pabālēja. Nekad agrāk pijsēta viņam nebija likusies tik jauka, pazīstama, tuva. Ērta un mājīga. Visās savās daudzajās mājvietās dažādās pilsētās viņš arvien bija juties kā svešinieks, kā caurbraucējs. Pat tur, kur viņš uzturējās ilgāku laiku, apvidos, ko bija šķērsojis tūkstošiem reižu — turp un atpakaļ, monotonā ritmā gluži kā pulksteņa svārsts. No šādas mehāniskas kustēšanās veidojas mūsu ikdiena Bet šorīt, gaismai austot, viņam monotonā apkārtne patika. Varbūt tāpēc, ka nu vairs nevajadzēja nekur braukt. nevajadzēja meklēt jaunu darbu, pierast pie jauniem paziņām. Beidzot viņš varēja sākt mīlēt to, kas viņam bija

«Nemainība ir laba lieta,» viņš nodomāja — laikam gan pirmo rejzi savā mūžā. «Noteiktas iemaņas, pazīstamas vietas. Ērts dzīvoklis, laba ēdnīca, jauka kafejnīca, finis, beigas, Ende.»

Šī doma viņam tomēr atvieglojumu nesniedza, jo kaut kur apziņas dzīlēs gruzdēja briesmu sajūta. Citāda nekā agrāk, nekā tā pirms 1. novembra. Toreiz šķita, ka pēc tam, kad rēķins būs nokārtots, viņa dzīves plūdums mainīs gultni vismaz par deviņdesmit grādiem. Tagad viņš gribēja būt par to pārliecināts, taču šaubas pārliecību drupināja. Kaut kur dziļi, dziļi zem pārliecības vīdēja nemiers — kā tikko jaušams signāls no tumsas, kā tālas gaismas atspulgs, kā slāpētas skaņas atbalss.

Viņš iegalvoja sev, ka nu beidzot piedzīvos kaut ko labu, kas līdzinātos tam, ko izjutis sen, sen — vienu vienīgu reizi, kad satika Basju.

«Toreiz es atradu otru pusi no ābola, kas krītot pāršķēlies,» viņš pārliecināja sevi bez pārliecības. «Kopā sa liktas, abas puses ideāli saderēja viena ar otru. Taču tas bija sen,» vēsais prāts piebilda. «Viss labais, viss skaistākais nāk tikai vienreiz un tikai jaunībā. Man jau krietni pāri četrdesmitiem. Un velti izlikties nezinām, ka mani gadi izslēdz iespēju aizmirsties mīlestības laimē.»

Nenoģērbis mēteli, viņš attaisīja ledusskapi un izņēma no tā pienu. Aizdedzināja gāzi. Kaut kas traucēja kustības — smagums mēteļa kabatā, bet viņš tomēr nevilka mēteli nost. Ielēja pienu katliņā, uzlika to uz uguns. Noāva kurpes un zeķēs devās uz istabu. Nostājās tās vidū, aplūkodams savu pajumti, kas pēdējā laikā beidzot bija kļuvusi par pastāvīgu mājvietu. Viņš novērtēja šo savu īpašumu, it kā gribētu uz ātru roku aprēķināt dzīves bilanci. Tas nebija slikts vienistabas dzīvoklis — jaunā mājā, dienvidu pusē, ar mazu lodžiju. Darbabiedri birojā pierunāja viņu iestāties dzīvokļu kooperatīvā. Viņš piekrita galvenokārt tāpēc, ka negribēja modināt aizdomas,— savādi taču, ka cilvēks nevēlas stabilizēt savuv dzīvi! Viņf, zināja — pirms nav izdarīts tas, par noenkurošanos nevar būt ne runas. Taču atšķirīgs dzīves veids un noniecinoša attieksme pret grūti iegūstamiem labumiem, ko viņam darbavietā taisni vai ielika rokās, mazā pilsētiņā ātri vien durtos acīs. Trīs gadu laikā viņš tika pie dzīvokļa. Un, ja reiz bija dzīvoklis, vajadzēja to arī iekārtot. Vispirms jau tāpēc, ka tā dara visi, bet ar laiku viņam sava pirmā mājokļa iekārtošana pat iepatikās. To nespēja aptumšot apziņa, ka varbūt tomēr no šejienes būs jāaizbrauc, jāpārdod dzīvoklis, jākravā mantība un — šoreiz — arī mēbeles. Dzīvoklī bija ieguldīts daudz pūļu, un viņš to bija iemīlējis.

Viņš izņēma no kabatas revolveri, izvilka magazīnu, izkratīja patronas saujā. Pasmaidīja. Viņš bija iztērējis tikai tik, cik nepieciešams, nevienu vairāk.

«Precīzs darbiņš. Snaiperis, kas munīciju velti nešķiež,» viņš ironizēja. «Jā, jā. Tas es esmu. Bet nu viss ir beidzies. Nekļūdīgā šāvēja vairs nav. Viņš ir miris. Divdesmit astoņus gadus pēc tas nāves.»

Viņš nodomāja, ka ierocis jāiztīra, jāietin flaneļa lupatā un jānoglabā kumodes slepenajā atvilktnē. Kumode bija vienīgā antīkā mēbele, ko viņš par bargu naudu bija atļāvies nopirkt. Ne jau atvilktnes dēj. Viņš pats to atklāja nejauši — aiz lielās atvilktnes. Lielo vajadzēja izņemt, lai ieraudzītu mazo. No ārpuses, pēc acumēra nemaz nevarēja pateikt, ka iekšā slēpjas papildplatība. Reiz pārpildītā lielā atvilktne viņam izslīdēja no rokām, nokrita uz grīdas ar visām mantām, un skatam atklājās aizmugurējā atvilktnīte. Mēbeles noslēpums viņam imponēja. Kā visiem cilvēkiem, arī viņam patika noslēpumi. Viņš noglabāja atvilktnīte savu veco revolveri. Slēptuve bija kā radīta ierocim. Viņam ienāca prātā, ka kāda sieviete reiz šajā slepenajā atvilktnīte glabājusi savas pērles vai briljantus. Nekas prozaisks viņam nestāvēja prātā. Starp citu, ierocim viņa acīs bija lielāka vērtība nekā pērlēm.

Tagad vajadzēja ieroci iztīrīt ar vazelīnu, lai nodzēstu šāviena pēdas, un ielikt slepenajā atvilktnē. Viņš vēl joprojām stāvēja ar mēteli mugurā un kavējās, bet tad laimīgā kārtā atgādājās par pienu. Ar vienu lēcienu viņš bija virtuvē. Virs piena jau bija pacēlies pūslis. Viņš nogrieza gāzi un bažīgs vēroja, vai pūslim ir tendence celties augstāk vai tas atkāpsies atpakaļ piena dzelmītē. Viņš lūkojās piena trīsošajā virsmā un pēkšņi skaidri apzinājās notiekošo: tikai pirms nedaudzām stundām viņš nogalinājis cilvēku, bet tagad jau viņam vissvarīgākais ir, lai piens nepārietu pāri katliņa malām un nepiesmirdinātu dzīvokli ar piedeguma smaku; pirms nedaudzām stundām viņš paveicis galveno savā dzīvē, noslēgts dzīves galvenais rēķins, bet viņš joprojām nevar paciest piedegušā piena smaku, — tātad nekas nav mainījies.

«Laikam jau esmu maldījies un maldos vēl arvien, iedomādamies, ka kaut ko var sākt pilnīgi no jauna. Es nekad netikšu vaļā pats no sevis. Es neesmu kļuvis citāds pēc 1. novembra vienpadsmitās stundas. Un nekad nekļūšu cits. Pie velna! Blēņas. Noņem labāk pienu no plīts un uzvāri sev kafiju.»

Viņš nometa mēteli uz tahtas, paskatījās uz revolveri, kas mierīgi gaidīja savu daļu. Taču viņam pēkšņi pārgāja vēlēšanās apkopt šo tagad jau nekam nederīgo lietiņu. Visus šos gadus viņš to bija lolojis, pūtis virsū dvašu un spodrinājis, un tīrījis. Bieži bez jebkādas vajadzības izvilcis atvilktni, lai tikai paskatītos uz to. Bez šā melnā, oksidētā metāla, tik eleganta un tik spoži nopulēta, nebūtu nekādas jēgas atkal un atkal atsākt tā cilvēka meklēšanu. Tagad revolveris nebija nekas vairāk kā rekvizīts drāmai, kas nekad un nekur vairs netiks spēlēta.

Viņš salika patronas atpakaļ magazīnā, ar spēcīgu plaukstas sitienu iestūma to vietā, izvilka atvilktni, iesvieda ieroci slēptuvē, nometa tam blakus flaneļa lupatu. Aizgrūda ciet abas atvilktnes un nopurināja rokas.

«Vajag paēst brokastis, paspēt laikā uz darbu, piezvanīt Irēnai — divpadsmitos. Vajag, vajag! Un vajag to jūgu vilkt tālāk. Tur tas suns ir aprakts. Nezinu, nudien nezinu, ko lai tagad daru… Nezini — ko?»'Viņš pēkšņi sadusmojās uz sevi. «To, ko parasti… Ai, nē! Parastā dzīve ir beigusies. Tā beidzās vakar pulksten vienpadsmitos. Ir jāsāk jauna dzīve. Man taču patika šī netīrā pilsētiņa, kad soļoju no stacijas uz mājām. Cik ellīgi jauks likās dzīvoklītis, kad tajā ienācu! Kā pūlējos, lai piens nepārietu pāri! Un?., tagad es nezinu, ko iesākt ar šās interesantās dzīves pārpalikumu.»

Ēstgriba bija pārgājusi. Negribējās piena, negribējās skūties, negribējās pārmainīt kreklu, uzsiet kravati.

«Mani apstulbinājis tas, ka viss jau padarīts,» viņš konstatēja. «Jo dzīvi tiku plānojis tikai līdz tam brīdim. Nedrīkstēju domāt tālāk. Tagad izvirzīšu sev kādu normālu mērķi kā visi cilvēki. Apprecēšos. Vai tiešām?» viņš sevi izzoboja. «Laidīšu pasaulē vienu, varbūt divus bērnus. Nopirkšu lielāku dzīvokli. Apmeklēšu teātri, uzņemšu viesus, iešu ciemos, mācīšu bērniem morāli, uzticību principiem, izaudzināšu viņus par kārtīgiem cilvēkiem.» Pēkšņi viņš iesmējās pilnā balsī. «Un meitenei, kuru apprecēšu, pastāstīšu visu, kas ar mani noticis? Bet ko viņa nogrēkojusies, ka viņai drīkst uzvelt tādu slogu? Un bērni… Pieņemsim, ka kāds no viņiem nejauši var nonākt man uz pēdām. Nē, izslēgts. Aiz manis pēdu nav. Es neeksistēju ne milicijai, ne policijai. Eksistēju tikai pats sev, un punkts.»

Viņš pielēca kājās, ielēja pienu glāzē. Nikni, taču rūpīgi sagrieza maizi, uztaisīja lielas, ēstgribu rosinošas sviestmaizes. Nomazgājās dušā. Noskuvās. Spogulī nopētīja savu seju. Gadi tai maz ko bija spējuši nodarīt. Viņš nebija skaistulis, taču vīrišķīgs, un to sievietes un arī vīrieši vērtē daudz augstāk. Aptaukošanās viņam nedraudēja, augums joprojām bija stiegrains, muskuļots, pleci — plati, krūtis — gludas, vēders — ievilkts. Viņš mēdza valkāt ādas žaketes, tās viņam piestāvēja. Viņš spēja ātri skriet, nezaudējot elpu. Bija lielisks peldētājs, mācēja droši rīkoties ar airiem, savaldīt jahtas buras. Katru vasaru viņš pavadīja pie ezeriem, un viens mēnesis uz ūdens it kā pagarināja jaunību par veselu gadu. Vai, citiem vārdiem, nokrāpa vecumam tikpat ilgu laiku. Lai gan jāteic, ka viņš par vecumu nedomāja. Nebija laika un arī nekādas vajadzības par to domāt. Viņš vēl nebija iepazinis vecuma priekšvēstnesi — guļot blakus sievietei, viņš nekad nebija izjutis paralizējošas bailes, ka var uznākt vājums, var noplakt dzīvības, kaisles liesma — vienīgā noteicošā vērtība. Viņš zināja, ka ne jau nāve, bet tieši šis brīdis visu nosaka, cilvēka nomiršana sākas tā. Sirds apstāšanās daudzus gadus vēlāk ir tikai formalitāte. Formāla nāve. Viņš no tās nebijās, jo uzskatīja, ka dzīvei bez mīlestības — kaut arī primitīvas, bioloģiskas — nav nekādas vērtības. Viņš neticēja pasaciņai par godājama vecuma priekiem. Viņš negribēja nekādas vecumdienas, jo necieta vienaldzību, ko mēdz slēpt aiz gudrības maskas. Viņam riebās neveiksmes un sakāves, un vai tad vecums ir kaut kas cits? Ass prāts, spēja rīkoties — šīs īpašības viņa iztēle saistīja ar ķermeņa fizisko spēku uzplaukumu, nevis izsīkumu.

«Ak, ko tur tik daudz lauzīt galvu! Gan vēl kaut kā padzīvošu. Savu daļu esmu jau paveicis. Savu? Mūsējo. Un nav ko kalt nākotnes plānus. Rītdiena pati rādīs. Vai tad citi nedzīvo tāpat?»

Birojā viņš pēkšņi uzrunāja pie pretējā galda sēdošo kolēģi.

—   Klau, Mihal, vai tu kādreiz esi kaut ko plānojis?

—   Ko tad?

—   Savu dzīvi.

Uzrunātais atrāva skatienu no papīriem.

—    Gribi aizpumpēt simtnieku, ko? — Bet pēc brīža nopietnākā tonī turpināja: — Acīmredzot tev vajadzīga nauda. Laikam precēsi Irēnu, vai ne?

—    Nē. Negribu, aizņemties. Un Irēnu nekad neprecēšu, — viņš atbildēja ar pēkšņi nez no kurienes uzradušos pārliecību.

—    Tāpēc ka pārāk ilgi ar viņu brūtējies. Bet piedod, ka jaucos tavās darīšanās.

—   Tev taisnība. Par ilgu.

—    Zini, es plānoju gan. Dažādas lietas. Neapzināti, kā vairākums cilvēku. Vienu pēc otra: vidusskola, augstskola, darbs, apprecēšanās. Visai tipisks piegājiens. Vai to var saukt par plānošanu? īsti nezinu.

—   Un kā plāni pildās?

—    Laikam jau simtnieks tev tomēr būs vajadzīgs. — Mihals nosmējās. — Var sacīt, ka pildās. Cilvēks jau parasti plāno vairāk, nekā īstenībā spēj realizēt. Es nesūdzos. Esmu ticis pie škodas. Nākamgad laidīsim ar to uz ārzemēm. Man aug dūšīgs puika.

«Ai, nē, tas nav tas,» viņš domās novaidējās. «Es nerunāju par to.»

Viņš jutās noguris. Un dusmojās uz sevi, ka atļāvies uzdot kolēģim darba laikā un darba vietā muļķīgus jautājumus, kādus vispār nevajag uzdot.

—    Mihal, pie šefa! — atskanēja sievietes balss. Galva ar taisniem, gariem matiem pazuda aiz puspievērtajām durvīm.

Vienatniba un klusums sniedza atvieglojumu. Viņš sēdēja, atbalstījis zodu rokā.

«Kāpēc viņam nemaz nebija bail? Kāpēc viņš nomira tā? Nē, nedomāšu par to,» viņš kategoriski nolēma. «Tas ir beidzies. Uz visiem laikiem. Taisnība bija manā pusē. Nekādus vainu mīkstinošus apstāk|us viņš nemaz nevarēja uzrādīt.»

Taču kaut kur zemapziņā slēpās pārliecība, kurai viņš visu laiku neļāva izlauzties apziņā, jo tad tā pakļautu viņu sev gluži tāpat kā tā, kas 1. novembra vienpadsmitajā stundā aizveda viņu līdz koka nameļa slieksnim … Pārliecība, ka Pulksteņmeistars tomēr ir uzvarējis. Tas kremta, jo viņš joprojām uzskatīja, ka neģēli jāpiespiež kapitulēt. Viņš to izdarīja, piespieda Pulksteņmeistaru pakļauties likteņa spriedumam. Un tāpēc jātiek vaļā no šās pretīgās nedrošības, tā jāsalauž, jāizdzēš, jāizdeldē sevī par katru cenu… Par kādu cenu? Vai nu trīs dienas pilnā, trīs brutālas uzdzīves dienas, vai arī vienkārši jāsaņem sevi rokās. Viņš vēl nezināja, kuru no šīm iespējām izvēlēsies, pareizāk sakot, ko viņa vietā izvēlēsies apstākļi. Viņš jau jutās atkarīgs no apstākļiem. Un tas bija viņa sakāves sākums.

Irēnas sievišķīgā intuīcija, ko viņš nevarēja ciest, jo no tās nekur nebija glābiņa kā aplenkumā, uzreiz uzminēja, ka kaut kas ir noticis. Kaut kādā ziņā viņš bija pārvērties, it kā salūzis. Irēna pat necentās precizēt savas nojautas, viņai pietika ar to, ka viņa skaidri zināja vienu: kaut kas viņus vienu no otra attālina vai šķir.

—   Vai esi slims? — vina piesardzīgi pajautāja.

—   Nē.

—   Bet kaut kas tev kait.

—  Nekas man nekait. — Pagaidām viņš vēl runāja mierīgi. Centās Irēnu pārliecināt, maldināt, pievērst viņas uzmanību kaut kam citam, lai gan apzinājās, ka šie pūliņi ir bezcerīgi. Sievietes instinkts ir spēks, ko grūti savaldīt, — tāpat kā tuvības dziņa, kā alka-s pēc mīlestības.

—   Uz kurieni tu biji aizbraucis?

—   Tu taču zini. Uz Varšavu.

—   Kāpēc?

Nu bija viņa reize brīnīties, jo viņš taču vairākkārt tika Irēnai teicis, kādā vajadzībā brauc, uz cik ilgu laiku un kad atgriezīsies. Bet Irēna jautā tā, it kā par to nemaz nebūtu runāts, it kā viņš būtu braucis uz Varšavu bez viņas ziņas un piekrišanas. Viņš varēja zvērēt, ka viņa to dara neapzināti, pareizāk sakot, pa pusei apzināti, jo zināja, ka viņš melo. Visu laiku — par visu šo braukšanas lietu. Tātad viņam par katru cenu jāiedragā Irēnas aizdomu vai pārliecības instinktīvais nekļūdīgums.

—   Nevaru tikt galā ar apgādes lietām. Mūsu noliktavai nekad nav pietiekami daudz pauspapīra.

—   Nestāsti man! — Irēna galu galā sadusmojās. — Valstī ir tūkstošiem projektēšanas biroju. Ja katrs brauks uz Varšavu pēc papīra, tad te būs īsts trakonams.

—   Bet uz Varšavu brauc arī vēl mazāk svarīgās darīšanās.

—   Par ko tu visu laiku domā?

Nebija iespējams novirzīt Irēnas domas uz citām sliedēm, it īpaši, ja tās attiecās uz viņiem abiem. Viņš turpretī šobrīd nedomāja neko. Pa galvu jaucās vienīgi dažādu, pārsvarā nenozīmīgu notikumu fragmenti, kaut kādas drumslas no sarunām, kas risinātas ar kolēģiem pusdienas pārtraukumā ēdnīcā. Viņš dzirdēja ielas skaņas, atcerējās, ka jāieģipsē vannas istabas plauktiņa āķis. Nekādi neizdevās sakoncentrēt uzmanību uz Irēnu. Lai gan viņai tieši tas bija vajadzīgs. Viņš, protams, centās noslēpt, ka nespēj sevī pamodināt interesi par viņu. Irēna necieta, ka vīrieša domas klīst kaut kur apkārt. Tādu dvēseles stāvokli viņa tūlīt pamanīja, lai kā viņš izlikās. Strīdi viņiem parasti izraisījās tad, kad viņa domās Irēna neaizņēma pietiekami lielu vietu, kad viņš neveltīja Irēnai tik daudz uzmanības, cik viņai bija nepieciešams, lai varētu justies labi. Arī šajā brīdī viņš nespēja sevi piespiest, nemācēja nodoties tikai Irēnai. Viņu urdīja pavisam jauna doma — ka arī Irēna kaut kādā neizdibināmā veidā aiziet atpakaļ tajā laikā pirms divdesmit četrām stundām. Ka viņa pieder tai dzīvei, kuru vairs nav iespējams turpināt. Tas kaitināja.

«Kāds absurds!» viņš konstatēja. «Kāpēc viņa? Kāpēc tieši Irēna?»

Irēna taču neko nezināja par viņu. Par viņa pagātni. Irēnai viņš bija dzimis šeit, šajā pilsētā, projektēšanas birojā — kā īres grāmatiņas īpašnieks, kā tādas un tādas darba algas saņēmējs, kā vīrietis ar patīkamu seju un figūru, neprecējies un bez sliktiem ieradumiem.

—   Es iešu, — sacīja Irēna, izraudama viņu no pretrunīgo sajūtu haosa.

—   Vai tad nepaliksi? — viņš liekuļoti brīnījās.

—   Nē. Kāpēc lai es paliktu? Tu negribi man sacīt, kas tevi nomāc. Tas liecina, ka vēlies būt viens.

«Nomāc? Tā to sauc? Pie velna, nekas mani nenomāc. Gluži otrādi, jūtos atvieglots. Beidzot, pēc tik daudziem gadiem. Kur viņa to ķērusi, kā viņa var zināt, ko es pats nezinu.»

—   Tu runā muļķības. — Viņš kļuva nepieklājīgs. — Paliec! Kā vienmēr. Kāpēc tāda histērija?

—   Kas nu tā par histēriju, mīļais. — Irēna izlikās nemanām viņa dusmas. — Vai tu vispār kaut ko zini par maniem garastāvokļiem?

Viņš pasmaidīja. Irēnai taisnība. Nekad viņa nemēģināja piesaistīt viņu sev ar scēnām. Brīžos, kad vīrieša interese par viņu mazinājās, viņa necentās aizkavēt to ar vecum veco sievietes paņēmienu — sarīkot scēnas.

—   Paliec, — viņš atkārtoja, taču sirsnīgāk.

Viņa papurināja galvu.

—   Tu vairs nelīdzinies sev. Bet kam tad? — Viņa uz brīdi aizdomājās. — Nezinu, bet tev vajadzētu paņemt atvaļinājumu — kādu nedēļu, varbūt dienas desmit. .To var nokārtot. Bezalgas tev vienmēr iedos. Tu nekad neesi izvairījies no darba nieku dēļ.

Irēnas līdzsvarotība un miers viņu ļoti saērcināja.

«Kur viņa ķērusi tādu ideju?» viņš niknojās. «Lai es atkal kaut kur brauktu, dzītos, mainītu vilcienus un viesnīcas, blandītos apkārt, tikai nu jau bez mērķa? Nudien, traka! Kāpēc man būtu jāiet atvaļinājumā tagad, novembrī? No kā man būtu jāatpūšas, kas un kur jāmeklē? Man jau tā laika ir par daudz. Vesels brīvā laika bezdibenis vakarnakt pavērās manā priekšā. Bet viņa to nevar zināt. Pamēģināšu atrast zāles pret savu nemieru. Es pats esmu tā iemesls. Man pašam jātiek ar to galā.»

Irēna palika, un tas bija lieki. Nakts tuvība nepalīdz vienmēr un visos gadījumos. Irēna bija laba partnere, meklējot patvērumu no domām fiziskos priekos, un tieši tāpēc viņu tuvība ilga jau vairākus gadus. Tā nebija mīlestība, tomēr kaut kas vairāk par gadījuma pazīšanos, laika kavēkli. Viņš zināja, ka tieksies pēc viņas vienmēr.

Viņš piecēlās agri, pirmais, atstādams viņu vēl dziļā miegā. Pagatavoja viņai brokastis, lai pamostoties Irēnai ir prieks, ka tiek tā mīlēta.

Taču viņam jau sāka patikt ideja, kas Irēnai vakar pašai sev par nelaimi bija ienākusi prātā. Gadiem ilgi viņš tika dzinis pēdas tam cilvēkam, nu, visam beidzoties, pietrūka līdzšinējās dzīves saspringtības. Nebija vairs likteņa totalizatora, kurā spēlēts vairāk nekā ceturtdaļgadsimtu. Tas azarts viņam iegājis asinīs. Un viņš jau ticēja: tikai pagātnē — tur un toreiz — es biju es pats un dzīvoju īstu dzīvi… Bez šā īstenuma viņš smaka nost. Katrā ziņā tā viņam tagad likās.

Ceturtā nodaļa

Pilsētiņa, kuras vārdu glabāja zīmogs uz «Terēzes Hennertas romāna» titullapas, izrādījās vēl mazāka, nekā kapteinis Korda bija iztēlojies pēc atmiņām par senu iegriešanos tajā. Tā teikt, liela sādža ar bruģētu galveno ielu, kas locījās starp mūra mājām. Aiz māju rindas sākās zaļa tāle, tur lejā bija upe, un visapkārt pletās sakņu un augļu dārzi, kas ziedu laikā, jādomā, izskatījās brīnišķīgi. Tagad novembra rasa, kas klāja padzeltējušo, taču joprojām augsto zāli, samērcēja bikses līdz ceļgaliem, un zoles rāva ārā no zemes māla kluinčus gluži kā ekskavators. Piecsimt metru attālumā no galvenās ielas paplatinājuma, ko varētu uzskatīt par tirgus laukumu, stiepās vecs, vietām jau sabrucis muižas parka mūris. Mūris bija lepnāks nekā pati pils aiz tā — kādreizējā rezidence, bet parka koki sniedzās vai debesīs un, saķērušies kopā ar platajiem vainagiem biezā zaru tīklā, veidoja ziemeļu džungļus — skābaržu, kļavu, ozolu biezokni. Kā redzams, arī pili neviens nebija kopis, pa pusei sagruvusi, tā vadīja sava mūža pēdējās dienas. Vienīgajā veselajā spārnā mitinājās pilsētiņas bibliotēka un lasītava. No oranžērijas palicis pāri tikai garš, taisns sienu karkass. To kopā saturēja jumta kailās ribas, atgādinot pirmsplūdu laikmeta rāpuļa skeletu. Parādes ieeja izskatījās kā dekorācija filmai par spokiem, velniem, pārdabiskiem spēkiem vai par parastiem bandītiem, kam arī patīk sirot pa pussagruvušiem, pamestiem mājokļiem.

Tornītis virs kādreizējās kapelas vēl turējās, lai gan zvans no tā bija noņemts. Vietumis tornīša apmetumu klāja ielāpi; kā varēja noprast, pirmajos pēckara gados cilvēki tādā veidā bija centušies paglābt zem tā esošo baznīciņu no bojāejas. Pašreizējaisizskats liecināja, ka tornītis neko vairs nesargā. Kādreizējā pils nu derēja tikai nojaukšanai. Sos faktus kapteinis Korda fiksēja prātā pirmajā parka un bibliotēkas ēkas apskatē.

Pašu bibliotekāri viņš šajā reizē nesastapa, jo bibliotēka bija atvērta tikai vakarpusē un pārdienās. Lai ietaupītu ogles — tā kapteini informēja pa parku klīstošs vīrs, kas teicās esam sargs valsts lauku saimniecībā, kura nu izvietojusies bijušās muižas teritorijā. Kapteinis noķēra meiteni nākošajā, dienā, kad viņa slēdza vaļā bibliotēku. Meitene uzmeta paviršu skatienu zīmogam, kas rotāja «Terēzes Hennertas romānu», un tūlīt paziņoja, ka viņas pārziņā neesot nevienas grāmatas ar tādu zīmogu. Pēc tam, apskatījusi grāmatu tuvāk, papildināja: tāda bibliotēka te neapšaubāmi kādreiz esot bijusi, bet viņa esot par jaunu, lai atcerētos kaut ko no tiem laikiem, nevienas citas bibliotēkas pilsētiņā neesot un, cik viņai zināms, nekad neesot bijis. Kamēr vien viņa te dzīvojot un strādājot.

Zīmogs pabalējis, tiesa, taču burti bija skaidri izlasāmi, rūpīgi uzspiesti ar zaļu krāsu. Zīmogs informēja arī, ka bibliotēkas īpašniece bijusi Apolonija Faigele, bet viņas iestāde atradusies Dīķa ielā 16. Tikai zīmogs un tātad arī bibliotēkas īpašnieces uzvārds lika bibliotekārei atdzīvoties.

—   Bet atvainojiet, pan! Faigele, tas nozīmē, ka tā persona vairs nav dzīva! — meitene iesaucās. — Vācieši visus ebrejus saņēma ciet, te bija īsta elle. Jūs pani Faigeli neatradīsiet nekur un nekad!

—   To es pats zinu, — kapteinis norūca.

—   Turklāt Dīķa ielā nevienas vecās mājas vairs nav. Tur viss bija drupās, pat es to atceros. Mēs tur gājām spēlēties, rakņājāmies pa gruvešiem. Reizēm šo to arī atradām. Vecus podus, kādu grasi. Reiz man patrāpījās pavisam labs bigulis, šķiet, māte to lieto vēl šodien. — Un meitene pasmaidīja.

Bibliotēkā nebija neviena lasītāja, cauri rudens mētelim spiedās aukstums. Kapteinis pabrīnījās, kā meitene, ģērbusies tikai svīterī, spēj te uzturēties vairākas stundas ilgi.

—   Tūlīt iekurināšu krāsni, — meitene bezbēdīgi paziņoja. — Un būs silti. Tukšs? Pagaidām. Vēl par agru. Cilvēki tikai tagad beidz darbu. Gan jau sanāks, redzēsiet. It īpaši jaunieši. No tehnikuma, mums ir savs tehnikums. — Viņas balsī skanēja lepnums.

Simpātiska un enerģiska būtne, kapteinis nosprieda. Strādā mitrā graustā, ko nevar piekurināt un kur neviens negrasās dot bibliotekārei tik daudz ogļu, cik viņa vēlētos. Vecās telpas ir tik nožēlojamas, bet viņa izturas tā,

it kā būtu moderna, stiklota, centralizēti apsildīta bibliotēkas paviljona saimniece. Lai gan rokas kļūst stīvas un pirksti zili, lasītāju kartītes šķirstot.

—        Tūlīt būs silti, — meitene atkārtoja, saurķēdama vecajā podiņu krāsnī ogles, lai tās labāk degtu, un vienlaikus raudzīdamās, lai siltums neiziet skurstenī. — Es te uzslaucīšu, laiku pa laikam grīda jāizberž kārtīgi, bet ar lupatu jau vajag katru dienu. It īpaši rudenī, kad sanes dubļus.

—       Statā tikai viens darbinieks? — Korda zinoši ieminējās.

—   Tik mazā pilsētiņā … citādi jau nevar būt.

—   Cik jūs nopelnāt?

—       Ek, tas nav svarīgi. Man šis darbs patīk, — viņa atcirta.

—       Acīmredzot jūs te dzīvojat jau sen, — kapteinis turpināja.

—        Kopš dzimšanas, — viņa labprāt apstiprināja. — Mūs te visi pazīst.

«Tas ir labi, ka visi,» kapteinis nodomāja, bet skaļi sacīja kaut ko citu:

—   Es gribētu parunāt ar jūsu māti.

—   Ar mammu? — Meitene jutās pārsteigta.

—   Aha. Ja vien drīkstu …

—        Kāpēc gan ne? — teica meitene, bet tad kļuva do miga. — Bet ko gan vērtīgu viņa varētu jums pavēstīt?

—   Daudz ko. Viņa taču dzīvo te jau sen, vai nav tiesa?

—       Ak, jūs iedomāties nevarat, cik ilgil Zināt, tēvs viņu atveda uz šejieni tūlīt pēc kāzām. Mans tēvs ir dzimis šajā pilsētiņā. Viņš varētu pastāstīt daudz, bet vācieši viņu aizveda jau četrdesmit trešajā. Māte nezina, uz kurieni. Viņš neatgriezās.

—        Ko viņam inkriminēja? — kapteinis profesionāli interesējās.

—       Vai kāds to zina? Paņēma, un viss. Un nekādu pēdu. Pazuda bez vēsts. Parasts stāsts. — Viņa sāka meklēties pa galda atvilktni. — Zināt, es piespraudīšu zīmīti pie durvīm, ka tūlīt būšu atpakaļ, un aizvedīšu jūs pie mammas.

—       Nav vajadzīgs, — kapteinis pretojās. — Cilvēki gaidī-s. Nē, nē, pietiks ar adresi.

—       Ak, mūsu cilvēki labprāt pagaida. — Meitene neņēma vērā viņa iebildumus. — Pa vakariem un rudeņiem mājās tikpat nav ko darīt.

Bibliotekāre sagrābstīja atvilktnē atslēgu, un abi devās ārā. Kamēr meitene piesprauda zīmīti, Korda aplūkoja kapelas tornīti.

—   Kas tur, augšā, bija? — pajautāja Korda tāpat vien, lai sapazītos tuvāk, iegūtu meitenes labvēlību. Tā teikt, izrādīja interesi par viņas dzīvi ūn apkārtni.

—   Vai tajā medaljonā kādreiz atradās glezna? Cilnis? Dzimtas dārglietas?

—   Kur? Torņa galā? — Jautājums meiteni iepriecināja. Acīmredzot viņa mīlēja šo graustu, kas bija nosaukts lepnā vārdā — par bibliotēku. — Tur bija pulkstenis. Tikai tas negāja. Visu laiku stāvēja. Līdz beidzot kādunakt kāds to pievāca. Varbūt salaboja savām vajadzībām?

Kapteiņa Kordas domas, kas līdz šim bija plūdušas slinki, atbilstoši apkārtnes temperatūrai un sarunas raksturam, uzreiz sarosījās. Pēdējā laikā viņa ausis kāri tvēra jebkuru, pat visstulbāko informāciju par pulksteņiem.

—   Pulkstenis? Vai kāds ziņoja par zādzību? — viņš aši nobēra.

—   Atvainojiet! Kas un kāpēc lai to darītu? — Meitenes tonis norādīja uz tādas rīcības nelietderīgumu. — Tornī pulkstenis aizietu postā kā viss pārējais. Jūs taču redzat. Bet tagad varbūt kādam no tā ir labums un pulkstenis ir vesels.

Viņi devās lejup uz pilsētiņu tikpat nesteidzīgi un lēni, kā te ritēja dzīve. Galvenajā ielā meitene pavēra kādas durvis.

—   Mamma! — viņa sauca. — Te ir kāds pans. No Varšavas. Viņš grib ar tevi parunāt. Izstāsti viņam visu, ko zini. Man jāiet atpakaļ uz bibliotēku. Jā, viņš ir no milicijas.

Kapteinis ieraudzīja pārbiedētu seju — viņa priekšā bija paveca, tukla sieviete, kas mīl labi paēst un ir mazpilsētnieciski pašpārliecināta savā kārtīgas namamātes un pastāvīgas iedzīvotājas apziņā.

—   Nu, ko tu baidies, — meitene izmeta. — Tie vecie vienmēr ir tādi, — viņa sacīja kapteinim un tūdaļ atkal pievērsās mātei: — Viņš meklē mirušus, sen mirušus cilvēkus.

—   Tie vecie, tie vecie, — mēdījās vecum vecā sievietes tipa pārstāve. — Un tie jaunie? Jums tikai bigbīti, puiši, dzīvokļi, lupatas prātā. Un vēl tie … tranzistori vai kā nu tos sauc. Un kāpēc meklēt mirušos, tos vairs neviens neatradīs, bet, ja pans tā vēlas, lūdzu, sēdieties.

Pēc šā nelielā paaudžu konflikta vecās sievietes stājā un acīs vairs nemanīja ne mazāko baiļu no varas pārstāvjiem,. un kapteinis par to tikai nopriecājās.

—   Ko jūs gribat uzzināt? — vecā nelaipni noprasīja, taču nelaipnība traucēja mazāk nekā aizdomīgums.

—   Meklēju Apoloniju Faigeli. Precīzāk — viņas pēdas.

—   Nezinu nekādu Apoloniju Faigeli. — Dāma nopūtās. — Kas tad toreiz uzdrīkstējās satikties ar ebre … Paga!… Faigele, jūs sakāt… Faigeļiem piederēja bibliotēka mūsu pilsētiņā, viņa tur strādāja tāpat kā mana meita tagad. Tajos laikos gan manai meitai, kad viņa paaugtos, būtu jāiet par mācekli pie šuvējas vai pie frizieres — mazgāt klientiem matus. Un mazgātu tos matus, kamēr kāds gadītos un savukārt pieķēdētu viņu pie plīts un bērniem. Bibliotēku viņa, mīļie, ne sapnī neredzētu. Es Faigeli atceros, protams, atceros. Bet tā bija privāta bibliotēka. Atceros pašu Faigeli, tāpēc ka bija dikti lepna, bet grāmatas … Jūs jau saprotat. Tie bijā citi laiki. Viņa netirgojās ar visu ko kā citi ebreji mūsu pilsētā. Viņa darīja to pašu darbu, ko tagad dara mana meita, vienīgi pelnīja daudz vairāk. Viņa tirgoja citādi.

Kapteinis saprata: vecā dāma nu iestrēgs tirdzniecības problēmās. Tiks iztirzāta tirgošanās ar kultūrprecēm, pogām, automašīnām, zemi, fabrikām, citiem vārdiem — tiks apsvērtas un salīdzinātas iespējas gūt ienākumus no daudziem un visdažādākajiem šās pasaules labumiem.

«Kas nozaga pulksteni?» prātoja kapteinis. «Šaubos, vai mēs to uzzināsim. Un kāpēc tas arī būtu jāzina. Mūsu uzdevums taču nav meklēt pulksteņu zagļus. Aplam mērķēts. Bet varbūt tomēr ne. Runa ir par šās pilsētas pulksteni. Un ko es zinu par šo pilsētiņu? Neko. Pagaidām neko. Turklāt var gadīties, ka pat visizsmeļošākās ziņas par šo kaktu mums it nemaz nenoder. Nē, es nedrīkstu ņemt nopietni katru nieku, kas saistīts ar pulksteņiem, citādi salaidīšu visu grīstē.»

—   Un tomēr viņu noslepkavoja tāpat kā pārējos ebrejus, — dāma turpināja, jo mazā pilsētiņā mēle, reiz atraisījusies, vairs neapstājas, turklāt Kordam tas taisni bija pa prātam. — Tas neko nelīdzēja, ka viņa bija citāda … starp savējiem… arī priekš mums. Jā. Tik zvērīgi viņus slepkavoja… un es… lai Dievs Kungs fašistus par to soda … arī par mana vīra … mana vīra nāvi.

—   Kas notika ar bibliotēku? — kapteinis jautāja, necerot, ka kaut kur varētu būt saglabājušies katalogi tādai mazpilsētiņas bibliotēkai, kurā pat «Nikodēma Dizmas karjera» spētu taisīt karjeru.

—   Tas pats, kas ar visu pārējo ebreju mantu. Paņēma. Aizveda. Mēbeles, rotaslietas, kažokus, drēbes, gleznas. Arī grāmatas. Vēlāk Faigeļu māju — bibliotēka bija apakšstāvā, dzīvoklis augšā — sagrāva krievu tanki. Četrdesmit ceturtajā gadā, ofensīvas laikā. Ak Dievs, kā te mums gāja! No rokas rokā, vācieši un krievi pārmaiņus — trīs dienas un trīs naktis. Es, piemēram, es biju nolikta pie sienas uz nošaušanu, vai varat to aptvert? — Stāstītāja ieturēja pauzi un paskatījās uz kapteini; kādu efektu izraisīs sensacionālais autobiogrāfijas fakts? Viņa izlasīja kapteiņa sejā tieši tik daudz pārsteigums, cik viņai bija vajadzīgs. — Nevarat! Bet tā bija! — viņa izsaucās. — Es biju nolikta pie sienas, es, vienkārša sieva, kas neko no dzīves nesaprata, kas to vien bija darījusi kā stumdījusi kastroļus pa plīti un mazgājusi autiņus. Mani gribēja nošaut kā nez kādu svarīgu personu. Esesietis mērķēja uz mani, mēs stāvējām rindā — seši gabali, visi no vienas mājas. Ne no šīs, nē. Toreiz es dzīvoju nomalē. Pie šosejas. Tāpēc tā māja gāja no rokas rokā un mēs pārcietām īstu elli.

Kapteinis pat nemēģināja apturēt vārdu straumi, kas pēkšņi bija iegriezusies citā gultnē. Viņš parasti ļāva cilvēkiem izrunāt visu, kas tobrīd uz sirds un par ko viņi gribēja runāt. Bez tam — valodā atklājas cilvēka raksturs. Tādēļ kapteinis Korda ērtāk ierīkojās krēslā, lai ar patiesu interesi klausītos tālāk.

—   Un vai zināt, kas bija tas dīvainākais? — Kā varēja nojaust, sievietes prātu nodarbināja cilvēku reakcijas fenomens — kāpēc nāves priekšā cilvēki nereti izturas citādi, nekā iztēlojušies iepriekš. — Es nepiesaucu Dievu, nē. Es domās atvadījos no sava bērna, no savas mazās meitas. Viņa palika pagrabā guļam uz matrača. Viņai bija … divi gadiņi. Tikai par viņu es domāju tobrīd pie mūsu mājas sienas, kad pagalmā iebruka krievi un ieraudzīja mūs. Viens no viņiem izšāva uz esesieti, kas jau bija nomērķējis uz mums, bet, lai trāpītu esesietim, nevarēja netrāpīt citiem. Mums! Bet citas izejas nebija, ja viņš kaut sekundes simtdaļu būtu šaubījies, mēs kristu pirmie. Krievs ar automāta kārtu nogāza esesieti, bet viena lode ķēra zēnu, kas stāvēja līdzās man. Jā, tas viens atdeva savu dzīvību par pieciem pārējiem. Bet krievu zaldāts visu nakti raudāja. Vai varat iedomāties tās šausmas? Ugunsgrēki. Visa pilsētiņa liesmās. Šoseja — viens

vienīgs lūžņu kalns, un uzbrukums, ložmetēji, lielgabali un tās viņu katjušas. Visur vāciešu un krievu līķi. Bet mūsu pagalmā — divi. Viens esesietis un viens poļu zēns, bet pie tā — krievu zaldāts, kas raud baltas asaras. Viņš vairs negribēja iet tālāk uzbrukumā. Negribēja. Un, zināt, viņu par to nenošāva. — Stāstītāja it kā joprojām brīnījās par pašas pieredzētajiem notikumiem, kam vēl arvien nespēja atrast izskaidrojumu. — Mūsu glābējs paņēma lāpstu un izraka zēnam kapu. Dzēra no blašķes pašbrūvēto un raka kapu, dzēra un raka, brīžiem sēdēja blakus beigtajam zēnam un kliedza. Ka nošāvis labu cilvēku. Un negribēja, ka kāds pieskartos zēnam, palīdzētu viņu guldīt izraktajā kapā, — liecināja sieviete, joprojām būdama izbrīna varā. — Žēlīgais Dievs, kā mēs visi tonakt nesajukām prātā, tas bija viens brīnums, vēl šodien brīnos, pati par sevi brīnos, vēl šodien, ak kungs, kas viss nav bijis jāpieredz … man vieglāk aizvērt acis uz mūžu nekā kādam citam. Kad acis būs ciet, to visu vairs neredzēšu. Bet tagad redzu … pastāvīgi…

Kapteinis lūkojās uz sievieti un domāja, ka iecietība, ko viņš dienesta gados izkopis sevī, nes augļus arī šoreiz. Tuvāka iepazīšanās ar bibliotekāres māti mudināja likt aiz auss: šajā neizskatīgajā, tuklajā sievietē, kas droši vien prot labi izsutināt kāpostus, izvārīt garšīgu biešu zupu un galertu, mīt daļa tautas spēka un vēstures. Tās tautas, pie kuras piederu arī es.

— Zināt, krievi ir neparasta tauta, — sieviete konfidenciālā tonī piebilda. — Viņi saprot, ka cilvēkam var būt tādi brīži, kad sirds salūst. Un izturas pret to ar cieņu — pat karā. Citā armijā par kaut ko tādu — lode pierē. Nē? Padomājiet — uzbrukuma karstumā, tādā slaktiņā. No kaujas iznākuma bija atkarīgas arī tūkstošiem civilo dzīvības. Ja vācieši būtu ieņēmuši pilsētiņu ceturto reizi, viņi mūs izkautu pa tīro. Par to, ka mēs slēpām sarkanarmiešus, atsevišķus kareivjus, kuri nepaspēja atkāpties reizē ar citiem. Lai gan mūsu dzīve nebija ne plika graša vērta, mēs tomēr atradāmies savā zemē un mums katram bija kaut kāda pajumte. Palīdzējām, cik spējām. Rau, un, kad viņi no rīta agri atnāca pakaļ savam biedram, mēs viņu gribējām paslēpt, jo baidījāmies, ka viņu nodos tribunālam. Bet krievi nolieca galvas pie mūsu zēna kapa, paņēma savējo, paklapēja tam pa muguru, un viss. Vēlāk redzējām viņu pilsētā. Krievi kādas dienas te vēl palika. Satiku to zaldātu vairākkārt. Viņš vienmēr apstājās un kaut ko sacīja man savā valodā — krieviski. Es viņam poliski. Viņš pa savam, un es pa savam. — Sieviete no sirds iesmējās. — Diez cik labi jau nu viens otru nesapratām, lai gan … Nē, tomēr sapratāmies. Tik, cik mums bija vajadzīgs.

«Faigeļu pēdas izzūd,» kapteinis Korda domās sprieda. «Tās es vairs nekur neuziešu, bet to jau varēja paredzēt. Grāmata varētu kļūt par pavediena galu mudžeklī, ja izdotos uzzināt, kas to no šejienes aizvedis. Kas? Kas! Tūlīt jau — kas! Kādu dienu kaut kas notika tieši pulksten vienpadsmitos. Kur? Varbūt šeit, bet varbūt citur? Pasaule ir liela. Polija arī. Vajadzētu atāķēties no šās pilsētiņas, bet nedrīkst, jo citu pēdu kā vien «eņģeļu bibliotēkas» zīmogs man nav. Velns parāvis tādu grābstīšanos pa tumsu! Varbūt tajā pussagruvušajā pilī risinājies kāds notikums? Kad? Kara laikā vai tūlīt pēc kara? Tolaik muižās risinājās dažādas drāmas. Brieda sociālās pārvērtības, izraisot emocionālus izvirdumus. Kara laikā muižas redzēja un zināja daudz ko.»

—  Vai jūs neatceraties, kas dzīvoja muižā kara laikā? Vai arī tūlīt pēc kara?

Viesa interešu maiņa sievieti tik ļoti pārsteidza, ka viņa labu brīdi nevarēja sakārtot domas.

—  Muižā? Neviens tur nedzīvoja. Tur jau iepriekš neviens nedzīvoja, karš pārsteidza īpašniekus Vīnē, un tāpēc viņi neatbrauca. Vēl šodien nav atgriezušies.

—  Vai muižā apmetās vācieši?

— Nē, neapmetās. Te viņi neielika savu Treuhдnder kā citās muižās. Tāpēc ka muižnieks bija vai nu austrietis, vai ar austriešiem saradojies. Saucās par baronu, bet mums baronu nebija. Bija kņazi un grāfi. Baronam Donneram tikai sieva bija mūsējā. Poliete.

—  Vai tad muiža visu kara laiku stāvēja tukša? — kapteinis brīnījās. — Un inventārs? Zeme?

Sieviete paraustīja plecus, izrādīdama nožēlu par viesa ignoranci.

—   Viss gāja kā parasti. Mūsu cilvēki strādāja tur tāpat, kā bija strādājuši pirms kara. Donneri no Vīnes bija atrakstījuši vienam varšavietim — itin kā attālam barona sievas radiniekam. Tas cilvēks atbrauca uz šejieni un visu kara laiku pieskatīja muižnieka mantu. Bet kā pieskatīja, žēlīgais Dievs! Ļaudis pusi labuma izvazāja, jo viņš nekā

nejēdza ne zemkopībā, ne ekonomikā. Tikai skaitījās, ka pieskata. Viņš algoja pārvaldnieku un uzskaitvedi. Abi kļuva bagāti.

—   Vai jūs neatceraties, kā šos cilvēkus sauca? Vai zināt, kur viņi dzīvo pašlaik? — paradis savākt pēc iespējas daudz informācijas, kapteinis steidzās jautāt.

—   Neatceros. Es tolaik dzīvoju pilsētiņas otrā malā. Tālu. Nabago rajonā. Nevis blakus muižai kā tagad. Bet muižas jau arī vairs nav. Nekā vairs nav. — Viņa nopūtās. — Pēc j<ara daudz strādāju, biju palikusi bez vīra, bērnu vajadzēja vienai izvilkt. Braucu uz Varšavu pēc mantām. Iepirku produktus pa apkārtējiem ciemiem. Kaulējos ar zemniekiem. Muiža — tā piederēja pirmskara pasaulei. Reizēm kaut ko par to dzirdēju. Kamēr Donneri dzīvoja muižā, cilvēki par viņu dzīvi interesējās, bet vēlāk, kara laikā… par muižām nevienam nebija ne silts, ne auksts.

—   Kur palika baroneses radinieks pēt kara? Pēc zemes sadalīšanas?

—  Ak, viņu vācieši jau agrāk bija arestējuši, lai gan stāsta, ka vēlāk esot izlaists no cietuma. Neviens nezina, kā tur īsti bija. Mums te darbojās spēcīga partizānu vienība. Lija asinis. Muižā arī bija aresti, kā visur.

—   Kā viņu sauca, to Donneru radinieku?

Sieviete vērīgi paraudzījās uz kapteini, it kā tikai tagad, pēc tik daudziem Vārdiem, viņai būtu ataususi skaidrība par sarunas mērķi un raksturu. Viņa, jāteic, bija no tiem mazpilsētniekiem, kas sevi un savu pasaulīti uzskata par pasaules nabu, bet svešos — par nelūgtiem viesiem.

—   Jūs gribat noķert vēju, — sieviete beidzot atbildēja. — Kādēļ neatbraucāt pirms gadiem divdesmit? Kaut vai pirms piecpadsmit. Sākumā Faigele, nu pēkšņi tas! Tie visi sen izklīduši pa pasauli. Pat pēdu nav palicis. Kāpēc tikai tagad sākat viņus meklēt?

«Kāpēc! Tāpēc, ka Brudno kādam iegribējās nošaut pulksteņmeistaru tieši tagad, 1971. gada 1. novembrī. Nevis pirms gadiem piecpadsmit vai divdesmit. Tāpēc, ka pulksteņmeistara mājā atradām tikai vienu adresi. Un vairāk neko.»

Sieviete iegrima atmiņās. Kapteinis pacietīgi gaidīja, lai gan kādreizējie muižas iemītnieki viņu nemaz tik ļoti neinteresēja. Taču viņi, tāpat kā citi, kas te mita kara gados, varēja izmeklēšanai kaut kā palīdzēt. Apgaismot kādu līdz šim neizpētītu okupācijas laika dzīves šķautni.

Daudzi mīklaini notikumi, kas noris tagad mūsu acu priekšā, slēdzami ar pagātnes atslēgu.

—   Pēc kara te vēl pāris gadu dzīvoja arī kāda skolotāja, — teica sieviete. — Okupācijas laikā viņa bieži gāja uz muižu. Es tikai nezinu, vai vēl ir dzīva, — viņai vajadzētu būt vismaz septiņdesmit. Skolotāja varbūt kaut ko zinātu par baroneses radinieku, bet ap piecdesmit ceturto gadu viņa aizbrauca uz rietumu novadiem.

—   Kā viņu sauca? — Korda vēlreiz uzdeva savu sakramentālo jautājumu.

—   Tūlīt… tūlīt… Olga. Olga Klimentoviča vai Klimontoviča. Pirmajā klasē mana meita vēl mācījās pie viņas, varbūt arī vēlākās klasēs. Gāju uz vecāku sapulcēm, tāpēc atceros uzvārdu.

«Kazi, varbūt iesim arī pa Olgas pēdām,» kapteinis slinki nodomāja, «bet vispirms jāpaprasa bibliotekārei, kad īsti pulkstenis pazuda. Jā, tas nenāktu par jaunu. Kaut gan pilsētiņai var ari nebūt nekāda sakara ar Brud'no pulksteņmeistara slepkavu. Grāmatu meistaram varēja atnest jebkurš klients. Grāmatas ātri vien izklīst pa pasauli, un daži pat apgalvo, ka tām ir pašām sava dzīve.»

Kaut kas viņam tomēr lika pagriezt soļus uz bibliotēkas pusi. Kaut kas, ko viņš nemācēja noformulēt, loģiski izskaidrot. Un tādos gadījumos viņš vienkārši paklausīja »'.istinktam, iedomai, vienalga, kā to nosauktu. T Durvis aizkrita, un bibliotekāre pacēla galvu; pazinusi kapteini, viņa aicinoši pasmaidīja. Laikam jau aiz ziņkāres, pilsētiņā dzīve acīmredzot nebija notikumiem bagāta, acu smaids — viņš nemaldījās, nē —'liecināja arī par impātijām. Kapteinim savukārt patika viņa. Pa šo laiku jlpa bija pārmainījusies, turklāt ļoti. Savs nopelns šajā pārmaiņā bija sakurinātajai krāsnij, taču galvenais — cil'ēkiem. Bibliotēkas bez cilvēkiem nomāc, gandrīz vai stindzina. Nu pirmītējais stingums bija pazudis, pat notecējušās sienas nelikās drēgnas. Cita atmosfēra — it kā 'asītavā vairs nespokotos kungu laiku gars, kas te vēl dīda apkārt uz savu roku, baidīdams cilvēkus. Tiesa — un tas kapteinim bija pilnīgi skaidrs —, tādas asociācijas nevarēja rasties jauniešiem, kas bija iegrimuši lasāmvielā vai arī nāca iekšā un gāja ārā, demonstratīvi šļūkādami kājas, kā to prasa jauniešu fasons.

—   Es tūdaļ atbrīvošos, — meitene sauca pāri apmeklētāju galvām. — Pašlaik taisni vilnis. Tūlīt būs pāri, un atkal būs klusu.

Kapteinis apsēdās līdzās lasītājiem, pacietīgi gaidīdams, kad vilnis pārvelsies.

—   Nu, kā jums gāja? Vai uzzinājāt no mammas kaut ko?

Kapteinis nebija manījis meiteni pienākam.

—   Jā, paldies, daudz.

—   Nevar būt! Jūs atradāt Faigcli?

—   Mirušie adresi nemaina. Tā ir pastāvīga, uz mūžību.

Meitene nopūtās. Kapteinis steidzās izmantot saprašanās brīdi.

—   Pane droši vien atceras, kad no torņa pazuda pulkstenis, vai varblīt pane arī tad vēl bija pavisam maza? — viņš jokoja.

—   Pulkstenis pazuda pirms diviem gadiem, nav ko zoboties. — Meitene apvainojās. — Kāds man to nocēla no degungala. — Viņa jau smējās. — Viss bruka kopā, bet tornī joprojām bija pulkstenis kā tāds — nezinu, kā pateikt… kā tāda kārtības atlieka, vai. Bez pulksteņa tas tornis ir grausts, nekas vairāk. Es pat dusmojos uz zagli, lai gan bibliotēkai no pulksteņa labuma nebija nekāda.

—   Tas sabojājās, — Korda norūca. — Ņēma un sabojājās, — viņš atkārtoja, nedomādams vārdiem līdzi.

—  Tas nekad negāja! Es jau jums teicu, — meitene neiecietīgi atgādināja.

—   Nekad, — kapteinis atkārtoja, nodomādams, ka grābstās gar šo pulksteni bez jebkāda pamatojuma. — Vai mēģinājāt to salabot? — viņš turpināja, lai gan pats sev nepatika, pat riebās. Ko viņš te žonglē — grib apmānīt cilvēkus, izvilkt no viņiem nezin ko un tajā pašā laikā cenšas iestāstīt sev, ka neko tamlīdzīgu nedara.

—   Kas lai tai tornī kāptu? — meitene atsaucās. — Pie mums tādus pulksteņus nelabo. Rokas pulksteni katrs salabos, bet ne tādu. Muižas kungs to kādreiz esot atvedis no Vīnes. Ārzemju mantām cilvēki negrib ķerties klāt. Vismaz mūsu pilsētiņā ne. Viņi domā, ka ārzemju mantas ir citādas. Labākas, vai? Nezinu.

—   Vai jaunie arī tā domā? — kā parasti, kapteinis interesējās pat par to, ko it kā nemaz nevajadzēja noskaidrot. Taču arī šādā veidā viņš pētīja un izzināja pasauli, kurā bija jādzīvo un jāstrādā.

—   Jaunie? — Meitene pārdomāja. — Nē, vispār ne. Bet pilsētiņā nav tādu jauno, kas būtu uz mieru noņemties ar tik smalku roku darbu. Briesmīga piņķerēšanās. Laikam tāpēc gadiem ilgi biju spiesta skatīties uz pulksteni, kas vienmēr rāda vienpadsmit. Un vienmēr dusmojos. Zināt, stāvošs pulkstenis spēj cilvēku traku pataisīt. Var Samierināties ar to, ka durvīm nav roktura, ka ķeblis ir klibs, ka logu nevar aiztaisīt, ka nedarbojas tas vai cits, bet pulkstenim ir jāiet.

—   Tieši vienpadsmit? — kapteinis pārjautāja, juzdams ceļos tādu kā slābenumu un tikai ar grūtībām valdīdams pārsteigumu. — Vai esat par to pārliecināta?

—   Jā, tieši tik. Ne minūtīti mazāk, ne minūtīti vairāk. Bet cik jocīgi, — viņa pēkšņi sarosījās, — agrāk man nekad neienāca prātā, kāpēc tas apstājies tieši uz vienpadsmitiem! Un kad? Varbūt kara laikā? Varbūt tad, kad dalīja zemi? Ko?

Kapteinis pasmaidīja — cik ātri visparastākais notikums cilvēka acīs kļūst daudznozīmīgs, ja vien piepalīdz iztēle! Tā izpaužas cilvēka tiekšanās pēc kaut kā neparasta, kas kaut uz mirkli vērstu krāšņāku pasauli un dzīves ikdienību. Kapteinis pasmaidīja.

—   Ikviens mehānisms kādā noteiktā brīdī beidz darboties, — viņš noteica.

—   Jums taisnība, — brīdi vilcinājusies, bibliotekāre piekrita. Visai ātri meitene šķīrās no pavīdējušā nosiēpuma. Viņa piederēja pie jaunās, racionāli domājošās paaudzes.— Tikpat labi pulkstenis varēja apstāties piecas vai piecpadsmit minūtes pēc vienpadsmitiem. Nekādas atšķirības. Precīzi" gāja un precīzi kādā punktā apstājās. — Meitene pasmējās. — Ak, vienalga, lai tikai tas kādam kalpo!

«Hm, lai kalpo. Es gan gribētu redzēt pulksteni te. Un to precīzo apstāšanās brīdi. Tas būtu interesantāk. Kaut kad pulkstenim vajadzēja apstāties, nekāda brīnuma te nav. Bet var arī būt, ka man gadījies vienīgais laimests no simt tūkstošiem. Un tikpat iespējama arī tukša loze.»

Kapteinis piecēlās.

—   Pateicos par informāciju, — viņš laipni un vienaldzīgi pateicās meitenei. Un sirdī žēloja viņu, jo vienaldzīgos vārdus meitene uztvēra kā pāridarījumu, uzreiz it kā apdzisa. Viņš saprata, kāpēc, bija to paredzējis, bet bija arī pieradis tādās reizēs nedot vaļu jūtām, lai kā to gribētos. Tādēļ viņš steidzīgi piebilda: — Jūs te darāt ļoti vajadzīgu darbu. Laikam nemaz neapzināties, cik daudz esat paveikusi.

Saspringums meitenes sejā pagaisa, viņa saprotoši paraudzījās kapteinī.

—   Ko nu es te daru. — Viņas balss atkal skanēja nepiespiesti. — Katrs kaut ko dara. Kā prot.

Novembra tumsā un slapjumā viņš iekrita kā akā, taču aukstumu nemaz nejuta. Šobrīd viņš nedomāja, ka viss varētu būt tikai sakritība un nezināmo saskaitāmo daudzums tikai palielinājies — par vēl vienu pulksteni. Viņa soji šķaidīja alejā sakritušās mitrās lapas, it kā viņš sojotu pretī drošai uzvarai.

Tikai vēlāk, nonācis galvenajā ielā, viņš vēsuprāt rezumēja, ka joprojām neko nezina un, iespējams, arī neuzzinās. Ka neizdosies tikt ārā no šā apļa, ko apvilkuši pulksteņu rādītāji. Taču arī šī atziņa nespēja aizdzīt, pieklusināt gandarījuma sajūtu. Jau toreiz, ieejot pulksteņmeistara mājā, viņš bija pārliecināts, ka pulksteņi aizvedis viņu līdz mērķim, kaut arī Temīdai acis ir aizsietas. Ar tādu aizsietu acu sajūtu viņš klīda pa mazpilsētu, kamēr nebija saticis meiteni no bibliotēkas. Pulksteņmeistara slepkavības noslēpuma atslēga varēja būt šajā pilsētiņā. Tā varēja būt vecajā muižā, pussagruvušās kapelas pulksteņtornī. Pulksteņa apstāšanās uz vienpadsmitiem lika domāt, ka aiz tās kaut kas slēpjas, lai gan visam tam, protams, varēja arī riebūt nekāda sakara ar pulksteņiem Brudno. Šā vai tā, kapteinis no sirds novēlēja bibliotēkas meitenei ideālu vīru, ģeniālus bērnus un mantojumu no tēvoča Amerikā.

Piektā nodaļa

Viņš riņķoja pa Mazā Tirgus apkaimi. Bija palicis prātā, ka toreiz, pirms pāris gadiem, Basja minējusi kādu no šā Krakovas rajona ielām.

Viņi toreiz satikās mežsarga mājā Pušča Piskā. Grūti iedomāties, ka divu cilvēku atkalredzēšanās pēc daudziem gadiem varētu notikt vēl neparedzētākā vai, teiksim, izmeklētākā veidā. Viņš tobrīd ezermalā ierīkoja sev apmetni. Pa ziemu smailīte glabājās pie mežziņa, kuru viņš pazina kopš četrdesmit septītā gada. Arī šeit pēc kara viņš tika meklējis Pulksteņmeistaru. Tagadējais mežzinis tolaik bija mežsargs. Tajos gados viņš apstaigāja atkal atgūto Polijas zemju mežus no ziemeļiem līdz dienvidiem, no rietumiem līdz austrumiem. Tie, kurus kāds par katru cenu vēlējās sastapt, vai nu bij.a pārlavījušies pāri robežai, vai arī — deviņdesmit deviņos gadījumos no simta — slēpās Varnijas, Mazūru, Lejassilēzijas, Opoles mežos.

Cilvēks, kuru meklēja viņš, nebija pārkvalificējies par mežsargu. Arī šis pieņēmums izrādījās aplams. Taču no tiem laikiem palika plaša pazīšanās mežsaimnieku aprindās. Tā noderēja vēlākos gados, kad viņš savu atvaļinājuma mēnesi atļāvās pavadīt dīki, uz ūdeņiem. Viņam nevajadzēja stiept visur līdzi tūrista ekipējumu. Tas vienmēr gaidīja ziemošanas vietā kādā mežsargmājā.

Netālu no mežniecības, ar smailīti plecos iznākot no augstā, vēl vāciešu stādītā meža, viņš ieraudzīja meiteni. Viņas siluets bija kā cirtiens pa atmiņu — tik spējš un stiprs, ka viņš palēnināja soli. Viņš pat nepamanīja mežziņa māju — vienu no tām neglītajām mūra ēkām, kuras te sabūvējuši cilvēki bez gaumes, cilvēki, kas neizjūt arhitektūras saistību ar dabu. Viņi nejuta nekādu radniecību ar šo zemi un droši vien tāpēc nesaprata tās ezerus un mežus — tie viņiem bija pārāk slāviski.

Sieviete tik valdonīgi piepildīja viņa iztēli, kas pāris acumirkļos bija atgriezusies gandrīz ceturtdaļgadsimtu vecā pagātnē, ka viņš neredzēja arī automašīnu, pie kuras viņa stāvēja. Spožajā saules vainagā stāvēja tikai viņa bez jebkādām apkārtnes dekorācijām, kā fatamorgāna kailā tuksnesī.

Viņš kā nemaņā gāja tieši viņai klāt.

—  Esiet uzmanīgāks! — sieviete sauca. — Jūsu smailīte izsitīs mašīnas logu!

Viņš apstājās un lēni nolaida nešļavu no pleciem.

—  Franek, — sievietes čukstu sadzirdēja tikai viņš. Un viņam likās, ka sieviete sagrīļojas un meklē atbalstu.

Viņš nometa smailīti zemē un paņēma viņu aiz rokas.

—   Nāc, nāc… Basjka, — viņš sacīja, nedomādams, ko saka, viņa vietā to it kā teica un darīja kāds cits. Jauns — divdesmitgadīgs puisis, kas paļāvīgi iet pretī dzīvei. Un tic, ka iztiks bez grūstīšanās un tukšas, nevajadzīgas filozofēšanas.

—   Bet es …

—   Nāc!

Basja sekoja viņam padevīgi, automatiski Jaudama savu roku viņējai kā kādreiz.

Viņš veda viņu dziļāk biezoknī, ko labi pazina un kur viņam bija savas sveša acīm nepamanāmi iezīmētas takas. Viņai jau sāka trūkt elpas, bet viņš nepalēnināja soli, strauji un līču ločiem tuvodamies aiz kritušiem kokiem slēptai iedobei, kuru reiz nejauši bija atklājis. Aiz biezā lapu priekškara viņi apsēdās sūnās plecu cieši pie pleca.

—   Tu esi dzīvs, Franek. Tātad tu …

—        Klusu. Es neesmu dzīvs. Tas viss… visa tā nemaz nav bijis. Tu neesi mainījusies, Basjka. Nemaz. Pa tik daudziem gadiem. Pirmīt klajumā es uzreiz redzēju — stāv mana meitene.

Tās pašas zilās, dzidrās acis, tie paši biezie, gaišie mati, tikai īsāki, līdz pleciem.

—        Kur tava bize? — viņa balsī negaidīti ieskanējās pretenzijas. — Tu to mēdzi apvīt ap galvu vainagā.

—       Vainagā? — Viņa uz brīdi apmulsa. — Ak jā. Gari mati prasa daudz laika. Un nav modē.

—   Žēl.

—   Kā?

—   Visa kā.

—        Bet man nekā nav žēl, — viņa mierīgi, ar pārliecību sacīja. — Vienīgi mīlestības.

Viņš nodomāja, ka tam vairs nav un nekad nebūs nozīmes.

Basjka pēkšņi smagi atslīga pret viņu, dziji nopūzdamās — kā bērns, kas atgriezies mājās pēc tāla ceļa. Acis aizsedza viņas mati, viņš sajuta to smaržu, kas kādreiz bija tinusies ap viņu dienām un naktīm, uzbangoja neiepazīts, taču ilgots prieks. Tā priekšnojauta, dziļi noglabāta, taču neizdeldējama, bija viņu pavadījusi visus šos gadus. Viņi apskāvās, un laiks apstājās, sašķēlās drumslās, sabirza smilšu graudos un putekļos. Apgāzās smilšu pulksteņi, sašķīda klepsidras, lai laiks, nevarētu vairs turpināt savu bezgalīgo skrējienu telpā.

Viņš gulēja uz muguras un cauri lapotnei vērās debesīs. Viņas mati klājās pār viņa krūtīm, maigā pieskārienā kutinot kailo ādu. Basjka satraukta pacēla galvu.

—   Es laikam biju aizmigusi. Cik ilgi mēs te jau esam?

—       Basjka— pagājusi tikai kāda stunda. Paskaties pulkstenī… viens.

Taču tas' bija tikai reāls ārējs fakts. Pēc būtības tā nebija viena stunda, bet gan vesela mūžība, kurā piepildījās un pagāja visa viņu nepiepildītā dzīve. Netveramā veidā, uz ko spējīgs tikai cilvēku dzimums.

—       Mani gaida Maceks, — viņa novaidējās. — Viņš domā … viņš domā …

—        Neuztraucies. Viņš neko nedomā. Vīrieši tieši šādās reizēs nedomā neko. Viņš domā, ka tu pastaigājies. Kur tu tagad dzīvo?.

—   Krakovā.

—   Ko dari?

—   Gleznoju.

Viņš pacēla galvu un pirmoreiz ielūkojās viņā kā svešā sievietē, gribēdams izlasīt vaibstos dzīves karti, laika un pārvērtību pēdas.

—   Tātad tāpēc tu neesi mainījusies, — viņš pārliecināts sacīja.

—   Nesaprotu, — viņa mulsi teica.

—   Cilvēki, kam dzīvē ir … kaut kas tāds, spēj būt sev uzticīgi. Vini paliek vini paši. Vienmēr.

—   Un tu?

—   Nerunāsim par mani. Ja? Tas nenotika tagad, .vai saproti? Tas notika toreiz. Un es paliku tur.

—   Aha. Tā tas ir, — viņa piekrita. — Tev taisnība. Un tu pat neaptver, cik lielā mērā. Bet kā tu to zini?

«Tāds nu reiz esmu,» viņš nesteidzīgi nodomāja, ne ar vienu, pat ne ar Basjku nedalīdamies pašreizējā izjūtā. «Zinu visdažādākās lietas. Velns vien pateiks, kur tās gudrības smeļos. Spēju saprast sievietes. Skolā man bija draudzenes. Vēlāk draudzējos ar sakarniecēm, sanitārēm. Viņas man daudz ko uzticēja, kaut gan mēs nemaz nemīlējāmies. Man nudien labāk patika tērzēt ar meitenēm nekā ar puišiem. Basjka to jūt. Citas arī tūlīt saprata, ar ko viņām darīšana. Nevienai meitenei neesmu darījis pāri. Šķiet, tikai vāji vīrieši izturas brutāli pret sievietēm. Tevi, Basjka, arī atdošu atpakaļ tam tavam Macekam un raudzīšos, lai tu nepastrādā kādu muļķību. Tu viņam neko neesi parādā. Tas, kas notika, ir vienīgi mūsu darīšana, mēs paņēmām savu daļu, kas pieder tikai mums, to, kas bija mums atņemts. Viņam no tā nekas nepienākas, un nevienam gar to nav nekādas daļas. Nevienam visā pasaulē ne.»

—   Kad jūs braucat prom? — viņš jautāja, it kā nepastāvētu iespēja, ka viņi mežniecībā grib apmesties. Mežziņa sieva mēdza pieņemt pansijā vasarniekus.

—   Tūlīt. Gribējām te tikai paēst pusdienas.

Viņš pamāja.

—   Es palikšu te… bet tu ej. Viņš gaida. Palikšu te, kamēr jūs aizbrauksiet. Atceries, Basjka, tas notika tajā pļavā pie upes. Nevajag… tev nedrīkst būt nekādu…

Basjka cieši paraudzījās viņam acīs.

—   Man nav un nekad nebūs nekādu sirdsapziņas pārmetumu, — viņa kategoriski paziņoja. — Neuztraucies. Es pati uz šejieni atnācu. Es to gribēju. Nevis tu.

Viņš pasmaidīja — arī raksturā Basja nebija mainījusies. To gadu Basja neļāva uzlikt sev iemauktus, necieta melus pieklājības vārdā. Viņai bija pašai savs priekšstats par godīgumu, viņa runāja, ko juta, un rīkojās bez aplinkiem. Varbūt tādēļ viņš nespēj viņu aizmirst.

Basja pagriezās, lai dotos prom. Un sacīja: — Es dzīvoju …

Viņa nosauca adresi un piebilda, ka varot gleznot tikai Krakovas vecajos mūros. Tur viņai veicoties vislabāk. Viņš adresi nepierakstīja. Domāja, ka tā viņam nekad nebūs vajadzīga. Bija jāizdara tas. Tāds uzdevums izslēdza jebkuru atskatīšanos, norunas ar draugiem, seniem pazinām. Tikai to vienīgo reizi viņš nespēja savaldīties un aizgāja uz tikšanos ar pagātni. Laikam tādēļ, ka toreiz Pušča Piskas mežniecības pļavā pagātne nostājās viņa priekšā tik negaidīti. Bet tas bija pirms gadiem — vienu vienīgu reizi. Viņš zināja, ka otra vājuma brīža vairs nebūs. Viņam bija jādzīvo vienam. Būdams kopā ar Irēnu, viņš tomēr palika viens, tāda sieviete viņa dzīvē iederējās.

«Varbūt tā iela atrodas nevis Mazā Tirgus, bet gan Marijas baznīcas tuvumā,» viņš pārlika tagad, izklaiņojies pa Krakovas ielām. «Mājas numurs — seši. To es atceros. Bet kā sauca ielu? Parasts nosaukums, droši vien tikpat vecs un populārs kā pati Krakova. Nelaime tikai tā, ka Krakovā nekad neesmu dzīvojis un neviens nosaukums m<m neko neizsaka. Krakovas sākums ir amatniecība … Atslēdznieki, mucinieki, zeltkaļi, akmeņkaļi, stiklinieki, mūrnieki, drēbnieki, kurpnieki… Dievs žēlīgs, kāds es esmu idiots! Ševska[2]!»

Viņš paraudzījās īrnieku sarakstā. Šajās kāpnēs dzīvoja veselas trīs Barbaras, bet tikai viena no tām kopā ar vīru Maceju Bargelo. Dzīvokļa numurs liecināja, ka jākāpj iīdz pašai augšai, tur varēja būt darbnīca. «Lai būtu Barbara Bargelo. BB. Un, ja netrāpīsim, izmēģināsim laimi ar citām Basjām,» viņš nolēma.

Dzīvoklis tiešām atradās zem paša jumta. Zvanot pie durvīm, viņš tomēr nejutās pārliecināts par veiksmi. Ilgi neviens neatsaucās, bet tad viņš uzreiz pazina Basjas neiecietīgo balsi.

— Es gleznoju, man nemaz nav lai… — durvīs stāvēdama, viņa teica un palika pusvārdā.

—   Nūja, tas esmu es, — viņš apstiprināja.

Viņa ne mirkli nesvārstījās.

—   Nāc iekšā.

Basjas priekšauts bija tā izraibināts krāsām, ka sekmīgi varētu uzstāties abstrakcionistiska audekla lomā. Viņas smalko vaibstu kontūras, ko tik precīzi izcirtusi daba, nebija padzisušas.

—   Apsēdies. Es uzvārīšu kafiju.

Basja samērcēja terpentīnā lupatu un rūpīgi izslaucīja ar to otu. Pēc tam tāpat notīrīja rokas.

Darbnīcas griesti bija slīpi, vienā pusē viscaur -stikloti, un pie visām sienām karājās portreti. No tiem pretī raudzījās sejas. Cilvēku sejas. Visbiežāk — vecas, nogurušas, dzīves sagumzītas.

—   Nāc! — Basja sauca no otras istabas.

Uz sliekšņa viņš apstājās. Tālāk bija dzīvoklis un, kā viņš paguva ievērot, ļoti labi iekārtots.

—   Es labāk gribētu te. Darbnīcā, — viņš iebilda.

—   Labi, — viņa, kā allaž, piekrita bez tielēšanās.

Basja paņēma paplāti ar tasēm un nolika to darbnīcā

uz grīdas pie vienīgās mēbeles — tahtas, kas bija pārsegta ar neuzkārstu paklāju.

—       Man reizēm tīk te pasnaust, — viņa paskaidroja. — Lai gan ož pēc krāsām un terpentīna.

Basja apsēdās uz spilvena pie viņa kājām, līdzās paplātei. Pasniedza kafiju un tikai tad vērīgi ielūkojās viņam sejā.

—   Vai tev ir kādas nepatikšanas?

Viņš paraustīja plecus un ar roku apvilka loku, ietverot šajā žestā portretus pie sienām.

—        Psiholoģiskas etīdes? Ielaušanās otra cilvēka galviņā … Vai viņiem tas patīk?

—        Nezinu. Man patīk. Cilvēki parasti nesaprot, ka portrets nav fotogrāfija. Viņiem patīk, ka ir līdzība. Manu ideju viņi visbiežāk pat nepamana.

—   Un tas dod tev iespēju nopelnīt. Vai nav tiesa?

—   Varbūt.

—   Bet ja nu viņi reiz tevi atšifrēs? Ko tu iesāksi tad?

—        Izbeigšu pelnīt naudu, un varbūt viens no maniem portretiem kādreiz nonāks arī muzejā, — viņa puspajokam, pusnopietni atbildēja.

—        Viņiem jau sen vajadzēja tevi atmaskot, Basjka. — Viņš pasmējās.

—Paldies par komplimentu.

—   Tas nebija kompliments. Taisni jābrīnās, ka neviens neredz, ko īsti tu glezno.

—   Kas tur ko brīnīties. Es biržā nekotējos. Par mani daudz neinteresējas. — Viņa sadrūma.

—   Varbūt sāks interesēties. Tagad kurss mainās, vai nav tiesa? Humānisms atkal ir modē.

—   Kursu maiņas mani nekad nav interesējušas, — vi* ņas vārdi izskanēja noraidoši.

Bet viņš izlikās to nemanām. Viņš gribēja zināt, kas bijusi, kas ir šī meitene, ko viņš mīl.

—   Tieši tādēļ nesaprotu, kā tu dzīvo, — viņš provocēja. — Tavā profesijā karjera ir obligāta, bez skriešanās pēc panākumiem nemaz nevar iztikt.

—   No tādas skriešanās, par ko tu runā, dabū aizdusu, — viņa asi teica. — Un nejauc — māksla nav veikla rīkošanās ar burām, lai iegrozītos vējā.

—   Nezinu gan, vai Staļina laikā pietika ar to, ka bura bija nostādīta pa vējam. — Viņa tonis kļuva rupjš, agresīvs.

Basja neļāva sevi ievilkt strīdā.

—   Arī toreiz es gleznoju sejas, — viņa mierīgi atteica. — Arī «avangarda» laikā, arī tagad, un arī turpmāk to darīšu. Dažādie virzieni un nosaukumi patiesībā ir tikai šifrs kārtējiem taktikas gājieniem, ko izdara dažādi ļaudis — izmanīgi un mazāk izmanīgi, ārkārtīgi gudri un ikdienišķi stulbi. Progresīvo mākslu no tā visa atšķirt ir tikpat viegli kā atšķirt lapu koku no skuju koka. Un neviens man neiestāstīs, ka tā tas nav. — Viņas pēdējos va rdos jau skanēja dusmas.

Viņa skatiens ieurbās Basjas sejā. Viņš saprata: divdesmit astoņi gadi, ko viņš nodzīvojis kā miegā, ir ilgs laiks, un viss — visi cilvēki, seni paziņas — nu jāiepazīst šajā perspektīvā.

—   Tātad tu ej pa to ceļu kopā ar viņiem, jā? — viņš aši pajautāja. — Kopš kura brīža?

—   Man nebija nekādas vajadzības meklēt domubiedrus un nebija arī ilgi jādomā, — viņa paskaidroja un ar ironijas piedevu balsī turpināja: — Neplosīju savu dvēseli, necentos lauzt sprandu, nejutu pēc tā vajadzību. Kaut kas bija beidzies, kaut kas sākās. Vecā pasaule atkāpās, vietā nāca jaunā. Tas taču ir tik vienkārši. Pārāk vienkārši. Diemžēl tieši viss vienkāršais izraisa visvairāk sarežģījumu.

«Tas uz mani neattiecas,» viņš vienaldzīgi nodomāja.

«Es nespētu iestāties partijā un nespētu arī bāzt partijai spieķus ritenī ar diversijām un nestrādāšanu, nespētu to vien' darīt kā meklēt viņu vājos punktus, lai pirmais pa tiem trāpītu. Varu dzīvot sociālismā un varētu arī kapitālismā. Visur ir nepanesami, ja vien cilvēks sāk par to domāt. Traka pasaule, kas gatava pati izsist sev visus zobus. Pietiek ieslēgt televizoru, lai par to pārliecinātos.»

—  Es gluži vienkārši gribu dzīvot savā zemē, — teica kādreizējā meitene. — Te man ir apziņa, ka varu darīt kaut ko interesantu, nevis krampjaini turēties sasniegtās materiālās labklājības līmenī vai. par varērn paaugstināt to. Tas mani nekad nav interesējis.

—  Tevi interesē sabiedrības pārveidošana! — viņš ielika nodeldētajā frāzē mazliet ironijas.

Viņa izlikās nemanām dzēlienu.

—  Man lozungi nepatīk, — viņa vienkārši sacīja. — Bet sabiedrības pārveidošana mani patiešām interesē. Jā. Tīrais trakums, ka aiz lozungiem tomēr ir patiesība. No patiesības esam iztaisījuši lozungu, vai tas nav idiotisms? Un nu nezinām, kā to labot. — Viņa aizdomājās. — Mani interesē viss, kas mainās. Vienīgi stagnācija ir briesmīga. Dzīve taču ir tik īsa un tik absurdi beidzas, ka būtu muļķīgi, ja cilvēks necenstos izveidot kaut ko, kas būtu labāks par mantoto. Saglabāt, kopēt — tā ir tukša nodarbošanās. Turpretī radīt, jā, vienīgi radīt ir cilvēka cienīgi, ja jau reiz droši zināms, ka viss paiet.

Vārdi «viss paiet» darīja viņam sāpes, it kā krūtīs būtu iedūrusies asa adata. Un viņam sagribējās ievainot viņu ar to pašu ieroci.

—   Tu runā kā jau māksliniece, — viņš ar izsmieklu teica. — Jūs visi patiesībā vienmēr — vakar, šodien, rīt — esat vilkuši pa kreisi. Vienalga, uz kurieni, bet lai tikai būtu «pa kreisi».

Viņa spītīgi papurināja galvu.

—  Es zinu, uz kurieni ved un kāds ir mans «pa kreisi». Šajā ziņā esmu spiesta sagādāt tev vilšanos. Esmu reāliste. Komunistiem šodien pieder noteicošais vārds pārmaiņās, kas noris pasaulē. Un piederēs arī rīt. Saki — kāpēc tu atnāci? Kopš tās dienas gāršā pagājis ne viens vien gads.

Pēdējie vārdi viņam šķita netaktiski, nedelikāti; tas bija nepamatots pārmetums, jo viņš taču pats bija viņu uzmeklējis.

—     Nerunāsim par to dienu, Basjka, labi? — viņa balss skanēja cieti. — Es nezinu, kāpēc atnācu. Gluži vienkārši gribēju tevi redzēt.

—  Un es pateicu kaut ko tādu, ka vairs nemaz tev nepatīku. Vai nav tiesa? — Viņa pasmaidīja. — Esmu pie tā pieradusi. Kā jau zini, es necenšos melot. Pat vecu draugu labā negribu pūlēties. Tik un tā īlens izlīdīs no maisa, kāda starpība — agrāk vai vēlāk.

—  Nekas, nekas, Basjka, — viņš sacīja nogurušā balsī. — Es neaizraujos ar politiku vairāk, nekā nepieciešams. Vakar izbraucu no mājām, lai dotos uz Jašovecu. Biju nolēmis desmit dienas padzīvot komfortablā ogļraču atpūtas namā. Pārdomāju.

—  Kūrortos novembrī aiz garlaicības vai jākauc, — Basja bija ar viņu vienisprātis. — Man vispār nepatīk pavadīt atvaļinājumu vienā vietā. Vasaru mēs vienmēr braukājam apkārt. Tā varbūt nebija slikta ideja, ka iegriezies pie manis, — viņa nedroši piebilda.

Viņš pasmaidīja, pastiepa roku un noglāstīja viņai matus.

—   Nezinu. Nedomāju, ka tas bija labākais variants. Vakarā es braucu prom, — viņš kategoriski noteica.

Basjas acīs ieplaiksnījās izbrīns.

—   Uz kurieni?

—  Uz Zakopani, — viņš teica, kaut gan, ienākot šaj.a mājā, pats to vēl nezināja.

—   Pa iemītu taku? — Basja zobojās.

—   Kāpēc tu tā domā? — Viņš uztraucās, ka Basjas vārdos varētu būt kāds zemteksts, bet tūlīt pat savaldijas. Vai gan kāds varēja iedomāties, kas viņu tā trenc.

—  Tas taču parasts maršruts — caur Krakovu uz Zakopani, — Basja it kā vienaldzīgi sacīja, bet patiesibā drudžaini centās uzminēt, ko viņš no viņas gribējis, ko gaida. Tā ka centieni bija veltīgi, viņa no stratēģijas atteicās.

—  Kas tevi nomoka, Franek? — Basja izrunāja šo vārdu kavēdamās un klusāk, bet varbūt viņam tikai tā likās. Un kas tur ko brīnīties, šis vārds taču sen vairs nav aktuāls un nekad nav bijis īstais. — Pec brīža būs jau par vēlu, — Basja atgādināja. — Neaizmirsti to. Es tevi brīdinu.

«11a, pēc brīža! Tas bridis sen, sen garām. Jau divdesmit astoņus gadus ir par vēlu,» viņš nodomāja.

—   Csst… Basjka, meitenīt…

Viņa sašuta.

—     Nerunā tā! Tā ar mani reiz runāja kāds puisis. Biju iemīlējusies viņā līdz nāvei. Bet viņš to neredzēja un aizgāja savu ceļu. Viņam bija svarīgākas darīšanas. Tā puiša un tās meitenes vairs nav, sen vairs nav, un nevajag saukt garus.

«Nav,» viņš domās piekrita Basjai. «Tās meitenes vairs nav. Bet puisim «nekādu svarīgāku darīšanu nebija. Jo nevis viņš izvēlējās svarīgās darīšanas, bet gan tās izvēlējās viņu. Maza, bet principiāla atšķirība, kas maksāja mīlestību. Varbūt Basjka vienmēr bijusi tā'da kā šodien, tikai es to nezināju. Kā es varēju zināt, ko mīlu? Nebija laika to uzzināt. Nezināju pat, ka viņa glezno. Dažas slepenas tikšanās pavasara vakaru tumsā, vienas vasaras dažas dienas. Maza pilsētiņa. Mīlētājs, kas laiku pa laikam uzrodas un pēkšņi atkal aizbrauc. Par reputāciju nekādas bēdas. Tā bija mīlestība, visīstākā. Bet tagad es viņai to neteikšu. Toreiz nevarēju atzīties viņai savā mīlestībā, tagad tā būtu tikai ākstīšanās. Un es nemaz nezinu, vai viņai tas ir vajadzīgs. Viņa zina patiesību.»

—  Vai tu sen kā glezno? — viņš pēkšņi ieinteresējās.

—  Vienmēr. Kopš bērna gadiem kaut ko ķēpāju.

«Un es nezināju pat to,» viņš nožēloja. «Par ko tad mēs runājām? Toreiz. Par neko. Mēs vispār nerunājām. Gulējām upmalas zālē. Turējām viens otra roku. Cilvēki noskatījās mums pakaļ. Es skūpstīju viņu tā, it kā pēc mirkļa būtu jāmirst,' it kā pasaule ietu bojā, bet nevarēju viņu tā vienkārši paņemt un atstāt. Vai viņa toreiz to saprata? Jā. Pretējā gadījumā… vēlāk… mežniecībā nebūtu noticis tas, kas tur notika. Tikpat vienkārši un dabiski.»

—   Vai tu jau iesi? — Basja nemierīgi vaicāja, redzēdama, ka viņš pieceļas.

—  Jā.

—   Vai es varu tavā labā kaut ko darīt? — Basja mēģināja vēlreiz. Viņa sāka baiļoties šā vīrieša dēļ, kas kādreiz bija viņas puisis, un nesaprata, kāpēc. Nebija taču nekāda iemesla. Sen atpakaļ viņi satikās Mazūru pusē, tagad viņš apciemo viņu Krakovā. Nekas un tomēr pietiekami daudz, lai par to domātu.

—   Nē, Basjka, tu neko nevari darīt manā labā, — viņš sacīja negaidīti sirsnīgi, lai gan apzinājās, ka nevajag tā sacīt. Vispār — nevajadzēja darīt arī visu pārējo, ko viņš tagad darīja. Viņš atstāja aiz sevis pēdas un pats brīnījās, kāpēc piesardzības instinkts apklusis un viņš padodas vēlmei atgriezties vecajās takās. Viņš meklēja atbildi uz jautājumu, kāpēc tas cilvēks bez bailēm šķīrās no dzīves. Viņš gribēja to zināt. Un tas bija lieki — kā viss, kas nokavēts. Kā gudrība, kas ataust pēc pēriena. Ka krampjaina turēšanās pie pagātnes. Kā nespēja dzīvot nākotnei. Bet bez nākotnes nav tagadnes dzīves; nākotne liek mums cerēt un cerības piepildīt, piešķir laika skrējienam jēgu un kārtību.

Sestā nodaļa

Kapteinis Korda ieturēja brokastis kafejnīcā un raudzījās ārā pa logu. Ielas otrā pusē atradās antikvariāts, un tā lielajā vitrīnā izliktā senatnīgā petrolejas lampa jau ilgāku laiku saistīja kapteiņa uzmanību.

«Varšavā tādu neatradīsi,» viņš nodomāja. «Brīnums gan, sākam atkal pirkt to, ko nesen vēl nolikām bēniņos kā nekur nederīgu.»

Antikvariātu atver vienpadsmitos, un kapteinis nolēma, ka iegriezīsies tajā vēlāk. Pašlaik viņam nebija ko darīt. Vilciens ienāca Vroclavā septiņos no rīta. Tik agrā stundā veco dāmu nedrīkstēja traucēt. Un pagaidām viņš prātoja, ka tieši šāda tipa petrolejas lampu viegli varētu pārtaisīt par elektrisko.

«Pulksten desmitos — tas būs īstais laiks vizītei,» kapteinis nolēma un devās nopirkt biļeti atpakaļceļam uz Varšavu, lai gan bija iespējams, ka skolotājas sniegtā informācija norādīs citu maršrutu. Taču šajā lietā steiga, pēc viņa pārliecības, bija lieka — Brudno pulksteņmeistara slepkavības saknes acīmredzot sniedzās pagātnē. Tādos gadījumos noslēpums atšķetinās tikai pamazām, nereti ilgu gadu gaitā un bieži vien ar vēsturisku pētījumu palīdzību.

Pretēji mazpilsētniecei — bibliotekāres mātei — pensionētā skolotāja Olga Kļimontoviča nenervozēja. Katrā ziņā viņa nekādu satraukumu neizrādīja. Dzīvoklī vēl bija kaķis un kanārijputniņš, divas radības, kuru turēšana, pēc kapteiņa domām, nebija savienojama, taču viņš neuzdrošinājās to pajautāt vecajai, kalsnajai skolotājai, kas pret visiem cilvēkiem joprojām izturējās kā pret skolēniem. Stingri un mazliet augstprātīgi.

«Acīmredzot viņas pedagoga talants ir tik liels, ka kaķis iemācīts mīlēt putnu un otrādi,» kapteinis domās jokoja. Un stādījās priekšā.

—       Pateicos, — viņa sausi sacīja, nemaz nepaskatīdamās uz dokumentu. — Es nebaidos no cilvēkiem. Es visu mūžu to vien esmu darījusi kā audzinājusi cilvēkus.

—       Saprotu, bet ne jau katram var uzticēties, ne katram var pateikt visu, — piezīmēja kapteinis.

Viņa iecietīgi pasmaidīja.

—       Manā dzīvē nav nekā tāda, par ko es nevarētu runāt ar visiem.

«Apsveicami,» kapteinis līdzjūtīgi nodomāja. «Nekāda vieglā dzīve tā nebūs bijusi.»

—       Cienījamā pane, jūs okupācijas laikā bieži iegriezāties barona Donnera muižā, vai nav tiesa? — viņš skaļi jautāja.

—   Protams. Tur bija bērns. Es viņu mācīju.

—   Kā bērns?

—       To neviens nezināja. Donneru radinieks pans Kropivņickis, kas vācu okupācijas laikā pārvaldīja viņu īpašumu, kādunakt bija atradis meitenīti uz šosejas pie dzelzceļa. Meitene teica, ka viņai ir pieci gadi, un zināja savu vārdu — Jola.

Skolotāja bez stomīšanās un bez jebkāda zemteksta nosauca noslepkavotā pulksteņmeistara vārdu. Korda nodomāja, ka viss veicas pārāk gludi.

«Tas cilvēks,» viņš nodomāja, «tik viegli tomēr rokā nedosies. Kas viņš ir?»

Paredzēdams, ka izmeklēšana būs sarežģīta, viņš nolēma koncentrēt skolotājas uzmanību uz bērna personu.

—  Vai bērna vecāki neatradās?

—   Līdz kara beigām nekas nenoskaidrojās.

—   Un vēlāk?

—       Nezinu… 1944. gadā gestapo panu Kropivņicki arestēja un aizveda.

—   Vai jūs zināt, kāds bija aresta pamats?

—       Protams. — Viņas sejā parādījās pārākuma un reizē arī iecietības izteiksme. — Sadarbošanās ar partizāniem. Visas poļu muižas, — viņa uzsvēra, — palīdzēja partizāniem.

—   Un kas notika ar bērnu?

—        Mazā bija noslēpusies. Tajā naktī, — skolotāja domas atgriezās pagātnē, par to liecināja viņas sejas izteiksme, — parkā un pilī tonakt norisinājās kauja starp partizāniem un gestapoviešiem. Vācieši nogalināja septiņpadsmit mūsējos. Viņu kapus jūs varat atrast vietējā kapsēta. Trešajā šķērsalejā aiz vārtiem. Tagad uz krustiem jau izlasāmi viņu īstie uzvārdi un nāves datums. Toreiz aprakām viņus kā nezināmos. Saprotamu iemeslu dēļ. Tajā slaktiņā neviens nepaglābās. Vāciešiem arī bija divi nogalināti un daži ievainoti. Tos viņi aizveda prom ar automašīnām. Mazajai tobrīd bija septiņi gadi, ja pieņem par pareiziem viņas pašas minētos dzimšanas datus. Es viņu mācīju pēc pirmās klases programmas.

—   Kāpēc viņa negāja skolā?

—   Pamatskola kara laikā darbojās, bet pans Kropivņickis bija mazajai ļoti pieķēries. Viņš negribēja arī, ka bērns kādam iekristu acīs. Tas bērns bija no apcietināto ešelona. Acīmredzot kāds viņu kaut kādā veidā bija izsēdinājis no vilciena. Meitene nevarēja pateikt, kur agrāk dzīvojusi. Sacīja, ka pilsētā, un varēja redzēt, ka mazā patiešām ir pilsētas bērns. Taču no lielpilsētas viņa nebija, tādā gadījumā mēs būtu tikuši skaidrībā kaut vai ar bilžu palīdzību, bet mazpilsētuun apriņķa centru Polijā ir tik daudz … Starp citu, mazā apgalvoja, ka viņa ar māti ilgi esot dzīvojusi istabā ar aizrestotiem logiem. Bīstamas personas okupanti nereti ieslodzīja kopā ar bērniem. Varšavā un citu pilsētu cietumos bija daudz tādu gadījumu.

—   Vai mazā bija poļu bērns?

—   Noteikti.

—   Kādā veidā viņai izdevās tonakt paglābties?

—  Mazā bija noslēpusics bufetē aiz traukiem. Tur viņa mēdza ielīst šad tad, it īpaši sākumā, kad pans Kropivņickis viņu atnesa. Badā izmērdētu un līdz nāvei iebiedētu. Vēlāk viņa panu Kropivņicki sauca par «vectēvu» un, liekas, arī ticēja, ka viņš ir viņas vectēvs. Bet tonakt slēptuve, ko kādreiz bija izmantojis mazs bērniņš, laimīgā kārtā kļuva par glābiņu jau palielai meitenei. Bufete bija liela, gara, milzīga. Tagad tādas vairs netaisa, jo tādas nevienā istabā nemaz nedabūtu iekšā. Viss muižas porcelāns ietilpa tajā vienā bufetē. Pēc kaujas meiteni atrada pārvaldnieks — viņam bija pašam sava mājiņa muižas tuvumā. Tas viņu arī paglāba. Bufete bija sašauta, mazā gulēja starp šķembām un bija nesamaņā.

—   Kas redzēja, ka gestapo arestēja Kropivņicki?

—  Muižas ļaudis. Kā stāsta viņi, vācieši savākuši savus kritušos un ievainotos, izveduši no pils sasieto Kropivņicki, iesēdinājuši automašīnā un aizbraukuši.

—   Vai vācieši tur bija ierīkojuši slēpni?

—   Ne dienā, ne vakarā neviens pilsētiņā netika redzējis gestapo. Arī smagās mašīnas ne. Bet tās nav tik viegli noslēpt. Tātad tās atbrauca vēlāk. Kad sākās Šaudīšanās.

—   Bet vai partizānus kāds redzēja?

—       Arī ne. Jūs taču zināt, ka viņi parādījās un "izgaisa kā gari. Pretējā gadījumā neviens nevarētu viņiem palīdzēt.

«Jā, viņai taisnība,» kapteinis nodomāja. «Šis tas par partizāniem arī man ir zināms.»

—   Vai Kropivņickis atgrfezās muižā?

—   Nē. Viņa pēdas pagaisa. Cik man zināms, pilnīgi. «Gluži otrādi,» Korda domās protestēja. «Viņš uzradās,

lai atkal pazustu. Šoreiz uz visiem laikiem.»

—        Starp citu, — skolotāja piebilda, — ne jau viņš vienīgais tā pazuda.

—   Par ko jūs runājat? Kas vēl?

—   Seši miljoni, es atvainojos, — viņa cienīgi atbildēja.

—   Bet no muižas?

—       Toreiz? Vairāk neviens. Pilī dzīvoja tikai pans Kropivņickis un mazā.

—   Viens pats? — kapteinis brīnījās.

—   Jā, viens.

—   Kas viņam gatavoja ēst? Kas sakopa visu lielo māju?

—        Sievietes, kas muižā strādāja. Uz nakti viņas atgriezās savās mājās. Pans Kropivņickis negribēja, ka tur kāds paliek pa nakti.

«Droši vien gribēja izvairīties no lieciniekiem. Kādēļ?» apteinis intensīvi domāja. «Tikai tādēļ, ka viņam bija ontakti ar mežu? Tā taču bija parasta lieta.»

—   Kas pēc tās nakts rūpējās par mazo?

—        Pārvaldnieks. Viņš kādu laiku vēl saimniekoja, bet neilgi. Karš jau gāja uz beigām. Es mazo vairs nemācīju. Jo pārvietošanās kļuva bīstama. Bērns ilgi slimoja. Atnāca krievi. Pēc tam sākās parcelēšana1 . Pēckara jukas. Sāku organizēt skolu. Biju aizņemta dienu un nakti.

—   Vai mazā arī gāja jaundibinātaj-ā skolā?

—       Mazā? Nē. Viņi jau bija aizbraukuši. Pārvaldnieks kādu dienu steidzīgi sakravāja savas lietas un aizbrauca. Glāba savu mantību. Viņš no kara pasakaini iedzīvojās. Šādā ziņā mazajai laimējās, ka tā ģimene turpināja viņu audzināt.

—   Kur tagad dzīvo šis pārvaldnieks?

—   Es nezinu, uz kurieni Dembovski aizbrauca. Kādu laiku nemaz nezināju, ka viņu vairs tur nav. Man jums jāsaka, ka jaunā vara no manis daudz gaidīja. Strādāju, acis neaizvērusi. Pilsētiņa bija drupā's. Nebija kur izvietot klases, vienīgi vēlāk, kad man iedeva pili…

—   Vai skola kādu laiku atradās pilī? — kapteinis pārtrauca.

—  Jā. Līdz piecdesmitajam gadam. Vēlāk tur ievācās valsts saimniecības direkcija. Es dabūju jaunu ēku.

—   Ak tā. Un kā sauca …

—   Pārvaldnieku sauca Kšištofs Dembovskis, — skolotāja pārtrauca. — Sievas vārds — Sofija. Viņiem bija viens dēls — Riss. 1944. gadā viņam bija, domāju, divpadsmit gadu.

—   Kā jūs, pane Klimontoviča, domājat, kas varētu kaut ko zināt par Dembovski?

—   Tautas padome. Tikai tā. Dembovski turējās nomaļus no pilsētiņas iedzīvotājiem. Lielo muižu pārvaldnieki paši pārsvarā nāk no šļahtas. Donners citādu nemaz nebūtu pieņēmis darbā. Dembovskis klusībā nicināja mūs, pilsētiņas iedzīvotājus. Iespējams, ka Dembovski aizbrauca uz Vīni. Iespējams, ka viņš bija parūpējies ne tikai par sievu, bet arī par Donneru mantu un viņiem kaut ko aizveda. Jola varbūt f*igad ir Austrijas pavalstniece.

«Bet varbūt Jolu uzaudzinājis kāds mūsu bērnu nams,» kapteinis domās dzēlīgi papildināja. «Un tas ir visticamāk.»

Daudzie jautājumi par bērna likteni bija Olgu Kļimontoviču tiktāl iemidzinājuši, ka kapteinis droši varēja uzdot galveno jautājumu.

—   Piedodiet, ka atņemu jums tik daudz laika, bet…

—   Ak, nekas, nekas … Lūdzu. — Skolotājas augstprātība kapteini mazliet kaitināja.

—  Vai jūs nevarētu man kaut ko pateikt par Kropivņieki?

—   Maz ko. Taisnību sakot, neko. Es tur ierados uz stundām. Apmainījāmies domām par Jolas veselību un sekmēm mācībās. Nekad nepieskārāmies personiskiem pārdzīvojumiem. Runājām par to, cik grūti dabūt speķi, miltus, kā visi tolaik Polijā, visi bez izņēmuma. Starp citu, tieši uz kara beigām man sagāde grūtības nesagādāja. Muiža par Jolu man maksāja graudā.

—   Kāds raksturs bija panam Kropivņickiin? Kas viņš bija par cilvēku?

—       Noslēgts. Par bērnu rūpējās… nē, viņš bērnu mīlēja. Ārkārtīgi.

—        Ko viņš varēja sadarīt cauras dienas, ja par saimniecību neinteresējās?

—   Viņš nodarbojās ar bērnu un ar pulksteņiem.

—        Pulksteņiem? — kapteinis atkārtoja, it kā nesaprastu, ko ar tiem var darīt.

—       Viņam patika pulksteņi. Vecie. Kas tur tik savāds? — Olga Kļimontoviča brīnījās.

—   Vai tādu muižā bija daudz?

—   Pāris, bet vēlāk kāds padsmits.

—        Ieskaitot to, kas tornī, — kapteinis it kā negribīgi piebilda.

—       Tornī? Ak jā. Patiešām, tornī virs kapelas arī bija pulkstenis. Bet, — viņa iecietīgi pasmaidīja, — to pulksteni tornī iemontēja pats Donners. Panam Kropivņickirn patika pārnēsājami pulksteņi, mazi antikvariāta nieciņi.

—   Un kur tie palika?

—   Pulksteņi? — skolotājas izbrīns auga augumā.

—       Jā, — kapteinis apstiprināja, it kā interesēšanās par antīkiem pulksteņiem būtu visparastākā lieta zem saules.

—        Nezinu. — Skolotāja brīdi šaubījās. — Droši vien turpat, kur mēbeles. Tās aizveda pārvaldnieks. Pēc parcelēšanas mēbeles drīkstēja ņemt līdzi. Pēc pana Kropivņieka aresta Dembovskis saņēma no Donnera neierobežotas pilnvaras. Visu kara laiku uz Donnera kontu Vīnē plūda nauda no Polijas. Padomju karaspēka ofensīvas laikā kontakti varbūt pārtrūka, bet tūlīt pēc kara sakari sāka funkcionēt. Cilvēki braukāja šurpu turpu legāli un nelegāli, kā nu katrs gribēja. Vai jūs to briesmīgo haosu neatceraties? Toreiz ziloni varēja pārvest pāri robežai, kur nu vēl vēstuli vai papīrus.

Kapteinis saprata, ka, pēc skolotājas domām, viņš ir gaužām neapķērīgs un ne sevišķi gudrs cilvēks, ja jau visu to nezina vai arī neprot sasaistīt loģiskā secinājumā.

—       Sakiet, lūdzu, — vai torņa pulkstenis kara laikā gāja?

Kārtības aizstavja izturēšanas skolotāju uzjautrinaja arvien vairāk.

—        Protams. Kāpēc lai tas nebūtu gājis? Es pēc tā vienmēr pārbaudīju laiku, kad gāju uz stundām. Tas bija labs pulkstenis. Vīnes ražojums.

—   Un kad tas apstājās?

Pēc šiem vārdiem vecā dāma palūkojās kapteinī tā, it

kā viņš būtu pēdējais stulbenis. Viņai pat ienāca prātā, ka šis vīrietis nav tas, par ko uzdodas.

—  Vai pane tomēr gribētu ieskatīties manā apliecībā? — kapteinis mierīgā balsī vaicāja.

Skolotāja samulsa. Kā kapteinis varēja uzminēt viņas domas?

—  Ja ne, tad esiet tik laipna un papūlieties atcerēties, vai līdz brīdim, kad aizbraucāt no pilsētiņas, pulkstenis vēl gāja vai varbūt bija jau sabojājies?

Skolotāja uz brīdi izkrita no savas iecietīgās augstprātes lomas. Kapteinim tas sagādāja mazu gandarījumu, taču viņš negribēja dāmu vēl vairāk samulsināt.

—  Es… man nav zināms, ka tas būtu sabojājies, — viņa bezpalīdzīgi nomurmināja.

—   Nu, piemēram, apšaudīšanas laikā, — kapteinis pateica priekšā.

—   Nē, nē, pulkstenis nebija sašauts. Tikai pils iekšienē bija šaudījušies. Bet varbūt jums ir taisnība… — Skolotājas seja liecināja, ka viņa pūlas atcerēties. — Tajā laikā, kad skola bija izvietota pils telpās, pulkstenis laikam gan stāvēja. Jā. — Viņa atviegloti nopūtās un atguva formu. — Vienkārši biju to piemirsusi. Bet ne jau savu gadu dēļ. Ziniet, dzīvē ir tādi periodi, no kuriem sīkumi prātā nepaliek, un tādi, kas iespiežas atmiņā visās detaļās. Par okupācijas laiku es jums varētu atskaitīties vai par katru dienu ar stundas precizitāti. Tik lēni tās vilkās. Pirmie pēckara gadi turpretī man tagad šķiet kā gar ātrvilciena logu aizzibējušas ainavas. Brīžiem pat nevaru pateikt, kura no tām bija pirmā, kura pēdējā, kura pa vidu. Jā, tajā laikā, kad es biju mūsu pirmās pēckara pamatskolas direktore, torņa pulkstenis jau vairs negāja.

—  Vai esat par to pārliecināta? Varbūt tā jūs sakāt tādēļ, ka es jūs suģestēju?

—   Suģestējat? Mani?! — Viņa atkal pasmaidīja kapteinim jau pazīstamajā manierē. — Atvainojiet, skolotājs, kuru var suģestēt, nespēs savaldīt klasi. Bet es, paldies Dievam, par savu audzēkņu disciplīnu nekad nevarēju žēloties. Man toreiz gluži vienkārši nebija laika noņemties ar bojātiem pulksteņiem. Man nebija ar ko kurināt krāsnis klasēs, trūka fizikas, ķīmijas, matemātikas skolotāju. Karš bija iznīcinājis skolotāju kadrus. Jo viņi bija pirmajās rindās ne jau civilajā frontē vien. Pulkstenis! Bet jums ir taisnība, pulkstenis tiešām negāja. Varbūt no satricinājuma. Krievi ieņēma pilsētiņu pa trīs lāgi. Visas ēkas bija saplaisājušas no jumta līdz pamatiem. Tās, kuras nesagruva. Ko tad var gribēt no pulksteņa!

—   Vai varat atcerēties, uz kādu stundu pulkstenis bija apstājies?

Skolotāja atkal paskatījās uz iepretim sēdošo cilvēku tā, it kā tas būtu plānprātiņš.

—   Atvainojiet, nē. — Skolotājas tonis bija kategorisks, lai izbeigtu, pēc viņas domām, bezjēdzīgo sarunu. — Es to neatceros un šaubos, vai vispār tiku tam pievērsusi uzmanību. Katrā ziņā necentos gadiem ilgi paturēt atmiņā kaut ko tik nenozīmīgu. Nekur nederīgu.

«Nu nē,» kapteinis pārmetoši nodomāja. «Sajā ziņā tu maldies, dārgā. Tev vienkārši trūkst iztēles. Pilnīgi. Un tas visu mūžu nāca tev par sliktu, lai gan biji lieliska skolotāja, par to es nemaz nešaubos.»

—   Vai pils pēc kara tika remontēta?

—   Skatoties, ko uzskata par remontu, — viņa rūgti sacīja, un kapteinis Korda nojauta, ka viņai sāp pils bēdīgais stāvoklis un pakāpeniskā bojāeja. Viņš skolotājai pilnīgi piekrita. Arī viņu uztrauca bezsaimnieciskums, kas dūrās acīs uzreiz, ieraugot nolaisto ēku parkā.

—   Valsts saimniecība, pārņemot pili direkcijas vajadzībām, kaut cik to izremontēja, — skolotāja teica. — Nokrāsoja sienas, nomainīja elektrisko instalāciju.

«Remonts nosedza cīniņa pēdas,» kapteinis aptvēra. «Tāpēc es neko nemanīju.»

—   Kā jūs domājat, vai pastāv iespēja, ka gestapo palaida Kropivņicki vajā? — kapteinis pēkšņi pavaicāja.

Skolotāja pavērās kapteinī, un viņas dzīvajās, inteliģentajās acīs bija atvieglojums — beidzot kapteinis vairs necilā bezcerīgo pulksteņa tēmu.

—   Izlaida no saviem nagiem? Nu, piedodiet, viņi to saplosīja gabalos, — teica skolotāja ar nelokāmu pārliecību. — Viņiem taču bija divi kritušie. Bez tam — neviens no pilsētiņas iedzīvotājiem, ko viņi bija arestējuši, nekad vairs neatgriezās. Kāpēc lai panam Kropivņickim būtu pēkšņi laimējies?

—   Bet tādi gadījumi ir iespējami.

—   Protams. Brīnumi reizēm notiek. Bet panu Kropivņicki neviens pēc tam netika redzējis.

—   Donneru muižas pārvaldnieks arī pazuda, — kapteinis norādīja.

—   Jā. Sekojot šim loģikas pavedienam, panu Kropivņicki var atrast Vīnē. Pie viņa radiniekiem. Ja pieņem, ka viņš ticis atbrīvots uz šās radniecības pamata.

«Varbūt arī uz kāda cita pamata, taču visticamāk, ka tieši tāpēc viņš tomēr tika atbrīvots un nodzīvoja līdz 1971. gada 1. novembrim,» kapteinis savai zināšanai rezumēja. «Lai nu kā, atbrīvots viņš tika, taču grūtāk izskaidrojams fakts, kāpēc viņš palika Polijā. Kāpēc pulksteņu apjūsmošanu pārvērta par savu profesiju. Paturēja pat to pašu uzvārdu un kopš sešdesmito gadu sākuma mierīgi dzīvoja Varšavā, Brudno rajonā. Kāpēc? Kādā nolūkā? Un kādēļ kāds viņu pēc tik daudziem gadiem noslepkavoja?»

—  Vai neviens tonakt neizglābās? — kapteinis vēlreiz atsāka kuslā cerībā, ka skolotāja varbūt pametīs viņam kāda cita pavediena galu, pie kura varētu pieķerties.

—   No mūsējiem neviens. Neviens partizāns no parka neiznāca.

—   Kā jūs to tik droši zināt? — Kapteinis atkal saīga.

—   Apbedīšanā bija klāt viņu komandieris.

—   Jā? — Kapteinim kļuva vieglāk ap sirdi.

—   Tieši tā. Viņš atnāca. Riskēja ar savu dzīvību. Septiņpadsmit vīru viņš bija uz to midzeni sūtījis un visus septiņpadsmit identificēja.

—   Kā viņu sauca?

—   Segvārds «Bārda». Manas audzēknes tēvs. Lehs Kvašņevskis. Miris pērnajā gadā Varšavā. — Viņas balsī negaidīti ieskanējās ironija, vai arī kapteinim tā tikai likās.

—   Vai viņa meita dzīvo Polijā?

—   Protams. Ir apprecējusies. Strādā par kasieri krājkasē Varšavā, Jeruzalemes alejas laukumā. Maženka Kvašņevska, vīra vārdā Pavļicka.

Kapteinis noglaudīja kaķi, bet atturējās uzsvilpt kanārijputniņam, lai nepievērstu būrim runča uzmanību.

—   Lūdzu, pan! Aloizs ir tā pieēdies, ka Maceks viņu it nemaz neinteresē, — informēja Olga Kļimontoviča, pēdējo reizi apliecinot, ka, par spīti saviem gadiem, vēl varētu trāpīt desmitniekā …

«Kāpēc gan ne?» kāpt». .iis Korda pats sev aizrādīja. «Šī vecā skolotāja turas ļoti taisni, ļoti skaidri domā, un viņas roka joprojām ir droša — kā jau cilvēkam, kas mūžā daudz rakstījis. Un — viņai ir raksturs.»

Septītā nodaļa

Viņš gulēja gultā tūristu viesnīcas numurā un skatījās slīpajos dēļu griestos. Aiz loga čaloja straujš kalnu strauts. Klausoties tā plūdumā, viņam ar jaunu sparu uzmācās zaudēta laika sajūta, kas viņu mocīja jau vairākas dienas. Zaudēts laiks, varbūt pat zaudēta dzīve. Pēdējās dienās viņa dvēselē it kā satikās divi viļņi: cerība un samierināšanās. Viņš nemeklēja tikai atslēgu mīklai, kāpēc Pulksteņmeistars tik savādi izturējās, viņš meklēja arī zaudētās iespējas. Nevar būt, ka dzīve nebūtu viņam neko piedāvājusi tajā lokā, pa kuru viņš riņķoja, līdz atskanēja 1. novembra šāviens un loks noslēdzās. Garajos gados, kad viņš kā apmāts dzina pēdas Pulksteņmeistaram, viņš paskrēja garām tai vienai savai iespējai, bet varbūt pat vairākām. Neizmantoja itin nevienu. Jo tas bija svarīgāks par visu. Tagad, kad tas bija padarīts, iedegās cerību oglīte, ka izdosies kaut kādā mērā atgūt jaunībā nokavēto. Taču neatstājās arī doma, ka viņš neko vairs nespēs īstenot tik labi, kā gribētos, jo katrai cerībai seko atteikšanās pelēkā ēna.

«Nav jēgas te nīkt,» viņš nodomāja. «Izbraukšu vienreiz uz Raspru, ja nebūs miglas, un atgriezīšos savā birojā. Pie Irēnas. Sacīju Mihalam, ka Irēnu nekad neprecēšu. Bet kādēļ gan ne? Tas būtu viens prātīgs solis. Vai daudz gadu man vairs atlicis? Kam vairs plosīties? Irēna man sniegtu mājas mieru. Viņa vairs nav skuķis, prot cienīt mierīgu dzīvi. Bet vai tad pēc tās es esmu tiecies? Pie velna!»

Viņš piecēlās, vairākkārt šķērsoja istabu, paskatījās ārā pa logu. Strauts traucās pār akmeņiem, jautri putodams, ūdens bija auksts, tādēļ ka kalnos jau daudz sasnidzis. Likās, būs agra un barga ziema. Eglēm jau bija baltas cepures kā Ziemsvētkos.

Viņš noņēma no pakaramā vējjaku un ar veiklu kustību aizrāva rāvējslēdzēju ciet līdz zodam. Ārā nāsīs iesitās sauss gaiss, it kā taisītos uz salu. Sīkiem graudiem sāka sijāties sniegs. Viņam patika iet pret kalnu — kājām nepieciešams daudz darba, un, kad tās strādā, rodas sajūta, ka kaut kas tiek pieveikts, kaut arī tas būtu tikai ceļa stāvums.

Terēza pēdējā laikā dzīvoja Bistras kalna rajonā. Viņš nebija izlaidis Terēžu no acīm. Un ne tikai viņu. Tāds paradums. Viņš cītīgi izsekoja, kādos ceļos aiziet cilvēki, kurus reiz saticis. Nevarēja taču zināt, vai viņa situācijā tas tomēr nenoderēs. Viņš pat iekārtoja sava veida kartotēku, kurā bija ierakstīti uzvārdi, adreses, informācija, ieskaitot pašu jaunāko. Viņš necerēja, ka atradīs Pulksteņmeistaru nejauši, viņš paļāvās uz meklējumu sistemātiskumu. Pirmajos pēckara gados regulāri iegriezās lielāko pilsētu Tautas uzskaites birojos. Diemžēl velti. Divdesmit astoņus gadus ticēja rūpīgi sistematizētas informācijas visvarenībai, lai galu galā uzdurtos tam cilvēkam apstākļu sakritības dēļ!

Ja auss nebūtu tik jutīga pret katru vārdu par pulksteņiem un pulksteņmeistariem, viņš jaunā inženiera vārdus nemaz nebūtu dzirdējis. Inženieris bija atbraucis pie vidiem stažēties un kādudien klāstīja, ka būšot jābrauc uz Varšavu, uz Brudno, pie pulksteņmeistara. Drīzāk aiz paraduma, nevis noteiktā nolūkā viņš apvaicājās, kāpēc pulkstenis jāved tik tālu. Turpmākais viņu gandrīz nogāza no kājām. Triju sekunžu laikā izskanēja uzvārds, kuru viņš veltīgi bija meklējis ceturtdaļgadsimtu. Viņam nevajadzēja iztaujāt inženieri sīkāk, viņš pats zināja, ka Pulksteņmeistaram ir zelta rokas. Pusmūžu ilgi meklētā informācija nogāzās pār viņu tik pēkšņi, ka viņš pat nemēģināja precizēt Kropivņicka adresi. Viņš baidījās, ka sevi nodos, pieredze liecināja, ka par savu agrāk tik stabilo nervu sistēmu viņš vairs nevar galvot.

Toreiz, jādomā, viņu paralizēja atziņa, ka cilvēks, kuram viņš dzinies pakaļ kā fantomam, pēkšņi ir tik tuvu, ir sasniedzams. Visus šos gadus viņam ne reizi nebija ienācis prātā meklējumus pārtraukt. Taču pārliecība, ka viņš Pulksteņmeistaru atradis, ar laiku mazinājās. Zemapziņā viņš samierinājās ar realitāti. Un pēkšņi šī realitāte pieprasīja rīkoties. Tas bija šoks. It kā liktenis viņam vēlētu divreiz uzņemties to, kas pa spēkam tikai vienreiz. Viņš neievāca no inženiera sīkāku informāciju, kas būtu atvieglojusi pūliņus.

Viņš pazina Prāgas priekšpilsētu kā savu kabatu, jo bija audzis Vislas labajā krastā. Viņš varēja iztikt bez citu palīdzības. Tā bija arī gudrāk, drošāk. Iztaujāšana, pat visneaizdomīgākā, vienmēr — ja ne tūlīt, tad kādreiz vēlāk — var radīt aizdomas, minējumus. Viņš gribēja pret tiem nodrošināties.

Divreiz uzturoties Varšavā komandējumā, viņš noskaidroja Kropivņicka adresi. Tas nebija grūti. Svētā Vinsentija ielas apkaimē visu var uzzināt bez rajona Tautas padomes palīdzības. Vajag tikai pajautāt pusaudžiem, kas pulcējas pavārtēs, kur atrodas tāda un tāda darbnīca. Brudno rajonā cilvēki, vismaz vairākums no viņiem, cits citu vēl pazīst, zina, ko katrs dara.

Gaiss kļuva pilnīgi tīrs, kad jauno inženieri aizvilināja prom vara raktuves. Inženieris pārcēlās uz turieni 1971. gada vasarā, un beidzot varēja izraudzīties datumu. 1. novembris — Mirušo piemiņas diena — likās vispiemērotākais.

Viņš kāpa kalnup un atcerējās, cik grūti bija gaidīt veselu gadu, pat četrpadsmit mēnešus, kādu pašdisciplīnu tas prasīja. Beidzot meklētais cilvēks bija viņa redzes lokā. Viņš turēja to, var teikt, stobra galā, taču saprata, ka vēl jānogaida. Līdz brīdim, kad viņa negribīgi izmestais jautājums pagaisīs no inženiera atmiņas. Pilnīgi. Jo pārmītie vārdi taču bija bijuši tik nenozīmīgi ikdienišķajos kontaktos. Nevis saruna, bet gan sarunas drumsla. Tik sīka, ka neatstāj atmiņā nekādas pēdas, pat pēdas ēnu ne. Bet arī šai ēnai bija jāizplūst laikā …

«Tad es gaidīju, bet tagad izaru aiz sevis vagu, pa kuru katrs muļķis mani var izsekot,» viņš nikni nodomāja. «Līdz brīdim, kad piebeidzu to neģēli, rīkojos piesardzīgi un saprātīgi. Bet tagad izturos kā āksts, jo, rau, man sagribējies dzīvot, dzīvot un zināt, kāpēc Pulksteņmeistars neaizgāja uz viņpasauli tā, kā divdesmit astoņus gadus biju to iztēlojies. Man tagad vajadzētu sēdēt birojā. Iet ar Irēnu uz kino. Šitā es nudien piesiešu sev asti.»

Viņš tomēr nejuta bailes, jo neticēja, ka kāds varētu viņu atrast. To spētu tikai cilvēks, kas trenējies matemātisku mīklu un loģisku uzdevumu risināšanā, nevis strādā parastu policista darbu.

Viņam nebija ģimenes. Vecāki miruši jau sen. Tuvāku radu nebija, tālākos viņš nepazina, tie viņu nebija ne acīs redzējuši. Tēvs savulaik ieceļoja Varšavā no kādas Podlases sādžas, sadūšojās uz tādu soli tāpēc, ka labi pieprata mucenieka amatu. Apprecējās ar meiteni no Prāgas priekšpilsētas, pārtikas veikala pārdevēju, un tā bija veiksmīga izvēle: par līgavu runāja, ka viņa varētu mērķēt daudz augstāk, ja vien līgavainis nebijis tik velnišķīgi skaists. Labs izskats — jā, tas bija viņa mantojums no tēva. Māte visu mūžu turpināja strādāt veikalā un tādēļ varēja atļauties sūtīt dēlu ģimnāzijā. Vecāki bija nolēmuši, ka vairāk bērnu viņiem nebūs, lai vismaz vienīgais saņemtu labu izglītību.

«Visam svītru pārvilka karš,» viņš nodomāja, turpinādams kāpt kalnā. «Taču ģimnāziju paspēju absolvēt. Pate.cotics mātei. Vidējā izglītība bija mans vienīgais trumpis, kas laika gaitā kļuva arvien vājāks. Vēl prakse birojā. Tēvu saņēma ciet Zombkovskas ielā kārtējās dokumentu pārbaudes laikā, un māte no šā trieciena vairs ncatguvās. Ja māte būtu dzīva … Ja rnāte būtu dzīva, es nevarētu būt Ježijs Kovaļiks. Viss būtu aizgājis pa citām sliedēm … Savādi. Tagad es savu īsto uzvārdu nevarētu atgūt, lai kā to gribētu! Basjka vienīgā sauc mani citādi — par Franeku. Bet nevienu no maniem uzvārdiem viņa nezina. Interesanti, ka viņa nekad nav prasījusi pēc mana uzvārda. Tikai māte varētu pateikt, kā mani īstenībā sauc. Ja kāds tagad man aiz muguras iesauktos «Kazek Olenderčik!», vai es pagrieztos atpakaļ? Nē. Esmu iedzīvojies Ježija Kovaļika ādā un jūtos tajā tik labi, ka par Kazeku Olenderčiku vairs neinteresējos. Olenderčika vienkārši vairs nav, tāpat kā nav arī Franeka. Vārdu sakot, pēc tā neģēļa nāves visiem esmu Ježijs Kovaļiks. Basjka?» brīdināja piesardzības balss. «Ja viņa … Toreiz mežniecībā varēju neiet viņai klāt. Bet piegāju. Un vakar biju pie viņas Krakovā. Nē, viņa nekad nevienam neko neteiks. Un ko viņa vispār varētu pateikt? Ka kara laikā pazinusi jaunekli, vārdā Franeks? Nu un? Vairāk neko viņa par mani nezina. Viņai pietika ar šo vārdu — gan toreiz, gan tagad. Un viņa to nenosauktu pat spīdzināšanā. Viņa neizrunāja to pilnā balsī arī toreiz gāršā, kad tik pēkšņi pārsteidzu viņu pie mašīnas.»

Kalna terasē viņš apstājās iepretim kādai mājai, kas stāvēja attālāk no citām un no ceļa. Tā bija celta kalniešu stilā, taču ar garāžu, plašu dārzu, vārdu sakot, īsta villa.

«Terēza tikusi uz augšu. Izkūņojusies no nepatikšanām, ko sagādāja vīrs. Tāda māja šeit, kūrortā!»

Krēsla sabiezēja. Viņš atspiedās pret žogu, pagriezis muguru apgaismotajiem logiem.

«Tu gribēji tikai redzēt, kur un kā viņa dzīvo. Jādomā, ka tagad to zini,» viņš ar izsmieklu sev atgādināja.

Terēzas agrākais mājoklis Krupuvkos bija vecs un pieticīgs, taču viņš labprātāk apciemotu viņu tur. Viņš pagriezās un ieskatījās mājas logos. No tumsas skatoties, tajos labi varēja saredzēt kustīgas ēnas — kāds staigāja pa istabām.

«Droši vien mājās ir daudz cilvēku. Šajā stundā viņa droši vien nekad nav viena. Šis nav īstais laiks apciemojumam. Tādam apciemojumam. Vispirms jāpiezvana. Kāpēc nepiezvanīju pirmīt? Pirmīt gribēju tikai izlocīt kautus, ieelpot svaigu gaisu. Varbūt viņai nav telefona? Ej nu ej, draudziņ, paskaties vēlreiz uz villu! Pirmklasīga garāža. Dārzā sudrabegles. Tādā mājā telefons ir.»

Viņš atrāva plecu no žoga, pagriezās un lēni soļoja lejup uz Zakoparri.

Viņš nebija aizmirsis — un zināja, ka nekad arī neaizmirsīs, — to 1945. gada vakaru Klodzko Bistšicā. Krēsloja tāpat kā tagad. Daļa māju pilsētiņā bija tukšas, daļa — noslēgtas ar visvisādām atslēgām, turklāt vēl aizbarikādētas ar kumodēm. Viņš meklēja, kur pārnakšņot. Gāja no mājas uz māju, lēkdams pāri žogiem, kas bija augstāki nekā tas, pret kuru mugura balstījās pirms brīža. Nevienā mājā durvis neatvērās. Nebija nekādas patikas nakšņot uz soliņa stacijā vai milicijas komisariātā. Pēdējo variantu viņš gan savā plānā bija paredzējis kā ļaunāko. Taču viņam ļoti gribējās izgulēties kārtīgā gultā, zem pēļa. Nogurums gāza no kājām, todien ar mugursomu plecos bija noieti trīsdesmit kilometri.

Dārzā, kas līdzinājās visiem iepriekšējiem, stāvēja pilnīgi tumša māja, drīzāk gan villa. Durvju rokturis kā par brīnumu padevās, durvis nočīkstēja, un viņš jau atradās priekšistabā, kā viņam šķita, garā hallē. Pirksti aptaustīja sienu, meklēdami slēdzi. Tas ilga pāris sekunžu, un, kad priekštelpu pielēja gaisma, viņš izbrīnījās vēl vairāk — tukšas mājas parasti bija aizzīmogotas un katrā ziņā atslēgtas no elektrības tīkla.

—   Kāpēc jūs svešā mājā ieslēdzat gaismu?

Tā, tieši tā Terēza toreiz sacīja, bet viņš salēcās, it kā pret viņu būtu pavērsts revolvera stobrs, un pats ķēra pie kabatas.

—   Lai paliek. Es baidos vairāk nekā jūs.

—   Kāpēc tad neaizslēdzat durvis?

—   Kādā veidā? Atslēga ir izlauzta.

Viņš paskatījās uz durvīm. Patiešām — kāds šajā mājā laikam bija lauzies iekšā ar cirvi.

—   Nāk taču nakts, — viņš izmocīja.

—  Zinu, varat rnan to neteikt. Tā nebūs pirmā nakts pie vaļējām durvīm.

Sieviete runāja zemā, siltā balsī. Varbūt saaukstējusies, varbūt aizsmakusi?

— Vai esat saaukstējusies? — Viņš jutās norūpējies un pats par to brīnījās.

—   Nē, kāpēc jūs tā domājat?

—   Vai slimojat ar hronisku aizsmakumu?

Sieviete uzjautrināta klusēja. Viņš samulsa.

—  Jums ir tik … tik savāda balss … skaista balss …

Sievietes smiekli skanēja tikpat dobji kā viņas runa.

—       Jā, tāda tā ir. Zinu. Tā saka. Visi vienmēr man to ir teikuši. Bet pati es nekā īpaša nedzirdu. Vai saprotat?

Lai slēptu apjukumu, viņš izlikās aplūkojam parketu zem savām kāiām.

«Visi to teikuši! Kuri? Un cik? Ir gan pašpārliecināta.»

—       Vai vairāk neviena te nav? — viņš pajautāja, lai pārtrauktu klusumu.

—        Ir. Bez šaubām, ir. Tikai nav mājās. Darbā. A^ilicijā. Visā pilsētā tikai divi miliči. Katru nakti patruļā. Viņš dzīvo apakšējā, es — augšējā stāvā.

—  Viņš ir jūsu vīrs?

—        Kāpēc vīrs! — viņa sacīja. — Uzradās te tāpat, kā te ierados es.

—   Kādēļ viņš neparūpējās par atslēgu?

—       Cienītais, viņam ir jārūpējas par pārvietoto galvām. Mums te kāds ducis jau ir. No tā viņam pašam galva griežas riņķī. Bet jūs runājat par atslēgām!

Sieviete nokāpa dažus pakāpienus zemāk, un viņš varēja viņu labāk saredzēt. Vismaz četrus piecus gadus vecāka nekā viņš. Melnas, taisnas uzacis, ļoti tumšas acis. Sarkanbrūni mati, mirdzoši kā kastanis, bet pavisam balta āda. Pārsteidzošs kontrasts. Augumā pazema, taču kājas garas, un visās ķermeņa līnijās jaušama dabiska noapa* ļotība, kam nav nekā kopīga ar aptaukošanos. No viņas staroja sievišķīga pievilcība. Kā siltums no krāsniņas.

—       Mani sauc Terēza, — viņa teica. Acīmredzot jūs gribat te pārnakšņot. Laikam jau neesat bandīts, kaut gan tas ir iespējams. Kāpiet augšā! Vismaz šo vienu nakti man nebūs jāmirst nost aiz bailēm. Kāda velna pēc es pietauvojos te! — Viņa pēkšņi sadusmojās. — Atstāju Parīzi, lai te katru nakti aiz bailēm vai nu trīcētu kā drudzī, vai sastingtu kā krampjos. Varēju pa ceļam pārdomāt un apmesties Berlīnē, bet nē, man katrā ziņā vajadzēja uz Poliju. Briselē es būtu dzīvojusi kā niere taukos… Uzmanieties, lūdzu, te ir slieksnis … citādi būsiet gar zemi kā es pirmajā reizē.

Par spīti brīdinājumam, kāja tomēr aizķērās, abiem sanāca smiekls, un atkal viņas balss apbūra ar savu dobjo skanīgumu.

—   Ko jūs darījāt Parīzē? — viņš izstomīja.

—   Ko? Katrā ziņā nebiju tur aizbraukusi pēc tērpiem. Vācieši mani izveda. Strādāju Rūras baseinā. Un kā vēl strādāju! Kad vāciešus parāva velns, es iesēdos amerikāņu džipā, kam pie stūres sēdēja īsts milzis, un aizbraucu saņemt algu par to vergošanu. — Viņa pasmējās. — Gribēju redzēt Parīzi. Otra tāda iespēja dzīvē diez vai vairs būs … Apskatīju to, un man sagribējās uz mājām. Pārbraucu, un — še tev! Nekādas mājas vairs nav. Pat vieta nav palikusi. Es esmu varšaviete, bet jūs? — Atbildi nenogaidījusi, viņa turpināja: — Un tad nu apinetos te. Nē, kādunakt mani te noteikti ķers trieka. Milicis piedāvā man šauteni. Ha, ha, vai jūs varat iedomāties, ka es spētu turēt rokās šauteni? Ar šauteni es baiļojos vēl vairāk nekā bez tās. Nav taču nekādu šaubu — es nepaspētu to stobru ne pacelt, kad jau būtu auksta. Uzbrucējs taču būtu ātrāks.

—   Šonakt jums nebūs jābaidās, — viņš norūca.

—   Kāpēc? Vai jums arī ir ierocis? Nu, paldies! Tad tikai piesargieties no mana miliča. Ja viņš redzēs, ka jums ir ierocis, nu, zināt, es negribētu būt jūsu ādā.

—   Ak, nieki! Neesmu teicis, ka man ir ierocis.

Istabā bija divas lielas gultas, abas līdzās un nokrautas ar pēļiem. Un viņš tonakt gulēja zem pēļa, kā bija sapņojis, un blakus bija meitene. Terēza. Viņš gulēja cietā nāves miegā. No rīta Terēza paziņoja, ka viņai visu nakti atkal bijis jāpaliek nomodā: cilvēks ar tik ciešu miegu neesot nekāds sargs. Atkal viņa bijusi viena mājā ar vaļējām durvīm, turklāt ar svešu mītnieku uz kakla.

Viņš palika pie Terēzas veselus piecus mēnešus. Vislabākos savā dzīvē. Viņi dzīvoja zem pēļu kalna. Viņš salaboja atslēgu, lai Terēzai nevajadzētu baidīties, kad viņa paliks viena. Jo viņam vajadzēja doties prom. Lai gan viņš to negribēja. Neparko negribējās doties prom, bet viņa, par laimi, to nenojauta.

«Kad es satiku Terēžu otrreiz?» viņš domāja, šķirdams miglu uz Zakopanes ceļa. «Varšavā 1948. gadā. Maršala ielā. Tajā ielā toreiz visi cits citu satika — tie no Ņujorkas, Londonas un Parīzes un tie no Ļubļinas un Bjalistokas. Visi tiecās uz turieni, uz šo Eiropas stigu, kas nosaukta par Maršala ielu. Viņa meklēja mani, lai gan biju aizbēdzis no Bistšicas kā gļēvulis — paslepen. Bet citādi es nevarēju, citādi nebūtu varējis aiziet. Viņa būtu kļuvusi mana sieva.»

Viņi stāvēja viens otram pretī uz trotuāra pie nodegušajiem Maršala ielas namiem.

— Ko tu izdarīji? Toreiz. Kāpēc tu tā izdarīji? — viņa taujāja tieši, nepacietīgi, kā paradusi taujāt. Un gribēja saņemt atbildi tūlīt. — Ieiesim kafejnīcā. Tur mierīgi parunāsim. Ko tu tagad* dari? Kur biji visu šo laiku?

Viņš atbildēja uz visiem viņas jautājumiem pēc kārtas — kā varēja, nevis tā, kā gribējās. Tāpat kā Bistšicā, kad viņš pirmoreiz ieraudzīja Terēžu uz tukšā nama kāpnēm, arī Varšavā viņš no kafejnīcas neapdomādamies gāja viņai līdzi. Viņš zināja, ka fiziski viņi abi ir kā radīti viens otram — ne laiks, ne ikdienība nespēja mazināt tuvības alkas, saplūšanas laimi. Terēza aizveda viņu uz savu komunālo istabiņu lielā dzīvoklī, kas kādreiz bija bijis elegants un piederējis ārstam. Tagad tas vairāk līdzinājās tirgus laukumam. Viņš nodzīvoja šajā tramvajā vēl divas savas dzīves vislabākās nedēļas. Šoreiz Terēza nemēģināja viņu aizturēt, zināja, ka viņš aizies. Kādu dienu viņi atvadījās. Un tikai tad Terēza viņam paziņoja, ka iziet pie vīra. Aprēķina pēc. Nauda un slavens uzvārds. Tas kaut ko nozīmējot, un pēc pāris vai pārdesmit gadiem tas nozīmēšot vēl vairāk — katrā ziņā tas solot stāvokli sabiedrībā.

«Terēzai bija taisnība,» viņš nodomāja. «Par simt procentiem. Nezinu tikai, kā viņa toreiz savam nākamajam augstajam stāvoklim izskaidroja divas nedēļas ilgo prombūtni. Vai augstais stāvoklis varēja būt tik naivs? Grūti ticēt.»

Divus gadus vēlāk viņš apciemoja Terēžu vēlreiz. Tad viņa ar vīru dzīvoja Zakopanē, Krupuvkos. Viņas vīram bija nepatikšanas. Piecdesmitajos gados eksistēšana bez noteiktas darbavietas bija visai komplicēta nodarbošanās, bet Terēzas vīrs oficiāli nekur nestrādāja. Zakopanē bija drošs patvērums. Tur viņi mazāk dūrās acīs. Tur tiesības uz labu dzīvokli varēja saglabāt arī bez darbavietas izziņas. Daudzi cilvēki mazajā kalnu pilsētiņā nestrādāja itin kā pārciestas tuberkulozes dēļ. Pēc kara Zakopanē bija pilna ar slimiem veselīga izskata cilvēkiem, kuriem varēja piepulcēties; varēja iejukt, paslēpties īpašā, plaušu slimnieidem vien saprotamā, pret citiem noslēgtā pasaulē.

Terēza bija it kā apdzisusi — acis un mati bez mirdzuma, runa zaudējusi tiešumu, uztvere — asumu. Augstais stāvoklis maksāja dārgi. Uzvārds, kuru viņa bija ieguvusi, izrādījās pārāk slavens. Nelīdzēja ne pazīšanās, ne nauda. Terēza aptvēra, ka viņa lēnām, taču neatlaidīgi tiek izolēta no aktīvas dzīves. Tas viņai kremta, Terēzai patika būt cilvēkos, būt kopā ar cilvēkiem. Ar parastiem cilvēkiem.

Pēc trešās tikšanās viņš jutās nomākts. Īstenība neatbilda tam, ko nebeidza atkārtot iztēle: Terēza uz izpostītās villas kāpnēm Bistšicā, Terēza komunālajā dzīvoklī Maršala ielā. Drosmīgā Terēza, kas nebaidījās ķerties dzīvei pie ragiem, mācēja smieties un vairāk par visu — mīlēt.

«Negribu iepazīties ar Terezas vīru,» viņš domāja, soļodams lejup uz Zakopani. «Nekādā gadījumā ne. Kaut arī tagad viņš, kā redzams, atkal ir «uz strīpas» un viņa droši vien atguvusi līdzsvaru. Pārcietusi grūtības un uzvarējusi. T e r e s k a.»

Priekšā atkal vienmuļi čaloja strauts. Viņš iegāja tūristu bāzē, kas vai drebēja bigbīta skaņās, ātri un pēc iespējas ciešāk aizvēra savas istabas durvis, iemetās gultā un tūlīt aizmiga.

Astotā nodaļa

Kapteinis Korda stāvēja rindā pie krājkases trešā lodziņa un iztālēm vēroja Maženku Kvašņevsku, vīra vārdā Pavļicku, partizāna «Bārdas» meitu. Jaunajai, glītajai, labi koptajai sievietei, kas sēdēja pie kases, droši vien labāk patiktu runāt ar jaunāku izmeklētāju, ar to pašu Gableru, vai. Taču senās kara gadu lietas labāk padevās kapteinim. Gableram un citiem jaunajiem tās šķita tālas kā notikumi uz Mēness. Ar šiem notikumiem viņus nevienoja nekādas emocionālās saites, viņi nespēja tajos iejusties un uztaustīt vienīgo pareizo izmeklēšanas ceļu. Karu pieredzējušo cilvēku psiholoģija jaunajiem bija sveša, veco meža vilku izturēšanās, stāsti, pozas viņiem šķita teatrālas un ļotigrūti atšifrējamas.

Kamēr Korda par to domāja, viņa rinda bija jau klāt, taču te nekas nebija uzsākams. Korda atstāja rindu un aizgāja uz direkciju. Pane Pavļicka ieradās tur pēc stundas ceturkšņa.

—  Atvainojiet, lūdzu, bet man vajadzēja fiksēt, cik naudas ir kasē. Vienmēr, kad kasieres mainās…

—   Kapteinis Korda, — viņš stādījās priekšā, uzrādīdams apliecību. — Es saprotu, ka nevarējāt atnākt tū

līt, — viņš mierināja dāmu. — Gribu uzdot jums dažus jautājumus. Vai esat ar mieru parunāties?

Viņa samulsa.

—   Nezinu, kas jūs interesē, bet kāpēc gan ne, nav iemesla atteikties.

—   Tādā gadījumā — lūdzu, sēdieties! — viņš tēvišķīgā tonī teica. Jaunā sieviete patiešām varēja būt viņa meita. — Mani interesē jūsu tēvs, — viņš spēra vaļā bez aplinkiem, jo uzskatīja, ka kasiere ir noskaņota sarunai, bus pretimnākoša un nebāzīs viņam spieķi riteņos.

—   Ā, «Bārda». — Sieviete pasmaidīja, taču kapteinis pamanīja, ka viņa saslejas un it kā distancējas. — Kam gar to vairs kāda daļa? Kuru tas var interesēt? Šodien! 1971. gadā!

—   Oho! — kapteinis pamānījās iestarpināt. — Jūs gribat nolasīt man referātu par politiku!

—   Nebūt ne. Neuzdrošinos to darīt. Tēvs ir miris.

—   Es zinu. Bet varbūt kāda cita cilvēka dzīvība ir atkarīga no tā, ko jūs man pastāstīsiet, — kapteinis blefoja, lai gan tas varēja būt arī patiesība. Viņš taču pats vēl nezināja, kas slēpjas aiz pulksteņmeistara slepkavības.

—   Tie ļaudis normālam cilvēkam nav paciešami! — kasiere iesaucās.

—   Kuri? — Pēkšņais izvirdums kapteini izbrīnīja.

—   Nu, tie, no mežiem. Tik daudz gadu pagājis, bet viņi netiek un netiek no saviem mežiem ārā! — Kasiere bija iedegusies. — Vēl arvien it kā dzīvo kara laikā, par to vien runā, uz to iedzer, kad satiekas krodziņā. It kā kāds to visu nezinātu. Karš atnesa nelaimes, bet, ka vēl šodien … Neiespējami. Lai gan …

Kapteinis pārsteigts lūkojās uz kasieri. Pēc izskata jauka, mīļa lellīte, turklāt arī lietišķa un ļoti dzīvesspējīga. Taču tā nebija pirmā reize, kad viņam bija jāpabrīnās par pēckara paaudzi, kas izliekas neko neredzam, neko nesaprotam un tomēr visu zina.

'— Jā, jā, — viņš piekrita. — Zināmā mērā jums taisnība.

Un jaunā sieviete saplaka kā baloniņš, no kura ar vienu adatas dūrienu izlaists gaiss.. Iekšējā pretestība bija zudusi, skatienā uzplaiksnījās labvēlība.

—   Jūs jau gan arī esat no tiem … Kādēļ piekrītat man?

—   Kā jūs zināt, ka esmu no tiem?

—   Tas uzreiz redzams, — viņa lietpratīgi sacīja. — Vai tad es viņus nepazīstu? Pašas tēvu .,.

—   Un tāpēc es nevarētu būt ar jums vienis prātis?

—   Nu, protams. Tas taču ir skaidrs.

«Ne gluži,» kapteinis nodomāja. «Visu nosaka tas, kā strādā smadzenes, bet vai nu man būtu jāplātās ar savu gudrību šīs inteliģentās sievietes priekšā. Pasarg' Dievs!»

—   Lūdzu, turpiniet, ja jau reiz esam sākuši, — viņa atgādināja.

—   Labi, — viņš teica oficiālā tonī, jo nebūt negrasījās izlaist no rokām sarunas grožus šajā paaudžu dialogā. — Vai jūs kaut ko zināt par kauju Donneru muižas parkā?

—   Kā tad ne! Stāstu par šo kauju esmu dzirdējusi neskaitāmas reizes, gadus divdesmit no vietas. Vismaz. Mums ar māti pastāvīgi nācās tēvu mierināt, uzlikt kompreses izdomātajām sirdsapziņas brūcēm.

Jaunā sieviete un saruna ieinteresēja kapteini arvien vairāk. Kaut arī tas neko nedotu izmeklēšanai.

—  Visa nelaime tā, ka tēvam tajā reizē bija iesnas, — sieviete nevērīgi teica, it kā tāds paziņojums būtu pavisam parasts.

Kapteinim nāca smiekli, bet viņš savaldījās — kā nekā viņš te bija slepkavības izmeklēšanas uzdevumā. Nezinādams, ko sacīt, viņš uzskatīja par labāku klusēt.

—   Tēvs bija saaukstējies. Vai jūs saprotat? Viņš nevarēja tajā reizē iet līdzi saviem puišiem. Jo viņš šķaudīja kā kamielis,*bet pils parkā bija jāizturas klusu. Tēvs palaida puišus uz turieni vienus un to sev nepiedeva līdz mūža galam. It kā ar savu klātbūtni būtu varējis kaut ko mainīt.

—   Kāpēc jūs domājat, ka ne?

— Tāpēc, ka tur bija slēpnis. Skaidrs? Ja tēvs būtu gājis puišiem līdzi, viņš tagad gulētu kopā ar viņiem rindiņā tur, tajā pilsētiņā, nevis Varšavā. Un es būtu uzaugusi bez tēva. Pēc manām domām, labāk, ja bērnam tēvs ir, vai saprotat? — sieviete izaicinoši sacīja.

«Saprotu, saprotu,» nodomāja kapteinis. «Nav tikai zināms, kā ir labāk pēc tava tēva domām. Tās tu, meitenīt, neņem vērā. Reizēm varbūt labāk ir nomirt agrāk, nevis vēlāk. Varbūt dzīvot ar tādu pašpārmetumu ir loti grūti. To tikai katrs pats var pateikt.»

—   Tēvs bija virsnieks. Pirmskara virsnieks. Un viņam bija savi principi. Viņš uzskatīja, ka ir vainojams puišu nave. Tādēļ ka saķēra gripu un māte piespieda viņu likties gultā. Māte teica — tēvam tovakar bijuši četrdesmit grādu lieli karstumi, viņš knapi turējies uz kājām. Tāds bija mans tēvs, — viņa teica, un balsī vairs nebija ne atklātas, ne slēptas ironijas.

«Un tomēr tu negribi atzīt, ka lepojies ar tēvu,» konstatēja kapteinis, vērdamies jaunajā sievietē. «Vienmēr jūs maskējaties, spēlējat paslēpes.»

—       Tagad es jautāšu kaut ko ļoti svarīgu — kā jūs zināt, ka tur bija slēpnis? — Viņš paliecās pāri galdam tuvāk viņai.

—   Tēvs teica, — viņa bez šaubīšanās atbildēja.

—       Vai viņam bija kādi pierādījumi? Viņš kaut ko bija noskaidrojis? Vai neko neteica par tādiem?

—       Viņam nebija vajadzīgi nekādi pierādījumi. Tas bija pats par sevi saprotams. Toreiz, kara iaikā. Vai ne?

«Nebūt ne.» Kapteinis domās nopūtās. «Un tas bija par iemeslu daudzām nelaimēm. Vēl tagad tās lien laukā no šķirbām kā prusaki.»

—   Kam tēvs uzdeva komandēt vienību?

—       Eglēm. Par šo Egli arī esmu saklausījusies atliku likām. Ja nebūtu kritis, šodien būtu ģēnijs, — tēvs uzskatīja, ka iedzinis nāvē nākamo Prusu vai Senkēviču. Egle, redziet, rakstīja. Kricelēja, jādomā, partizānu stāstus, kaut kādus pantiņus, vai nav vienalga. Bet cilvēks pagalam, un, protams, viņa žēl. Varbūt viņam patiešām bija talants. Kā noprotams, Egle bija ideālists, puiši viņu cienīja. Visi.

—   Cik puišu toreiz devās uz muižu?

—   Septiņpadsmit, un neviens nepalika dzīvs.

—   Neviens pats?

—        Ir taču kapi. Ieraksti baznīcas grāmatā. Jūs varat pārbaudīt. Bet, ja gribam būt precīzi, — pavisam bojā gāja astoņpadsmit mūsu pilsētas iedzīvotāju. Tajā vienā naktī.

—   Kur apbedīts astoņpadsmitais?

—   Nekur. Pazudis.

—  Vai viņš arī bija vienības loceklis?

—   Nē. Tas bija kāds jauneklis no muižas ļaudīm.

—       Kā viņu sauca? — kapteinis uzdeva jautājumus citu pēc cita — ātri, tā jau vairs nebija saruna, un kasiere to pamanīja.

—       Tēvs viņu nekad nenosauca ne uzvārdā, ne vārdā. Teica — Vavžona dēls. Māte esot atnākusi uz bērēm, būdama pārliecināta, ka dēls nošauts līdz ar citiem, taču viņa starp kritušajiem neesot bijis.

—   Vai viņš neatgriezās pilsētā vēlāk? Pēc kara?

—   Nezinu. Varbūt vēl ir dzīvi kādi no toreizējiem muižas kalpiem, varbūt daži vēl strādā valsts saimniecībā. Viņi zinās labāk.

—  Vai jūsu tēvs pēc kara satikās ar saviem ieroču biedriem? Pēdējos gados?

—  Ar ko viņš varēja tikties, ja visus bija zaudējis! — Sieviete nez kāpēc sadusmojās. — Taču viņš bija zbovidovietis[3] un braukāja pa dažādiem jubilejas saietiem. Vienmēr atgriezās no tiem pagalam sadrūmis. Vēl vairākas dienas «dzīvoja tur», kā sacīja māte. Bet ar laiku tas pārgāja.

—  Vai «Barda» komandēja Dzimtenes armijas[4] vienību? Kādu grupējumu?

Jaunā sieviete skeptiski pasmaidīja.

— Varbūt tiešām? — Viņa brīdi iegrima domās. — Tēvu kaut kas kremta. Viņš allaž apgalvoja, ka jau kara laikā jutis, pēc kā tas viss ož, uz ko velk, kas no tām daudza¬jām un dažādajām armijām galu galā iznāks. Kā noprotu, tēvs kara laikā visādj izvairījās sniegt noteiktas politiskas deklarācijas. Lai gan augstāka priekšniecība viņu uz to spieda, kā nekā viņš bija virsnieks. Zinu, ka tādās reizēs viņš izsūtījis puišus pa mājām un pārstājis uzbrukt vā¬ciešiem. Daudz viņš par šīm lietam nerunāja. Tas bija vienīgais, par ko viņš izvairījās runāt. Zinu arī, ka tēva grupai labprāt palīdzējuši behovieši  un alovieši , pēc kara tieši viņi tēvu izvirzīja par burgomistru mūsu pilsētiņā, lai gan viņš negribēja. Tēvs sabija šajā amatā četrus ga¬dus, pēc tam viņa vietā nāca PSP  biedrs. Tēvs nebija partijā, bet |audis viņu cienīja. Un nekādu nepatikšanu par partizānu darbību viņam nebija.

Alovieši viņu necieta un savienībā centās norobežoties no viņa. Ak, cienījamo pan, mans tēvs bija traģiska personība. Saplosīta, sašķelta dvēsele. Viņš nespēja atrast savu vietu dzīvē. Daži tēvu dēvē par savādnieku, bet es tā nedomāju. Tā var runāt tikai tie, kas tēvam nepiedod to, ka viņš 1944. gadā apņēmās būt par burgomistru. Kara laikā tēvs bija saistīts ar AK, bet pēc kara uzreiz sāka palīdzēt jaunajai varai. Un tā viņam viss sagriezās grīstē — gan pie vieniem, gan pie otriem. Viņš niknojās, nocietinājās, taču pret mums, pret māti un mani, vienmēr bija ļoti labs.

«Hm. Pēdas atkal pazūd,» kapteinis nodomāja. «Joprojām trūkst cilvēka, kurš varētu būt pulksteņmeistara slepkava, es joprojām nezinu atriebības motīvus. Ko tad es īsti -zinu? Ka neviens tajā slaktiņā nepalika dzīvs. To apgalvo visi, ar kuriem esmu runājis. Taču tagad iznāk, ka upuru skaits par vienu palielinās… Par vienu? Kāds ir šis viens?»

—  Vai tas jauneklis no muižas mēdza piedalīties jūsu tēva vienības operācijās?

—   Šķiet, ka ne. Tēvs nekad nežēlojās par viņa nāvi. Tas ir, — viņa steidzās precizēt, — tēvs neuzskatīja, ka viņš būtu atbildīgs arī par to jaunekli.

—   Kara laikā daudzi cilvēki pazuda bez vēsts mīklainos apstākļos, — kapteinis norādīja. — Ko jūsu tēvs domāja par tādu sakritību, ka zēns pazuda tieši tajā dienā, kad notika kauja?

—   Tēvs par to nekad skaļi neizteicās. Nekad, — viņa pārliecināti sacīja. — Tas jauneklis neinteresēja tēvu tā kā puiši, kurus viņš bija padarījis par karavīriem. Viņš, manuprāt, pat nezināja jaunekļa vārdu un uzvārdu. Un par pazušanu uzzināja tikai bēru dienā. No Vavžona sievas, kas bijusi izmisumā, — to tēvs pieminēja. Un teica, ka redzējis viņu tikai vienu vienīgu reizi. Tēvs atcerējās to epizodi tādā sakarībā, ka jaunekļa māte izjaukusi ceremoniju. Pastāvējusi uz to, ka arī viņas zēns ir starp nošautajiem. Vaimanājusi, kliegusi. Un viņiem nācies atvērt zārkus. Šausmīgi, baigi, neiedomājami. Kādēļ jūs pa to vēl rakņājaties?

«Tādēļ, ka no turienes joprojām lien laukā rēgi un izplatās līķu smaka,» kapteinis atbildi paturēja pie sevis. «Tikai tādēļ. Cita iemesla dēļ dzīvie kapus vaļā nerok. Neviens to nedara tāpēc, lai vienkārši patrenētu atmiņu. Tā jau tāpat ir pietiekami noturīga.»

—  Vai arī pirms nāves tēvs neko vairāk nepateica? — viņš jautāja vēlreiz.

—   Nē. Ak jā! Protams. Viņš teica, ka nu beidzot satikšot puišus un uzzināšot, kā noticis īstenībā.

«Zēl, ka viņš vairs nevar dalīties ar mani šajā informācijā,» kapteinis domās ironizēja. «Ļoti žēl. Man vienam šis grūtais darbiņš prasīs ļoti daudz laika. Senās kara gadu lietas ir visnejaukākās. Smird pa gabalu.» Pēkšņi viņš sarunas biedrei par lielu pārsteigumu pasmaidīja. «Man diemžēl nav tāda palīga kā Hopkirka gars,» viņš domāja. «Un nav arī zināms, vai poļu virsnieka gars ir ar mieru veikt šādu funkciju. Kur nu vēl pirmskara virsnieks! Ha, pietiks jokot.»

Komendantūrā viņš iesauca savā kabinetā Gableru.

—   Noskaidro, vai valsts saimniecībā nestrādā kāds no Vavžona ģimenes. Ja ne, jāsameklē viņu radinieki, kāds, kas varētu pateikt, vai Vavžona dēls pēc kara atradās vai ne. Paga! Vavžons — tas ir tikai vārds, uzvārdu nezinu. Bet šā Vavžona uzvārds arī mums būs vajadzīgs.

—   Tik veclaicīgs vārds, — Gablers norūca. — Tādu pat Reimonts nevarētu izdomāt. No pirmsplūdu laikiem.

«Patiešām,» kapteinis nosprieda. «Man tas neienāca prātā. Jaunajiem ir ķēriens uz mūsdienīgumu. Sājos laikos neviens laucinieks nedos savam dēlam tādu vārdu. Ja nu vienīgi pats vēl būtu saglabājies no pirmsplūdu laikiem.»

—   Bet vispār? Vai no Brudno nekādu jaunumu nav? — viņš pajautāja tāpat vien, necerot ne uz ko.

—   Nav. Un arī nebūs. Nogalinātais ir bijis pavisam vientuļš. Slepkava nav atstājis nekādas pēdas. Neviens viņu nav redzējis. Tā bija nakts pēc Mirušo piemiņas dienas. Cilvēki bija noguruši, sēdēja mājās. Gāja gulēt agrāk nekā parasti. Viņš bija izvēlējies piemērotu laiku.

—   Savādi, ka Kropivņickis nav uzturējis nekādus sakarus ar Donneriem. Jāmēģina uzzināt, vai arī Dembovsku ģimene dzīvo vai agrāk ir dzīvojusi Vīnē.

—   Donneri Vīnē ir ievērojami ļaudis, — Gablers sacīja. — Kropivņickis pats atteicās no visiem labumiem, kas izrietēja no šādas radniecības. Lai gan kara laikā pārvaldīja viņu muižu.

—   Līdz zināmam laikam, — kapteinis domīgi papildināja. — Līdz briesmīgajai kaujai parkā. Kas notika iepriekš? Tieši šie notikumi bija par iemeslu tam, ka viņš izolējās no dzīves. Klīda pa Poliju no vienas puses uz otru, līdz apmetās nomaļajā Brudno un sāka labot pulksteņus. Ar Donneriem vairs negribēja ne vārdu pārmīt.

—   Un negribēja arī braukt pie viņiem uz Vīni. — Gablers pasmējās.

—       Fakts. Neviens vien būtu ar mieru uzdoties kaut vai par kabatzagļa krustdēlu, lai tikai tiktu uz ārzemēm. Bet pulksteņmeistars smādēja pat baronu. Kāpēc? To viņš mums vairs nepateiks. To mēs neuzzināsim.

—   Varbūt atradīsim Dembovski un tas kaut ko izpļāpās.

Kapteinis noliedzot papurināja galvu.

—        Nē. Nelolo ilūzijas. Tie, kas tagad ir t a j ā puse, lieku nerunā. Viņiem nav nekādas vajadzības runāt, drīzāk gan ir vajadzība klusēt. Tādēļ jau viņi arī aizbrauca no Polijas. Nē, nē, brālīt, labi, ja vispār izdosies Dembovski atrast. Ar to mums pietiks. Jo mums vajadzīga tā meitenīte. Vienīgi viņa var mums palīdzēt, ja kaut ko zina, ja nav aizmirsusi. Vai no bērnu namiem nav nekādu noderīgu ziņu?

—        Pagaidām ne. Pēckara kartotēkas ir nepilnīgas, dokumenti pazuduši, pārceļot audzināšanas iestādes no vienas vietas uz otru.

—       Neaizmirsti, ka bērns varēja nokļūt klosteru patversmēs! Dzirdi?

Gablers jau bija pie durvīm un tikai pamāja. Viņš pats zināja, kur meklēt pazudušā bērna pēdas. Kapteinis viņu nudien garlaikoja, laikam jau sāka kļūt vecs.

Devītā nodaļa

— Vai tiešām tas esi tu?! — klausulē skanēja zema, sievišķīga balss. — Jureks Kovaļiks! Kur tie laiki, kur tie gadi! — Un Terēza iesmējās viņai vien raksturīgiem smiekliem.

—   Vai atkal esi saaukstējusies? — viņš jautāja.

—       Aha! Neesi aizmirsis! To tu jautāji arī toreiz. Bistšicā. Bet tagad tu taču zini, ka tas nav hronisks aizsmakums! Es reti kad sasaldējos. Man ir dzelzs veselība.

—   Zinu.

—   Kad tu atbrauksi pie mums?

—   Pie tevis.

Klausulē iestājās klusums, taču uz pavisam īsu mirkli.

—   Labi, pie manis.

—   Aha.

—   Kur tu pašlaik atrodies? Lejā? Vai vari atnākt tūlīt?

—   Varu.

Viņš nolika klausuli un paskatījās uz savu roku. Tā trīcēja. Tātad Terēzas balss pat pēc tik daudziem gadiem

spēja likt vibrēt visam viņa ķermenim. Brīnīdamies par sevi, viņš nogrozīja galvu, paraustīja plecus.

Terēza bija k|uvusi resnāka, taču auguma skaistās, noapaļotās līnijas nebija zudušas. Mati krāsoti, tādēļ kastaņu spožums padzisis. Terēza noveco, to varēja pamanīt uzreiz, par spīti varonīgajai cīņai pret bioloģijas likumiem. Viņa bija labi ģērbusies, tātad necentās apturēt laiku ar jauniešu modes palīdzību.

«Tagad var redzēt, ka Terēza ir vecāka par mani,» vīrietis nodomāja. «Viņai taču drīz būs piecdesmit! Taisni neticami. Mana māte tādos gados bija jau vecene. Bet viņa joprojām ir pievilcīga. Velnišķīgi sievišķīga — kā toreiz, kā vienmēr. Kādā veidā viņa to panāk?»

Patiesībā viņš zināja, ka sievišķību nevar ne ietrenēt, ne izkopt. Kopt var tikai seju, ķermeni. Terēzas sievišķība bija viņas personības izpausme, talants, dabas dāvana, tā izstaroja impulsus, kas valdzināja un pakļāva. Par šo impulsu visvarenību viņš tagad, pēc gadiem, pārliecinājās vēlreiz. Trīsas joprojām nepārgāja, lai gan nedaudzajās sekundēs, kas bija aizsteigušās kopš apsveicināšanās, viņš jau bija paspēj-is pamanīt galveno. Ka Terēza iegājusi ēnas joslā, aiz kuras tik drīz sākas sievietes mūža pēdējais posms. Tukšs un — viņasprāt — bezvērtīgs. Bez vīriešu skatieniem, iekāres, bez padošanās kaprīzēm, bez ilgas klausīšanās vārdos, kas nenozīmē neko, nē, nozīmē visu, jo tā ir dzimumu rotaļa.

«Taču pirms tam,» viņš mierīgi konstatēja, «pirms viņa vēl nav pārkāpusi savam slieksnim, es gribētu aizmigt viņai līdzās. Nē, iemigt un mosties, iemigt un …»

—   Jurek! — Terēza uzminēja viņa domas, un viņas acis uzdzirkstīja, iedegās senajā spožumā. — Es tev vēl patīku!

Un arī šajā ziņa viņa nebija mainījusies — joprojām tikpat bezkaunīgi un vienreizēji tieša. Par mīlestības lietam viņa nemēdza runāt kaunīgi un aplinkus.

—  Jā. Tas taču pats par sevi saprotams, — viņš tikpat vienkārši atbildēja. — Vai tu domāji, ka var būt citādi?

—   Kādēļ tu atkal atnāci, saki — kādēļ? — Terēza pirmā sirsnīgi un bez dusmām steidzās noskaidrot situāciju. — Paklau! — Viņa apklusa, it kā ieklausītos savās domās. Tas viņam bija jaunums, agrāk Terēza neko nemēdza apcerēt. — Kādēļ tu visu dzīvi esi ceļā? Ko? Šodien tu man beidzot pateiksi!

«Diemžēl es arī šodien to tev nepateikšu, Terēza. Nudien, žēl. Ar tevi es varētu runāt. Par visu ko. Bet nu jau ir par vēlu. Pāris dienu par vēlu. Tik vien — un tomēr …»

Viņš pārlika, kāpēc agrāk, citās tikšanās reizēs, Terēza nekad viņu neiztaujāja. Neprasīja atbildes. Nelika izstāstīt biogrāfiju kā citas sievietes. Ja Terēza būtu to darījusi, varbūt arī viņa dzīvē daudz kas būtu iegrozījies citādi.

«Nemelo!» viņš pats sevi aprāva. «Lai kā viņa būtu rīkojusies, tikpat nekas nebūtu mainījies. Terēza ir gudra. Instinktīvi. Viņa zināja, ka jāklusē. Jāizliekas, ka viss ir vislabākajā kārtībā.»

—   Runā, Jurek, — vai dzirdi? — viņa stingri pieprasīja. — Es vienmēr tev pakjāvos. Tu vienmēr atgriezies pie manis un nekad nepaliki. Kādēļ? Šodien atkal esi atnācis. Nemēģini man iestāstīt, ka šī vizīte izskaidrojama ar tavu uzturēšanos Zakopanē.

«Tu biji tā vērta, lai pie tevis vienmēr atgrieztos. Arī tagad tu esi tā vērta. Neapstrīdami. Es darīju pareizi, ka atgriezos.»

—   Tie ir tavi noteikumi? — viņš centās jokot.

Terēza lūkojās viņā gauži nopietni.

—   Jā. Vienīgie un pēdējie.

Vīrietis apjuka. Vai viņš maz bija nomodā — Terēza, tā teikt, piedāvā viņam savu roku. Pēc tik daudziem gadiem! Viņa ir ar mieru pamest visu — vīrieša skatiens apskrēja telpu —, visu šo greznību. Atteikties no luksusa, kas sabiedrībā skaitās izņēmums, jo neietilpst kolektīvās sociālās norunas akceptētajos rāmjos.

Terēza pasmaidīja, atminējusi, ka vīrieša skatiens mēmi izvērtē viņas dzīves materiālo statusu.

—   Es tam visam spļauju virsū. Tikai vienu reizi — visstulbākajā sava mūža dienā man likās, ka karjera, nauda var aizpildīt baismīgo tukšumu, kas palika, kad tu aizgāji. Ka ar to es nosiešu asiņojošo brūci. Vai saproti? Man likās — ja nevaru dabūt to, ko es mīlu, tad mīlēšu to, ko mīl citi. Būs vismaz tas.

—   Un nekas tev neiznāca? — Vīrietis pašūpoja galvu. — Man arī. Lai gan es… es pats tajā lietā nebiju nekāds noteicējs.

—   Ko tu runā! — Terēza sašuta. — Tu nebiji noteicējs! It kā kāds varētu piespiest tevi tik idiotiski mētāties apkārt! Kas tevi dzina? Toreiz es negribēju par to domāt. Mēs visi bijām daudz kam gājuši cauri, varbūt tādēļ

negribēju zināt. Bet tagad tev man tas jāpasaka. Tagad viss jau ir pāri, garām. Visa pagātne ar tās muļķībām, maldiem, pārpratumiem, ar ceturtdaļgadsimtu ilgo jucekli. Tu domā, ka es neredzēju,, nenojautu, ka esi citādāks? Savāds…

—   Terēza, iespējams, ka esmu atnācis nevis pie tevis, bet gan pēc tevis. Laikam pats to neapzinājos, bīdamies izdarīt muļķību vecuma galā. Bet atsākt mēs varētu tikai tā, kā beidzām. Varu vienīgi apsolīt, ka nu vairs prom neiešu. Taču par to, kas bijis vai nav bijis, man tev nekas nav sakāms. Ir pasaulē tādi nemierīgi cilvēki, kas uzreiz nespēj atrast savu vietu dzīvē, un tas ir viss.

—   Un tagad tu gribētu ar kādu kopā kaut kur apmesties? Varbūt ar mani? — Terēzas balss kļuva metāliska. Tādu pieskaņu viņš agrāk nebija manījis. — Nekas neiznāks. Katrai spēlei, nē, pagaidi, es nepareizi pateicu, vienkārši katrai dzīvei jābūt kaut cik godīgai. Ja es savienotu savu dzīvi ar tavējo, man vajadzētu to pazīt.

—   Tu manu dzīvi zini, — viņš mēģināja aizsargāties.

—   To zini tikai tu. — Terēza skatījās viņam taisni acīs.

«Mans Dievs, un ar to tagad viss beigsies!» Vīrietis

sajuta bailes. «Es biju viens. Tā vajadzēja. Un arī turpmāk palikšu viens, kaut gan negribu vairs tāds būt.»

Terēza piegāja pie rakstāmgalda, paņēma no tā nelielu ierāmētu fotogrāfiju un, ne vārda neteikusi, pasniedza" viņam. Viņš skatījās, un mute viņam kļuva sausa.

—   Tev ir dēls?! — viņš nomurmināja.

—   Jā. Septiņus gadus vecs. Tu domā, ka esmu par vecu, lai man būtu tāds dēls? Iespējams. Bet es arī tagad vēl spētu dzemdēt. Dzīvi nevar mērīt ar gadu skaitu. Tu to zini labāk par vienu otru. Un es lai atdotu zēnu Ksaverijam? Kāpēc? Lai iemainītu bērnu pret taviem meliem? Pret tavām gājputna gaitām rudeņos un pavasaros? Ko? Mums arī varēja būt tāds dēls. Jau paaudzies. Bet tu negribēji. Kādēļ tad tagad gribi, lai es dodu prom šo bērnu, kaut arī tas tikai pa pusei ir mans? Jo ar Ksaveriju es nekad, nevienu pašu mirkli neesmu saplūdusi vienā būtnē. Kā ar tevi.

—   Terēza, — vīrietis satriekts nočukstēja.

—   Jūs neko nezināt par sievietēm, ar kurām guļat. Var būt arī, ka negribat zināt. Un tagad esmu tevi pārbiedējusi, ko? Es, tava mazā, mīļā, jaukā Tereska! Tikai nestāsti man, ka nezināji, cik… cik vajadzīgs tu man biji, esi.

«Es nezināju. Nezināju!» vīrietis domās sauca. «Jo man tā vajadzīga bija tikai viena meitene, Basjka.»

—  Nu, kā tad ir? — Terēza neatlaidās. — Vai vari man godīgi pateikt, ko tu tādu dzīvē esi pastrādājis, ka visu laiku pats no sevis bēdz?

Pirmoreiz pēc Mirušo piemiņas dienas viņa smadzenēs ieskanējās trauksmes signāls. Viņam nevajadzēja nākt šurp. Terēza ir gudrāka, nekā viņš bija domājis. Viņa bija uz pareizām pēdām, un velti viņš tika mēģinājis viņu vēlreiz maldināt — tas nekādi nevarēja izdoties, jo arī agrāk neizdevās. Tcrēzas skatiens bija tik vērīgs. Vienu sekundes daļu viņš it kā izlasīja viņas acīs vilšanos, ciešanas, bet tūlīt saprata, ka ir maldījies. Pa šiem gadiem Terēza bija kļuvusi dāma. Tas … tas Ksaverijs droši vien viņu skoloja, līdz panāca savu. Ja Terēza nebūtu pārvērtusies, Ksaverijs būtu viņu atstājis. Agrāk vai vēlāk.

«Drīzāk gan vēlāk,» viņš dzēlīgi, ar naidu nodomāja. «Bet tas tomēr notiktu.»

—  Nu labi, — Terēza vienaldzīgā tonī noteica. — Ko dzersi — tēju vai kafiju? Varbūt kaut ko stiprāku? Glāzīti dželoņplūmju šņabja — manu uzlējumu?

—   Kafiju, lūdzu, — viņš oficiāli sacīja. Viņu augumus vairs nesaistīja intīmā saite, kura sasienas pēkšņi un pati no sevis atkal atraisās un pār kuru nav varas pat visgudrākajam cilvēkam. Trīsas mitējās, nervi vairs nevibrēja, viņš atkal bija mierīgs.

Viņi dzēra kafiju. Terēza stāstīja viņam par sava vīra darbu, it kā iepriekšējo intīmo vārdu nemaz nebūtu bijis.

—   Ksaverijs tagad tulko.

—   Ārzemju tūristiem? — vīrietis pieklājīgi pārvaicāja. Viņam bija pilnīgi vienalga, ko un kam Ksaverijs tulko.

—   Nē. Viņš tulko oficiālās valstsvīru vizītēs. Kad ārvalstu oficiālās amatpersonas iepazīstas ar Poliju, viņu maršruts gandrīz vienmēr iet caur Zakopani.

—   Tātad tu esi apmierināta ar dzīvi?

—   Var teikt arī tā, — viņa attrauca.

—  Vai puika aug dūšīgs? — viņš automātiski atkārtoja kaut kur dzirdētus vārdus.

«Ak jā, Mihals, tā Mihals runāja par savu zēnu,» viņš atcerējās, un viņam kļuva mazliet baisi, ka pēc pāris dienām atkal būs jāsēž birojā tieši pretī Mihalam.

—   Te taču ir Zakopane. Padomā, mīļais, kāds gaiss!

Bērni te aug, tā teikt, griezdamies. Zēna dēļ vien es nevēlētos dzīvot Varšavā. Arī Krakovā ne. Pilsētas tagad piesārņotas ar izplūdes gāzēm. Nav jau arī nekādas vajadzības pārcelties uz Varšavu. Zakopane tagad ir otra — mazā Varšava. Te dzīvo ievērojami cilvēki, un reizi gadā uz šejieni atbrauc tie, kas sevi uzskata par ievērojamiem. Vai tu ilgi te paliksi?

—   Nē. Rīt braucu prom.

Kā senās sirsnības atgādinājums viņas acīs uzplaiksnīja maigums.

—  Jurek . .. šās sarunas nav bijis. Vai dzirdi? Tu maldies, ja domā, ka es esmu kaut ko safantazējusi par tevi.

—   Es neko nedomāju, — viņš apvaldīti teica. — Zinu tikai to, ka līdz galam nenoskaidrotu iemeslu dēļ atkal esmu palaidis garām savu iespēju.

Terēza atstāja pēdējo vārdu viņam.

Ārā smidzināja. Sniegs bija pārgājis lietū, kā jau novembrī. Kravādams čemodānu, viņš atzinās sev, ka velti dzinies pakaļ mirāžām. Katram sākumam seko beigas, citādi nemaz nevar būt. Loģiski un skaidri. Neskaidrs palicis tikai viens, kas katrā ziņā jānoskaidro: kāpēc Pulksteņmeistars nebaidījās no vēlīniem viesiem, nenobijās no pagātnes liecinieka, negribēja cīnīties par savu dzīvību. Ikviens neģēlis un gļēvulis taču tādās reizēs smilkst, luncinās kā suns, lūdzas.

«Jolka, jā, Jolka,» viņš bezkaislīgi un apņēmīgi rezumēja. «Došos lauvam tieši rīklē. Vai mazums zīmju, kas brīdina, liek piesargāties? Pietiekami. Bet, lai tiktu skaidrībā, man šoreiz nopietni jāaprunājas ar to meiteni. Kaut arī tā būtu pēdējā saruna manā mūžā … Ierocis palika neiztīrīts,» viņš atcerējās. «Stulbums. Iztīrīšu.»

Viņš savilka čemodāna siksnas ciešāk un ar lielāku spēku, nekā bija nepieciešams. Nekas viņu vairs nesaistīja ar kārtīgu cilvēku pasauli. Bija zudušas ilūzijas, ka tagadējā normālajā dzīvē pēc divdesmit astoņiem izsekošanas gadiem iespējams nogalināt cilvēku tādēļ, ka cita — sen pagātnē palikusī dzīve dod uz to kaut kādas tiesības, nogalināt un justies labi cilvēku pulkā.

«Nav viegli skatīties acīs rūgtai patiesībai. Bet reiz dūša ir jāsaņem. Nekur nespruksi. Un galu galā… man tas viss ir līdz kaklam.»

Desmitā nodaļa

Kapteinis Korda iepazinās ar materiāliem, kas bija atsūtīti no ārzemēm. No informācijas izrietēja, ka Dembovski dzīvojuši Austrijā no 1945. līdz 1947. gadam. Vīnes iestādes apliecināja, ka barons Donners, vēža izmocīts, šķīries no šās pasaules 1962. gadā^Viņa sieva Sofija labprāt informējusi poļu izmeklēšanas "orgānus par visu, kas viņai zināms. Diemžēl viņa nekā nebija dzirdējusi par meiteni, vārdā Jola, kuru Dembovsku ģimene it kā kādu laiku audzinājusi. Sajā sakarā viņa pieminējusi savu radinieku Kropivņicki, kuru, pēc Dembovska stāstījuma, kara beigās arestējuši gestapovieši, bet kurš tomēr varbūt palicis dzīvs. Gestapo savā laikā pieprasījusi no viņas vīra atsauksmi par Kropivņicki. Tobrīd viņi nav zinājuši, kādam nolūkam. Donners katram gadījumam uzrakstījis ļoti labu atsauksmi par sievas radinieku. Sekojusi vēstule no Dembovska, tā informējusi par situāciju muižā. Pēc kara brālēns viņai uz Vīni nav rakstījis. Tas mudinājis secināt, ka vīra rekomendācija radiniekam nav palīdzējusi. Ja viņš būtu dzīvs, viņa, jādomā, kaut ko būtu dzirdējusi par meiteni, kas kādu laiku augusi pārvaldnieka ģimenē.

Kapteinis Korda nešaubījās, ka Sofija Donnere centusies palīdzēt izmeklēšanai. Viņa ticēja, ka kara izšķirtie cilvēki joprojām var viens otru atrast, un tas bija objektīvi, jo tādi brīnumi laiku pa laikam vēl notika, tiesa, arvien retāk.

Sofija Donnere teikusi taisnību, teikusi tik, cik zina. Piemēram, bija skaidrs, ka viņa nezina, kas bijis īstais meitenītes aizbildnis. Dembovski savos ziņojumos uz Vīni bijuši paskopi. Rakstījuši tikai nepieciešamāko. Kropivņicka arestēšanas faktu viņi nevarēja noklusēt, bet varēja noslēpt, ka Kropivņickis rūpējies par bērnu, no kura viņi, Dembovski, pirms aizbraukšanas uz ārzemēm atbrīvojušies.

«Vienmēr un visur spēlē iesaistās nauda,» nodomāja kapteinis, atliekot papīrus sānis. «Acīmredzot Dembovskis baidījās, ka baronesei varētu ienākt prātā doma pašai audzināt mazo. Tāds impulss taču būtu visdabiskākā reakcija. Bet Dembovskim arī auga dēls. Un Dembovskis, iespējams, cerēja uz savu kādreizējo maizes devēju labvēlību un pateicību. Jā, tāds varētu būt viens lietas aspekts. Otrs ir vairāk vērā ņemams. Kropivņicka pazušana kara beigās atraisīja Dembovskim rokas. Viņš varēja netraucēti izlaupīt muižu, droši izvest visu salaupīto. Kāda loma bija pārvaldniekam tās nakts notikumos? Viņš_ droši vien zināja, ka pulksteņmeistaram ir sakari ar partizāniem. Mazs ziņojums attiecīgām iestādēm, un pārvaldnieka problēmas atrisinās vienā rāvienā, ideāli. Ka tas varētu prasīt cilvēku dzīvības — šajā gadījumā krita septiņpadsmit, nē, astoņpadsmit mūsējo plus divi vācieši —, tik tālu nodevēja fantāzija parasti nesniedzas. Zinu to pēc pieredzes. Diemžēl.

Skolotāja stāstīja, ka pārvaldnieks meklējis bērnu tūlīt pēc kaujas. Vai viņu steidzināja sirdsapziņas pārmetumi? Iespējams. Neviens nevēlas ierakstīt savā kontā bērna slepkavību. Pat profesionāls slepkava ne. Pārvaldnieks uzreiz atrada mazo bufetē. Nu, viņam mazās paradumi bija zināmi. Viņš taču strādāja pie Kropivņicka, redzēja bērnu katru dienu. Droši vien bija tā: izskraidījies pa telpām un nekur neatradis bērna līķi, pārvaldnieks atcerējās bufeti. Labi, tiktāl skaidrs. Ejam tālāk.

Gestapo Kropivņicki atbrīvoja. Vai pārvaldnieks to zināja vai ne? Ņemsim pirmo variantu — ka zināja. Tādā gadījumā viņš bažījās, ka Donneru radinieks varētu atgriezties muižā. Labāk bija Donneriem neko neziņot un neņemt bērnu līdzi uz Vīni, jo Kropivņickis droši vien gribētu braukt tam pakaļ.

Otrs variants — ka nezināja. Tas izgaismo Dembovska tēlu citā rakursā. Viņam gluži vienkārši neatmaksājās vest bērnu līdzi. Uzņemties tādas rūpes. Tērēt naudu skološanai. Ēdināt.»

Kā liecina Sofija Donnere, Dembovsku ģimene četrdesmit septītajā gadā no Vīnes devusies uz Dienvidameriku.

«Pārvaldnieks būs rēķinājis, ka Latīņamerikā iespējams nopelnīt vairāk nekā kara izpostītajā Eiropā,» kapteinis šķetināja pavedienu. «To var saprast. Sākuma kapitāls viņam bija. Varbūt tas nebija tik liels, lai varētu kaut ko uzsākt izpostītajā Eiropā, turpretim Amerikā tas nodrošinātu labu startu. Jā, pieņemsim, ka Dembovska domu gājiens bijis tāds. No tā visa izriet, ka meitenīte palikusi un uzaugusi Polijā.

Kur? Pārvaldnieks nebūs atdevis meitenīti saviem radiniekiem, ja arī viņam tādi būtu bijuši. Personisko apsvērumu dēļ viņam bija svarīgi izdzēst meitenītes pēdas. Tātad viņš meitenīti nodeva valsts bērnu namā vai labdarības iestādē. Ja viņš to izdarīja anonīmi, meitenīti atrast bus grūti. Ja viņš nodevis bērnu klostera audzināšanas iestādei, atrašanu apgrūtinās solījums neizpaust noslēpumu. Nevar arī zināt, kādas ziņas par bērnu viņš sniedzis. Ja nu minējis pavisam citus bērna atrašanas apstākļus un vietu?» Kapteinis sāka nervozēt. «Ar kādu vārdu mazā tika ierakstīta dokumentos? Sajā ziņā blēdīties nevarēja, mazajai bija jau astotais gads, viņa no sava vārda neparko nebūtu šķīrusies. Lai gan … Kas zina! Meitenīte tik daudz bija pārdzīvojusi. Pāris gadu laikā no vienām svešām rokām citās. Mātes apcietināšana, cietums, aizrestotais ešelons, izmešana no vagona, vientulības nakts, sveša apkārtne, kauja muižā. Bufeti, kurā paslēpās mazā, caururba lodes. Var iedomāties, ko izjuta septiņus gadus vecs bērns smacīgajā slēptuvē, kad ar spalgu troksni visapkārt plīsa porcelāns un bira šķembas. Pēc tam mazā ilgi slimoja. Un beigās — bērnu nams. Vientulība, anonimitāte. Zaudēta māte, zudis otrs mīļākais cilvēks mūžā — audžu vectētiņš, nav vairs arī Dembovska. Nebūs nekāds brīnums, ja mēs atradīsim viņu kādā psihiatriskajā iestādē.

Grūti iedomāties, cik daudz tolaik cilvēkiem — nē, maziem bērniem! —■. nācās pārciest. Grūti aptvert, ka šie pašt bērni pēc gadiem desmit ķērās pie visgrūtākā darba mūsu valsts vēsturē — sāka celt jaunu Poliju. No nekā. Bez mantojumiem, zelta, naudas, bez bagātnieku atbalsta. Tikai ar savām rokam un prātu. Atklāti runājot, pēc visa, kas pārciests, tik smaga nasta varēja salauzt viņu psihi. Nesalauza. Tas bija, tas ir īsts brīnums. Nav ko meklēt brīnumus debesīs.»

Blakus istabā izcēlās troksnis. Likās, tai cauri drāžas tornado… Tā pārvietoties mēdza Gablers, kad bija uzzinājis kaut ko svarīgu, kas varētu ietekmēt izmeklēšanas gaitu.

Kapteinis nebija maldījies: durvis uz viņa istabu tika atrautas vaļā ar tādu spēku, ka gandrīz izgāzās no eņģēm.

—   Vecīt, klausies, mums tā mazā ir rokā!

—   Kur viņa dzīvo? — mierīgi, kā allaž tādās reizēs, pavaicāja kapteinis. Tā bija viņa audzināšanas metode. Viņš zināja, ka Gableru šī metode briesmīgi kaitina, taču tā vienmēr un nekļūdīgi palīdzēja noplacināt puiša priekšlaicīgo eiforiju.

—   Tūlīt jau «kur dzīvo»… — Gablers, kā parasti, sašuta par tādu uzņemšanu.

—   Tātad — kur?

—   Vajag domāt ar galvu — viņš bērnu neatdeva mums!

Man tas uzreiz bija skaidrs. No paša sākuma. Tāds spruksts, kas četrdesmit piektajā šmauca prom, — tāds necieta komunistus. Kādēļ gan lai viņš būtu stiprinājis mūs ar vēl vienu pilsoni?

«Hm?*Jā gan. Gableram taisnība. Dembovskis varēja nojaust, kādā garā meitene tiks audzināta, nudien,» kapteinis nodomāja.

—   Un tādēļ es bērnu namu variantu atmetu tūlīt. — Gablcrs joprojām vai kaistin kaisa.

—   Bet es tev liku … — kapteinis no tiesas sadusmojās.

—   Bet es tev atnesu! — Gablers cirta pretī.

—   Vispirms parādi, ko! — Kapteinis savaldījās.

—   Mazo viņš nodeva Šķīsto jaunavu klostera patversmē! Skaties! — Gablers pasniedza kapteinim bērna pieņemšanas dokumenta kopiju. Vārds — Jola, uzvārds nezināms. Apmēram astoņus gadus veca. Dzīves un dzimšanas vieta nav zināma. — Nekur nav fiksēts, ka meitenīte būtu bārene, — Gablcrs skaidroja. — Dabiski, to Dembovskis nevarēja apgalvot. Lasi tālāk! Meitenīte pieņemta klosterī 1945. gada 15. oktobrī. Lasi parakstu! Nu? Kšištofs Dembovskis.

Gablers atkrita krēslā.

—   Tas patiešām ir kaut kas, — kapteinis atzina.

—   Piecdesmitajos gados klosteris beidza pastāvēt. So kopiju es dabūju bīskapa kūrijas arhīvā. Klostera māsas nodevušas dokumentus tam. Viena no mūķenēm — ārste, pēc specialitātes ftiziatre — pārgāja valsts darbā, sāka strādāt rajona poliklīnikā par rentgenoloģi, paturot vienīgi tiesības valkāt mūķenes tērpu. Viņa nodevusi mazo pansijā savu radinieku ģimenē Lubļinā. Meitene dzīvojusi tur līdz vidusskolas beigšanai. Bijusi ļoti apdāvināta, tādēļ arī mūķene gribēja viņu paturēt acīs, materiāli atbalstīja visu laiku līdz skolas beigšanai. Bet pēc tam Jola nolēma iztikt ar pašas spēkiem. Kādu dienu viņa sakravāja savas mantiņas un atstāja pansiju. Nebrīdinot aizbildņus un neatstājot nekādu norādi, uz kurieni aizbrauc. Kā tev tas patīk, ko?

—   Hm. Nemaz nepatīk. Ka kara gadu bērni būtu tik nepateicīgi, to reti gadās dzirdēt, — kapteinis rūgti sacīja.

—   Paga, paga! Viņa atvadījās. īpatnējā veidā un tikai no mūķenes. Aizbēgšanas dienā viņa atnākusi uz poliklīniku. Par aizbraukšanu viņa māsai Marijai nav ieminējusies, vienīgi pateikusies par jumtu virs galvas, par grāmatām, par to, ka nekad nav bijis jācieš izsalkums. Jola bijusi mazrunīgs, sevī noslēdzies bērns, un viņas pēkšņais runīgums mūķeni pārsteidzis, taču viņa Jolu arī sapratusi: ikvienam cilvēkam dzīvē pienāk tāds brīdis, kad nepieciešams atklāt savu sirdi. Izteikt visu. Un nav svarīgi, kur un kad tas notiek. Apstākļi turklāt bijuši tādi, ka varēja izprovocēt meiteni uz atklātību un sirsnību. Bija saņemta gatavības apliecība, cilvēkam sākās jauns dzīves posms. Pēc tam Jola mūķeni vairs nav apciemojusi. No pansijas pienākusi ziņa, ka Jola aizgājusi ar visām savām mantām. Ārste sapratusi, ka Jolas negaidītā vaļsirdība nav bijusi nekas cits kā atvadīšanās.

—   Vai šī… māsa Marija… nejutās pārsteigta par meitenes pēkšņo aiziešanu? — kapteinis steidzās uzzināt. — Aiz tā taču kaut kas slēpās. Vai vari iedomāties, ka jauns cilvēks, kas dzīvo labos materiālos apstākļos, pateicoties kārtīgiem cilvēkiem, ka jauna meitene ar tādu pagātni kā Jolai pēkšņi ne no šā, ne no tā atteiktos no labklājības? No palīdzības, no iespējas tikt pie labas izglītības? Atteikties no visa tā tikai kaprīzes pēc? Varbūt viņai bija kāds puisis? Varbūt tas viņu aizvilināja prom? Nudien, neredzu citu loģisku izskaidrojumu tādai rīcībai.

—   Nē. Pēc mūķenes vārdiem, tādi piedzīvojumi Jolu nav vilinājuši. Viņa esot bijusi godkārīga — kā ne viens vien likteņa aplaupīts bērns. Gribējusi mācīties augstskolā. Bijusi ļoti stūrgalvīga un neatlaidīga savu mērķu sasniegšanā. To visi par viņu saka — gan aizbildņi, gan mūķenes, gan skolasbiedri.

—   Man taisni tādēļ nav saprotama mūķenes reakcija,— kapteinis iekaisa. — Kāpēc viņa nemeklēja Jolu? Viņa taču meitenes audzināšanā bija ieguldījusi tik daudz. Arī emocionāli, manuprāt.

Gablera skatiens lika saprast, ka inteliģence, ar ko kapteinis bija slavens, pēkšņi sākusi buksēt.

—  Tu nesaproti, ka mūķenes uz pasauli raugās pavisam citādi, — pēc iespējas piesardzīgi norādīja Gablers. — Cilvēku rīcību un rīcības motīvus viņas vērtē pēc citiem kritērijiem nekā es un tu. Viņām nav ļauts pieķerties vienam cilvēkam; tēvs, māte, bērni, brāļi, māsas, tuvinieki — šie jēdzieni mūsu izpratnē viņām ir sveši.

—  Nedžinksti man pie auss! — Kapteinis saviebās. Viņš intensīvi domāja.

«Kaut kas tur bija, tur notika kaut kas tāds, kas pamudināja bēgt. Ļubļinā ir pirmšķirīga universitāte, Jolai nebija nekādas vajadzības meklēt labāku augstskolu, ja jau viņa gribēja studēt. Velns parāvis, neko nesaprotu!» Kapteinis pagalam sadusmojās.

—   Tāpat arī cilvēki bez pagātnes, kuri nezina, kas viņi ir un no kurienes nāk, uz visu reaģē citādāk nekā mēs. — Gablers jutās apvainots. Viņa atnestās ziņas paver jaunu, daudzsološu izmeklēšanas virzienu, bet šefs vēl nav apmierināts! — Tādiem bērniem emocionālais līdzsvars ir iedragāts vai vismaz traucēts. Kas te ko domāt? — Gablers vairs nevarēja nociesties. — Cik laika un pūļu neesam tērējuši, tūkstošiem reižu dzenot pēdas bērnu namu bēgļiem? Tu izturies tā, it kā pats ne reizi nebūtu iztaujājis šos bēgļus, kāpēc viņi allaž aizbēg, klaiņo apkārt, badojas, lai gan ir nodrošināti ar siltu gultu un ēdienu.

—   Tikai nemāci mani! — kapteinis ierēcās. — Nerunā psiholoģiskas banalitātes! Neatgādini, ko esmu darījis citos gadījumos! Skaidrs? Katrs gadījums ir īpašs. Un arī šo ir nosacījuši īpaši apstākļi, kurus es pagaidām vēl nezinu. Esi tik laipns un kādu brīdi paklusē!

Leitnants Gablers pagrieza kapteinim muguru, tādējādi pauzdams savu aizvainojumu un pilnīgu intereses trūkumu par kapteiņa pūliņiem.

«Vai viņa no kaut kā nobijās? Vai satika kādu?» Kapteiņa domas steidzās. «Ko viņa satika? Kurš viņu nobiedēja? Kurš? Un kāpēc?»

—  Vai kāds no mūsējiem bija tajā pansijā? — beidzot kapteinis vaicāja ar tādu sejas izteiksmi, it kā viņam sāpētu zobs.

—   Bet kā tad tu domā? — Gablers noskaitās. — Ziņas savāca Ļubļinas komisariāts. Viņi runāja ar mūķeni, ar bijušajiem ģimnāzijas audzēkņiem, Jolas skolasbiedriem. Tavuprāt, ļubļinieši ir iesācēji, ko? Viņi pagaidām nevar nosaukt adresi, bet tas taču ir laika jautājums. Cilvēks nav adata, nepazudīs. Uzskaites birojā nav ieraksta, uz kurieni meitene devusies, bet pāris dienās to noskaidros, un es zobos atnesīšu tev meitenes ceļojuma karti. Pāris dienu laikā tu to saņemsi!

«Es gan neesmu par to pārliecināts,» kapteinis saērcinājās arvien vairāk.

—  Ja jau tu visu tik labi zini, tad pasaki man — vai tajā dienā, kad meitene aizbrauca, vai arī pāris dienu iepriekš viņu Ļubļinā kāds neapciemoja? Kāds, kura adresi un uzvārdu tu nezini un tik ātri neuzzināsi? — kapteinis lēnīgi teica un šķietami laipni vērās Gablerā.

Gablers, kas visu laiku bija starot starojis apmierinātībā ar sevi un labi veikta pienākuma sajūtā, pēkšņi it kā apdzisa.

—   To gan es nezinu, — viņš pazemīgi atzinās.

—   Tādā gadījumā brauc pats uz Ļubļinu un uzzini! — Kapteiņa vārdi noskanēja tā, ka papīrnazītis uz galda palēcās. — Un pēc iespējas ātrāk! Citādi var gadīties, ka tev vairs nekad neiznāks parunāties ar nelaimīgo bērnu un pēc tam arī ar mani!

Gablera apziņa tomēr bija tik skaidra, ka viņš nodomāja: tam «bērnam» tagad ir akurāt trīsdesmit četri gadi.

Vienpadsmitā noda|a

Viņš izvilka kumodes lielo atvilktni un nolika to uz grīdas sev pie kājām, bet tad pēkšņi izdzirdēja durvīs nokrakstam atslēgu. Viņš saprata, ka nepaspēs iestumt atvilktni vietā, kumode bija veca un izjodzījusies, atvilktne ķērās, jo finieris iekšpusē bija atlobījies. Katru reizi bija grūti iedabūt atvilktni atpakaļ, un katrreiz viņš apņēmās nodot mēbeli remontā.

«Velna milti, un es to nebiju paredzējis! Nu gan ir ķeza! Ko lai viņai saka?»

Irēnai bija otras atslēgas. Irēna mēdza ieskatīties dzīvoklī arī viņa prombūtnes laikā. Nāca uzkopt. Pēc Irēnas domām, tukši dzīvokļi pieput ātrāk nekā apdzīvotie. Viņš necentās apgāzt šo acīm redzami pretrunīgo uzskatu. Kā vienmēr, viņš arī šoreiz prombraucot bija atdevis viņai atslēgas nedomājot, bet varbūt arī apzināti, negribēdams bez redzama iemesla mainīt ierasto kārtību.

Pirms viņš aptvēra, ka šoreiz rīkojies muļķīgi, jo kopš zināma laika neko vairs nedrīkstēja darīt kā agrāk, Irēna jau stāvēja uz sliekšņa.

—  Ježij, tas esi tu?! — Viņas seja pauda izbrīnu. — Ak Dievs, kā es pārbijos! Ir gan cilvēks! Es atveru durvis un dzirdu, ka dzīvoklī kāds ir. Paga, man jāapsēžas.

Viņš ātri piebīdīja Irēnai krēslu. Un izlikās nokaunējies — kā mazs zēns, kas nupat izsitis kaimiņam logu.

—   Bet… ko tu te dari? Tev tagad vajadzētu būt Jašovecā! Trešajā dienā jau atpakaļ? Vai tu prātu esi zaudējis?

—  Vai dzirdi, kā auro? Man apnika. Paskaties, kāds ārā laiks. No turienes varēja aizlaisties.

Irēna palūkojās viņā īpaši vērīgi, lai gan centās to neizrādīt.

—  Vai tu grasies izdemolēt savu dzīvokli? — jautāja Irēna. Viņš sekoja viņas skatienam.

—   E, atvilktne… — Irēnas vārdi bija labs iegansts, lai iestumtu atvilktni vietā. Viņš nesteidzīgi to pacēla, piemērīja, tādējādi aizsegdams skatam mazo atvilktnīti. Kādu sekundi viņš baiļojās, ka Irēna to tomēr ieraudzīs. Irēna sēdēja taisni pretī kumodei, saule apspīdēja tās iekšieni. — Tā atvilktne iedzīs mani izmisumā, — viņš teica, cenzdamies pārvarēt vecā krāma negludumu. Irēna jau stāvēja līdzās, viņš sajuta viņas plecu pie savējā.

—  Ar varu ne, ar varu neiestumsi. — Irēna bija neapmierināta. — Tikai norausi nost visu finieri. Tas ir satrunējis, viegli sabirzīs. Tādu krāsu galdnieks vairs neuzdabūs. Tagad ar materiāliem ir grūti.

Rokas viņam drebēja — aiz piepūles un aiz bailēm no Irēnas palīdzības.

«Nu ir pienācis arī tas. Sāksies bailes. Vienmēr no kaut kā baidīšos, kaut arī bailēm nebūs nekāda pamata.»

Atvilktne beidzot pārstāja pretoties un ar brīkšķi ieslīdēja vietā. Irēna pieliecās un nopētīja svaigos nobrāzumus.

—   Ek, varēji gan būt saudzīgāks. Bet nekas, es pazīstu vienu galdnieku, rīt aizvedīšu kumodi remontēt, — Irēna paziņoja.

Viņš nevarēja protestēt. Galdnieks atradīs mazo atvilktnīti, viņam nemaz nepatika — nebūs vairs, kur glabāt ieroci. Un tomēr viņš neko neteica, tikai nodomāja: «Vajadzēs meklēt citu slēptuvi. Nekas, pameklēšu.»

Visu laiku viņš pārlika, kā dabūt Irēnu prom. Vajadzēja viņu kaut kā aizvainot, pretējā gadījumā viņa sāks vārīt kafiju, gatavot vakariņas vai arī darīs kaut ko citu tādā garā. Taču Irēna pusi no viņa domu gājiena bija jau uzminējusi.

—  Nu, ja jau tu esi atkal mājās, iešu iepirkties. Ledusskapī nekā nav. Kāpēc nepiezvanīji?

—   Es taisni gribēju to darīt. Taču tu aizsteidzies priekšā, — viņš-teica tonī, kas nepieļāva tālāku izprašņāšanu, stundas precizēšanu, dalīšanu minūtēs. Irēna mēdza būt pedantiska. — Gribēju pateikt tev, ka esmu norunājis ar Mihalu kopā pavakariņot. Reizēm taču ir jāsatiekas ar darbabiedriem, — viņš meloja, izlikdamies, ka negrib iet un ka Mihals velk viņu pie sevis, tā teikt, striķī piesietu. — Nekādi nevarēju atteikt. Es jau tā tik maz ar viņiem saejos. Darbabiedriem pret mani ir pretenzijas. Tu jau zini… skaļi neko nesaka, bet liek saprast. Man priekš viņiem nekad nav laika.

—   Vai tad tu šodien biji birojā? — Irēna nevarēja vien nobrīnīties.

—   IJz brīdi. Uz divām stundām. Mihalam ir kaut kas ar mani runājams. Viņš neuzstāja, bet varēja manīt, ka tas ir ļoti svarīgi.

—   Jurek, tu tikai neiepinies kaut kādās biroja intrigās, — Irēna brīdināja. — Savstarpēja ēšanās katru var novest kapā. Pat visstiprāko.

—   Zinu.

—   Un kāpēc šis tā steidzās? Vai tu nevari iedomāties, ko viņš no tevis grib?

—   Nē. Nav ne jausmas.

Irēna uztraucās, un viņam nebija patīkami blēdīties.

—   Iešu iepirkties, — viņa bēdīgi noteica.

—   Kāpēc? Pasēdi vēl drusku. Man tā kā tā jāiet uz pilsētu. Pa ceļam nopirkšu kaut ko ēdamu. Iesim reizē.

Viņš redzēja, ka Irēna, kā vienmēr, labprāt ar viņu brīdi .pasēdētu. Viņiem patika runāties, tā bija aizsākusies viņu draudzība. Viņi varēja tērzēt stundām, un tas bija viens no faktoriem, kas viņu sakaru paildzināja. Šī bija pirmā reize, kad viņš meloja, izvairījās, tīšām viņu mānīja, lai atdabūtu atpakaļ atslēgu, un vienlaikus pats sev riebās. Jo Irēna bija ļoti godīgs cilvēks. Viņa neatzina nekādu izlikšanos, nevienu veltīgi neturēja aizdomās. Aizdomīgums nebija viņas dabā.

—   Pagaidi, es pārģērbšos, — viņš teica, lai nebūtu bezdarbīgi jāstāv viņas priekšā un jāiestieg vēl lielākos melos, kas jau pārvērtās īstā melu lavīnā.

«Bet, ja reiz ir tāda versija, tad tā jāattīsta līdz galam un visās detaļās,» viņš domāja, mainīdams kreklu. «Eju vakariņās uz krodziņu. Tādās reizēs es vienmēr apsienu kaklasaiti.»

Viņš uzvilka žaketi, brīdi pamocījies gar krekla piedurknēm, — žakete bija ļoti pieguloša, viņam piestāvēja tikai tādi uzvalki. Izņēma sīkumus no vēj jakas kabatām un ātri salika tos žaketes ārkabatās. Viņu ieraudzījusi, Irēna pasmaidīja. Viņai patika tas, ka viņš labi izskatās. Viņš tīši bija izvēlējies uzvalku, kas labi piestāvēja, veikli izmantojis savus trumpjus, kas Irēnu parasti atbruņoja.

—   Ļoti labs uzvalks, — Irēna teica. — Bet tu sākumā šo audumu negribēji. Kamēr es pierunāju.

—   Tagad vairs neatmaksājas uzvalkus šūdināt. Veikalos var dabūt gatavus un labu labos, bet man ir standarta augums un maz naudas.

Irēnai iedotās atslēgas gulēja uz galda, otrs komplekts — viņa kabatā. Vajadzēja kaut ko darīt, lai Irēna savējās aizmirstu te. Viņš ieskrēja priekšnamā, paķēra viņas mēteli un palīdzēja to uzvilkt.

—   Tu šodien esi tik mīļš, — Irēna teica, pagriezdama galdam muguru.

Viņš paņēma Irēnu zem rokas un draudzīgi, ierasti piespiedās viņas plecam, virzīdams viņu uz durvīm.

—   Mīļš? Tāds esmu vienmēr. Mēs tikai neesam pāris dienu bijuši kopā. Es vienmēr domāju par tevi. — Durvis aiz muguras klusu aizcirtās, viņš virzīja Irēnu uz kāpņu pusi.

—   Vai aizslēdzi? — viņa atgādināja. — Ak, aizmirsu atslēgu! Galdnieks. Bet nav vērts griezties atpakaļ. Paņemšu rīt.

Viņš labprāt piekrita.

—   Uz kurieni iesi? Uz Rātslaukumu? — viņa izklaidīgi apvaicājās, aizņemta ar mēbeles remonta projektu.

Irēna bija pateikusi priekšā, uz kuru krodziņu iet. Irēna nekad nemēdza pārbaudīt viņa gaitas, viņš varēja teikt, kas vien ienāca prātā. Sajā ziņā nekādas briesmas nedraudēja. Krustojumā Irēna apstājās, pastiepās uz pirkstgaliem un noskūpstīja viņu uz vaiga.

—   Es te nogriezīšos. Ieskriešu pie galdnieka. Iznāk pa ceļam. Cikos rīt lai aizeju pie tevis?

—   Es iepriekš piezvanīšu, jā? — brīdi vilcinājies, viņš sacīja.

«Cik labi viss veicas!» viņš nodomāja. «Kā pa sviestu. Laikam jau neesmu sadzirdējis savu aicinājumu. Man vajadzētu strādāt teātrī vai cirkā. Staigāt pa virvi.»

Nonācis Rātslaukumā, viņš pagāja garām restorānam un stāvvietā noķēra taksometru. Viņam nebija daudz laika, vilciens uz Olštinu atgāja pēc četrdesmit piecām minūtēm. Mājās viņš ātri atrāva vaļā atvilktni, izņēma no tās revolveri. Ielaida stobrā patronu — ar ierastu kustību, nedomājot, ko dara. Necentās iestumt atvilktni atpakaļ. Nesakārtoja istabu. Vēl bija jānopērk biļete. Pie kases droši vien bus rinda. Stacijas allaž ir ļaužu pārpilnas; tukšas stacijas nemēdz būt, to viņš zināja no pieredzes.

Staigādams pa peronu šurp un turp, viņš iedomājās, ko Irēna darīs rīt, kad viņš viņai nepiezvanīs — nebūs taču nekādas iespējas piezvanīt.

«Kādēļ es tā steidzos?» Viņš centās būt saprātīgs. «Pāris nedēļu es varētu arī šo braucienu pienācīgi nomaskēt. Bet tagad Irēna var sacelt trauksmi. Nē. Viņa ir lepna. Lepnums neatļāva viņai meklēt mani birojā vai pie pazīstamiem, kad es tās pāris reizes tiku pāršāvis pār strīpu. Irēna nevienam nekārsies kaklā. Arī tam cilvēkam ne, kuru mīl. Būtu tomēr labāk, ja viņai nebūtu jāraizējas par mani, kur es palicis. Vēl es varu lietas labā kaut ko darīt. Varu viņai no šejienes piezvanīt. Viņa droši vien jau ir mājās. Bet ko es viņai teikšu? Vienalga, gan jau kaut ko.»

Izskrējis cauri tunelim, viņš atgriezās stacijas hallē. Uzgrieza numuru, vēl arvien nezinādams, ko viņai sacīs. Klausulē atskanēja Irēnas apvaldītā, mierīgā balss.

—  Tas esmu es, — viņš teica, ar skatienu sekodams stacijas pulksteņa rādītāja lēcieniem.

—  Jums acīmredzot iet jautri, — Irēna jokoja. — Ūja, kas par troksni! Kas tur pie jums, Rātslaukumā, šodien notiek?

—  Nezinu. Ļoti daudz cilvēku. — Viņš neko nevarēja izdomāt, jo visu uzmanību bija koncentrējis uz stacijas pulksteni. — Irēna … es rīt tev nevarēšu piezvanīt.

—  Kāpēc? — Viņas balsī skanēja aizvainojums un izbrīns.

—  Man jānokārto viena lieta. — Pulksteņa rādītājs pārlēca vienu minūti uz priekšu.

—  Jurek, manuprāt, ar mums vairs viss nav kārtībā. Man ir nelaba nojauta.

«Ak Dievs, runā ātrāk!» viņš domās steidzināja Irēnu. «Un nesāc mani brīdināt!»

—  Vai tu mani dzirdi? Kāds troksnis! — Irēna nervozēja un dusmojās. — Ko Mihals no tevis grib?

—  Nevaru tev tagad to pateikt. Zvanu taču no restorāna. Parīt pateikšu. Labi?

—  Man nav tava dzīvokļa atslēgu. Galdnieks sarunāts, bet atslēgu nav.

—   Atsauc pasūtījumu pagaidām.

«Laikam jau neaizbraukšu. Irēna ir zirgā. Par saimnieciskām darīšanām viņa var runāt stundām ilgi.»

—  Labi! — viņa taisnās dusmās atcirta. — Atsaukšu. Un vispār vairs nenoņemšos ne ar tavām mēbelēm, ne ar tavu dzīvokli, ne ar drēbēm. Tu pēdējā laikā uzvedies kā prātā jucis.

«Jā. Tev taisnība,» viņš domās mierīgi apstiprināja.

—   …ja esmu tev apnikusi, tad pasaki! — Irēna kliedza klausulē.

—   Bet ne jau tagad! — viņš atkliedza pretī un saprata, ka vairs nevalda pār saviem nerviem. Kāpēc noskaņot Irēnu pret sevi, ja tas nepavisam nav izdevīgi? Gluži otrādi, tieši viņas labvēlība un miers viņam vajadzīgi. — Atvaino, es pašlaik nespēju domāt par saimnieciskām lietām, — viņš ātri un lūdzoši teica. — Man gluži vienkārši šis tas sagājis grīstē, es nervozēju, un tu to visu attiecini uz sevi. Piedod, lūdzu! — Līdz vilciena atiešanai bija palikušas trīs minūtes. Viņš vairs necerēja, ka paspēs.

—   Ir jau labi, — atsaucās Irēna piesmakušā, klusā balsī. — Piezvani, kad būsi vaļīgāks, lai gan līdz šim tev priekš manis laiks vienmēr atradās. Es gaidīšu. Vai dzirdi? Jurek! — Irēna atkal uztraucās.

—   Jā, jā, es klausos. Liels troksnis. Nu tad — pagaidām!

Viņš nosvieda klausuli, izmetās no vaļējās kabīnes un aizdrāzās uz peronu. Dežurants grasījās pacelt zizli, bet, ieraudzījis skrejošo pasažieri, uz brīdi apturēja kustību. Ar to pietika. Vagona durvīs viņš vēl paskatījās atpakaļ un uzsauca dežurantam «paldies!». Dzelzceļnieks pasmaidīja un pamāja ar galvu.

Viņš iegāja kupejā un atkrita uz sola.

«Irēnai ir taisnība, esmu sajucis prātā. Un, ja arī tas vēl nav noticis, tad drīz notiks. Vai meitenes adresi es paņēmu?» Viņš attaisīja portfeli. «Ir. Ja tikai atkal nav pārcēlusies uz citurieni. Kāpēc viņa tik bieži maina dzīvesvietu? Ha! Kāpēc to daru es? Es! Man bija iemesls to darīt. Varbūt viņai arī ir? Bet kāds? Nudien. Kāpēc man tas agrāk neienāca prātā? Daudz kas cilvēkam ienāk prātā tikai vēlāk. Dievs vien zina, kāpēc vairākumā gadījumu cilvēks vispirms dara, pēc tam domā. Cik gadu Jolai tagad varētu būt?» Viņš sāka rēķināt. «Pāri trīsdesmitiem. Tā vairs nav meitene, tā ir sieviete.»

Pirmoreiz vins atrasto bērnu ieraudzīja pils lielajā virtuvē. Meitene bija pakāpusies uz ķeblīša, lai varētu pārredzēt plīts virsmu. Kāds vīrietis centās iekurt uguni šajā plītī — īstā Molohā, kas bija paredzēts veselas ļaužu armijas, nevis tikai vecāka vīra un bērna vajadzībām. Tādas plītis spēj aprīt mežus, bet Pulksteņmeistara rīcībā bija mazs klēpītis skaidu un normētās briketes. Tāda plīts labi kurējās tikai ar resnām malkas šķilām un akmeņogļu klumčiem.

—   Nekuras, mazmeitiņ, — vīrietis teica.

—   Tu, vectētiņ, neproti! Jadzjai uzreiz dega.

—   Plītij briketes negaršo.

—   Garšo, garšo. Kad Jadzja pielej petroleju, tad garšo.

—       Petroleju, tu saki? Ai, ai, ir gan palaidne! Es taču aizliedzu. Nodedzināsim Donneriem māju, un ko tad mēs viņiem teiksim?

'— Vectētiņ! Uzlej petroleju! Es zinu, kur Jadzja to glabā. Vai gribi, parādīšu?

—   Hm. Petroleju, tu saki… Nu… lai iet. Parādi!

Meitenīte nolēca no ķeblīša un pieķērās Pulksteņmeistara rokai, kas bija melna no kvēpiem.

Viņi tobrīd stāvēja pie sliekšņa — viņš un vēl trīs puiši —, un rokā viņam bija automāts. Viņš redzēja, ka bērna acis nedabiski ieplešas un veras tieši stobrā. Jā. Viņš nolaida stobru pret zemi. Kļuva savādi ap dūšu, tik savādi, ka ne izteikt. Viņš gaidīja, kad mazā sāks kliegt. Bet meitene pat neiešņukstējās, tikai sažņaudza ciešāk vectēva kvēpaino roku un pavilka to tā, ka arī tas nu ieraudzīja uz sliekšņa stāvošos mežabrāļus. Viņš atkal lēni — lai nepārbaidītu meiteni — pacēla automāta stobru vīrieša krūšu augstumā.

—       Nebaidieties, — vīrietis teica, — te neviena nav. Tikai es un mazā. Bet viņai, — vīrietis noglaudīja mazās vaigu, atstādams uz tā melnas švīkas, — ir tikai pieci gadiņi.

—   Mēs esam izsalkuši, — viņš tad sacīja.

—       Mēs arī, — vectēvs mierīgā balsī atbildēja. — Taču neprotam iekurt plīti. Mūsu Jadzja saslimusi. Vai ārdurvis labi aiztaisījāt? — viņš pavaicāja.

—       Jā. Aizbultējām. Kāpēc pats neaizslēdzāt? Ārā jau tumšs.

—       Vēl arvien gaidījām, vai neatnāks Jadzja. Parasti deviņos noslēdzam. Varbūt jūs varat kaut kā tikt galā ar šo plīti?

Dzelžiem skanot, virtuvē ienāca viņi — apbruņoti, bārdaini, izmirkuši, dubļainiem zābakiem kājās.

«Toreiz arī bija rudens,» viņš atcerējās. «Jā. Rudeņos mēs biežāk gājām pie cilvēkiem. Lietu bija grūtāk paciest nekā salu. Mūžīgi slapjas drēbes mugurā.»

—   Jola, kur petroleja? — Mazā atlaida vīrieša roku un aizlīda aiz brikešu kastes. Tādas lielas, garas kastes kara gados stāvēja vai visās virtuvēs. Ar uzvarētājas izteiksmi sejā mazā pasniedza vectēvam petrolejas pudeli un gaidīja, kā tiks novērtēta viņas attapība. Vectēvs paslepšus pasmaidīja.

—   Jūs ar to pratīsiet apieties labāk nekā es. — Vectēvs nolika pudeli pie plīts. — Lūdzu. Bet es nolikšu bērnu gulēt. Viņa ir nogurusi. — Vīrietis noliecās un paņēma meitenīti rokās.

—   Bet es… es gribu ēst, — mazā protestēja. — Gribu ēsti

—   Klusu! — cauri istabam vēl varēja dzirdēt maiguma pilno vīrieša balsi. — Vectēvs tev iedos gultiņā maizīti ar sviestu, bet tējiņu dabūsi no rīta. Labi? Jā? Norunāts?

—   Sviestu labi biezu, — mazā piekodināja, — labi biezu kārtu, jā? Citādi neiešu gulēt. Neparko.

«Pulksteņmeistars vēlāk uzsmērēja viņai to sviestmaizi,» — viņš atsauca atmiņā pagātnes ainas, kas cita pēc citas aizslīdēja gar acīm Olštinas ekspreša riteņu klaboņas ritmā. «Smērēdams sviestu uz rikas, viņš teica, ka bērnam jāatgūstot zaudētās kalorijas. Mazā vēl arvien nevarot pieēsties. Viņš negribēja, ka mazā paliktu virtuvē, jo baidījās, ka viņa varētu kādam izstāstīt par mūsu pirmo nakts vizīti šajā mājā. Tā bija laimīga izvēle. Tikām pie ļoti laba atbalsta punkta, kas mums kalpoja divus gadus. Līdz …» Viņš aizdzina tās kara nakts atmiņas, lai nebūtu jākliedz. Labāk domāt par miera laikiem. «Pēc kara atradu meiteni Ļubļinā. Žēlīgais Dievs, cik es neizmeklējoši Rēķināju, ka bērns mani aizvedīs pie Pulksteņmeistara, bet neparko nevarēju uziet bērna pēdas. Cik viņai toreiz bija gadu? Acumirkli. Septiņpadsmit, viņa tieši beidza ģimnāziju. Tas bija piecdesmit trešajā gadā. Tātad esmu viņu meklējis veselus astoņus gadus. Nevarēju iedomāties, ka viņa nokļuvusi mūķeņu rokās. Domāju, ka viņu audzina Kropivņickis. Pēc kara Zamoscā visi apgalvoja, ka Kropivņickis iznācis no gestapo, lai gan savām acīm neviens to nebija redzējis. Kad uzdūros meitenes pēdām, biju pārliecināts, ka Kropivņickis beidzot man ir rokā.»

Viņš atcerējās vilšanos, pat izmisumu, ko sagādāja'cerību nepiepildīšanās. Un to dienu, kad viņš ieradās pie meitenes Ļubļinas pansijā. Un bažas. Toreiz meitene viņu taču bija redzējusi, tobrīd, kad pagrieza plītij muguru un nolēca no ķebļa. Bet toreiz, viņš skaidri atcerējās, toreiz viņa sabijās galvenokārt no ieroča. Acīmredzot viņa šo mantiņu bija iepazinusi briesmīgākos apstāk|os. Viņam mugurā bija sarkanarmieša apmetnis, galvā kapuce. Mazā skaidri varēja redzēt tikai viņa acis. Pieri sedza kapuce, vaigus un zodu — bārda. Bez tam … mazajai toreiz bija pieci gadi, viņam — divdesmit. Un tomēr viņš baidījās. Baidījās, bet nevarēja neiet pie meitenes, jo viņa bija tas vienīgais pavediens, kas varēja aizvest pie Pulksteņmeistara. Viņu ļoti pārsteidza meitenes skaistums un veselīgais izskats. Acīmredzot kāds par viņu ļoti rūpējās, tā nevar izskatīties bērns, kas nav ticis labi ēdināts, apkopts, kam trūkst aizbildņa rokas. Meitenes labais izskats uzkūra viņā cerības. Viņi bija gandrīz vienā augumā. Diemžēl meitene izrādījās nepieejama un nerunīga.

«Varbūt naidīga?» viņš tagad iedomājās. «Laikam gan. Kāpēc man tas neienāca prātā toreiz? Šķiet, mani maldināja viņas biogrāfija. Viņai nebija iemesla simpatizēt cilvēkiem.»

Viņš stādījās priekšā kā Donneru paziņa.

—   Donneri no Vines meklē brālēnu. Viņi man atrakstīja, lūdz palīdzēt.

—   Kā jūs mani atradāt? — viņa steigšus vaicāja.

«To viņa pajautāja uzreiz,» viņš atcerējās. «Viņu interesēja tikai tas, kādā veidā esmu ticis viņai uz pēdām. Ar milicijas palīdzību, — pateicu pirmo, kas iešāvās prātā. Un atkal man veicās, viņa sīkāk vairs neizprašņāja. Taču sadrūma.»

—  Neesmu vectēvu redzējusi, — meitene sacīja ar pašpārmetumu balsī. — Mēs vairs nesatikāmies. Vācieši viņu noslepkavoja. Paliku pavisam viena. Pirms tam man bija vismaz vectēvs. Kāpēc jūs atnācāt? — viņa sāka kliegt. — Es negribu to atcerēties, negribu par to runāt. Man nebija neviena! Tikai viņš. Vai jūs dzirdat? Vectēvs vienīgais mani mīlēja, un arī viņu man atņēma. Ejiet prom! Vectēvs ir miris. Miris! Ko tie tur Vīnē tik ilgi gaidīja, ka tikai tagad lika jums mani apciemot? — meitenes balsī ieskanējās aizdomas, un viņš nodrebēja.

—   Es jūs ilgi meklēju.

« — Ak tā, bet vectēvs nekad neteica, ka viņam Vīnē ir radi, — meitene turpināja. Meloja — varbūt ar nolūku, bet varbūt arī vienkārši pārbaudīja viņu. Donneru uzvārdu viņa noteikti zināja, jo bija pavadījusi muižā divus gadus, muižas ļaudis pieminēja Donnerus bieži visdažādākajās situācijās. Bērnība smadzenēs paliek uz mūžu kā iegravēta. Viņš to zināja no savas pieredzes.

—   Jūs varbūt neatceraties visu, ko vectēvs stāstīja, jūs taču toreiz bijāt pavisam maza.

—   Es visu atceros … — Viņa aprāvās. — Nē, varbūt arī neatceros. Nezinu. Ir tik daudz atmiņu, viss sajucis.

«Kāpēc viņa sāka apgalvot, ka tomēr neatceras? Vienkārši tāpat, lai piekristu man? Un ko viņa atcerējās? Par ko negribēja runāt? Vai viņa zināja Pulksteņmeistara adresi? Zināja, ka viņš ir dzīvs? Nē, to viņa nezināja, tāpat kā nezināju es. Par to esmu pārliecināts. Aiz viņas vārdiem tomēr kaut kas slēpās. Viņa bija tāda… savāda. Taču toreiz es negribēju iedziļināties detaļās. Ja jau meitene nevarēja mani aizvest pie Pulksteņmeistara, viņa bija izslēdzama no spēles. Baidījos, ka kaut kādā veidā sevi nodošu. Meitene var atskārst, ka reiz mani ir redzējusi, kaut kad senāk… Bet tādas domas nedrīkstēja ienākt viņai prātā. Ne ar ko nedrīkstēja viņu uz tām uzvedināt. Viņas atmiņā man bija jāpaliek tikai kā Donneru paziņam. Uz visiem laikiem.»

Vagons ceļa līkumā mazliet sašķiebās. Senās ainas uz brīdi atkāpās. Un atkal viņš lūkojās logā.

«Tūlīt pēc manas vizītes viņa aizbrauca no Ļubļinas. Bija ko nopūlēties, līdz atradu viņas jauno un visas turpmākās dzīvesvietas. Taču allaž sadzinu pēdas. Viss ierakstīts manā kartotēkā. Visu laiku domāju, ka no Ļubļinas viņa gluži vienkārši aizbrauca. Bet tagad noprotu, ka tā bija bēgšana. Es izsekoju meiteni kā greizsirdīgs mīļākais. Viņa to nenojauta un nenojauš. Un visu laiku cerēju, ka vecais, ja vien ir dzīvs, arī viņu atradīs tāpat kā es. Acīmredzot vecais neprata meklēt cilvēkus. Nejauši vecais pie tā bērna-tika un tikpat nejauši viņu pazaudēja.» Viņš iegrozījās sēdeklī ērtāk. «Šoreiz saruna nebūs viegla. Viņa jau ir pieaugusi sieviete. Ar specialitāti, labu profesiju, kas ceļ sievietes pašapziņu. Viņa vairs nav likteņa pārestību iebiedēts meitēniņš. Viņai ir vīrs, pašai varbūt aug bērni.»

Un tomēr viņš neparko neatteiktos no šīs tikšanās. Pagātnei, visam tam reiz taču jābeidzas. Reizi par visām reizēm. Pirms divdesmit astoņiem gadiem viņš domāja, ka viss beigsies ar to vienu šāvienu. Izrādījās, ka ne. Pagātne neatkāpās, viņš iestiga tajā arvien dziļāk, kā muklājā iestieg kritis koks.

Atlikušajās nakts stundās viņš brīžiem snauda, brīžiem bija nomodā. Apziņa atgriezās it kā tikai tādēļ, lai atkal nogrimtu pagātnes dzīlēs, rēgi mijās ar īsiem, nervoziem sapņiem. Vilciens ienāca Olštinā vēl pirms ausmas, pāris stundu viņš nosnauda uz sola uzgaidāmā telpā. No rīta noskuvās stacijas restorāna tualetē. Garastāvoklis uzlabojās, viņš bija pārliecināts, ka šeit viņa garais ceļojums beigsies. Viņš izspiedīs no atradenes visu, ko viņa atceras no diviem sa\as dzīves gadiem Donneru muižā. Viņš piespiedīs visu izstāstīt, pat ja lietā būtu jāliek ierocis. Zvanot pie dzīvok]a durvīm, viņš bija pilnīgi mierīgs, nemodās nekādas emocijas. Aiz durvīm atskanēja viegli, ātri soļi. Atnācējā ziņkāri lūkojās pusaugu meitene.

—  Ārste Bojarska? — viņa atkārtoja. — Bojarsku ģimene jau vairāk nekā gadu te nedzīvo.

—   Kur tad? … Uz kurieni viņi pārcēlās? — viņš nomurmināja. Bija tāda sajūta, it kā priekšā pavērtos bezgalīgs tuksnesis.

—  Uz Varšavu. Pans docents tika paaugstināts pa dienesta līniju. Pane daktere strādā Belanu slimnīcā. Ja vēlaties uzzināt viņu mājas adresi, aizejiet, lūdzu, uz pilsētas slimnīcu. Vai jūs zināt, kur tā atrodas? — Viņš automātiski pamāja. — Tad jau labi. Tur jūs dabūsiet adresi.

Viņš pat nepamanīja, ka durvis jau aizvērušās un viņš stāv kāpņu telpā viens.

«Uz slimnīcu neiešu,» viņš gurdi domāja. «Kāpēc lai es uz turieni ietu? Gan jau sameklēšu viņu kādreiz Belanos. Tagad braukšu uz mājām. Varšavā viņa man nepazudīs. Šodien vai rīt — kāda tam vairs nozīme? Irēna uztraucās. Pats esmu pārguris. Varšava … Meitenīte, kas kādreiz atrasta dzelzceļa malā, savu panākusi. No Varšavas viņa nekur prom nebrauks. Visi ārsti grib strādāt Varšavā. Tātad laika man atliku likām. Visa atlikusī dzīve. Pēdējā laikā … kopš tās nakts pēc Mirušo piemiņas dienas esmu gluži slims. Bet nu tas pāries. Tūlīt pēc atgriešanās piezvanīšu Irēnai. Agrāk, nekā viņa cerējusi. Irēna droši vien mokās neziņā un gaidās. Taču vispirms jātiek vaļā no revolvera. Jāšķiras no tā uz mūžu. Pēdējais laiks. Ierocis var saaugt ar roku. Nav jau arī vairs, kur ieroci glabāt. Irēna aizvedīs kumodi galdniekam. Ja viņa nolēmusi to darīt, nekas viņu neaizkavēs. Ierocis nedrīkst mētāties pa kaktiem. Vecais, labais parabellums. Ilgi tu man kalpoji, izpildīji savu uzdevumu, bet nu tavs laiks ir cauri. Manējais arī.»

Atgriezies mājās, viņš ar mēteli mugurā apsēdās pie telefona un uzgrieza Irēnas numuru.

— Tas esmu es. Redzi, izdevās visu nokārtot ātrāk, nekā bija domāts. Paklau, vai tev ir dzimšanas apliecības kopija? Nav? Tad sagādā to. Kāpēc? Nu, pienācis laiks… Cik ilgi tā ciemosimies viens pie otra. Man visi papīri ir. Kā vienmēr. — Viņš pasmaidīja, jo par dokumentiem viņam visu mūžu bija nācies īpaši rūpēties. — Ak tā! Nāc tūlīt pēc atslēgas! Galdnieks! — Noliekot klausuli, tajā vēl skanēja Irēnas smiekli.

Viņš izvilka revolveri no kabatas, pasvaidīja to gaisā, paskatījās apkārt. Grūti ir ieroci iegādāt, divtik grūti tikt no tā vaļā … Visdrošāk būtu iemest to upē, taču pilsētas robežās tā ir pārāk sekla, dažu vasaru izžūst vai līdz dibenam, atsedzot sēkļus un sanesumus. Jāaiziet kādus kilometrus augšup pa straumi. Un pēc iespējas drīz. Diemžēl šobrīd viņš nespēja to izdarīt. Nogurums. Bildinājums bija nācis pār lūpām viegli, taču viņš apzinājās šā soļa nopietnību. Viņš iemeta ieroci skapī aiz lielā čemodāna, kuru mēdza kustināt vienreiz gadā — vasarās pirms atvaļinājuma. Bet tagad bija ziema.

Divpadsmitā nodaļa

— Ko tad mēs vēl nebūtu pateikuši? — jautāja pansijas saimnieks, garš un tievs kā kārts, ar visu savu stāju pauzdams dziļu neapmierinātību. Viņš turēja augumu ārkārtīgi taisni, galvu — augstu paceltu. — Ka|n man jāpateicas par šo godu — atkārtotu vizīti? Jūsējie jau te bija. Protams, ne jau varšavieši.

«Man arī nebija nekādas patikšanas braukt šurp,» Gablers domās viņam atbildēja. «Diemžēl man to pavēlēja kāds kapteinis, kas nekad nav ar mums apmierināts. Zel, ka tu savu nepatiku izrādi nevis viņam, bet gan man. Nekas, gan tiksim galā paši.»

Blakus istabā skanēja bērnu čalu koris. Tur klaigāja un skraidīja vai vesels bērnudārzs. Vīrietis pasmaidīja.

— Jā. Tagad mūsu aprūpē ir pirmsskolas vecuma bērni. Pavisam astoņi, — pansijas saimnieks ar lepnumu sacīja. — Vairāk mēs ar sievu neņemam. Nav tādu apstākļu. Bērniem nepieciešams plašums rotaļām. Tādā vecumā viņiem vajag izskrieties. — Viņš pabungoja ar pirkstiem pa galdu. — Ik dienas kāds atnāk un lūdz, lai ņemam viņa bērnu pansijā. Zel atteikt. Varu likt lietā savu pedagoga pieredzi. Armija, cienījamo pan, armija ir vislabākā pedagoģiskā iestāde. Es esmu pulkvedis, bijušais, protams.

Kaut gan abi ar sievu esam jau veci, mēs protam ieaudzināt mazajos disciplīnu. Vecāki pēc pusgada savu lutekli vairs ne pazīt nevar. Tāpēc Ļubļinā mums ir laba slava. Jūs jau zināt, cilvēkiem tagad neatliek priekš bērniem tik daudz laika kā agrāk. Trūkst arī pacietības. Man netrūkst ne viena, ne otra. Jau daudzus gadus esmu pensionārs. Taču turos, vēl turos.

«Ja es viņu tūlīt nepārtraukšu,» Gablers nobijās, «es dabūšu noklausīties visu viņa dzīvesstāstu. Tas, bez šaubām, būs interesanti, taču ne par mata tiesu netuvinās mani mērķim. Jola tātad arī ir izgājusi šo armijas skolu. Cik tā laba, redzēsim.»

—   Lūdzu, atvainojiet par šo atkārtoto traucējumu, — Gablers ātri ierunājās, — bet ir radušies daži apstākļi, kas spiež mūs uzdot jums vēl dažus jautājumus.

—   Vai lai pasaucu arī sievu? Viņa ir aizņemta ar bēr niem.

—   Nē, pagaidām iztiksim, — Gablers mierīgi atbildēja — Sakiet — vai pirms Jolas aizbraukšanas te nebija ieradies kāds, ko agrāk netikāt redzējuši? Vārdu sakot, kāds kas līdz tam nebija viņu apciemojis?

—   Kāds svešinieks? — Pulkvedis centās atcerēties, taču bez sievas palīdzības tas neizdevās. Viņš piecēlās, cienīgi izslējās taisns kā miets un atvēra blakus istabas durvis. Gablers ieraudzīja aiz tām veselu bērnu kamolu, kas vēlās un cēlās — krāsainās zeķbiksēs ieģērbtie dibentiņi, gaišās un tumšās galviņas bija sajaukušās kopā neiedomājami komiskā veidā.

—   Marta! — pulkvedis teica, nepaaugstinot balsi un nemainot tās toni. Izdzirdot to, bērnu kamols pašķīda, it kā tā vidū būtu sprāgusi petarde: mazie steidzās apsēsties, ieņemt iespējami rātnu pozu, taču uzreiz tas neizdevās, viņi krita, sadūrās, nevarēja atrast brīvu vietu. Gableru kutināja smiekli. Sajā zvirbulēnu armijā pulkvedis patiešām bija ieviesis disciplīnu.

—   Redziet, — kādreizējais pulkvedis uzrunāja tagadējo leitnantu, — mana sieva ļauj bērniem par daudz draiskoties. Pārāk mīksts raksturs. Bet tas ir labi. Mēs viens otru papildinām.

Bērnu audzināšana šim cilvēkam bija viss. To uzreiz varēja manīt. Komandēdams mazuļu pulciņu, viņš reproducēja savu agrāko dzīvi tagadējo iespēju robežās — cik nu to atļāva nauda, gadi, veselība. Par to varētu pasmaidīt, ja vien viņš pats neizturētos pret tagadējo darbu tik nāvīgi nopietni.

—   Antek, — pulkvedis brīdinošā tonī uzrunāja četrus gadus vecu šķelmi, -w nerausti Stāsi aiz bikšu lencēm! Norausi pavisam. — Pulkvedis spēja ietvert savā uzmanības lokā visu un kārtot vairākus jautājumus vienlaikus. Gableram viņš jau sāka patikt. — Marta, vai Jolu pirms aizbraukšanas apciemoja kāds, ko es nepazīstu? — Pulkvedis turpināja.

Trausla sieviete — jaunībā droši vien blonda, tagad pavisam sirma, pilnīgi pak|āvusies vīra gribai un samierinājusies ar savu likteni, — pacēla galvu un pārstāja liet krūzītēs pienu. Viņas sejas izteiksme liecināja par intensīvu atmiņas piepūli.

—   Jums jāzina, ka agrāk mēs pansijā turējām ģimnāzijas vecuma bērnus, — pulkvedis sacīja Gableram. — Tagad labprātāk strādāju ar mazajiem. Pubertātes vecuma bērnu audzinātājam jābūt apveltītam ar ārkārtīgi lielām koncentrēšanās, novērotāja, taktika spējām. Es nemāku darīt darbu slikti, pa roku galam, bet spēki vairs nav tādi kā agrāk. Tagad mazuļi man akurāt pašā laikā.

—  Jā, — sieviete pēkšņi teica, — jā, man liekas, te kāds bija gan.

Leitnants Gablers pāradresēja savu uzmanību. Pulkveža daudzās atkāpes traucēja koncentrēties, taču leitnants negribēja iegrožot vecā vīra runas plūdus. Skaidrs, ka pulkvedim trūka auditorijas, kam agrāk bijusi visai liela loma viņa dzīvē. Tā līdzēja apmierināt ambīcijas, cēla pašapziņu.

—   Un es par to nekā nezinu! — skanēja pulkveža izlīdzinātā balss. — Tu man nepateici! Vai tad tu nezini, kā es neciešu tos pienapuiku apciemojumus?

—   Zinu, zinu. Aizmirsu pateikt. — Sievietes balss atkal bija padevīgi rezignēta. Viņa zināja, ka pēc nelūgtā viesa aiziešanas saņems no vīra pārmetumus, un tomēr neme1 oļa. Vecais kungs, pats būdams taisns kā miets, tiešām mācēja audzināt.

—   Jums jāzina, ka es visos sīkumos kontrolēju savu audzēkņu gaitas un pazīšanos. — Pulkvedis jutās aizvainots, ka sieva nav ievērojusi subordināciju, un par varēm centās attaisnoties leitnanta priekšā. — Mums veda bērnus no Varšavas, Krakovas, Poznaņas, no visas Polijas. Cilvēki uzticējās mums. Es pieņēmu audzināšanā arī tā dēvētos grūti audzināmos, un visi viņi izauguši par kār-

Uģiem cilvēkiem. Ziniet, tādu grūti audzināmu .bērnu nemaz nav, ir grūti audzināmi vecāki.

«Arī tam var piekrist,» leitnants nodomāja.

Pulkveža sieva nolika piena krūzi uz galda un ienāca istabā, kurā sēdēja viņi.

—   Jā, jā, te bija kāds vīrietis. Taču pavisam īsu brīdi, un tādēļ es nepievērsu viņam īpašu uzmanību.

—   Viņš citu reizi vairs neatnāca?

—   Nē. Kādēļ gan? Jola taču aizbrauca.

«Tas nekas, viņš varēja to nezināt,» Gablers nodomāja.

—   Cik svešajam bija gadu?

—   Kādi divdesmit septiņi astoņi, varbūt ari mazāk, šodien man to grūti pateikt. Ļoti glīts puisis. Gara auguma. Tāds … nezinu, kā lai viņu raksturoju … aha, vīrišķīgs. Kaut kādā ziņā līdzīgs manam vīram. — Viņa pasmaidīja. — Varbūt tādēļ nesaskatīju šajā apciemojumā nekā tāda, kas liktu uztraukties. Droši vien tādēļ neinformēju par to vīru. Nezinu. Tas bija tik sen.

—   Vai pajautājāt Jolai, kas tas'par ciemiņu?

—   Protams. Tādās reizēs mēs vienmēr jautājām. Kārtības labad. Un tādēļ, lai bērni nejustos pārāk lielā vaļā. Turklāt mums jāzina, ar ko viņi draudzējas. Tas ietilpst mūsu pienākumos. Jola sacīja, ka ciemiņš bijis draudzenes brālis. Nenoskaidroju, kuras. Tādas vizītes bija parasta parādība. Jolai gan nebija neviena zēna, ar ko viņa regulāri satiktos. Viņa bija iedomīga, var teikt — augstprātīga. Grūti bija pret to cīnīties, bet es arī nemaz nevēlējos šo īpašību viņas raksturā izdeldēt. Pēc manām domām, daudz lielāku ļaunumu Jolai — bērnam bez vecākiem — var nodarīt mazvērtības komplekss. Es viņu palaidu vaļīgāk nekā citus. Un vispār — pietrūkst arī laika, vienmēr tik daudz visādu darīšanu. Virtuve. Palīgu nekur nevar nolīgt. Produktu sagāde. Toreiz bez mums pie galda bija vēl trīs mutes. Starp citu, — sieviete aikal pasmaidīja, — bērni ēd, ka ausis vien kust, tāda ēstgriba. Un vēl notraipa drēbes, ķīvējas, grūstās. Bet mazie, — sieviete ielūkojās otrā istabā, — vai, mazie laistās ar karstu pienu … atvainojiet… ne uz brīdi nevar atstāt vienus. — Pēc brīža viņa iznāca no istabas ar krūzi rokā.

—  Vai varat aprakstīt tā vīrieša izskatu?

—   Cik atmiņa ļauj … Augumā drusku mazāks par manu vīru. Bet plecīgs. Labi noaudzis. Paliela, izteiksmīga seja. Satens vai varbūt tumši blondiem matiem.

—       Vai nebija kāda īpaša pazīme, kaut kas tāds, kas viņu pūlī atšķirtu no citiem?

—   Nē … varbūt skaistums.

—       Tas ir maz, bet tomēr labāk nekā nekas, — Gablers norūca.

—       Un ātra gaita, — sieviete piebilda, gribēdama pēc iespējas labāk veikt uzdevumu. — Ļoti enerģisks jauns cilvēks.

«Tagad jau vecs kleperis, kas knapi kustas,» Gablers domās atļāvās dzēlību.

—       Vai Jola jums vēlāk kādreiz deva kādu ziņu, rakstīja?

—   Jā. Protams.

—   Vai tās vēstules ir saglabājušās?

—       Es glabāju visas mūsu audzēkņu vēstules. Tās ir mūsu dzīve. Nekā cita mums nav, cienījamais… Karā zaudējām abus dēlus.

—   Marta, — pulkvedis pievērsās sievai.

—       Jā, jā, — viņa rezignēti atsaucās. Un nolika uz galda kaudzi vēstuļu. Pašķirstīja to. — Te tās ir. Divas vēstules no Jolas.

«Divas vēstules?» Gablers bija pārsteigts. «Par gadiem ilgu aprūpēšanu? Ir nu gan skopa meitene.»

—       Šajā vēstulē Jola raksta, ka pabeigusi medicīnas studijas, bet šajā … ka izgājusi pie vīra, — pulkveža sieva paskaidroja.

«Divi pagrieziena punkti dzīvē. Nekas cits, viņasprāt, nebija tik svarīgs, interesants, ka par to būtu vērts ziņot, rakstīt. Cieta daba,» leitnants nodomāja.

—       Bojarska, — viņš skaļi izlasīja. — Vai saglabājušās arī aploksnes?

—       Aploksnes? Nē. Glabāju tikai vēstules. Jūs jau redzat, kādi te papīru kalni. Daudz pateicību, atmiņu, daudzas ļoti sirsnīgas vēstules. Bet kur to visu lai novieto? Nav kur.

«Neviena no vēstulēm nav datēta,» leitnants ievēroja. «Nav norādīta arī vieta, no kurienes vēstule sūtīta, pareizāk sakot, kur viņa tolaik dzīvojusi.»

—   Vai jūs atceraties, no kurienes vēstules bija atsūtītas?

—       Nē. Viņa_ laikam negribēja atklāt, kur apmetusies, — sieviete atbildēja nogurušā balsī.

—       Bet es atceros, — pēkšņi sacīja pulkvedis. — Esmu paradis visu atcerēties un… pārbaudīt. Labs paradums,

kā redzat. Vienai vēstulei bija Varšavas zīmogs, otrai — Olštinas. Lūdzu!

«Nav saprotams, ko mani dārgie kolēģi te ir darījuši,» Gablers klusu nodusmojās. «Bet nu beidzot viss skaidrs. Veselības dienesta arodbiedrību savienībā viens divi uzzināšu ārstes Bojarskas dzīvesvietu. Vai arī Veselības ministrijā. Ek, kapteinis man vēl padancos.»

—   Kazek, man nebija ne jausmas, ka tu esi iegaumējis zīmogu un … vēl atceries! — pulkveža sieva iesaucās. Viņas sejā bija lasāma apbrīna — to acīmredzot viņa izjuta pret vīru visu savu mūžu.

—   Kas tur ko brīnīties? — Pulkvedis sarauca uzacis.

—   Jola bija nelaimīgs bērns. Negribēju izlaist viņu no acīm. Varēja gadīties, ka viņai būs nepieciešama mūsu palīdzība.

—   Tādā gadījumā Jola būtu atbraukusi pati. — Sievietes balsī ieskanējās aizvainojums. — Mēs Jolai nebijām vajadzīgi. Nekad. — Viņa saknieba lūpas.

—   Reizēm tā tikai liekas, — vīrietis mierīgi turpināja.

—   Viņa informēja mūs par diploma iegūšanu, apprecēšanos. Diploms — tas bija svarīgi. Priekš manis. Tas nozīmēja, ka neesmu velti tērējis laiku. Viņa kaut ko dzīvē bija sasniegusi un negribēja vairs griezties atpakaļ… — Pulkvedis iegrima domās. — Galu galā par audzināšanu mums maksāja, un mēs savu darbu darījām, cik vien labi pratām.

—   Kā tu vari tā runāt? — sieva sašuta.

—   Varu, varu. Tāda ir objektīvā patiesība. Tāda ir dzīve.

—   Bet es … es pūlos viņu labā … Iemīlu, pieķeros …

—   Mana dārgā, — pulkveža balsī skanēja skepse, — Jola bija visgrūtāk audzināmais bērns, kāds mums jebkad bijis. Un tas ir jāsaprot. Padomā, kā justos tu viņas ādā! Es gan tev to nenovēlu. Atceries, kā viņa sākumā pa naktīm kliedza. Trūkās augšā no miega, grasījās kaut kur skriet. Devām viņai baldriānus. Jums jāzina, cienījamo pan, — pulkvedis uzrunāja Gableru, kas tagad drīzāk bija laulāto sarunas liecinieks, nevis tās dalībnieks, — jums jāzina, ka reizēm pat es šaubījos, vai man izdosies kaut kādā mērā stabilizēt Jolas nervu sistēmu. Līdzsvarot to.

—   Vai viņa kliedza kaut ko konkrētu? — leitnants ātri pajautāja, baidīdamies, ka laulātie vairs nelaidīs viņu pie vārda.

—   Nē, tie bija baiļu kliedzieni. Tikai vienu vārdu varēja skaidri saklausīt: «Māmiņ!»

—   Nē, nē, — šoreiz sieva nebija ar vīru vienis pratis.

—   Nē! Reizēm viņa sauca: «Vectēv, vectēv, pulkstenis!»

—   Patiešām, tev taisnība, — pulkvedis samulsis atzina.

—  Pulkstenis. Galīgi nav saprotams, kāpēc viņa piesauca pulksteni… Kā es varēju to aizmirst? Laikam tādēļ, ka audzināti tik daudzi. Vai arī tā ir skleroze. — Atbruņojoši vaļsirdīgais tonis mudināja aizmirst nelielo atmiņas kļūmi, kurā viņu nupat bija pieķērusi sieva.

—   Es pat izprašņāju' Jolu, vai viņai no pulksteņa bail, — sieva turpināja. — Bērni dažkārt baidās no pelēm, zirnekļiem. Ja sastāsta bērniem daudz briesmīgu pasaku, viņi sāk baidīties no raganām, rūķiem. Es to pārbaudīju praksē. Pulkstenis tikšķ, varbūt viņu bērnībā pārbaidījis kāds liels, skaļi tikšķošs pulkstenis? Jola stūrgalvīgi tiepās, ka viņai no pulksteņiem neesot bail, ka viņa pulksteņus mīlot, jo vectēvs arī esot tos mīlējis. Un tas visu arī izskaidroja: no briesmīgās bērnības gadiem vienīgie gaišie stari Jolai atmiņā bija māte un vectēvs, tas ir, audžu vectēvs. Māte ir māte, šis jēdziens bērnam ne ar ko citu nesaistās. Vectēvs viņas priekšstatos bija saistīts ar priekšstatu par pulksteņiem. Miegā tas viss iznirst no apziņas dzīlēm.

«Atkal pulksteņi?» Gablers nodomāja. «Nu, kapteinim tas droši vien patiks. Bet es viņa vietā no tiem pulksteņiem sajuktu prātā. Lai velns parauj visu šo lietu! Es dodu priekšroku lietām, kur ir kārtīgi nozieguma motīvi. Ko neteiksi — pulksteņi!!! Lai nu kā, tagad jāsēžas automobilī un pēc iespējas drīzāk jānokļūst Varšavā. Tai meitenei būs ko mums pastāstīt. Varu likt galvu ķīlā. Kapteinim ir taisnība, ka draud briesmas viņas drošībai. Ķēms gatavais, allaž viņam ir taisnība!»

—   Pateicos, jūs man ļoti daudz palīdzējāt, — leitnants no sirds sacīja. ,

—  Jā? Mums par to liels prieks, — pulkvedis oficiālā tonī atbildēja.

—   Lūdzu, pasakiet… pasakiet, — sieviete ar lielu piespiešanos sadūšojās, — vai Jolai kaut kas… draud? Vai Jola kaut ko ir… noziegusies? Mums tas būtu smags trieciens, ja viņa būtu nostājusies uz slidena ceļa. Viņa bija tik apdāvināta. Un mērķtiecīga. Vecāki nevarētu vien nopriecāties par tādu bērnu. Es bieži domāju par viņas vecākiem: laist pasaulē tādu bērnu un nesaņemt pretī iespēju redzēt, kā viņš aug, neizjust prieku par to, nu, ziniet, tā ir vislielākā likteņa netaisnība. Nežēlība. Mēs viņu uzaudzinājām — kaut arī par naudu, kā saka mans vīrs.— Sieviete tomēr nevarēja piedot vīram viņa dzestro neiejūtību, laikam visu mūžu tā bija viņu kremtusi. Arī citos gadījumos.

—   Marta, — vīra balsī skanēja neapmierinātība, — neviens saprātīgs cilvēks otram tādas lietas nejautā. Ko pans var tev atbildēt? Neko.

Leitnants Gablers novērsa savu skatienu no pulkveža un palūkojās uz viņa sievu. Viņš steidzās, taču šī sieviete viņā modināja simpātijas, varbūt pat līdzjūtību.

—   Es lūdzu jūs, neuztraucieties! Nekādu briesmu nav, bet, ja arī panei Bojarskai kaut kas draudētu, esam taču mēs, kas viņas mieru var nosargāt, vai nav tiesa?

—   Bet tāda dzīve, kāda bērnībā bijusi viņai… tāda dzīve vienmēr ir briesmu pilna. Neviens nezina, ko tā slēpj. Neviens no mums. Bet cilvēki ir Jaunpieminīgi. Atvainojiet, pan, bet cilvēki neaizmirst. Es par to esmu pārliecinājusies.

«Jums ir taisnība. Gan vienā, gan otrā ziņā. Un tādēļ man tagad jāpasteidzas.»

Sēžot automobilī, viņš centās sakārtot faktus, kas bija izsvaidīti pa visu atmiņā fiksēto sarunu. So to arī piezīmēja.

—   Es teicu, ka divu dienu laikā tā meitene būs mums rokā, un tā tas arī ir, — viņš paziņoja kapteinim Kordam, tikko bija pārkāpis slieksni.

—  Tev par laimi! — Kapteiņa tonis bija lietišķs. — Noskaidrots arī, ka Vavžons, Donneru muižas kalps, uzvārdā saucās Kovaļiks. Viņa dēlam vārdā bijis Jcžijs.

—  Vai zēns ir atradies? Kāds viņu pēc kara ir redzējis? — leitnants ieinteresējās.

—   Nē.

—   Vai viņa vecāki ir dzīvi?

—  Nē. Tikai māsa un brālis. Abiem saimniecības Lejassilēzijā.

—   Paklau, tā mazā, tas ir, daktere Bojarska, laikam zina kaut ko par taviem pulksteņiem. Kā rādās.

—   Es tā domāju, — kapteinis lēnām teica. — Tā jau es domāju, Zigmunt. Bet izdomāt var daudz un nezin ko. Tikai viena desmitā daļa no visiem izdomājumiem atbilst patiesībai. Diemžēl.

«Ne vienmēr. Tavi izdomājumi trāpa biežāk,» Gablers domās kapteini mazliet apskauda, lai gan pats sev šai grēkā neatzinās. «Tev ir deguns. Intuīcija. Ar inteliģenci, talantu, izglītību, specializāciju vien ir par maz, lai gan zinātne apgalvo, ka ar to pietiekot.»

Trīspadsmitā noda|a

Viņš gāja ātrā sportista solī un pēc veca paraduma ar pulksteni rokā; cik kilometru stundā paveikts? Var jau būt, ka viņš to darīja pašapliecināšanās dēļ — re, es vēl varu maršēt tikpat ātri kā jaunībā. Katrā ziņā viņš jutās glaimots, ka pulkstenis apliecina viņa teicamo fizisko formu.

Bija patīkami spirgtajā novembra gaisā soļot pa upes krastu. Tik patīkami, ka aizmirsās pastaigas mērķis. Viņš juta, kā plaušas pilda gaiss, kā sejas ādai pieplūst asinis, un nolēma, ka šādas pastaigas jāatļaujas biežāk, ne tikai vasarā vai pavasarī. Sāka krēslot, novembrī tumsa sabiezē ātri, un tas viņu mazliet satrauca. Bet kāda gan tam galu galā nozīmē — nakts vai diena. Viņš šo apvidu zināja, tā teikt, no galvas. No biroja viņš izgāja trijos, agrāk atbrīvoties nebija iespējams, varēja vienīgi atlikt gājienu uz svētdienu. Bet svētdienu priekšpusdienās upmalā, ja nebija sasnidzis, mēdza būt daudz cilvēku, it īpaši jauniešiem patika tur grozīties. Vecākie ļaudis savukārt devās uz baznīcām — kājām un braukšus. Nē, darbdiena bija vispiemērotākā, un arī tumsa viņa plānā bija ierēķināta. Pie paša ūdens augošie kārkli lēnām, taču neizbēgami sāka saplūst ar apkārtni. Acs tumsā atšķīra tikai lielākos krūmus un kokus.

«Aiziešu līdz koka tiltam, pie kura šogad makšķerēju. Tālāk nav ko iet. Tur upe ir gan strauja, gan dziļa.»

Likās, ka tiltiņš jau klāt, kādus piecdesmit metrus attālu, tumsā precīzi nevarēja noteikt. Viņš iegriezās krūmu biezoknī, bet kājas sāka stigt dubļos, un viņš pagriezās atpakaļ — uztaustītā taciņa nebija īstā, tā neveda uz tiltiņu.

«Nākošā. Tā ir platāka. Vairāk nomīdīta,» viņš domāja, pieveikdams kārtējo uzkalniņu. No tumsas pēkšņi iznira tiltiņš. «Ir. Divi lieli ozoli. Tik tumšs, ka var piesisties vadātājs. Cik reižu naktīs neesmu maldījiep pa pļavām, kuru kartes man bija galvā, varēju izzīmēt tās ar pirkstu gaisā … Arī tonakt… Cik sen tas bija!»

Tilta apaļā mugura iedunējās zem viņa soļiem, atbalsi pastiprināja tukšums zem tilta arkas un mitrais gaiss visapkārt.

Ja krastā nebūtu krūmu, kuru biežņā trokšņi sapinas un noslāpst, cilvēka soļus varētu sadzirdēt tālu laukos.

Aizgājis līdz tilta vidum, viņš atspiedās pret vecajām, šur tur jau ietrupējušām margām. Viņš atrada tās vairāk ar elkoņiem nekā ar acīm. Tumsā zem tilta čaloja straume, ūdens spogulis gan nebija redzams, taču varēja dzirdēt, kā upe plūst, dzīvo.

Viņš iebāza roku kabatā un izvilka no tās revolveri. Pirksti sažņaudza ieroča spalu. Nemaz nebija viegli-iemest to ūdenī. No tiem gadiem viņam nebija palicis nekas, tikai šis ierocis. Pēdējā saite ar pagātni. Viņš tomēr nekavējās domās; skaļš plunkšķis liecināja, ka metiens bijis trāpīgs. Pavērās visapkārt — viņš stāvēja te viens starp zemajām novembra debesīm un ūdeni. Pilnīgi viens. Viņš lēnām nogāja no tilta, izspraucās starp krūmiem, iznāca uz cietākas — nomīdītas takas, kura stiepās gar lauka malu. Pielika soli. To smagāku darīja zābakiem pielipušie upmalas māli. Viņš soļoja sparīgi, taisni uz pilsētiņas ugunīm.

«Ja es būtu tur kavējies un sācis domāt par sevi, par to, kas bijis… kas nebija, bet varēja būt un kas atmiņās liekas kā reāli bijis… tad līdz rītam nebūtu spējis ieroci aizmest.»

Gadu nasta plecos likās kļuvusi vieglāka — it kā būtu nomesti kādi divi gadu desmiti, pat vairāk. Lēmums par precēšanos, Irēnas plāni un sapņi par nākamo kopdzīvi bija atgriezuši viņu realitātē, palīdzējuši atbrīvoties no pēdējo dienu uzmācīgajām idejām. Jādomā, viņš droši vien likās smieklīgs visiem, ko apciemoja. Augšāmcelšanās brīnums tuviniekiem nozīmē tikai liekas rūpes. Irēna pavisam negaidīti kļuvusi viņam par patvēruma ostu, enkuru. Un viņš pat vairs nebija pārliecināts, ka patiešām grib runāt ar to meiteni, ar dakteri Bojarsku. Kaut kas it kā brīdināja no šās tikšanās. Varbūt tās bija bailes no patiesības. Visus šos gadus viņam bija bijusi pašam sava patiesība. Un viņš negribēja izdarīt tajā kaut kādas korektīvas.

Viņš baidījās, ka dzīve, ko nu sācis celt, atkal var sabrukt.

Irēna rīkojās pa virtuvi, no turienes plūda patīkams aromāts.

—        Kur tu klaiņo? — Irēna no virtuves sauca, taču neiznāca priekštelpā, lai apsveicinātos. Viņai bija svarīgākas darīšanas. Stāvot pie plīts, Irēna atslēdzās no apkārtējās pasaules un ļoti dusmojās, ja viņš tādās reizēs centās pievērst viņas uzmanību sev.

—       Izvingrināju kājas. Četri kilometri četrdesmit piecās minūtēs. Nav slikti, vai ne?

—   Tik mitrā laikā! Tā var tikai saķert gripu.

—       Tu maldies. Taisni tad, kad gaiss mitrs, iešana sokas. To es šodien atklāju.

Viņš novilka zābakus un nomazgāja tos vannā zem dušas. Vannā tecēja melni dubļi. Irēnai aiz šausmām vai aizrāvās elpa.

—   Ko tu dari ar vannu? Ar zābakiem!

—       Vannai nekas nenotiks, bet zābakus, ja nenomazgāšu, nāksies izmest, — viņš bezrūpīgi atbildēja.

—   Vai tu biji ārpus pilsētas?

—        Kā tad citādi? Es taču teicu tev, ka veicu krosa distanci.

—   Tev galvā viss nav kārtībā, — Irēna dusmīgi noteica.

—        Brīnišķīgi! — Viņš smējās. — Tie, kam viss vislabākajā kārtībā, neko vairs dzīvē nedara un nekārto. Vai tu gribētu atlikušo dzīves daļu pavadīt kopā ar tādu?

—   Nē.

—   Redzi nu. I<o tu tur cep?

—   Pīli.

—   Aha, jutu. Vai ilgi vēl?

—   Ilgi.

—       Neesi taču atriebīga! Nesodi mani tas vannas deļ. Tu ņemies pa virtuvi nu jau divas stundas. Pīle ir gatava, to saka mans deguns.

Viņš uzvilka čības un devās uz istabu. Uz galda, piesegta ar avīzi, gulēja kārbiņa. Viņš apstājās kā strāvas ķerts. Munīcija!

«Kā es varēju to te atstāt?» viņš izbijās un turpināja stāvēt kā paralizēts. «Es taču gribēju to kopā ar pistoli ielikt kabatā. Kaut kas traks! Visu ceļu par patronām pat neiedomājos! Kā idiots. Nē, ar mani vairs nav labi.» Irēna virtuvē kaut ko teica, taču viņš nespēja atraut skatienu no patronu kastītes. «Vai viņa redzēja? Ja redzēja, tad nenocietīsies, prasīs. Viņa nespēj iedomāties, ka mēs viens otram kaut ko varētu slēpt. Tieši tādēļ viņai vajadzētu izlikties, ka nav redzējusi patronas. Ja jautās — prasta lieta, un kas tad ir? Cilvēkiem mājās vēl mētājas visv; sāda munīcija. Kā nekā, aiz muguras karš.»

—   Ježij … — Irēna aprāvās, ieskatījusies viņa seja.

—  Tev ir slikti? — viņa uztraukta jautāja.

—       Nē, — viņš caur zobiem izgrūda. — Nē. Kāpēc tu tā domā?

—       Es taču redzu! Tu esi balts kā palags. Pastaigas! Krosa distance! Vai tu apjēdz arī, cik tev gadu! — Irēna bija izmisusi. — Tu vēl arvien domā, ka esi jauneklis. Izliecies par spēka mitriķi. Tas… tas ir briesmīgi.

«Pareizi. Nevaru samierināties ar to, ka dzīve tik ātri paiet. Negribu samierināties. Es nudien esmu smieklīgs. Viņa to redz. Vienmēr ir to redzējusi, tikai neko nav teikusi. Un arī tas bija pareizi. Kāds muļķis gan es esmu!»

—  Vai pie ārsta tu kādreiz esi bijis?

Viņš neatbildēja. Nedzirdēja, ko Irēna saka. Viņa smadzenēs kā nagla bija iedzīta viena vienīga doma — par patronām.

—   Es jautāju, vai tu pēdējā laikā esi bijis pie ārsta!

—       Nē, — viņš ar grūtībām saņēmās, — neesmu bijis pie ārsta veselu gadsimta ceturksni. Man nebija laika tādām lietām, — viņš ironiski turpināja.

—       Atkal tu murgo. Kur tu to laiku liec, ko tādu tagad dari? Birojs. Vasaru — smailīte. Visi vakari brīvi. Nē, rīt pat tu iesi pie ārsta.

«Pajautā labāk, kur liku laiku senāk,» — viņš domās nez kādēļ kļuva nejauks pret Irēnu. «Ja tu to uzzinātu, tevi uz vietas ķertu trieka! Žēlīgais Dievs, kā gan man varēja ļenākt prātā doma precēties! Ievilkt arī viņu šajā putrā. Est viņas ceptās pīles. Ļaut, lai viņa vēdina manu skapi. Ak Dievs! Slazds ir aizcirties. Un no tā vairs neizsprukt.»

—       Jurek! Tu kļūsti arvien bālāks! — Irēna panikā drāzās pie telefona.

—   Nevajag… Dzirdi, nevajag, — viņš klusu izmocīja.

—  Tas pāries. Nedari muļķības! Tas viss ir … nieki. Paga, es apsēdīšos.

—  Vai tev ir kādas zāles, pilieni?

Viņš noliedzot pakratīja galvu.

—   Nē … es nekad … nekad neesmu bijis … slims.

—   Atnesīšu tev vismaz ūdeni.

Vecums. Pirmais brīdinājums. Pamazām asinis atkal sāka riņķot, pieplūst smadzenēm. Patīkams siltums pārskrēja zodam, vaigiem, pierei. Viņš jau jutās tīri labi. Pastiepa roku, paņēma kastīti un iebāza to kabatā. Atsteidzās Irēna ar glāzi ūdens.

—   Vairs nevajag. — Viņš žēli pasmaidīja.

«Nekavējoties jābrauc uz Varšavu,» viņš nolēma pēkšņi,

it kā pret paša gribu un par spīti sev. «Pirms velns mani parauj, man tas jāuzzina.»

Patronu kastīte izspīlēja kabatu. Viņš iemeta kastīti naktsskapīša atvilktnē. Un vairs nenervozēja. Tikai paraustīja plecus.

«Ko es tā uztraucos? Parasts gadījums — bērni atrod vecāku atvilktnē patronas un spēlē ar tām karu. Pāris vecu patronu dēļ krist histērijā? Kādreiz … kādudien tik un tā būs jāizstāsta viņai viss … Konsekvence, kas izriet no tā, ka esi saistījis savu dzīvi ar otru cilvēku.»

Viņš zināja: kādā brīdī neizteikto vārdu straume pārraus aizsprostu, nekas to neapturēs. Viņš runās, jo dzīvi nevar celt uz klusēšanas un noslēpumu pamatiem.

Četrpadsmitā nodaļa

Kapteinim šī istaba un arī viss iekārtojums bija pa prātam. Šādos apstākļos saruna veiksies vieglāk. Ārstu kabineti ir tik neitrāli un neizteiksmīgi, ka personisks, intīms sarunas tonis tajos nav iespējams. Daktere Bojarska līdztekus darbam slimnīcā praktizēja arī mājās, ko jaunie ārsti parasti nemēdz darīt. Privātprakse ir vecākās ārstu paaudzes darbalauks. Taču Bojarskai, kā redzams, pacientu pietika, docents Bojarskis bija nodrošinājis viņai vietu medicīnas pasaulē. Baltais antiseptiskais fons, ārstes uzsvārcis piešķīra Bojarskai anonimitāti, kas kapteiņa uzdevumu atviegloja: nevarēja taču paredzēt, kā šī sieviete reaģēs uz ziņu, ko kapteinim nāksies pavēstīt, ja viņa stūrgalvīgi klusēs. Kapteinis allaž centās velti netraumēt cilvēkus. Kur nu vēl tādu dzīves aplaupītu bērnu, kurš tomēr bija spējis sekmīgi izturēt likteņa triecienus.

—   Klausos, — viņa pieklājīgi, bezpersoniski sacīja, neatraudama skatienu no papīriem. — Jūs pie mums pirmoreiz?

Atbildes nebija, un viņa mazliet nepacietīgi pacēla galvu. Viņš nolika uz galda dienesta apliecību.

—   Ak tā.

Kapteiņa vērīgais skatiens ārstes sejā neko daudz vis neizlasīja. Ārstam jāprot savaldīties. Un tomēr: Bojarska tūlīt paņēma cigareti un atvirzījās no rakstāmgalda, ieņemdama brīvāku pozu un ar to norādīdama, ka šo tikšanos viņa nevar ietilpināt ne oficiālos, ne profesionālos rāmjos. Un mazliet piemiedza acis, gatavodamās vēl vienai kaujai savā dzīvē … Šajā ziņā kapteinis nemaldījās, līdzīgās situācijās viņš bija vērojis tūkstošiem cilvēku, pieredze ļāva atminēt, ko viņi domā vai varētu domāt.

—   Vai jūs interesē kāds no maniem pacientiem? — Bojarska vaicāja.

«Kāpēc viņa neizturēja un pirmā pārtrauca ieilgušo klusēšanu?» kapteinis jautāja sev. «Varbūt gribēja parādīt, ka viņai ne prātā nenāk milicijas apciemojumu saistīt ar savu personu.»

—   Nē, — kapteinis vienaldzīgā balsī atbildēja. — Interesējos par seniem notikumiem. Varbūt jūs par tiem kaut ko zināt, varbūt ne. Tolaik jūs vēl bijāt bērns.

Viņas acīs iezibsnījās neapmierinātība.

—   Man nepatīk atcerēties bērnību. Es nekad neesmu bijusi bērns. Jums vajadzētu to zināt, ja jau reiz esat te.

Kapteinis pamāja.

—   Kas tad vēl? — Viņas izbrīns bija visai neviltots. — Ko es varu pateikt jums, ja pati par sevi vēl šodien neko nezinu, kaut gan šodien man jau ir uzvārds un zinātniskais grāds?

—   Tas ir daudz, — kapteinis teica. — Jūs pati esat izveidojusi sevi par to, kas esat. Un varat pateikties par to vienīgi sev.

—   Nepārspīlēsim. — Viņas balsī negaidīti ieskanējās ironija. — Bija cilvēki, kas palīdzēja man noturēties virs ūdens.

—   Tieši par tiem es interesējos, — kapteinis pārtrauca Bojarsku pusvārdā. Bet viņa nebija ar sevi apmierināta. Pārmeta sev, ka pateikusi par daudz. Nervozēja, jo nepazina izmeklēšanas metodes, iespējamos aizsargāšanās taktikas variantus.

—   Visi sakari pārtrūkuši, — ārste teica. — Studijas, darbs, specializēšanās, vīrs, bērni, māja — tas kaut ko prasa, vai nav tiesa? īsts karuselis, nekam neatliek laika.

—   Atvainojiet, jūs mani nesapratāt, — kapteinis laipni sacīja. — Mani neinteresē šodiena, bet gan 1944. gads. Precīzāk — nakts, kad Donneru parkā norisinājās viena no kara gadu daudzajām traģēdijām.

Viņas vaigos ielija sārtums.

—   Piedodiet, es tobrīd tupēju bufetē, — Bojarska neapvaldīti iesaucās. — Man trūka gaisa, un es zaudēju samaņu … Un … man bija tikai septiņi gadi.

—   Es ņemu šos apstākļus vērā. Taču tonakt gestapo arestēja cilvēku, kurš reiz izglāba jūsu dzīvību.

—   Es viņu meklēju, — ārste viņu naidīgi pārtrauca, — meklēju tā, kā pratu, kā spēja meklēt mazs bērns. Nebija nekādu izredžu kaut ko uzzināt. Neviens pat nesaprata, ko bērns grib. Gestapo aizveda cilvēku. Visiem bija skaidrs, ka viņš pagalam. Turklāt stūrgalvīgais, histēriskais bērns interesējās par sev pilnīgi svešu cilvēku. Meklēju adatu siena kaudzē. Neviens nevarēja un arī negribēja man palīdzēt.

—   Vai vēlāk, pēc kara, jūs neatradāt pana Kropivņicka pēdas? Vai neuzzinājāt, kas notika pēc aresta?

—   Nē. Studiju laikā Varšavā, par spīti pārliecībai, ka liktenis lēmis man palikt vienai un tikt ar visu galā pašai, es tomēr vēlreiz — acīmredzot atmiņu mudināta vai padodamās vājuma mirklim — aizgāju uz Iedzīvotāju uzskaites biroju, kaut arī necerēju neko uzzināt. Velts gājiens, kā varat iedomāties jūs un kā biju gaidījusi es. Nesaprotu, kādēļ turp gāju. Pēc tam bija vēl sliktāk. Tikai tagad saprotu, ka manas pretenzijas bija bērnišķīgas/Gluži vienkārši nevēlēj.os samierināties ar to, ka arī viņa vairs nav. Gribēju, lai man kāds būtu… lai kāds būtu tikai mans. Vārdu sakot, nepieņēmu viņa nāvi. Sajā ziņā mūķenēm bija taisnība.

—   Tātad jūs nevarat man pateikt, kas izraisīja traģēdiju Donneru parkā?

—   Nē. Varu pateikt tikai to, ko par tādu notikumu šodien varētu domāt ikviens pieaudzis cilvēks.

—  Jūs neesat «ikviens». Ko par to visu domājat jūs?

Kapteinis atkal centās pieķert viņu pie vārda. Tas kaitināja.

—   Briesmīga sagadīšanās, — viņa mierīgi sacīja.

—   Bet varbūt nodevība? — kapteinis tikpat mierīgi atvaicāja.

—   Tolaik viss bija iespējams, to jūs zināt tikpat labi kā es, — ārstes tonis bija noraidošs. — Un kādēļ jūs to jautājat man? Nodevības — tas taču ir jūsu resors, — Bojarska jau dzēla neslēpdamās.

Kapteinis tomēr neapvainojās, jo nu viņam vajadzēja darīt to, ko joprojām negribējās darīt. Atšķirībā no viena otra viņš netiecās pārmācīt. Viņš tikai baidījās, vai sieviete spēs pārciest vēl vienu smagu triecienu no pagātnes. Ko viņa teiks, kā izturēsies, kad uzzinās? Kapteinis lūkojās sievietē kā izpētes objektā. Neapšaubāmi — stiprs cilvēks, ja jau pratusi visu pārvarēt un izcīnīt vietu dzīvē. Ja iemācījusies nerakņāties pagātnē, nemudžināt neatrisināmas problēmas, pieņēmusi savu dzīvi kā reālu faktu, kas notiek uz šās zemes, šajā vietā un laikā. Un negaida palīdzību ne no viena.

—   Redziet, gestapo panu Kropivņicki atbrīvoja.

Viņa nolika cigareti un ar acīm taisni vai ieurbās kapteinī.

—   Kur … kur viņš ir? — vārdi ar grūtībām pārvēlās lūpām.

—   Diemžēl viņš ir miris. Atvainojiet, jūs aizmirsāt viņa gadus.

—   Tik vecs viņš nemaz nebūtu, — viņa dedzīgi iesaucās. — Nav tiesa, viņš vēl varētu būt dzīvs. — Balss kļuva arvien kategoriskāka, un tajā varēja saklausīt mazas meitenes histērijas atbalsi.

«Lēnāk, pieturi!» kapteinis pats sev atgādināja. «Pasniedz visu mazās devās. Citādi vēl nobeigsi šo meiteni… bērnu … Ak mūžs, kāds gan man suņa amats!»

—   Kur viņš mira? Kur apglabāts? — Viņa pielēca kājās un pieskrēja kapteinim klāt.

Tas kapteinim nemaz vairs nepatika. Kāda mānīšanās — viņas miers bijis tikai ārējs.

—   Apsēdieties, lūdzu! — kapteinis stingri sacīja, sakopodams visus spēkus šādai stingrībai pret… nelaimīgo bērnu. — Viņš miris Polijā, Varšavā.

—   Un es? Kā es par to nekā nezināju? Es taču Varšavā studēju un, kā jau teicu, vēlreiz mēģināju… Tagad atkal dzīvoju Varšavā … — Viņa apklusa un saprātīgākām acīm pavērās kapteinī. — Nē, ir nežēlīgi tā jokot. Sakiet … sakiet — kādēļ jūs nācāt šurp?

—   Diemžēl biju spiests to darīt, daudz labprātāk būtu palicis mājās, — kapteinis paļāva vaļu sarkasmam. Viņu sadusmoja gan Bojarskas izturēšanās, gan pati bezjēdzīgā slepkavība, gan arī tas, ka viņam vienmēr liek izmeklēt tieši vismīklainākos noziegumus. — Jūs atrast bija mans pienākums, — viņš oficiāli turpināja, — jo pans Kropivņickis tika nogalināts. Tieši pirms trim nedēļām. Pirmajā novembrī. Lai jums nebūtu nekādu pašpārmetumu, varu piebilst, ka Varšavā viņš dzīvoja kopš piecdesmito gadu beigām.

Viņas acu zīlītes iepletās platas kā kaķim tumsā. Viņa nenobālēja un nezaudēja samaņu, kā varētu gaidīt. Tikai pateica:

—   Es viņu nogalināju, es. Divas reizes. Es, kam viņš izglāba dzīvību.

Lai gan nevienu nevar nogalināt divreiz, lai gan kapteinis milicijā bija nostrādājis pusi mūža, Bojarskas paziņojums viņam nāca kā zibens spēriens. Tāpēc ka arī tāds variants bija iespējams un viņš bija par to domājis, tiesa, negribīgi.

—   Lūdzu, precizēsim faktus, — viņš asi teica. Kā vienmēr, pareizāk sakot, kā tajās pāris reizēs, kad kādam bija izdevies izsist kapteini no līdzsvara, viņš ātri tika atkal uz kājām. Šobrīd kapteinis bija neapmierināts ar sevi, un tas mobilizēja, solot sievietei ne visai patīkamu nopratināšanu. Viņš izmeta no galvas sievietes biogrāfiju; tā vajadzēja rīkoties no paša sākuma.

—   Kam tagad vairs der fakti. — Bojarska paraustīja plecus. — Ja es agrāk… ja būtu bijusi neatlaidīgāka, ja ne mirkli nebūtu noticējusi viņa nāvei toreiz, tūlīt pēc kara… ja tam cilvēkam, kurš bija atbraucis, būtu pateikusi to, ko zinu, varbūt… būtu paglābusi vectēvu.

Viņa pirmoreiz nosauca Kropivņicki par vectēvu. Tātad joprojām mīlēja viņu, nebija aizmirsusi.

—   Kas jūs apciemoja? Kad? — kapteinis jautāja, izvilkdams bloknotu, lai gan sen jau kā nemēdza neko pierakstīt. Šā žesta nolūks bija mobilizēt liecinieci, mudināt viņu uz atmiņas piepūli, uz precizitāti, uz aprobežošanos ar būtiski svarīgiem faktiem. Un kapteinis savu panāca. Bojarska jau vēlējās viņam palīdzēt, bet tas bija priekšnosacījums patiesības noskaidrošanai.

—   Kad? — viņa atkārtoja. — Izlaiduma eksāmenu laikā. Toreiz es dzīvoju pie Martas tantes Ļubļinā. Kas? Jā … tā varbūt ir atslēga visam …

—   Kā tā?

—   Man likās, ka es to cilvēku esmu jau redzējusi, kaut gan viņš izturējās tā, it kā es būtu viņam sveša.

—   Kur jūs viņu redzējāt?

—   Pilnīgi pārliecināta par to neesmu. Nevaru būt pārliecināta, jo pazinu tikai viņa acis. Vai vispār iespējams pazīt cilvēku pēc acīm?.

—   Ir iespējams, — kapteinis teica ar pārliecību, lai gan patiesībā par to šaubījās.

—   Ja tas bija viņš… tajā pirmajā reizē es redzēju vienīgi viņa acis. Virs automāta. Viņš mērķēja uz mums. Uz mani un uz vectēvu — virtuvē, Donneru pilī. Bet toreiz man bija tikai septiņi gadi. Vai varu paļauties uz savu redzes atmiņu? Es … es vispār … neko nevaru droši apgalvot.

—  Vai ļāvāt tam cilvēkam nojaust, ka neuzticaties viņam? Ka viņu pazīstat?

—   Nē. Es sargājos to izrādīt. Es baidījos. Gadiem ilgi es baidījos, ka kāds no muižas ļaudīm atnāks, atradīs mani…

—   Kāpēc? — kapteinis brīnījās.

—   Tāpēc, ka pulksteni apturēju es, — viņa izdvesa un nobālēja.

—  Varbūt uz brīdi pārtrauksim sarunu? — kapteinis piedāvāja.

Viņa noraidoši papurināja galvu.

—   Nē. Nevajag sevi saudzēt. Agrāk vai vēlāk, tik un tā reiz par visu jāmaksā. Tas ir briesmīgi, ka vectēvam bija jāmaksā par mani divreiz. Nekas, nekas, neuztraucieties, es esmu diezgan stipra, es nenoģībšu, nenomiršu, nepadarīšu sev galu.

Kapteinis pamāja, jo viņu spriedumi sakrita.

—   Kādu pulksteni jūs apturējāt un kādā nolūkā?

—   Torņa pulksteni. Tas bija signāls. Partizāni allaž ieradās pie vectēva vienpadsmitos vakarā. Reizēm pēc pārtikas, reizēm uz atpūtu — uz četrām piecām dienām. Parasti viņi atnāca līdz parka mūrim un dažas minūtes tur gaidīja. Ja pulksteņa rādītāji nekustīgi stāvēja uz skaitļa vienpadsmit, varēja droši iet caur parku uz pili. Bet, ja pulkstenis gāja, tad draudēja briesmas, pat parkā nedrīkstēja ienākt, vajadzēja steidzīgi doties prom. Pulkstenis bija ļoti izdevīgs signalizēšanai, viss bija redzams jau pa gabalu. Nevajadzēja tuvu pienākt, un tas mazināja risku.

Kaptei-nis bija satriekts. Cilvēks, kas ieradās pie Pulksteņmeistara pirmajā novembrī, divdesmit astoņus gadus bija nēsājis sevī nežēlīgo nodomu. Nekas nebija spējis izdzēst viņa atmiņā tās nakts pārdzīvojumus, ja jau viņš riskēja palikt nozieguma vietā vēl vairākas stundas tikai tādēļ, lai atriebtos simboliski, apturētu nevis vienu, bet desmitiem pulksteņu. Tāda atriebība pat kapteinim lika nodrebēt, lai gan viņš bija pieredzējis daudz — zvērību zvērības dēļ, vardarbību pret jau mirušu upuri. Prātam visneaptveramākā tomēr šķita šāda atriebība — izpreparēta no emocijām, izplānota un tādēļ nenovēršama, briesmīga, nepielūdzama, jo slepkavas roka darbojās bezkaislīgi kā kompjūtera vadīts instruments. Bez afekta, akla naida, bez cietsirdības, ko cilvēks — tomēr — spētu saprast.

—   Nē, es nesaprotu, kā jūs varējāt uzkāpt tornī, — kapteinis sacīja. Septiņus gadus vecs bērns! Turklāt parasti bērniem pulksteņa mehānisms nav pazīstams.

—   Atvainojiet, man nekur nebija jākāpj. — Sieviete skumji pasmaidīja. — Vectēvs muižā garlaikojās. Saimniecība viņu neinteresēja, muižā viņu turēja vienīgi dotais vārds. Tagad es to visu un daudz ko citu saprotu. Vectēvs bija iztaisījis īpašu ierīci, lai apturētu pulksteni, — vajadzēja tikai nospiest nelielu sviru, kas bija labi paslēpta zem palodzes gaitenī, kurš veda uz torni. Tas bija vilinošs noslēpums. Sviras noslēpums. Es to atklāju un nogalināju septiņpadsmit cilvēku un vēl vectēvu. Pavisam astoņpadsmit cilvēku un vēl vectēvu. Pavisam astoņpadsmit.

«Deviņpadsmit. Arī Ježijs Kovaļiks tonakt tur bija,» kapteinis domās palaboja.

—   Un pēc visa tā lai es toreiz Ļubļinā būtu atzinusies svešajam, ka viņš man šķiet līdzīgs… vienam no tiem?! — sevi nežēlojot, sieviete teica.

—   Visu pēc kārtas, lūdzu, — kapteinis Korda viņu pārtrauca. — Sarindosim faktus kaut kādā secībā. Vai pans Kropivņickis parādīja jums, kā rīkoties ar mehānismu, lai apturētu pulksteni tornī?

—   Kur nu! Es vienkārši biju apķērīga. Ļoti ziņkāra. Piedodiet, pan, jūs aizmirstat, ka mēs ar vectēvu lielajā mājā bijām divi vien. Pareizāk — es biju tur viena kopā ar cilvēku, kas man bija drošības garants, patvērums, vienīgais balsts. Es staigāju viņam pakaļ kā ēna. Ne uz brīdi viņš netika no manis vaļā. Un… arī negribēja to. Viņš saprata, ko es pārdzīvoju. Viņš zināja. Izgudroja visādas rotaļas, lai es būtu ar kaut ko aizņemta, kad viņam bija jāiet signalizēt. Bet es neļāvu sevi apmānīt. Izsekoju, noskatījos. Visu ko noskatījos un iegaumēju. Varbūt man… vajadzēja iegaumēt. Vai citādi es spētu izdzīvot? Izturēt? Nepadoties ļaunajai pasaulei, kaut gan biju tik maza? Dzīvības instinkts ir divējāds spēks — gan radošs, gan iznīcinošs. Es pieķēros vectēvam kā polips, kā dele, un viņš to atļāva. Viņš vēlējās mani nqmierināt, atalgot par vientulību, pārestību. Viņš gribēja, lai es aizmirstu.

Vai varat iedomāties, ko izjūt bērns, kad māte pēkšņi viņu paķer kā kaut kādu saini un iemet bezdibenī? Man tas bija bezdibenis. Es nesapratu, ka izlidoju no vagona un ripoju pa dzelzce|a uzbērumu. Nesapratu, kāpēc mani aizmet. Māte nekā man nepateica. Nepaspēja pateikt. Vilciens pieturēja tikai uz dažām sekundēm; tagad, kad atceros to brīdi, man šķiet, ka vilciens nemaz neapstājās, tikai palēnināja gaitu. Sprauga starp dēļiem bija tik liela, ka pa to varēja izgrūst ārā bērnu. Pati viņa nevarēja pa to izlēkt, tagad es to zinu. Bet tikai tagad. Jo tagad man pašai ir bērni. Ja mani liktenis nostādītu tādas izvēles priekšā, es saviem bērniem izvēlētos nāvi. Necenstos izglābt viņus par tādu cenu. Ko mana māte toreiz izjuta? Es, protams, spriežu egoistiski, bet man tādā situācijā liktos, ka līdz ar bērnu pazūd arī daļa no manis. Viņa izrāva gabalu no savas miesas. Viņa atdalīja sevi no bērna, jā, jūs kā vīrietis nevarat saprast, par ko es runāju. Māte atšķīrās no manis pati, to neizdarīja nāve, augstākais imperatīvs, kuram cilvēks nespēj pretoties. Viņa bija varone, bet es lāgā neatceros pat viņas sejas aprises.

Kūleņoju pa uzbērumu un ienīdu viņu. Mans naids bija tik liels kā pasaule, lai gan pati biju tikai cilvēka asniņš. Nokritu ar seju pret slapjo zemi. Tas lika atjēgties. Pielēcu kājās un sāku skriet pakaļ aizejošajam vilcienam. Izstiepu rokas, saucu: «Paņem mani! Paņem mani atpakaļ!» Acīmredzot kliedzieni nebija skaļi, kaklu aizžņaudza pārestībs, un tā bija mana un viņas laime: neviens no konvoja neko nedzirdēja, nepaskatījās atpakaļ, neieraudzīja mani. Pēc tam pienāca nakts, un es jau kliedzu bez vārdiem, brēcu pilnā rīklē, kā brēc zīdaiņi, brēcu, līdz aizrāvās elpa. Rīstījos, smaku un tomēr nenosmaku, gribējās dzīvot. Pārstāju brēkt, brēkšana, kas citreiz arvien bija līdzējuši, šoreiz neko nepalīdzēja. Atkal pielēcu kājās un sāku skriet pa ceļu, kas stiepās starp mežu un uzbērumu. Skrēju, kamēr sirds vai pa muti lēca laukā, un atkal apstājos, jo negribēju, ka sirds man pārplīst, negribēju mirt. Apsēdos uz celma, pieķēros kādam zaram. Tas dūra, bet es turējos pie tā krampjaini, lai nenokristu no celma, nezaudētu samaņu, neaizmirstu un redzētu, vai kāds netuvojas. Nebija vairs spēka aizsargāties, cīnīties.

Tas cilvēks, vectēvs, nocēla mani no celma, paņēma rokās un aiznesa uz muižu. Viņš man bija vairāk nekā māte. Māte bija metusi mani bezdibenī, ļāvusi sasisties pret akmeņiem, atstājusi vienu naktī, svešā vietā. Līdz izaugu un sāku saprast, man mātes nebija. Pat atmiņas par viņu es aizmetu prom… — Sieviete aprāvās. — Jūs vēl klausāties? — viņa pēc brīža pabrīnījās. — Tā taču ir tikai mana dzīve, tas jūs nevar interesēt. Atvainojiet, lūdzu! Es stāstu to visu kādam pirmoreiz mūžā. Vectēvam es toreiz nepratu izstāstīt. Man vēl trūka vārdu, nepratu savas domas pārvērst teikumos. Vīram un bērniem es nevaru stāstīt. Nē, — viņa papurināja galvu, — mani tuvinieki ir pelnījuši mierīgu dzīvi. Pārējie cilvēki? Pārējie man nebija tik svarīgi. Varbūt vienīgi māsa Marija, bet viņa mita savā īpašā pasaulē. Viņa nesaprata cilvēkus, kas dzīvoja otrpus klostera mūra. Var būt arī… ka pārāk labi saprata. Centās izdeldēt sevī šo sapratni, klosterī tā bija aizliegta. Cīnījās ar šo tieksmi saprast, ar savu vājumu. Un tādās reizēs citu vājums un nelaimes nav prātā.

Kapteinis nezināja, ko sacīt, ko darīt. Tavu neveiksmi — viņš nekādi nespēja nošķirt šās sievietes pārdzīvojumus no notikuma dalībnieka vai aculiecinieka liecības, kas varētu sekmēt izmeklēšanu. Bet izmeklētājam svarīgs ir tikai tas.

«Laikam man nevajadzēja uz šejieni nākt,» kapteinis skumji nodomāja. «Man — ne. Tas laiks pārāk dziļi iesēdies manī. Klausos un — braucu ar to vilcienu, skrēju un kliedzu, veļos lejā no uzbēruma kopā ar viņu. Un neko tur nevaru darīt. Vajadzēja sūtīt uz šejieni Gableru. Jā, Zigmunts visu nokārtotu viens divi. Un iedzītu viņu šokā.»

—   Kāpēc jūs to draņķa pulksteni apturējāt tieši todien un tieši tajā stundā, nevis kādā citā laikā vai, teiksim, jebkurā brīvā brīdī? — kapteinis jautāja, būdams neapmierināts ar sevi un ar viņu.

—  Kā — kāpēc? — viņa brīnījās bērnišķīgi, kā varbūt brīnījās toreiz tas bērns. — Es ar to pulksteni nekad nespēlējos. Es zināju, ka sviru nedrīkst aiztikt, ka tas viss ir ļoti svarīgi. Es taču biju kara laika bērns. Tovakar sēdēju pie loga un vēros parkā. Bija jau pavisam tumšs, taču tos kokus, kas man bija mīļi, vēl varēju sazīmēt. Un pēkšņi starp kokiem kaut kas sāka kustēties. Likās, tur kustas cilvēku ēnas. Es zināju, ko tas nozīmē. Biju pieradusi, ka mūs apmeklē apbruņoti vīri. Man šie ciemiņi patika — un rau! — viņi nāk, bet vectēva šajā svarīgajā brīdī, kā par spīti, nekur nav. Pirms minūtes viņš vēl sēdēja savā iemīļotajā atzveltnes krēslā pie krāsns. Man aiz muguras. Tur viņš arvien meistaroja savus pulksteņus. Kā vienmēr. Satraukta atrāvos no loga. Iesaucos: «Vectēv!» — taču parkā jau bija dzirdami soļi, troksnis, it kā pat ieroču šķinda. Mani pārņēma bailes, ka vectēvs nepaspēs izdarīt to, kas viņam tādā reizē jādara. Es nešaubījos, ka tas ir jādara. Izskrēju gaitenī un nospiedu sviru. Atpakaļceļā sastapu vectēvu. Viņš bija bāls, rokas viņam drebēja.

—   Parkā ir cilvēki, — viņš satraukti teica. — Bērniņ, parkā kāds ir!

—   Nekas, nekas, vectētiņ, nebaidies! — es lepni teicu. — Nebaidies, vectētiņ, es jau izdarīju, kā vajag. Tavā vietā.

—   Ko? Ko tu izdarīji? — vectēvs izstomīja un likās, ka viņš tūlīt sabruks, ka viņu ķers trieka. Viņš it kā grasījās skriet uz gaiteni pie sviras, bet kājas bija kā iemietas zemē, tikai ķermeņa augšdaļa tiecās uz to pusi, brīdi viņš šūpojās turp un atpakaļ pavisam dīvaini. Atgrūda mani no sevis tik spēcīgi, ka nolidoju kādus pāris metrus un ar galvu atsitos pret sienu. Skrēja, nē, lēca uz priekšu kā ķengurs, taču pils halle bija ļoti gara. Ārā jau gāja vaļā elle. Šāvieni, suņu rejas, ak, tas viss man jau bija pazīstams. Aiz loga parādījās milzīga kaska, automāta stobrs izsita stiklu, ložu kārta notrieca karbīda lampu no galda. Pa tumsu starp spindzošajām lodēm skrēju uz ēdamistabu. Tur bija bufete… Vec4ēvu vairs neredzēju. Nekad vairs, — viņas pēdējie vārdi bija pavisam klusi.

«Tātad Kropivņickis zināja, kāpēc tā iznāca,» kapteinis nodomāja. «Brīvībā viņš iztika, pateicoties radniecībai ar Donneriem. Acīmredzot Donners okupētajā Vīnē bija liels vīrs. Ar viņa uzvārdu vien pietika. Tagad ir saprotams, kāpēc Kropivņickis nemeklēja to gadu paziņas, kāpēc nošķīrās no radiem, nenodibināja ģimeni, kļuva vientuļnieks, nonīka mūža pēdējos gadus nomaļajā Brudno. Bērns, ko viņš tā bija iemīļojis, vēlāk vēlreiz atnesa viņam nelaimi. Varmācīgu nāvi. Kropivņickis varēja dzīvot viens, viņam bija amats. Ļoti labs amats, kas visu aizstāja un ko viņš turklāt mīlēja. Kolekcionēšanas kaislība bija vienīgais, ko viņš mantoja no iepriekšējās — labākās dzīves.»

Kapteinis pamanīja, ka Bojarska ir nogurusi. To varēja saprast — pēc tik daudziem gadiem beidzot labprātīgi visu atklāt. Pulksteņmeistara mīkla nekādi nebūtu atminama, ja šī sieviete būtu klusējusi. Ja būtu gribējusi aizsargāties par katru cenu. Pēc Kropivņicka nāves viņa bija vienīgā noslēpuma zinātāja. Acīmredzot viņa joti mīlēja šo cilvēku, lai gan droši vien atcerējās viņu tikpat neskaidri kā māti.

—   Visus šos gadus dzīvoju ar apziņu, ka manas vainas dēļ vectēvs nonāca gestapo. Tās ēnas dārzā — tie bija gestapovieši. Bet es domāju, ka partizāni — kā vienmēr — un ka vectēvs aizmirsis nospiest sviru. Sapratu, ka tas ir slikti, ka var notikt nelaime. Biju bērns ar pieredzi. Un tagad jūs man sakāt, ka kāds viņu pēc tik daudziem gadiem atradis un nogalinājis. Kāpēc? Tas taču ir skaidrs.

—   Tas nepavisam vēl nav skaidrs, — kapteinis skarbi aizrādīja. — Tā ir tikai viena no versijām. — Kapteinis tomēr neticēja pats saviem vārdiem, versiju apstiprināja fakts, ka visi pulksteņi darbnīcā apturēti uz vienpadsmitiem.

—  Atgriezīsimies pie cilvēka, kas jūs apciemoja Ļubļinā. Kā jūs domājat — kas viņš tāds bija?

—  Viens no viņiem — partizāniem, — viņa teica ar pārliecību.

—   Fakti to noliedz. Visi tonakt aizgāja bojā.

—   Un tomēr tas varēja būt tikai viņš! Citādi es taču pēc tam nebūtu rīkojusies tā, kā rīkojos. Aizbēgu no kārtīgiem cilvēkiem. Mocījos kā katorgā, lai vanētu izstudēt, — auklēju zīdaiņus, mazgāju logus, pasniedzu stundas, un visur man sekoja tās acis. Es pat nerakstīju cilvēkiem, kuriem man jāpateicas par to, ka viņi mani izaudzināja tādu, kāda esmu. Baidījos, ka caur tiem viņš varētu nokļūt uz manām pēdām. Divreiz tomēr aizrakstīju — sirdsapziņa neļāva klusēt —, kad beidzu augstskolu un kad apprecējos.

—   Bet kādēļ jūs tā baidījāties? — kapteinis jautāja viņai un arī sev. — Tiesu valodā eksistē jēdziens — rīcība labā nolūkā. Tas ir vainu mīkstinošs apstāklis attiecībā uz pilngadīgajiem, kur nu vēl uz bērniem. Jūsu gadījumā nav runa pat par nepilngadību. Jūs vienkārši bijāt bērns, kas neaptvēra situāciju, tā bija briesmīga apstākļu sakritība. Bez tam — tas cilvēks taču meklēja Kropivņicki, ne jūs, bet jums nebija šaubu par to, ka Kropivņickis ir miris.

—   Kādēļ es baidījos? — viņa atvaicāja un iesmējās tā, ka kapteinis nodrebēja. — Vai jūs kādreiz esat nogalinājis astoņpadsmit cilvēkus? Septiņpadsmit jaunekļus viņu dzīves rītausmā! Mīļu cilvēku? Viņi man sekoja. Protams, iracionāli. Es to nevaru citiem izstāstīt. Un arī nevajag stāstīt, — viņa klusāk piebilda. — Tādās lietās katram pašam jātiek ar sevi skaidrībā. Bet es laikam gan nekad netikšu.

«Varbūt tomēr vajadzēja kādam Visu izstāstīt,» kapteinis domās viņai atbildēja. «Varbūt tieši pašreiz tu tiec ar visu skaidrībā, tikai vēl to neapzinies. Sajā brīdī.»

—   Starp citu, — viņa turpināja, neskatīdamās savā sarunas biedrā, — pastāvēja arī iespēja — viens pret miljonu —, ka kāds visu to no manis izvilks. Naktīs miegā es kliedzu. Vai varat iedomāties, kā jūtas pusauga meitene tajos nežēlīgajos skaidrības mirkļos — ko pieaugušie sauc par pašapzināšanos — kad iedomājas, kā pret viņu izturētos sabiedrība, karā kritušu jaunekļu tēvi un mātes, ja uzzinātu, ka viņi sarunājas, sēž pie kopēja galda, visādi balsta un mīl cilvēku, kas padarījis nelaimīgus daudzus citus tēvus un mātes? Martas tante zaudēja karā divus dēlus. Un tam, ka es arī biju vai esmu kara upuris, cilvēku acīs nebūtu nekādas nozīmes. Jo es taču esmu dzīva. Es, nevis viņi. Viņu vairs nav, un tur nekas vairs nav labojams. Cilvēki domās un atmiņās vienmēr būs kopā ar kritušajiem. Cilvēki ir un vienmēr būs viņu pusē. Tas ir pareizi, tas ir taisnīgi. Mana taisnība, kā jūs jau teicāt, var būt tikai juridiska. Justīcija ir bezkaislīga un objektīva. Bet dzīve — parastā dzīve nav objektīva, pan kapteini.

«Nav gan, tev taisnība,» kapteinis domās bija ar viņu vienis prātis. «Bet tev nevajadzētu vairs par to runāt un sevi apsūdzēt, jo man eksistē tikai objektīvā juridiskā situācija. Un es esmu tavā pusē. Un vēl … beidz reiz sevi tiesāt par bijušo. Tiesas sēde nevar ilgt mūžīgi, tā beidzas ar spriedumu, un vaina beidzas līdz ar soda izciešanu. Arī morālajai atbildībai ir savas robežas. Pretējā gadījumā cilvēks nekam netiktu pāri, nespētu dzīvot. Manuprāt, tu savu rēķinu jau esi samaksājusi.»

—   Pamēģiniet, lūdzu, tuvāk raksturot vīrieti, kas ieradās pie jums Ļubļinā! — Kapteiņa tonis norādīja, ka nav pieļaujamas nekādas intīmas atkāpes Šajā ārstei Bojarskai tik grūtajā sarunā. Sev par apmierinājumu viņš pamanīja, ka Bojarska labprāt un ātri pārslēdzas uz dialoga jaunajām sliedēm.

—   Šķiet, Donneru virtuvē kāds no partizāniem nosauca viņu par Franeku. Bet šis sīkums jums neko nedos, — Bojarska teica, tāpat kā iepriekš neuzlūkodama kapteini un tādēļ arī nepamanīdama, kādu iespaidu uz viņu atstāja šis vārds. — Tas neko nedos vienkārši tādēļ, ka partizāni nesaucās īstajos vārdos. Pseidonīms neaizvedīs jūs pie konkrēta cilvēka.

«Jā, šajā gadījumā tas tiešām būtu grūti,» kapteinis domās apstiprināja. «Kazimirs Olenderčiks, segvārdā Franeks, jau divdesmit astoņus gadus atdusas kapsētā netālu no parka, kur krita. Bet iespējams arī, ka tomēr pie kāda aizved, kategoriski šobrīd to nevar apgalvot. Šobrīd skaidrs ir viens: šai sievietei nekādas briesmas nedraud. Esmu kļūdījies, to apgalvojot. Hipotētiskais Franeks viņu vairs nemeklēs. Viņam vairs nav iemesla to darīt. Savu nodevēju viņš ir atradis un sodījis. Taisnība uzvarējusi. Taisnība! Mans Dievs, kur gan var novest visas šīs personiskās, individuālās un pat kolektīvās taisnības, ja tās ir beztiesiskas!»

Drīzāk aiz paraduma, nevis nepieciešamības pēc kapteinis sacīja:

—  Ja viņš atkal uzrastos vai ja jūs viņu kaut kur ieraudzītu, lūdzu, tūlīt ziņojiet.

Bojarskas skatienu aptumšoja satraukums, un kapteinis nodomāja, ka viņa būtu ļoti skaista — melnīgsnēja, ar zeltaini brūnām acīm —, ja vaibstos nebūtu satrauktās izteiksmes.

—   Varat būt drošs, ka es to izdarīšu. Jā … izdarīšu.

Kapteinis bija izlicis nepazīstamā vīrieša ceļā vismodrāko posteni — ja vien tas cilvēks iedomātos atkal Bojarsku" apciemot. Ja viņus kopā savestu gadījums.

Piecpadsmitā nodaļa

Irēna vēlējās, lai viņš brauc viņai līdzi uz Varšavu, — pēc viņas domām, kāzu kleitu var iegādāties tikai tur. Viņš Irēnu saprata: lai cik ierobežoti bija viņu līdzekļi, viņai gribējās kāzu dienā uzvilkt tādu tērpu, ko varētu atcerēties visu mūžu.

Jau viesnīcā viņam ienāca prātā, ka vajadzētu izmantot laiku un pie viena aizbraukt uz Belaniem. Irēnai vēl bija daudz visādu darīšanu, kas viņu nemaz neinteresēja un tikai nogurdināja. Kāpēc lai viņš riņķotu kopā ar Irēnu pa pilsētu, kļūstot arvien īgnāks, līdz beidzot sāktu strīdēties? Irēna tādās reizēs mēdza pārmest, ka viņš negribot neko darīt kopīgi, ka ģimenes rūpes viņam esot vienaldzīgas.

Patiesībā viņu neinteresēja tikai kopdzīves sīkumi, taču viņš nemēģināja Irēnai to iestāstīt, jo viņa neatšķīra sīkumus no svarīgām lietām — galvenais bija, lai tās būtu kopīgas. Vārdu sakot, viņš centās izvairīties no tādām situācijām.

«Velns vien zina, kādēļ sievietes negrib to saprast? Tas viņām nāktu tikai par labu,» viņš nodomāja. «Reti kura sieviete var veltīt darbam tik daudz laika un spēka, cik profesija prasa. Taču Irēna ar saviem zemajiem griestiem jau sen samierinājusies. Viņa vēl pieder pie iepriekšējās sieviešu paaudzes, un tieši tāda sieva man vajadzīga. Daudzās mājās tagad gaiss tā sabiezējis, ka cirvi var pakārt. Tādēļ ka neviens neko mājās negrib darīt. Nav saprotams, kā tādā atmosfērā var dzīvot.»

Tramvajs apstājās tieši pie slimnīcas. Uz to veda vairākus desmitus metru plata piebrauktuve. Raksturīgs piemērs pilsētas pārmērībām. Durvju sargs negribēja viņu ielaist. Šo šķērsli viņš pievārēja ar tūkstoš zlotu naudaszīmes palīdzību. Uzkāpa ceturtajā stāvā. Bojarska sēdēja ārstu istabā, viņš pazina viņu pirmajā acu uzmetienā, lai gan kopš tikšanās Ļubļinā bija pagājuši astoņpadsmit gadi.

Ieraugot atnaceju, viņa lēnam piecēlās. Likās, vīrieša pēkšņā parādīšanās paralizē visus viņas fiziskos un garīgos spēkus. Tādu reakciju viņš nebija gaidījis, nezināja arī, kā to izskaidrot. Vienu sekundes daļu pat sagribējās bēgt prom, taču saprāts brīdināja, ka tādējādi situācija vēl pasliktināsies.

«Slepkava,» sieviete domāja. «Atnācis, lai noslepkavotu arī mani. Telefons.» Viņa ar acīm ieurbās aparāta cipc'inīcā, telefons stāvēja uz viņas rakstāmgalda. Atlika tikai izstiept roku. «Saukt palīgā? Koridorā ir māsiņas, viņas sadzirdēs. Nē. Nedrīkstu viņa klātbūtnē pacelt klausuli. Nedrīkstu sacelt trauksmi slimnīcā. Tas var maksāt visu, ko ar tādām pūlēm esmu ieguvusi. Cik gadu cīnījos par vietu šajā nodaļā?»

—  Vai jūs mani nepazīstat? — Viņa izdzirdēja balsi, ko reizēm bija dzirdējusi sapņos.

—   īsti ne, — viņa atbildēja un pabrīnījās, ka pašas balss skan pavisam normāli, bez jebkādas īpašas nokrāsas. Tas viņai deva drosmi. — Caur manām rokām izgājuši tik daudzi pacienti, — viņa paskaidroja. Un pamazām atguvās. Būtu taču absurdi baidīties — kas viņai varēja notikt gaišā dienas laikā slimnīcā, kur visapkārt daudz cilvēku.

«Šis cilvēks nav atnācis šurp ar tādu nodomu. Tam viņš būtu Izvēlējies citu vietu un laiku. Bet kādēļ tad viņš ir te?»

—   Nekad neesmu bijis jūsu pacients. Bet mēs vienu reizi esam tikušies. Ļubļinā. Ļoti, ļoti sen. Vai jūs neatceraties?

«Divas reizes gan,» sieviete laboja vīrieša teikto. «Divas reizes. Šī ir trešā.» Un viņa sarauca pieri, lai demonstrētu, ka cenšas atcerēties.

—   Ak tā, jūs griežaties pie manis kā privāts pacients. Bet, ziniet, slimnīcā es ar privātpraksi nenodarbojos. Nav laika, daudz darba.

—   Tas nebūs ilgi, — viņš steidzīgi teica.

Sieviete tikpat aši apsvēra divus iespējamos notikumu attīstības variantus. Varēja lūgt pagaidīt uzgaidāmajā telpā, agrās stundās slimnieku apmeklētāji nenāca, tur tagad tukšs. Varēja norunāt tikšanos kaut kur ārpus slimnīcas. Gan vienā, gan otrā gadījumā viņa iegūtu rīcības brīvību un laiku, lai paziņotu milicijai. Neaptverami, neticami, ka šis cilvēks pats atnācis pie viņas, turklāt pāris dienu pēc milicijas kapteiņa vizītes. Neloģiski, te slēpās kaut kāda pretruna. To priekšā pateica ārstes instinkts, kas ļauj nojaust, ka diagnoze nav pareiza, taču trūka laika kļūdu atrast.

«Ļaut viņam aiziet? Nekādā gadījumā. Iespējams, ka citureiz viņš vairs neatnāks. Jo vairāk tādēļ, ka ievēroja, kā es reaģēju. Grūti izlemt. Taču jāizlemj ātri. Pašai — tūlīt.»

—   Labi, — viņa laipni sacīja. — Izejiet, lūdzu gaitenī, tur pa kreisi būs uzgaidāmā istaba slimnieku apmeklētājiem. Pagaidiet mani tur. Es tūlīt atbrīvošos. Šis kabinets diemžēl ir aizņemts. Pēc piecām minūtēm te ieradīsies ordinators uz nodaļas apspriedi. — Un ārste paskatījās pulkstenī. Aizbildināšanās bija muļķīga, neticama, bet viņa nespēja koncentrēties, izdomāt citu iemeslu, kura dēļ nekavējoties būtu jāatbrīvo dežurējošā ārsta istaba. Par laimi, neprofesionāļiem nav nekāda priekšstata par slimnīcu dzīvi, par ārstu darba organizāciju tajās. Viņa varēja sarunāt nezin ko. Un sev par lielu pārsteigumu viņa konstatēja, ka palikusi telpā viena. Neticami, ka viss izdevies tik viegli. Atnācējs bija atstājis kabinetu tūlīt, bez neviena vārda, pamājis ar galvu un neizrādījis nekādu aizdomīgumu. Bojarska paķēra no rakstāmgalda telefona abonentu sarakstu un sāka drudžaini šķirstīt lapas ar burtu «M». Taču viņa nespēja neko izlasīt, saskatīt. Saraksts šķita kaut kādu nesaprotamu šifrētu zīmju bezjēdzīgs, haotisks sakopojums, kuru viņa redz pirmo reizi. .Rokas trīcēja. Māca bailes, ka kāds pēkšņi var ienākt, izsaukt pie slimnieka.

«Mans Dievs, milicijas numurs taču vienmēr ir grāmatas pirmajā lappusē. Trekniem cipariem, atsevišķi. Ko es daru!» Viņa atvēra grāmatu, nolika sev priekšā, paņēma klausuli. Uzgrieza numuru. Atskanēja garš, nepārtraukts signāls. Viņa spēji un nepacietīgi nometa klausuli. «Vai viņš vēl tur ir? Varbūt aizgājis?» viņa drudžaini domāja. Pielēca kājās un, neaiztaisījusi kabineta durvis, izmetās koridorā. Cauri stiklotajām uzgaidāmās telpas durvīm ieraudzīja vīrieti mierīgi sēžam pie galdiņa. Viņš viņu pamanīja, vajadzēja kaut ko darīt, sacīt, tin viņa pārkāpa telpas slieksnim.

—   Vēl tikai brītiņu, lūdzu, — viņa mierināja gaidītāju. — Man jāapskatās, kā jūtas slimnieks septītajā palātā.

Viņš nereaģēja uz sacīto. Mierīgākiem, arvien lēnākiem soļiem ārste atgriezās kabinetā. Paskatījās uz atvērto telefona abonentu grāmatu, uz telefonu. Tuvojās tam bruņurupuča gaitā.

«Nē. Slepkavas tā neizturas. Neviens.» Viņas spriedums bija kategorisks. «Kāpēc slepkava lai nāktu pie manis vēlreiz, ja vecotēvu jau atradis un visus rēķinus nokārtojis? Par mani, par to, kas tovakar īstenībā notika parkā, slepkava neko nezina. Nevar zināt. Ja šis cilvēks ir vectēva slepkava, viņš nekādā ziņā nedrīkstētu vēlreiz mani sastapt. Viņam vajadzētu turēties no manis pēc iespējas tālāk. Dzēst pēdas. Bet viņš atnāk gaišā dienas laikā uz slimnīcu. Man jāizdibina, ko viņš grib. Un vai patiešām šis cilvēks bija tur? Toreiz? Mēs ar vectēvu kūrām plīti. Rādīju vectēvam, kur virtuvene tur petroleju. Nē, es nevaru un nekad nevarēšu apgalvot, ka tas bija viņš. Ka es viņu tur redzēju. Bet tagad ir iespēja par to pārliecināties, un to varu izdarīt tikai es pati.» Viņa strikti pagrieza telefonam muguru un izgāja no kabineta.

—   Klausos jūs, lūdzu?

Viņš pacēla galvu. Atkal tās acis — pētījošas un bargas, kas lika atcerēties bērnudienu izbīli.

—   Daudz gadu pagājis, vai nav tiesa? — vīrietis pēkšņi ne no šā, ne no tā sacīja.

«Kopš kura laika? Par ko tu runā?» Bojarska domās pārprasīja. Un klusēja.

—   Vai jūs pēc mana apciemojuma Ļubļinā tā arī neuzgājāt pana Kropivņicka pēdas?

—   Ak jūs esat tas?! — Viņa pasmaidīja, izlikdamās, ka tikai tagad skaidri zina, kas stāv viņas priekšā. — Nē, atvainojiet, neizdevās vis uziet.

—   Tātad tagad jūs mani atceraties? — viņš jautāja, gribēdams pārliecināties.

—   Protams. Jā.

—   Redziet, visa tā lieta ir sarežģījusies, baronese Donnere Vīnē mirusi, — viņš blefoja. — Palicis mantojums, starp citu, nekāds lielais. Jūs jau saprotat, viņi pārtika no tā, ko paguva aizvest no Polijas. Daļu mantojuma baronese novēlējusi savam brālēnam panam Kropivņickim.

—   Tad jums jāgriežas tiesā, — ārste mierīgi sacīja. — Mantojuma lietas kārto tiesa. Vectēvs ir miris. Tiesai tas jāapliecina, un tālāk viss skaidrs.

—   Jā, — viņš kļuva nepacietīgs, — es to zinu. Taču ģimene pati arī grib noskaidrot. Uz savu roku. Saprotams, runa taču ir par naudu. Ja pilnīgi droši apstiprināsies, ka pans Kropivņickis ir miris, visu dabūs tālāki radinieki.

Viņa lūkojās vīrietī, kas sēdēja iepretim, ar ārsta pētošo skatienu. «Vai iespējams vēsu prātu vākt ziņas par cii* vēku, ko pirms pāris nedēļām esi nogalinājis? Nav iespējams.» Taču ārsta pieredze zina arī, ka cilvēku dzīvē ir iespējams viss. Ja tas ir tā, kā izdabūt no vina patiesību? Kā?!

—   Atvainojiet, es nevaru apstiprinat, ka pans Kropivņickis ir miris. Vienkārši tādēļ, ka neesmu viņu mirušu redzējusi, — viņa lēnām teica. — Jūs atkal esat atnācis uz nepareizu adresi. Meklējiet cilvēkus, kuri toreiz paglābās no gestapo, varbūt viņi zina kaut ko noteiktu par vectēvu. Vai jums ir līdzi vēstule no Donneru ģimenes? — viņa pēkšņi pajautāja, un tas vīrietim bija pilnīgi negaidīti, jo iepriekš saruna ritēja citā gultnē. Viņš brīdi apmulsa, taču tūlīt izteica savu izbrīnu, kas bija neviltots.

—   Līdzi? Nē! Es neuzskatīju, ka jūs varētu interesēt vēstules, ko rakstījuši sveši cilvēki.

—   Kas tur ko brīnīties? Jūs taču ievācat informāciju man pilnīgi svešu cilvēku vārdā; es viņus nepazīstu, pat nezinu, ka tādi eksistē vai ir eksistējuši, — viņa asā tonī sacīja. — Turklāt jūs darāt to jau otro reizi. Uzrodatics atkal pēc tik daudziem gadiem. Zināt tātad, kur es dzīvoju, ko daru, taču es par jums nezinu neko.

—  Vai man jāuzrāda pase? — viņš ironiski vaicāja un iebāza roku kabatā. Dokumentus viņš tomēr neizvilka, gaidīja viņas apstiprinājumu. Tas neatskanēja, un viņš nesteidzās kārtot formalitātes. — Nav taču grūti uzzināt kāda adresi. To var dabūt Uzskaites birojā.

«Manā gadījumā tas tomēr bija grūti, tu melo. Es aizbraucu no Ļubļinas neizrakstījusies. Un man bija daudz jānopūlas, lai jaunajā vietā iestāstītu amatpersonām, ka visu laiku esmu dzīvojusi klosterī. Tas man izdevās tikai tāpēc, ka cilvēki pēckara grūtībās bija pārguruši, ka visi vēlējās kaut kā nokārtot kara samudžināto pagātni. Nē, neviena iestāde tev daudz palīdzēt nevarēja, tu pats līdi vai no ādas ārā,» Bojarska nodomāja. «Viņš tikai izlikās, ka grib uzrādīt dokumentus. Bet uz ko viņš cer? Kuru katru brīdi es varu atkārtot prasību. Uzzināšu vismaz viņa uzvārdu un dzīvesvietu. Ar to milicijai pietiks. Bet, tā rīkojoties, es varu viņā modināt aizdomas un tad neuzzināšu to, kas interesē mani. Toreiz Ļubļinā viņš kaut kādu uzvārdu nomurmināja. Es nepārprasīju, nepainteresējos. Biju pārbijusies kā putniņš. Alurgu nomocīts bērns. Nejautāju neko. Vēlējos vienīgi, lai viņš drīzāk iet prom. Ilgi pēc tam nevarēju atgūt līdzsvaru, kāds nepieciešams normālai dzīvei. Kamēr apprecējos. Andžejs mani izārstēja no bailēm. Un bērni. Šodien viņš varbūt nestādījās man priekšā tāpēc, ka, viņaprāt, tas izdarīts jau toreiz Ļubļinā. Viss it kā kārtībā. Bet kāda gan tam nozīme. Dokumenti var būt visvisādi. Kādi vien vajadzīgi. Un katrā' reizē citādi, ja tas ir nepieciešams.»

—   Atvainojiet, netērēsim velti laiku, — viņas tonis liecināja, ka saruna jābeidz. — Mani gaida pacienti. Bet jums es neesmu vairs vajadzīga, jo nekādi nevaru sekmēt misiju, ko Donneru ģimene atkal uzvēlusi jūsu pleciem.

—   Acumirkli! — Tik pazīstamajās acīs uzzibsnīja drauds. — Acumirkli, lūdzu! Aiz pana Kropivņicka aresta slēpjas pārāk daudz nelietību, lai es vēlreiz aizietu no jums tukšā.

Sievieti atkal pārņēma satraukums, kas robežojās ar bailēm, taču viņa nevarēja un arī negribēja pārtraukt spēli, ko pati bija sākusi. Acu priekšā atkal nostājās pagātne, tā cilvēka tēls, kuru viņa savā dzīvē bija mīlējusi vairāk par visu. Tā, kā spēj mīlēt tikai mazs bērns. Dzīve bargi pārbaudīja bērnu un arī vectēvu. Nāve vectēvu pārbaudīja vēl briesmīgāk. Filozofiski spriežot, viņai savā turpmākajā dzīvē vairs nebūtu jābaiļojas. Viņa savu noslēpumu nodevusi taisnības soģu rokās, tas vairs nebija noslēpums. Viņas dzīvē vairs nekādi draudi neslēpās. Tā bija tīra. Par pagātni, par briesmīgo sagadīšanos viņu vairs nevarēja tiesāt. Neviens. Ne šis, ne kāds cits cilvēks.

—   Vai jūs ar to gribat teikt, ka man ir kāds sakars ar vectēva traģēdiju? Uz kāda pamata jūs to apgalvojat? Vectēvu nogalināja gestapo, — pēdējos divus vārdus viņa akcentēja īpaši, vērīgi skatīdamās vīrietī.

—   Es neko negribu apgalvot. Es meklēju … — Vārdi it kā lauztin lauzās pār lūpām. — Jūs tonakt tur bijāt… iespējams, ka jūs kaut ko zināt.

Vīrietis vairs nevaldīja pār sevi; šādas situācijas ārsta praksē gadās bieži, tagad viņa varēja noteikt diagnozi.

—   Un ja es jums teiktu, ka zinu? — Viņa bija nolēmusi riskēt.

Vīrietis strauji paliecās pretim, satraukuma pārņemts.

—   Taču vispirms jūs man pateiksiet, kāpēc jums tik labi zināms mans liktenis, manas dzīves līkloči. Kur mani katrā reizē meklēt. Tas būtu tikai godīgi, vai nav tiesa?

Vīrietis savaldījās, sakoncentrējās. Izaicinājums acīs apdzisa. Un viņš pat pasmaidīja.

—   Lai notiek. Piecdesmit trešajā gadā es saņēmu vēstuli no Vīnes. Vajadzēja viņiem atbildēt. Šajā nolūkā nācās aizbraukt uz Donneru muižu, — viņš meloja. — Pāris dienu pagrozījos pa valsts saimniecību, apjautājos. Cilvēki tur, es atvainojos, nav izkūpējuši gaisā kā dūmi. Viņi man pastāstīja, ka tonakt pilī bijis tikai pans Kropivņickis ar bērnu. Zināja bērna turpmāko likteni. Proti, ka pārvaldnieks Dembovskis nodevis jūs klosterī.

Tam vajadzēja izklausīties patiesi. Sieviete nevarēja zināt, ka Dembovskis savu rīcību paturējis noslēpumā, nevarēja iedomāties, ka viņas priekšā sēdošajam vīrietim nācās pamatīgi nopūlēties, lai uzietu pēdas. Ka šiem pūliņiem, kas beidzās ar šāvienu Mirušo piemiņas dienā, cilvēks veltījis pusi sava mūža.

—   Ja jūs pateiktu visu, ko zināt, mēs drīzāk varētu nokārtot Donneru mantojuma lietas. — Vīrietis neatlaidās, viņa acis atkal fanātiski iedegās, bet varbūt tā tikai šķita.

«Ko viņš darīs, kad pateikšu patiesību?» sieviete pārlika. Viņa jau labu brīdi zināja, ka pateiks viņam to, ko vajadzēja pateikt jau toreiz Ļubļinā, bet ko viņa nepateica baiļu, muļķības, vainas apziņas dēļ.

—  Tas'notikums — vectēva arests — nav saļstīts ne ar ko negodīgu, — viņa lēni teica. — Tā vienkārši bija baisa kļūda. Un vēl briesmīgāka sagadīšanās. Bērns, kam viņš bija izglābis dzīvību, ņēma un apturēja pulksteni tornī. Gribēja dot zīmi partizāniem parkā. Taču tie bija nevis partizāni, bet gan gestapovieši. Un … — viņa nepabeidza. Ar cilvēku, kas sēdēja viņai iepretim, notika kaut kas briesmīgs: viņš kļuva pelēks vaigā, it kā izplēnēja, dzisa, mira.

«Nē, es, ārste, neglābšu tevi,» viņa aukstu sirdi nodomāja. «Maksā. Pēc taisnības — ar dzīvi par dzīvi. Jo tu esi Franeks. Toreiz Ļubļinā es nekļūdījos vis. Biju bērns, kam atmiņa svilināta terora un noziegumu ugunī. Tādas pēdas neizzūd. Ar tādu atmiņu grūti dzīvot, bet tā kaut kam arī noder.»

Pēkšņi sieviete aptvēra patiesību, ka viņas priekšā ir slepkava. Ka roka, kas tagad krampjaini pieķērusies galda malai kā pēdējam glābiņam — kā dēlim vētrainā jūrā —, ir nospiedusi pistoles gaili. Nogalinājusi vectēvu. Vismīļāko, vienīgo, neaizmirstamo. Vai viņa spētu tagad pacelt savu roku un saņemt šo vīrieti aiz rīkles? Viņa nodrebēja aiz riebuma un ar visu krēslu atvirzījās no galda. Viņa negribēja būt tuvu cilvēkam, kuram nespēja piedot un kuru nespēja apžēlot, jo pati jutās līdzvainīga. Viņa lūkojās uz vīrieti vērīgi, ar mediķa skatienu — kā klīniskā pētījumā, kā līķi secējot. Cik sekunžu, cik minūšu tas ilga? Viņa to nezināja, to nezināja viņi abi. Līdz viņa pamanīja, ka vīrieša acis atkal ir vaļā un plaši ieplestas raugās viņā kā spokā.

—   Man ir slikti, — viņš nočukstēja. — Tā jau ir otrā reize. Pavisam nesen arī… laikam sirds. Kaut kas nav kārtībā ar sirdi.

—   Iespējams. — Viņa juta, ka pašas balss nošķind kā metāls pret stiklu.

Vīrietis piecēlās no krēsla ar grūtībām, bet viņa nevēlējās ne palīdzēt, ne traucēt. Redzēja, ka viņš šaubās. Nav pārliecināts, ka viņa ļaus viņam aiziet. Tas bija savādi: viņi it kā visu viens par otru zināja, lai gan tam, kas patiešām bija svarīgs, netika pieskārušies ne ar pušplēstu vārdu. Un tomēr viņi zināja. Ārste nemēģināja šo faktu sev izskaidrot, jo to nedarīja arī atnācējs.

Bojarska piecēlās, ne vārda neteikusi, izgāja no uzgaidāmās telpas un atstāja viņu grīļojamies pie galdiņa, pie kura abi bija sēdējuši un runājuši. Viņai bija vienalga, pilnīgi vienalga, ko viņš darīs un kā pārvarēs savu vājumu. Vai izies no šejienes paša spēkiem vai neizies. Ne reizi neatskatīdamās, viņa pa gaiteni aizgāja uz ārstu istabu un aizslēdza aiz sevis durvis. Smagi atspiedās pret tām ar muguru. Arī viņa nejutās labi. Rokās un kājās ielija savāds nespēks. Viņa pievēra plakstus, cenzdamās pārvarēt vājumu, kas lēni, ļoti lēni attālināja viņu no realitātes. Viņa" sapurināja plecus, plati atvēra acis un stīvi tuvojās rakstāmgaldam. Viņa redzēja tikai telefona aparātu un sakopoja visu uzmanību uz šo vienu priekšmetu, tādējādi palīdzot sev atgūt līdzsvaru. Telefons gaidīja un pieprasīja turēt doto vārdu. Viņa uzlika roku uz klausules. Augums mehāniskā kustībā pagriezās pret logu. Skatiens tikpat neapzināti pārslīdēja piebrauktuvei slimnīcas priekšā. Tur gāja viņš. Vilkās. Vaļējā mētelī, bez cepures galvā, kā dzērājs. Viņa noņēma roku no klausules, atbalstījās pret palodzi un piespieda pieri pie rūts.

«Vai ir vērts?» viņa domāja. «Vai tas būs kāds sods? Cietums? Nē, lai viņš iet un nes to nastu visur sev līdzi. Lai visu atlikušo mūžu cīnās ar savu pagātni, ar izdarīto noziegumu, ar sirdsapziņu. Lai iepazīst tādu dzīvi. Viņš neaizies tālu. Jo nav nekādu vainu mīkstinošu apstākļu. Viņš to izdarīja apzināti. Divdesmit astoņi gadi! Pieaudzis cilvēks divdesmit astoņus gadus nesis sevī tādu atriebtkāri. Lai viņš iet. Un lai samaksā par mani. Arī par mani. Par visu, kas man nodarīts.»

Vīrietis paskatījās apkārt un instinktīvi sāka soļot uz Prāgas priekšpilsētas, uz Brudno pusi, Silēzijas Dombrovska tilta virzienā.

«Uz kurieni man jāiet?» viņš domāja. «Uz kurieni man tagad jāiet? Pie Irēnas?… Nē… Kā var aiziet līdz tiltam?»

Sešpadsmita nodaļa

Viņš gulēja gultā viesnīcas istabā ar visām drēbēm, nebija novilcis pat kurpes. Un jutās bezgala atvieglots, nesastapis šeit Irēnu. Viņš nespētu pārmīt ar viņu ne vārda, viņš negribēja redzēt nevienu, ne paziņu, ne draugu, ne ienaidnieku, pat istabeni ne. Viņš gribēja būt viens. Viens. VIENS. Uz mūžiem, līdz pasaules galam. Viens — bez domām, bez atmiņām, bez redzes, bez ožas, taustes. Vēl ap viņu tinās slimnīcas lizola dvaka, vēl viņš samanīja Pulksteņmeistara mājas dēļu raupjumu. Māja tagad stāv tukša, aizslēgta, pāris mēnešos tā sabruks, un Brudno rajona padomei būs par vienu rūpi mazāk. Novāks gruvešus, nolīdzinās, pieķers klāt kaimiņu gruntsgabalu, un būs vieta, kur varēs pacelties stiklā un metālā mirdzoša celtne.

«Ar mani arī ir cauri, laiks atbrīvot vietu,» viņš nodomāja. Pēkšņi uznāca alkatīga vēlēšanās vēlreiz just plaukstā vecā revolvera vēso, gludo spalu. Viņš vēlējās to tik ļoti, kā nekad mūžā, nekādos apstākļos nebija vēlējies. Pat toreiz ne, kad ierocis bija vienīgais sargs, zināma garantija, ka izdosies sagaidīt, kara beigas. Izrādās, viņš nebija redzējis tālāk par sava deguna galu. Peldējis, tā teikt, pa straumi. Tagad pietiktu ar vienu vienīgu rādītājpirksta kustību, lai atbrīvotos no sevis paša, no nākotnes, tagadnes un pagātnes. Viņš tagad alka nāves, kā kādreiz bija alcis meitenes, Basjkas. Nāve negribēja nākt, un ar ko gan to varētu iekārdināt? Revolveri viņš bija noslīcinājis upē, lai ar to nekad vairs nevarētu izšaut.

«Biju muļķis un muļķis arī palikšu. Cilvēkam, kas piedzimis ar ieroci, arī jāmirst ar ieroci rokā vai no ieroča. Tagad esmu bezspēcīgs kā zīdainis. Tūlīt vai varbūt vēlāk atnāks Irēna, bet es vairs negribu sastapt nevienu un neko.»

Viņš apvēlās otrādi un iespieda galvu spilvenā, lai neredzētu istabas rožainās tapetes, Sigismunda kolonnas attēlu, kas karājās tieši virs galvas. Taču, izraidot no smadzenēm tagadnes iespaidus, viņš pavēra ceļu pagātnei. Tā atbrāza ar devītā viļņa spēku. Viņš iespieda galvu dziļāk spilvenā, lai nevarētu pakliegt.

Viegliem soļiem viņš gāja pa slapjām lapām piebirušo parka aleju. Aiz viņa muguras elpoja septiņpadsmit vīru, cenšoties slāpēt savu soļu dunu un modri uztverot katru citu troksni, viņu dzirde pastāvīgajā kontaktā ar dabu bija labi iztrenēta. Pulksteņa baltā ciparnīca tumsā likās kā mēness ripa. Viņi apstājās pie parka mūra. Nekas netraucēja nakts klusumu. Viņam blakus stāvēja Jureks Kovaļiks. Puisis bija pievienojies vienībai pa ceļam. Jureks reizēm nāca arī uz mežu, zināja partizānu apmetnes, piegādāja ziņas, informēja par okupantu pārvietošanos. Eglēm nebija nekādu iebildumu pret to, ka Jureks nāk līdzi.

Pulksteņmeistaram jauneklis patika. Pilī varēs paēst, pasildīties pie krāsns.

Cauri aizmiegtajiem plakstiem, cauri biezajam spilvenam vīrietis redzēja pulksteņa balto ciparnīcu. Nekustīgos rādītājus. ,

—   Pietiks, — pēkšņi Egle skaļi sacīja. — Varam iet.

Viņa pulksteņa fosforizētie rādītāji vēstīja, ka ir piecas

minūtes pāri vienpadsmitiem. Kads no puišiem klusu iesmējās un sakustināja zaru. No tā nobira rupjas lāses.

—   Kas nu nebūs! — sacīja Egle. — Vai tu vēl neesi pietiekami izmircis? Ko jokojies?

Viņi bija kā kucēni. Viņi bija kucēni — zēni vēl, kaut arī vaigi iekrituši, vārdi rupji un rokās automāts. Zēni, kas purina no zariem lietus lāses cits citam aiz apkakles.

—  Jēzu! — vīrietis gultā ievaidējās un savilkās kamolā, it kā gribētu izvairīties no sitiena.

Izvairīties neizdevās. Automāta kārta pieplacināja viņus zemei. Uguns nāca no parka dziļuma. Viņi nebija te vieni. Puiši atšaudījās uz labu laimi, pārskrējieņā mēģinādami atkāpties aiz parka mūra.

Pirmā ēna, kas rāpās uz mūra, atrāvās no tā un izplestām rokām nolidoja zemē. Kā alpīnists bezdibenī. Parkā sākās elle. Pāris minūtēs katrs un visi kopā saprata, ka viņi ir ielenkti, ieslēgti parka katlā. Un kolektīvi kļūdījās, domādami, ka izglābties iespējams tikai pa vienam, katram atsevišķi. Velti Egle eentās tumsā pārkliegt šāvienu troksni, pēkšņā uzbrukuma izraisītās šausmas, paniku. Viņa balsi aprija vaimanājošais gaiss. Velti viņš centās puišus savākt kopā, vest sev līdzi iekšā pilī. Puiši tumsā neredzēja savu komandieri, nedzirdēja viņa pavēli, domāja, ka arī pilī noslēpušies vācieši. Puiši pašķīda pa parku, kur starp kokiem aizrīdamies rēja suņi, ko pagaidām vēl turēja saitē. Suņus palaidīs vaļā vēlāk, kad pēc slaktiņa būs jāatrod un jāpiebeidz vēl pusdzīvie. Puiši pazina šīs trakās rejas. Suņi rautin rāvās uz priekšu, tos tracināja troksnis, kauja, kurā gatavojās cilvēku gaļa. Bet suņu kārta pienāk tikai beigās.

Viņš juta sev blakus jauniņo Kovaļiku, bet neaptvēra, ka zēns turas pie viņa apzināti — Kovaļikam nebija ieroča. Tā kā atkāpšanās ceļš uz parka mūri bija nogriezts, palika tikai viena saprātīga izeja — aizkļūt līdz pilij, noskaidrot, vai arī tur gaida pretinieks. Pils mūru aizsegā varēs aizstāvēties. Kauties līdz galam. Kovaļiks smagi elpoja, taču turējās viņam cieši līdzās. Viņi skrēja kā ārprātīgi, nepievēršot uzmanību signālraķetēm, kas jau sāka apgaismot parku. Gaismas starā, kas krita lejup līdz ar raķeti, viņi brīžam bija atkailināti kā Ādams un Ieva paradīzē. Automātu uguns tad kļuva tik blīva, ka tā gaisā gandrīz vai iezīmēja skrejošo augumu kontūras, bet viņi skrēja tālāk, cīnīdamies ar telpu par savu dzīvību.

Trijatā — Franeks, Kovaļiks un Egle — viņi sasniedza pils durvis. Stienis bija atcelts, pie durvīm stāvēja Pulksteņmeistars. Par spīti lodēm, kas sāka triekties pret durvīm, viņi paspēja aizlikt tām priekšā stieni. Viņi neskatījās, kur paliek Pulksteņmeistars — vai viņš kur paslēpies vai, lodes ķerts, kritis —, bet steidzās ieņemt pozīcijas pie logiem. Viņš un Egle; Kovaļiks pietupās līdzās Eglēm.

Un tad aizmugurē, halles dziļumā, parādījās žandarms. Ar ķiveri galvā. Tumsā bija redzama tikai žandarma milzīgā, kustīgā ķivere. Pirms Franeks paspēja apgriezties un pavērst automātu zemāk, kur zem kustošās ķiveres vajadzēja būt krūtīm, žandarma automāta kārta nogāza gar zemi muižas kalpa dēlu Jureku. Franeks savukārt pārcirta uz pusēm žandarmu — šāva vēl tad, kad vairs nebija vajadzības.

No koku aizsega izlēca melni silueti un kā lava gāzās šurp uz māju. Viņš paspēja. Automāts rokās svila, sviedri plūda acīs. Lai plūst, nedrīkstēja atraut skatienu no parka krūmiem, tāpat jau maz ko varēja redzēt. Viņš virzīja uguni galvenokārt turp, kur bija redzama tikai kustība, nevis noteikts, skaidri saskatāms mērķis. Un nevis dzirde, bet gan instinkts brīdināja, ka viņš palicis viens.

Egle gulēja uz grīdas pie sava loga.

Viņš paķēra rokas granātu, ar zobiem izvilka drošinātāju un aizmeta spridzekli starp kokiem. Tam vajadzēja vāciešus kādu brīdi aizkavēt. Ar lēcieniem un pietupieniem viņš aiztika līdz gulošajam. Eglēm acis bija vaļā, tās vēl redzēja.

—   Sauj, — Egle izgārdza, — šauj!

Viņš izrāva rokasgranātu, kas bija Eglēm aiz jostas. Zemes stabs uzšāvās gaisā un sadūrās tur ar lejup krītošajām gaismas šaltīm. Vācieši apgaismoja māju, un tas nozīmēja, ka viņš jau pretiniekam ir rokā, ka no tumsas izcelts viņš — pēdējais.

—   Franek, Franek, — izstomīja mirstošais Egle, partizānu dzejnieks. — Zvēri, ka tu nogalināsi viņu, Pulk … steņ … meistaru. Zvē … ri.

—       Zvēru, — viņš caur sakostiem zobiem izgrūda. Egles roka pastiepās pēc viņa — vēl dzīvā — rokas, krampjaini satvēra to un piespieda pie sava asiņainā mundiera, kas sedza cauršautās krūtis.

īsas automāta kārtas arvien skaļāk pluinīja halles iekšieni. Viņš satvēra automātu ar atbrīvojušos roku, taču tas atteicās klausīt. Viņš nesaprata, kāpēc. Neapzinādamies, ko dara, viņš noslaucīja biedra asinis no rokas pret biksēm. Un nogāza kārtu, jo trīs stāvi jau rēgojās pie loga, viņus šķīra tikai siena. No ārpuses pēkšņi pašāvās roka un iemeta hallē granātu. Franeka automāts aizrijās, pirksti no tā atlaidās, izpletās un pamira. Viņš nedzirdēja sprādzienu, nezināja, ka krīt.

Viņš atģidās, sadzirdot suņu ošņāšanu. Halle bija pilna ar vāciešiem, viņi veda prom sasieto Pulksteņmeistaru. Pusnemaņā pavīdēja doma, ka Pulksteņmeistars palicis dzīvs. Kaujas laikā viņš to netika redzējis. Taču tas, ka šis cilvēks nav nogrimis asins upē, neizraisīja nekādas jūtas, jo pats viņš vēl slīka kara apokaliptiskajā stihijā. Viņš īsti neaptvēra, kur atrodas, cik ilgs laiks pagājis kopš granātas sprādziena, nezināja pat, vai tas, ko viņš redz vai varbūt iedomājas redzam, ir īstenība vai pārcelšanās dzīves otrā krastā — nāvē.

Viņš gribēja tikt pāri Rubikonai, tikt prom no baisās īstenības, taču suns ošņājās tik nikni, ka viņā pamodās dzīvības instinkts. Franeks saprata: ja viņš ievilks elpu, tad būs pagalam. Ja neievilks — nosmaks. Visu izšķīra sekundes. Suns raustīja pavadu, augstāk atradās roka, kas to turēja, pie pašas sejas mīņājās virsnieka zābaki. Hallē bija gaišs, laikam dega sveces. Brīdi viņam pat likās, ka deg māja. Taču viņu stindzināja aukstums, un tas lika domāt, ka nekāda ugunsgrēka nav. Suņa raustīšanās izveda virsnieku no pacietības.

— Fū, Aleks! — viņš uzsauca sunim. — Liec mierā to sprāgoņu! Samaitāsi vēl degunu.

Briesmīgā ošņāšana attālinājās. Acīmredzot virsnieks atvilka suni nost. Vācieši trokšņaini atstāja māju. Parkā viņi vēl kādu brīdi kavējās, sasaucās. Ievainotajam tas ilga veselu mūžību. Ierūcās smago automašīnu motori, to prožektori aptaustīja parku, ielūkojās arī vēl mājā.

Durvis palika līdz galam vaļā, pa tām plūda iekšā novembra dzestrums. Sveces joprojām dega. Viņš piesardzīgi pavēra plakstus — domāja, ka pa mazo spraugu ieraudzīs žandarmu, kas te nolikts postenī, Vēja plūsma pielieca sveču liesmiņas — vienīgā kustība mājā, kas nu pamira, k|uva klusa kā tikko aizmūrēts kaps. Viņš gulēja iešķērsu uz mirušā Egles krūtīm, gabaliņu tālāk — šausmīgi sakropļotais Kovaļiks. Šķita — Kovaļikam nav galvas, un viņš nodomāja, ka apziņa joprojām nav skaidra. Priekšmetu kontūras bija izplūdušas. Viņš aizmiedza plakstus, lai nebūtu jāredz ķermenis bez galvas. Mēģināja pakustināt rokas: vienu nevarēja pacelt. Mēģināja uzslieties sēdus, atspiezdamies ar muguru pret Egles augumu. Centās atminēt, kāds brīnums viņu paglābis. Skaidrība atausa tikai tad, kad bija izdevies aizstreipuļot līdz sašautajam spogulim hallē. Simt attēlos, katrā spoguļa šķembā atsevišķi, taču pietiekami skaidri viņš ieraudzīja sevi — viscaur nolietu ar Egles, Kovaļika un paša asinīm. Ne acu, ne uzacu, ne zoda vairs. Nevis cilvēks, bet asiņains manekens. Viņš pagrieza muguru spogulim, no kurienes pretī raudzījās daudzgalvaina vampīra vienādās asiņainās sejas. Un konstatēja, ka ir ievainots^kreisajā plecā.

«Trāpīts plecā. Man jātiek no šejienes prom. Kā? Šādā izskatā mani aizturēs jau pēc simt metriem. Jānovelk šīs drēbes. Jānomazgā seja. Kaut rāpus, taču jātiek līdz virtuvei, ūdenim.»

Kad jācīnās par dzīvību, cilvēks ir stiprs. Neiedomājami stiprs. Stiprāks par visstiprāko zvēru. Ūdens atsvaidzināja, noskaidroja domas. Viņš jau varēja noturēties kājās. Plecā acīmredzot ietriekusies granātas šķemba, lode tā nevarēja būt, viņš ievainojumus pazina: sāpēja briesmīgi, taču neasiņoja tā kā lodes trāpījums. Šķemba bija ietriekusies dziļi, līdz atslēgas kaulam. Viņš grīļodamies lēnām tuvojās sienai, lai, pieturēdamies pie tās, atkal atgrieztos hallē.

«Un tad es izdzirdēju soļus,» vīrietis atcerējās. Viņš izdzirdēja tos arī tagad un, meklēdams glābiņu no mokošajām atmiņām, iespieda seju vēl dziļāk spilvenā. Nekas nelīdzēja. Un viņš atkal uz vairākām sekundēm pamira tāpat kā tad, kad viņu pamodināja satracinātā suņa ošņāšanās ap viņa silto ķermeni. Tas bija gudrs suns, gudrāks par savu saimnieku.

Soļi skanēja pils pagalmā, kāds tuvojās no saimniecības ēku puses. Viņš nodomāja, ka atsūtīts postenis, ka no šās virtuves vairs prom netiks, tomēr mēģināja noslēptiesv Viņam izdevās aizlīst aiz lielās ogļu kastes» tur bija sprauga, no kuras mazā meitene izvilka petrolejas pudeli, kad viņi ieradās pilī pirmoreiz. Tieši atmiņas mudināja tā rīkoties. Viņš gulēja aiz kastes, gaidīdams, kad sargkareivis apstaigās telpas. Tā dara katrs, kas ierodas postenī. Cilvēks ienāca hallē — zem viņa kājām skaļi plīsa stikla lauskas, tās Franekam pavēstīja, kur nācējs atrodas. Taču tūlīt soļi kļuva lēnāki, kājas meklēja uz grīdas brīvāku vietu. Tātad nācējs zagās! Negribēja, lai viņu sadzird. Bija ļoti piesardzīgs. Franekam uzausa cerība — varbūt tas ir parasts zaglis, slapstīga hiēna, kas tādā reizē vienmēr no kaut kurienes uzrodas. Viņš ieplaka dziļāk slēptuvē, jo zaglis viņa dzīvībai bija tikpat bīstams kā žandarms. Taču zaglis nemeklēs neko virtuvē, tātad viņam paveras izredzes izglābties. Mēmi un dedzīgi viņš lūdzās, lai tas būtu zaglis. Mirušās mājas dziļajā klusumā Franekam nevajadzēja piepūlēt dzirdi, lai saprastu, kurp svešie soļi iet un ko meklē. Un tomēr viņš kļuva modrāks par lapsu, caunu, vāveri. Nācējs devās uz pils istabām. Tad Franeks svešo vairs nedzirdēja — līdz brīdim, kad troksnis vēstīja, ka plīst šķīvji, porcelāns. Franeks nosprieda, ka atnācējs ņemas gar bufeti.

Laikam arī svešinieku paša radītais troksnis bija pārbiedējis, abi, šķiet, labu brīdi baidījās elpot, lai gan svešais nevarēja zināt, ka viņa rīcībai ir liecinieks. Pēc brīža nepazīstamais cilvēks devās atpakaļ uz izeju, bet nu jau soļi nebija viegli, hallē viņam nekādi neizdevās izvairīties no stikliem, un tie pārlieku skaļi žļerkstēja zem kājām. Šķita, viņš nes kaut kādu smagumu. Svešais arī baidījās, Franeks to juta, briesmas piešķir cilvēkam sesto maņu. Svešais taisni vai stinga aiz bailēm, nesdams ārā savu smago nastu, tāpat kā baiļojās ievainotais aiz kastes. Ievainotais joprojām aizturēja elpu, lai gan nekas vairs nebija dzirdams, un pēkšņi svešais bija tepat līdzās — viņš pagāja garām virtuves logam. Aiz kastes gulošais nu bija drošībā. Viņš izlīda no slēptuves, aizvilkās līdz logam. Piesardzīgi pabāza ārā galvu —tik daudz, lai varētu redzēt taku, kas aizvijās uz kalpu mājām. Bet paguva ieraudzīt vienīgi svešā vīrieša muguru. Svešais kaut ko nesa, sākumā nebija saprotams, ko, bet tad Franeks sazīmēja vienpus vīrieša pleciem galvu, otrpus — kājas, kas bezpalīdzīgi kuļājās. Svešais nesa bērnu. Ievainotais, zaudējis visus spēkus, saļima un piespiedās ar vaigu virtuves grīdai.

«Bērns. Tur taču dzīvoja bērns,» murgaini domāja vīrietis viesnīcā. «Meitene, ko Pulksteņmeistars bija atradis pie dzelzceļa uzbēruma. Bērns kaujas laikā bija noslēpies, viņam vajadzēja būt pilī, es tikai biju to aizmirsis. Vīrietis, kas bērnu aiznesa, man likās svešs, un meitenīte viņa rokās izskatījās kā mirusi. Es biju pārliecināts, ka gestapovieši nogalinājuši arī bērnu.»

Ar veselo roku taustīdamies gar sienu un balstīdamies pret to, Franeks atgriezās hallē. Svece jau taisījās dzist, granātas sprādziens bija padarījis halli līdzīgu apdzisuša vulkāna krāterim. Izsvaidīts parkets, saskaldītas mēbeles. Gribējās noskaidro't, kādā veidā izdevies palikt dzīvam. Franeks piegāja pie kritušajiem. Abu augumi bija pilni ar šķembām. Vēl pēc nāves viņu augumi bija pildījuši karavīra pienākumu — noseguši biedru, kurš gulēja te, starp viņiem. Kovaļiks jau bija miris, kad granātas sprādziens norāva viņam galvu.

Kamēr ievainotais novilka savas partizāna drēbes, pagāja kāda stunda. Divreiz ilgāks laiks viņam bija vajadzīgs, lai novilktu Kovaļikam civilo uzvalku un uzvilktu viņam savu kreklu, asiņainās bikses, vateni. Viņš to nespētu izdarīt, ja līķis būtu pilnīgi sastindzis. Visas šās izrīcības laikā viņš centās neredzēt Kovaļika torsu. Franeks bija pieradis pie asinīm un nāves, bet Kovaļiku nāve paņēma viņa vainas dēļ — tāpēc, ka viņš atļāva zēnam nākt līdzi. Divi trāpījumi zēnu bija briesmīgi sakropļojuši.

• «Tas neko neizšķīra, ka Jurekam norāva galvu jau mirušam,» domāja vīrietis tagad. «Man viņš joprojām bija dzīvs, silts, tas pats. Un otrreiz ievainots. Es taču nupat vēl gulēju starp viņiem abiem un arī biju beigts. Tikai es atgriezos Rubikonas šajā pusē — pats nezinu, kā, — bet viņi palika tur. Kuru katru brīdi es atkal varēju nomirt. Būt tāds kā viņi. Tādās reizēs robeža starp dzīvību un nāvi izzūd.»

Franeks beidza pārģērbt Kovaļiku, un nu jau viņam vajadzēja ņemt talkā arī otru roku, lai gan katra kustība dedzināja kā dūriens ne tikai plecā, bet arī krūtīs, un viņš gandrīz zaudēja samaņu. Mirušajam bija labāki zābaki, bet dzīvo gaidīja ceļš, tātad kalpa dēls atdeva Franekam arī zābakus. Viņš vairs nespēja uzvilkt Jurekam savējos, sāpes paralizēja visu ķermeņa kreiso pusi. Bet piesardzība neļāva to tā atstāt. Uz pili atnāca septiņpadsmit, rēķiniem vajag saskanēt, nekas nedrīkst radīt aizdomas.

Kovaļiks bija pievienojies vienībai tumsā, kad vīri gāja cits aiz cita zosu gājienā, viņš, Franeks, pēdējais. Priek-

13r sējie nemaz neredzēja, ka zēns pievienojās, bet Egle nu apklusis uz visiem laikiem.

Franeks saķēra savu zābaku ar abām rokām, iekliedzās aiz sāpēm, taču neatlaidās! stīvēja zābaku miroņa kājā, uzspiezdamies tam ar krūtīm. Vaidēja kā pienapuika, liedams asaras straumēm, bet nepadevās. Un uzvilka mirušajam savus zābakus. Piecēlies kājās, viņš pamanīja, ka sveces izdegušas un apdzisušas, bet nezin kādēļ visu var saredzēt. Viņš apjēdza, kā svīst gaisma. Un pārbijās. Gestapovieši no rīta varēja atgriezties, lai paņemtu savus kritušos, izdarītu kratīšanu, neļautu iedzīvotājiem partizānus pienācīgi, cilvēcīgi apbedīt. Franeks saprata, ka jātiek prom un ka tikai šajā stundā, kad nakts cīnās ar ausmu, viņam tas var izdoties. Pa šoseju var iet tikai naktīs, bet meža ceļam viņš ir par nespēcīgu. Katrā ziņā jātiek līdz apriņķa pilsētiņas slimnīcai. No tās viņu šķīra divdesmit septiņi kilometri. Viņa stāvoklī tas bija tikpat tālu kā līdz Maskavai.

Iešāvās prātā, ka tagad — tieši tagad labi noderētu revolveris. Automātus gestapovieši pievāca, bet revolveri, ieņemot ugunspozīciju pie loga, viņš bija nosviedis uz palodzes. Tas varbūt tur vēl ir? Taču ne uz palodzes, ne zem palodzes uz grīdas nekā nebija. Viņš piesardzīgi izgāja no pils, atstādams durvis nepievērtas, atstādams visu, kā bija. Neko nepārmainīja, neko neaiztika. Un bija jau iegriezies sānalejā, kad pēkšņi devās atpakaļ — uz puķu dobi pie loga, kur tika šāvis, un ar kājām pārmeklēja to. Pret zābaka purnu atsitās kaut kas smags un ciets. Viņš noliecās. Tur gulēja viņa revolveris, sprādziena vilnis to bija izmetis ārā.

«Un es to iesviedu upē.» Sī doma taisni vai izrāva vīrieti no gultas. «Aizmetu to kā pēdējais idiots. Aizmetu ieroci, kas pats pie manis turējās. Dievs žēlīgais, ko es esmu izdarījis? Ko es esmu izdarījis!»

Viņš sažņaudza pirkstus dūrē un juta, ka plauksta ir lipīga. Viņš pacēla galvu, lēnām izpleta pirkstus un nopētīja savu roku kā svešam ķermenim piederošu. Nē, uz rokas nebija asiņu kā toreiz, kad viņš izrāva' to no Egles krampjainā tvēriena.

«Tās ir halucinācijas. Esmu taisnā ceļā uz trakomāju. Kā gan uz manas rokas tagad varētu būt asinis? Tas bija pirms divdesmit pieciem gadiem. Precīzi — pirms divdesmit astoņiem.»

— Klausies, draugs, — viņš skaļi sacīja viesnīcas istabas klusumā, — es turēju vārdu. Taču mēs esam kļūdījušies. Tu un es. Es nevarēju atriebt mūsu zēnus, jo nebija … kam atriebties. Vainīgā nav! Egle, brāl, vai tu dzirdi? Klausies, Egle! Ja ne tu… ja kāds cits būtu man to licis… es būtu aizgājis, kur acis rāda, tūlīt pēc kara. Nekad nebūtu atgriezies vecajās takās. Jēzus, Marija… par vēlu.

Septiņpadsmitā nodaļa

Pats savās mājās viņš jutās kā nelūgts, viesis — nemiera dzīts, viņš staigāja no virtuves uz istabu un atkal atpakaļ gluži kā zvērs krātiņā. Nekas nepiesaistīja uzmanību, pazīstamais, mīļais mājoklis likās pilnīgi svešs. Uz mēbelēm mētājās izsaiņotie iepirkumi, ko Irēna bija atvedusi no Varšavas. Viņa melnais goda uzvalks bija pārlikts pār krēsla atzveltni. Šķita, ka neko nezinošā Irēna visas šīs lietas tā atstājusi, lai tās atgādinātu viņam, cik nejēdzīga un negodīga ir situācija, kurā viņš nokļuvis. Viņš norāva goda uzvalku no krēsla atzveltnes un iemeta skapī. Uzreiz kļuva labāk. Tieši šis uzvalks ērcināja visvairāk, atgādinot, kas būs jādara rīt, parīt, visu mūžu, lai gan viņš negrib vairs izdarīt pat vienu bezjēdzīgu žestu.

Pie durvīm zvanīja. Pirmajā brīdī viņš nodomāja, ka neatvērs. Lai domā, ka neviena nav mājās. Bet tad ienāca prātā, ka atnācis elektriķis vai pastnieks. Irēna tagad ļoti gaidīja pastnieku. Viņš devās atvērt, pārvarēdams nepatiku, ka atkal jāsatiek kāds cilvēks, jārunā ar viņu runāšanas pēc, jāizspiež no sevis vārdi — skaņas bez jebkādas nozīmes.

Vīriešus, kas stāvēja pie durvīm, viņš nekad agrāk nebija redzējis un tūlīt iedomājās, ka labāk būtu tos neredzēt arī tagad.

—  Pans Ježijs Kovaļiks? — jautāja viens no vīriešiem — vecākais, pašapzinīgākais, nosvērtākais.

—  Jā.

—   Vai drīkstam ieiet?

Nenogaidījis atbildi, vīrietis ienāca dzīvoklī un palūkojās apkārt vērīgi, taču nepiespiesti un arī ne demonstratīvi. Otrs vīrietis laikam tikai pavadīja pirmo, viņš ieturēja distanci, kā jau padotais.

—   Esmu ieradies pie jums pulksteņmeistara Aleksandra

Kropivņicka slepkavības lietā, — kapteinis Korda informēja.

«Kas šodien par datumu?» Viņa domas raisījās lēni. «Pirmais decembris. Jā. Vienā mēnesī. Trīsdesmit dienās. Ātri gan.»

—   Skaidrs, — viņš atbildēja un pabrīnījās, ka spēj pār sevi tā valdīt. Aizsarginstinkts bija ieslēdzies pats, negaidot prāta pavēli. — Es tikai nesaprotu, kā šajā lietā varu jums palīdzēt.

Kapteinis atbrīvoja krēsla stūri no iepirkumu tīstokļa un neaicināts apsēdās, ieteikdams arī Kovaļikam to darīt. Otrs vīrietis nostājās pie loga. Fakts, ka kāda steidzīga un, kā šķita, arī nepacietīga roka izsvaidījusi pa istabu tik daudz tīstokļu, radīja aizdomas.

—   Es varētu sākt garu, nogurdinošu un jums ļoti nepatīkamu izmeklēšanu, — kapteinis nosvērtā balsī paskaidroja. — Es varētu ar jautājumu un atbilžu sistēmas palīdzību soli pa solim rekonstruēt visu, ko esat darījis divdesmit astoņu gadu laikā. Gandrīz visu. Varētu, tā teikt, izstāstīt jums jūsu dzīvi. Bet… mums tas nav vajadzīgs. Mūsu rokās ir neapgāžami pierādījumi, un bez vajadzības es nemēdzu mocīt nevienu, arī noziedzniekus ne. Jūsu lietā tādas vajadzības nav. — Kapteinis izvilka no kabatas divas fotogrāfijas. — Lūdzu, apskatiet.

Bez mazākā uztraukuma viņš paņēma fotogrāfijas no kapteiņa rokām. Savējo viņš tūlīt atlika sāņus, no otras pretī lūkojās Jureka Kovaļika jaunā, smaidošā seja. Viņš raudzījās fotogrāfijā ilgāk, nekā bija nepieciešams, lai konstatētu, ka tas ir Jureks, zēns, kuru tumšajā Donneru pils hallē nogāza žandarma lode. Starp citu, šī seja ne uz mirkli nebija pagaisusi no viņa atmiņas. Iztēlē viņš to vienmēr redzēja dzīvu, jo mirušajam Jurckam sejas vairs nebija.

—   Nezinu, kāpēc jūs rādāt man šo fotogrāfiju. Ko tas nozīmē?

Kapteinis Korda pasmaidīja — atbilde viņu, šķiet, uzjautrināja.

—   Tātad jūs tomēr gribat parunāties? Labi. Tikai paturiet prātā, ka tā ir j ū s u vēlēšanās. Jūs gribat apgalvot, ka nepazīstat šo jaunekli. Bet kādreiz jūs viņu paziņā t,, vai nav tiesa?

—   Iespējams. Kara laikā gadījās satikt daudz dažādu cilvēku.

—      Apbrīnojami,' — kapteinis atļāvās ironizēt. — Pusi mūža esat nodzīvojis ar šā jaunekja dokumentiem un neko par viņu nezināt!

«Runā, ka bailēs cilvēkam pamirst rokas, mati saceļas stāvus, auma|ām plūst auksti sviedri,» vīrietis nobrīnījās. «Vai es nespēju vairs pat baidīties? Man viss ir pilnīgi vienalga, nekas mani neuztrauc, un man ir labi. Beidzot iestājies miers.»

—   Kā jūs to pierādīsiet? — pēkšņi ieinteresējies, vīrietis vaicāja.

Kapteinis zināja: šis cilvēks nedaudz mirkļos atteicies no sevis, nostājies ārpus savas dzīves un likteņa. Cilvēks nu skatās uz sevi no malas, skatās kā uz svešinieku, kas viņu maz vairs interesē. Tādas situācijas noziegumu izmeklēšanas praksē mēdz būt, taču ne visai bieži.

«Vai atceries… jau Brudno, pulksteņmeistara muzejiskajā mājiņā, tu nodomāji, ka tev būs darīšana ar grūtu raksturiņu un ka tā būs nelāga lieta.»

—   Nezaudēsim velti laiku, — kapteinis skaļi sacīja. — Kovaļika māsa un brālis ir dzīvi. Jūs piesavinājāties Kovaļika pasi. Mūsu rīcībā bija visi dati, un nebija grūti jūs atrast. Tā ir pavisam vienkārša operācija. Mēs parādījām Kovaļika radiniekiem jūsu fotogrāfijas, tās atšķiras no jaunekļa attēliem, ko ģimene rūpīgi giabā. Jums jāsaprot — Vavžona jaunākais dēls gāja bojā nenoskaidrotos apstākļos. Ģimene tomēr loloja cerību, ka viņš ir dzīvs, tikai iejucis kara mutuļos.

—   Un izpeldēs no tiem kā bagāts Amerikas tēvocis! — Vīrietis izsmējīgi paskatījās kapteinim tieši acīs un pēc brīža piebilda: — Jums taisnība, viņš neatgriezīsies. Nē.

—   Jūs viņu aprakāt ar savu uzvārdu, pan Olenderčik?

Vīrietis nodrebēja. Sejā parādījās bezpalīdzības izteiksme — tik cilvēciska, saprotama — un izdzēsa vaibstos vienaldzību. Savu uzvārdu viņš bija jau aizmirsis, do/nāja, ka to nekad vairs nedzirdēs. Tagad tas noskanēja kā šāviens, varbūt pat skaļāk. Kā visas pagātnes atbalss. Kā atbalss no bērnības un jaunības, no visnozīmīgākiem, neaizmirstamiem gadiem.

— Es? — viņš rūgti pasmaidīja. — Es viņu neaprakti. Viņu apraka citi. Ar manu uzvārdu un manā vietā. Es ... toreiz ... nevarēju paredzēt visu detaļās. Man vienkārši vajadzēja tikt prom. Ne par ko citu es nedomāju. Doku¬menti rnan nemaz nebija prātā. Nebija arī laika tos ap¬mainīt. Es biju ievainots. Tonakt es izdarīju tik daudz, ka tatn grūti ticēt. Tikai ar vienu roku vien nomazgājos, pār¬ģērbu sevi un Jureku. Mirušo. Vai jūs zināt, cik grūti ir apģērbt līķi? Bet es turklāt biju ievainots. Visu dienu nosēdēju mežā pie šosejas, man bija drudzis, es murgoju. Naktī izgāju uz ce]a. Kā es vienā naktī nogāju tos div¬desmit septiņus kilometrus, vēl šodien grūti aptvert. Klupu, kritu, slēpos grāvī, atkal gāju, kamēr aizgāju. Slimnīcā man tūlīt paprasīja dokumentus. Drošībai. Tad es apķēros, ka mana Ķennkarte  palikusi vateņa kabatā. Bet man Jureka žaketē ir viņa dokumenti. Slimnīcai tas nāca tikai par labu. Jo es pēc saviem dokumentiem biju pierakstīts Varšavā, — kā kontroles gadījumā lai izskaidro varšavieša atrašanos šajā slimnīcā? Pēc tā slaktiņa muižas parkā gestapovieši bija kā traki. Jurekam bija vietējais pieraksts. Apmainīt fotogrāfijas, viltot zīmogu — to kara laikā prata pat bērns. Tajā slimnīcā darbojās pagrīdes organizācija. Kā visās slimnīcās. Bez tām simtiem cilvēku toreiz būtu aizvēruši acis uz mūžu un šodien dienas gaismu vairs neredzētu. Slimnīcas izglāba dzīvību tūksto¬šiem ievainoto. Man arī. Tā es kļuvu par Kovaļiku. Tikai tā un tādēļ.

—   Bet jūs viņa uzvārdu izmantojāt arī vēlāk, — kapteinis Korda salti sacīja. — Kad nebija nekādas vajadzības kaut ko viltot. Jūs dzīvojāt savā zemē starp savējiem. Kas jums izdeva dzimšanas apliecību uz Kovaļika vārda?

—   Draudzes rakstvedis četrdesmit piektajā gadā, — vīrietis nevilcinādamies atbildēja. — Ksendzs tobrīd bija aizturēts. Visi, kas mani varēja pazīt — tādas briesmas draudēja —, arī bija izklīduši kur kurais. Tas bija izdevīgs brīdis. Jaunais rakstvedis draudzes kancelejā bija īsts zaļknābis. Varētu sacīt — naivs kā bērns, ja muļķības iemesls nebūtu apstākļu un cilvēku nepazīšana, neorientēšanās okupācijas laika lietās un likumos. Dabūjis dokumentu, es biju vīrā, neviens man vairs nevarēja tikt klāt.

—   Tā nu vis neiznāk, — kapteinis aizrādīja.

—  Ak jā, — vīrietis piekrita. — Nevar sacīt, ka neviens, ja reiz jūs esat te. Bet es pats uzvedu jūs uz pēdām. Tā atradene, daktere Bojarska, jā? Ja es nebūtu gājis pie viņas otrreiz …

Kapteinis bija pārsteigts, taču to neizrādīja.

«V iņš ir bijis pie ārstes? Atkal? Kad?» kapteinis domās brīnījās. «Bet tu maldies. Ārstes rīcībai nebijā nekādas nozīmes. Tu jau biji man rokā. Visu pateica plāksne uz

Franeka — Kazimira Olenderčika — kapa. Jo pa pasauli grozījās vēl otrs Franeks, kā apgalvoja Bojarska, un divi Franeki nevarēja būt. Tikai viens no viņiem bija īstais. Vajadzēja noskaidrot, kurš. Izejas punkts — Kovaļika mīklainā pazušana. Pat kara gados aiz katras nāves kaut kas palika, ja ne vairāk, tad vismaz baumas, minējumi, no gaisa pagrābti izdomājumi. Absolūts klusums ir aizdomīgs. Mudina uz pārdomām. Pārdomas noved pie secinājumiem. Bija iespējams, ka Ježijs Kovaļiks ir dzīvs un dzīvo ar taviem dokumentiem kā Kazimirs Olenderčiks, bet tu guli ļaužu rūpīgi koptā kapu kalniņā. Un tikpat iespējams bija variants, ka tu staigā pa pasauli ar Kovaļika papīriem, bet viņš guļ zem zaļās velēnas, tēlodams tevi. Sākām ar to, kam bija zināms ne tikai uzvārds, bet arī dzimšanas vieta, laiks, kuram bija tēvs, māte, dzīvi radi. Pazudis, tā teikt, zemei cauri izkritis bija viņš, nevis Franeks, un viņš varēja atrasties, ja labi pameklētu. Un atradās — tavā izskatā! Starp citu, ģimene brāļa versiju uzskatīja par nepareizu.»

—   Kādā nolūkā jūs gājāt pie ārstes Bojarskas? — kapteinis skaidrības labad pajautāja, jo lāgā nesaprata, par kuru apciemojumu vīrietis runā. Par to, kad ārste vēl bija skolniece, vai par kādu citu? Vīrietis teica «daktere Bojarska». Uzvārds, profesija norāda uz tagadni.

—   Kādā nolūkā? — vīrietis izrunāja vārdus lēni, pa zilbēm. — Vai es zinu? Kaut kas mani kremta. Pēc tam… Pēc Mirušo piemiņas dienas.

—   Ā, pēc tam! Bet pirms tam, agrāk, nekas nemudināja atteikties no tāda nodoma? — Kapteiņa dusmas auga augumā, lai gan viņš zināja, ka nedrīkst padoties jūtām. Nekad un jo īpaši šajā lietā un attiecībās ar šo cilvēku.

—  Agrāk? — Vīrieša izbrīns bija neviltots. — Man nebija izvēles. Es biju devis zvērestu. Tur" krita septiņpadsmit vīru. Par neko. Krita jaunekļi, par kuriem labāku pasaulē nav! Jūs to nevarat saprast.

«Varu, diemžēl varu, bet tam nav nekā kopīga ar slepkavību, ko esi izdarījis tagad. Riebīgi, bet gribas gāzt viņam pa purnu.»

—   Es biju tikai likteņa vadīta roka, — vīrietis klusu sacīja.

—   Kā cilvēks drīkst sacīt, ka viņš ir tikai automāts! — kapteinis iesaucās. — Visu mēs darām apzināti. Mūsu rīcība izriet no mūsu lēmumiem. Tie to nosaka, nekas un neviens cits! Vai tad jūs nemaz nepamanījāt, kā laika gaitā viss mainās? Pa šo laiku esam uzcēluši jaunu valsti, sabiedrību. Visa pasaule visapkārt neiedomājami pārvēršas. Bet jūs … Jums laiks stāvēja uz vietas.

—   Bet pulkstenis, ko bērns apturēja uz vienpadsmitiem? Ar to brīdi man patiešām apstājās arī laiks. Un tur es neko nevarēju darīt.

—   Toreiz bija karš… — Kapteinis uz brīdi apjuka. — Bet jums… jūs visu sajaucat kopā vienā katlā. Karu ar normālu dzīvi. Taisnību un beztiesiskumu. Leģendu ar realitāti, bet realitāte ir nesaudzīga, to katram vīrietim gan vajadzētu apzināties!

«Šo dziesmiņu esmu jau dzirdējis,» kapteinis vēl nodomāja. «Daudzkārt. Dažādās variācijās un balsīs. No daudziem un pavisam dažādiem cilvēkiem dažādos, ļoti atšķirīgos apstākļos. Kad tas reiz beigsies? Kad tiksim vaļā no tā nolādētā kara? Pagājuši jau gandrīz trīs gadu desmiti, bet mēs joprojām žagojamies, beigdamies vai nost.»

—   Nekas man nav sajucis, — vīrietis teica. — Esmu dzīvojis un strādājis kā visi citi. Ko jūs varat man pārmest?

—   Slepkavību! — kapteinis noskaldīja. Viņš centās apvaldīt savas svētās dusmas.

Vīrietis pakratīja galvu.

—   Tā nebija … slepkavība. Tā bija … briesmīga apstākļu sagadīšanās.

—   Apstākļu sagadīšanās dēļ jūs divdesmit septiņus gadus dzīvojāt ar svešiem dokumentiem? Apmānījāt godīgus cilvēkus, — pasaulē, jūsu zināšanai, nedzīvo neģēļi vien. Krāpāt savu valsti. Gadījuma pēc jūs gadsimta ceturksni izsekojāt cilvēku, lai gan tā ir mūsu kompetence. Nevis jūsējā! Vienīgi mēs varam atbildēt uz jautājumu, vai kāds ir vai nav noziedzies. Taisnību šajā zemē spriež tiesa, nevis diletanti un — lai pasarga Dievs! — kaut kādi atriebēji, septiņu nāves grēku soģi! Un ko jūs ievārījāt? — kapteinis pēkšņi ievaicājās pavisam citādā — intīmākā tonī, it kā viņarn būtu personiskas dabas pretenzijas pret vainīgo. Un tā arī bija, jo kapteiņa uztverē vainīgais bija vienkārši muļķis. «Es arī reizēm nezinu, ko iesākt,» kapteinis nodomāja. «Kļūstu vecs. Pārāk daudz esmu pieredzējis, pārāk labi saprotu, atceros.» — Ko jūs nodarījāt sev? Pats sev — vai saprotat?

Vīrietis palūkojās viņā ar interesi.

—   Jūs arī karā teicāt kādu vārdu, vai nav tiesa? Bijāt partizānos vai arī tajā jūsu armijā. Varu likt galvu ķīlā, ka karojāt. Citādi jūs nebūtu pietiekami labs šādam darbam.'Es zinu, ko esmu nodarījis sev, bet vai jums tas nav vienalga?

—   Pilnīgi, — kapteinis necentās slēpt ironiju. — Labprāt norakstīšu zaudējumos vēl vienu cilvēku. Jūs pats sabojājāt savu dzīvi bezcerīgas muļķības dēļ. — Kapteinis kjuva brutāls, un tas viņam sniedza atvieglojumu. — Varētu saprast, ja jūs to būtu izdarījis tūlīt pēc kara. Bet tagad? Tagad. Vai man vēl jāpaskaidro? Vai sākat aptvert?

—   Ne visai. Itin nemaz, — vīrietis vienaldzīgi noteica.

—  Sev palīdzēt var tikai katrs pats.

Kapteinis pamāja.

—   Jūs neesat vienīgais, kas tik aplam spriež. Aplam no paša sākuma. No mums, komunistiem, jūsuprāt, palīdzību nebija ko gaidit, vai ne? — Kapteinis pasmējās, taču viņa acīs nekādas jautrības nemanīja. — Cilvēka vērtību nosaka tas, kādā mērā viņš kļūst par sabiedrības daļu. Tās sabiedrības, kurā viņš dzīvo. Fakti ir nepielūdzami. Cilvēka vērtību nosaka sabiedrība. Kamēr to nesapratīs visi mūsu trīsdesmit miljoni, atgadīsies visādas nejēdzības, arī tādi dzīvesstāsti kā jūsējais. Dažādos variantos, protams. Notikumu gaitu ietekmē ne tikai seni samczglojumi. Ne tikai tie. Kad jūs bijāt pie ārstes Bojarskas?

Vīrietis pacēla galvu un paskatījās kapteinī neko neredzošām acīm. Viņš vēl bija pagātnē un nespēja uzreiz atgriezties īstenībā.

—   Kad? Aizvakar. Jūs strādājat ātri, — viņš piebilda.

«Viņa mums nepiezvanīja,» kapteinis konstatēja. «Kāpēc? Biju pārliecināts, ka viņa paziņos. Cilvēki vienmēr uzdod mīklas. Lai kādu gājienu šaha partijā izdarām, vienmēr līdzi spēlē neziņa. Paredzēt… jā, vajag paredzēt. Bet vai var paredzēt cilvēka domu gājienus un rīcību visos, jo īpaši neordināros apstākļos? Katrs cilvēks ir citāds.»

—   Par ko jūs ar ārsti runājāt? Par ko?

—   Vispār es… — vīrieša balsī ieskanējās nedrošība.

—   Vispār… es nezināju, kā iesākt. Kā uzvedināt. Bet… viņa pati pateica. Varbūt jūs zināt, kāpēc vienam cilvēkam viss saiet grīstē, bet otram viss sokas gludi kā pa sviestu? — vīrietis jau kliedza. — Kāpēc viņai sagribējās būt atklātai tagad, kad neko vairs nevar grozīt, atsaukt atpakaļ, apturēt? Nekādi nevaru saprast, kāpēc viņa man pateica patiesību tikai aizvakar, nevis pirms astoņpadsmit gadiem, toreiz Ļubļinā!

«Tāpēc, ka beidzot sāka uzticēties likumam, taisnībai. Vairs nejutās apdraudēta, pārstāja baidīties. Ja arī tu būtu uzticējies likumam, tev nevajadzētu šodien sev uzdot tādus jautājumus,» domāja kapteinis.

Kazimirs Olenderčiks, Franeks, Ježijs Kovaļiks, palūkojās apkārt. Izsvaidītie iepirkumi liecināja par istabas iemītnieces gatavošanos savas dzīves lielākajam notikumam. Notikumam, kura nebūs. Nu vairs ne. Viņš nodomāja, ka mirst ne tikai cilvēki, bet arī notikumi. Pavediens pārtrūkst. Un viņš jautāja:

— Vai drīkstu uzrakstīt zīmīti un atstāt to uz galda?

Kapteinis pamāja. Viņš pagrieza muguru vīrietim, kamēr tas rakstīja, un neuzmeta ne skatienu uz iesaiņojuma papīra strēmeles uzrakstītajiem vārdiem.

Man ļoti žēl, ka neredzēsimies vairs. Patiešām. Vienīgais mierinājums, ka tev nevajadzēs dzīvot pagātnes ēnā. Kopā ar mani tā būtu bijis. Neizbēgami. Bet kaut ko dot mums var tikai tagadne. Un — nākotne.

Džo Alekss …nerimu vajāt viņu…

E rini j a:

Līdzīga spārnotai burai, pār ūdeņiem un pār zemi Lidojot klusi un rāmi, nerimu vajāt viņu, Lidz pēdīgi panācu ari šo slepus slepkavnieku. Un preti man uzsmaidīja kūpoša cilvēkasins.

Aishils «Eimenīdas»

Pirmā daļa jeb epilogs

Ievietots šīs grāmatas sākumā, nevis beigās tālab, lai Lasītājam paskaidrotu, kālab Džo Alekss, kurš līdz šim nepagalam nebija varējis ciest lauku dzīvi, gluži negaidot nopirka mājiņu ar dārzu un uzaicināja tur pavadīt nedēļas nogali savus trīs labākos draugus: Kerolainu Bīkonu un Bendžaminu Pārķeru ar sievu.

Tā viņš izdarīja, jo:

pirmkārt, Džo Alekss zināja, ka viņa stāstam jārisinās tieši šādos apstākļos — uz terases, starp dārziem un mežiem, pēc saulrieta, kad dienas dzīvnieki laižas miegā, bet mostas sikspārņi un naktstauriņi — tūkstošiem kluslidojošu, mīkstiem matiņiem klātu naktstauriņu, kas rosās nakts tumsā, taču allaž tiecas pretī gaismai. Vienu ņo šiem skaistajiem, nekaitīgajiem radījumiem dabaszinātnieki dēvē par Atropos L.y kamēr visa pārējā cilvēce to pazīst ar nosaukumu — Miroņgalva. Un, lūk, naktstauriņš Miroņgalva, kura nosaukums cēlies no miroņgalvas atveida, ko daba novietojusi uz viņa matotās muguriņas, Džo Alekša sacerējumā spēlēja svarīgu lomu;

otrkārt, Alekss zināja, ka pie stāsta viņš ķersies visdrīzākajā laikā. Kopš slepkavības bija aizritējis jau mēnesis, no preses slejām tā bija nozudusi un sāka izgaist no ļaužu atmiņas, turpretī mis Kerolaina Bīkona, kā arī misis Rozmarija Pārkere nemitīgi uzstāja, lai viņām šī neparastā lieta tiktu atklāta visās dētajās. Un tādēļ — ja jau Alekss vēlējās nopirkt mājiņu ar dārzu, tad labāk bija darīt to tagad nekā vēlāk.

Trešais iemesls, kas bija mudinājis Džo iegādāties mājiņu, tika darīts zināms mis Kerolainai Bīkonai nedēļu pirms tās dienas, kad Alekss draugiem nolasīja savu stāstu. Atskatīsimies atpakaļ uz šo brīdi.

… Kerolaina Bīkona un Džo Alekss sēdēja viens otram pretī pie galdiņa restorānā, kas izvietojās plašā, mākslīgi izveidotā dārzā uz milzīga padsmitstāvu nama jumta. Taisnstūrformas debesskrāpis, vizēdams viscaur niķelī un lielās stikla plāksnēs, pacēlās pāri Pelmelas rajona māju slīpajām mugurām gluži kā bruņukuģa korpuss virs zemu viļņu virtenēm, kas bēgdamas aizveļas līdz pat lēzenā apvāršņa malai. Vakars bija silts, un Kerolaina noņēma vieglo apmetni, kurš bija nosedzis viņas skaistos plecus, vienmērīgi nosauļotus gaiša zelta tonī, kas tagad, mijkrēšļa pustumsā, šķita blāvāks. Ar liegu kustību viņa nolika tasīti sāņus un pievilka sev tuvāk trīsstūrī nogrieztu, pēc punša smaržojošu tortes gabalu.

—   Džo, vai tu dzirdēji, ko es teicu? — Kerolaina tikko jaušami pasmaidīja.

—   Protams! — Jo tālāk tas bija no patiesības, jo kategoriskāk viņš apgalvoja. — Katru zilbi!

Taču viņš nebija dzirdējis. Viņš gan dzirdēja vārdus, apziņā reģistrēja teikumus un virknēja tos sakarīgā secībā, taču jēgu viņš nebija uztvēris, kaut arī zināja, ka Kerolaina jau pa otram lāgam viņam jautā kaut ko. Bet ko?

—   Protams! — Džo atkārtoja. — Bet kāpēc tu par to vaicā?

Kerolaina sarauca uzacis.

—   Tagad es esmu pilnīgi pārliecināta, ka tu, krāpniek, domāji par ko citu. Es jautāju: kad beidzot tu man pastāstīsi par afēru ar naktstauriņu. Pie reizes gribēju darīt tev zināmu, ka pēc trim nedēļām es braucu uz Ēģipti… — Redzēdama pārsteigumu Alekša sejā, Kerolaina piemeti' nāja: — Mēs veiksim izrakumus netālu no Sidihafras. Profesors Nikolss ir absolūti pārliecināts, ka tieši tur tikuši apbedīti septītās dinastijas divi pēdējie faraoni. Viens no viņiem… ak, nav svarīgi. Nerunāsim par faraoniem. Ja tuvākajā laikā neko neuzzināšu par to naktstauriņu, tad vispār nekad neuzzināšu. Vēlāk, kad es atgriezīšos, būs nākuši klāt simts citu notikumu.

—   Diemžēl tas noslēpums nebija mans… — Džo iepleta rokas tik sparīgi, ka bezmaz nogāza daudzkrāsainās cinnijas,_ kas stāvēja uz galdiņa paseklā porcelāna krūkā. — Pārķeram ar šo lietu bija milzums klapatu, dažnedažādas augsti stāvošas personas pieprasīja absolūtu diskrētumu, un viss beidzās ar to, ka prese saņēma informāciju par pašnāvības gadījumu. Ja kāds no reportieriem toreiz būtu uztrāpījis uz negadījuma pareizajām Slienu dēm, policijai nāktos iigi un dikti taisnoties. Tālab mēs abi, tas ir, Pārķers un es, nolēmām klusēt, kamēr paies kāds strēķītis laika un cilvēki to aizmirsīs. Protams, ka «Miroņ galvas lieta» joprojām ir un paliek slepena lieta, taču..'. — Džo mazliet pasmaidīja, — Skotlendjarda Kriminālmeklēšanas da]as priekšnieka vietnieka sieva un tu, kas esi… esi… nu, esi… — Džo nevarēja sameklēt īsto vārdu, — tagad varēsiet par to uzzināt. Taču es vēlreiz atkārtoju, ka …

—   Šķiet, es vēl nekad ne ar vienu cilvēku neesmu pārmijuši ne vārdu par tavām lietām, Džo. — Mis Bīkona jutās mazliet aizskarta. — Un ceru — man nav tev jāstāsta, ka jau simtiem reižu dažādi reportieri ir likuši lietā visādus rafinētus paņēmienus, lai no manis kaut ko izvilktu. Tu tak esi tik pretīgi populārs… — Kcrolaina saknieba lūpas nievīgā grimasē. — Vari arī vispār nekad neko man nestāstīt par to tematu. Beigu beigās tu zini, ka šo dzīves jomu es neuzskatu par interesantāko…

—  Jā … — Džo bēdīgi pašūpoja galvu. — Labi saprotu, ka izkašņāt no zemes vecas suķes un termītu sagrauzītus skeletus — tur ir savs jaukums un pie mazumiņa labas gribas to var uzskatīt par saistošāko nodarbošanos zem saules. Arheoloģija ir varen skaista zinātne. Esmu lepns uz tevi! — Džo iesmējās un uzlika roku viņas mazajai, bet spēcīgajai delnai. — Es jokoju, dārgā… Apsolu, ka jau šonedēļ ij tu, ij Rozmarija Pārkere dabūsiet zināt visu. Mainījis esmu vienīgi vārdus, darbības vietu un personu rakstura iezīmes. Viss pārējais atstāts, kā bija.

—   Tu uzrakstīji par to gramatu? Kad?

—   Divās pēdējās nedēļās.

—   Kā saucas stāsts?

—  «Nerimu vajāt viņu…» — atbildēja Džo un mazliet pietvīka, paredzēdams nākamo jautājumu.

—  Augstais Dievs… — Kerolaina nopūtās. — No kurienes tad šoreiz esi patapinājis virsrakstu?

—   No «Eimenīdām …»

—  No Aishila! Katra tava bestsellera nosaukums vulgarizē kādu man tuvu dižgaru.

—   Laikam gan… — Džo pazemīgi nodūra galvu. — Taču šos fragmentus es tulkoju pats un pie viena izglītojos. — Viņš iesmējās. — Turklāt es popularizēju šos antīkos vecīšus, un tas arī kaut ko nozīmē mūsu laikos, kad liclum lielais cilvēku vairums domā, ka Aishils ir sacīkšu zirga vārds vai tā saucas kāds reimatisma paveids. Bez tam tie ir trakoti smuki virsraksti detektīvgramatām … Es savienoju patīkamo ar lietderīgo …

—   Baidos… — Kerolaina nočukstēja, — ka šinī gadījumā patīkamo un lietderīgo tu esi rezervējis vienīgi sev. Bet nerunāsim vairs par to. Mājā, kurā kāds pakāries, neklājas …

—   …runāt par īstu literatūru… — Atekss pamāja ar galvu. — Varbūt kādreiz es uzrakstīšu grāmatu… — viņš nočukstēja aizdomīgi sapņainā balsī. — Laikmeta cienīgu grāmatu, lielu un spožu diždarbu, ko ik vakarus izvilkšu no spilvena apakšas un lasīšu, gremdēdamies tanī, iai pēc tam godbijībā noskūpstītu savu roku. Baidos tikai, ka neviens cits to nelasīs un visi ņems ļaunā, ka veltīgi tērēju laiku, nevis rakstu labas, precīzi konstruētas mīklas amatieriem detektīviem, par kādiem kļūst mani lasītāji, pēc tam kad samaksājuši dažus pensus par kādu manu traktātiņu, veltītu noziegumam … — Džo iesmējās.

— Sapņi — gulbju spalvas! Varbūt laiks izkliedēs jūs, Vecumu atnesdams lidzi…

Atvainojos par vēl vienu citātu. Bet, ja jau esam sākuši runāt par mani, es atzīstos, ka pirms brīža neklausījos tevī ar tādu uzmanību, kādu pelnījis ikviens tavs vārds. Uzmini, par ko es domāju.

—  Droši vien par kādu nelaiķi, ko nezināms ļaundaris aizraidījis pie visvarenā Dieva Tēva.

Kerolaina izdzēra atlikušo kafiju un pavērās apkārt. Aizā zem viņiem iedegās pirmā neonreklāma un ar gaišziliem zibšņiem ņēmās aicināt bērnus ēst labi daudz izstrādājumu no Nestla smalkmiltiem.

—   Nekā tamlīdzīga! Es domāju par kaut ko pavisam miermīlīgu, par … — Džo aprāvās, tad caur pieri paraudzījās Kerolainā. — Vienmēr esmu zinājis, ka nepiederu pie tiem, kuru viedoklis ir nemainīgs un paradumi stabili. Taču man šķita, ka toties es skaidri zinu, kas man netīk …

—   Pirmajai daļai piekrītu. — Kerolaina apstiprinoši pamāja.

Otra neonreklāma, kas atdzīvojās virs pretī stāvošā nama jumta, viņas acīs iededza violetas dzirkstis.

—   Starp citu, — Džo turpināja, Kerolainas piezīmes neapmulsināts, — es biju pārliecināts, ka neciešu lauku dzīvi. Es piedzimu Londonā, un, kaut arī esmu daudz ceļojis un reizēm pat pieņemu uzaicinājumu paciemoties pie paziņām, kuri dzīvo laukos, man tomēr vienmēr licies, ka es nespētu dzīvot tālu no pilsētas …

—   Cik brīnišķīgs fragments no autobiogrāfijas… — Kerolaina nopūtās. — Vienbrīd man šķita, ka esi miris un lasu par tevi avīzē. Varu iztēloties tavu pavadītāju sēru gājienu: visi Londonas policisti un izcilākie noziedznieki plecu pie pleca iet vienā solī… liekas, tev patīk Sopēna sēru maršs, jā?

—   O, protams! Tikai es domāju, ka tanī sērotāju gājienā ietu arī kāda pazīstama dāma, protams, ja vien viņa kādā zemeslodes lieguma zonā neurbinātu degunu Amenhotepa Vidējā mūmijai. Vai tu mani apraudātu?

Jautājums bija izsacīts tik bezrūpīgā tonī, ka Kerolaina jau pavēra muti, lai paskaidrotu, cik ļoti šī ziņa viņu sasmīdinātu, tomēr nepateica ne vārda. Kerolaina nodūra acis.

—   Tu tak zini, Džo, kā es raudātu… — viņa klusi sacīja.

—   Hm … — Alekss nokrekšķinājās. — Jā. Par nāvi nav brīv runāt pēc sātīgām pusdienām, jo cilvēks uzreiz top sentimentāls. Atgriežoties pie aizsāktā temata: es redzu, tu neuzminēsi, par ko es tobrīd domāju.

—   Nē … — Kerolaina papurināja galvu. Pārāk bieži viņa pārdzīvoja bailes par Džo, kad viņš ar sev tik raksturīgo ironisko smaidu uz lūpām nozuda tūdaļ pēc kādas neizprotamas telefona sarunas, kuras būtība parasti bija vēsts, ka uziets līķis.

—   Saproti, es no'lēmu pārcelties uz laukiem.

—   Uz laukiem? — Kerolaina iepleta acis. — Kā — uz laukiem? Tu taču negribi teikt, ka …

—   Nē, ne gluži. Tas ir — es nesaku, ka pārceļos uz pasaules malu. Bet vakardien es nopirku mājiņu ar plašu, drūmu dārzu ziemeļpusē un tenisa kortam līdzīgu gludi nopļautu zālāju dienvidpusē. Tur aug rozes, jasmīni, magnolijas un … neesmu vēl apguvis visus nosaukumus. Godīgi sakot, pa īstam mīļas man ir tikai cinnijas. Botānika nekad nav bijusi mana stiprā puse. Skolā man šinī sakarībā bija pat šādas tādas klapatas, bet vēlāk …

—   Kā tad tā?! — Kerolaina joprojām nespēja atgūties. — Tu gribi rnan iestāstīt, ka tagad dzīvosi tālu prom no Londonas?

—   Nē. Mana mājiņa atrodas Londonas teritorijā, precīzāk izsakoties — netālu no Ričmondas parka.

—   Tad tas nav tik briesmīgi… — Kerolaina uzelpoja, taču jau nākamajā mirklī paraudzījās uz Džo saintriģēta. — Paklau, vai šī traģēdija gadījumā nenorisinājās tieši tur?

Alekss apstiprinoši pamaja.

—   Jā, es atrodos taisni līdzās mājai, kurā norisinājās «Miroņgalvas noslēpums». Tieši uz turieni arī gribu jūs uzaicināt, lai pēc vakariņām notikušajai traģēdijai ideāli atbilstošā apkārtnē, skatot savām acīm to kaimiņu dārzu un redzot pat gaismu blakus mājas logos, nolasītu jums priekšā savu atskaiti par izmeklēšanas norisi.

—   Labi, bet tu taču nenopirki to māju tikai tāpēc, lai tur nolasītu mums priekšā savu jauno grāmatu?

—   Skaidrs, ka ne. Es gribu tur apmesties. Tur ir ļoti skaisti, Kerolain, un, ja tev kādreiz sagribēsies mani apciemot, tu pati pārliecināsies, ka …

—   Un kas būs ar tavu pašreizējo dzīvokli? Tu taču veselu gadu par to sapņoji, pusgadu plānoji, kā to iekārtot, un mēbelēšanai veltīji vairākus mēnešus. Vai tu gribi to pamest?

—   Nē … — Džo papurināja galvu. — Redzi, man ir viens plāns. Es gribētu … es tiešām gribētu uz kādu laiciņu pārtraukt rakstīt tos… tos, tu pati zini. Tu arī ne visai augstu vērtē manas grāmatiņas. Es gribētu sacerēt kaut ko tādu, kas nebūtu sarakstīts vienīgi naudas dēļ. Domāju, šāda mājiņa būs ideāli tam piemērota.

—   Droši vien … — Kerolainas balsī bija saklausāmas tādas kā šaubas.

Apmēram vienreiz gadā, jau ieraugot vien plakano rakstāmmašīnu Olivetti ar tanī ielikto papīrlapu, Aleksā uzbangoja dziļš riebums. Tad viņš soļoja šurpu turpu pa istabām un iecerēja graujošu, nemirstīgu literāru darbu. Parasti tas vilkās nedēļu, divas un beidzās gluži negaidot ar vietas pasūtināšanu uz kāda kuģa vai lidmašīnā, kas devās uz eksotiskām zemēm. Viņš atgriezās iededzis, labā omā un samierinājies ar likteni. Un atkal zvanīja izdevēji, atkal viņš sēdas pie rakstāmgalda, lai aprakstītu dēkas, kuru galvenais varonis bija viņš pats. Bez tam šinī periodā mēdza zvanīt vai ierasties Bendžamins Pārķers, jo tik milzīgā pilsētā kā Londona cilvēki nepārtraukti mirst nenoskaidrotu iemeslu dēļ vai gluži vienkārši iet bojā no nezināmu slepkavu rokas. Tad Džo nozuda no redzes loka, lai pēcāk iznirtu kā komēta, kuras asti veidoja reportieru un fotogrāfu bars. Presē viņš bija iemīļots, viņu mīlēja arī publika. Un, tā kā Džo rakstīja daudz, viņa popularitāte auga augumā ar katru gadu. Kerolaina nedomāja, ka pašreizējā situācijā Džo mainīs ierasto dzīves veidu un metīsies kaujā, kas ir daudzkārt smagāka nekā cīniņš ar gudru un slīpētu noziedznieku. Un, lai gan viņa ticēja, ka Alekss varētu būt liela vēriena rakstnieks, tomēr nespēja iedomāties, ka reiz viņš rastu sevī pietiekami daudz gribasspēka, lai radītu kaut vai vienu grāmatu, ko varētu parakstīt ar savu īsto vārdu. Jo Džo Alekss, protams, bija pseidonīms, pēc kura viņu pazina lasītāji, policisti un noziedznieki. Tikai Pārķers, kurš visus kara gadus bija aizvadījis kopā ar Alekšu uz nakts bumbvedēja, kas bija paredzēts uzlidojumiem Vācijai, zināja viņa īsto vārdu. To zināja arī Kerolaina, lai gan viņa pat kāju ne.bija spērusi nevienā bumbvedējā. Taču Kerolaina nemūžam negribēja kļūt par sievu šim neparastajam cilvēkam, kuru viņa jau gadiem mīlēja ar patiesu un neviltotu mīlestību. Džo piemita kaut kas netverams un tik svešāds, ka Kcrolainai brīžiem likās, itin kā viņš nepārtraukti tēlotu līdz galam neizstrādātu lomu lugā, kuras sākumu, vidusdaļu un beigas viņš nezina, bet zina tikai to, ka attiecīgajā situācijā neredzams režisors liek viņam darboties pēc sīki izstrādāta scenārija. Kerolaina to nesaprata, un tas viņu biedēja. Varbūt tādēļ viņa centās nomākt savas bailes ar nevērību pret Alekša profesiju — kriminālstāstu autora darbu. Kerolaina bija viena no iz« cilākajām jaunajām angļu arheoloģēm un zināja, ka visi viņai paredz spožu nākotni. Gadījās tomēr brīži, kad viņa ar visu savu nopietno attieksmi pret darbu pati sev likās groteski sīka, turpretī šis vīrietis, kurš šķietami nekam nepiešķīra īpašu nozīmi, strādāja tikai tad, kad viņam gribējās, un darīja to, kas viņam bija absolūti vienaldzīgs (jo viņa ticēja Džo, kad viņš apgalvoja, ka rakstot vienīgi naudas dēļ), — šis vīrietis Kerolainai šķita īstenāks un nesalīdzināmi dziļāks nekā viņa pati. Un — iespējams tādēļ viņu biedēja doma, ka Džo kādudien ar nevērīgu žestu pasniegs viņai manuskriptu, kas izrādīsies gadsimta literatūras šedevrs. Džo bija visi priekšnoteikumi: viņš lieliski pazina dzīvi, bija fenomenāli inteliģents, bet ātrums, ar kādu viņš sasaistīja sakarībās faktus un idejas, ļāva viņam apbrīnojami viegli atšifrēt drūmus noslēpumus, pret kuriem Skotlendjards ar visu savu vareno zinātnisko aparātu un vairākiem tūkstošiem darbinieku izrādījās bezspēcīgs kā zīdainis. Kerolaina instinktīvi baidījās no šī mirkļa, jo zināja, ka tad viņa kļūs par Džo sievu un būs … nelaimīga.

—   Sāda mājiņa, bez šaubām, būs vairāk piemērota nopietnam literāram darbam nekā dzīvoklis pilsētas centrā, tikai es neesmu pārliecināta, vai līdz šim neko nopietnu tu neesi sarakstījis tikai tāpēc, ka tev trūka mājas ar dārzu.

—   Nē taču! Līdz šim es neko nopietnu neesmu uzrakstījis aiz tā vienkāršā iemesla, ka… — Džo sastomījās, — es nesajutu, ka pienācis īstais laiks rakstīšanai… Man grūti to izskaidrot…

—   Bet vai tagad tu jūti, ka šis laiks ir klāt?

—  Jā.

—  Vai esi pārliecināts?

—  Jā.

Kerolaina apmulsa, tad pacēla galvu.

—   Ar visu sirdi un dvēseli es atbalstu tevi… Bet pirms brītiņa tu taču sacīji, ka nolasīsi mums priekšā savu pēdējo kriminālstāstu. Vai… vai tas tik tiešām būs pēdējais? … Tas ir, vai tu vispār vairs nerakstīsi šāda žanra darbus?

—   Vai prāts! Protams, rakstīšu! — Džo uzsmaidīja viņa! — Mitinoties jumtistabiņā, es nespētu neko radīt. Bet no mākslas vien tikai retais spēj izdzīvot šinī pasaulē, kas tik pārpilna godbijības pret mākslu. Traģēdijas pirmā daļa pamatojas uz to, ka cilvēki daudz dāsnāk apveltī mākslinieku ar cieņu nekā ar naudu, bet traģēdijas otrā daļa — uz to, ka bez naudas ir neticami grūti ilgāku laiku saglabāt pašcieņu. Trūcīgam cilvēkam ir jāpacieš tik neizsakāmi daudz nepatikšanu, neērtību un pazemojumu, kas turīgam cilvēkam iet secen, ka Džo Alekss sacerēs savas kriminālmīklas, kamēr vien cilvēki gribēs tās lasīt un maksāt par tām. Taču vienam ar otru nav nekā kopīga. Gluži vienkārši rakstīt tādus darbus vienīgi naudas dēļ pēc būtības ir nenormāli. Turpretī, ja nauda kalpo cildenam … — viņš atkal pasmaidīja, — mērķim, tad tas ir attaisnojami.

—   Džo, vai tu runā nopietni?

—   Es nezinu, vai runāju nopietni. Taču esmu pārliecināts, ka šajā mirklī uzaicinu tevi pavadīt nedēļas nogali manā namiņā. Neskaitot tevi, būs tikai Bens Pārķers un Rozmarija. Nolasīšu jums priekšā savu jaUnāko grāmatinu, kas vienlaikus būs arī atbilde uz jautājumiem, kādus uzdevi visu pagājušo mēnesi. Bet pēc tam…

Džo apklusa.

—   Kas «pēc tam»? — Kerolaina ievaicājās.

Bija jau gluži satumsis. No apvāršņa visām pusēm viņus applūdināja miljoniem gaismu. To atspulgs saplūda palsa dūmakā, kas zvaigznes vērta nespodras.

—   Pēc tam … — Džo iesmējās, — redzēsim. Ikvienam cilvēkam dzīvē atgadās kādas dēkas. Var būt, ka arī man būs lemts piedzīvot savu dēku … — Viņš pamāja oficiantam, kurš stāvēja zem gigantiskas, apputējušas palmas milzīgā puķupodā, kas bija apjozts metāla stīpām kā muca.

—  Gribam samaksāt, — viņš sacīja, — par visu, ko tikām apēduši zem šī jumta, — viņš pavērās debesīs, — ja drīkst lietot šādu apzīmējumu.

—   Šis ir visskaistākais jumts, kādu mums izdevies sagādāt mūsu viesiem. — Oficiants palocīja galvu, pēc tam pacēla skatienu pret dūmakas aizplīvurotajām zvaigznēm.

—   Jūs runājat kā romiešu dzejnieks. — Džo nolika tiz galdiņa banknoti un piecēlās vienlaikus ar Kerolainu. Oficiants tomēr apsteidza viņu un paklanījies pasniedza viešņai apmetni.

—   Jūs esat pirmais mūsu viesis, kurš teiktajā pazina citātu no Teofrasta darbiem… — Oficiants palocījās.

—  Ceru, ka pusdienas jums garšoja.

—   Lieliskas pusdienas… Uz redzēšanos…

Alekss paņēma Kerolainu zem rokas, un abi devās uz lifta pusi.

—   Ir gan apbrīnojama zeme tā mūsu Anglija! — Džo ierunājās pusbalsī, pavērsies pret viņas mazo, sārto ausi.

—  Viesmīļi citē senos romiešus un uzjautrinās, ka neviens no viesiem to nepamana.

Kerolaina neatbildēja. Tāpat kā iepriekš Džo, tagad savukārt viņa nebija dzirdējusi, ko viņš teicis. Kerolaina domāja par to, ka šis neparastais cilvēks, kurš piedzīvojis droši vien daudz vairāk dēku nekā jebkurš cits šīs milzīgās, pie viņu kājām slīgstošās metropoles iedzīvotājs, pirms brītiņa bija sacījis, ka arī viņam esot tiesības piedzīvot savu dēku. Un par šādu dēku vajadzēja kļūt grāmatai, ko viņš vēlējās uzrakstīt.

—   Jā… — Kerolaina atbildēja, domādama, ka Džo jautājis, vai viņa atbraukšot. — Protams, ka būšu. Tu aizmirsi pateikt man adresi. Bet vai šī māja vispār reāli pastāv?

—   Ho-ho, un kā vēl! Higinss jau ir tur un darbojas. Sestdien pēc pusdienas es pats tevi aizvedīšu uz turieni un pārnesīšu pāri slieksnim. Tu būsi šis nedēļas nogales saimniece.

—   Ja tur ir Higinss, neviena papildu saimniece vairs nav vajadzīga, — sacīja Kerolaina un iegāja pa klusi atslīdējušām lifta durvīm kabīnē.

Un viņai bija taisnība.

…Kad sestdienas pēcpusdienā Kerolaina ieradās brīnumskaistā nelielā namiņā klusā, zaļā ielā Ričmondas parka rajonā, viss jau bija sagatavots līdz pēdējam sīkumam.

Higinss, lieliskākais no kalpotājiem, nebija manāms. Kerolaina viņu beidzot ieraudzīja, kad bija nogājusi aplūkot namiņa pagrabtelpas. Ģērbies baltā virsvalkā, Higinss bija ieniris milzīgā saldējamā skapī, kas atradās līdzās virtuves durvīm. Pamanījis Kerolainu, kalpotājs izslējās un, turēdams rokās divas slaidas reinvīna pudeles, palocījās mierīgi un ar pašcieņu. Uz viņa sirmojošās galvas neviens matiņš ne par milimetru neatslējās no pārējiem.

—   Laba diena, mis Bīkona! Šodien ļoti jauks laiks, vai nav tā? — Viņš norādīja ar skatienu uz vīnu. — Ceru, ka man izdosies to pasniegt galdā atbilstošā temperatūrā, kaut gan nemitīgās pārmaiņas mūsu dzīvē un ar to saistītā nepieciešamība mainīt palīgierīces, — Higinss norādīja ar acīm uz saldējamo iekārtu, — var izraisīt zināmu neprecizitāti temperatūrā …

—   Esmu pārliecināta, ka nekādas novirzes nebūs. — Kerolaina ielūkojās ledusskapī. — Vai, kāds milzenis! Interesanti,,ko jūs tajā turēsiet. Te varētu glabāt krājumus veselam bataljonam.

—   Esmu tādās pašās domās, ja ļauts piebilst, mis Bīkona. Taču misteram Aleksam ir pa prātam galēji atrisinājumi … Viņš lika man iegādāties vislielāko un labāko saldējamo skapi, kādu vien atradīšu. Protama lieta, bija" vēl lielāki ledusskapji, taču es baidījos, ka nevienu no tiem neizdosies notransportēt lejā … Tāpēc mēs izvēlējāmies šo… Turklāt šī vieta atrodas maķenīt nomaļus… — Higinss iepleta rokas un atkal nolieca galvu, itin kā gribēdams taisnoties, — tāpēc baidos, ka pusdienas var izrādīties ne gluži tādas, kādas tās varētu būt, ja mēs būtu palikuši iepriekšējā dzīvoklī… Kaut gan, pro*

tama lieta, ir ari savas priekšrocības. Piemēram, te ir ļoti kluss.

Taču pēc Higinsa intonācijas Kerolaina noprata, ka apkārtnes klusumu viņš neuzskata par labāko un nepie.ciešamāko dzīvesvietas īpašību.

Taču pusdienas, nevērojot Higinsa izteiktos apšaubījumus, bija izdevušās lieliskas, un, kad viņi četratā beidzot apsēdās uz mežvīnu kaskādēs ieslēptās terases un Alekss uz brīdi nozuda savā kabinetā, misis Rozmarija Pārkere nopūtās.

—   Mums vajadzētu pārcelties uz šādu te vietu, Ben. Zēni aug, un es nevaru iedomāties, ko iesākšu, kad viņi aizies plašajā pasaulē. Te man būtu vismaz dārziņš un kaimiņi. Pilsētā var nodzīvot divde'smit gadus vienā namā zem kopēja jumta ar tūkstoš citiem cilvēkiem un pat neuzzināt, kā viņus sauc. Seit, priekšpilsētā, visi savā starpā ir pazīstami un visi ir simpātiski… Esmu dzimusi un uzaugusi līdzīgā vietā …

—   Ha… — Pārķers izstiepās ērtāk mīkstkrēslā. — Pirmkārt, iedomā, cik ilgi man jābrauc no šejienes līdz Skotlendjardam un cik laika paņemtu atpakaļceļš, — un, otrkārt, ne jau visi šeit ir tik simpātiski, kā varētu likties pirmajā acu uzmetienā. Sie klusie namiņi un burvīgās villas slēpj ne vienu vien tādu noslēpumu, ka var nosirmot …

Alekss iznāca uz terases un apsēdās pie galdiņa ar iededzinātu lampu.

Pārķers drusciņ pasvērās uz priekšu un piebakstīja ar pirkstu Alekša kartona mapei.

—   Te ir atskaite par notikumiem, kādi risinājās tanī tur namā …

Viņš pacēla roku un parādīja ar pirkstu uz diviem apgaismotiem pirmā stāva logiem vakartumsas aizklātā villā, kas slējās ielas viņā pusē.

—   Pirms mēneša mēs stāvējām ēdamistabā ar šiem diviem šobrīd gaišajiem logiem un absolūti neko nesapratām, bet blakusistabā … Taču es negribētu aizsteigties notikumiem priekšā …

—   Nu tiešām, — misis Pārkere uzrunāja Alekšu, — sāc taču lasīt, Džo! Es mirstu aiz ziņkāres, bet mans likumam paklausīgais policists veselu mēnesi nevēlējās izdvest ne skaņu.

—   Labs iri — Džo atvēra mapi. Tanī mirklī pret lampas abažūru atsitās liels naktstauriņš, pariņķoja ap to un nozuda tumsā. — Skaists un teatrāls sākums! — Alekss pasmaidīja. — Tiesa gan, šis nebija Miroņgalva, bet tikai Sfings, arī skaists naktstauriņš — iesārtens un gandrīz tikpat liels … Naktstauriņi ir iemīļojuši šo apvidu.

—   Lasi nu… — klusi ierunājās Kerolaina. — Es arī esmu tikai sieviete, un man tāpat ir tiesības izrādīt ziņkārību …

Džo piekrītoši pamāja.

—  Atgadījuma vietā mēs ar Benu, protams, nokļuvām tikai pēc tam, kad noziegums bija izdarīts. Taču es atļāvos, pamatojoties uz visai precīzu notikumu gaitas rekonstrukciju, sadalīt stāstu divās daļās: pirmajā darbība risinās pirms nozieguma pastrādāšanas, otrajā piedalāmies arī mēs. Šāds dalījums man šķita nepieciešams, jo tieši pirmās daļas rekonstrukcija un gūtā informācija par notikumiem pirms nozieguma stipri apgrūtināja slepkavas atmaskošanu …

—  Apgrūtināja! — Pārķers paraustīja plecus. — Slepkava tika atmaskots divās stundās!

—  Maz gan trūka, lai viņš vispār nekad netiktu atmaskots, un, kas ir pats ļaunākais, vēl mazāk trūka — un viņa vietā tiktu apcietināts un sodīts pilnīgi nevainīgs cilvēks … Bet nu sāksim.

Džo Alekss atšķīra mapi un pabīdīja tuvāk gaismai blīvā mašīnrakstā apdrukātu papīra lapu.

Otrā daļa

..

Pirmā nodaļa, kurā vīrieši domā, ka sievietes guļ

Tovakar Džo Alekss rakstīja — kā parasti — bez lielas patikas, taču bez īpaša riebuma. Lapa pēc lapas ar zilu kopijas eksemplāru apakšā ik pēc noteikta laika sprīža nogūla uz galdiņa līdzās rakstāmgaldam. Pie rakstīšanas Džo nekad nesēdās, pirms nebija pilnībā skaidrs stāsta plāns ar sīksīki izstrādātu katras nodaļas «vilcienu satiksmes sarakstu». Tādēļ viņš tagad rakstīja, daudz nedomādams, ko raksta. Izskatījās tā, itin kā viena smadzeņu daļa veidotu gludus, veikli slīdošus teikumus, vadot personāžu cauri dialogiem un aprakstiem pretī neizbēgamai slepkavnieka notveršanai, kamēr otra smadzeņu daļa pa to laiku būtu nodarbināta ar pavisam ko citu. Šobrīd to aizpildīja gulošas vai varbūt ar grāmatu rokā iemiegošas Kerolainas Bīkonas tēls kaut kur Londonas pretējā pusē. Džo paraudzījās uz lapu, ko nupat bija izņēmis no rakstāmmašīnas. Simt deviņdesmit astotā …

Viņš paberzēja sagurušās acis, piecēlās un, neuzmetis ne skatienu pusē pārtrauktajai nodaļai, gāja uz vannasistabu. Pēc desmit minūtēm, pirmāk izslēdzis gaismu, viņš jau laidās miegā. Džo vēlreiz iedomājās par Kerolainu. Viņš pat pastiepa roku pēc telefona, kas stāvēja uz naktsgaldiņa. Gribējās pateikt viņai uz nakti kaut ko ļoti mīļu.

Taču viņš nepasacīja. Džo jutās neizsakāmi noguris, jo bija strādājis cauru dienu, sākot ar vasaras agrīno rītausmu. Iz'tēlē acu priekšā slīdēja sīku, melnu burtiņu virtenes cita pakaļ citai kā uzmācīgu, gandrīz sadzirdami sīcošu knišļu leģioni, veidojot banālus, jēgpilnus un bezjēdzīgus teikumus, saistītus savā starpā ar domu aīmēm un atdalītus ar izsaukuma zīmēm. Pamazītēm burti izzuda, palika tikai kukaiņi — skudras, sienāži un blusas, kas lēkāja no rindiņas uz rindiņu. Pēdīgi atvēlās simt sapņu juceklis, apveidi izplūda, no skudriņām radās tauriņi, šaudelīgi putneļi un naktstauriņi… Tie vicināja spārniņus aizvien lēnāk un lēnāk, riņķoja aizvien plašākos apļos. Džo iegrima miegā. Pēdējā aina, ko saglabāja viņa apziņa, bija oranžīgā puskrēslā gausi apļojošs tumšs, sīkiem matiņiem klāts naktstauriņš. Var būt, ka tāpēc viņu arī pārāk nepārsteidza telefona iešķindēšanās rītausmā.

Taču tas notika pēc vairākām stundām. Patlaban, kad Alekss laidās miegā, ne tikai viņa acu priekšā vien iznira liels, matots 'naktstauriņš. Tālīnā priekšpilsētā, Ričmondas parka rajona dārzos, bija daudz naktstauriņu un vairākas personas, kas par tiem interesējās.

— Miroņgalva! — tumsā iesaucās sers Gordons Bedfords. — Ciānkāliju, Siril, veicīgi!

Sera Gordona lielā, smagā delna ar maigu un izveicīgu kustību piespieda pie ekrāniņa nelielu stikla trauciņu ar mazliet paplatinātu atveri. Sagūstītais milzu naktstauriņš izmisīgi savēcināja spārniņus, sāka svaidīties šurpu turpu, plivinādamies un meklēdams izeju brīvībā.

No tumsas aši iznira Sirila Bedforda roka. Tā bija tikpat liela un smaga kā viņa brālim. Ar ciānkāliju piesūcinātā vate tika veikli ieslidināta trauciņā. Naktstauriņš atkal strauji saplivināja spārnus, tad lēnītēm sakļāva tos un nokrita trauciņa dibenā. Kukainis vēlreiz noraustījās, pēc tam saliektās kājiņas izstiepās taisnas un upuris sastinga.

Gordons Bedfords saudzīgi izvilka vates kumšķīti. Naktstauriņš iekrita viņa izstieptajā plaukstā. Blāvenajā gaismā, kas plūsmoja cauri ekrāniņam no spēcīgās laternas, pievilinot naktstauriņus un desmitiem citu naktskukaiņu, kuri noklāja ekrāniņa audeklu, rāpodami pa to juku jukām, sagūstītais naktstauriņš līdzinājās mazam nošautam, uz muguras gulošam putniņam.

Abi brāļi noliecās pār to. Pat pustumsā viņi bija pārsteidzoši līdzīgi: milzenīgi augumā, druknēji, mazām galvām uz īsiem, masīviem kakliem. Tikai Sirils bija ģērbies baltā īspiedurkņu kreklā un šortos. Turpretī Gordonam Bedfordam mugurā bija biezs svīteris ar augstu, atrotītu apkakli, kas cieši un augstu piegūla kaklam. Galvu sedza rūtaina biezas vilnas drānas cepure. — Mums ir vienreizēja laime. Šodien šī ir jau trešā. Tā man šeit ne reizes nav gadījies… — Ašiem, veikliem pirkstiem viņš iebāza naktstauriņu vienā no daudzajiem stobriņiem, kuri atradās uz maza, saliekama galdiņa līdzās ekrānam. — Atro-

pos… — Gordons iztaisnojās un noslaucīja apsvīdušo pieri. Biezais svīteris, bez šaubām, lika sevi manīt. Nakts bija sutīga, un gaisā jautās tuvīns negaiss, kaut gan debesis virs viņu galvām bija nobārstītas zvaigznēm. Gordons pacēla stobriņu un pret gaismu aplūkoja naktstau^ riņu. — Atropos … antipātiskā mitoloģiskā jaunava,-kas pat Platonam iedvesa baismas. Viņa grieza pušu cilvēka mūža pavedienu. Mums neticami laimējies, Siril. Iedomājies tikai, ka visi trīs atceļojuši līdz mūsu dārzam no Vidusjūras tālumiem.

Sirils Bedfords neatbildēja. Viņš piegāja pie ekrāniņa • un klusēdams ņēmās vērot garenu, tievu kukaini ar gargarām, nervozi kustīgām ūsām; tas skraidelēja pa apli, itin kā gribēdams tikt klāt gaismas avotam, kas bija aizslēpts aiz ekrāna baltā audekla. Sirils norausa ar roku kukaiņus, un ekrāniņš ieblāzmojās gaišāks.

Gordons arī panācās tuvāk un palūkojās pulkstenī.

—   Pusdivi… Būs jābeidz. Es gribētu, lai tu tagad aizej pie Ruta un pasaki viņam, ka es lūdzu viņu uz galīgo teksta caurskatīšanu nevis septiņos, bet sešos. Pasaki viņam, protams, ka arī tu būsi un atnesīsi fotogrāfijas pilnā komplektā.

Sirils pamāja.

—   Protams… — Viņš pameta skatienu uz māju. — Mūsu sievas jau guļ. Džūditas istabā gaisma nodzisa pirms dažām minūtēm. Toties Roberts,strādā …

—   Tas ir labi… — Gordons pārlaida acis otrā stāva tumšajiem logiem. Tikai vienā no tiem spulgoja lampa otrpus līdz galam neaizvilktajiem aizkariem. — Domāju, ka viņš tiks galā laikus. Silvija arī laikam guļ. Nemanīju, ka viņa būtu ieslēgusi gaismu pēc vienpadsmitiem … — Tad viņš piemetināja pa pusei pie sevis: — Savādi gan, cik viegli sievietes iemieg. Domāju, tas ir viens no iemesliem, kādēļ viņām bijusi tik niecīga loma mūsu sugas attīstībā.

—   Kā, lūdzu? — Sirils nopurināja galvu kā cilvēks, kurš, intensīvi apcerēdams vienu problēmu, ir spiests analizēt citu, viņam galīgi vienaldzīgu. — Kādēļ?

—   Par progresu mums droši vien jāpateicas cilvēkiem, kuri naktīs nevarēja aizmigt un gulēja, vērdamies griestos, pat ja tie bija tikai alas griesti, kad vēl nepazina būvētus mitekļus. Vīrieši spēj prātot par ko tādu, kā vēl nav, bet ko viņi gribētu radīt. Sievietes nespēj. Viņu psihi determinējusi funkcija būt mātēm — mazuļu aprūpētājām. Tas viņas vēl arvien uztur tuvā radniecībā ar pārējiem dzīvniekiem. Sievietes vadās pēc instinkta. Tālab domāšanas sfērā es vienmēr sadarbotos labāk kaut vai ar visstulbāko vīrieti nekā ar pašu gudrāko sievieti. Bet, kas zīmējas uz miegu, ir zināmi gadījumi, kad sieviete, pastrādājusi visšaušalīgāko noziegumu, tūdaļ pat ir mierīgi aizmigusi, kamēr vīrieši tādā pašā situācijā parasti mokās sirdsapziņas pārmetumos vai — ja viņiem tādu nav — drudžaini apsver tuvāko nākotni. Sievietēs, Siril, iemīt kaut kas biedinošs, ko tu nesastapsi ne pie zivju, putnu, kukaiņu un pat ne pie augstāko zīdītāju mātītēm. Tā ir civilizācijā, kas viņas attālinājusi no mums, vīriešiem, un cilvēces prāta spožākie sasniegumi, ko veikuši vienvienīgi vīrieši, attālinājuši sievietes no mums vēl jo vairāk … — Gordons atkal pavērās satumsušajos logos. — Labas un ļaunas, skaistas un neglītas, godīgas un noziedzīgas — visas viņas var gulēt it saldi, nepavisam nedomājot par situāciju, kādu vienā mierā ir izraisījušas, jo labestība, ļaunprātība, cēlsirdība un noziedzība viņām ir tikai rekvizīti — kā labi vai slikti izvēlēta kleitas vai šalles krāsa…

Taču Gordons maldījās. Ne Džūdita Bedforda, viņa svaine, nedz Silvija Bedforda, viņa paša sieva, šai brīdī negulēja, kaut arī gaisma abu istabās jau sen bija izslēgta.

Džūdita gulēja savā gult a uz muguras. Acis viņai bija plaši ieplestas. Viņa lūkojās griestos. Kalsenās rokas, paliktas zem galvas, bija pilnīgi nekustīgas, toties šaurās, asi konturētās lūpas kustējās tikko samanāmi, itin kā viņa sarunātos ar kādu neredzamu partneri, bet acu izteiksme liecināja, ka viņa ienīst šo promesošo sarunu biedru. Bālajā zvaigžņu mirdzā Džūdita izskatījās pēc mirušas mūķenes — askētiskiem sejas vaibstiem, ar palielu, šauru, kumpu ērgja degunu un gludi saglaustiem sirmojošiem matiem. Augsto pieri šķērsoja dzīves pāragri iegrebtas neskaitāmas krunciņas. Sinī brīdī Džūditai Bedfordai bija izmisuma pārņemta cilvēka sejas izteiksme. Taču acīgs vērotājs uzreiz būtu sapratis, ka šī izmisuma dzīlēs kaist naids pret kaut ko vai kādu, ar kuru patlaban viņa risina savu mēmo dialogu. •

Negulēja arī Silvija Bedforda. Viņa gulēja gultā uz muguras savā istabā un plati ieplestām acīm lūkojās griestos. Rokas viņa bija palikusi zem galvas. Un, kaut gan viņas istaba bija iekārtota pavisam citādi nekā Džūditas gujamistaba, kaut gan Silvija bija skaista, jauna un slaida, bet Džūdita neglīta, sīka un priekšlaicīgi novecojusi, abas sievietes — pašas to nepavisam nezinādamas un ij neiedomādamās par to — šinī brīdī bija ļoti līdzīgas viena otrai. Silvijas lūpas mēmi kustējās, un viņas acīs vīdēja tikpat daudz izmisuma un ienaida kā viņas svaines acīs.

— Jā… — Silvija nočukstēja. — Tikai tā… — Pēkšņi viņa apsēdās uz gultas malas un, neiedegusi lampu, taustīdamās pasniedzās pēc rītasvārkiem. Viņa ieslidināja kājas mīkstās mājas tupelītēs un piecēlās. Iedama uz durvīm, viņa apvilka rītasvārkus. Sapurināja galvu. Tumšie, garie mati izrisa pār pleciem. Silvija uzlika roku uz durvju vērekļa. Mirkli viņa stāvēja nepakustēdamās, tad spējā izlēmībā klusītēm pavēra durvis un izslīdēja no istabas.

Mājā mita vēl viena — trešā sieviete. Pašreiz viņa stāvēja līdzās gultai savā mazītiņajā istabiņā, kas atradās blakus virtuvei un bija daļēji iegremdēta dziļāk par zemes līmeni, un raudzījās tumšajā dārzā. Arī viņa neieslēdza apgaismojumu. Negribēja, lai kāds zinātu, ka viņa aizvien vēl neguļ. Aiz ekrāniņa aizslēptā laterna atradās no viņas kādu pārdesmit soļu atstatumā, otrā pusē lielai puķu dobei, tāpēc sieviete tik tikko saskatīja abu vīriešu siluetus kustamies uz gaismas robežas. Viņa raudzījās krietnu laiku, tad nopūtās un iekāpa gultā. Viņa bija jauna, glīta, sievišķīgām formām. Kādu laiciņu viņa gulēja vaļā acīm, pūlēdamās domāt, kas viņai rīt veicams virtuvē. Virtuvene bija aizbraukusi pie apslimušā dēla, un Agnesei Vaitai, kura dienēja par istabeni Bedfordu namā, bija jāaizstāj virtuvene sestdien un svētdien. Vienlaikus Agnese kavējās domās pie sava saderētā, kurš atradās tālin tālu, un pie kāda vīrieša, kas bija tuvumā. Viņa atkal nopūtās un aizvēra acis. Kaut kam taču beigu beigās vajadzēja notikt, turklāt labi drīz. Nav viegli būt glītai, jaunai meičai un ilgi dzīvot vientuļai šādā nomaļā kaktā … Agnese saknieba lūpas. Atrisinājumam bija jānāk visdrīzākajā nākotnē. Viņa atvēra acis un, raudzīdamās tumsā, ņēmās prātot. Viņai pēdīģi ir jāizšķiras. Citādi… Nē, citas izejas nav. Agnese zināja, ka tam, kas aizņēma viņas prātus pēdējās dienās, ir jānotiek, lai cik smags liktos pieņemtais lēmums.

Agnese noslaucīja divas lielas zem plakstiņiem sanesušās asaras. Viņa bija bezgala nelaimīga, taču pilna apņēmības. Ne velti viņas dzīslās jau desmitos paaudžu

ritēja skotu kalniešu asinis. Piepeši viņa sailgojās pēc mazā ciematiņa, kur bija nākusi pasaulē un nodzīvojusi mūža pirmos septiņpadsmit gadus. No turienes viņa bija izbraukusi pirms trim gadiem. Agnese atkal aiztaisīja acis un centās iemigt, domās skaitīdama aitas. Taču šīs iedomu aitas ganījās klinšainā, zāles puduriem apaugušā, viņai tik labi pazīstamā kalnu nogāzē. Un miegs nenaca ne lūdzams.

— Mans labais, visuvarenais, žēlīgais Dievs… — viņa iečukstējās. — Laikam esmu pati sliktākā meitene pasaulē. Bet tu esi vienīgais, kas mani sapratīs. Jo ļaudis tak laikam nesapratīs …

Otra nodaļa «… tur būs tikai tukšums un klusums …»

… Roberts Ruts sēdēja pie galda istabas vidū un ar pildspalvu rokā vērīgi pārbaudīja lampas gaismas aplī izplāto mašīnrakstu, laiku pa laikam ielūkodamies piezīmju lapās, kas bija saliktas pa labai rokai. Viņš nepamanīja atveramies durvis, jo sēdēja pret tām ar muguru. Arī sadzirdēt viņš nekā nesadzirdēja, jo durvis bija labi ieeļļotas un pavērās bez jebkāda trokšņa. Durvju spraugā parādījās kaila sievietes roka un lēnītēm virzījās uz elektriskā slēdža pusi. Beidzot pirksti bija sataustījuši slēdzi — un istaba iegrima tumsā.

Ruts pielēca kājās.

—  Kas tur ir? — viņš jautāja gluži neviļus pieklusinātā balsī.

—   Csst… tā esmu es …

Sieviete aizdarīja durvis tikpat klusi, cik klusi bija atvērusi.

—  Silvija! — Vīrieša intonācija pauda tik lielu pārsteigumu, ka sieviete sastinga. — Kā tu varēji? … Kāds taču varēja tevi ieraudzīt! Viņš… viņš var ienākt šeit!

—  Viņš ir dārzā… — atčukstēja Silvija Bedforda.

Vīrietis sadzirdēja viņas klusos, tuvāk nākošos soļus.

Acis jau bija mazlietiņ apradušas ar tumsu. Viņš saskatīja sievietes siluetu gaišā rītakleitā, kas blāvi izcēlās pret sienas tumšo fonu.

—   Tu ne mirkli nedrīksti še palikt..,

—   Beidz jel! — viņa asi attrauca, mazliet paceldama balsi. — Neviens mani neredzēja, kad ienācu, un neviens neredzēs aizejam. Tūlīt es iešu… Bet vispirms man ar tevi jāparunā ..,

—   Dieva dēļ… — Roberts piegāja viņai klāt un uzlika roku uz pleca. Un, kaut arī pieskāriens nebija brutāls, tanī nebija arī ne miņas no glāsta. — Vai mēs nevarētu atrast citu vietu un apstākļus, lai parunātos? Es tevi lūdzu …

Sieviete nokratīja vīrieša roku no pleca un pagriezās pret viņu. Tumsā viņš neredzēja viņas seju, taču skaidrāk par skaidru varēja iztēloties tās izteiksmi šinī mirklī. Roberts paspēra soli atpakaļ.

—   Es pat gribētu, lai kāds tagad ienāktu un lai visa šī komēdija vienreiz beigtos! Kaut kam taču būtu jānotiek, ja viņš mani še sastaptu!

—  Dieva dēļ .7. — Roberts atkārtoja. — Misis Džūdita guļ tepat aiz sienas .. .

—  Lai viņa guļ! Gaismu viņa nodzēsa jau pirms stundas. Un vispār — kāda man daļa gar Džūditu! — Viņa.tomēr pameta skatienu uz sienas pusi, aiz kuras atradās Džūditas Bedfordas istaba, un turpināja klusākā balsī.

—   Esi bez bažām, — jau mierīgāk piemetināja Silvija,

—   viņa noteikti guļ kā nosista … Cauru dienu neatņemdamās strādāja.

Ruts pašķielēja uz atvērto locju. Tālu lejā mirdzēja maza uguntiņa ekrāna priekšā. Viņš saskatīja divus stāvus, kuri bija noliekušies pār mazu galdiņu blakām ekrāniņam. Ruts atelpoja. Nenovērsdams skatienu no abiem stāviem un laterniņas, kas tos apgaismoja, Roberts bilda:

—   Šonakt man jābeidz koriģēt viņa manuskriptu. Līdz beigām atlikušas astoņdesmit lapaspuses. Ja tu esi pārliecināta, ka viņa guļ, saki ātri, kas noticis. Ceru, ka viņš nav nopratis? …

—   Nē, viņš neko nav nopratis … — Silvija nicīgi paraustīja plecus. — Vispār viņš uzskata, ka es esmu ārpus jebkādām aizdomām, un viņš nekam tādam nenoticētu, pat ja savām acīm tagad ieraudzītu mani šeit. Tu taču viņu pazīsti … Un Džūdita guļ …

Arī Silvija maldījās, jo šinī brīdī Džūdita Bedforda ne tikai negulēja, viņa pat neatradās gultā. Izdzirdējusi blakusistabā čukstus, viņa izlēca no gultas un basām kājām pieskrēja pie kamīna. Džūdita noliecās un iebāza galvu kurtuves atverē. Sinī mirklī viņa atgādināja raganu no šausmu pasakas — plandīgā naktstērpā, tumsā gailošam acīm. Elpu aizturējusi, viņa klausījās.

—   Nedusmo. Es nevarēju neatnākt, — sacīja Silvija. Viņa klusi pieslīdēja klāt Robertam un apvija rokas ap kaklu, gandrīz vai ar spēku aizgriezdama viņa seju nost no loga. Roberts nedroši apskāva viņu, joprojām cenzdamies novērot dārzu.

—   Es vairs nevaru… — Silvija nolika galvu viņam uz pleca. — Tam jādara gals! Jādara, saproti?… Es nevaru vairs nevienu dienu ilgāk smaidīt viņam, nevaru ciest, kad viņš skūpsta mani, vēlot labunakti un labriiu. Man derdzas domāt par gaidāmo braucienu kopā ar viņu uz Ameriku. Ak, es varētu viņu nogalināt pavisam aukstasinīgi! …

Silvija paraudzījās Robertā ciešu skatienu.

—   Es varētu viņu nogalināt un nogalināšu arī, ja tu kaut ko neizdomāsi!

Pēdējos vārdus Silvija gluži neapzināti izteica skaļāk.

—Csst… — Roberts piekļāva viņu sev klāt, bet laikam arī Silvija sajuta, ka viņš to darījis vienīgi tādēļ, lai viņu apklusinātu, jo asi izrāvās.

—   Tu tak redzi, viņi tur tvarsta tos nolādētos naktstauriņus … — Silvija teica noskaitusies.

—   Bet tava svaine … Ja sadzirdēs kaut vienu vienīgu vārdiņu, tūliņ darīs zināmu viņam. Viņa tevi neieredz … — Roberts aprāvās un aši uzlika pirkstu viņai uz lūpām, jau iepriekš zinādams atbildi.

—   Saproti jel … — Roberts turpināja bez pārliecības, — es esmu viņam pateicību parādā par itin visu. Doma, ka viņš zina par mums, man būtu neciešama … Ka mēs šeit, zem viņa mājas jumta …

—  Zem viņa mājas jumta! — Brīdi Silvija pustumsā raudzījās viņā, un Robertā uzplaiksnīja pēkšņa cerība, savērpta ar asām pazemojuma sāpēm. Varbūt šinī mirklī viņa aptvēra, ka mīl cilvēku, kurš ir tikai slavena profesora asistents un nevēlas būt nekas cits līdz mūža galam, bet savu romānu ar patrona sievu uzskata par lielāko, kaut arī jaukāko kļūdu savā dzīvē. Taču Silvija nepārprotami gribēja būt akla. Kā lielum lielais vairums spēcīga rakstura sieviešu, viņa neredzēja acīm redzamas patiesības, ja nevēlējās tās saredzēt.

—   Kāda man daļa gar viņa pajumti?… Zini, ja tu arī nevari vairs ilgāk to izturēt, bēgsim. — Silvija atkal piegāja viņam klāt un saņēma ap pleciem. — Vai dzirdi?

Bēgsim šodien pat vai rit! Ilgāk es to vairs neizturēšu!.!. Ak, ja viņš nomirtu! Es būtu laimīgākā sieviete pasaulē!

—   Csst… — Roberts atkal gluži neapzināti brīdināja, un tanī pašā laikā līdzīgi zibsnim caur smadzenēm izskrēja doma: ja Gordons Bedfords kādā brīnumainā kārtā šonakt nomirtu, viņš, Roberts Ruts, būtu laimīgākais cilvēks pasaulē. Un ja nomirtu viņa? Tikai iedomājoties vien, kas notiks, kad šī neaprēķināmā sieviete skaļi pavēstīs, kas viņus abus saista, Roberts noplūda aukstiem sviedriem.

—   Paklau … — Silvija maigi ierunājās, pārraudama viņa domu pavedienu. — Es kļuvu par viņa sievu, jo viņš bija labs pret mani un ļoti bagāts. Biju ārkārtīgi nogurusi no visa un domāju, ka nevēlos neko citu kā tikai mieru un tādēļ viegli tikšu tam pāri. Bet tagad es vairs negribu nedz tā nolādētā vecā reimatiķa labsirdību, nedz viņa naudu. Es gribu tevi. Un tu būsi mans neslēpjoties, pavisam atklāti, visas pasaules acu priekšā, būsi mans tā, kā to alkst ikviena sieviete.

Roberts nodomāja, ka vīrietim tā būtu jāuzrunā sieviete, pēc kuras viņš alkst, taču spēja izdvest atkal vienīgi:

—   Klusāk, Dieva dēļ…

Silvija papurināja galvu. — Man pietiek čukstēšanas, slepenu tikšanos, melu. Ja tu mani mīli, kā apgalvo, ja mīli kaut vai uz pusi mazāk nekā apgalvo, tad bēgsim vai arī… vai arī… Paklau, mums i r kaut kas jādara! Ilgāk tā vairs nevar turpināties … Robert!… — Silvija iekļāva delnās viņa galvu un pagrieza tā, lai viņš raudzītos viņai tieši acīs. — Vai tu dzirdi mani? Saki taču kaut ko …

—   Dzirdu… — Roberts atčukstēja. — Bet ko lai mēs iesākam? Saproti taču, ja mēs tagad aizbrauktu, es zaudētu darbu. Es taču esmu viņa sekretārs un dzīvoju no algas, ko viņš man maksā … No tās es uzturu māti un jaunāko māsu. Neesmu tev stāstījis par to… — viņš steidzīgi piemetināja, — jo mēs nekad neesam runājuši par manu dzīvi. Bet tā tas ir. Esmu atbildīgs par viņu abu likteni. Un tu … tu taču arī zaudēsi visu, kad nebūsi vairs viņa sieva. Tagad tev tas šķiet viegli, bet vēlāk? Es taču nespētu tev nodrošināt ne simto daļu no tā, ko viņš. Es mīlu tevi, tomēr neesmu tik traks, lai ietrenktu mūs abus bezizejas situācijā … mūsu mīlestība nonīktu nabadzībā un sirdsapziņas pārmetumos. Mums mierīgi viss jāapsver. Kad tu atgriezīsies no Amerikas, gan kaut ko izdomāsim …

Roberts apklusa un pameta skatienu lejup uz dārzu. Tur joprojām spīgoja gaismiņa. Divu milzenīgu stāvu ēnas rosījās ap ekrāniņu. Roberts aši novērsa acis no dārza un palūkojās uz Silviju. Arguments par māti un māsu viņam bija iešāvies prātā pēdējā mirklī. Roberts atviegloti nopūtās. Jāturas pie šīs versijas.

—   Labi, — Silvija domīgi sacīja. — Iespējams, tev ir taisnība. Mums mierīgi jāapsver, tikai…

—   Paklau… — Ruts atkal pašķielēja uz dārza pusi. — Viņi taču no turienes varēja pamanīt, ka gaisma nodzisusi. Profesors taču … es gribēju sacīt — tavs vīrs zina, ka patlaban es strādāju pie teksta, un, tiklīdz būšu beidzis, tas jāaiznes viņam. Drīz būs divi, un viņi tūdaļ pārtrauks ķert tauriņus. Ilgāk nekad profesors neuzturas ārā, svaigā gaisā … Tu pati zini… Tagad es nokāpšu lejā pie šiem un pavaicāšu viņiem šo vai to… Tas attaisnos gaismas nodzēšanu. Parunāsimies rīt vai — vēl labāk — kad pārbrauksi mājās. Mums vajag mazliet laika. Ļauj arī man padomāt… Nu gan es iešu …

Roberts sakustējās, kā grasīdamies iet, tomēr apstājās. Silvija stāvēja, kā stāvējusi, istabas pustumsā lūkodamās viņā. Tad paspēra soli viņam pretī, apskāva un, pieglaudusi galvu viņam pie krūtīm, ierunājās gandrīz izmisusi:

—   Ak Dievs, mans Dievs, mans Dievs… cik neprātīgi es, gatavā muļķe, tevi mīlu! Patiesībā man vajadzētu nicināt tevi, tu, gļēvuli… Bet es nevaru, nevaru, nevaru…

—   Kāds nāk šurp … — sacīja sers Gordons Bedfords un, piesedzis acis ar plaukstu, pagriezās ar seju pret māju, cenzdamies labāk sazīmēt nācēju, kurš, apgājis apaļo puķu dobi, tuvojās viņiem.

—   Vai netraucēju? — Ruts apstājās dažu soļu atstatumā no abiem brāļiem.

—   Jūs mani nekad netraucējat, Robert. — Gordons pasmaidīja. — Kas noticis? Vai kāda aizķeršanās ar korektūru?

—   Nē, nepavisam, profesora kungs. Tikai pāris piezīmes par interpunkciju un arī tikai tāpēc, ka pats esmu pieļāvis kļūdas pārrakstot. Atnācu, jo gribu pajautāt, vai atnest mašīnrakstu jums, profesora kungs, tiklīdz būšu beidzis koriģēt, lai jūs, profesora kungs, to pārskatītu vēl pirms aizbraukšanas?

—   Jā, protams. Nupat pirms brīža lūdzu brāli, lai viņš paaicina jūs ierasties nevis septiņos, kā iepriekš bijām norunājuši, bet pulksten sešos. Aplūkosim fotogrāfijas un izvietosim tās tekstā. Fotogrāfijas vajadzēs uzlīmēt uz atsevišķām lapām un ar krāsainu krītzīmuli dot norādi, kurā vietā tās iestarpināmas. Tas prasīs droši vien stundas divas. Pēc tam jums vajadzēs aizbraukt uz izdevniecību. Es norunāju ar viņiem, ka grāmatu ar visu ilustratīvo materiālu atdošu rīt līdz pusdienlaikam. Tad tas beidzot būs nost no kakla …. — Sers Gordons piegāja klāt sekretāram un laternas nespodrajā atblāzmā skeptiski paraudzījās viņā. — Baidos tikai, vai jūs aiz pārguruma nenogāzīsieties no kājām. Es par nožēlošanu neprotu strādāt dienā …

—   Es jūtos lieliski, profesora kungs… — Ruts dedzīgi iebilda. — Tūlīt pēc atgriešanās no izdevēja es, ja jūs atļausiet, pārskatīšu referāta tekstu.

—   Es taisījos to izdarīt lidmašīnā … — sacīja sers Gordons. — Vislabāk būs, ja jūs tagad dosieties atpakaļ, beigsiet darbu pie korektūras un pāris stundiņu nosnaudīsieties. Jums taču ir modinātājs, ko?

—   Protams, profesora kungs …

—   Tas ir labi… — Sers Gordons piegāja pie ekrāniņa un pavēroja divus mazus naktstauriņus, kas bija nosēdušies uz apgaismotās audekla virsmas, tad pagriezās pret abiem vīriešiem, kuri stāvēja klusēdami. — Iesim nu. Tev droši vien vēl drusku jāpastrādā pie retušēšanas … — viņš uzrunāja Sirilu. — Bez tam — nav labi izaicināt laimi… Vai zināt, Robert, šodien mums bija gluži sensacionālas medības! Pirms brīža mēs noķērām ceturto Miroņgalvu šinī naktī. Taisni neticami, vai ne?

—   Četrus? — neviltoti pārsteigts, pārjautāja Ruts. Viņš iepriecināts pasmaidīja. — Tas taču apstiprina jūsu teoriju par naktstauriņu bara instinktu un grupu pārceļojumiem.

—   Nu protams! Man tā vien šķiet, ka šodien mēs tos ķeram tieši uz pārlidojumu trases. Interesanti, kādus rezultātus dos vāciešu un franču novērojumi. Viņi kopš maija vidus arī novēro naktstauriņu iespējamās pārlidojumu trases. Jā, bet vēl paliek atklāts jautājums par ārkārtējo paaudzi, ko Miroņgalvas laiž pasaulē šeit un Skandināvijā. Man, protams, ir koncepcija, kādēļ tas tā notiek, tikai… — Viņš apmulsa un pa ieradumam paberzēja plecu. — Ejam iekšā! Baidos, ka ir jau krietni vēls. Un nakts iedarbojas uz mani graujoši, Robert… Turklāt rītvakar mēs izlidojam uz Ņujorku. Robert, saritiniet ekrāniņu.-.. — Gordons atkal paberzēja plecu. — Vai man tikai tā šķiet, vai tiešām kļuvis vēsāks?

—   Gluži vienkārši taisās uz negaisu, — sacīja Sirils Bedfords, uzmanīgi savākdams no galda stobriņus un ievietodams tos ādas somas nodalījumos. — Visi reimatiķi parasti sajūt negaisa tuvošanos, vai ne?

Ruts notīrīja ekrāniņu no aplipušajiem kukaiņiem, izvilka no zemes divus nosmailinātus mietiņus un pedantiski kārtīgi saritināja audeklu. Tad piegāja pie galdiņa un arī to savāza.

—  Varbūt jūs ieņemtu pulverus?

—   Nē! Pagaidām vēl nejūtu sāpes … Mājā ir silti, un es ceru, ka neviens nav taisījis caurvēju manā kabinetā. Ejam. Vai visu paņēmāt?

—   Visu… — Sirils apstiprinoši pamāja, aizsoļoja pa priekšu ar laternu un, nesdams to augšup paslietā rokā, apgaismoja ceļu. Klāt bija apaļā puķu dobe.

Kad viņi bija nonākuši pie ieejas durvīm, sers Gordons paskatījās pulkstenī.

—   Tūlīt būs divi. Pabeidziet korektūru, Robert, un, es jūs lūdzu, mazlietiņ nosnaudieties … Starp citu, es sev neko nepārmetu, pēc manas aizbraukšanas jūs varēsiet izgulēties atliku likām … Mēs pārradīsimies tikai pēc desmit dienām … Bet, lūdzu, nepiemirstiet: precīzi sešos es gribu jūs abus redzēt lejā pie sevis. Tevi, Siril, ar fotoattēlu klāstu, bet jūs, Robert, ar izkoriģēto manuskriptu…

Viņi iegāja mājā. Sirils nodzēsa laterniņu un tumsā sataustīja elektrības slēdzi. Roberts noslēdza ieejas durvis. Iedegās gaisma. Ruts nostatīja saritināto ekrāniņu blakus lietussargu ieliktnim, pēc tam aizšāva durvīm priekšā smagu, senlaicīgu aizbīdni, kas, labi ieeļļots, slīdēja. viegli un klusi.

—   Tad nu … — Sirils Bedfords plati nožāvājās. — Iešu uz fotolaboratoriju, paskatīšos, vai gadījumā kur nevajag drusciņ paretušēt, pēc tam laikam arī nedaudz nosnaudīšos …

—   Ar labu nakti, profesora kungs … — Ruts atsveicinājās un devās pa kāpnēm uz augšu. Sirils viņam sekoia.

—   Ar labu nakti … — Sers Gordons apstājās, roku uzlicis uz kabineta durvju roktura. — Neaizmirstiet: sešos… Līdz pusdienas laikam man vēl milzum daudz darāmā, bet pēcpusdienā es gribētu nosnausties pirrns ceļa… Par laimi, es lieliski guļu lidmašīnā un pamodīšos droši vien tikai Ņujorkā.

Viņš nospieda durvju rokturi un, vēl saklausīdams abu vīriešu pieklusinātās balsis uz kāpnēm, iegāja kabinetā.

Rūpīgi aizvēris durvis, Gordons Bedfords apstājās un sarauktu pieri pārlaida skatienu istabai. Lēni piegāja pie gara laboratorijas galda, kas stiepās visā garumā gar vienu kabineta sienu. Viņš uzlika uz tā somu ar stobriņiem, līdzās tai — cepuri un apslaucīja ar kabatdrāniņu nosvīdušo pieri. Visapkārt kabinetam, no durvīm līdz pat logam, pie sienām rindu rindām stiepās vitrīniņas, kurās aj dusējās lieli un mazi naktstauriņi gan sakļautiem, gan ieplestiem spārniņiem, dažādās attīstības stadijās, uz lapām sadētas oliņas, mazos stobriņos bija redzami kāpuri, kūniņas un pieauguši eksemplāri. Daži bija tikpat lieli kā šonakt noķertie, citi — gauži maziņi. Gordons pārlaida acis kabinetam, izklaidīgi noskatīja tauriņu kolekciju, atkal pievērsās laboratorijas galdam, kura Vidū, atbalstīts pret sienu, stāvēja mazs skapītis ar sarkanu uzrakstu: «Uzmanīgi, indes!» Gordons izcēla no somas trauciņu ar ciānkāliju, ielika skapītī un automātiski pagrieza atslēdziņu. Tad piegāja pie rokasgrāmatu plaukta, kas bija novietots turpat netālu no rakstāmgalda. Gordons pastūma sāņus kādu no plauktiem, kas veikli maskēja aiz tā noslēptu kafijas ekspresvārītāju. No nelielas bundžiņas viņš iebēra kafiju ekspresī un ieslēdza to. Uzmanīdams ekspresi, vmš pameta skatienu uz galdiņu, uz kura stāvēja rakstāmmašīna.

Ar ausi tverdams ekspresvārītāja kluso sīcoņu, kas pieņēmās spēkā, viņš piegāja pie laboratorijas galda un, atvilcis kādu atvilktni, izņēma no tās kārbiņu ar mazām, caurspīdīgām kapsuliņām. Gordons paņēma vienu kapsuliņu, aiztaisīja kārbiņu un aizbīdīja atvilktni. Turēdams kapsuliņu rokā, Gordons atkal atvēra skapīti ar uzrakstu «Indes» un izņēma no tā burciņu, ko iepriekš bija tur nolicis. No blakusatvilktnes viņš izņēma gumijas cimdus, uzvilka rokās, atskrūvēja burciņas vāku un ar mazu koka liekšķerīti veikli iebēra pulveri kapsuliņā.

Tad aizvāza kapsuliņu, izslējās un nolika kapsuliņu uz galda. Pēc tam aizslēdza skapīti ar indēm, aplūkoja kapsuliņu un, ielicis to vienā no daudzajām mazajām kārbiņām, kas bija nokrautas uz galda stūra, iebāza kārbiņu bikšu kabatā.

Kafijas ekspresis iesvilpās klusi un melodiski. Sers Gordons novilka cimdus, žigli piegāja pie vārītāja un ielēja kafiju tasītē. Nolika tasīti uz galdiņa blakus rakstāmmašīnai.

Izklaidīgu skatienu vērodams garaiņu migliņu, kas virmoja virs tasītes, sers Gordons klusi pie sevis noteica:

—   Tad nu tā … tā ja … Tas arī laikam būtu viss …

Nesteigdamies viņš piegāja pie rakstāmgalda, kas bija

nokrauts ar grāmatām un dažādiem papīriem un tomēr atstāja tādu iespaidu, it kā šeit viss būtu pakļauts kādai noteiktais sistēmai un absolūtai, gandrīz vai automātiski uzturētai kārtībai. Tāda kārtība nav sakārtošanas sekas, bet gan vērojama vienmēr, kad pie rakstāmgalda strādājošais jūt iekšēju nepieciešamību, lai visi priekšmeti allaž atrastos vienā un tanī pašā tiem precīzi paredzētajā vietā, lai jebkurā mirklī būtu pa rokai un tos bez grūtībām varētu sameklēt tur, kur tiem arī jāatrodas.

Sers Gordons pastiepa roku unpiecēla pie acīm nelielu, vienkāršu rāmītī iestiprinātu fotogrāfiju. Tanī bija redzama viņa sieva. Silvija — skaista, ģērbusies baltā kleitā un smaidoša — stāvēja uz celiņa starp ziediem. Krietnu brīdi viņš aplūkoja fotogrāfiju, tad lēnītēm nolaida roku un nolika fotoattēlu taisni tanī pašā vietā, kur tas bija stāvējis Iepriekš.

Viņš pagriezās un piegāja pie loga. Pavilka uz augšu portjeru. Viņpus loga vēl neblāzmoja rīta gaisma, taču nakts nebija vairs tik tumša un blīva kā pirms stundas ceturkšņa …

—  Divdesmit pirmais jūnijs… — sers Gordons nočukstēja. — Gada garākā diena … — Viņš skatījās pulkstenī. Piecpadsmit pāri diviem. Viņš nolaida portjeru un devās pie galdiņa, uz kura stāvēja rakstāmmašīna. Viņš automātiski izdzēra kafiju, atbīdīja tasīti sāņus un ieslidināja rakstāmmašīnā papīra lapu. Brīdi viņš sēdēja, pirkstus uzlicis uz klaviatūras, lūkodamies tīrajā papīra lapā. Tad aptaustīja kabatu, izņēma no tās kapsuliņu, pagrozīja pirkstos un atkal iebāza atpakaļ kabatā.

—   Cilvēks nedrīkst baidīties no tā, kas viņam j ādara… — viņš noteica pagalam neizteiksmīgi, varētu likties, ka šie klusinātā balsī izsacītie vārdi atspoguļo domu ar daudzkārt svarīgāku nozīmi. Spējā apņēmībā viņš izlīdzināja papīru rakstāmmašīnā un sāka rakstīt:

«Ilgāk es vairs nespēju. Stāvu ceļā divu cilvēku mīlestībai, kurus augsti vērtēju un cienu. Ja es neaizietu no šīs pasaules, es kļūtu par visas viņu dzīves traģēdijas vaininieku. Bet, tā kā viņu laime man šķiet daudz svarīgāka par paša dzīvību, tad, prātā visu sīki apsvēris, es izšķīros par vienīgo atrisinājumu, kāds man šķiet iespējams. Es — diemžēl — nejaudātu dzīvot bez šīs sievietes, ,kuru vienīgo savā mūžā esmu iemīlējis. Mīļotā, nedusmo. Neņem ļaunā mati šo soli. Papūlies saprast, ka še man lemtas "nebeidzamas ciešanas, raugoties uz Jums abiem. Bet tur… būs tikai tukšums un klusums…»

Trešā daļa

.

Trešā nodaļa

«… miris, tas katram gadās …»

Vācu iznīcinātājlidmašīna aplieca plašu apli un parādījās augšā, labajā pusē, kur spīdēja saule, kas apžilbināja Alekšu. «Iznīcinātājs — pa labi augšā …» viņš pateica mikrofonā. «Iznīcinātājs — pa labi augšā, sapratu…» atbildēja divas mierīgas balsis, viena no tām bija ložmetējnieka Bendžamina Pārķēra balss. Tanī pašā mirklī maza, tumša ēna uz sekundes daļu aizsedza sauli, un cauri motoru rūkoņai Džo sadzirdēja nebeidzami ilgu pretinieka ložmetēja kārtu. Džo nospieda sviras, un smagās lidmašīnas priekšgals nosvērās lejup pretī rnākoņsegā ievīstītajai neredzamajai zemei. Ložmetējs bēra bez mitas. Vēl pussekundi, nodomāja Alekss, vēl ceturtdaļsekundi… Tūlīt tam jābeidzas, palidos mums garām un dosies -uzbrukumā no otras puses … Un tūdaļ pat piepeši draudīgs trauksmes signāls no smadzenēm: kādēļ mūsu ložmetēji klusē? Tikmēr tie tur bēra vienā laidā un nerimās. Džo vēl spēcīgāk nospieda sviras. Bumbvedējs nosvērās uz spārna un ieslīdēja baltā, gandrīz lipīgā mākoņu blīvā. «Nu viņš mani pazaudēja…» Taču nebija pazaudējis. Asa, griezīga dzerkstoņa nemitējās. «Kādā brīnumainā kārtā viņš tik ilgi noturas virs manis?…» Džo paguva nodomāt un — pamodās.

Viņš spēji pierāvās sēdus. Tālrunis zvanīja vienā zvanīšanā. Alekss klusi nosodījās un pasniedzās pēc klausules.

—   Alekss klausās, kas runā?

—   Ak Dievs … Uzreiz zināju, ka tas esi tu … Vai kādam citam ienāktu prātā modināt cilvēku nakts vidū, turklāt šādā veidā?

—   Ko? Jau diena? Nu tad — labdien.

—       Es ceru, kāds ticis noslepkavots. Citādi tu laikam būtu jāvis man izmantot man piešķirtās pilsoņa tiesības …

—       Iespēja pēc darba izgulēties, cik sirdij tīk, šķiet, Anglijā pieder pie pilsoņa tiesībām?

—       …Jā. Saprotu. Bet varbūt beidzot tomēr man pateiksi, kas noticis?

Alekss klusi iesvilpās un ar brīvo roku izberzēja acis.

—       Jā, protams, es viņu pat pazīstu. Tas ir — pazinu. Profesors, ekonomists, kurš rakstīja par naktstauriņiem? …

—       Jā, skaidrs, ka atbraukšu. Būšu pēc piecpadsmit minūtēm. Tas ir — izbraukšu pēc piecpadsmit minūtēm.

—       Neko darīt, man jānodzen bārda. Es nemāku domāt, ja neesmu novannojies un noskuvies.

—       Tā gan, taču jums nav jādomā. Policija nedomā — policija rīkojas un gādā par pilsoņu mieru.

—       Labi jau, labi. Vēl tikai viens sīkums: pasaki adresi. Londona ir samērā liela pilsēta, un, ja es pa ceļam visās mājās jautāšu, vai šonakt tur gadījumā kāds nav nomiris, tad tas var aizņemt man mazdrusciņ laika …

—   Nē. Man nav vajadzības pierakstīt. Es atcerēšos.

—   Saprotu. Startēšu pēc piecpadsmit minūtēm.

Džo nolika klausuli un izlēca no gultas.

Bija pagājusi pusstunda. Alekss nogriezās pa kreisi un lēni vadīja mašīnu pa platu priekšpilsētas aleju, kurai abās pusēs aiz augstiem žogiem, vecu dārzu iekļautas, slējās villas, kas gandrīz visas bija apzīmogotas ar karalienes Viktorijas valdīšanas laika otrās puses iezīmēm. Kaut gan tā' laikmeta arhitektūra Aleksam vienmēr bija šķitusi cilvēka gara spēju dziļākā pagrimuma izpausme šinī mākslas jomā, patlaban viņš vērīgi aplūkoja katru pārskaitļa numerācijas ēku un centās to paturēt prātā.

Ausa nomākusies, silta vasaras diena. Uz namiem un dārziem biezu ēnu meta špalicrī augošas vecas liepas, kas līdzīgi grenadieriem stāvēja taisnā rindā gar ietvēm.

— Piecdesmit… piecdesmit divi… piecdesmit četri…

Iepretī mājai, kas bija apzīmēta ar piecdesmit ceturto numuru, pie ietves apmales Džo ieraudzīja divus lielus, melnus limuzīnus. Viņš tos pazina ļoti labi. Lai būtu pavisam drošs, Džo uzmeta skatienu mašīnu reģistrācijas numuriem. Viena mašīna piederēja Skotlendjarda Kriminālmeklēšanas nodaļas priekšnieka vietniekam. Džo viegli nospieda bremzi un apstādināja savu mašīnu aiz divām pirmajām.

Ar piecdesmit ceturto numuru apzīmētā māja slējās nedaudz tālāk no ielas nekā kaimiņvillas. No tās vietas, kur Džo bija apturējis savu mašīnu, saskatīt varēja vienīgi jumtu, jo visu pārējo aizsedza biezi saauguši mežvīni, kas no apakšas līdz augšai apvija čuguna žoga restes ar apzeltītām smailēm galos. Mežvīnu jaunie dzinumi blīvās kaskādēs slīga lejup, noklādamies pat uz ietves plātnēm, un apvija vārtiņus, tādējādi ieeju dārzā vērsdami par tādu kā tuneļa velvi. Alekss izkāpa no mašīnas un lēnā solī, ar interesi skatīdamies apkārt, piegāja pie vārtiem. Tātad šeit bija dzīvojis un miris Gordons Bedfords.

Džo pašūpoja galvu. Liktos, ka tik bagāts cilvēks gan būtu varējis izvēlēties kaut ko omulīgāku par šo mazliet padrūmo, smagā stilā ieturēto un tālā piepilsētā uzcelto māju. Bet tā varēja būt Bedforda bērnības māja. Tā šeit stāv droši vien jau kopš gadiem astoņdesmit. Varbūt šeit dzīvojuši Bedforda vecāki? Iespējams, ka še viņš arī nācis pasaulē. Tolaik bērnus nedzemdēja klīnikā, bet gan mājās. Tas pat piederējās pie labā toņa vecās karalienes pārvaldītajā valstī, kur laba audzināšana un pieticīgas ieražas bija augstākais, ja ne vienīgais cilvēka vērtības kritērijs.

Ļaudams domām brīvi klejot pa hipotētiskās pagātnes strikti nenorobežotajiem novadiem un gandrīz pilnīgi neapzināti prātodams, vai tādā gadījumā sers Gordons Bedfords dzimis otrajā vai pirmajā stāvā, Alekss bija nonācis līdz vārtiņiem un paslēja roku pret apaļu, balti emaljētu vairogu, kura vidū zaigoja melna zvana poga… Otrajā stāvā, protams, vajadzēja atrasties guļamistabām, tātad — ja Bedfords piedzimis šinī mājā, tad tas noticis vienā no tām …

Džo papurināja galvu. Viņš aizvien vēl bija miegains.

Taču, pirms viņš paguva pieskarties zvana pogai, vārtiņi atvērās un Džo ieraudzīja policistu formas tērpā, kurš stāvēja, aizsprostodams ceļu.

—   Ko jūs gribējāt satikt, ser?

—   Mans vārds ir Alekss, — sacīja Džo, — misters Pārķers pirms stundas ceturkšņa pa tālruni lūdza mani ierasties uz šo adresi.

—   Jā, .ser. Man ir pavēlēts jūs ielaist. Lūdzu, nāciet iekšā. Pa šo celiņu jūs nonāksiet tieši pie ieejas durvīm.

Policists militāri sveicināja, laipni uzsmaidīja un paspēra soli atpakaļ, lai dotu iespēju nācējam netraucēti ieiet pa vārtiņiem.

—   Tencinu, konstebl. — Džo saprotoši pamirkšķināja policistam un nesteigdamies iegāja pa vārtiņiem.

Aiz muguras smagi un dobji noklaudzēja. Vārtiņi bija aizcirtušies. Soļodams pa šauru, akmens plātnēm noklātu celiņu, kas stiepās līdztekus ar granti nobērtam iebraucamajam ceļam, Alekss juta sev pievērstu policista skatienu.

Noteikti ir lasījis kādu manu grāmatu, varbūt pat visas. Pēcpusdienā pāries mājās un, ņemdams nost ķiveri, lai pakarinātu to uz āķa priekšnamā, sacīs sievai: «Iedomājies tikai, šodien es redzēju Džo Alekšu …» Sieva sasitīs plaukstas un noslaucīs tās priekšautā, ko būs aplikusies, lai pagatavotu viņam pusdienas. «Kādu Alekšu?!» — «To pašu, kurš raksta grāmatas …» — «Ko tu saki! Kur ta tu šo redzēji?» Par atbildi policists pieliks pirkstu pie lūpām: «Csst … Par to nav brīv nevienam teikt ne vārdiņa. Pildīju dienesta pienākumus, kad nomira tas slavenais sers Gordons Bedfords …» Sieva nopurinās galvu. «Gordons Bedfords? Neesmu dzirdējusi. Kas viņš tāds bija?» — «Tu nezini? Viņš bija izcils ekonomists un rakstīja grāmatas par naktstauriņiem …»

Nē. To policists nesacīs. Policistiem nav sajēgas ne par tauriņiem, ne par ekonomiku. Ja šis policists jau labi sen pilda dienesta pienākumus šinī rajonā, viņš, protams, var šo to zināt par cilvēku ar šādu uzvārdu, taču nekādas detaļas viņš noteikti nezina. Par detaļām viņš izlasīs pēcpusdienas presē.

Džo atskatījās. Tikai tagad viņš atjēdza, ka pie vārtiem nav neviena ziņkārīgā, arī nevienas citas mašīnas kā tikai policijai piederošās. Tas nozīmēja, ka presei notikušais nav darīts zināms un kalpotāji vēl nav paguvuši nogādāt jauno vēsti līdz tuvīnajiem veikaliņiem, kas modušies rīta dzīvei.

Ieejas durvis atradās mājas garajā sienā. Tuvodamies durvīm, Alekss saskatīja aiz mājas dziļumā lielu, priekšzīmīgi iekoptu dārzu. Pašā centrā — lielā apaļā puķu dobē — viņš pārsteigts ieraudzīja ziedam krāšņas sarkanas dālijas, kaut gan ziedēšanai gadalaiks bija pāragrs.

Durvis atdarījās, un uz sliekšņa nostājās jauns, slaids apaļvaidzis mazliet pārāk nevainojami piegrieztā uzvalkā, ar ideāli sasietu, drusciņ pārlieku spilgtu kaklasaiti.

—   Labdien, mister Aleks! — Pazibēja skaisti, balti zobi, un jaunais cilvēks viegli palocījās, godbijībā paspiezdams Aleksam roku. — Dieviņ augstais, tas tik ir atgadījums,— viņš jautri trieca, — no pašas pirmās sekundes, kolīdz mēs atbraucām šurp, telefons zvana vienā zvanīšanā! Ministrs ministra galā! Šefam nav bijis vaļas iepazīties ar situāciju. Visu laiku stāv pie aparāta un vienā laidā: «Tieši tā!»

Džo pasmaidīja.

—   Tad jau jūsu šefs būs burvīgā garastāvoklī, — viņš teica, ieiedams mājā un aplūkodams šauro, ar tumšu koka paneli apdarināto halli. — Zinu, ka nekas nevar viņam sagādāt lielāku prieku … Sarunas ar oficiālām personām ir dārgākā un visvairāk ilgotā balva par viņa ieguldīto darbu un pūliņiem policijas druvā …

—   Nu kā tad, ser … — Džonss pamāja ar galvu, ko greznoja ideāli sasukāts, gludi piegulošs tumšu matu vāls. — Viņš ir tik nikns, ka bail tuvoties. Labi, ka jūs atbraucāt.

No halles divas durvis veda dziļāk mājas iekšienē, šauras, ar biezu paklāju noklātas kāpnes aizliecās augšup. Halles kaktā redzamie akmens pakāpieni droši vien veda uz pagrabtelpām.

—   Un kāds manam draugam Pārķeram ir pirmais iespaids, seržant? — apvaicājās Alekss, aizvien vēl apskatīdams halli. Apskati viņš acīmredzot bija beidzis, jo pēc šī jautājuma izslējās un uzlūkoja seržantu Džonsu ar neslēptām simpātijām. Viņam patika šis puisis, pēc izskata spriežot, īsts priekšpilsētas švīts. Šis iespaids — kā tas daudzkārt notiek — izrādījās mānīgs, jo Džonss bija lielisks palīgs Pārķeram un spēja pašaizliedzīgi, nereti bez miega un ēdiena stāvēt plecu pie pleca ar šefu — allaž smaidošs, allaž nevainojami izpildīgs un allaž lielā sajūsmā par visu, kas saistījās ar viņa profesiju. Pret

Alekšu Džonss izjuta tādu kā māņticīgu apbrīnu, ar kādu mežoņi apveltī savus burvjus, kuriem — pēc viņu pārliecības — ir noteikšana pār dzīvību un nāvi tiklab virs zemes, kā debesīs. Paņēmieni, ar kādiem Alekss atmudžināja izmeklēšanas gaitā sastaptās problēmas, varēja likties gluži vai pārdabiski katram jaunam policijas skolas absolventam.

—   Nezinu, ser. — Džonss noplātīja rokas. — Pagaidām esam iedarbinājuši parasto gaļas majamo mašīnu: fotogrāfi, daktiloskopi, ārsts… viņi ir iekšā un dara savu darāmo. No pirmā acu uzmetiena izskatās, ka tā būtu pašnāvība. Šefs tomēr nav gluži apmierināts. Domāju, tieši tādēļ viņš arī piezvanīja jums …

Tanī acumirklī atvērās durvis un Alekss ieraudzīja uz sliekšņa Bendžaminu Pārķeru, Skotlendjarda Kriminālmeklēšanas daļas priekšnieka vietnieku. Caurvējš aizcirta ārdurvis.

—   Ā, — Pārķers ierunājās, — tu jau klāt… — Pēc Pārķēra smaida Džo noprata, ka Kriminālmeklēšanas daļas priekšnieka vietniekam nepavisam nav priecīgs prāts.

Pārkers uzrunāja seržantu:

—   Džons, viņi jau beidz. Tiklīdz atsūtīs pirkstu nospiedumus, medicīniskās ekspertīzes slēdzienu un fotogrāfijas, stiep visu man, vienalga, vai tobrīd mēs kādu pratinām vai ne. Izsauc mani ārā.

—   Skaidrs, šef.

—   Nāc… — Pārķers teica Aleksam un paņēma viņu zem rokas. — Pēc brīža mani ļaudis būs galā ar saviem darbiem tanī istabā, kur iestājās nāve, un mēs varēsim tur ieiet. Tikmēr uzkavēsimies ēdamistabā …

Joprojām turēdams draugu zem rokas, Pārķers pagriezās pret durvīm, pa kurām pirms brīža bija iznācis, un vieglītēm pastūma Džo pa priekšu.

Abi iegāja lielā, patumšā ēdamtelpā, kuras vidū stāvēja, pareizāk gan sakot — stiepās milzīgs, garš galds ar krēsliem visapkārt. Pie divām istabas sienām karājās portreti, laikam jau laulāto -pāru portreti no astoņpadsmitā gadsimta beigu un deviņpadsmitā gadsimta sākuma perioda. Pie trešās sienas slējās brīnišķīga neoklasicisma stilā darināta bufete, tik pārsteidzoši līdzīga Tomasa Cipendeila pēdējiem kokdarbiem, ka pirmajā mirklī Alekss apstājās uz sliekšņa, pēc tam piegāja tuvu klāt un ņēmās to aplūkot, palaikam apstiprinoši pamādams ar galvu.

—   Ko tu tur pamanīji? — Pārķēra intonācijā bija saklausāms modrs vērīgums.

—   Nē, neko … tas ir — neko tādu, kas būtu saistīts ar tavu atbaidošo profesiju. Man tikai šķietas, ka tas ir viens no Cipendeila skaistākajiem darinājumiem.

—   Kā tā? — nobrīnījās Pārķers. — Cipendeila mēbeles izskatās pavisam citādākas.

—   Taisnība … — Alekss pagājās visgarām bufetei, ar nepatiku palūkodamies uz sudraba traukiem aiz stiklotajām bufetes durtiņām. Viņš necieta pārāk centīgi nospodrinātu sudrabu. — Taisnība gan, un tu laikam esi vienīgais policists Londonā, kam ir šādas tādas zināšanas par mēbelēm … nepilnīgas, protams. Redzi, vecumdienās Tomass Cipendeils nodevās galdniecības darbiem taisni šādā te stilā. Ja vien viņa darinājumus vispār var saukt par galdniecību. Bet viņš pats gan laikam tā to dēvēja. Jo viņš bija loti pieticīgs cilvēks, kaut arī savu vārdu padarīja nemirstīgu. Esmu tikpat kā pārliecināts, ka tas ir viņa darbs …

—   Piekrītu … — Pārķers paberzēja pieri. — Džo, es tevi loti lūdzu, neiesaisti mani idiotiskās diskusijās par mēbeļu stiliem!

—  Jā … — Alekss nopūtās. — Vienīgā mēbele, kas tevi pa īstam interesē, ir zārks, vai nav tā?

Alekss piegāja pie galda, apsēdās, izņēma no kabatas Gold Flake dzelteno paciņu un izvilka no tās cigareti. Ncaizdedzis cigareti, viņš gaidīja, līdz Pārķers iezvelsies kādā no krēsliem viņam iepretī. Tikai tagad, vērīgāk ieskatījies Pārkerā, Džo pamanīja, cik smagi satriekts ir viņa draugs.

Brīdi abi klusēja. Otrpus durvīm, kas atradās pretī bufetei, bija dzirdami soļi un pusbalsī bilstas replikas.

—  Viņš ir tur… — sacīja Pārķers. — Varam turp iet kaut vai tagad, bet varbūt tomēr brīdi nogaidīsim, kamēr tehniķu grupa beigs savu darbu. Es liku savākt no istabas visus pirkstu un pēdu nospiedumus, uztaisīt veselu sēriju fotouzņēmumu, — viņš paraustīja plecus, — pat tādus, kas man pašam šķiet galīgi nevajadzīgi. Vispār — es cenšos rīkoties saskaņā ar visiem priekšrakstiem, lai neviens cilvēks pasaulē nevarētu man pārmest pat niecīgāko paviršību. — Viņš iesmējās padrūmi, skarbi.

—   Bet kas ir atgadījies? — Džo mierīgi pavaicāja. — Tu mani uzmodināji galīgi necilvēcīgā laikā un galīgi necilvēcīgā veidā. Es atbraucu uz notikuma vietu, bet līdz pat šim brīdim neesmu redzējis nelaiķi, ne arī manījis šeit kaut vienu dzīvu dvēseli, ja neskaita tavus slavenos grenadierus. Vai šis vīrs dzīvoja te viens?

—   Kur nu! Māja pilna cilvēku: sieva, brālis, brāļasieva, sekretārs, istabene — visi bija mājās, kad viņš dabūja galu,.. Visi gulēja, un neviens neko nav dzirdējis.

—   Vai viņš nošāvās?

—   Nē… — Pārķers noliedzoši papurināja galvu. — KCN kafijā.

—   Kā, lūdzu? — Džo sarauca uzacis. — Neesmu pārāk spēcīgs toksikoloģijā. Vai tu nevarētu man paskaidrot, kas tas KCN ir?

—   Kālija cianīds.

—   Tencinu. Vai viņš istabā bija viens, kad iedzēra šo kafiju?

—   Tā Šķietas.

—   Cikos?

—   Tā starp pustrijiem un četriem no rīta, kā apgalvo dakteris Berklijs. Viņš saka — kad dabūšot nelaiķi uz sekcijas galda, droši vien varēšot precizēt nāves iestāšanās laiku.

—   Kāpēc lai kāds būtu ko dzirdējis? — Alekss aizdedzināja cigareti un dziļi ievilka dūmus. Pēc tam piecēlās, ar acīm meklēdams pelnutrauku.

—   Es nezinu, kāpēc… Neko es nezinu. īsu brīdi aprunājos ar ikvienu no viņiem. Par histēriju nav ne runas. Visi izturas savaldīgi, kā jau pieklājas mūsu brāļiem britiem un māsām anglietēm, tikai neviens no viņiem neiedveš man uzticību. Liku viņiem doties uz savām istabām, un tagad viņi tur atrodas, kā lai saka, tādā kā Stīvensa uzraudzībā, kurš pastaigājas pa gaiteni. — Pārķers paslēja rādītājpirkstu pret griestiem. — Džonss stāv lejā, hallē. Tur ir vienīgā izeja no mājas.

—   Bet vai tu nepieļauj pašnāvības iespēju?

—   Pat lielā mērā. Mirušā priekšā uz galda bija pašnāvības vēstule.

—   Nu, tātad … — Džo apsēdās, tad nožāvājās. — Vai mēs nevarētu pieņemt vienu solīdu hipotēzi, tas ir — pasacīt sev, ka seram Gordonam Bedfordam, kaut arī viņš bija brīnišķīgas bufetes īpašnieks, uznāca vēlēšanās šķirties no šīs pasaules? Ja mēs tā izdarīsim, es došos uz mājām un atkal likšos uz auss. Tici man, es 'aizmigšu vienā mirklī. — Džo paskatījās pulkstenī. — Septiņi! Mans Dievs… bet tu, kā liekas, vispār nemaz neguli, tālab varēsi atgriezties Skotlendjardā un, apzvanījis visus ieinteresētos augstmaņus un pavēstījis viņiem šo jauko ziņu, varēsi ķerties pie kantora lietām. Ko, Ben? Tavā rīcībā ir vēstule ar pašnāvības motivāciju — un, kā noprotu, neviena paša, uz ko kristu aizdomas, citādi tu man būtu jau šo to pastāstījis, turklāt neviena fakta, kas liktu apšaubīt negadījumu, vai nav tā? Nesaprotu tikai vienu — kādēļ tu pašlaik izskaties tā, itin kā pats būtu viņu nogalinājis?

—   Ja es būtu viņu nogalinājis pašrocīgi, tad vismaz zinātu, kas šeit ir noticis. Bet tagad es galīgi neko nesaprotu, varētu domāt, ka pirms manas ierašanās cauri mājai izdrāzies ziloņu bars. Starp citu, tu taču laikam zini. kas bija šis Gordons Bedfords?

—   Zinu. Pamatīgi bagāts kungs vidējos… nu, sacīsim — vēlīnos vidējos gados, ar daudzpusīgām interesēm, kurš aizrautīgi nodevās naktstauriņu studijām. Viņš bija pat Oksfordas universitātes profesors honoris causa, vai ne? Miris. Tas katram gadās. Viņam droši vien bija apnikusi dzīve un viņš atstāja vēstuli; kurā paskaidro šī soļa motīvus. Arī tā nereti gadās.

—   Ha… — Pārķers pavīpsnāja nevilšās dusmās. — Atstāja gan, patiešām, tikai nevis vienu vēstuli, bet veselas divas. Turklāt katrā vēstulē minēti pavisam citi šī soļa, kā tu izsacījies, motīvi. Un tas, cik man zināms, negadās tik bieži, pareizi?

—    Beidzot taču! — Džo piecēlās. Pēkšņi visa miegainība bija izgaisusi, it kā viņam uz galvas būtu uzšļākts kubls auksta ūdens. — Es zināju, ka tev kāda kārts paslēpta piedurknē, tu vecais, rutinētais blēdi. Jā! Varu iedomāties: jūs atbraucat, atrodat pašnāvības vēstuli, tu atviegloti uzelpo, pēc tam pavandies kaut kur un … uzduries virsū otrai vēstulei. Kā skolā māca: faktors vienlīdzīgs spēka ziņā ar pirmo, taču vērsts pretējā virzienā. Pēc tam sāk zvanīt dažnedažādas augsta ranga personas, kurām fakts, ka tu esi Kriminālmeklēšanas daļas priekšnieka vietnieks, šķiet pilnīgi pietiekams, lai pieprasītu no tevis pēc divām minūtēm sniegt pilnu informāciju par izmeklēšanas rezultātiem, nosaukt slepkavas vārdu, nozieguma motīvus un panākt vainīgā atzīšanos, ko riebīgais ģiftētājs būtu pašrocīgi parakstījis divu liecinieku klātbūtnē. Ak tu, mans mīļais kancelejas mocekli! Taču neraizējies, esmu tev blakām!

Džo iesmējās un apdzēsa cigareti. Tad kļuva nopietns.

—   Vai situācija ir aptuveni tāda, Ben?

Pārķers pabungoja ar pirkstiem pa galda virsu.

—   Tavi trāpīgie novērojumi dara tev godu, — viņš noburkšķēja, — un ir visai tuvu patiesībai.

Džo saprotoši pamāja. \ — Es klausos. Pastāsti, kas tev ir zināms, un ķersimies pie darba. Tiesa gan, — Alekss atkal paraudzījās pulkstenī, — pie darba mēs ķeramies dikti agri, bet — kas agri mostas …

Džo apklusa pusvārdā.

—   Ne par ko citu es nesapņoju… — teica Kriminālda|as priekšnieka vietnieks. — Diemžēl tu nelaid mani pie vārda. Paklausies tomēr …

Ceturtā nodaļa Vitrīnas vidū,

starp diviem lieliem naktstauriņiem

Pārķers labi dziļi ieelpoja un nopūtās.

—* Man tev jāteic, ka pēdējo divdesmit minūšu laikā man uz šejieni zvanīja — vispirms mans šefs, pēc tam mana šefa šefs, tad viens ministrs, tad atkal šefs, kuram interpelāciju bija iesniedzis kāds finanšu magnāts, pēc tam otrs ministrs. Visi runāja īsi, lietišķi, pieprasot uz to ātrāko izmeklēšanas slēdzienu. Beigās es piezvanīju šefam un lūdzu, lai pasargā mani no šiem un nobloķē ce]u reportieriem. Godīgi sakot, man bija labi ja desmit minūtes, lai pārmītu pāris vārdu ar mājās iemītniekiem un apskatītu istabu, kurā tika atrasts līķis. Ar to bija gana, lai piezvanītu tev. Bet vispirms par Bedfordu… — Brīdi Pārķers domāja, tad sāka steidzīgi stāstīt, itin kā nupat atjēdzis, ka laiks tiek neauglīgi izniekots, bet kaut kur telefona tīkla galos plašos kabinetos gaida ļoti svarīgas personas, kurām nav ne mazākās sajēgas par policijas izmeklēšanas darba metodēm, toties tās ir gatavas katrā mirklī nekavējoši un bargi kritizēt, ja kaut kas nenorit pēc viņu prāta.

— Bedfords nebija ne multimiljonārs, ne arī biržas magnāts, kura nāve varētu ietekmēt akciju kursu visā pasaulē, kā tas reiz notika sakarā ar Ivara Kreigera nāvi. Protams, viņam piederēja itin prāvs īpašums, un vēl gluži nesen viņš rosīgi piedalījās finanšu darījumos, taču tad meta tiem mieru un, cik man zināms, visu laiku veltīja sievai, ar kuru iepazinās pirms dažiem gadiem un apprecējās pāris nedēļu pēc iepazīšanās, kā arī tauriņiem, ar kuriem aizrāvās kopš zēna gadiem, — tauriņi laikam bijuši viņa mūža lielākā kaislība. Kā tas jau zināms, viņš saņēma pat honoris causa doktorātu sakarā ar saviem pētījumiem par naktstauriņu dzīvi. Kā šo kukaiņu dzīves pētnieks viņš, protams, bija pazīstams tikai nelielai speciālistu grupai, un es nekādi nesaprotu, kā par to zināt varēji, piemēram, tu …

Brītiņu viņš paklusēja, taču Džo atbildes vietā tikai pasmaidīja.

— Valdības aprindās un Sitijā, — Pārķers turpināja, — viņš lielākoties bija pazīstams kā eksperts finanšu jautājumos. Viņam esot piemitušas ģeniālas spējas prognozēt noslēgto kontraktu un eksporttirdzniecības attīstības rezultātus. Viņš bija pat pastāvīgais padomdevējs, mūsu valdībai noslēdzot starptautiskos līgumus. Viņš, zināja daudzus aizkulišu noslēpumus, caur viņa kā eksperta rokām gāja stingri slepeni projekti par starptautisko apgrozību, muitu, tarifiem un simt citiem jautājumiem, par kuriem ne tev, ne man nemūžam nebūs nekādas sajēgas. Viņa godīgums bija izdaudzināts. Tev jāatceras, ka cilvēki, kuri dod slēdzienus starptautiskās tirdzniecības jautājumos, bieži ir pakļauti uzpirkšanas mēģinājumiem. Daudzās valstīs šāda veida «provīzijas» pieņemšana netiek traktēta kā pārkāpums, bet gan kā peļņa, kas konsekventi izriet no ieņemamā amata. Arī pie mums šur tur var sastapt šādu viedokli. Bedfordu cienīja galvenām kārtām tieši par viņa neiedragājamo nostāju pret uzpirkšanu un visvisādām puslegālām spēlītēm. Un, tā kā raksturs šim vīram bija dzelžains, viņš bez žēlastības skauda ārā šādus amorālus gadījumus, kolīdz bija ticis tiem uz pēdām, un runāja par tiem atklāti, neņemdams vērā ieņemamo posteni un personu. Ne viena vien reputācija, pateicoties viņam, tika apbedīta uz mūžīgiem laikiem. Bedfordam bija daudz ienaidnieku, no viņa baidījās, viņš pat dabūja iesauku «finanšu Katons». Sāda cilvēka pašnāvība — pareizāk sakot, konstatējums, vai tā ir bijusi pašnāvība un, ja bijusi, tad kādu iemeslu dēļ, — interesē pat visaugstākās instances. Tādēļ viņi arī uzstāj, lai pēc iespējas ātrāk dodu iepriekšējās izmeklēšanas slēdzienu. Es, protams, uzreiz informēju to, kam tas jāzina, ka gribu pieaicināt palīgā tevi. Par laimi, viņi uzreiz piekrita. Viņi tic ne tikai tavām spējām, bet arī diskrētumam. Un kā viens, tā otrs šinī gadījumā mums var lieti nederēt, jo, teikšu tev pavisam atklāti: ja mēs neveiksim to labi ātri, tad, kā man rādās, mums draud tas, ko prese dēvē par neatrisināmu mīklu. Ja mums nepalīdzēs pirkstu nospiedumi vai kāds ko neizpļāpās, es nudien nezinu, ko vēl varētu darīt. Starp citu, ja nebūtu šo divu vēstuļu …

Pārķers spēji apklusa. Kāds klauvēja. Galvu pa durvīm pabāza tuklvaidzis Džonss.

—   Šef, mūsējie jau beiguši. Pēc desmit minūtēm atbrauks vāģis pakal nelaiķim. Vai atstāt viņu kabinetā tanī pašā pozā, kā sēdēja?

—   Jā! — Pārķers piecēlās. — Gribam vēlreiz apskatīt notikuma vietu, un domāju, ka mirstīgās atliekas mums vēl var noderēt. Lai vīri no sekcijas daļas uzgaida. Es viņiem pateikšu, kad varēs vest prom.

—  Jā, šef.

Džonss nozuda. Pārķers devās uz durvju pusi, taču vēl uz brītiņu apstājās.

—   Pulksten sešos vai dažas minūtes pāri sešiem mirušā sekretārs Roberts Ruts pa telefonu bija uzrāvis kājās tuvumā dzīvojošu ārstu, doktoru Gārdneru, pavēstīdams, ka atradis seru Gordonu kabinetā sēžam pie rakstāmgalda un ka viņš neuzrādot ne mazākās dzīvības pazīmes. Dakteris ieradies apmēram pēc desmit minūtēm un uzreiz konstatējis nāves iestāšanos. Vēstule, kas atradās nelaiķa priekšā uz rakstāmgalda, specifiskā smarža tasītē atlikušajā kafijā un tā pati smarža, kas vēdīja no nelaiķa mutes, vedināja dakteri izdarīt pieņēmumu, ka sers Gordons izdarījis pašnāvību, izlīdzoties ar kālija cianīdu jeb KCN, par kuru tu jautāji, jeb, vienkāršāk izsakoties, ar ciānkāliju. Starp citu, šīs vielas krājumi bija pa rokai turpat kabinetā, jo sers Gordons to lietoja kukaiņu nāvēšanai.

—   Kas ar zobenu karo… — Alekss nočukstēja. — Ejam … Paskatīsimies uz kaujas lauku …

—   Vienu mirklīti. Par laimi, dakterim bija tik daudz saprāta, ka viņš neļāva neko aiztikt, palika pie mirušā un nekavējoties piezvanīja uz tuvāko policijas iecirkni, bet viņi savukārt dažu sekunžu laikā paziņoja mums. Bedfordu pazina viss rajons. Šinī mājā viņš piedzima, te pavadīja bērnību …

Alekss neviļus pasmaidīja, taču tūdaļ atkal kļuva nopietns.

—   Par ko tu smejies? — Pārķers uzmeta draugam aizdomīgu skatienu.

—   Tāpat vien. Nepievērs man uzmanību. Ejam…

Džo gāja pirmais. Pārķers panāca viņu pie durvīm un atvēra tās.

Tā kā vienīgo lielo logu sera Gordona kabinetā aizsedza portjera un telpu apgaismoja tikai neliela galdalampa, Džo kādu brīdi stāvēja, sasprindzinājis skatienu, lai pustumsā ko saskatītu.

Pārķers žigli šķērsoja istabu un ieslēdza pie griestiem spēcīgu sešžuburu lustru, kas atgādināja svečturi.

Sers Gordons sēdēja pie rakstāmgalda, pareizāk gan sakot — ar ķermeņa augšdaļu viņš bija sagumis uz tā. No vietas, kur abi stāvēja, nelaiķa vaibstus saredzēt nevarēja.

Džo pārlaida skatienu kabinetam.

Plaukts ar grāmatām, rakstāmgalds, garš galds, uz kura vizēja kārtīgi sarindotas stikla mēģenes un niķeļa priekšmeti… Neliels galdiņš, uz tā rakstāmmašīna, turpat mazs ķeblītis… Bet telpai visapkārt — no loga līdz pat durvīm taisni pretī — no abām pusēm divās rindās stiepās paprāvas vitrīnas ar nekustīgiem, uz adatām uzspraustiem tauriņiem, kas bija izkārtoti uz tumša samta fona līdzīgi lidmašīnu eskadriļām debesīs.

Neizkustēdamies no vietas, Džo pajautāja:

—  Vai no iekšpuses māja bija noslēgta?

—  Jā.

—  Vai visi logi ir aizrestoti? Nakdams šurp, es ievēroju restes.

—  Jā, visi. Tu taču pazīsti šo stilu: metālā kaltas, vijīgi izlocītas, dekoratīvas, pēc izskata filigrānas restes, bet īstenībā pamatīgas un stingras. Viņi rūpējās par savu drošību… to laiku cilvēki… Viņi gribēja gulēt mierīgi …

—   Un patiešām, — Alekss nomurmināja, — visi viņi jau aizmiguši uz mūžu mūžiem, āmen.

Džo piegāja pie loga un atvilka sāņus portjeru. Viņpus loga pletās dārzs ar sarkanām dālijām. Brīdi viņš nolūkojās uz sarkanajiem ziediem, juzdams sev aiz muguras pār rakstāmgaldu sagumušā auguma klātbūtni un dzirdēdams Pārķēra vienmērīgo, rāmo dvašojumu.

—   Un ārdurvis?

—   Automātiskā slēdzene un aizbultnis. Vispār šinī mājā pat vārtiņi vienmēr stāv aizslēgti. Sers Gordons no visiem mājiniekiem kategoriski pieprasīja, lai viņa uzturēšanās laikā šeit katram būtu klāt atslēga no automātiskās slēdzenes un durvis ikreiz tiktu aizslēgtas. Bieži viņš te glabāja slepenus dokumentus, paņēmis tos līdzi uz šejieni caurskatīšanai brīvajās dienās, tālab gribēja būt absolūti drošs, ka neviens svešs nevar viegli ielavīties mājā. Musu speciālists pašā sākumā pārbaudīja visas slēdzenes un restojumus. Viss ir kārtībā. Nekas neliecina par ielaušanos. Ārdurvis no iekšpuses bija aizbultētas. Tādējādi varam secināt: ja tā nav bijusi pašnāvība, tad …

—   Tad slepkava ir kāds no mājiniekiem, jā? — Alekss pagriezās pret kabinetu. — Un kas pagājušonakt bija mājās?

—   Sekojošas personas:

1.  Silvija Bediorda, nelaiķa sieva.

2.  Sirils Bedfords, viņa brālis.

3.  Roberts Ruts, viņa sekretārs.

4.  Džūdita Bedforda, viņa brāļasieva.

5.  Agnese Vaita, istabene.

—  Virējas viņiem nav?

—   Ir, tikai viņa aizbraukusi pie sasirgušā dēla.

—   Skaidrs. Vienu acumirklīti. Liekas, tu sacīji — «viņa uzturēšanās laikā šeit» … Tātad Bedfords nedzīvoja šinī mājā?

—   Nē. Viņš dzīvoja Londonas centrā, Sitijā, bet še pavadīja vienīgi dažas nedēļas nogales un laikposmus, kad gribēja netraucēts nodoties savu iemīļoto naktstauriņu dzīves veida pētīšanai. Šinī mājā pastāvīgi dzīvoja tikai viņa brālis ar sievu un kalpotājiem.

—   Tāāā … — Džo pagriezās un uzmeta skatienu rakstāmgaldam.

—   Bet tagad ķersimies pie vēstulēm … — Pārķers piegāja klāt rakstāmgaldam. Džo viņam sekoja un apstājās iepretī mirušajam.

Gordons Bedfords acīmredzot bijis gandrīz vai milzenis. Varenie pleci nosedza ,vai visu rakstāmgaldu, bet lejup noslīgušās labās rokas pirksti, zem kuriem uz grīdas izklaidus mētājās mazas, apzeltītas tasītes lauskas, drīzāk atgādināja boksera, nevis zinātnieka pirkstus. Kad Pārķers ar manāmu piepūli pacēla nelaiķa plecus un galvu, Džo sarāvās. Sera Gordona seja bija sastingusi tanī noslēpumainajā, baismajā grimasē, ko jau Hipokrāts pirms pāris tūkstoš gadiem bija nosaucis par ironisko nāves smaidu. Izskatījās, ka inde iedarbojusies momentāni.

Pārķers uzmanīgi atbalstīja stingo ķermeni pret mīkstkrēsla paroci. Vienu mirkli Aleksam tā vien šķita, ka mirušais nama īpašnieks ierēksies smieklos. Taču nekustīgas, smaidā savilktās lūpas klusēja.

Pārķers parādīja ar pirkstu uz vēstuli, kas atradās uz rakstāmgalda.

— Šo te es uzgāju pirmo … — viņš paskaidroja. — Te viss ir jau nofotografēts Un uz visiem priekšmetiem nofiksēti pirkstu nospiedumi, tāpēc katru priekšmetu droši varam ņemt rokā. Še, lasi.

Alekss paņēma vēstuli un sāka lasīt.

«Manā dzīvē ir problēmas, kas pa daudziem gadiem tā samilzušas, ka liek man spert šo liktenīgo soli. Iespējams, ka tās nekad netiks izvilktas dienas gaismā. No šīs jomas visai maz ziņu nonāk lidz neieinteresētu cilvēku ausim. Starp citu, nav jau ari lielas jēgas iedziļināties detaļās. Personas, kuras es varētu minēt un kuras vieglāk par vieglu varētu apstiprināt šinī vēstulē minētos faktus, nekad to nedarīs, un neviens tās nepiespiedīs darīt zināmus tos atklātībai. Neviens nekad neko nepierādīs. Bet patiesība, lūk, ir šāda: esmu piedzimis godīgu cilvēku namā, mani vecāki un vecvecāki bija nevainojamas morāles ļaudis, un ari es dzīves sākumā biju krietns cilvēks un vēlējos tāds palikt līdz mūza beigām. Diemžēl es padevos kārdinājumam. Jau toreiz es gribēju padarīt sev galu. Zināju, ka nespēšu melot tik viegli kā daudzi citi. Taču man pietrūka vīrišķības. Vēlāk, kad aptvēru, ka izdarīto noziegumu man neizdosies vērst par nebijušu, es aizvien vairāk pagrimu. Mana lieliskā reputācija tikai palīdzēja man pagrimt vēl jo dziļāk. Visiem šķita, ka turēt aizdomās par negodīgumu un kukuļņemšanu var katru, tikai ne mani. Un tomēr. Vēlāk es to darīju ar pašam gluži neizprotamu dedzību, itin kā ticēdams, ka viens negoda traips dzēš otru. Varbūt es cerēju, ka, šādi rīkodamies, es apgūšu cinisma māku? Ka beigu beigās aizmirsīšu, kāda būtībā ir mana rīcība? Taču es neaizmiršu. Lēmums, ko šodien gribu īstenot, manī brieda jau krietni sen. Man šis nodoms nav nekas pēkšņs, kaut gan daudziem maniem paziņām un darba kolēģiem tas droši vien būs liels pārsteigums.

Nē, es neesmu «finanšu Katons». Neesmu pat parasts, godprātīgs ierindas cilvēks. Peļņas kārē daudzkārt esmu nodevis savu dzimteni un aptraipījis dzimtas labo vārdu. Atsaukt to nav iespējams. Un tomēr, atzīdamies šai drausmīgajā noziegumā īsi pirms nāves, es ticu, ka varbūt žēlsirdīgais Dievs piedos kaut mazu daļu maTias vainas, bet cilvēki, kuri man tik (oti uzticējās un kurus es tik nelietīgi piekrāpu, sapratis, ka neesmu bijis galigi ļaunuma samaitāts. Es pats izspriedu sev tiesu. Lai mans liktenis ir brīdinājums visiem tiem, kuri uzskata, ka nauda šini bēdu ielejā ir visa mērķis un dzinējspēks. Tīru sirdsapziņu nevar nopirkt ne par kādu naudu. Uz redzēšanos, mana visdārgā Silvija. Tu esi bijusi mana mūža gaišais stars. Tu biji tīra, uzticīga un godīga, simtkārt vairāk vērta par mani. Es rakstu «uz redzēšanos», jo ticu, ka reiz satiksimies tur, kur cilvēcisko vājību atbalss vairs nav saklausāma unttgstoša grēku nožēla vispēdīgi izpērk it visas vainas. Kaut nu tā būtu! Vienīgais, kas mani priecē, ir vēlēšanās sastapt Tevi citā, labākā pasaulē. Lai Tava cēlā dvēsele un lielā godprātība rod sevī kaut mazumiņu žēluma un iecietības pret citu dvēseli, kas nav bijusi nedz cēla, nedz arī spējusi turēties pretī šīs pasaules kārdinājumiem. To es izlūdzos no Tevis. Mūžmūžos Tavs Gordons.»

Alekss salocīja vēstuli un uzmanīgi nolika to uz rakstāmgalda.

—   Ko tu par to domā? — vaicāja Pārķers, bāzdams vēstuli garenā, baltā aploksnē, ko bija izņēmis no žaketes kabatas.

—   Tik salkana un banāla, ka varētu būt īsta … — Džo nobubināja. — «…Tīru sirdsapziņu nevar nopirkt ne par kādu naudu …» Ļoti patiesi, kaut gan uzrakstīts drausmīgi slikti… — Viņš pavērās apkārt. Skatiens visur atdūrās pret naktstauriņiem — te bija eksponāti gan ar ieplestiem spārniem, gan sakļautiem kā atpūtas brīdī, lieli un mazi, tumši un pārsteidzoši koši, daži imitēja lidojumu, visi uzdurti uz adatām, beigti un stingi kā …

Viņa skatiens nesteidzīgi pārceļoja uz rakstāmgaldu.

—   Vai nelaiķis atrodas tanī pašā pozā, kā jūs viņu atradāt?

—  Jā. Ja pozā arī notikušas kādas minimālas izmaiņas, mūsu rīcībā ir fotouzņēmumi un varam izdarīt korekciju.

Džo apgāja apkārt galdam un paskatījās uz leju, kur bija nokārusies nelaiķa roka. Tieši zem rokas mētājās saplīsusi tasīte ar kafijas atlieku lāsumiem. Otrā pusē līķim bija redzamas saplīsušās apakštasītes lauskas.

—   Ko tu par to domā? — Alekss pietupās, paošņāja tasīti, pēc tam norādīja uz šķīvīti. Tad pieslējās kājās.

—   Ko lai saka?… — Pārķers paraustīja plecus. — Acīmredzot viņš turējis rokā tasīti uz šķīvīša, kā daudzi to mēdz darīt. Tiklīdz iedzēra, tūlīt iestājās nāve. Tasīti tobrīd viņš turējis labajā rokā, bet apakštasīti — uz kreisās rokas plaukstas.

—   Jā… Tev taisnība. — Alekss pamāja. — Tādējādi tasīte nokrita, kad viņš to izlaida no jau stingstošās rokas, bet apakštasīte gluži vienkārši noslīdēja no ce|iem… Rau, te redzams mazs kafijas traipiņš… — Džo rādīja uz nelaiķa biksēm. — Jā … — Vēlreiz viņš apgāja apkārt atzveltnes krēslam un vēlreiz nopētīja grīdu. — Tā tas patiešām būs noticis … Interesanti…

—   Nekādi nesaprotu, kādēļ tevi neinteresē otra vēstule ar pašnāvības motivējumu?

—   Kā tā? Interesē, pat ļoti! — Džo izbrīnā sarauca uzacis uz augšu. — Bet vēl jo vairāk mani interesē, kas še īsti ir noticis. Pirmā vēstule bija uzrakstīta uz rakstāmmašīnas, pat paraksts uzdrukāts. Vai šī ir tā mašīna?

—   Jā. — Pārķers apstiprinoši pamāja, piegāja pie mazā galdiņa un vieglītēm uzsita pa vienu taustiņu. — Tas ir portatīvais Underwood, nopirkts pirms pusgada un jebkurā brīdī pieejams katram mājiniekam. Abas vēstules uzrakstītas ar šo te mašīnu. Otru vēstuli es uzgāju, palūk, šeit… — Izmeklētājs piegāja pie rakstāmgalda un pacēla uz augšu atvērtu grāmatu. Zem grāmatas atradās uz pusi pārlocīta papīra lapa. Nesacījis ne vārda, Pārķers iedeva to Aleksam.

«Ilgāk es vairs nespēļu. Slāvu ceļā divu cilvēku mileslibai, kurus augsti vērtēju un cienu. Ja es neaizietu no šis pasaules, es kļūtu par visas viņu dzīves traģēdijas vaininieku. Bet, tā kā viņu laime man šķiet daudz svarīgāka par paša dzīvību, tad, prātā visu sīki apsvēris, es izšķiros par vienīgo atrisinājumu, kāds man šķiet iespējams. Es — diemžēl — nejaudātu dzīvot bez šīs sievietes, kuru vienīgo savā mūžā esmu iemīlējis. Mīļotā, nedusmo. Neņem ļaunā man šo soli. Papūlies saprast, ka še man lemtas nebeidzamas ciešanas, raugoties uz Jums abiem. Bet tur… būs tikai tukšums un klusums. Metas baismi, iedomājoties, ka nekad vairs, Silvij, mana vienīgā, neturēšu Tevi savos apkampienos. Taču likteni vēl neviens nav uzveicis. Tā tam acīmredzot jābūt. Ar labu nakti. Lai Dievs Tev stāv klāt. Iedomā reizēm par mani. Tas arī viss, ko gribu Tev lūgt. Mīlēju Tevi tā, kā neviens nekad nav mīlējis. Ar labu nakti — uz visiem laikiem.»

Džo bija beidzis lasīt un atdeva vēstuli Pārķeram, kurš ielika to tanī pašā aploksnē, kur bija noglabājis jau pirmo vēstuli.

—   Jāā … Dikti amizanti…

—   Mani tas tik ļoti neuzjautrina, — noburkšķēja Pārķers. — Vai tu no visa tā kaut ko saprati?

—   Labākajā gadījumā sers Gordons Bedfords atgādina cilvēku, kurš gribējis izdarīt pašnāvība un centies izvēlēties iespējami efektīgāko motīvu. Pagaidām viņš mums ir atklājis divus: sirdsapziņas pārmetumi un pievilta mīlestība. Zēl tikai, ka abus variantus viņš mums piedāvā vienlaicīgi. Bez tam es gribētu saprast, kā uz rakstāmmašīnas var drukāt tik — kā nekā — eksaltētas vēstules? Rīkoties ar spalvu viņš taču prata …

Džo piegāja pie rakstāmgalda un vēlreiz pacēla atvērto grāmatu, no kuras apakšas Pārķers pirms brītiņa bija paņēmis otro vēstuli. Grāmatai pa vidu, pāršķīruma vietā, bija nolikta atskrūvēta pildspalva.

—   Pirkstu nospiedumi no pildspalvas noņemti, vai ne?

Džo nolika pildspalvu uz galda un uzmeta skatienu grāmatai.

—   Protams.

—   Tas ir viņa grāmatas iesiets mašīnraksta eksemplārs, — viņš skaļi konstatēja to, kas no pirmā acu uzmetiena bija skaidrs. — Izskatās, ka viņš to rediģējis, visur redzami pirkstu nospiedumi.

Džo apklusa, acīm slīdēja pa mašīnraksta rindiņām, mēmi kustinādams lūpas. Tad nolasīja pusbalsī:

«Londonas rietumdaļas apkaimē Atropos L. pārlidojumi notiek laika posmā …»

Džo paslēja galvu un palūkojās Pārkerā, kurš, rokas sakrustojis uz krūtīm, nepakustēdamies stāvēja otrā pusē galdam un vēroja viņu.

—   Interesanti, vai ne? Tāda mēroga speciālists kā sers Gordons, jādomā, zināja, kādā laika posmā notiek Atropos L. pārlidojumi Londonas rietumdaļas apkaimē?

—   Dieva dēļ, par ko tu runā? — Pārķers pienāca klāt un paraudzījās viņam pār plecu.

—   Par to, ka esmu pārsteigts, kālab sers Gordons pārtraucis rakstīt šinī vietā. Kā tu pats redzi, šis papildinājums lapaspusē izdarīts kā pēdējais. Izskatās, ka viņš paguvis izlasīt tieši līdz šai vietai un grasījies ierakstīt šo te teikumu, bet kaut kas iztraucējis un viņš nav pabeidzis.

—   Jā… — Pārķers paņēma Gordona Bedforda pildspalvu. — Varbūt viņš gluži vienkārši nepaguva to izdarīt pirms nāves?

—   Nu kā tad. Turklāt man šķietas drusku ērmoti, ka viņš pārtraucis teikumu pusē, nolicis pildspalvu un — izdarījis pašnāvību. Kā tu domā?

Kriminālmeklēšanas daļas priekšnieka vietnieks, nesacījis ne vārda, izņēma piezīmju grāmatiņu un aši uzrakstīja vienu vārdu:

Slepkavīb a!l!

Uzrakstījis pēdējo izsaukuma zīmi, viņš paslēja pildspalvu uz augšu un nopētīja spalvu, tad salīdzināja abus ierakstus.

—   Jā, tā pati tinte — gaišzaļa.

Kā nedzirdēdams Pārķēra pēdējos vārdus, Alekss aizvēra grāmatas mašīnrakstu un izlasīja cietā priekšvāka vidū piestiprinātās uzlīmes tekstu:

Gordons Bedfords ATROPOS L. MIGRĀCIJA

(Mēģinājums definēt šīs parādības raksturīgās iezīmes, pamatojoties uz veiktajiem novērojumiem no 1957. līdz 1961. gadam.)

Džo nolika grāmatu precīzi tanī pašā vietā, no kurienes paņēmis, un paskatījās uz mirušo, kurš tagad sēdēja mazliet atpakaļ atmestu galvu, stingām, baismā smaidā piemiegtām acīm vērdamies tālumā.

—   Naktstauriņi un kredīti… — Alekss piegāja nelaiķim tuvāk un brīdi viņu vērīgi apskatīja. — Izskatās tāds, kāds arī bija: mierīgs, savaldīgs, kulturāls anglis, krietns cilvēks, godīgs, nepiekāpīgs. Šis pamatīgais sods liecina par pārliecību, ka dzīve nav izdangāts un bedrains līkloču ceļš, bet gan taisna šoseja, pa kuru ir lieliska braukšana, ja vien braukšanas noteikumi tiek stingri ievēroti… Viņš lasīja Šekspīru, izjuta riebumu pret meliem, lietoja labu lavandas smaržūdeni, cienīja monarhiju un ticēja, ka cilvēkam jāstrādā solīdi — ikvienam tanī vietā, kuru viņam iedalījis 1 iktenis_ un izcelšanās… ar visu sirdi nicināja mīkstčauļus un svārstīgos, nepazina bailes, cienīja atklātu un godīgu spēli, piedzima pārdesmit gadu par vēlu. Viņš, bez Šaubām, bijis ļoti pedantisks …

Džo vēlreiz uzmeta acis nelaiķa augstajai, dažām gareniskām rievām izvagotajai pierei, zem kuras nu uz visiem laikiem mūžīgā mierā aizmigušas cieši līdzās mitušās zināšanas par seškājainiem, spārnainiem nakts radījumiem un eksotisku valstu maksātspējas potenciālu.

—        Kādēļ viņam mugurā tik biezs svīteris? Nakts bija ļoti silta, pat taisījās tā kā uz negaisu …

—   Liekas, viņam bija reimatisms … — Pārķers norūca.

—   Tur, uz plauktiņa blakus bāram, stāv pretsāpju tabletes.

—   Tā gan … — Džo atkal pievērsās rakstāmgaldam.

—   Bet fotogrāfija šinī rāmītī droši vien iepazīstina mūs ar viņa mīļoto Silviju, kuras dēļ, kā apgalvo viena vēstule, viņš atstājis šo bēdu ieleju … Diez kā viņa izskatās.

Džo pastiepa roku un paņēma mazītiņā rāmītī iestiprinātu fotogrāfiju sešreiz deviņi formātā. Brīdi viņš aplūkoja fotouzņēmumu, tad pašūpoja galvu.

—       Ja tā ir misis Silvija Bedforda, tad — pēc mana ieskata — viņa ir ļoti gracioza, diemžēl par sejas vaibstiem spriest pagrūti. Paskaties pats.

Alekss padeva draugam rāmīti. Pārķers uzmeta fotogrāfijai vienaldzīgu skatienu, tad paskatījās pa otram lāgam, pēdīgi pielika labi tuvu acīm.

—   Kas tad tas? — viņš noburkšķēja.

—        Re nu … — Džo palūkojās uz mirušo. — Ceru, ka sers Gordons nebija fetišists. Melanēzijā dzīvo dažas primitīvas ciltis, kurām ir paraža zīmēt sev uz ķermeņa mirušo portretus, lai pagarinātu savu mūžu. Taču nekad vēl neesmu dzirdējis, ka, dodoties pēdējā gaitā, kāds ņēmis sev līdzi mīļotās galvu… Interesanti, vai trūkstošais fotogrāfijas fragments nav kaut kur tepat? Vai istaba tika rūpīgi pārmeklēta?

—   Domāju gan… — Pārķers neviļus pakasīja galvu.

—   Saprotams, tik maza detaļa kā no fotogrāfijas izgriezta cilvēka galviņa varēja paslīdēt garām manu puišu acīm, īpaši tad, ja mētājās starp papīriem, bet…

Džo noliecās un ielūkojās papīrkurvī.

—   Vai tur tu skatījies?

—        Jā. — Pārķers pamāja ar galvu. — Atradām tur tikai vienu naktstauriņu, laikam nav bijis vairs viņam vajadzīgs … Turklāt tas tika nofotografēts, un, ja uz tā konstatēs pirkstu nospiedumus, tie būs manā rīcībā. Es liku katru priekšmetu nolikt precīzi turpat, kur tie stāvēja pirms mūsu ierašanās .. t

Alekss iebāza roku papīrkurvī un izslējās, turēdams pirkstos varen lielu naktstauriņu. Tas bija beigts un caurdurts ar garu adatu.

—   Pavisam viegliņš.. . — Džo klusi noteica. — Jādomā, ka krietni sen jau kā beigts un paspējis galīgi izkalst…

Pārķers pienāca klāt, un abi ņēmās apskatīt beigto kukaini.

—   Preteklība … — noburkšķēja Kriminālmeklēšanas daļas priekšnieka vietnieks. — Nesaprotu, kā prātīgs cilvēks var …

Viņš apklusa pusvārdā, jo Alekss jau bija novērsies no naktstauriņa. Viņa skatiens tagad steigšus slīdēja no vitrīnas uz vitrīnu. Piepeši skatiens apstājās.

—   Un kas tad tas? — viņš nočukstēja un, joprojām turēdams naktstauriņu pirkstos, strauji piesteidzās pie vitrīniņas, kas karājās pie sienas nelaiķim aiz muguras.

Vitrīna bija gandrīz tukša. Pret tumšo samta fonu izcēlās divi milzīgi, adatām caururbti dzeltenīgi naktstauriņi ar drukniem, matotiem rumpīšiem, ko līmeniski šķērsoja brūnas svītriņas, bet gareniski stiepās gara, gaišzila josla. Muguriņas vidū abiem bija raksts, kas atgādināja mazu miroņgalviņu. Abi bija absolūti līdzīgi naktstauriņam, kuru Džo turēja pirkstos. Virs naktstauriņiem stiepās uzraksts:

Acherontiae — Sfingu ģints.

Atropos L. (Kartupeļu sfings jeb Miroņgalva).

(Noķerti Londonā 1959. g. 1.—7. jūnijā.)

Taču abi pie vitrīnas stāvošie vīrieši nepavisam neskatījās uz lielajiem naktstauriņiem. Pārsteigtām, nekustīgām acīm viņi blenza uz trešo objektu, kas bija novietots taisni vidū starp abiem naktstauriņiem.

Tā bija sievietes galviņa, izgriezta no nelielas fotogrāfijas un piesprausta ar adatu.

Piektā nodaļa

Manā rīcībā jau ir visi ziņojumi

Pirmais sakustējās Pārķers. Viņš piegaja pie vitrīnas tik tuvu, ka ar pieri gandrīz pieskārās stiklam, kas atdālīja vitrīnas saturu no telpas. — Lai mani nosit… — beidzot viņš izelsa aizžņaugtā

balsī, — lai mani pārvērš par naktstauriņu un uzdur uz adatas, ja šī nav tā galviņa, kuras trūkst fotogrāfijā!

—   Noteikti … — Alekss vēl brītiņu noraudzījās uz galviņu, tad aizgriezās un paņēma rāmīti. — Atropa … — viņš norūca. — Kā viņas sauca? … Atropa, Kloto, Lahesa … Trīs māsas …

—   Kādas māsas? — Pārķers apsviedās uz papēža un paraudzījās viņā.

—   Parkas. Likteņa dieves. Atropa bija tā, kura ar šķērēm grieza pušu cilvēka dzīves pavedienu …

—   Kā? Tu esi pārliecināts?

—   Nešaubīgi … — Džo tikko manāmi pasmaidīja. — Pretstatā mitoloģijai izmeklēšanas jomā ir viens pluss, proti, mitoloģijā viss ir nemainīgs, un tur nav gaidāmi nekādi pārsteigumi.

Viņš piegāja pie rakstāmgalda. Un vienu pēc otras izvilka abas malējās atvilktnes — seklas un tukšas, ja neskaita dažus pa roku galam iemestus zīmuļus un dzēšaingumiju.

—   Kā redzams, mūsu nelaiķis nav izmantojis rakstāmgalda atvilktnes.

—   Droši vien tādēļ, ka, braukdams šurp pavadīt nedēļas nogali, viņš ņēma līdzi visu, kas bija veicams. — Pārķers nevērīgi paraustīja plecus. — Atvilktnes galīgi tukšas …

Džo piegāja pie garā laboratorijas galda, apskatīja priekšmetus uz tā un atvēra skapīti ar uzrakstu «Uzmanīgi, indes!». Viņš palūkojās skapītī, pabīdīja sāņus hermētiski noslēgtu burciņu ar baltu pulveri, pārlaida skatienu galdam, izvilka vienu no divām malējām atvilktnēm iebīdīja atpakaļ, izvilka otru, atkal pārlaida skatienu k jbinetam un piegāja pie grāmatplauktā noslēptā kafijas vārītāja. Tagad, pēc policistu uz ātru roku izdarītās revīzijas, plaukts bija mazliet atstumts no sienas. Alek-s iemeta tur skatienu, pabīdīja sāņus mazas, tīri izmazgātas tasītes, kas bija stāvējušas kārtīgi vienā rindiņā, pabāza roku aiz kafijas vārāmā aparāta, tad izslējās. Stāvēdams istabas vidū, Pārķers visu laiku sekoja katrai viņa kustībai.

—   Vairāk slēpņu te nāv … — Džo nobubināja. Viņš atkal piegāja pie laboratorijas galda un apskatīja somu ar stobriņiem, citu pēc cita cēla pret gaismu un lika atpakaļ. Tad ielūkojās somas nodalījumos. Atkal izslējās.

—   Kas par lietu? — Pārķers sarauca uzacis.

—  Vienu mirklīti… — Džo piegāja pie laboratorijas galda, aplūkoja instrumentus, kas uz tā atradās, paņēma garas, taisnas šķēres un nolika tās atpakaļ.

—   Ko tu meklē?

—   Tā … — Alekss nenoteikti pavēcināja roku. — Kad es teicu, ka Atropa ar šķērēm grieza pušu cilvēka dzīves pavedienu, man iešāvās prātā, ka persona, kas izgrieza galviņu no fotogrāfijas, arī to izdarījusi ar šķērēm. Bet kur ir tās šķērītes? Jo lielās šķēres, kas ir uz galda, nevar izmantot šim nolūkam … Redzi, fotogrāfijā skaidri redzams, ka galviņa izgriezta ar līkām šķērītēm, ko sievietes lieto manikīram vai vispār tad, ja kas ļoti precīzi izgriežams. Galviņas izliekums panākts ar vienu griezienu …

Pārķers pienāca pie rakstāmgalda, un brītiņu abi kopā aplūkoja fotogrāfiju.

—   Jā … — viņš norūca. — Iedomājies tikai, vienu mir-' kli man arī tas ienāca prātā, bet vēlāk, kad tu uzgāji šo galviņu vitrīnā, galīgi izskrēja no galvas. Šķērītes var būt noslēptas starp grāmatām …

Džo noliedzoši pakratīja galvu.

—   Persona, kas izgriezusi galviņu, varēja šķērītes vai nu atstāt kaut kur redzamā vietā, vai — ja noslēpa tās, tad ne jau šeit…

Džo paņēma no galda lampu un piegāja pie vitrīnas.

—   Te ir drusciņ putekļu, tāpēc pavisam skaidri saskatāmi pirkstu nospiedumi. Lai kas būtu interesējies par šo vitrīnu, viņš pat nav pūlējies noslēpt šo faktu … Bet varbūt darbojies gumijas cimdos… Ja jau reiz esam sākuši par to runāt, tad viens šādu cimdu pāris guļ garā galda atvilktnē … Kad tu saņemsi daktiloskopijas rezultātus un medicīniskās ekspertīzes datus?

—  Ceru, ka apmēram pēc pusstundas. Piekodināju, lai strādā, cik ātri vien var, un mani ļaudis zina — ja es to lūdzu, tad man noteikti ir kāds svarīgs iemesls.

—   Jāāā… — Džo nopūtās. — šī lieta ir interesanta, Ben. Un man jāatzīstas, ka — laikam pirmo reizi mūžā — mani ļoti interesē visi šinī kabinetā atstātie pirkstu nospiedumi …

—   Kā tā? Līdz šim mēs neesam nopratinājuši vēl nevienu mājinieku.

—   Taisni tādēļ …

—  Nesaprotu… — To sacīdams, Pārķers bija absolūti patiess. — Vai tu gribi sacīt, ka jau kaut ko zini?

—   Nekā tamlīdzīga! Patlaban man galvā ir viens vienīgs haoss. Taču faktu ir vesela kaudze. Un, kad faktu ir itin daudz, tad mūsu pelēkajām smadzeņu šūniņām vienmēr paveras lielas iespējas likt sevi lietā … Visgrūtāk atšķetināmi ir tie noziegumi, kad slepkava īpaši nepiepūlas, lai nojauktu pēdas.

—   Tātad tu domā, ka tā ir slepkavība?

—   Nezinu … — Džo noplātīja rokas. — Mums taču nav vēl visu datu pat no pārvaldes… Tomēr domāju, ka jā. Tas ir — esmu pārliecināts par apmēram deviņdesmit deviņiem procentiem, ka jā.

—   Pamatojoties uz tām divām pašnāvības vēstulēm, protams?

—  Vai nu prāts?! Galu galā pašnāvnieks varēja uzrakstīt arī divas dažādas atvadu vēstules. Vienā viņš gribēja noslēpt patieso iemeslu un izvirzīt melīgu versiju. Bet vēlāk emociju iespaidā (jo lēmums darīt sev galu cilvēkā, bez šaubām, izraisa ārkārtīgi spēcīgu saviļņojumu, vai ne?) viņš gluži vienkārši varēja aizmirst iepriekš uzrakstlto vēstuli un otrajā pateica patiesību … Nē, vēstules mani ne par ko nepārliecina. Bet, gadījumā ja sers Gordons ticis noslepkavots, tām ir milzu vērtība izmeklēšanas gaitā.

—   Kāda?

—   Ha, ja es zinātu! Es vel neko nezinu. Paklau, un tas ir viss? Proti — vai citu neko jūs neatradāt?

—  Atradām gan. Nelaiķa bikšu labās puses kabatā ir neliela kārbiņa, viena no tām, kādas tu vari redzēt laboratorijas galda atvilktnē pa labi. Kārbiņā ir kapsula ar ciānkāliju.

Pārķers piegāja klāt nelaiķim un piesardzīgi izvilka no viņa bikšu kabatas kārbiņu. Alekss uzmeta tai skatienu, tad pievērsās rakstāmgaldam.

—   Tā, tiktāl nu mēs esam … — viņš nopurpināja. Džo noliecās pār rakstāmgaldu un, pastūmis sāņus, iesieto grāmatas mašīnrakstu, paņēma mazu, melnu piezīmju grāmatiņu. Atvēra to.

—   Vai šinī esi ieskatījies?

—  Nepaguvu … — Pārķers pienāca klāt, un abi noliecās pār piezīmnīcu, uz kuras zelta burtiem bija uzdrukāts: IN MEMORIAM.

… 19. VI… pārbaudīt, vai biļetes uz lidmašīnu pasūtītas … Lai R. piezvana S., ka atbrauksim nedēļas

nogalē… 20. VI. Protams — burciņa, jāpalūdz, lai viņš

ieber atpakaļ.

Tas pats ar kafiju. Pēc tam jāizrāda viņai maigums.

21. VI. Sadedzināt! Neaizmirst par darba plānojumu…

Jāliek viņam uzrakstīt pāris vārdu. Sadedzināt!!!

—   Hmm … — Pārķers nogrozīja galvu. — Interesantas piezīmītes … Neizskatās, ka tām būtu kāds sakars ar dabaszinātnēm vai ekonomiku.

—   Liekas gan … — Džo atkal paņēma lupu un piegāja pie vitrīnas. — Burvīga sieviete, — viņš nočukstēja. — Tumši mati, lielas, nedaudz ieslīpas acis, nopietns skatiens. Skaista seja, tikai ne miņas no smaida. Diez vai šīs lūpas runā patiesību. Fiziognomika ir stipri mānīga zinātne … Lūpas juteklīgas, drusciņ par lielām . .. Tās pauž spēcīgas alkas baudīt dzīvi, spēcīgākas, nekā liktenis droši vien bija nolēmis viņai piešķirt… — Džo pagriezās pret mirušo. — Ja šis fotouzņēmums izdarīts nesen, tad misis Bedfordai jābūt krietni jaunākai par savu vīru.

—   Viņa ir jaunāka par trīsdesmit gadiem. — Pārķers izņēma no žaketes sānkabatas piezīmju grāmatiņu un iemeta tanī acis. lai pārliecinātos, vai nupat minētie dati ir precīzi. — Jā, trīsdesmit, pat trīsdesmit viens gads. Viņai ir divdesmit septiņi, bet viņam bija piecdesmit astoņi …

—   Šekspīrs no šīs vienkāršās aritmētiskās starpības prastu izcept drāmiņu, kurā būtu piecreiz vairāk līķu nekā pašlaik šinī istabā. Mēs, pats par sevi saprotams, varam fatāli kļūdīties, lai gan viena vēstule viennozīmīgi norāda mums uz šo un nevis citu sera Gordona nāves iemeslu. Sī sievietes galviņa vidū starp divām miroņgalvām savā ziņā arī uzskatāma par metaforu, ja šī jociņa autors tieši to vēlējies panākt.

—   Man ar kaunu jāatzīstas, ka šis jociņš mani ne visai sasmīdināja … — Pārķers piegāja pie durvīm un pabāza galvu gaitenī. Pa durvju spraugu Džo ieraudzīja seržantu Džonsu runājamies ar slaiku, jaunu meiteni melnā kleitā, baltā priekšautiņā un ar baltu mežģīņu lenti ap galvu. Tā, bez šaubām, bija istabene.

—   Džonsl

—   Jā, šef?

Tuklvaidzis seržants izslējās.

—   Ja es neaizņemu jums pārāk daudz laika un netraucēju jauki pavadīt šo rīta stundu … — ierunājās Kriminālmeklēšanas daļas priekšnieka vietnieks, — tad esiet tik laipns un tūdaļ pat nosūtiet ar mašīnu šo vitrīnu, lai pārbauda pirkstu nospiedumus uz vitrīnas un uz šīs galviņas, kas piesprausta ar adatu …

Džonss paraudzījās un klusi iesvilpās.

—   Būs darīts, šef!

—   Ejam … — Pārķers paņēma Alekšu zem rokas. Jau iedams, viņš vēl piemetināja: — Džons, tikko būs klāt pirkstu nospiedumi, uzreiz mani pasauciet!

—   Skaidrs, šef!

Pirms abi iegāja ēdamistabā, Alekss vēlreiz pārlaida skatienu kabineta laboratorijas galdam, apstājās un lēnītēm uzskaitīja:

—   Mikroskops … kārbiņā tīri stikliņi. .. spraudadatas vaļējā metāla trauciņā … vate stikla traukos ar caurspīdīgu vāku … dažāda izmēra pincetes, ievietotas nelielā statīvā … soma … vienā atvilktnē kārbiņas, otrā — gumijas cimdi, droši vien vajadzīgi kā drošības līdzeklis, indējot ar ciānkālijā samitrinātu vates vi šķīt i šos nabaga naktstauriņus …

Durvju spraugā atkal pabāzās Džonsa galva.

—   Šef, vai tagad viņu jau var nest prom? — Džonss norādīja ar acīm uz nekustīgo stāvu pie rakstāmgalda.

—   Jā. — Pārķers pamāja ar galvu un iegāja pakaļ Aleksam ēdamistabā.

—   Ko tu par to visu domā? — Pārķers jautāja. Bija redzams, ka viņš jutās kā no laivas izmests.

—   Es domāju… — Džo paraustīja plecus, — domāju, ka … Nezinu … Pagaidām vēl nav nekāda pamata pārāk daudz domāt. Pagaidīsim …

—   Nu, nu… — Pārķers drūmi pasmaidīja un, pievilcis ar kāju krēslu sev klāt, apsēdās. — Domāšana izmeklēšanas gaitā pieder pie maniem profesionālajiem pienākumiem.

—   Arī slepkavam zināmā mērā ir savi profesionāli pienākumi. Vispirmām kārtām — neļaut sevi notvert. Ja runa ir par to, kas mums zināms, tad pagaidām zinām tikai vienu, protams, ja restojums un durvis pārbaudītas, kā nākas: mēs zinām — un šāda varbūtība ir pilnīgi ticama —, ka seru Gordonu Bedfordu noslepkavojusi viena no piecām personām, kas šobrīd atrodas šeit tavu lielisko rīkļurāvēju apsardzībā. Tam faktam, ka neesmu redzējis vēl nevienu no šīm personām, nav ne mazākās nozīmes.

—   Es arī tā domāju, kaut gan es neesmu tik pārliecināts kā tu. Taču piecas personas nav viena — un lai varētu tās izolēt…

Pārķers pieklusa. No kabineta nāca lēsis smagnēju soļu troksnis un seržanta Džonsa balss:

—   Šeit, puiši…

Alekss piecēlās un piegāja pie halles durvīm. Mazlietiņ tās pavēra. Mājas ārdurvis stāvēja līdz galam vaļā. Četri vīri, salīkuši zem nesamā svara, stiepa uz izejas durvju pusi pamatīgu, lielu grozu ar turekļiem stūros.

—  Ak tu mīļo jēzuliņ, — bilda viens nesējs, — tas nu gan bijis smags!

Šādiem vārdiem pavadīts, sers Gordons Bedfords pēdējo reizi šķērsoja tās mājas slieksni, kurā bija nācis pasaulē.

Tanī pašā mirklī viņi saklausīja policijas mašīnas sirēnas kaucienus — sākumā paklusus, tad aizvien skaļākus un skaļākus. Kad mašīnas kauciens kļuva neciešami spalgs, vāģis apstājās pie vārtiem un apklusa.

Džo pagriezās atpakaļ.

—   Šķiet, kāds pie tevis … — viņš teica Pārķeram, kurš, starp citu, jau devās uz durvju pusi.

Alekss sēdās pie galda, aizmiedza acis un, sataustījis kabatu, izvilka no tās Gold Flake paciņu. Acis neatvēris, viņš ielika cigareti mutē un nošvirkstināja sērkociņu. Brīdi viņš nedomāja par Bedforda nāvi, cenzdamies sērkociņu pielikt klāt cigaretes galam.

Nočīkstēja durvis. Džo mudīgi attaisīja acis, pietuvināja liesmiņu cigaretes galam un uzlūkoja Pārķeru, kurš rokā turēja lielu aploksni.

—   Daktiloskopa ziņojums man jau ir… — Pārķers apsēdās pie galda un steigšus atplēsa aploksni. Tur bija tikai viena lapa.

—   Paklausies: «Informācija par pirkstu nospiedumiem, kas fiksēti uz priekšmetiem un mēbelēm mirušā sera Gordona Bedforda kabinetā.

1. Halles durvju iekšējais un ārējais rokturis: fiksētie pirkstu nospiedumi identificēti kā Džūditas Bedfordas un Roberta Ruta pirkstu nospiedumi, no abu pirkstiem tika noņemti daktiloskopiskie nospiedumi. Roberta Ruta īkšķa nospiedums vienā vietā nosedz Džūditas Bedfordas kreisās rokas rādītājpirksta nospiedumu, kas ļauj secināt, ka Ruts pieskāries rokturim vēlāk. Citu pirkstu nospiedumu uz durvīm nav, tātad iepriekš tie tikuši rūpīgi noslaucīti.

2.  Uz kabineta loga roktura nav konstatēti nekādi pirkstu nospiedumi, tātad arī tas ticis rūpīgi noslaucīts.

3.  Ēdamistabas durvju rokturis: daudzi cits citu nosedzoši nospiedumi, kas, visiespējamākais, atstāti dažas vai desmit, piecpadsmit stundas agrāk nekā nospiedumi uz halles durvju roktura, jo to klāj kārtiņa putekļu, kas nevarēja nosēsties īsākā laikā (kā izriet no iepriekš izdarītās apsekošanas ēdamistabā).

4.  Kafijas vārāmais ekspresis — nekādu pirkstu nospiedumu, arī ticis rūpīgi apslaucīts..

5.  Tasītes un apakštasītes līdzās kafijas ekspresim: istabenes Agneses Vaitas pirkstu nospiedumi.

6.   Karotītes: Agneses Vaitas pirkstu nospiedumi.

7.  Durtiņas uz skapīti, kurā glabājas indes un trauciņš ar indi — pirkstu nospiedumu nav, rūpīgi noslaucīti.

8.  Cukurtrauks, kas atrodas uz plauktiņa līdzās kafijas vārāmajam ekspresim, — sera Gordona pirkstu nospiedumi un agrāki istabenes Agneses V. pirkstu nospiedumi.

9.  Rakstāmmašīna: uz daudziem taustiņiem skaidri saredzami sera Gordona Bedforda pirkstu nospiedumi, gluži svaigi.

10.  Saplīšusī tasīte pie nelaiķa kājām: istabenes Agneses V. pirkstu nospiedumi un vēlāki — sera Gordona Bedforda.

11.  Saplīsusī apakštasīte — tas pats: Agneses V. un sera Gordona Bedforda pirkstu nospiedumi.

12.  Fotogrāfijas rāmītis uz rakstāmgalda: skaidri saskatāmi mirušā sera Gordona Bedforda, Džūditas Bedfordas un Agneses V. pirkstu nospiedumi.

13.  Pildspalva, rakstāmgalda virsa, atvērtais grāmatas mašīnraksts, rakstāmgalda lampa: vienīgi sera Gordona Bedforda pirkstu nospiedumi.

14. VĒSTULES:

a)   vēstule Nr. 1, kurā runāts par finanšu mahinācijām, — sera Gordona Bedforda pirkstu nospiedumi. PIEZĪME: šos pirkstu nospiedumus atstājusi itin kā nejūtīga roka. Dažviet tie pārāk spēcīgi, citviet — pārāk vāji (iespējama varbūtība, ka tie izdarīti pēc G. Bedforda nāves iestāšanās);

b)   vēstule Nr. 2, kas atrasta zem grāmatas mašīnraksta, — pirkstu nospiedumu nav. PIEZĪME: redzams, ka pār burtiem pārlaists ar lupatiņu, tas nozīmē, ka vēstule tikusi rūpīgi noslaucīta. Šķiet, šo piezīmi var attiecināt arī uz pirmo vēstuli, taču tā uzrakstīta ar jau stipri nolietotu mašīnrakstīšanas lenti, tāpēc krasas klājums ir minimāls, kas nejauj kategoriski noteikt, vai tā bijis.

VISPĀRĒJA PIEZĪME: šķiet, ka abas vēstules uzrakstītas ar vienu un to pašu rakstāmmašīnu, taču šim nolūkam izmantotas divas dažādas lentes. Vēstule Nr. 2 rakstīta uz jaunas lentes, turpretī vēstule Nr. 1 — uz vecas un nolietotas. Protams, tā var būt bijusi arī viena un tā pati lente ar atšķirīgu nolietojuma pakāpi divās dažādās vietās, kaut gan tas liekas maz iespējams, jo nolietojuma pakāpes ir pārāk atšķirīgas un firmas Underwood rakstāmmašīnās lentes slīdes virziens mainās automātiski, tāpēc vienreiz tā raksta līdz galam virzienā pa kreisi, pēc tam līdz galam virzienā pa labi. Šo piezīmi mēs pievienojam gadījumam, ja tā izrādītos noderīga izmeklēšanas gaitā, kaut gan tas, protams, neietilpst daktiloskopijas ekspertīzes nodaļas kompetencē …

Sveiciens. Turies, Ben … (paraksts)»

Pārķers pacēla galvu.

—   Tas ir viss … — Viņš izņēma no kabatas aploksni un no tās — abas vēstules. Izplāja tās uz galda savā priekšā.

—   Jā, viņam taisnība. Viena vēstule rakstīta uz blāvas lentes, kas vāji fiksē burtus, bet otra — uz pavisam jaunas …

—   Vajag pārbaudīt… — Alekss piecēlās. — Jūsu laboratorija strādā uz goda. Bet kā es to nepamanīju?…— Viņš devās uz durvju pusi. — Acīmredzot neesmu vēl pamodies. — Džo apstājās un teica draugam, kurš sekoja viņam: — Paklau, vai šinī namā var dabūt tasi stipras kafijas?

—   Kafiju? Laikam taču … Tiesa gan, dienesta instrukcijas nekas nav minēts par policijas darbinieku dzirdināšanu un ēdināšanu mājās, kur pastrādāta slepkavība, taču …

—    Kā nekā mēs te darbojamies saimnieka interesēs, pareizāk sakot — viņa piemiņas interesēs. — Džo paberzēja pieri. — Kā redzi, es sāku jau buldurēt. Palūdz kafiju, bet, pats galvenais, lai kafiju atnes tā glītā jaunkundze, ar kuru pirms brīža hallē runājās tavs nenovērtējamais seržants Džonss. Droši vien tā bija Agnese Vaita, kuras pirkstu nospiedumus uz ikdienā lietojamiem priekšmetiem atklāja mūsu daktiloskops.

—  Jā, tā ir viņa … — Pārķers pamāja. Viņš piegāja pie durvīm, kas veda no ēdamistabas uz halli, un, atdarījis tās, sacīja: — Cik laļ>i, mis, ka jūs te esat… Es ceru, mēs šinī mājā varēsim dabūt divas tases stipras kafijas, ko?

Džo pasmaidīja, izdzirdēdams iztrūcinātu: — Jā, tūlītās, ser! — Noskanēja žiglu soju dipoņa, durvju spraugā pazibēja kaut kas balts un nozuda.

Uzlicis roku uz durvju turekja, Pārķers teica otrai — no ēdamistabas neredzamai personai hallē:

—   Kad es liku jums, Džons, uzmanīt ieejas durvis, nebiju ar to domājis, ka pavēles būtu jāpilda pārlieku strikti. Nav obligāti katru mājinieku turēt aiz rokas, pat ja tā ir glīta un piemīlīga jaunkundze baltā aubītē. Pastāv arī citi paņēmieni, lai atturētu cilvēkus no bēgšanas …

—   Tieši tā, šef… — Džonsa intonācijā nebija ne vēsts no apjukuma. — Bet no otras puses, šef, Agnese pastāstīja man milzīgi daudz par šiem … — seržants pieklusināja balsi, un Džo ieraudzīja viņu, jo Džonss, pieliecies tuvāk, turpināja pusbalsī, — par šiem Bedfordiem. Pēdējā laikā, šef, te noticis šis un tas interesants, pirms mūsu ierašanās …

—   Hm… — Pārķers nokrekšķinājās. — Tādā gadījumā turiet arī turpmāk viņu aiz rokas, vēlāk aprunāsimies. Tikai pieskatiet viņu, kamēr gatavos mums kafiju. Nesen viens no mājiniekiem izdzēra tasīti kafijas, kurā bija maķenīt par daudz ciānkālija …

—  Nu, esiet bez bažām, šef… — Seržants Džonss bikli nodūra acis. — Agnese nav no tādām. Mēs esam, ja tā drīkst sacīt, draudzīgās attiecībās… Mēs pat nolēmām abi aiziet uz kino, kad ij viņai, ij man būs brīvs laiks.

—  Vēlu sekmes, — vēsi noteica Pārķers. — Un arī to, lai jūs, seržant, ielaistu uz filmu, kas jaunatnei aizliegta … — Viņš sazvērnieciski pamirkšķināja. — Ko mūsu maziņā saka?

—   Ka seru Gordonu Bedfordu noteikti nogalinājuši. Agnese apgalvo, ka viņš nav bijis tads cilvēks, kurš izdarītu pašnāvību … Ka visi viņi būtu gatavi nelaiķi apēst bez sāls, ja tikai nebaidītos. Un vēl viņa saka, acīmredzot kāds no viņiem beigu beigās nav izturējis …

—  Hm … — Pārķers nogrozīja galvu. — Par to mēs vēl parunāsimies. Patlaban uzmaniet tos tur … — Viņš parādīja ar pirkstu uz griestiem. — Nevienam nav tiesību iziet no šīs mājas bez manas personiskās atjaujas, sapratāt?

—   Protams, šef…

Džonss vēlreiz nozibināja baltos zobus un, klusi aizvēris aiz sevis durvis, nozuda.

Alekss atdarīja kabineta durvis un piegāja pie rakstāmmašīnas. Ar pirkstu ātri pārbīdīja lenti, pēc tam atritināja to atpakaļ.

—   Tavai laboratorijai ir absolūta taisnība … — Džo ieritināja rakstāmmašīnā papīra lapu un uzrakstīja: ŠI IR GALĪGI JAUNA LENTE, UZ KURAS UZRAKSTĪTI TIKAI DAŽI DESMITI VĀRDU …

Džo piecēlās. Tad pagrieza lenti atpakaj. Uz melnās, gludās lentes virknējās vārdi:

…Ilgāk es vairs nespēju. Stāvu ceļā divu cilvēku mīlestībai …

Alekss pārritināja lenti līdz vēstules beigām. Tūdaļ Pēc šī teksta sākās otrs — tas, ko viņš nupat bija uzrakstījis.

—   Tā kā abas vēstules uzrakstītas ar šo te mašīnu, bet uz šīs lentes tikai viena, tad mēs varam izdarīt pavisam elementāru secinājumu: otra vēstule tikusi uzrakstīta agrāk. Tā kā uz rakstāmmašīnas konstatēti neskaitāmi sera Gordona pirkstu nospiedumi, turklāt gluži nesenēji, ir jāpieņem, ka šo pašnāvības vēstuli uzrakstījis viņš… tas nozīmē, īsi sakot, ka viņš nogājis sāņus, lai nestāvētu ceļā savai sievai un kādam citam cilvēkam, kuru cienījis…

—   Ja … — Pārķers pamāja. — Uz tasītes, ko viņš turējis rokā, un uz saplīsušās apakštasītes arī atrodami vienīgi viņa pirkstu nospiedumi, ja neskaita tos, kurus agrāk atstājusi istabene, kas droši vien traukus mazgājusi un nolikusi blakus kafijas ekspresim … Tā pati aina ar pildspalvu, mašīnrakstu un tā joprojām. Zēl tikai, ka viņa pirkstu nospiedumu nav uz halles durvju roktura, kaut gan viņš taču ienāca pa šīm durvīm … Un visbēdīgākais ir tas, ka pirkstu nospiedumu nav arī uz kafijas vārītāja, kaut gan viņš pats gatavoja sev kafiju, ja ir ar to noindējies. Nu, un vēl tā otra vēstule …

—   Un fakts, ka uz rāmīša, — Alekss nodūca, — ir arī misis Džūditas Bedfordas pirkstu nospiedumi… Domāju, ir pēdējais laiks iedzert kafiju un aprunāties ar mājas iemītniekiem. Man ienāca prātā … — Pēkšņi viņš apklusa.

—   Kas? — Pārķers vaicāja.

Taču Džo tikai papurināja gaišo, īso matu cekulu.

—   Nav ko tēlot praviešus, — viņš klusi sacīja. — Katrā gadījumā man šķiet, ka ir dažas tādas lietas, kas mums sagādās mazas galvassāpītes. Bet varbūt kāds pats atzīsies, ka ir vainīgs? — Džo pasmaidīja. — Cerēsim, ka tā arī notiks. — Džo palūkojās pulkstenī. — Nu jau pusstunda, kopš esmu šeit un visu laiku to vien daru kā kopā ar tevi atklāju aizvien jaunus, savā starpā galīgi nesaistītus fragmentus. Pagaidām viss ir tik juceklīgs, ka grūti pat iegaumēt, kas ar ko saķēdējas… Dieviņ augstais, vesela pusstunda … Tūlīt droši vien piezvanīs kāds no taviem priekšniekiem. Viņiem laikam šķiet, ka pusstunda ir turpat vai mūžība, ko esi velti izšķiedis, bet noziedznieku notvēris vēl neesi.

Alekss apklusa, jo pie durvīm atskanēja klauvējieni.

—   Kafija gatava, šef.. . — pavēstīja seržants Džonss, rādīdams ar pirkstu sev aiz muguras. — Kur lai to pasniedz?

—   Ēdamistabā. — Pārķers ātrā solī devās uz durvīm, kas savienoja kabinetu ar ēdamistabu, taču Alekss apsteidza viņu un iegāja pirmais.

—   Labdien … — Džo atbildēja uz graciozo kniksi, ar kādu istabene, stāvēdama halles durvīs, viņu sveicināja. — Varbūt jūs, mis, būsiet tik laipna un noliksiet to tur, uz galda … — Viņš norādīja uz paplāti, ko meiča turēja rokā. — Oho,, pat sviestmaizītes! Pavisam biju piemirsis par ēšanu, šodien taču neesmu brokastojis…

Pārķers bija ienācis tūdaļ aiz Alekša un tagad vērīgi sekoja istabenes darbībai: viņa uzlika uz galda paplāti, noņēma no tās šķīvi ar sagatavotajām sviestmaizēm, divas tasītes un kafijas kannu, kas kūpēja, izplatīdama stipru, tīkamu aromātu.

Istabene paņēma paplāti, klusēdama atkal pakniksēja un, drusciņ nosarkusi, pagriezās uz durvju pusi.

—  Vienu mirklīti… — Džo piegāja pie galda un pacēla vāku no sviestmaižu šķīvja. — Kādi gardumi…

—  Vai cienītais kungs vēl ko vēlētos? — viņa izdvesa, vēl košāk piesarkdama.

—  O, nē. Ar to mums pilnīgi pietiks… Bet varbūt jūs, mis, vēl brītiņu uzkavētos, labi? Mēs gribētu ar jūsu palīdzību tikt skaidrībā par dažiem sīkumiem.

—   Jā, ser …

Džo apsēdās un ielēja sev kafiju.

—   Ņem taču, Dieva dēļ! — viņš paskubināja Pārķeru, kurš lēniņām tuvojās galdam. — Bet kādēļ jūs, mis, nesēžaties? Mēs taču neesam Bedfordu viesi, vai ne? Laipni lūdzu … — Viņš piecēlās un atbīdīja krēslu no galda, lai viņa apsēstos. Mirklīti svārstījusies, istabene panācās atpakaļ, piemetās uz krēsla maliņas, joprojām nodūrusi acis un sažņaugusi paplātes turekļus, un nedroši nolika to uz galda sev priekšā.

—  Jūs esat mis Agnese Vaita, tā ir? — vaicāja Džo, ņemdams sviestmaizi.

—   Jā, ser …

—   Nu, lūk, mis Vaita, šonakt, kā jums labi zināms, te noticis traģisks negadījums, un mēs gribētu dzirdēt jūsu atbildi uz pāris jautājumiem. Vai jūs labi atceraties, ko darījāt vakardien?

—   Laikam jā, ser… — sacīja Agnese Vaita, un Džo, likdams sviestmaizi pie lūpām un vērīgi raudzīdamies viņā, redzēja, ka tvīkums pamazām izzūd no sejas. Agnese kļuva bāla. — Es jūs klausos, ser …

Sestā nodaļa

Mis Agneses Vaitas vērojumi

Džo izdzēra vēl vienu malku kafijas. — Lieliska, — viņš atzinīgi novērtēja. — Vai jūs pati to vārījāt?

—   Jā, ser… Protams, ser… — Istabene pirmo reizi pacēla acis. Tanīs varēja samanīt nelielu izbrīnu un vienlaikus ziņkārību. Taču tās pauda vēl kaut ko, varbūt bailes, varbūt kādas citas izjūtas, kuras Alekss šobrīd nemācēja iztulkot.

—   Es prasu tikai tāpēc, ka nevaru saprast, kādēļ sers Gordons Bedfords, zinādams, ka viņa mājā ir cilvēks, kurš māk uzvārīt tik brīnišķīgu kafiju, pats ņēmās to gatavot ekspresvārītājā.

—   Tur nu gan nav nekā nesaprotama. Sers Gordons allažiņ strādāja pa naktīm, un tad viņš bija viens. Bet modināt pēc pusnakts mani vai virēju tā kā neklājās, jo mēs abas tak ķeramies pie darba līdz ar gaismiņu, tālab viņš iegādājās ekspresi kabinetam. Kafiju viņš mēdza dzert dikten daudz, ser. Viņam bija zems asinsspiediens, un dakteri viņam pat bija ieteikuši to darīt. Tā viņš reiz teica, kad misis Džūdita pie pusdiengalda prasīja, kā viņš katru dienu varot dzert tik daudz kafijas. Dzirdēju to savām ausim, jo akurāt liku galdā ēdienu …

Agnese dziļā pārliecībā palocīja galvu. Bija redzams, ka viņa ļoti skaidri atceras šo epizodi. Mati viņai bija tik tiešām skaisti, gluži kā zelts, savīti veltnītī. Tie veidoja tādu kā gludu, mirdzošu ietvaru viņas piemīlīgajai sejiņai ar lielām, mierīgām, gaišzilām acīm.

Nu, nu, Alekss nodomāja, bet vai patiešām tās ir tik mierīgas?

—   Tātad sers Gordons Bedfords bija, kā mēdz sacīt, cilvēks ar visai sliktiem paradumiem, jā?

—   Nē, ne uz to pusi, seri — Meiča sparīgi papurināja zeltaino galviņu. Kustība bija ļoti gracioza. Džo paraudzījās viņā ar simpātijām. Savā ziņā viņa bija tīri valdzinoša. Slaida, spēcīga, izskatīga un psihiski tik ļoti vesela, cik vien veselas var būt meičas, kas uzaugušas kalnu ciematos.

—  Jūs esat no Skotijas, jā? No Lohšairnas apvidus?

Alekss pasmaidīja, redzēdams viņas lielo pārsteigumu.

—  Jā, ser. Bet kā jūs to zināt?

—   Akcents… — Džo pačukstēja un uzsmaidīja viņai.

Agnese atsmaidīja pretī un nosarka. Pēc brītiņa viņas vaigam pārslīdēja tāda kā ēna un viņa kļuva nopietna.

Pamanījis Pārķēra mazliet nosodošo skatienu, Džo steidzīgi turpināja: — Taču mēs runājām par seru Goroonu Bedfordu. Tātad jūs, mis, apgalvojat, ka nekādas īpašas vājības viņam nepiemita, jā?

—   Ja nerēķina kafiju, tad laikam ne, ser. Viņš nedzēra, nepīpēja, pat nevarēja ciest, ja kāds viņa klātbūtnē dzēra vai pīpēja. Misteram Sirilam allažiņ nācās iet dārzā ar savu pīpi, vai arī viņš gāja uz savu guļamistabu, kad sers Bedfords bija šeit, lai viņam netraucētu dūmi. Sers Gordons necieta mājā pat alu … Teica, ka alkohols esot cilvēces lielākais posts tāpat kā tabaka, ser…

Džo nevilšus atvilka atpakaļ roku, ko jau grasījās bāzt kabatā, lai sadabūtu nešķiramo Gold Flake paciņu.

—   Un kā jūs domājat? Vai viņam bija taisnība?

—   Laikam tak, ser. Kauč gan man pat patīk, ka vīrietis pa reizei ko neko iedzer un uzvelk pīpes dūmu. Mans tētuks pīpi vispār neizlaida no mutes, un, kad viņš nomira, mammucis paslepen to ielika tētukam zārkā, viņa teica, ka nevarot ne iedomāties, kā tētuks tur, viņā saulē, iztikšot bez pīpes… Un iedzert lai viņam patika… Bet tētuks bija īsteni krietns cilvēks. Neviens nekad neturēja uz viņu ļaunu prātu, un viņš arī tāpat… — Agnese uz mirkli apklusa. — Taču sers Gordons domāja citādi… Nu jau viņš, nabadziņš, miris, lai viņam vieglas smiltis…— Meiča automātiski pārmeta krustu.

—   Jūs, mis, esat katoliete?

—   Jā, ser, kā visi mūsu pusē.

—   Virējas nav mājās, vai ne? — negaidot pajautāja Džo.

—   Nav, ser. Viņas dēls dien armija un ir apslimis. Viņš ir lidotājs un saindējās ar kauč ko, rādās, ar nez kādiem tur benzīna garaiņiem… Aizvakar viņa aizbrauca pie dēla, bet vakardien zvanīja, ka viņam jau labāk, un rītdien solījās būt atpakaļ …

—   Tātad divas pēdējās dienas jūs viena ņēmāties ar vārīšanu un saimniecību?

—   Tā iznāk… — Meiča brītiņu domāja. — Visa sestdienas pēcpusdiena man bija brīva, pēc vakariņām vajadzēja tikai nomazgāt traukus, sagatavot guļamistabas uz nakti un maķenīt piekopt māju. Vakar gan dabūju strādāt visu dienu, bet ne jau viena.

—   Un kas gatavoja un pasniedza vakariņas sestdien, ja virējas nebija un jums bija brīva pēcpusdiena?

—   Redzat, ser, sers Gordons Bedfords vispārīgi bija maķenīt vecmodīgs… es, tā sacīt, dikti atvainojos…

—   Nekas, nekas… — Alekss mudinoši pamāja ar galvu. — Runājiet, mis, to, ko domājat, nevis glaimojiet saviem saimniekiem.

Šoreiz meiča pasmaidīja tikko samanāmi, itin kā pateicībā, un mazliet nolieca galvu.

—   Es, tā sacīt, gribēju teikt, ka sers Gordons uzskatīja, ka sievietes, kuras nemāk garšīgi vārīt un pasniegt vīram galdā ēdienu, nav savu uzdevumu augstumos. Viņam patika, ka misis Silvija nāk pie mums uz ķēķi un kopā ar virēju gatavo pusdienas. Lāgiem, kad mums abām ar virēju bija izejamā diena, tad misis Silvija ar misis Džūditu pašas vārīja un lika ēdienu galdā. Un tas seram Gordonam pārlieku patika, viņš teica, ka nekas viņam tā neejot pie dūšas kā tas, ko pagatavojusi paša sieva … — Agnese pieklusa, tad domīgi piemetināja: — Un es domāju, ser, ka viņam bija sava daļa taisnības, jo sievietei, pat ja vīrs viņai ir tik bagāts, kāds bija sers Gordons, tomēr jāmāk pašai aprūpēt vīru.

—   Vai misis Silvija to darīja labprāt?

—   Nezinu, ser. Esmu tikai istabene, un misis Bedforda tak nerunāja ar mani par šitādām lietām … Es gan nevarētu teikt, ka viņai dikti tas būtu pa prātam. Viņai vispārīgi nepatika ņemties ar vārīšanu, kauc gan vārīšana viņai padevās tīri brangi… Misis Džūdita gan mēdz teikt, ka misis Silvija nejēdzot pat maizes šķēli apziest ar sviestu.

—   Tātad nedēļas nogalē viņiem patika uzturēties tuvinieku lokā un.visi viņi pavadīja še laiku kā priekšzīmīga, sirsnīga ģimene?

—   Nemāku teikt, ser, vai sirsnīga. Katrā ziņā seram Gordonam pavisam noteikti patika brīvo laiku pavadīt šiten, un neviens tak nevarēja viņam bilst pretī. Beigu beigās — cik garš, tik plats: vai pārējiem patika vai ne, visi tomēr darīja tā, kā vēlējās sers Gordons. Un nav ko brīnīties, viņš tak bija te saimnieks, un visi pārējie bija atkarīgi no viņa.

—   Jā… — Džo saprotoši pamāja, itin kā visu mūžu neko citu nebūtu darījis kā tikai visas nedēļas nogales pavadījis kopā ar Bedfordu ģimeni. — Bet abas dāmas viena otru ne pārāk ieredzēja, ko? Kā jūs, mis, domājat?

Istabene steigšus pavēra muti, taču tūdaļ pat attapās un vēl jo steidzīgāk aizvēra to. Viņa uzlūkoja abus pretī sēdošos vīriešus ar vieglu pārmetumu. Tad, mazliet šaubīdamās, pašūpoja galvu.

—   Dikti atvainojos, bet es šite strādāju, un — ja brīv izteikt savas domas — man neklājas runāt nedz par šejienes cilvēkiem, nedz par to, kas mājā notiek un kurš ko domā vai stāsta par citiem …

—   Ļoti pareizi, — Džo nopietni atbalstīja viņu. — Uzskatu, ka jums, mis, ir pilnīga taisnība. Neklājas publiski mazgāt saimnieku netīro veļu. Taču mums visiem jāatceras, ka cilvēks, kurš bija jūsu darba devējs, pirms dažām stundām droši vien ticis noslepkavots. Un šinī brīdī tas ir pats svarīgākais. Mēs neesam tirgussievas, kas atnākušas, lai vāktu tenkas, bet ieradāmies šeit, lai atmaskotu slepkavu un nodotu to taisnīgas tiesas rokās. Un tālab mēs prasām sniegt mums visu iespējamo informāciju. Bet jūs jau tāpat tīri labi visu saprotat, vai ne?

Šķita, ka Agnese Vaita nedzird Džo pēdējos vārdus.

—   Noslepkavots … — viņa izdvesa. Tad pašķielēja uz kabineta durvīm, un viņas acīs uzspīgoja pēkšņas izbailes. — Es uzreiz tā nodomāju, bet pēcāk, kad tie mundierotie policisti, kas atbrauca vispirmāk, pateica, ka atraduši pašnāvības vēstuli, es atkal nodomāju, ka tomēr… Bet tagadiņ jūs, ser, atkal sakāt to pašu, par ko es nodomāju iesākumā …

—        Bet kādēļ jūs uzreiz nodomājāt, ka sers Gordons ticis noslepkavots?

Pēc šī jautājuma iestājās absolūts klusums, ko pārtrauca Pārķers, uzšķildams sērkociņu pret kārbiņas zēveli. Meiča pat nepakustējās. Likās, viņa pūlas sakopot domas.

—   Nezinu… — visbeidzot viņa bezpalīdzīgi sacīja.

—   Kad jūs, ser, tā jautājat, man jāteic, ka es nudien nezinu. Viņš … viņš laikam bija no tiem, par kuriem skaidri zināms, ka nedarīs sev galu … Bet šie laikam visi kā viens viņu neieredzēja, un tālab man iešāvās prātā… — Pēkšņi Agnese apklusa un ar plaukstu aizspieda muti.

—  Ko es, dumjā aita, runāju? — Agnese uzmeta Aleksam bailīgu skatienu, taču viņš, gluži kā nedzirdējis meičas pēdējos vārdus, pēkšņi mainīja sarunas tematu.

—       Es jau jums, mis, vaicāju, kas gatavoja vakariņas sestdien, un gribēju vēl pajautāt — kas gādāja par maltīti svētdienas pēcpusdienā?

—   Es, ser …

—   Vai jūs tikāt iegājusi sera Gordona kabinetā?

—   Jā, ser.

—   Un ko jūs tur darījāt?

—       Es, ser, nonesu uz turieni nomazgātās krūziņas un šķīvīšus un ieliku traukus tanī slēptuvē, kur stāv kafijas ekspresis.

—   Ap cikiem tas varēja būt?

—       Varbūt ap pieciem, bet varbūt ap pussešiem pēcpusdienā, ser.

—   Un vēlāk jūs vairs neiegājāt kabinetā?

Meiča apstiprinoši palocīja galvu.'

—   Vēlreiz es tur iegāju pēc vakariņām.

—   Ak tā? Cikos?

—       Droši vien bija jau vienpadsmit vai varbūt drusciņ pāri …

—   Un ko jūs tik vēlā stundā tur darījāt?

—        Es iegāju, jo pēc vakariņām sers Gordons ar misteru Sirilu, nu, ar savu brāli, nogāja dārzā ķert naktstauriņus. Es beidzu mazgāt traukus un gribēju jau likties gulēt. Vēl tikai divas krūziņas vajadzēja aiznest uz kabinetu, un es gribēju paskatīties, vai cukurtraukā diezgan cukura, jo es zināju, ka sers Gordons strādās augu nakti…

—   Kā jūs to zinājāt? Vai sers Gordons jums pateica?

—   Jā… tas ir — nē… Pie vakariņu galda, kad biju ēdamistabā, viņš teica misteram Robertam, tas ir, misteram Rutām, savam sekretāram, ka lūdz viņu ierasties pie sevis no rīta septiņos un misteru Sirilu ar fotogrāfijām, lai… Un ka tagad viņš iešot ķert naktstauriņus, bet pēcāk drusciņ pastrādāšot …

—  Vienu mirklīti… — Alekss -pacēla roku, lai apturētu viņas vārdu plūdumu un neaizmirstu to, ko gribēja pajautāt. — Par kādām fotogrāfijām bija runa?

—   īsti labi nezinu, ser… Bet misteram Sirilam tur augšā, blakām guļamistabai, ir fotolaboratorija, un viņš allažiņ tur taisa fotogrāfijas priekš sera Gordona … Citu neko, tikai naktstauriņus… Izskatās šaušalīgi, ser, jo viņi fotografēti no tuvuma un galvas šiem lielas kā zirgiem, tikai drausmonīgas… Man pat bail skatīties… Bet misteram Sirilam ar misteru Robertu laikam bija jāsagatavo viss priekš sera Gordona, jo sers Gordons kopā ar misis Silviju tak dzīrās šodien pievakarē izlidot uz Ameriku, viņš gribēja tur nolasīt lekciju…

—   Saprotu … Taču atgriezīsimies vēl pie vakardienas vakara. Tātad jūs, mis, nopratāt, ka sers Gordons taisās naktī strādāt, un aiznesāt kafijas tasītes uz bāriņu blakām kafijas ekspresim, un pie viena pārbaudījāt, vai pietiek cukura. Nu, un? Vai pietika?

Meiča pasmaidīja, bet tūdaļ atkal kļuva nopietna. Acīmredzot viņu bija uzjautrinājis fakts, ka policija grib uzzināt, vai cukura bijis gana. Džo bez jebkādām pūlēm to nolasīja no meičas sejas, iekams viņa atsāka runāt. Taču tas, ko viņa pateica, Aleksam bija negaidīts pārsteigums.

—  Jā, cukura bija diezgan, un es paskatījos visapkārt, vai vēl ko nevajag. No mana loga pagrabstāvā labi redzama tā vieta, kur viņi abi vakar uz ekrāniņa ķēra naktstauriņus, tālab es zināju, ka sers Gordons nebūs tik drīz atpakaļ. Un, cik ļoti viņš mīlēja, ka istabā ir tīrs un svaigs gaiss, tikpat nevarēja ciest, ja viņa klātbūtnē logu taisa vaļā. Viņam bija nešpetns išiass .. . reiz es viņu redzēju, kad bija saķēris caurvēju. Viņš staigāja uz kruķiem… Nevarēja nogulēt gultā, un pie katras pakustēšanās viņam briesmīgi sāpēja. Viņš teica, ka mazākais caurvējš varot viņu vienā rāvienā nogāzt no kājām. Tāpēc viņš allažiņ lika vēdināt tikai tad, kad viņa nav istabā.

Alekss sarauca uzacis.

—   Acumirklīti… — viņš steidzīgi iestarpināja, uzmezdams Pārķeram ašu skatienu, ko Agnese Vaita droši vien nepamanīja. — Tātad jūs iegājāt kabinetā, nolikāt tasītes bāriņā līdzās kafijas vārītājam — un ko jūs darījāt pēc tam?

—   Piegāju pie loga, atvilku portjeru un attaisīju logu līdz galam vaļā. Vēdināju kabinetu kādas minūtes piecas, pēc tam aiztaisīju logu un laikam izgāju… Jā, pēc tam es izgāju …

—   Vai jūs vienmēr nēsājat sev līdzi putekļu slaukāmo lupatiņu?

—   Kā kuro reizi, ser. Tas atkarīgs no tā, ko es daru un cik rāda pulkstenis.

—   Un vai vakarvakarā kabinetā putekļu lupatiņa jums bija līdzi?

—   Nē, ser. Es biju kleitā, bez priekšautiņa. Zināju, ka nevienu vairs nesatikšu, jo abas dāmas un misters Ruts uzgāja augšā, bet sers Gordons ar misteru Sirilu bija dārzā. Skaidri zinu, ka putekļu drāniņas man nebija, jo es tak nesu krūziņas. Vispār nebija jau nekādas vajadzības pēc putekļu lupatas.

—   Saprotu … Bet ar ko jūs, mis, tādā gadījumā noslaucījāt loga rokturi pēc kabineta izvēdināšanas?

Agnese noraidoši papurināja galvu.

—   Nesaprotu, ser.

—   Es prasu, — nenovērsdams acis no istabenes, Alekss lēni atkārtoja, — ar ko jūs noslaucījāt loga rokturi sera Gordona kabinetā? Jo jūs taču to noslaucījāt, vai ne?

Agnese Vaita pārsteigta uzlūkoja viņu un noliedzoši papurināja galvu.

—   Nē, ser. Nenoslaucīju… Kālab lai es to būtu slaucījusi? Nebija taču netīrs. Turklāt pie mums rokturus neslauka, bet spodrina ar pulveri.

—   N11, jūs varējāt to izdarīt gluži automātiski…

—   Man tak nebija klāt nekā tāda, ar ko varētu noslaucīt… Nudien nenoslaucīju, ser, pavisam noteikti…

—   Bet varbūt, — Džo aši jautāja, — jūs mēdzāt strādāt gumijas cimdos, lai nebojātu rokas?

—   Tikai tad, ja darīšana ir ar sodu vai skābēm… Ir tādi īpaši darbi ķēķī, kad velkam gumijas cimdus. Bet nu jau laikam kādas nedēļas divas neesmu vilkusi tos rokās… Var jau būt, ka tas ir praktiski, tikai cimdos pirksti mazāk jutīgi un darbs tā nesokas.

—   Tātad jūs varētu apzvērēt savu liecību, ka vakar vakarā pēc loga aizvēršanas rokturi nenoslaucījāt? — Alekša balsī bija saklausāms tāds sasprindzinājums, ka Agnese Vaita uzlūkoja viņu pārbijusies. Taču pēc brītiņa viņa izslējās taisna krēslā.

—   Jā, ser. Es laikam varētu gan apzvērēt savu liecību. Jā, bez šaubām, varētu.

Džo piecēlās, piegāja pie loga, pagriezās pret istabu, tad paraudzījās meičā un uzsmaidīja.

—   Vai sers Gordons jūsu klātbūtnē kādreiz ir ieminējies, ka skapītī uz laboratorijas galda glabā ciānkāliju?

—   Kā nu ne, ser. Mēs visi kā viens tikām brīdināti un vispirmām kārtām jau virēja un es. Vēl priekš diviem gadiem, kad sers Gordons atveda šurp to ciānkāliju, viņš nonāca pie mums lejā uz ķēķi un teica, ka trauciņš ar indi gan tiekot turēts skapītī aiz atslēgas, tomēr varot gadīties, ka nejauši kāda no mums ar to saskaras. Viņš teica, pat ja mēs knapi, knapi pieskaršoties tam trauciņam, pie pirkstiem varot pielipt pulveris, kas atnes nāvi, ja cilvēks pēcāk ar pirkstiem aiztiks ēdienu vai pieliks pirkstu pie mutes. Braucot prom, viņš kabinetu allažiņ noslēdza. Bet, kad uzturējās šite, turēja burciņu ieslēgtu skapītī…

—   Un nevienam citam nebija kabineta vai skapīša atslēgas?

—   Nebija. Mājā gan ir rezerves atslēgas, tikai misis Džūdita tās kauč kur noglabājusi.

—   Saprotu. Bet tagad man gribētos atgriezties pie jau: tājurņa par abām dāmām. Tātad, pēc jūsu domām, misis Džūdita Bedforda nemīl savu svaineni?

—   Tā es neteicu, ser. Taču, ja man jāsaka atklāti, tad, uzticēdamās jums abiem, varu pateikt, ka misis Džūdita laikam vispārīgi nevienu nemīl, tikai misteru Sirilu. Jo viņa ir pagalam nelaimīga. Bet varbūt viņai rādās, ka ir nelaimīga? Ko tur daudz var paģērēt no dzīves, kad neesi vairs nedz jauna, nedz pārāk smuka, bet vīrs krietni jaunāks, turklātiņ vēl tāds skaists vīrišķis kā misters Sirils …

Alekss klausījās, izlikdamies aplūkojam bufeti, bet patiesībā ļoti uzmanīgi novēroja meiču un pamanīja, ka Agnese atkal pietvīkst. Pašlaik viņa sēdēja, stalti izslējusies, un zeltainie mati, taisnais deguns un augstās, kuplās krūtis darīja šo meiču līdzīgu jaunas dievietes skulptūrai, kādas atstājis grieķu mākslas skarbais, arhaiskais periods. Šinī mirklī viņa tik tiešām bija loti skaista.

—  Vai misters Sirils ir tikpat bagāts kā viņa brālis? — Alekss pajautāja tāpat vien jautāšanas pēc.

—   Laikam nav vis, ser. Tiesa gan, ko es tur daudz varu zināt, bet, kad tu, cilvēks, dzīvo kopā ar citiem tādā nomajā vietā, tad kauc ko tomēr zini. Misters Sirils droši vien varēs jums pastāstīt par to sīkāk, man tomēr šķiet, ka viņam bija tikai tik, cik viņam deva brālis …

—  Tad varbūt misis Džūdita necieš misis Silviju tāpēc, ka pati ir trūcīgā brāja sieva, bet misis Silvija dabūjusi bagāto? Tā arī mēdz gadīties …

—   Nemāku teikt, ser …

—  Un kā jūs dzīvojāt, kad te neuzturējās sers Gordons ar misis Silviju?

—   Dikti garlaicīgi… — Agnese neslēpa. — Manuprāt, ne jau es viena garlaikojos. Viņi abi, tas ir, misters Sirils un misis Džūdita, tikpat kā neiziet no mājas, vēl retāk nekā es vai virēja. Misters Sirils allažiņ noņēmās ar savām dālijām dārzā, viņš ir aizrautīgs dārznieks un izaudzēja pie mums dikti jau agrīnu sugu, rau, tur pa logu tās var redzēt… un es druscītiņās viņam piepalīdzēju šai darbā… — meičas seju atkal pārklāja viegls sārtums, — jo es nāku no laukiem un man tīk zemes darbi … Citreiz atkal misters Sirils dzīvoja pa fotolaboratoriju, taisīja fotogrāfijas un palielināja. Bet misis Džūdita ņēmās pa māju, pa saimniecību un bieži kopā ar virēju gāja iepirkties … Pa šitiem trim gadiem, kamēr te esmu, viņi nevienu pašu rcizīti nav nekur izbraukuši. Un misters Sirils laikam pat līdz pilsētas centram nekad nav aizbraucis vai aizgājis. Pat skroderis, ij tas, ja uzrodas vajadzība, nāk šurp pie viņa … Reizēm misters Sirils aiziet tikai pie friziera vai pastaigājas tepat pa apkaimi… tas arī viss …

—   Nekādus viesus viņi neuzņēma?

—   Nekādus, ser …

—   Hm … Tātad aizvakardienas pēcpusdiena jums, mis, bija brīva, jā?

—   Jā.

—   Un kur jūs bijāt? Uz kino?

—   Jā, ser .. .

Džo spēji pacēla acis. Viņš pamanīja, ka arī Pārķers pētījoši paraudzījās uz istabeni. Redzams, arī viņa trenētā auss, uzkrājusi pieredzi tūkstoš un tūkstoš nopratināšanas reizēs, bija saklausījusi melīgu intonāciju šajos divos vienkāršajos vārdos.

—   Uz kādu filmu?

—       Uz . .. uz … — Agnese Vaita saknieba lupas. Acīmredzot viņa neprata pārliecinoši melot vaj arī nebija gaidījusi šādu jautājumu un tas viņu bija pārsteidzis. Meiča nodūra galvu.

—        Kas jums notika, mis? — Alekss noprasīja, pieceldamies no krēsla.

—   Nekas … galīgi nekas …

Alekss piegāja viņai klāt, saņēma aiz zoda un pagrieza seju pret gaismu. Pār Agneses vaigiem ritēja asaras.

—       Jūs, mis, nebijāt uz kino, tiesa? — viņš lēnīgi vaicāja.

—       Nebiju, — viņa atčukstēja tik klusi, ka atbildi viņš saprata drīzāk pēc lūpu kustībām, nevis saklausot vārdā skanējumu.

—   Un kur tad jūs bijāt?

Agnese klusuciezdama papurināja galvu un aizklāja ar rokām acis. Vi ņa k iusi iešņukstējās.

Džo uzmeta Pārķeram saintriģētu un nedaudz bezpalīdzīgu skatienu.

—       Lūdzu, nomierinieties, — ierunājās policijas pārstāvis. — Mēs taču negribam nodarīt jums pāri. Gribam vienīgi uzzināt, ko mājinieki darījuši pēdējo pārdesmit stundu laikā. Un jūs, mis, arī piederat pie mājiniekiem…

Agnese Vaita mitējās raudāt, tomēr iūpas aizvien vēl trīsēja, kad viņa atbildēja:

—   Bet es … es nevaru jums teikt, kur es biju …

Tagad klusēja visi trīs: gaišmatainā meiča, trīsēdama un asaras rīdama, ģērbusies istabenes statusam paredzētā tērpā, kā arī abi vīrieši, stāvēdami katrs savā pusē Agneses krēsiam, labu brīdi neapjēgdami, ko lai iesāk pēc šāda gluži negaidīta pratināšanas pavērsiena.

Piepeši Džo noliecās pie Agneses un klusītēm pajautāja:

—   Pasakiet man pavisam atklāti… Jūs bijāt pie ārsta?

Ja Džo būtu sacījis, ka mirušais sers Gordons Bedfords sveiks un vesels tūdaļ ienāks istabā, šī vēsts uz meiču droši vien nebūtu atstājusi lielāku iespaidu.

—       Jūs jau … jūs jau to zinājāt? Bet kā jūs varējāt zināt? — Meiča skatījās Aleksā, muti iepletusi, vienā mirklī pārvērtusies mazā lauku meitenītē, kura sastapusies ar kaut ko tādu, kas viņai ir absoiūti neaptverams.

—   Es tā iedomājos, — sacīja Alekss un sev pašam par lielu pārsteigumu noglāstīja viņai galvu. — Nabaga putniņš … lūdzu, ņemiet vērā, ka šeit klātesošais misters Pārķers tīri labi varētu būt jūsu tēvs un arī es biju jau kareivis, kad jūs vēl staigājāt zem galda… Jūs bijāt nobažījusies, ka varbūt gaidāt bērnu, jā?

Meiča klusēdama pamāja ar galvu.

—   Taču bažas izrādījās nepamatotas?…

Viņa atkal pamāja.

—   Tad jau viss kārtībā… — Džo atviegloti nopūtās. — Un ko jūs tagad esat izlēmusi darīt? Vai brauksiet prom?

—   Jā! — viņa atbildēja pēkšņā apņēmībā. — Braukšu atpakaļ uz mājām …

—  Vai tur jūs kāds gaida?

—   Jā … — Acis viņai atkal pieriesās asarām. — Līgavainis … Viņš … viņš ir automehāniķis. Mēs abi — viņš tur, es teitan — krājam naudu priekš nelielas remontdarbnīcas. Mēs norunājām — kad mums uz krājgrāmatiņas būs vajadzīgā summa, mēs salaulāsimies… — Viņa truli palūkojās logā. — Bet tagadiņ nezinu, kā būs. Gads apkārt, kā neesmu viņu redzējusi… Pēc divām nedēļām es taisījos braukt uz mājām atvaļinājumā …

—   Aizbrauksiet drusciņ agrāk… — Džo uzsmaidīja meičai. — Gan viss nokārtosies. Nav labi, ka jauna meitene pārāk ilgi dzīvo viena pati lielā pilsētā.

—   Jā, tā gan, ser, nepavisam nav labi, — Agnese Vaita piekrita. Viņas sejā parādījās baiļu grimase. — Bet jūs tak nevienam nemūžam neteiksiet, ka es …

—   Mums nav brīv izpaust dienesta noslēpumus, — svinīgi pavēstīja Pārķers, — un mūsu pienākums ir gan svēti glabāt ikviena pilsoņa personiskos noslēpumus, gan sargāt viņa īpašumu.

—   Tad ir labi. — Agnese atviegloti uzelpoja. Viņa noslaucīja asaras, sakārtoja matu lenti, tad piecēlās. Viņa nogaidoši uzlūkoja Alekšu, kuram gribot negribot bi'ja mazliet jāpasmaida. Kaut gan par sievietēm viņš zināja pietiekami daudz, tās viņu pārsteidza atkal un atkal. Šī meiča nepavisam nebija tik izmisusi, kā pašai gribētos. Agnese bija jauna, veselīga un vientuļa. Skotijas nomaļajos kalnu ciematiņos atgadījās ne tādas lietas vien. Raizēm nebija nekāda nopietna pamata. Viņa atgriezīsies pie līgavaiņa, apprecēsies, un abi dzīvos laimīgi līdz mūža pēdējai dienai… Tā būs, ja vien Agnese Vaita par sera

Gordona Bedforda nogalinašanu zina tikai tik daudz, cik teicās zinām.

—   Vēl viens jautājums… — Džo ierunājās, joprojām smaidīdams. — Pēdējā laikā jūs droši vien slikti gulējāt? Vai pagājušā naktī arī iemigāt vēlu? Visvisādas domas droši vien nedeva mieru, ko?

—   Jā, pēdējā laikā staigāju, īsti neizgulējusies, tas tiesa. Bet vakar es iemigu laikam tā ap pustrijiem …

—   Ak tā? Vai jūs jau gulējāt, kad sers Gordons un viņa brālis atgriezās no naktstauriņu medībām?

—   Biju jau gultā, un gaisma nodzēsta, taču dzirdēju, ka viņi noslēdz ārdurvis un pēc tam hallē klusi sarunājas. Šķiet, ka misters Roberts arī bija ar viņiem. Pēc tam misters Sirils ar misteru Robertu devās uz augšu, bet sers Gordons iegāja kabinetā. Viņa kabinets atrodas taisni virs manas istabas, un es dzirdēju, ka viņš kādu laiciņu staigāja, pēcāk apsēdās un sāka rakstīt uz mašīnas… Pēc tam es laikam aizmigu.

—   Mjā … — Alekss paberzēja pieri. — Pēc tam jūs aizmigāt… — Viņš uzlūkoja Agnesi. — Mēs jums, mis, sirsnīgi pateicamies. Un, ja iespējams, lūgtu vēl divas kafijas. Arī mēs šonakt esam maz gulējuši, bet priekšā mums stipri daudz darba.

—   Jā, ser. Tūdaļ atnesīšu, ser. — Agnese pakniksēja. Kaut gan acis viņai bija vēl mazliet apsarkušas, nevienam ij prātā neienāktu, ka pirms dažām minūtēm meiča pārdzīvojusi tik dramatiskus mirkļus.

—   Un, lūdzu, iegaumējiet vienu, — Pārķers piemetināja, — mēs neatceramies neko no tā, ko zinām par jums, savukārt jūs neizpaudīsiet nevienam mājiniekam, par ko mēs šeit runājām. Labi?

—   Nu zināms, ser!

—   Tādā gadījumā, — Alekss piegāja viņai tuvu klāt un pieklusināja balsi, taču runāja ar tādu pārliecību, ka meiča gluži neapzināti katru viņa vārdu pavadīja ar galvas mājienu, — lūdzu, pasakiet mums — kādas bija attiecības starp jūsu «saimniekiem? Mums ir pamats domāt, ka misis Silvijai Bedfordai varēja būt kādi sakari ar citu vīrieti, katrā ziņā mums ir iemesls domāt, ka viņa izrādījusi kvēlu interesi par kādu citu, nevis savu vīru. Vai jūs par to kaut ko zināt?

—       Vai… es… zinu?… — istabene brīdi atkal svārstljās. — Gribu teikt atklāti, ser, tas bija tā: mēs ar virēju ne reizi vien ķēķī runājāmies, ka sers Gordons dara aplam, turēdams tik jaunas sievas tuvumā šitik jaunu un iznesīgu sekretāru, vēl jo vairāk tāpēc, ka pats nebija vairs nedz jauns, nedz iznesīgs… Un, kauču skaidri varēja manīt, ka misis Silvijai patīk uzturēties mistera Roberta sabiedrībā, bija redzams arī tas, ka misters Roberts joti uzticīgi kalpo seram Gordonam. Taču virēja saka tā: lai vai cik lielu pateicību viens vīrietis būtu parādā otram, tas tik un tā pavedīs viņa sievu, ja tikai radīsies šāda izdevība … Bet tas jau nenozīmē, ka mēs, pasargi, Dievs, tā domājām, nē, tās tikai tādas lauku sievišķu pļāpas, jūs taču saprotat, vai ne? . .. Nevienu citu, kas varētu grozīties ap misis Silviju, es nudien nezinu … Sers Gordons turējās pie dikti, nu dikti jau stingriem ieskatiem, un viņi dzīvoja pavisam savādāk nekā citi ļaudis no viņa aprindām. Viņi nekur negāja, ne uz kādiem tur dansingiem vai citām tamlīdzīgām vietām, kur cilvēki iedzer vai danco. Seram Gordonam nepatika ne iedzert, ne uzdancot, un misis Silvija tak nevarēja viņam to uzspiest… Ja tas nav bijis misters Roberts, tad nudien nezinu, kurš cits tas varētu būt … — īsu brīdi Agnese atkal svārstījās. — Bet misters Roberts tas varēja būt, — viņa piemetināja. — Ja tā labi padomā, man rādās, ka laikam gan. Starp citu, kas tur ko brīnīties. Jauna un daiļa sieviete, bet vīrs varētu būt bezmaz viņas opaps …

Un Agnese Vaita gluži negaidot pasmaidīja.

—   Ja tas tā ir, — viņa sacīja, — tad labi vien iznācis. Ātrāk nomierināsies, un bērēs būs mazāk asaru. Pie mums, uz laukiem, ļaudis uz tādām lietām skatās vienkāršāk nekā pilsētā… Var jau būt, ka mēs tur, savos kalnos, vairāk darām to, ko mums gribas, nekā jūs šeitan lejā. Un mums tā ir labi… Bet varbūt darām tikpat, cik jūs, tikai mazāk slēpjamies. — Agnese pakniksēja, uzsmaidīja un nozuda. Brīdi Džo raudzījās viņai nopakaļ.

—   Iespējams, ka Agnese Vaita ir mazdrusku vieglprātīga radībiņa ar īstu kalniešu temperamentu, taču, lai būtu kā būdams, mums ir godīgi jāatzīst — kaut gan Skotija nepavisam nav bagāta ar patiesi skaistām meitenēm, ja reiz tāda piedzimst, tad viņa ir ne vien skaista, bet arī tik valdzinoša, ka desmit francūzietes netiek viņai ne tuvumā.

—       Jā, jā, protams… — Pārķers piekrizdams pamāja ar galvu, taču bija redzams, ka viņš tikpat kā nedzird, ko draugs klāsta par kalniešu meiču pievilcību. — Nerunājot par viņas personisko pievilcību, — Pārķers nodūca, — viņa pastāstīja mums šo to vērtīgu …

Septītā nodaļa

«Iekams aprunāsimies ar šo ģimenīti…»

— Nūja, — Džo pamāja, — manuprāt, savākuši esam veselu kaudzi informācijas, un vajag to mazliet sistematizēt, iekams aprunāsimies ar šo ģimenīti.

Pārķers paņēma zīmuli un piezīmju grāmatiņu.

—   Pierakstīsim, — viņš nomurmināja. — Man patīk, ka viss ir izlikts uz papīra.

—   Lai notiek. Tātad: nozieguma vai nelaimes gadījuma vietā — kaut gan es personiski esmu par vārdu «noziegums» — mēs atradām sekojošus izmeklēšanas procesam būtiskus pieturas punktus:

/. Divas pirmsnāves vēstules:

a)   vēstule A atradās uz rakstāmgalda nelaiķa priekšā, un tanī bija izklāstīta tāda kā grēksūdze.

Sers Gordons vēstulē apgalvo, ka labprātīgi dodas nāvē, jo, būdams eksperts finanšu jautājumos, nogrēkojies pret saviem pienākumiem savtīgos peļņas nolūkos… Uz šīs vēstules ir sera Gordona pirkstu nospiedumi, taču jūsu eksperts daktiloskopijas jautājumos pievērš mūsu uzmanību faktam, ka tie neizskatās gluži dabiski. Bez tam mēs konstatējām, ka šī vēstule uzrakstīta, pirms vēl rakstāmmašīnā tikusi ielikta lente, kas tanī atrodas patlaban;

b)   arī vēstule B bija uz rakstāmgalda, taču paslēpta zem iesietā mašīnraksta, kurā sers Gordons nupat izdarīja labojumus. Uz vēstules vispār nav konstatēti pirkstu nospiedumi, bet jūsu eksperts apgalvo, ka nospiedumi tikuši noslaucīti. Sī vēstule, kā varējām pārliecināties, ir vienīgais teksts, kas rakstīts uz jaunās rakstāmlentes, kopš tā ielikta rakstāmmašīnā. Istabene Agnese Vaita dzirdējusi, kad sers Gordons atgriezies, pēc tam dzirdējusi viņu rakstām uz mašīnas… Līdz ar to var pieņemt, ka vēstuli B uzrakstījis viņš …

—   Paga … — Pārķers papurināja galvu. — Ja sers Gordons uzrakstīja vēstuli B, kurā atvadās no dzīves, jo viņa sieva mīl citu un viņš nevēlas stāvēt viņai ceļā, tad viņam taču vajadzēja izdarīt pašnāvību, un es nesaprotu, kādēļ mums …

—   Ne gluži… — Džo piecēlās un piegāja klāt Pārķeram. — Es teicu: «var pieņemt» … Bet mēs taču nezinām, kāpēc uz sīs vēstules nav sera Gordona pirkstu nospiedumu, turpretī uz otras, kas uzrakstīta agrāk un uz citas lentes, — pirkstu nospiedumi ir. Turklāt mēs nezinām, kālab kāds noslaucījis viņa pirkstu nospiedumus no kafijas vārītāja, kurā bija pagatavojis to liktenīgo kafiju, tāpat arī no durvju roktura, bet pa šīm durvīm viņš taču ienāca no halles savā kabinetā. Nē, Ben, tas vēl jānoskaidro. Turklāt daudzi fakti apliecina, ka tobrīd sers Gordons nav gribējis darīt sev galu. Bet nu turpināsim. Bez divām minētajām vēstulēm kabinetā vēl uzgājām:

2)   kapsulu ar kālija cianīdu mazā kārbiņā, kas bija sera Gordona bikšu sānkabatā;

3)   naktstauriņu papirkurvi, bet tauriņa vietā vitrīnā bija piesprausta sievietes galviņa, izgriezta no fotogrāfijas, kas stāvēja uz rakstāmgalda. Netika atrastas šķērītes, ar kurām sievietes galviņa izgriezta. Pagaidām mums nav ziņu arī par pirkstu nospiedumiem, bet laikam drīz vien uzzināsim, tikko saņemsim atbildi no jūsu laboratorijas. Man tikai šķiet…

—   Kas? — Pārķers pacēla acis no piezīmju grāmatiņas. Viņa roka ar zīmuli, līdz šim aši slīdējusi pa piezīmju grāmatiņas lapām, apstājās.

—   Es domāju par to, ka ļoti daudzi pirkstu nospiedumi tikuši noslaucīti, diez vai tiem būs kāda vērtība… — Džo nomurmināja. — Liekas, ka Šis nav īstais ceļš.

—   Lai nu kā, es būšu apmierināts, kad zināšu, kas ir pirkstu īpašnieks, — noburkšķēja Kriminālmeklēšanas nodaļas priekšnieka vietnieks. — Cilvēks, kurš atstājis savu pirkstu nospiedumus, tomēr būs spiests mums paskaidrot, kā tie tur gadījušies. Starp citu, tu taču sacīji, ka šoreiz ļoti svarīgi dabūt daktiloskopiskos slēdzienus …

—   Jā, — Džo pamāja, — ļoti. Tikai mazliet citādākā nozīmē. Tagad mani visvairāk interesē tie, kas tika noslaucīti …

—   Laižam tālāk … — Pārķers pietuvināja zīmuli piezīmju grāmatiņas lapai.

—   Pie kā mēs apstājāmies? … Ā, pie naktstauriņa papīrkurvī un fotogrāfijas. Tālāk seko:

4)      tasīte ar ciānkāliju, no kuras sers Gordons dzēra fcafiju. Uz tasītes konstatēti vienīgi sera Gordona un istabenes pirkstu nospiedumi, un tas norāda, ka vai nu viņu noindējusi istabene, vai viņš noindējies pats. Vai arī…

—   Vai arī?

—   Nē, nekas … Turpināsim.

5)   Uz rakstāmgalda — iesiets mašīnraksts ar nupat izdarītiem papildinājumiem. Pildspalva, ko viņš nez kāpēc nav licis lietā, lai parakstītu pirmsnāves vēstules, un piezīmju grāmatiņa IN MEMORIAM, kurā atstājis dažus interesantus ierakstus.

19.  VI (tas ir — aizvakar) … pārbaudīt, vai biļetes uz lidmašīnu pasūtītas (droši vien uz Ameriku) … Lai R. piezvana S., ka atbrauksim nedēļas nogalē. (Tas arī nav sarežģīti: viņa privātsekretāru sauc Roberts Ruls, tātad der abi «R», bet brāļa vārds ir Sirils, un viņš dzīvo šeit.)

20.  VI (tas ir — vakar dien). Protams — burciņa, jāpalūdz, lai viņš ieber atpakaļ. Tas pats ar kafiju. Pēc tam jāizrāda viņai maigums… (Te nu rodas jautājums pēc jautājuma. Kas tā par burciņu? Ko iebērt? Kas darāms ar kafiju? Kam jāizrāda maigums?)

21.  VI (tātad — šodien). Sadedzināt! Neaizmirst darba plānojumu … Jāliek viņam uzrakstīt pāris vārdu. Sadedzināt!!! (Tas skan jau sakarīgāk. Varētu būt runa par kādu darbu, par ko, starp citu, te arī minēts.)

—   Šodienas datums! — Pārķers nogrozīja galvu. — Iznāk, šo ierakstu viņš izdarījis, atgriezies no naktstauriņu ķeršanas .. .

—   Nav teikts. Tās var būt gluži vienkārši uz šodienu paredzētās darīšanas, bet ierakstītas agrāk. Ejam tālāk.

6)   Ir vesela grupa priekšmetu, uz kuriem nav atrasti pirkstu nospiedumi, kaut gan tiem vajadzēja būt:

a)   loga rokturis, lai gan Agnese Vaita apgalvo, ka bijusi kabinetā īsi pirms pusnakts, atvērusi logu un tādējādi atstājusi pirkstu nospiedumus;

b)   kafijas vārāmais ekspresis, kurā sers Gordons naktī uzvārīja sev kafiju un iedzēra to kopā ar ciānkāliju;

c)   skapītī trauciņš ar ciānkāliju;

d)   vēstule B — kā jau minējām — arī bez pirkstu nospiedumiem;

e)   halles durvju rokturis, uz kura nav sera Gordona pirkstu nospiedumu, toties konstatēti divu citu personu pirkstu nospiedumi. Var gadīties, ka seram Gordonam rokās bijuši gumijas cimdi, kad viņš atgriezās no naktstauriņu medībām, un vēlāk viņš ielika tos atvilktnē. Tādējādi jautājums par' durvju rokturi būtu atrisināts. Misis Džūdita Bedforda pa šim durvīm varēja būt gājusi, piemēram, pēc vakariņām, savukārt sekretārs Roberts Ruts — no rīta, kad devās uz kabinetu. Bet sers Gordons, tā kā bija gumijas cimdos, nekādus nospiedumus neatstāja …

—   Jā, bet Agnese Vaita? — rāmi pajautāja Pārķers. — Viņa taču šeit bija ienākusi pirms nozieguma pastrādāšanas?

—   Pareizi… — Džo paberzēja pieri. — Agnese Vaita… bija ienākusi kabinetā un nav atstājusi pirkstu nospiedumus ne uz durvju, ne uz loga roktura… Gluži kā gars, vai ne?

—   Bet varbūt Agnese Vaita vispār nav bijusi kabinetā? — Pārķers nopūtās un pagrozīja gaivu. — Var būt, ka šis nevainojami cildenais virs, finanšu Katons un naktstauriņu mednieks, bijis tas, kura dēļ šī meiča dabūjusi baiļoties un griezties pie daktera? Varbūt viņa to ir nogalinājusi? Viņa varēja tam pasniegt kafiju tasītē, uz kuras redzami paša sera Gordona pirkstu nospiedumi.

—   Mjāā … — Džo noplātīja rokās. — Viss ir iespējams, arī tas, ka šo vēstuli nav rakstījis sers Gordons, kaut gan Agnese dzirdējusi klaudzinām rakstāmmašīnu un viņa pirkstu nospiedumi konstatēti uz klaviatūras taustiņiem. Piemēram, kāds varēja viņu noindēt tūlīt pēc atnākšanas, divos naktī, pēc tam pārnest mašīnu uz rakstāmgaldu un ar mirušā pirkstiem uzrakstīt šo īso tekstiņu … Taču atgriezīsimies vēlreiz pie loga. Ja Agnese uz roktura atstāja pirkstu nospiedumus, bet tagad to tur nav, tad tas nozīmē tikai vienu: kāds pēc tam ir atvēris logu un noslaucījis rokturi. Ja to izdarījis sers Gordons, pašnāvnieks, tad jājautā — kādā nolūkā? Varbūt viņš izmeta ko ārā? Varbūt viņam kaut ko iedeva pa logu? Galu galā mēs taču varam to noskaidrot.

Džo piegāja pie loga un atvēra to. Priekšā, viņpus dekoratīvā rakstā izkaltajam restojumam, bija redzama liela, apaļa puķudobe, bet tālāk — dzīvžoga špalieris. Tuvāk, gandrīz gar pašu māju, stiepās vairākus soļus plata, nesen uzrušināta dobe, kurā ziedēja brīnišķīgas purpursarkanas dālijas.

—   Tālu no šejienes neko nevar aizmest… — Pārķers nomurmināja. — Restes traucē …

—   Jā … — Džo paskatījās pa logu. — Iziesim un palūkosimies, kas labs redzams dāliju dobē.

Izgājuši no kabineta un pasoļojuši garām seržantam Džonsam, kurš sēdēja uz kāpnēm un, ieraudzījis viņus, pielēca kājās, abi draugi iegāja dārzā.

Pat bērns būtu sapratis, ka zem sera Gordona Bedforda kabineta loga jau krietni sen neviens nav staigājis. Uzirdinātajā, mīkstajā augsnē neredzēja nevienu iemītu pēdu. Pārķers deva rīkojumu diviem aģentiem civilģērbā rūpīgi pārlūkot no kabineta loga redzamo apkārtni un pagriezās uz mājas pusi. Viņi atkal nonāca hallē. Džo pameta skatienu uz mazu, saritinātu ekrāniņu un savāztu saliekamo galdiņu, kas stāvēja pie sienas. Viņš pataustīja gan vienu, gan otru, tad iegāja kabinetā. Kolīdz Pārķers bija aizdarījis durvis, atskanēja klaudzieni.

—   Lūdzu!

—   Sef, zvana no pārvaldes … — Džonss žigli pakāpās sāņus, lai palaistu garām Pārķeru.

Alekss stāvēja kabineta vidū un, pieri saraucis, stīvi blenza grīdas tepiķi.

—  Vēstules … — viņš purpināja. — Nolādētās vēstules …

—   Medicīniskās ekspertīzes slēdziens… — pavēstīja Pārķers, apstājies uz sliekšņa. — Dakteris Berklijs galvo, ka sers Gordons miris starp trijiem trīsdesmit un četriem trīsdesmit no rīta. Nāves cēlonis: ciānkālijs, nāve — acumirklīga …

—   Ak Dievs… — Džo noelsās. — Tādā gadījumā viņš ir uzrakstījis to vēstuli, kurā pauž lēmumu aiziet no šīs bēdu ielejas, lai nestāvētu ceļā savai cēlajai Laulātajai draudzenei … Un Agnesei Vaitai pirms iemigšanas vajadzēja dzirdēt viņu rakstām. Tādā gadījumā vienai no manām trim koncepcijām tiek pārvilkta pāri svītra un paliek tikai divas.

—   Kādas trīs koncepcijas?

—   Tās attiecas uz vēstulēm:

1.  Sers Gordons gribēja izdarīt pašnāvību un uzrakstīja vienu vēstuli, taču kāds viņu nogalināja, iekams viņš pats paguva nonāvēties, un slepus nolika otru vēstuli, nezinādams, ka pastāv pirmā;

2.  Sers Gordons izdarīja pašnāvību, bet kāds, ieraudzījis viņu mirušu, taču neredzēdams vēstuli, kas bija noslēpta, nolika uz galda otru vēstuli;

3.  Sers Gordons nav uzrakstījis nevienu no abām vēstulēm, ticis noslepkavots, un abas vēstules slepus noliktas uz rakstāmgalda pagaidām vēl nenoskaidrotu motīvu dēj.

Pastāv tikai trīs iespējamības: viņš varēja uzrakstīt vienu vēstuli, divas vai arī nevienu. Tagad trešā versija atkrīt un paliek tikai divas pirmās …

To sacīdams, Džo nezināja, ka pretēji visiem elementāras loģikas likumiem var pastāvēt vēl viena iespējamība. Taču šinī brīdī tas vēl nebija ienācis viņam prātā.

Astotā nodaļa

Jaunais cilvēks ir pārbijies

Roberts Ruts ienāca ēdamistabā, apstājās pie durvīm un viegli paklanījās pie galda sēdošajiem vīriešiem. Džo piecēlās no krēsla un norādīja ienācējam vietu sev pretī. Jaunais cilvēks bija acīm redzami izbijies; nākdams tuvāk, viņš paklupa un tik tikko nezaudēja līdzsvaru. Viņš klusi nopurpināja: — Atvainojiet… — apsēdās un, acis nodūris, klusēdams gaidīja.

—   Roberts Ruts, vai ne?

—   Jā, ser.

—  Jūs bijāt nelaiķa sera Gordona Bedforda privātsekretārs?

—   Jā, ser.

—   Kopš kura laika?

—   Kad pabeidzu augstskolu, profesora kungs pieņēma mani darbā par privātsekretāru. Tā kā es beidzu zooloģijas fakultātes entomoloģijas nodaļu ar izc-ilību, esmu arī profesora asistents … tas ir … biju … mans Dievs … — Ruts apklusa un nokāra galvu. Šaurās, nervozās delnas te sažņaudzās, te atlaidās gluži bez viņa ziņas.

—   Es saprotu, jums tas bija smags trieciens… — Džo izprotoši pamāja ar galvu. — Taču noticis ir tas, kam bija jānotiek, un tagad jāsaņem visi spēki. Nevajag tā nervozēt. — Džo pastiepa pāri galdam cigarešu paciņu. — Varbūt uzsmēķēsiet?

—   Nē, nē, paldies. Es vispār nesmēķēju… — Ruts noliedzoši papurināja galvu. — Drausmīgs notikums, kaut kas neiedomājams!

—  Tātad nekas neliecināja, ka sers Gordons taisītos darīt sev galu? Jums vajadzēja viņu labi pazīt, jūs taču bijāt nelaiķa asistents un privātsekretārs?

—   Jā, kā tad … ļ^aš ir, es labi pazinu seru Gordonu, taču nekas, absolūti nekas neliecināja, ka … Vēl divos

naktī, kad mēs šķīrāmies, viņš runāja ar misteru Sirilu un mani par grāmatu un lekcijām, ko gatavojās nolasīt Amerikas Savienotajās Valstīs. Šodien kopā ar sievu viņam vajadzēja izlidot uz Ņujorku … Dienu un nakti strādājām, lai viss būtu kārtībā. Sers Gordons bija gluži nenokausējams. Un tik vitāls… Pat šodien, kā jau es teicu … Viņš bija norunājis satikties ar mums septiņos no rīta, bet vēlāk, divos naktī, kad šķīrāmies, pārcēla šo tikšanos uz sešiem. Acīmredzot viņš vēlreiz gribēja kopā ar mani rūpīgi pārskatīt grāmatas mašīnrakstu, ko man šodien vajadzēja nogādāt izdevniecībā — kā viņš bija apsolījis. Savukārt misteram Sirilam vajadzēja atrādīt visu safotografēto materiālu. Bija galīgi jāvienojas, kur tekstā tiks iek|auta tā vai cita fotogrāfija. Bez tam sers Gordons beidza slīpēt lekcijas tekstu. Viņš bija paredzējis Amerikas Savienotajās Valstīs nolasīt lekciju par Atropos, tas ir, par naktstauriņa Miroņgalvas migrāciju. Pēdējos gados sers Gordons šinī jomā bija veicis gluži sensacionālus atklājumus… Es nezinu, vai jums ir zināms, ka Miroņgalvas pamatdzīves vieta ir Zicmclāfrika un Vidusjūras baseina Eiropas dajas piekraste. Pie mums un uz Skandināviju naktstauriņš mēdz atlidot maija beigās* un jūnija sākumā …

Asistents aprāvās, jo bija pamanījis nepacietīgu Pārķēra žestu, taču Džo steidzīgi paskubināja:

—   Lūdzu, turpiniet! Pastāstiet, lūdzu, sīkāk! Mēs gribam orientēties, pie kā sers Gordons pēdējā laikā strādājis, un, lai gan mūsu zināšanas par tauriņiem ir visai trūcīgas, mēs pacentīsimies šo to saprast…

—   Tieši sers Gordons, veikdams ārkārtīgi precīzus un metodiskus novērojumus, iesaistīdams šinī darbā arī Eiropas kontinenta zinātniekus, precīzi noteica Miroņgalvas migrācijas maršrutus, naktstauriņa ieradumus un dzīves veidu pārcejojumu laikā, kā arī pēc atlidošanas uz šejieni, tāpat — kas laikam ir pats svarīgākais — izvirzīja ļoti interesantu un Joti, ja varētu tā izsacīties, «modernu» teoriju par kādu fenomenu, kas ir raksturīgs šim naktstauriņam. Pēc atlidošanas uz ziemeļiem naktstauriņš Miroņgalva pie mums laiž pasaulē paaudzi, kura nav spējīga vairoties un tādā kārtā sugas robežās ir absolūti neproduktīva, veidojot savrupu atzaru, kas ik gadus izstīdz un nokalst, nespēdama nodot tālāk dzīvības stafeti. Sers Gordons eksperimentāli noteica un aplēsa, kuri no šiem naktstauriņiem atlaižas uz ziemeļiem, kādēļ un — pats galvenais — kas izraisa šo dabā tik neparasto tendenci regulāri laist pasaulē neauglīgus eksemplārus, kas nolemti nāvei bez iespējas turpināt savu ģinti.

Profesora izdarītie secinājumi, kas profesionāliem šķiet tik sensacionāli, prasa dziju un pamatīgu iepriekšēju sagatavošanos. Šinī gadījumā darbojas daudzi faktori: gan ģenētika, gan klimats, gan notikušās pārmaiņas uz Zemes pēdējo vairāku desmitu tūkstošu gadu ilgā periodā… Sera Gordona izdarītie secinājumi bija nozīmīgi arī tanī ziņā, ka tie ne vien bija nopietns ieguldījums kukaiņu dzīves izpētē, bet arī palīdzēja risināt problēmas par dzīvnieku saziņas evolūciju un sekundārām ģenētiskam iezīmēm. Sers Gordons starp citu atklāja, ka Atropos pārstāvjiem piemīt Joti augsts savstarpējas sazināšanās līmenis pārlidojumu periodā, un pierādīja, ka starp atsevišķiem indivīdiem pārceļojumu laikā pastāv informācijas pārraides sistēma, kas Jauj tiem noteikt ne tikai virzienu — jo šo spēju ir apguvušas absolūti visas dzīvas būtnes, kam ir raksturīga sezonāla pārvietošanās, — bet Jauj arī uziet vietas, kur atrodama barība. Kā zināms, Atropos kūniņas barojas ar kartupeļiem un …

Asistents aprāvās.

—   Ļoti atvainojos, — viņš klusi teica, — šķiet, es pārāk aizrāvos ar runāšanu …

—   Tagad mums aptuveni ir skaidrs, kas profesoru nodarbināja… — Džo mazliet pasmaidīja. — Šaubos tikai, vai bez pamatīgām studijām mēs spētu iedziļināties šinī jomā. Par nožēlu — mums jāatgriežas pie bēdīgā atgadījuma un mūsu drūmajiem pienākumiem. Tātad jūs esat pilnīgi pārliecināts, ka sera Gordona izturēšanās līdz pašam pēdējam mirklim nepavisam neliecināja, ka viņš taisītos izdarīt pašnāvību? Vai viņam, piemēram, reizēm neuznāca pēkšņa depresija? Apātija? Vai viņš nekad ar jums nav runājis pesimistiski par pasauli, cilvēkiem vai par savu darbu? Vārdu sakot, jūs saprotat, par ko ir runa …

—  Jā, saprotu … — Ruts brītiņu padomāja. — Nē. Nekad. Tieši otrādi, uz mani sers Gordons vienmēr atstāja tāda cilvēka iespaidu, kurš pat vissmagākā noguruma reizēs saglabā darbaprieku un gribu darboties. Viņš jutās ļoti gandarīts par saviem pēdējiem veikumiem un, kā liekas, ar patiesu prieku atdeva grāmatu iespiešanai. Manuprāt, braukdams uz Ameriku nolasīt lekciju, kas zināmā mērā bija viņa grāmatas saīsināts variants, viņš arī bija

pārliecināts, ka tur gaida spoži un pelnīti panākumi… Kaut gan faktiski sers Gordons bija izcils speciālists pavisam citā nozarē, proti, ekonomikā, tomēr var droši teikt, ka viņa veiktie pētījumi entomoloģijā jau vistuvākajā laikā būtu viņam atnesuši pasaules slavu. Vispār — viņš bija viens no izcilākajiem naktstauriņu pētniekiem. Taču entomoloģija ir tāda zinātne, kurā daudzi lieliski zinātnieki ir nākuši un nāk no citu profesiju pārstāvjiem. Vislielāko ieguldījumu pētījumos par naktstauriņiem, skudrām, zirnekļiem, bitēm un termītiem devuši tie, kuri pēc savas pamatprofesijas nav bijuši zoologi …

—   Jā, saprotams … Vai, pēc jūsu domām, seram Gordonam varēja būt kāds iemesls pašnāvībai?

—   Iemesls?

—   Jā, tas ir — vai jums nav zināms nekas tāds, kas būtu varējis pamudināt seru Gordonu doties nāvē, ja viņš gluži negaidot būtu to uzzinājis?

Izteikdams šo jautājumu, Džo, acis nemirkšķinādams, cieši vērās jaunā zinātnieka sejā … un pamanīja, ka Ruta piere noraso mazām sviedru lāsītēm.

—   Es ne … nesaprotu.

—   Nu, varbūt viss būs vienkāršāk, ja es jums pateikšu, ka pie nelaiķa mēs atradām vēstuli, kurā sers Gordons apgalvo, ka atvadās no dzīves, lai lautu mīļotajai sievietei vadīt mūža dienas kopā ar vīrieti, kuru savukārt iemīlējusi viņa … Lūdzu, atvainojiet, ka uzdodu jums šo jautājumu, taču jūs visu laiku bijāt kopā ar Bedfordiem un varbūt jums gadījās pārliecināties, vai seram Gordonam bija iemesls rakstīt šādu vēstuli…

—   Viņš … viņš to uzrakstīja … — nočukstēja Roberts Ruts un pēkšņi ieslēpa seju rokās. Tomēr pēc neilga brīža viņš izslējās un nolaida rokas uz ceļiem. Džo ieraudzīja pār viņa vaigiem ritam divas asaras, jaunais zinātnieks pat necentās tās slēpt. — Tas ir drausmīgi … — viņš izdvesa. — Nē, tas nav iespējams… Viņš… viņš nebija no tiem, kuri griež citiem ceļu un tādējādi ir gatavi atsacīties no kaut kā . .. Drīzāk es varētu iedomāties, ka viņš nogalina to cilvēku un savu sievu … Bet… bet…— Privātsekretārs iepleta rokas. — Tas ir drausmīgi… — viņš atkārtoja vēl klusāk.

—   Es vaicāju, vai jūs nelikāt ievērojis kaut ko tādu, kas varētu izskaidrot šāda satura vēstuli?

—   Vai es? … — Ruts skaļi norija siekalas. — Es? Nē, nē… — Sekretāra balss kļuva spalga. — Nē, kur nu!

Esmu tikai sekretārs. Un, pat ja kas tāds būtu, es taču neiedrošinātos novērot, bet misis Silvija… Viņa stāv Virpus jebkādām aizdomām … Un sers Gordons izturējās pret viņu ar lielu cieņu … Nē, nekādā ziņā.

—   Labi… — Alekss nopūtās. — Jūs lieki uztraucaties. Jūs taču esat pieaudzis vīrietis, bet mēs savukārt vadām izmeklēšanu, un mums ļoti svarīga ir palīdzība, kādu var sniegt cilvēki, kuri labi pazina nelaiķi un pārredzēja tuvāko cilvēku savstarpējās attiecības.

—  Jā, saprotu, — Ruts nočukstēja un izslējās krēslā kā nostrostēts zeņķis. Taču, lai kā viņš pūlējās savaldīties, acis nerimus šaudījās un ne uz mirkli nespēja sastapties ar Alekša acīm, bet rokas nemitīgi te sažņaudzās, te atsvabinājās kā izmisīgā, bezjēdzīgā cīniņā.

—   Atgriežoties pie tā, ko jūs teicāt iepriekš … — Džo atsāka sarunu atraisīti un brīvi, — tāda sapulcēšanās pulksten sešos no rīta, kad pirms tam strādāts līdz diviem vai trijiem naktī, — tas droši vien nebija sera Gordona parastais darba stils?

—   Ko? Kā nu ne! Drīzāk jau parastais … Viņš vienmēr stradājia pa naktīm, kad darba bija daudz, un viņam parasti bija ļoti daudz darba, jo sers Gordons izvirzīja sev aizvien nopietnākus un nopietnākus uzdevumus., Es pie tā pieradu, kaut gan sākumā jutos stipri miegains. Toties pēc tam vienmēr iestājās periods, kad nebiju vairs seram Gordonam vajadzīgs, un tad varēju izgulēties atliku likām. Sers Gordons nebija no tiem, kuri ir nevērīgi pret saviem līdzstrādniekiem.

—   Tātad tas, ka tikšanās šonakt pulksten divos nakti tika pārcelta par stundu agrāk, jūs nepārsteidza?

—  Nē. Es strādāju līdz trijiem, beidzu lasīt korektūru, uzvilku modinātāju uz bez ceturkšņa sešiem, un, kad pamodos, pagāju zem dušas un nokāpu lejā.

Viņš nodrebinājās.

—   Un ieraudzījāt seru Gordonu nedzīvu, jā?

—  Jā.

—   Cikos tas bija?

—   Precīzi sešos, ne vairāk, ne mazāk. Sers Gordons bija ārkārtīgi punktuāls, un mēs visi tam pielāgojāmies.

Alekss saprotoši palocīja galvu. Aizdedzināja cigareti, pēc tam laiski pavaicāja:

—   Jūs teicāt, ka vispirms sers Gordons norunāja ar jums tikties no rīta septiņos, bet vēlāk šo tikšanos pārcēla uz pulksten sešiem. Kādos apstākļos viņš norunāja satikties ar jums pulksten septiņos?

—   Es nesapratu …

—   Pavisam vienkārši, kad viņš jums to pateica?

—        Kad? … Tūdaļ… Vakariņās. Sēdējām visi pie vakariņu galda, tas ir, abas dāmas, sers Gordons, misters Sirils un es. Sers Gordons pateica: «Robert, lūdzu, ņemiet vērā, ka precīzi septiņos no rīta gaidīšu jūs pie sevis kabinetā. Protams, es ceru, ka korektūra būs jau kārtībā …» Es atbildēju, ka, protams, būs kārtībā, un tūlīt pēc vakariņām sēdos pie darba.

—       Un tādēļ jūs vakarvakarā neķērāt naktstauriņus kopā ar seru Gordonu un viņa brāli?

—  Jā, tieši tādēļ.

—       Un kad sers Gordons mainīja savu iepriekšējo lēmumu?

—       Kad es naktī apmēram bez ceturkšņa divos nogāju pie viņiem dārzā. Gribēju pajautāt seram Gordonam, vai lai izskatīto mašīnrakstu atnesu viņam tūliņ vai no rīta septiņos. Sers Gordons vēl taisījās pastrādāt pie savas lekcijas un norunāja ar mums tikties pulksten sešos, lai būtu vairāk laika apspriest dažus jautājumus. Pēc tam man bija jānogādā grāmata izdevējam … Vēlāk, kad mēs ar misteru Sirilu grasījāmies doties pa kāpnēm augšup, sers Gordons vēlreiz mums to atgādināja. Tie bija viņa pēdējie vārdi, ko es dzirdēju …

—  Vai liecinieka klātbūtnē?

—   Nesaprotu.

—       Es jautāju, — Alekss pacietīgi paskaidroja, — vai to, ka sers Gordons gaida jūs ierodamies pulksten sešos, viņš pateica kāda liecinieka klātbūtnē?

—  Jā, protams. Klāt bija misters Sirils Bedfords.

—       Un jūs bijāt pārliecināts, ka viņš atcerēsies šos vārdus?

—   Jā. Tie tak attiecās arī uz viņu.

—       Skaidrs. Un vēl viena lieta: kā pamanījām, mazajā rakstāmmašīnā Underwood, kas atrodas sera Gordona kabinetā, nesen ielikta jauna lente. Vai jūs gadījumā nezināt, kad tas tika izdarīts un kas to izdarīja?

—   Zinu. Es pats ieliku šo lenti.

—   Kad?

—        Sestdienas rītā. Atbraucu pirms sera Gordona un misis Silvijas. Manos pienākumos ietilpa arī savest kārtībā darba vietu: rakstāmmašīnu, zīmuļus, tinti, papīru un tamlīdzīgas lietas… Kad atbraucu šurp, redzēju, ka rakstāmlente ir jau nolietojusies, un aizsūtīju istabeni nopirkt jaunu. Te pavisam netālu ir veikals ar kancelejas piederumiem.

—   Un vai jūs vai sers Gordons pēc tam tikāt rakstījuši uz šīs lentes?

—   Es nerakstīju … Sers Gordons arī laikam ne, kaut gan galvot es, protams, nevaru … Savu lekciju viņš atveda jau pārrakstītu un strādāja vairs tikai pie stilistiskiem slīpējumiem un informatīva rakstura eventuāliem papildinājumiem. Parasti viņš mēdza ierakstīt tos ar pildspalvu. Manā rīcībā arī bija viņa grāmatas mašīnraksts, un es noņēmos ar rediģēšanu, pārbaudīdams datus un tā tālāk . .. Mašīna mums nebija vajadzīga …

—   Saprotu. Bet kā jūs tikāt kabinetā pirms sera Gordona atbraukšanas? Ja pareizi atminos, istabene mums teica, ka sera Gordona prombūtnes laikā kabinets parasti stāv aizslēgts.

—   Tā ir. Kad es taisījos braukt šurp, sers Gordons iedeva man atslēgu. Istabenei taču vajadzēja sakopt kabinetu pirms viņa atbraukšanas, turklāt, kā jau sacīju, man bija jāsaved kārtībā nepieciešamie darba piederumi.

—  Nūja… — Alekss pamājia ar galvu. — Cik jums gadu?

Pirmajā mirklī Ruts bija tā pārsteigts, ka neattapās atbildēt.

—   Es jūs nesaprotu.

—   Bet man šķita, ka šis ir viens no vieglākajiem jautājumiem pasaulē. Es pajautāju — cik jums gadu.

—   Divdesmit astoņi.

—  Tā jau es domāju. Bet seram Gordonam, kā šķiet, bija piecdesmit astoņi?

—  Jā, tā ir. Es tikai nesaprotu …

—  Jūs nesaprotat ļoti, ļoti daudzas lietas, mister Rut.— Džo pašūpoja galvu. — Bet jūs taču ar izcilību beidzāt augstāko mācību iestādi. Varētu domāt, ka … Nu, nav svarīgi. Paldies jums — pagaidām …

Ruts piecēlās. Arī Džo pieslējās kājās.

—   Ak, vēl viens mazs sīkumiņš … — Džo piesita ar plaukstu sev pie pieres, itin kā pēkšņi ko atcerējies. — Vai jūs nevarētu uz brītiņu ienākt nelaiķa kabinetā?

Ar rokas vēzienu viņš jaunajam cilvēkam norādīja uz durvīm, kas savienoja ēdamistabu ar sera Gordona darba kabinetu. Džo gāja pa priekšu un atdarīja durvis. Ruts viņam sekoja un apstājās uz sliekšņa. Pārķers aizvēra piezīmju grāmatiņu, kurā viņš kopš kāda brīža bija sācis kaut ko atzīmēt, piecēlās un devās pakaļ abiem vīriešiem.

—   Vai šie ir tie naktstauriņi, ko profesors noķēra vakarnakt? — Džo piegāja pie galda un rādīja uz stobriņiem, kas bija izņemti no somas.

Ruts tuvojās lēniem soļiem, mezdams pabailīgus skatienus uz rakstāmgaldu, pie kura šobrīd neviens vairs nesēdēja.

Asistents noliecās pār galdu.

—   Laikam gan … — Viņš aplūkoja pēc kārtas visus stobriņus. — Jā… Te ir četri Afropos… Un sers Gordons man sacīja, ka taisni tik daudz viņš šonakt esot sagūstījis… Viņš teica, ka tā esot neticama laime, un viņam laikam bija taisnība, jo tik brangs guvums vienā vietā vienas nakts laikā gadās reti. Neko tuvāk es nemāku jums pateikt, jo vakar es ar viņiem nebiju… Droši vien ka misters Sirils Bedfords varēs jūs labāk informēt. Viņš bija tur klāt.

—   Jā … — Džo pamāja ar galvu. — Un vēl pēdējais — pavisam īss jautājums: vai nesen jums negadījās pieiet pie šī loga?

—   Kā, lūdzu?

—   Es gribu sacīt, — Džo smagi nopūtās, — vai jūs nepiegājāt klāt šim logam šorīt, kad atradāt seru Gordonu? Jūs taču varējāt nodomāt, ka viņš ir paģībis, un atvērt logu, lai ielaistu kabinetā svaigu gaisu? Es pilnīgi pieļauju šādu rīcību.

—   Nē, es nepiegāju pie loga … Pavisam noteikti. Tas man vienkārši neienāca prntā. Varbūt tāpēc, ka sera Gordona klātbūtnē mēs nekad netaisījām logu vaļā … Viņš sirga ar locītavu iekaisumu. Viņam bija pēcreimatisma izmaiņas locītavām un caurvējš viņam bija vienkārši nāvējošs … Kad uznāca lēkmes, viņš drausmīgi mocījās, tādēļ parasti ģērbās daudz siltāk, nekā to prasīja gaisa temperatūra, un vienmēr uzmanījās, lai dzīvoklī viņu nepārsteigtu caurvēja pūsma. Šinī jautājumā viņam bija alerģija, ja drīkst tā izteikties …

—   Vēlreiz paldies jums. — Džo vērīgi paraudzījās jaunajā sekretārā. — Jūs sniedzāt mums daudz vērtīgas informācijas. Ceru, ka, atbildot uz mūsu jautājumiem, pateicāt visu, kas jums zināms? Jūs taču zināt, ka mēģinājums slēpt no lietas izmeklētājiem faktus, kas varētu veicināt patiesības atklāšanu, ir noziegums, vai ne?

—   Jā … — Ruts nočukstēja. — Cik noprotu, tā patiešām arī ir … — Viņš aizgrieza galvu sāņus, nevarēdams izturēt Alekša neatlaidīgo skatienu. — Vai… vai es varu iet?

—   Bet protams, protams …

Brīdi Džo skatījās uz durvīm, aiz kurām bija nozudis Ruts, tad lēnām pagriezās pret Pārķeru.

—   Un ko tu, Ben, domā par šo izskatīgo jauno cilvēku?

—   Domāju, ka viņš ir izskatīgs, tas tiesa … — Pārķers devās uz durvīm un atvēra tās, — bet es domāju arī, ka viņš nepateica mums visu, ko zina. Viņš kaut ko slēpj, Džo, un es viņam nebūtu ļāvis tik viegli izlocīties ar šiem pieklājības reveransiem: «Nesaprotu… Jā, ser… Nē, ser …» — taču es negribēju tevi pārtraukt un spriežu, ka tu viņu atlaidi tikai tādēļ, lai viņš vienatnē «nobriestu» … Galu galā viņš ir mums tepat pa tvērienam, un domāju — kad būsim aprunājušies ar pārējiem mājiniekiem, būs vērts vēlreiz atgriezties pie viņa.

—   Es arī tā domāju … — Alekss iegāja ēdamistabā un apsēdās pie galda. — Un ko tālāk, Ben, kā tev šķiet?

Pirms Pārķers paguva atbildēt, pie durvīm pieklaudzināja un uz sliekšņa jau stāvēja seržants Džonss, turēdams rokā aizzīmogotu, garenu un šauru oficiālu vēstuli.

—   Sūtījums no Skotlendjarda, šef… Šoferis teica, viņam likuši pasacīt, ka kuru katru mirkli jūs saņemšot ziņojumu par pirkstu nospiedumiem uz vitrīnas un galviņas, kas izgriezta no fotogrāfijas.

—   Labi… — Pārķers pamāja, paņēma aploksni un devās pie galda. Klusi aizvēris durvis, Džonss atkāpās savā sardzes postenī.

—   Kas tas tāds? — Alekss ieintriģēts pārliecās pāri galdam.

Kriminālmeklēšanas nodaļas priekšnieka vietnieks atplēsa aploksni.

—   Tiklīdz es te ierados, tūdaļ paziņoju pārvaldei mājinieku un nelaiķa uzvārdus. Gribēju zināt, vai mūsu arhīvos neglabājas kas interesants par kādu no šīm personām. Viņi taču vāc datus par tūkstošiem un tūkstošiem cilvēku, un vienmēr ir izredzes, ka tas var palīdzēt izmekl… — Pārķers apklusa pusvārdā, pārlaida acis papīra lapiņai, kas bija piesprausta klāt mazākai aploksnei, ieliktai lielajā aploksnē. Pārķers padeva lapiņu Aleksam. Džo izlasīja:

Arhīvs ziņoi 7. Sers Gordons Bedfords — nekad nav bijis konfliktā ar likumu, kā ari nav bijis saistīts ar kādu lietu, kas izskatīta tiesā vai tikusi izmeklēta.

2.  Silvija Bedforda — arī ne.

3.   Džūdita Bedforda — arī ne.

r 4. Agnese Vaita — arī ne.

5.   Roberts Ruts — arī ne.

6.  Sirils Bedfords — pievienojam izrakstu no viņa dosjē.

Iekams Alekss paguva izlasīt līdz beigām, Pārķers atvēra mazāko aploksni, izņēma no tās vairākas blīvā mašīnrakstā apdrukātas lapiņas un noklāja uz galda savā priekšā.

—        Klausies… — pēc brīža viņš ierunājās. — Klausies uzmanīgi, tas ir interesanti…

—        Kas tad nu? — Džo paraudzījās viņam pār plecu. — Varbūt viņiem izdosies īsos vārdos mums paskaidrot, ka misters Sirils Bedfords nogalinājis savu miesīgu brāli, un tad es varēšu doties uz savu omulīgo, kluso, silto miteklīti… un likties uz auss. Kafija man nepalīdzēja tā, kā es vēlējos, lai man palīdzētu …

—        Paklausies tikai… — Pārķers atmāja ar roku, atvairīdamies no Alekša pēdējiem vārdiem. — Nolasīšu tev labi ātri.

Pārķers ņēmās lasīt pusbalsī. Džo pakāpās atpakaļ un ērti atzvēlās krēslā. Kaut arī Džo aizvēra acis un varētu domāt, ka viņš snauž, īstenībā neviens vārds nepaslīdēja garām viņa saspringtajai uzmanībai.

Devītā nodaļa Misters Sirils Bedfords

— SIRILS BEDFORDS — dzimis 1914. g. 27. X Londonā, Edvarda un Dianas (dzimušas Barnetas) dēls, augums — sešas pēdas un divas collas, svars ap divsimt divdesmit mārciņām, acis — gaišzilas, mati — gaiši, īpašas pazīmes — nekādu, bruņoto spēku rezerves kapteinis, par drosmi pēdējā karā apbalvots ar daudzām medajām …

APCIETINĀTS 1951. gada 10. februārī par paraksta viltošanu un mēģinājumu realizēt čeku par summu 1000 (tūkstoš) mārciņu no sava brā]a sera Gordona Bedforda konta Berklija bankas Londonas nodaļā. Ceks netika apšaubīts, taču sakarā ar izmaksājamās summas lielajiem apmēriem banka kontroles nolūkā sazinājās ar konta īpašnieku, kurš kategoriski noliedza, ka jebkad izrakstījis šādu čeku uz uzrādītāja vārda … Tobrīd sers Gordons Bedfords nezināja, ka šo čeku gribējis realizēt viņa miesīgs brālis. SIRILS BEDFORDS tika nekavējoši apcietināts. Tās pašas dienas pēcpusdienā tika saņemta sūdzība no firmas Bezeg & Bezeg, kas nodarbojas ar fotoaparātu un fotopiederumu tirdzniecību. Apsūdzētais bija šīs firmas komisionārs un izplatīja tās preces. Tanī dienā kontrole atklāja preču iztrūkumu par 980 (deviņi simti astoņdesmit) mārciņām, turklāt iemaksa firmas kontā nebija izdarīta.

Tās pašas dienas vakarā iepriekšējās nopratināšanas laikā apsūdzētais atzinās izdarītajā noziegumā kā pirmajā, tā otrajā gadījumā.

Lieta netika novirzīta uz tiesu, jo nākamās dienas rītā abas apsūdzības tika atsauktas. Līdz ar to apsūdzētais saskaņā ar likumu tika atbrīvots.

PIEZĪME: No konfidenciāliem avotiem ir zināms, ka sers Gordons Bedfords, uzzinājis, ka čeku viltojis paša brālis, nekavējoši atsaucis sūdzību par paraksta viltošanu. Kas zīmējias uzfirmu Bezeg & Bezeg, iegūtā informācija liecina, ka sers Gordons šinī gadījumā licis lietā savu ietekmi un nekavējoši sedzis iztrūkumu, kāds bijis konstatēts šīs firmas kasē .,.

Pārķers pārtrauca lasīt un uzlūkoja Alekšu.

— Laikam jau nebija pārāk grūti pārliecināt firmu Bezeg & Bezeg, ka tai jāpieņem iemaksa un apsūdzība jāatsauc. Apšaubu, vai Anglijā ir kaut viens uzņēmums, kas bez īpašas nepieciešamības gribētu konfliktēt ar vienu no izcilākajiem valsts ekspertiem importa un eksporta jautājumos … Lasīsim tālāk …

— INFORMĀCIJA PAR SIRILA BEDFORDA BIOGRĀFIJU UN RAKSTURU

Ļoti drosmīgs, vairākkārt pozitīvi atzīmēts armijas raksturojumos. Kopš mazotnes izrādījis noslieci uz dēkainību. Piecpadsmit gadu vecumā aizbēdzis no mājām. Notverts kādā ostā, no kurienes gribējis «par zaķi» tikt pāri okeānam, nogādāts atpakaļ uz vecāku māju. Vēlāk beidzis studijas Kembridžas universitātē, taču jau tur viņam bijusi uzdzīvotāja un mīlas dēku meklētāja reputācija. Spēlējis uz naudu kārtis, tāpat zirgu skriešanās sacīkstēs. Pēc tēva nāves dažos gados notriecis savu mantojuma daļu, kas naudas izteiksmē bija krietni liela — aptuveni astoņdcsmittūkstoš sterliņu mārciņu. Viņa mantojuma tiesības uz pusi no vecāku mājas Ričmondas rajonā atpirka vecākais brālis Gordons.

Beidzis studijas un notērējis savu mantojuma daļu, Sirils Bedfords nokļuva visai apšaubāmā sabiedrībā — starp bukmeikeriem, bakara spēles un nelegālu ruletes spēļu namu aģentiem, kuri darbojās Soho rajonā. Ilgāku laiku bija pakļauts Skotlendjarda novērošanai, taču netika konstatēti nekādi nopietnāki pārkāpumi, lai sauktu viņu pie atbildības tiesas priekšā. Gadu pirms kara sakšanās viņš iepazinās ar Džūditu Spenseri, kas bija astoņus gadus vecāka, un apprecējās ar viņu. Viņai bija noguldīta zināma summa bankā, kā arī piederēja zemes īpašums Sarejā. Līdz kara sākumam zemes īpašumu, tāpat arī naudu Sirils Bedfords bija paguvis (pēc mūsu rīcībā esošās informācijas) nospēlēt, un, kad viņu iesauca armijā, viņa sieva būtu palikusi bez jebkādiem iztikas līdzekļiem, ja sers Gordons Bedfords nebūtu ierādījis viņai dzīvesvietu Bedfordu ģimenes mītnē Ričmondā un gādājis par viņas iztiku. Pēc kara un demobilizēšanās Sirils Bedfords pie sievas neatgriezās. Izmēģinājās dažādus darbus. Bija brīdis, kad viņu tik tikko nesauca pie atbildības par līdzdalību pornogrāfisku pastkartīšu pavairošanā un izplatīšanā, sadarbojoties ar kādu Deividu Singlu. Pēdējais vairākkārt minēts mūsu uzskaites sarakstos. Bet arī šoreiz pret viņu netika savākts pietiekami daudz vainas pierādījumu. Pēc tam Sirils Bedfords izmēģināja laimi visdažādākajos darbos, līdz beidzot dabūja vietu firmā Bezeg & Bezeg. Sīkāk par beigu posmu šinī darbavietā izklāstījām šī izvilkuma sākumdaļā.

Pēc tam kad Sirils Bedfords tika atbrīvots no apcietinājuma, viņš atgriezās pie sievas un apmetās uz dzīvi dzimtajā mājā. Ir dibināts pamats domāt, ka sers Gordons Bedfords, cilvēks ar nevainojamu reputāciju un tikumiem, izdarījis uz jaunāko brāli zināmu spiedienu, ļoti iespējams — saglabādams materiālus, kas varētu kalpot, lai par jaunu ierosinātu apsūdzību čeka viltošanas lietā. Konfidenciāli mums ir zināms, ka viņš piedraudējis brālim ar cietumu, ja pēdējais ar savu dzīves veidu nemitēsies celt neslavu Bedfordu labajam vārdam. Citādāk grūti izskaidrojama Sirila Bedforda atgriešanās pie sievas un viņa vientulīgais dzīves veids kopš atgriešanās.

RAKSTURA NOVĒRTĒJUMS, kas izriet no mūsu rīcībā esošās informācijas: ļoti inteliģents un izcili apdavināts, kā tas ticis uzsvērts jau skolas gados, vēlāk arī universitātē. Asas prāta spējas. Nevainojamas džentlmeņa manieres un izturēšanās. Diemžēl slikta ietekme vienmēr ņēj musi virsroku pār labo …

Pārķers ielika ziņojumu atpakaļ aploksnē.

—  Tas tad nu būtu īsumā. Bez tam vēl atsūtījuši viņa pirkstu nospiedumus un precīzus biogrāfijas datus.

—  Jūsu arhīvs pelna vislielāko apbrīnu. — Džo izstaipījās atzveltnī un nožāvājās. — Es daudz samaksātu, lai kādreiz palasītu, ko Skotlendjards domā par mani. «Pēc mūsu rīcībā esošās informācijas, Džo Alekss ir pašpārliecināts, vieglprātīgs un dīvains…» Ko tu teiksi, Ben?

Pārķers papurināja galvu.

—   Tu nekad neesi pārkāpis likuma robežu … Ja būtu pārkāpis, tad informācija par tevi tiktu vākta vai nu sistemātiski, vai arī papildināta pēc katra pārkāpuma visa tava mūža garumā. Misteram Sirilam Bedfordam droši vien nav ne nojēgas, cik daudz mēs jau zinām par viņu…

—   Laikam nav vis. Taču mums ar to nepietiek… Ja nu vienīgi tavas ierašanās galvenais mērķis ir imponēt misteram Sirilam Bedfordam ar apjomīgo informāciju, ko jūsu uzticamie okšķeri ierakstījuši viņa mūža gājuma annālēs… Vai nepaaicināsim viņu? Viņa dzīves stāsts mani rosina. Izdaudzinātais sers Gordons ar saviem naktstauriņiem, ekonomiski tirdzniecisko talantu, neaptraipīto reputāciju, šis zvērinātais alkohola un tabakas nīdējs nez kāpēc man ir daudz mazāk pa prātam nekā viņa izšķērdīgais brālītis .. . Aprunāsimies ar šo četrdesmitastoņgadīgo resgali. Varbūt viņš pastāstīs mums ko interesantu?

Pārķers piekrītoši pamāja. Nesacījis ne vārda, viņš piecēlās, piegāja pie durvīm un pačukstēja kaut ko neredzamajam Džonsam. Abi gaidīja klusuciezdami, pēdīgi atskanēja klauvējiens, Džonss pabāza galvu pavērtajās durvīs un pieteica: — Misters Sirils Bedfords! — Ielaidis kabinetā nupat pieteikto personu, Džonss aizvēra durvis. Itin kā neko nemanījis, Pārķers izvilka no kabatas piezīmju grāmatiņu un ņēmās to šķirstīt.

Alekss pieslējās kājās.

—   Esiet tik laipns, sēdieties un, lūdzu, atvainojiet mani, ka šo piedāvājumu izsaku jūsu paša mājā, — Džo ierunājās brīvi un atraisīti un apsēdās, vēlīgi uzlūkodams nupat ienākušo. Pat ja viņš nezinātu, ka šis vīrietis ir Gordona Bedforda brālis, pavisam viegli būtu to nopratis no pirmā acu uzmetiena.

Sirils Bedfords bija milzīga auguma vīrs un plecos droši vien tikpat plats kā viņa brālis. Kaut gan Džo nekad nebija redzējis izcilo naktstauriņu speciālistu dzīvu, viņš bija ar mieru apzvērēt, ka nelaiķa kustības nav bijušas ne pustik elastīgas kā šim cilvēkam, kurš patlaban nosēdās viņam pretī, izņēma pīpi, sērkociņus un bliviti tabakas pieblīvēšanai. Kad viņu skatieni sastapās, Aleksam kļuva skaidrs, kāpēc Agnese Vaita bija nosaukusi Sirilu par skaistu vīrieti. Viņš patiesi bija ļoti iznesīgs.

Brīdi Džo vēroja Bedfordu, jaunāko, klusēdams, juzdams tādu kā vilšanos, un pēkšņi apjēdza — šo izjūtu izraisījis tas apstāklis, ka viņš nesaskatīja pretimsēdētāja sejā ne mazāko vājības pazīmi, kādu bija cerējis ieraudzīt, ņemot vērā šī cilvēka dzīvesstāstu, ko Pārķers bija nolasījis. Fiziognomistam katrā ziņā būtu ārkārtīgi grūti izskaidrot, kādēļ Sirils Bedfords nav kļuvis par plaši pazīstamu, vispārēji godātu pilsoni, bet ir spiests vadīt gluži grotesku dzīvi savas bērnības mājā blakām sievai, ko viņš nemīl, atkarīgs no brāļa žēlastības, kurš laikam taču nicināja viņu, pat ja izjuta pret viņu brāļa simpātijas.

—   Mēs atļāvāmies jūs ataicināt sakarā ar traģisko atgadījumu, kam par upuri krita jūsu brālis, sers Gordons Bedfords … — Džo klusi ierunājās. — Ja jūs nejūtaties pārlieku satriekts, mēs būsim jums bezgala pateicīgi par jebkuru palīdzību. — Uz brītiņu viņš apklusa, taču pretī sēdošais vīrietis ij nepakustējās. Džo turpināja: — Es teicu, ka mums ir vajadzīga palīdzība, un tūdaļ arī gribu piemetināt, ka sera Gordona nāves apstākļi izvirza policijai ļoti sarežģītu uzdevumu.

Džo pamanīja, ka, izdzirdējis pēdējos vārdus, pretī sēdošais sarāvās. Pārķers mitējās rakstīt un paslēja galvu.

—  Varbūt jūs būtu tik laipns un izteiktos skaidrāk? — Sirils Bedfords vaicāja tādā nesatricināmā mierā, ka šoreiz sarāvās Alekss. — Pašreiz es vienkārši nevaru iedomāties, kā šinī gadījumā vispār kāds varētu palīdzēt. Nāve taču ir neatgriezenisks fakts.

—      Tāpat kā noziegums. — Džo piekrītoši pamāja. — Es taču nelūdzu jūs palīdzēt savam traģiski mirušajam brālim, jo tas nav cilvēka spēkos. Runa ir par to, lai jūs palīdzētu mums, tiem, kuri cenšas kalpot taisnīgai tiesai šinī pasaulē. Jūsu brālis tika noslepkavots.

Pretim sēdošais vīrietis uz brītiņu aizvēra acis, tad atkal atvēra. Tā bija vienīgā viņa emociju izpausme. Balss joprojām bija gluži mierīga, kad viņš noprasīja:

—   Vai jūs par to esat pilnīgi pārliecināts?

—   Domāju gan …

Atkal iestājās klusums. Sirils Bedfords aizkūpināja pīpi, ar blīvīti pieblietēja gruzdošo tabaku un nesteidzīgi ņēmās pūst ārā dūmu mutulīšus.

—   Vai jūs nevarētu mums pastāstīt, kā aizritēja pēdējie mirkļi, ko pavadījāt kopā ar brāli? — Džo labpatikā ievilka nāsīs pīpes dūmu aromātu. «Vidēji stipra Caps/an firmas tabaka,» viņš nodomāja.

—   Jā, zināms … — Sirils palocīja galvu un nolika pīpi sāņus. — Pēc vakariņām mēs abi devāmies ķert naktstauriņus. Manā brāļa asistents Roberts Ruts strādāja pie mašīnraksta rediģēšanas, jo no rīta to vajadzēja nogādāt izdevējam, un, tā kā nakts bija skaista un nupat iestājies periods, kad naktstauriņš Miroņgalva pārlido visaktīvāk, mans brālis katrā ziņā gribēja dažas stundas pavadīt pie ekrāniņa, kas kalpo tauriņu pievilināšanai. Abi izgājām dārzā. Es — kā parasts — noņēmos ar kukaiņu indēšanu, bet Gordons tos ķēra. Viņš bija iemanījies darīt to ārkārtīgi veikli. Ļoti svarīgi ir nesabojāt šos vārīgos radījumus, kuri neganti svaidās, gribēdami tikt brīvē. Medības patiešām izrādījās lieliskas. Gordons noķēra četras Miroņgalvas un bija lieliskā omā, jo šo naktstauriņu parādīšanās tik lielā skaitā šinī apkārtnē, turklāt tieši šinī laikā saskanēja ar viņa teorētiskajiem aprēķiniem. Kādi tie īsti bija, nemāku teikt, jo… — Sirils Bedfords apklusa, un Aleksam šķita, ka viņa lūpu kaktiņos uzplaiksnīja tāda kā vīpsnā, — es ne acu galā neciešu naktstauriņus, bet Miroņgalvas jo īpaši. Vārdu sakot, mēs tos ķērām bezmaz līdz diviem naktī. Tad pie mums dārzā nonāca Ruts, jo viņam bija kas jautājams brālim, un tā mēs trijatā atgriezāmies mājās. Mēs ar Robertu devāmies augšā, Gordons palika apakšā. Šodien viņš taisījās izlidot uz Ameriku un slīpēja savas lekcijas tekstu. Ar mums tikties viņš sākumā bija norunājis septiņos no rīta, bet vēlāk pārlika tikšanos uz pulksten sešiem, jo vēl bija palicis drusciņ darba pie grāmatas, pēcāk viņš gribēja no. nausties un pirms izbraukšanas kopā ar Rutu pabeigt rediģēt lekciju.

—   Saprotu. Ko jūs darījāt, uzkāpis augšā?

—   Iegāju fotolaboratorijā, lai pārbaudītu žūstošās fotogrāfijas. Biju tur minūtes desmit, piecpadsmit, kad atnāca Gordons…

—   A, tātad jūsu brālis, pēc tam kad bijāt šķīrušies, uzkāpa pie jums augšā?

—   Jā, — Sirila sarauktās uzacis pauda nelielu izbrīnu, — protams. Viņš apskatīja fotogrāfijas, brītiņu parunājāmies par to, ka viņš grib paņemt naktstauriņa Atropos fotogrāfiju komplektu uz Ameriku, tad viņš aizgāja…

—   Vai viņš devās uz savu guļamistabu vai lejā uz kabinetu?

—   Domāju, ka drīzāk uz kabinetu. Darbu viņš taču nebija pabeidzis. Pirms viņa aiziešanas es teicu, ka pabeigšu visu līdz trijiem un gribu drusciņ nosnausties. Tā kā mans modinātājs zvana nejēdzīgi spalgi, nevis maigi kā Ruta pulkstenis, tad palūdzu brāli, lai viņš pamodina mani pussešos. Gribēju mierīgi pagulēt pāris stundiņu, jo zināju, ka diena gaidāma trauksmaina, kamēr Gordons vakarpusē beidzot izbrauks uz lidostu …

—   Apmēram ap cikiem brālis bija pie jums fotolaboratorijā?

—   Varu pateikt to pat samērā precīzi, -rSirils mierīgi atbildēja. — Kad mēs runājām par modināšanu, es paskatījos pulksteni un skaidri atceros, ka pulkstenis rādīja tieši divi un divdesmit piecas…

—   Liels paldies. Un tālāk?

—   Strādāju vēl kādas piecpadsmit, divdesmit minūtes. Sakārtoju fotogrāfijas, ko sešos taisījos nonest brālim, saskaitīju tās un pārbaudīju, vai fotokopijas iznākušas tīras … Vienu daļu fotogrāfiju, starp citu, biju sagatavojis jau krietni agrāk … Pēc tam devos uz guļamistabu, noģērbos, nomazgājos un uzreiz aizmigu …

—   Ap cikiem tas varēja būt?

—   Pirms nodzēsu gaismu, es atkal paskatījos pulkstenī, un šķiet, ka bija bez piecām trīs, bet varbūt piecas pāri trim … Precīzi pateikt nevaru. Biju nomiegojies, un es taču nezināju, ka vēlāk tam var būt kāda nozīme… Mani uzmodināja Ruts … Pats es, protams, nepamodos, un Gordons arī neuznāca mani modināt, jo, kā izrādījās, bija jau miris.

Visu to Sirils izstāstīja gluži mierīgā, modulētā balsī, pat nemēģinādams radīt iespaidu, ka pēkšņais, smagais zaudējums būtu viņam liels trieciens. Tuvākā asinsradinieka nāve nebija atstājusi uz viņu pārāk lielu iespaidu.

Alekss dziļi ieelpoja un ierunājās strauji, itin kā nedomādams par to, ko saka:

v Lūdzu, atvainojiet mani, bet jūs nepavisam neizskatāties pēc tāda, kurš pārāk ņemtu pie sirds sava brāļa nāvi.

Sirils Bedfords izņēma no mutes pīpi, ko nupat bija taisījies aizkūpināt, un klusēdams kādu laiciņu uzlūkoja Alekšu. Tad viņš bilda:

—   Bija brīži, kaH es viņu ienīdu vairāk par visu pasaulē. Manuprāt, mūsu starpā nekad nav pastāvējusi mīlestība — pat tad, kad biju vēl bērns, bet Gordons jau pusauga zēns.

—   Paldies par atklātību. Gribu pievērst jūsu uzmanību tam apstāklim, ka mums vairāk vai mazāk ir zināmi iemesli, kādēļ jūs mītat šinī namā kā piesiets. Skotlendjarda arhīvā glabājas visai detalizēts toreizējā atgadījuma apraksts. Vai jūs atzīstat, ka sera Gordona nāves gadījumā jūsu stāvoklis krietni vien uzlabotos?

—   A, tātad jums ir zināmi mani jaunības grēciņi…— Sirils mazlietiņ pasmaidīja. — Jā, katrā ziņā, Gordona nāve nav pats drūmākais notikums manā dzīvē. Taču man nāksies pievilt jūsu cerības, ja jus jautāsiet, vai esmu nogalinājis savu brāli. Nē, es viņu nenogalināju.

—   Un kas — pēc jūsu ieskatiem — varēja vinu nogalināt?

Sirils Bedfords spēji pacēla galvu un labu brīdi pētījoši vērās abos pretī sēdošajos vīriešos, tad pastiepās pēc apdzisušās pīpes, kādu laiciņu noņēmās, to aizkūpinādams, kā redzams, pārdomādams atbildi.

—   Nezinu … — beidzot viņš noteica vieglā tonī, varbūt mazliet pārlieku vieglā. — Un, ja arī zinātu, es jums neteiktu.

—   Kādēļ?

—   Tādēļ, ka mans mirušais brālis, kaut arī bija izdaudzināts kā taisnīgs, godīgs un dzelžaina rakstura cilvēks, pēc manas mazās saprašanas, bija būtne, kurai viss cilvēciskais ir svešs. Viņš bija baismīgs, apodiktisks, hipohondrisks stulbenis, kas nevienam no apkārtējiem neļāva svabadi elpot. Lai kas arī viņu nogalinājis (un es apšaubu, ka tā bijusi pašnāvība, jo tā būtu pirmā cilvēciskā reakcija no viņa puses), šis cilvēks izdarījis man lielu pakalpojumu. Ceru, jūs taču neuzskatāt, ka savus labdarus vajag denuncēt? — Sirils apklusa un pēkšņi kļuva nopietns. — Vai jūs nepieļaujat varbūtību, ka Gordona pašnāvība tomēr ir iespējama?

—  Bet kāds, pēc jūsu ieskatiem, varētu būt pašnāvības motīvs?

Sirils Bedfords neatbildēja.

—  Nezinu, — viņš beidzot noteica klusā balsī. — Es nesaredzu iemeslu, kura dēļ viņam vajadzētu doties pašnāvībā. Ja man jārunā nopietni, es drusciņ pazīstu cilvēkus un kā nekā sarunājos ar Gordonu īsi pirms viņa nāves. Viņš nu nepavisam neatgādināja cilvēku, kurš taisītos darīt sev galu… Nē… tas nav iespējams…

—  Un tanī pašā laikā jūs nevarat minēt nevienu, kas būtu gribējis viņu nogalināt?

—  Nevaru. Lai gan, runājot atklāti, varu. Ikvienam no mums tā vai citādi varētu būt kāds iemesls. Bet galu galā cilvēku tak nenogalina nieku dēj … Nē, es nezinu … Vienīgais cilvēks, kuram nudien bija gan vēlēšanās, gan motīvs, lai viņu nogalinātu, laikam esmu es.

—   Bez šaubām, jums bija iemesls un arī iespēja… — Džo rāmi apstiprināja. — Tikai es nepavisam neesmu pārliecināts, ka vienīgi jums. Kā varam noprast — ja jūsu brālis nav gribējis darīt sev galu, tad vismaz divas personas gribējušas laupīt viņam dzīvību… Bet varbūt es maldos, ej nu sazini… Varbūt tas notika citādāk. Teikšu jums atklāti, man ir viena teorija, kas pagaidām gan balstās uz tīri abstraktiem prātojumiem. Neesam pat pavirši nopratinājuši visus mājas iemītniekus. Vai jūs audzējat šīs skaistās dālijas?

Pirmajā mirklī jautājums Bedfordu pārsteidza, taču viņš tūdaļ attapās.

—   Jā. Jums patīk?

—   Ļoti. Mani pārsteidza neparasti agrais ziedēšanas laiks. Kā jūs panākat, lai tās uzzied tik agri?

—   Nū, vajag tikai drusciņ izdomas un labi daudz laika. Tas arī viss. Ar augiem var izdarīt brīnumlietas, ja vien ir laiks un vēlēšanās.

—   Šķiet, ka dālijas nāk no Meksikas, vai ne?

—   Visas ģeorģīnes vai — kā jūs tās nosaucāt — dālijas nāk no Meksikas.

—   Nūja. Liekas, tikai dālijas un kāda sarkano rožu šķirne satur ļoti specifisku, dabisku krāsvielu, ko kādreiz lietoja vilnas un zīda krāsošanai. Kā šī krāsviela saucas? Jūs neatceraties? …

—   Jāatzīstas, mani vairāk interesē ziedu krāsa un forma, daudz mazāk ķīmiskās īpašības …

—   Jā, protams … — Džo piekrītoši pamāja. Ar acu kaktiņu viņš pamanīja Pārķēra izbrīnīto skatienu. — Pateicos jums … — Džo piecēlās. Arī Sirils Bedfords slējās kājās. — Esiet tik laipns un atgriezieties savā istabā. Sakarā ar veicamo izmeklēšanu mēs esam spiesti uzstāt, lai jūs visi vēl kādu laiciņu pavadāt savās istabās, kamēr mēs neatsauksim šo rīkojumu. Man ļoti nepatīkami, bet policistiem hallē un dārzā ir dota pavēle neizlaist āra nevienu pašu bez īpašas atļaujas, un, tā kā māja tiek modri uzmanīta, es saku to tādēļ, lai nevienam no jums nerastos lieki sarežģījumi.

Bedfords klusēdams laipni palocīja galvu, nebildis ne vārda, devās uz durvīm, atdarīja tās un klusi aizvēra aiz sevis.

Tiklīdz viņš bija izgājis, Pārķers strauji sakustējās.

—   Kas tās par aplamībām? Ar visiem viņiem tu ņemies tā, itin kā gaidītu, ka slepkava ieradīsies pats, atzīsies un pateiks mums paldies par to, ka aizvadām viņu uz karātavām! Un kas tā par muldēšanu par dālijām?

—   Atbilde uz pirmo jautājumu skan, — Džo paslēja gaisā vienu pirkstu, — jā, es t i c u, ka slepkava pavisam drīz ieradīsies pats. Pierādījumu ir jau tik daudz, ka trūkst tikai viena posma, kas visus tos saslēgtu vienotā virtenē.

Atbilde uz otru jautājumu, — Džo paslēja gaisā otru pirkstu, — beidzot es atcerējos, kā saucās tā krāsviela. Sastopama vienīgi sarkanajās rozēs un sarkanajās dālijās.

—   Kā?

—   Cianīns … — Džo papurinaja galvu. — Kaut kas neiedomājams — es, absolūts nejēga ķīmijā, esmu iegaumējis tieši tol

Desmita nodaļa

Uz vitrīnas un fotogrāfijas atstātie" pirkstu nospiedumi ir …

— Ja nemaldos, mums palikušas vairs tikai abas misis Bedfordas … Kuru no viņām ņemsim priekšā?

Taču liktenis izpalīdzēja Pārķeram un atbildēja viņa vietā.

—   Sef, zvana no pārvaldes! — ziņoja seržants Džonss, nez kuro reizi torīt pabāzis galvu pa durvīm.

Pārķers piecēlās un steidzīgā solī izgāja no ēdamistabas. Alekss atbalstīja galvu rokās un brīdi sēdēja nepakustēdamies. Zobgalīgais, mazliet atturīgais smaids bija nozudis, tagad viņa seja bija saspringta un ļoti nopietna.

—   Tā … — viņš nomurmināja savā nodabā. — Tas laikam būs tā… Vai arī… galviņu no fotogrāfijas būtu varējusi izgriezt istabene, taču viņa to neizdarīja, jo… nu kā tad … Džūdita Bedforda, protams. Diez kā viņa izskatās. Spriežot pēc tā, ko sacīja Agnese, rādās, ka viņa ir nabaga radījums ar lieliem kompleksiem. Droši vien mīl viņu? … Jā, kā citādi. Cik daudz mīlestības šinī puritāniskajā, atturīgajā mājoklī! … Nūja, Džūdita Bedforda.

Durvis atvērās, ienāca Pārķers, ar vēzienu aizcirta durvis, strauji pienāca pie galda. Viņš uzlika roku uz pleca draugam, kurš, tikko viņu ieraudzījis, atkal bija atslīdzis atzveltnī un atspiedies pret paroci.

—  Vai tu zini, kam pieder pirkstu nospiedumi, kas atrasti uz vitrīniņas rāmja, tāpat uz izgrieztās galviņas? Pasaki tu, miegapūžņi, kurš mūždien apgalvo, ka policijas zinātniskais aparāts kalpo, lai jauktu prātus tiem, kuri veic izmeklēšanu, un traucētu viņiem atmaskot slepkavu! Došu tev īstu, skanīgu angļu šiliņu, ja tu man to pateiksi. Taču tu nepateiksi, jo gluži vienkārši nezini!

—   Ak vai… — Alekss nopūtās. — Tu nabaga netieī gais Tom! Nemūžam es nespēšu saprast, kāpēc privāta dzīvē tik krietnam un inteliģentam cilvēkam, kuru es pazīstu jau daudzus, daudzus gadus, ir tāds nicinājums pret smadzenēm un to sarežģīto darbību. Tiklīdz tu sāc darboties kā policists, tu uzreiz kļūsti līdzīgs kriminālromānu lasītājam. «Atstātais pirksta nospiedums noveda slepkavu pie karātavām!», «Pateicoties lieliski iekārtotajai laboratorijai un mūsdienu zinātnes sasniegumiem, īsā laikā izdevās notvert sevišķi bīstamu noziedznieku»… Šādus burvīgus virsrakstus var lasīt bulvārpreses izdevumos. Bet kā tu, mans draugs… tu, Bendžamins Pārķers, Kriminālmeklēšanas nodaļas priekšnieka vietnieks Karaliskajā municipālajā policijā, ko sauc arī par Skotlendjardu, varēji iedomāties, ka es n e z i n u, kas atstājis šos pirkstu nospiedumus? … Ben, mans dārgais, varu tev lielā slepenībā to pasacīt…

—   Pasaki! — Pārķers uzlūkoja viņu ar neticību. — Pro^ tams, var būt, ka tev izdosies uzminēt. Tev ir viena iespēja no piecām, jo tāds ir aizdomās turēto personu skaits.

—   Nē, zelta gabaliņ. Es z i n u, ka šos pirkstu nospiedumus atstājusi Džūdita Bedforda …

Pārķers pavēra muti, tad aizvēra, tad atkal atvēra. Viņš izņēma no kabatas sudraba monētu un pastiepa Aleksam.

—   Jāāā … — Pārķers nodūca. — Tātad tu zināji, kas nogalinājis Bedfordu, un neko neteici?

—   Nesaprotu, — Džo uzacis parāvās uz augšu, — ko tu ar to gribi teikt?

—   Ceru, ka tagad draudzene nevarēs vairs izlocīties, kad pārsteigsim viņu ar tādiem pierādījumiem kā šis!

—   Nu, nu, redzēsim … Spriežot pēc tā, ko mēs uzgājām kabinetā, Gordona Bedforda slepkava nav galīgs muļķis. Kaut gan es varu arī kļūdīties.

—   Skaidrs, ka tu kļūdies! — Pārķers atsvieda un sparīgi gāja uz durvīm, taču pusceļā pagausināja soli, apstājās un atskatījās. — Ko tu gribi ar to sacīt, Džo? — viņš noprasīja ar aizdomām.

—   Nē, neko! Ņem priekšā savu cienījamo Džūditu Bedfordu un sāc tincināt… — Džo iepleta rokas. — Mani trakoti interesē, kā viņa izskatās, turklāt man šķiet, ka lieta tuvojas nobeigumam.

—   Jā … — Pārķers paraustīja plecus. — Tūliņ es viņu dabūšu šurp.

Viņš izgāja un brīdi apspriedās ar Džonsu. Tad atgriezās, nu jau krietni lēnākā gaitā piegāja pie galda, atbalstījās ar roku pret galda virsu un klusēdams palika tā stāvot, raudzīdamies uz durvīm. Džo, kurš pazina viņu loti labi, pasmaidīja. Viņš zināja, kādēļ Pārķers stāv. Džūdita Bedforda bija sieviete, viņš nevarēja pieņemt viņu sēžot, bet reizē viņa bija arī slepkava, tādēļ Pārķers nevēlējās celties kājās, viņai parādoties, kā rīkotos, ja runa būtu par parastu sievieti, lai izrādītu viņai pienācīgo cieņu kā šī dzimuma pārstāvei. Tālab Džūditu Bedfordu Pārķers gaidīja, stāvēdams kājās.

Durvis atdarījās.

Kaut gan, celdamies no krēsla, kad parādījās Džūdita Bedforda, Džo ārēji neizpauda savu pārsteigumu, tas viņam prasīja milzu piepūli. Sieviete, kurai viņš piebīdīja krēslu un kuru ar rokas mājienu aicināja apsēsties, varēja atbilst daudzējādiem priekšstatiem, taču viņš nekad nebūtu spējis iedomāties, ka tāda izskatās Sirila Bedforda sieva. Maza auguma, ļoti sīka un mazliet sagumusi — viņa izskatījās pēc kuprītes bez kupra. Taču vispārsteidzošāko iespaidu iatstāja viņas galva: gluži sirmi mati un seja, ko klāja sīku krunciņu tīkls. Viņas vīrs, kas nepavisam nebija jauneklis un arī ne vairs jauns vīrietis, itin mierīgi varētu stādīt viņu priekša kā savu māti. Toties kustības viņai bija enerģiskas un izveicīgas, un vienīgi pēc šīm kustībām Alekss secināja, ka šai sievietei ir tikko pāri piecdesmitiem … Pirms vairāk nekā divdesmit gadiem viņa, Džūdita Spensera, savā ce|ā bija satikusi jaunu, skaistu milzi. Vai iemīlējās viņā no pirmā acu uzmetiena? Noteikti. Ko viņa domāja, kad viņš kārtīs nospēlēja visu, kas viņai bija nācis līdzi pūrā? Un ko viņa domāja, kad viņš devās uz fronti, atstādams viņu bez viena pensa un nepavisam nerūpēdamies par viņas likteni? Un kad beidzās karš, bet viņš neatgriezās pie viņas? … Varbūt Džūdita ienīda viņu? Bet varbūt joprojām mīlēja, saprazdama, ka šī mīlestība var būt tikai vienpusēja — kā mātes mīlestība pret ļaunu bērnu?… Lai nu kā, viņa pieņēma vīru atpakaļ, kad viņš, sava izdaudzināti godīgā brā)a šantažēts, bija spiests atgriezties… Vai viņai tas sāpēja? Noteikti.

Pārķers jau pavēra muti. Džo skali nokremšļojās un steidzīgi ierunājās:

— Vai jūs, cienītā, nevarētu kaut drusku mums palīdzēt šai lietā? Būšu atklāts — mums radušās lielas grūtības. Ir zināms pamats domāt, ka sera Gordona Bedforda un misis Silvijas Bedfordas dzīvē ne gluži viss norisa tā, kā varētu vēlēties… Varētu pat uzskatīt, ka vienīgi sera Gordona nezināšana paglāba šo savienību no tūlītējas iziršanas, ja tā drīkst izteikties… Kā jūsu vīrs, tā arī nelaiķa sekretārs apgalvo, ka vēl divas trīs stundas pirms nāves sers Goraons nav izrādījis ne mazāko noslieci uz pašnāvību. Bijis gluži normāls un kopā ar viņiem gatavojies darbam, kas bija jāpaveic šodien… Tostarp mēs viņu uzgājām mirušu, jo bija iedzēris ciānkāliju ar kafiju … Viņa priekšā uz rakstāmgalda gulēja vēstule, kurā viņš atvadās no sievas ar vismaigākajiem vārdiem … un par iemeslu, kādēj dara sev galu, min savu personisko negodīgumu tirdznieciskos darījumos, ja tā to var apzīmēt …

—   Vai jūs gribat sacīt, ka sevi Gordons uzskatīja par neģēli, bet savu sievu par eņģeli? — Džūdita Bedforda pajautāja rāmā, taču emocijās mazliet trīsošā balsī. Varēja redzēt, ka viņa visiem spēkiem pūlas apvaldīt tuvīno dusmu izvirdumu.

—   Tā tas apmēram izskatā? …

—   Tie ir meli… — viņa attrauca.

—   Kādēļ jūs tā domājat?

—   Ikvienam bērnam, kurš pabūtu kopā ar viņiem kaut dažas stundas, uzreiz būtu skaidrs, ka Gordons bija tīrs kā kristāls, turpretī viņa… Silvijai bija romāns ar citu vīrieti!

—   Vai jūs pilnībā apzināties apsūdzības smagumu, ar kādu izmeklēšanas gaitā vēršaties pret citu sievieti, izvirzot piejāvumu, ka viņa eventuāli noslepkavojusi savu par trīsdesmit gadiem vecāko vīru?

—   Neesmu savā dzīvē ne reizes melojusi … — Džūdita Bedforda pavērās Aleksā mazām, niknām ačelēm. Viņas bālajā, krunciņu satiklotajā sejā iesitās ķieģeļsarkans tvīkums. — Es zinu, ko runāju, un neesmu pieradusi, ka tik jauni cilvēki kā jūs dod man norādījumus, kā jāizturas.

—   Tas ir ļoti cildeni, ka jūs, cienītā, ne reizes neesat melojusi… — Džo nopietni pamāja ar galvu, izgudrēm apiedams viņas sacītā otru da]u. — Taču es atkārtoju, ka mēs šeit vadām izmeklēšanu un tās rezultāti var izrādīties katastrofāli sera Gordona eventuālajam slepkavam. Apgalvojums, ka viņa jaunā sieva dzīvojusi ar citu cilvēku un, iespējams, mīlējusi viņu, parāda šo sievieti joti neizdevīgā gaismā, un, lai kas to sacītu, viņam jāpierāda, ka tie nav tukši apvainojumi. Kā jūs zināt, ka tas tā ir?

—   Tāpēc, ka mana istaba atrodas tieši blakām tā jaunā cilvēka istabai un esmu dzirdējusi pietiekami daudz, lai būtu pilnīgi pārliecināta.

—   Caur sienu? …

—   Mums ir kopīgs kamīna dūmvads, kas savieno abas istabas, jo abi kamīni ar mugursienām saiet kopā, — Džūdita Bedforda paskaidroja jau maziiet klusākā balsī. Viņa atkal pietvīka, tikai šoreiz nevis aiz dusmām, bet aiz apmulsuma.

—   Un ko jūs dzirdējāt?

—    Ļoti daudz. Pietiekami daudz, lai saprastu, ka Silvija neprātīgi mīl šo jauno cilvēku. Šonakt dažas minūtes pirms diviem es savām ausīm dzirdēju Silviju sakām, ka viņa nemīl Gordonu, ka neieredz viņu un ka nogalinās pati savām rokām, lai tikai nebūtu jābrauc ar viņu uz Ameriku …

—  Vai šis jaunais cilvēks ir misters Ruts?

—   Neviena cita jauna cilvēka taču šeit nav.

—   Un ko viņš atbildēja?

—    Bija pārbijies… — Džūdita Bedforda paraustīja plecus. — Viņš ir vājiņš, dumiņš zeņķis, — viņa piemetināja ar nicīgu trāpīgumu, kas vecējošām un nelaimīgām sievietēm reizēm kalpo par visbaismīgāko ieroci. — Silvija ir kā nelabā apsēsta … Vienīgi viņa.

—    Kad jūs pirmo reizi dzirdējāt viņus sarunājamies tā, ka jums nebija vairs nekādu šaubu?

—    Tieši pirms viņu prombraukšanas uz pilsētu pagājušajā nedējā .. . Es biju dārzā un griezu ziedus viņu pilsētas dzīvoklim Sitijā. Acīmredzot viņi bija redzējuši mani dārzā un, kad es uzkāpu augšā, domāja, ka esmu vēl ārpusē … Toreiz viņi sarunājās vēl tikai par mīlestību … Taču Silvija runāja tā, ka es uzreiz sapratu, ka tā nav… — Džūdita Bedforda uz brīdi apklusa, un tvīkums kļuva košāks, — nav platoniska mīlestība… tin viņa… un viņa krāpj Gordonu!

—   Un ko jūs toreiz darījāt?

—   Neko.

—   Kāpēc? Vai jums tas bija vienaldzīgi?

—    Ko es varēju darīt? Pie Gordona iet es baidījos, lai gan zināiu, ka tas man jādara. Es jau sen neieredzēju to pieklīdeni… Es visu laiku jutu, ka tas slikti beigsies … Taču Gordons man nenoticētu. Un, ja šie abi visu noliegtu, tad … tad … viss gāztos pār mani.. pār mums. Un Sirils noteikti būtu ļoti dusmīgs… Dievs pasarg, cik dusmīgs!

—     Un jūs nepateicāt to pat vīram?

—    Pateicu… — Džūdita nočukstēja. — Bet tikai pēc tam, kad viņi bija aizbraukuši… Pateicu viņam to trešdien …

—   Un kā'reaģēja jūsu vīrs?

—   Sākumā … — Viņa atkal aprāvās, tad ar piespie1 -

Šanos pabeidza aizsākto: — Sākumā viņš smējās. Jā, jā .Es nespēju tam noticēt, taču viņš smējās …

Alekss klusēdams pamāja, taču viņš to darīja tikai tādē|, lai apslāpētu smaidu, kas piepeši sāka kņudināt lūpu kaktiņus.

—   Viņš smējās, — Džūdita turpināja, — un pateica, ka Gordons ir vecs, nelietīgs mu]ķis un ka viņš Silvijas vietā jau sen būtu Gordonam uzlicis tik žuburainus ragus, ka uz tiem kā uz ozola zariem varētu nosēsties visi viņa naktstauriņi … Tie bija viņa pirmie vārdi par šo tematu. Taču tūdaļ pat viņš kļuva nopietns un kategoriski aizliedza man runāt par to. Viņš teica, ka Gordons ļoti mīlot Silviju un viņai uz Gordonu esot tik liels iespaids, ka mums abiem tas varētu beigties bēdīgāk par bēdīgu, bet viņai ne matiņš nenokristu no galvas. Un no šī brīža viņa būtu mūsu niknākā ienaidniece. Atzinu, ka viņam ir taisnība, un vispār, ja Sirils tā domāja, es uzskatīju, ka man nav tiesību pretoties… Bet pēc tam sākās tādas lietas, ka es galīgi apjuku… jo… — Džūdita apklusa. Tad klusiņām piebilda: — Bet tas neattiecas uz šo lietu. Tās ir personiskas dabas problēmas, kas skar tikai mani un manu vīru …

—   Cienītā kundze, — Alekss paliecās viņai pretī un pieklusināja balsi, taču valoda — kā parasti — bija skaidri uztverama un pārliecinoša, — pirms dažām minūtēm jūs sacījāt, ka ne reizes vēl neesat melojusi… Lūdzu, izstāstiet mums visu patiesību. Lūdzu jūs iegaumēt, ka policija ir katra krietna cilvēka sabiedrotā un ka mēs darīsim visu, ko vien spēsim, lai saudzētu jūsu jūtas. Pasaulei netiks zināms ne pušplēsts vārds, kas nav tieši saistīts ar noziedznieka vainas pierādīšanu …

Džūdita pacēla galvu un klusēdama ilgi raudzījās viņam acīs.

—   Es jums ticu, jaunais cilvēk, — pēdīgi viņa klusi noteica. — Jūs atstājat krietna cilvēka iespaidu un tas kungs arī… — Viņa norādīja uz Pārķeru. — Policistus biju iedomājusies pavisam citādus. Jūs nevalkājat formu? — Pavecās dāmas balsī gluži negaidot ieskanējās gandrīz bērnišķīga ziņkāre.

_— Izstāstiet mums visu pčc iespējas sīkāk, — Alekss lēnīgi paskubināja. — Mēs jūs ļoti lūdzam …

—   Nu, un vēlāk… vēlāk es sapratu, ka man tik un tā jāiet pie Gordona. Bet ne jau par to lietu … Es gribēju… es gribēju, lai viņš atlaiž mūsu istabeni Agnesi Vaitu…

—   Kāpēc?

—  Tāpēc, ka … tāpēc … Redzat, Sirils, tas ir, man^ vīrs, ir ļoti viegli ietekmējams cilvēks… Jā, ļoti… — Viņa atkal apklusa, meklēdama īstos vārdus. — Bet viņa, jūs taču laikam viņu redzējāt… viņa ir parasta lauku meiča, taču viņai piemīt zināmas īpašības, kā lai to pasaka … nu, viņa ir jauna, glīta, protams, cik glīta var būt zemnieku meiča … un … vārdu sakot, es vairs nespēju to izturēt!

Pēdējos vārdus Džūdita izteica spalgā, aizlauztā balsī, tad ieslēpa seju rokās.

—   Tagad jūs zināt visu, — pēc brītiņa viņa klusi turpināja. — Tā ir viņa … Agnese … Man šķita, ka viņas izturēšanās pret manu vīru ir varbūt… pārāk brīva … var būt, ka to var citādāk apzīmēt… Bet mēs te dzīvojam tik atstatu no pārējās pasaules, un bez Agneses te dzīvo tikai veca virtuvene… Tāpēc es gribēju izstāstīt to visu Gordonam un palūgt viņu, bet vispirms viņam būtu jāapzvēr, ka neteiks par mani Sirilam … Ja Sirils dabūtu zināt, ka es šinī jautājumā esmu griezusies pie Gordona, es nezinu, ko viņš izdarītu… Tāpēc es kopš sestdienas meklēju izdevību satikties ar Gordonu vienatnē … Taču man nekad neizdevās sastapt viņu vienu. Turklāt tie divi aiz sienas nemitīgi runāja tādas lietas, ka man atkal un atkal bija jādomā par to, kādi krāpnieki mēdz būt cilvēki, un par to, ka arī istabene un Sirils … Tas nenozīmē, ka es tam noticēju, bet vīrieši taču ir tik naivi… un meičas aplam slīpētas… Tāpēc šonakt es gaidīju, kad viņi abi beigs tvarstīt naktstauriņus… Un tad es izdzirdēju, ka Silvija pūlas pierunāt to zēnu bēgt kopā ar viņu, un nodomāju pie sevis, ka tāda meiča kā Agnese — gan itin kā gluži parasta meiča, tomēr ar zināmu primitīvu valdzinājumu, kamēr es nepavisam vairs neesmu jauna, — ka Agnese tieši tāpat var pierunāt Sirilu … Protams, es neticu, ka Sirils tiešām būtu spējīgs tā izdarīt, taču cilvēks baidās arī tad, ja netic. Kad pārliecinājos, ka Sirils iznācis no fotolaboratorijas un aizgājis gulēt… tas ir — kad ielūkojos viņa istabā un redzēju viņu guļam… es klusi izgāju gaitenī un nokāpu lejā …

—   Cik bija pulkstenis?

—  Gandrīz puspieci… Bija jau gaišs, un saule apspīdēja dārzu. Bet mājā valdīja pilnīgs klusums. Visciešāk cilvēki vienmēr guļ pret rītu. Un Sirils aizgāja gulēt tik vēlu, ka viņš uzreiz bija aizmidzis… Nu, un es nokāpu lejā, jo zināju, ka Gordons noteikti strādā viens un es varēšu netraucēti aprunāties ar viņu… Es viņu pazinu pietiekami lahi un biju pārliecināta, ka viņš necietis istabeni, kas uzvedas nepiedienīgi. Protams, par Silviju es netaisījos viņam stāstīt, jo tad viss būtu pagalam. Gordons varētu sākt ārdīties un padzīt visus no mājas, bet tā meiča šādā situācijā varētu pievākt Sirilu . .. Tāpēc es gribēju vienīgi piedabūt Gordonu pirms aizbraukšanas nosūtīt meiču atpakaļ, neminot iemeslu, lai Sirils neuzzinātu, ka es par viņiem esmu pastāstījusi Gorddnam . .. Iegāju kabinetā un ieraudzīju viņu … Viņš bija miris. Tas ir — es piegāju Gordonam klāt un tikai tad apjēdzu, ka viņš ir miris, jo uzliku roku viņam uz pieres — un tā bija pavisam auksta … Un tad .. .

—   Tad jūs paņēmāt no galda šķērītes, izgriezāt no fotogrāfijas Silvijas Bedfordas galviņu un piespraudāt starp naktstauriņiem vitrīniņā. Kāpēc?

—   Jo es domāju, ka … es neiedomājos, ka viņš ir noslepkavots. Domāju, acīmredzot viņš miris ar sirdi, ja asinis nav redzamas… Un nodomāju: tas varbūt noticis tādēļ, ka Sirils viņam tomēr izstāstījis par Silviju un Robertu … Vai varbūt viņš pats nez kā to uzzinājis?… Tad es pēkšņi atcerējos, ko viņa bija sacījusi naktī, un nodomāju — varbūt šie abi Gordonu noindējuši… Taču atzīties, ka esmu bijusi kabinetā, es nevarēju, jo ko es būtu teikusi Sirilam, kādēļ tur biju? Tāpēc palikt lejā es nevarēju, bet reizē es gribēju, lai policija zinātu, ka tieši viņa ir vainojama Gordona nāvē. Ieraudzīju rāmīti ar fotogrāfiju, labi ātri izgriezu viņas galvu un piespraudu vitrīniņā kāda briesmīga naktstauriņa vietā. Pēc tam aizmuku .. .

—   Un jūs nesacēlāt trauksmi?

—   Kālab? Gordons taču tik un tā bija beigts. Un Sirils nemūžam man nepiedotu, ja dabūtu zināt, kāpēc gāju uz turieni … Turklāt es pārbijos. Biju tur gluži viena. Aizskrēju uz guļamistabu, paslēpos zem segas un gaidīju. Es zināju, ka septiņos viņiem jābūt kabinetā. Taču Roberts nogāja lejā pat vēl agrāk, jo jau ap sešiem uzcēla kājās visu māju …

—   Un jūs nepadomājāt par to, ka policija katrā ziņā jums jautās, ko darījāt sera Gordona kabinetā un kādēļ jūs izgriezāt no fotogrāfijas galviņu?

—   Nē. Kā jūs varējāt to zināt? Ja es pati nebūtu jums pateikusi, jūs taču nezinātu …

Džo pašķielēja uz Pārķeru, kurš, atbalstījis zodu ar roku, sēdēja un mēmā ^apbrīnā nolūkojās pavecajā sievietē.

—  Vai jūs nekad nelasāt kriminālstāstus? — noprasīja Džo.

—   Nē. Es uzskatu, ka šāda lasamviela ir piemērota mājkalpotāju līmenim. Es lasu vienīgi dzeju.

Pārķers klusu nokremšjojās, un Džo juta, ka piesarkst.

—   Un jūs nekad neesat dzirdējusi par pirkstu nospiedumiem? — Džo pavaicāja mazliet neticīgi.

—   Kā, lūdzu? — Džūdita Bedforda pārjautāja. — Tiešām nesaprotu, ko jūs ar to domājat.

—  Vai jūs piegājāt pie kabineta loga?

—   Kad?

—   Kad ieraudzījat seru Gordonu mirušu.

—   Nē. Kādēļ lai es būtu gājusi pie loga? Viņš taču bija miris. Svaigs gaiss viņam nebija vairs vajadzīgs. Turklāt man uzreiz iešāvās prātā tā fotogrāfija, bet pēc tam es gribēju iespējami ātrāk aizbēgt un paslēpties savā gultā …

—   Vai jums ir rezerves atslēgas no visām šīs mājas telpām? Kāds man teica, ka prombraucot sers Gordons mēdzis noslēgt kabinetu, taču jums esot bijušas rezerves atslēgas. Vai tā ir taisnība?

—   Jā, manā glabāšanā ir pamatīgs atslēgu saišķis, taču jau gadiem ilgi neesmu to aiztikusi, jo atslēgas pie mums netiek nozaudētas. Tas ieslēgts kādā no mana rakstāmgalda atvilktnēm, bet iespējams, ka karājas uz naglas manā istabā …

—   Tāāā … — Džo mirkli padomāja. — Diemžēl mums tagad vajadzēs paaicināt misis Silviju Bedfordu, misteru Rutu un jūsu vīru, lai viņi konfrontācijā apstiprinātu jūsu vārdus. — Džo pasniedzās pēc Gold Flake paciņas, paņēma cigareti un sērkociņus, tad attapies piecēlās no krēsla un piedāvāja viņai: — Ļoti atvainojos, varbūt jūs uzsmēķēsiet?

—   Neesmu vēl nekad pat mēģinājusi… — Džūdita pasmaidīja. — Varbūt šodien būtu īsti piemērota diena, lai sāktu, taču baidos, ka esmu mazliet par vecu, lai apgūtu jaunus netikumus.

Džo piekrītoši piamāja. — Toties jaunas sievietes gandrīz visas kā viena smēķē. Jūsu svaine droši vien arī smēķē…

—       Nē. — Džūdita papurināja galvu. — So viņas plusu es nevaru neatzīmēt Nav smēķējusi un nesmēķē. Gordons nevarēja ciest smēķēšanu, bet viņa, šķiet, nekad nav lietojusi tabaku. Tā mazā, nu, mūsu virtuvene arī nesmēķē, tātad, kā pats redzat, ne gluži visas sievietes smēķē… Bet jūs taču nedomājat to nopietni, ka gribat viņus visus konfrontēt ar mani… Es tak… Viņi nedrīkst zināt, ka es noklausījos viņu sarunas … Arī Sirils nedrīkst uzzināt, ka pateicu jums to, ko viņš aizliedza man stāstīt Gordonam par tiem abiem … 'k :

— Tagad, kad sers Gordons ir miris, viss tāpat nāks gaismā, ja viņi mīl viens otru, — Alekss nomurmināja!. — Es jums, kundze, dodu vārdu, ka pielikšu pūles, lai jums nebūtu jācieš par savu rīcību un patiesīgajiem vārdiem. Jūsu intīmajai dzīvei mēs nepieskarsimies.

Vienpadsmitā nodaļa Naktstauriņš Miroņgalva

— Ko tu tagad domā darīt? — jautāja Pārķers, tiklīdz durvis aiz Džūditas Bedfordas bija aizvērušās. Viņš piegāja galdam tuvāk un uzlūkoja Alekšu mazliet saērcināti. — Nekad vēl savā mūžā neesmu redzējis šādu izmeklēšanu. Visu laiku ir skaidri redzams, ka ikviens no viņiem kaut ko slēpj. Vajadzētu tikai izdarīt pavisam mazu spiedienu, piemēram, uz Rutu, un viņš izstāstītu mums milzum daudz, varbūt pat neizturētu un atzītos, jo neizskatās pēc stipra cilvēka. Tikmēr tu … — Pārķers apklusa un šaubās nogrozīja galvu, tad, piepeši cerību pārņemts, pavaicāja: — Vai tu domā, ka Silvijas Bedfordas nopratināšana būs izšķirošā, un viņai esi rezervējis visus pārsteiguma momentus, ko aiztaupīji pārējiem?

—   Silvijai Bedfordai? — Neizpratnē uzacis Aleksam parāvās augšup. — Kālab gan mums būtu jānopratina Silvija Bedforda?

—   Kā — kālab?… — Kriminālmeklēšanas nodaļas priekšnieka vietnieks droši vien bija gribējis vienā rāvienā pateikt pārlieku daudz, jo palika vajēju muti. Tad viņš apvaldījās. — Vai tu gribi teikt, ka netaisies nopratināt visus, kuri slepkavības brīdī bija mājā?

Džo nopūtās.

—   No tavas mutes tas izskanēja tik dramatiski, ka vienu mirkli es iedomājos, vai tikai es pats neesmu izdarījis noziegumu, nevēlēdamies nopratināt Silviju Bedfordu. Man gan likās, ka neesam ieradušies šeit tālab, lai nopratinātu visu apkaimi, bet lai noskaidrotu, kas noticis, tas ir — kas noslepkavojis Gordonu Bedfordu. Bet varbūt es maldos? — Viņš tikko manāmi pasmaidīja. — Jebkurā likuma pārstāvju rīcībā mani visvairāk uzjautrina viņu kategoriskā vēlēšanās obligāti darīt to, kas nepavisam nav obligāts. Ja es savās pieticīgajās kriminālgrāmatiņās lietotu šādas metodes, katrai būtu, mazākais, piecsimt lapaspušu un lasītāji aizmigtu, tikuši labi ja līdz pusei, vai arī uzšķirtu pēdējo lapaspusi, lai visbeidzot uzzinātu, kas tad galu galā pastrādājis šo garlaicības apzīmogoto noziegumu. Taču jums nav jāievēro nekādi noteikumi, izņemot vienu: jo biezāks apsūdzības aktu sējums, jo lietpratīgāka ir izmeklētāju grupa. Vai tu vari man pateikt, kādēļ mums vajadzētu runāt ar Silviju Bedfordu un uzdot viņai simtiem mulsinošu jautājumu, kas skar viņas personisko dzīvi, kurā nedz tu, nedz es neesam ņēmuši nekādu līdzdalību?

—   Vai tu neesi jucis, Džo? — Pārķēra balsī bija saklausāmas patiesas bažas. — Vai tu varbūt gribi man sacīt, ka, pamatojoties uz līdz šim dzirdēto un redzēto, tu jau zini, kas nogalinājis Gordonu Bedfordu, un spēsi to neapgāžami pierādīt?

—   Jā, saprotams… — Alekss iepleta rokas. — Biju domājis, ka tev arī viss jau ir skaidrs.

—   Tu tiešām tā domāji, ko? — Pārķers pakratīja galvu. — Ja tu tā domāji, tad esi kļūdījies. Turklāt smagi kļūdījies. Bet, ja tev tas šķiet tik vienkārši, tad esi tik laipns un izklāsti, kas nogalinājis Gordonu Bedfordu un kā tu pamato savu nešaubīgo pārliecību, ka viņu nogalinājis X, nevis kāds cits. Pēc mana ieskata, dažus elementus patiešām ir izdevies noskaidrot, taču kopējā ainā tie ienes drīzāk neskaidrību nekā skaidrību. Bez tam — man Laikam nebūs tev jāatgādina, ka mūsu pienākums nav izvirzīt kādu efektīgu hipotēzi, bet gan savākt faktus tādā secībā, lai pilnīgi nemaldīgi pierādītu tā vai cita aizdomās turētā vainu. Un, lai to izdarītu, visas pārējās personas tikpat neapstrīdami jāizslēdz no aizdomās turamo saraksta. Citādi jebkurš — pat visai viduvējs advokāts no apsūdzības akta iztaisīs šķidru mannas putriņu un liks mani apsmieklā.

—   Vai tu, mans cienījamais draugs, domā, ka es pārdzīvotu to brīdi, kad manis dēļ pret tevi ar zobgalibam vērstos visas Anglijas avīzes? … — Džo atkal pasmaidīja, itin kā doma par bulvārpreses klaigājošiem virsrakstiem, kuros Bendžamins Pārķers tiktu apsaukāts par lempi, liktos viņam amizanta. — Man tikai šķiet, ka esmu pabeidzis izmeklēšanu un zinu, kas nogalinājis Bediordu. Savu pieticīgo iespēju robežās es pat būtu ar mieru izslēgt visas aizdomās turētās personas, izņemot slepkavu. Tālab es arī sacīju, ka varam stāties pie rezumēšanas. Turklāt tu pamodināji mani ļoti agri un es būtu laimīgs, ja varētu atkal palīst zem segas. Iedomājies tikai, es spēju aizmigt jebkurā diennakts laikā, ja par kādu stundiņu vai divām esmu gulējis mazāk nekā parasti. Diemžēl Skotlendjards šodien uzskatīja, ka mans miegs …

—   Es tevi ļoti lūdzu, beidz savas ākstības! Galu galā runa ir par slepkavību un slepkavu. Es … es nekādā ziņā nevaru pārtraukt izmeklēšanu, ja … ja skaidri nezināšu, vai tā patiešām ir pabeigta, — pēdējie vārdi izskanēja gluži bezpalīdzīgi, kaut gan Pārķers labi saprata, ka, būdams virsnieks un vadīdams izmeklēšanu, nedrīkst tā runāt. Taču viņš pazina Alekšu un juta, ka aiz drauga smaida slēpjas cieša pārliecība. Viņu abu ilgās kopdarbības laikā Bendžamins Pārķers tikai reizi bija pārdzīvojis smagus šaubu mirkļus. Tas notika vecā mājā klinšu kraujas malā, kad itin viss liecināja par pašnāvību, bet Džo uzstājīgi lūdza nepārtraukt — pēc Pārķēra domām, pilnīgi bezjēdzīgo — izmeklēšanu. Mirušais bija plaši pazīstams demonologs, un šīs lietas izmeklēšanas gaitā bieži jo bieži tika runāts par ļaunajiem gariem. Beigās izrādījās, ka slepkavība, ko šķietami neviens nebija varējis izdarīt, tomēr tikusi izdarīta. Un Kriminālmeklēšanas nodaļas priekšnieka vietnieks toreiz noticēja: ja šinī lietā patiešām bijis iejaukts kāds nelabais, tad tas mitinājās viņa drauga smadzenēs, kalpodams viņam tāpat kā Paustam ar padomu un palīdzību. Taču kopš toreizējā notikuma bija pagājis krietni daudz laika. Tagad situācija bija gluži pretēja. Viņš, Pārķers, uzskatīja, ka izmeklēšana nupat tikai sākusies, turpretī Džo bija mierīgs, smaidīgs un pārliecināts par savu taisnību.

—   Ko tu no manis īsti gribi? — Pārķers vaicāja gandrīz izmisis.

—   Domāju, ka nudien derētu savākt kopā visus šos ļautiņus un pielikt šai lietai punktu.

—   Bet vai tu esi pilnīgi pārliecināts, kas viņu ir nogalinājis, un spēsi to pierādīt?

—  Jā.

Brītiņu Pārķers svārstījās.

—   Labi … — viņš beidzot sacīja. — Runā, Džol Ja es teikšu, ka mirstu vai nost aiz ziņkārības, tas būs Joti tuvu patiesībai.

Un Džo viņam pastāstīja.

Pēc divdesmit minūtēm visi bija klāt — trīs sievietes un divi vīrieši. Acis viņiem bija nogurušas, taču skaidri varēja redzēt, ka itin visi ir vairāk vai mazāk satraukti, kaut arī izpaudās tas visai atšķirīgi.

Alekss, kas bija stāvējis pie durvīm, gaidīdams, kamēr visi ienāks un apsēdīsies, vispirms pagriezās pret galdu, taču tad pagājās līdz kabineta durvīm un atdarīja tās plaši vajā. Pēc tam, atbalstījies pret durvju stenderi un raudzīdamies uz Pārķeru, kurš, noklājis sev priekšā dokumentus, sēdēja pie galda pašā centrā, kamēr mājas iemītnieki bija apmetušies no viņa pa labi, Alekss ierunājās:

—   Tā kā mums ir diezgan skaidrs priekšstats, ko jūs cits par citu varētu mums pastāstīt, es gribētu uzreiz pāriet pie darba kārtības, nepakavējoties pie šīs informācijas, jo vairāk tāpēc, ka tā, kā izmeklēšanas gaitā tikām ievērojuši, ir drīzāk visai intīma rakstura informācija un nevienam nebūtu patīkami apspriest to publiski. Es pacentīšos tai nepieskarties … — Uz brītiņu viņš apklusa, pamanījis Agneses Vaitas vaigos vieglu pietvlkumu un tikko pamanāmu pateicības mājienu.

Pārķers, kuram tas nebija paslīdējis garām, bija gatavs apzvērēt, ka Džo gribēja viņai uzsmaidīt un tikai ar grūtībām novaldījās. Taču pēc acumirkļa viņš jau bija to aizmirsis, jo Alekša vaļīgais tonis kļuva krietni vien lietišķāks.

—   Es gribētu darīt jums zināmu, ko mēs pamanījām izmeklēšanas gaitā un pie kādiem neapstrīdamiem secinājumiem nonācām samērā vienkāršas analīzes rezultātā.

Tātad — bez izmeklēšanas policija nevarēja pieņemt hipotēzi par pašnāvību, kas sākumā likās neapšaubāma. Kaut gan ne visiem tas ir zināms, uz nelaiķa rakstāmgalda tika atrasta nevis viena pirmsnāves vēstule, bet divas..\ — Alekss pieklusa un pārlaida skatienu sēdošajiem, taču neviens ij nepakustējās. Alekss pamāja ar galvu, itin kā apstiprinādams savas domas, tad ātri turpināja:

—   Jā, divas vēstules. Turklāt katrā vēstulē bija minēts pavisam cits pašnāvības iemesls. Vēstulē, kuru mēs nosacīti varētu lapzīmēt par vēstuli Nr. 1, kura atradās uz rakstāmgalda un uz kuras konstatēti sera Gordona pirkstu nospiedumi, ir apgalvots, ka šīs mājas īpašnieks nolēmis šķirties no dzīves, jo ir nogājis no godīga ceja un — kā mēs sapratām — nodarbojies ar kukuļņemšanu krietnos iapmēros. Šinī vēstulē sers Gordons atvadās no savas mīļotās sievas un veltī viņai vissirsnīgākos vārdus. Veicot izmeklēšanu, mēs nācām pie slēdziena, ka šo vēstuli sers Gordons nevarēja uzrakstīt pēdējās nedēļas nogalē, jo vēstule ir uzrakstīta uz vecas lentes, bet šeit klātesošais misters Ruts apliecināja, ka vecās lentes vietā ielicis jaunu tieši pirms Bedfordu ierašanās šeit sestdienas rītā. Uz rakstāmgalda, zem iesieta mašīnraksta, šeit klātesošais misters Pārķers, izdarot apskati, uzgāja vēstuli, ko apzīmēsim par vēstuli Nr. 2. Tā bija pārlocīta uz pusēm, un uz tās nebija nekādu pirkstu nospiedumu. Toties tā bija uzrakstīta uz jaunās lentes. Kā mēs konstatējām, vēstules teksts bija vienīgais, kas ticis uzrakstīts uz šīs jaunās lentes, un tas bija vēl itin labi izlasāms. Šinī otrajā vēstulē sers Gordons runā par sāpēm, kādas viņš cieš, iedomājoties, ka mīļotā sieviete mīl kādu citu. Un viņš, nevēlēdamies būt par šķērsli divu cilvēku mīlestībai, turklāt abus dziļi cienīdams, nolemj paiet sāņus no viņu dzīves ceļa …

—   Ko? — čukstus izdvesa Silvija. — Viņš? Paiet sāņus? … Jūs melojat!

—   Līdz šim gan tikai retais turējis mani aizdomās par neprecizitāti, bet par meliem… — Džo pasmaidīja.

—   Taču es ceru, ka ar šo izsaucienu jūs gribējāt izpaust neticību nevis maniem vārdiem, bet gan tam faktam, ka jūsu mirušais vīrs gribējis griezt ceļu diviem mīlētājiem, vai ne?

—  Lūdzu, atvainojiet… — Silvija jau bija savaldījusies. Viņa mierīgi palocīja savu skaisto, tumšmataino galviņu. — Jums taisnība, ser. Es nepavisam neticu, ka Gordons, tas ir, mans mirušais vīrs, būtu spējīgs uz šādu rīcību. Tā nesaskan ar viņa raksturu. Turklāt viņš bija dziļi reliģiozs cilvēks un droši vien uzskatītu pašnāvību par smagāku grēku nekā slepkavība.

—      Es brīnos… — Džūdita Bedforda ierunājās steidzīgi

un klusi, — brīnos, ka pat tagad tu gribi aptraipīt viņa piemiņu! Liekas, ka jau pietiekami esi aptraipījusi Bedforda vārdu, viņam dzīvam esot!

—   Es nebūtu pirmā no Bedfordiem, kas aptraipījusi šo vārdu! — Silvija strauji atcirta un izslējās krēslā, uzmezdama izteiksmīgu skatienu Sirilam, kurš rāmi pasmaidīja, itin kā šie vārdi nepavisam nezīmētos uz viņu.

—   Vienu mirklīti…,— Džo piecēlās kājās un piegāja pie kabineta durvīm, tad panācās atpakaļ un apstājās pretī sēdošajiem. — Un tomēr… — viņš ierunājās, lūkodamies uz Silviju. — Lai gan sākumā mums bija grūti saprast, kas tieši uzrakstījis vēstuli, uz kuras ir sera Gordona pirkstu nospiedumi, tomēr mēs nācām pie slēdziena, ka otru vēstuli, kuras saturs jums, misis Silvija, šķiet tik neticams un uz kuras vispār nav pirkstu nospiedumu, ir uzrakstījis tieši sers Gordons, turklāt stundu vai divas pirms nāves. Mis Agnese Vaita, kuras istaba atrodas tieši zem nelaiķa kabineta, dzirdēja vīriešus atgriežamies no dārza, pēc tam dzirdēja arī sera Gordona soļus istabā virs sevis, bet vēl pēc tam — rakstāmmašīnas klabināšanu. Un, tā kā citas rakstāmmašīnas mājā nav, bet sers Gordons nomira stundu vai divas vēlāk — un, pats galvenais, šīs vēstules teksts ir vienīgais, kas uzrakstīts uz kabinetā esošās rakstāmmašīnas, — mums jāpieņem, ka — vai nu šo vēstuli ir uzrakstījis sers Gordons, vai Agnese Vaita melo …

—   Kā tā, ser? — Agneses rāmās, gaišās acis iepletās, — Kālab Lai es melotu? Es dzirdēju visu taisni tā, kā jums pateicu.

—   Bez šaubām, mis. Taču mūsu pienākums ir izanalizēt visas iespējamības. Jūs taču liecinājāt, mis, ka pirms pusnakts atvērāt vaļā kabineta logu, bet mēs tur neatradām jūsu pirkstu nospiedumus, tādējādi jūs varējāt arī pasniegt seram Gordonam saindētu kafiju un pēc tam noslaucīt pirkstu nospiedumus. Bet tādā gadījumā jūs būtu melojusi, ka dzirdējāt seru Gordonu rakstām uz mašīnas, un pēc viņa nogalināšanas jums pašai vajadzētu uzrakstīt šo vēstuli, pēc tam pabāzt to zern manuskripta … un, ejot prom, noslaucīt savus pirkstu nospiedumus no durvju roktura …

—   Bet kālab lai es būtu to darījusi, ser?

—   Ak… — Alekss nenoteikti novēcināja rokas, — pie labas gribas iemeslu varbūt arī varētu atrast. Iespējams, šis motīvs būtu maķenīt pievilkts aiz matiem, bet ko gan reizēm neizdomā jaunas meičas, gulēdamas vienatnē, nevarēdamas aizmigt un prātodamas par dzīvi … Jūs, piemēram, varētu iedomāties, ka šāda vēstule, kurā runāts par sievas neuzticību un vīra pašnāvību, varētu šai sievai atņemt mantošanas tiesības, un tad Bedfordu bagātības varētu mantot kāds cits, kurš… Nu, vārdu sakot, kaut kāds motīvs vienmēr atrastos …

Agnese spēji nosarka.

—  Ja jūs, ser, domājat, ka es … ka es …

—   Nē, es nedomāju! — Džo iasi iebilda. — Es nedomāju tā, pirmām kārtām, tādēļ, ka nekādi nevaru iztēloties, ka jūs būtu spējusi uzrakstīt tieši šādu vēstuli. Tā, protams, nepieder pie britu epistolārā žanra virsotnēm, un tomēr, lai tādu vēstuli uzrakstītu uzreiz uz mašīnas, turklāt situācijā, kad turpat aiz muguras ir stingstošs līķis (jo sers Gordons taču nebūtu ļāvis jums ne no šā, ne no tā rakstīt pa naktīm uz mašīnas) … Nē, šinī gadījumā ir darbojies kāds ar lielākām zināšanām korespondencē un literatūrā …

—   Bet es tak ne reizi mūžā neesmu rakstījusi ar rakstāmmašīnu! — Agnese izmisusi protestēja. — Jūs teicāt, ka es nemācētu uzrakstīt uz mašīnas šitāda satura vēstuli, bet es vispār nemaz nemācētu! Pat nezinu, kā tas darāms …

—   Arī to mēs apsvērām … So vēstuli bez vienas vienīgas pārsihima kļūdas ātri un veikli uzrakstījis tāds, kurš rakstāmmašīnu radis lietot ikdienas darbā … Mēs, protams, neesam noskaidrojuši, vai jums, mis, nav gadījies iet kādos mašīnrakstīšanas kursos, taču, izanalizējuši vēstules saturu un situāciju, kādā jums būtu jāraksta šī vēstule, mēs secinājām, ka jūs esat ārpus jebkādām aizdomām. Līdz ar to mums bija dibināts pamats jūsu liecību pieņemt par patiesu.

Vai ar to jūs, ser, gribat sacīt, — Silvija rāmi iejautājās, — ka mans mirušais vīrs izdarījis pašnāvību, lai grieztu ceļu tam, ko jūs nosaucāt par divu cilvēku mīlestību?

—   Ne. To es neteicu. Gribu vienīgi sacīt, ka par vēstules Nr. 2 autoru varam uzskatīt seru Gordonu.

Džo sapulcētajiem nolasīja priekšā šo vēstuli. Beidzis lasīt, viņš to atdeva Pārķeram.

—   Jā! — Džo atkal ierunājās. — Ja nebūtu bijis otras vēstulēs, tad pirmajā acu uzmetienā varētu likties, ka šī

lieta ir atrisināta. Ikdienišķa pašnāvība. Tiesa gan, mums būtu jānoskaidro, kāpēc sers Gordons vēstuli nav parakstījis, kādēļ nav rakstījis ar pildspalvu, kaut gan nāves brīdī tā atskrūvēta bija turpat pa rokai. Tāpat mums arī būtu jānoskaidro, kāpēc viņš noslaucījis savus pirkstu nospiedumus no durvju un loga rokturiem, kā arī no kafijas vārītāja, jo, ja viņš gatavoja sev saindētu kafiju, tad viņam taču vajadzēja uz tā atstāt pirkstu nospiedumus, vai ne? Tāpat arī skapītis un burciņa ar indi … arī uz tiem nebija pirkstu nospiedumu … Radās iespaids, ka šo lietu vispār nevar atrisināt… Piedevām vēl cilvēka galviņa vidū starp divām Miroņgalvām… Es runāju par galviņu, kura bija izgriezta no fotogrāfijas, kas stāvēja uz rakstāmgalda …

Kāds no mājiniekiem strauji ieelpoja. Džo palūkojās uz sēdošajiem, taču visi sēdēja kā sastinguši, cieši raudzīdamies viņā, un plaši ieplestām acīm klausījās.

— Kā vēlāk noskaidrojās, fotogrāfijai nebija būtiskas nozīmes… Patlaban es pie tās nepakavēšos. Tagad es gribētu izanalizēt jautājumu par vēstulēm, jo šim jautājumam mēs no paša sākuma pievērsām galveno uzmanību.

Tātad, vērtējot no matemātikas viedokļa, pastāvēja sekojošas iespējamības.

Pieņēmums A:

1.  Sers Gordons uzrakstīja abas vēstules un izdarīja pašnāvību.

2.  Sers Gordons uzrakstīja vēstuli Nr. 1, izdarīja pašnāvību, bet vēstule Nr. 2 tika slepus nolikta.

3.  Sers Gordons uzrakstīja vēstuli Nr. 2, izdarīja pašnāvību, bet vēstule Nr. 1 tika slepus nolikta.

(Es, protams, domāju par situāciju, ka slepkava vai kāds cits, ieraudzījis mirušo, nezināmu iemeslu dēļ slepus nolicis pirmsnāves vēstuli.)

4.  Sers Gordons izdarīja pašnāvību, neuzrakstīja nevienu no minētajām vēstulēm, un abas tikušas slepus noliktas pēc viņa nāves.

Pieņēmums B:

1.  Sers Gordons ticis noslepkavots, un pēc tam uz rakstāmgalda slepus noliktas abas vēstules.

2.  Sers Gordons ticis noslepkavots, taču pirms tam uzrakstījis abas vēstules.

3.  Sers Gordons ticis noslepkavots. Pirms nāves viņš uzrakstījis vēstuli Nr. 1, bet vēstuli Nr. 2 slepus nolicis slepkava.

4. Sers Gordons ticis noslepkavots, taču pirms tam uzrakstījis vēstuli Nr. 2, bet vēstuli Nr. 1 slepus nolicis slepkava.

Atvainojos par šo pagaro sprediķi, taču, kā man rādās, šis uzskaitījums 'aptver visas iespējamās kombinācijas par to, kā tas varējis notikt. Un situācijā, kādā mēs atradāmies, tas bija visai lietderīgi. Vajadzēja atrast nederīgos variantus un meklēt atrisinājumu, kur visi elementi savstarpēji saistītos…

Mums ir astoņi iespējamie atrisinājumi. Četri no tiem ar nosacījumu, ka notikusi pašnāvība, un otri četri ar nosacījumu, ka izdarīta slepkavība. Vispirms aplūkosim pieņēmumu par pašnāvības gadījumu. Izvērtēsim faktus.

Vakarpusē sers Gordons aizrautīgi ķersta naktstauriņus. Tikšanos ar brāli un sekretāru viņš norunā uz pulksten sešiem rītā, lai šo to pārspriestu par savu jauno grāmatu. Uzrakstījis pirmsnāves vēstuli, viņš, kā liecināja misters Sirils Bedfords, uziet fotolaboratorijā un apspriež ar brāli jautājumu par fotogrāfijām. Turklāt mēs viņu uzgājām sēžam pie rakstāmgalda, uz kura atradās atvērts tās pašas lekcijas mašīnraksts, ko viņš gatavojās nolasīt Amerikā. Mašīnraksta pāršķīruma vietā bija nolikta vaļēja pildspalva — ar to nelaiķis bija sācis rakstīt teikumu, ko bija paredzējis iekļaut tekstā. Sis teikums ticis pārtraukts un tā arī palicis nepabeigts. Turklāt nāve iestājusies kafijas dzeršanas laikā, kad sers Gordons turējis tasīti ar apakštasīti rokā. Tasītes saturu viņš iztukšoja vienā ņēmienā un uz vietas bija beigts. Tasīte izkrita no viņa lejup slīgstošās labās rokas, bet apakštasīte, ko viņš bija turējis kreisajā rokā, nokrita vispirms uz ceļiem, pēc tam uz grīdsegas. Jau no paša sākuma es apšaubīju, ka pašnāvnieks, kurš iebēris sev kafijā ciānkāliju, dzers indi, turēdams otrā rokā apakštasīti. Tā drīzāk dara cilvēks, kurš sēž pie rakstāmgalda un saņem tasīti ar kafiju uz apakštasītes no kāda cita rokām. Tādā situācijā kafiju parasti ņem kopā ar apakštasīti… Taču tā bija tikai mana hipotēze. Daudz svarīgāks ir fakts, ka sers Gordons atstāja savus pirkstu nospiedumus uz kabineta durvju roktura, ienākdams no dārza, un pēc tam viņam tos vajadzēja atstāt vēl divas reizes, proti, ejot augšā uz fotolaboratoriju un nākot atpakaļ, taču nekādus pirkstu nospiedumus mēs vispār neuzgājām. Pirkstu nospiedumu nebija arī uz kafijas ekspresvārītāja, kaut gan viņš taču tanī bija gatavoj'is sev kafiju. To nebija arī uz skapīša ar indi, tāpat kā nebija uz burciņas, lai gan viņš atnesa burciņu no dārza un ielika to skapītī. Nekādu pirkstu nospiedumu nebija arī uz loga roktura, bet logu pirms pusnakts bija vērusi vaļā mis Agnese. Visi pārējie, kas vēlāk bijuši kabinetā, noliedz, ka viņi vēruši logu vaļā .,.

Ja pie iepriekš teiktā piemetināsim, ka sers Gordons bija cilvēks ar dzelžainiem principiem, ka savā ziņā viņš bija dziļi reliģiozs cilvēks un ka pašnāvību — droši vien — uzskatīja par gļēvulības galējo izpausmi attiecībā pret dzīvi, tad grūti ir stāties pretī šai faktu lavīnai un ietiepīgi uzstāt, ka sers Gordons ir izdarījis pašnāvībiļ, kaut gan nepavisam nepiederēja pie tiem,, kuri būtu uz to spējīgi, un īsi pirms nāves bija pārpilns plānu ieceru, nāve pārsteidza viņu darbā, turklāt… pavisam nesaprotami, kādēļ viņš noslaucījis savus pirkstu nospijādumus no dažādiem priekšmetiem un rokturiem, ja gribēja — kā apgalvo viņa liriskā vēstule — doties nāvē. lai nebūtu par šķērsli citiem ceļā uz laimi? … Un kā tāiā gadījumā lai izskaidro uz rakstāmgalda atrasto otro vēstuli, kas arī bija bez paraksta?

Nē, pašnāvības versija nevienam no šiem faktiem nedod izskaidrojumu. Tā neizskaidro arī dīvainās piezīmes grāmatiņā IN MEMORIAM, kur uz vakardienu sers Goraoņs ierakstījis: «Protams, burciņa, jāpalūdz, lai viņš ieber atpakaļ. Tas pats ar kafiju. Pēc tam jāizrāda viņai maigums …» Bet uz šodienu ierakstīts: «Sadedzināt! Neaizmirst darba plānojumu… Jāliek viņam uzrakstīt pāris vārdu. Sadedzināt!!!» Šis teksts ir ārkārtīgi interesants, jo tanī ir runa par burciņu, kafiju un darba plānojumu, tas ir, par to, ko mēs ieraudzījām kabinetā pēc sera Gordona nāves. Ņemot vērā, ka ar aizvakardienu datētajās piezīmēs nekas interesants vēl nav sastopams, minēta vienīgi nedēļas nogale un ka jāpārbauda biļetes uz lidmašīnu, mēs varam pieļaut, ka starp braucienu uz šejieni un vakardienu ir iatgadījies kaut kas tāds, kas licis seram Gordonam izdarīt tieši šādu ierakstu.

Džo pārlaida skatienu mājiniekiem un pārliecinoši paskaidroja:

— Šie fakti skaidri pierāda, ka pašnāvības versija„ kategoriski noraidāma. Sers Gordons nebija nekāds āķsts, viņš nešķirtos no šīs pasaules, sacerēdams bezjēdzīgas vēstules un slaucīdams no tām nost savus pirkstu nospiedumus, viņš neizdarītu pašnāvību, atstādams aizsākto labojumu mašīnrakstā nepabeigtu, un nenorunātu tikšanos ar cilvēkiem rīta agrumā, gluži tāpat arī neķertu naktī naktstauriņus, nedz arī ietu pie brā]a apskatīt fotoattēlus. Šķiroties no dzīves, cilvēks neizturas kā klauns, ja uz to nemudina kāds īpašs iemesls. Turklāt, kaut gan nelaiķa kabatā mēs atradām kapsulu ar ciānkāliju, tomēr nevienu tukšu kapsulu uz rakstāmgalda neatradām. Un, tā kā uz skapīša un burciņas viņa pirkstu nospiedumu nav, tad … — Džo noplātīja rokas. — es nezinu, no kurienes viņš iebēris tasītē ciānkāliju. Viņš taču nenēsāja to vienkārši tāpat sabērtu kabatā. Pie tam ne uz viena kabineta priekšmeta nav konstatētas ciānkālija pēdas. Nevienam taču pat prātā neienāks, ka cilvēks, kuram nebija ne mazākās psihiskās noslieces uz pašnāvību un kurš neizrādīja ne mazāko vēlēšanos šķirties no dzīves, kura rīcība, ja viņš būtu izdarījis pašnāvību, ikvienam liktos absolūti bezjēdzīga un tā patiešām arī būtu bezjēdzīga … ka šis cilvēks ir izdarījis pašnāvību. Gordons Bedfords tika nogalināts, un mēs visi zinām to tikpat labi kā viņa slepkava.

Džo apklusa.

—  Nu labi… — ierunājās Sirils Bedfords. — Un kas par to? Ja arī viņš ticis nogalināts, tad tas, ko jūs nupat sacījāt, šinī jautājumā neienes ne mazāko skaidrību.

—  Kā teicu jau pašā sākumā, divu pieņēmumu robežās pastāvēja astoņas iespējamības. Tagad mēs varam izsvītrot vienu pieņēmumu un reizē ar to četras iespējamības. Mūsu rīcībā paliek otrs pieņēmums un sekojošas iespējamības:

1.  Ticis noslepkavots, un uz rakstāmgalda slepeni noliktas abas vēstules.

2.  Ticis noslepkavots, taču pirms tam uzrakstījis abas vēstules.

3.  Ticis noslepkavots, taču uzrakstījis vēstuli Nr. 1, bet vēstuli Nr. 2 slepus nolicis slepkava vai kāds cits.

4.  Ticis noslepkavots, taču pirms tam uzrakstījis vēstuli Nr. 2, bet vēstuli Nr. 1 slepus nolicis slepkava.

Apsvērsim visas šīs iespējamības pēc kārtas.

1. Ticis noslepkavots, un pēc viņa nāves abas vēstules slepus noliktas uz rakstāmgalda …

Ņemot vērā to, ko liecināja mis Agnese, kura bija dzirdējusi viņu rakstām vēstuli Nr. 2, šī iespējamība ir jāatmet. Mis Agnese liecināja, ka viņa dzirdējusi vīriešus aizslēdzam ārdurvis un pusbalsī sarunājamies hallē. Pēc tam misters Sirils Bedfords un misters Ruts devās augšā, bet sers Gordons brīdi soļojis šurpu turpu un pēc tam sācis klabināt uz rakstāmmašīnas, tā bija?

—  Jā, — Agnese pamāja ar galvu, — bija akurāt tā, kā jūs nupat sacījāt, ser.

—   Pēc tam jūs, mis, aizmigāt. Tā kā vēstules Nr. 2 teksts ir vienīgais, kāds uzrakstīts uz rakstāmmašīnas jaunās lentes, un tā kā otras rakstāmmašīnas mājā nav, mums jāpieņem, ka tieši tad sers Gordons uzrakstīja šo vēstuli. Un, kaut gan mis Vaita tieši neredzēja viņu rakstām, mēs tomēr zinām, ka viņš vienīgais palika kabinetā un tikai krietni vēlāk uzgāja, augšā fotolaboratorijā un sarunājās ar misteru Sirilu. Tas bija vienīgais brīdis, kad kāds cits varētu riskēt ieiet viņa kabinetā un uzrakstīt šo vēstuli. Taču mis Vaita tobrīd nebūtu vairs dzirdējusi rakstīšanas troksni.

Tādējādi mums ir jāpieņem, ka sers Gordons patiešām ir uzrakstījis šo vēstuli, un līdz ar to jāizslēdz divas varbūtības:

1.  Ka viņš ticis noslepkavots un pēc viņa nāves uz rakstāmgalda slepus noliktas abas vēstules. Jo vienu no vēstulēm taču uzrakstījis viņš pats.

3.  Ka viņš uzrakstījis vēstuli Nr. 1, bet vēstuli Nr.. 2 slepus nolicis slepkava. Iemesls iepriekšējais, jo vēstuli Nr. 2 uzrakstīja sers Gordons.

Tā nu rnums palikušas vairs tikai divas varbūtības, un vienai no tām jābūt patiesai, jo visas citas iespējamās kombinācijas mēs esam jau atzinuši par nederīgām. Divas atlikušās iespējamības ir:

2.  Ka viņš ticis noslepkavots, taču iepriekš uzrakstījis abas vēstules.

4.  Ka viņš ticis noslepkavots, iepriekš uzrakstījis vēstuli Nr. 2, bet vēstule Nr. 1 slepus nolikta pēc nozieguma izdarīšanas.

Apsvērsim pirmo iespējamību. Sers Gordons uzrakstīja divas pirmsnāves vēstules, bet pēc tam tika noslepkavots.

—   Siril, — skaļi iečukstējās Džūdita Bedforda, — vai tu saproti kaut vienu vārdu, ko šis cilvēks runā?

—  Jā. — Sirils Bedfords pamāja ar galvu. — Man nekad nebūtu ienācis prātā tik sarežģītu jautājumu risināt tik mehāniskā veidā, taču pagaidām jūsu analīzes gaitai neko nevar pārmest…

— Paldies … — Džo tikko manāmi pasmaidīja. — Zinu, ka es jūs garlaikošu, taču iegaumēsim, ka mēs nerisinām matemātisku rēbusu, bet ka galvenais ir atsijāt bezjēdzības un neiespējamības. Tikai tad, kad zināsim patiesību par abām vēstulēm, mēs varēsim sākt atveidot notikumu gaitu. Pirms mēs to nenoskaidrosim, būs viens vienīgs mudžeklis un neizbrienams bezjēdzību purvs. Būtībā mana metode ir joti vienkārša. Taču atgriezīsimies pie saviem rūpju bērniem. Mums ir atlikušas divas varbūtības, un tagad izskatīsim pirmo, kas izvirza hipotēzi, ka sers Gordons uzrakstījis divas pirmsnāves vēstules un pēc tam kāds viņu nogalinājis.

Mums zināmie fakti liecina, ka pirmo vēstuli, kurā sers Gordons nozākā savu dzīvi un dēvē sevi par cinisku kukuļņēmēju, viņam vajadzēja uzrakstīt pagājušajā nedēļā, jo šeit viņš nav bijis kopš iepriekšējās pirmdienas, bet misters Ruts jauno lenti mašīnā ielika aizvakar, pirms sera Gordona ierašanās. Kā mums zināms, šī vēstule ir uzrakstīta uz vecās lentes un ar šo te rakstāmmašīnu. Tātad šo apkaunojošo vēstuli sers Gordons veselu nedēļu nēsājis līdzi vai glabājis noslēptu tikai tāpēc, lai pēcāk uzrakstītu pavisam citu vēstuli, kurā min gluži citu pašnāvības motīvu: misis Silvijas mīlestību pret otru vīrieti, kuram sers Gordons simpatizē un kuru ciena.

Un atkal iznāk, ka šis cilvēks, kuram doma par pašnāvību bija pagalam sveša, kurš plānoja šodien izlidot uz Ameriku, kurš naktī aizrautīgi ķerstīja savus iemīļotos naktstauriņus, jau kopš nedēļas gribējis darīt sev galu, jo nav spējis vairs ilgāk samierināties ar savu nelietīgumu. Taču pēdējā mirklī viņš maina iepriekšējo lēmumu un grib šķirties no dzīves mīlestības vārdā. Rezultātā slepkava apsteidz viņu un nogalina, neļaudams viņam īstenot savu nodomu. Piedevām — uz šīs vēstules ir konstatēti sera Gordona pirkstu nospiedumi, kas pēc policijas laboratorijas ekspertu domām, ir izdarīti pēc upura nāves, jo atstātie nospiedumi ir aizdomīgi vāji fiksēti un skaidri redzams, ka mašīnraksta teksts ticis slaucīts, jo kāds ir apslaucījis papīru, gribēdams nodzēst pirkstu nospiedumus, ko atstājis cits. Kas tagad iznāk? Vai sers Gordons būtu slaucījis nost savus pirkstu nospiedumus no šīs vēstules, neiznīcinādams to, bet slepkava viņa pirkstu nospiedumus atkal atjaunojis? Un kālab šī vēstule, uzrakstīta pirms nedēļas, gulēja redzamā vietā, bet otra, kas uzrakstīta pirms stundas, bija paslēpta zem grāmatas? Skaidrs liekas viens, proti — vēstuli Nr. 1, kura runāts par kukuļņemšanu, sera Gordona priekšā nolicis kāds, kurš nav zinājis par vēstules Nr. 2 esamību. Visticamākais, ka sers Gordons uzrakstīja šo vēstuli, izņēma no mašīnas un nolika uz galda, bet, izdzirdējis kāda nācēja soļus, a p s 1 a ucīja to, salocīja un paslēpa zem mašīnraksta, pie kura slīpēšanas bija strādājis. Brītiņu parunājies ar seru Gordonu, slepkava pasniedza viņam kafiju, kas — iespējams — tieši nupat kā bija uzvārījusies. Sers Gordons nomira, slepkava nolika uz rakstāmgalda vēstuli un uzspieda uz tās sera Gordona tobrīd jau stingās rokas pirkstus. Pēc tam viņš aizmuka, nezinādams, ka uz rakstāmgalda atrodas otra vēstule, kas kategoriski pārsvītros versiju par pašnāvību, un sāksies izmeklēšana, lai noskaidrotu dīvainos notikumus, kas atgadījušies šonakt… Viņš nezināja arī to, ka papīrkurvī mēs atradīsim lielu, jau sen beigtu naktstauriņu un tā vietā vitrīnā atklāsim no fotogrāfijas izgrieztu misis Silvijas Bedfordas galviņu. Gluži tāpat slepkava arī nezināja, ka mis Agnese Vaita bija te ienākusi pirms pusnakts un izvēdinājusi kabinetu, plaši atvērdama logus, un pēc tam aiztaisījusi tos, tādējādi atstādama uz loga roktura pirkstu nospiedumus… nospiedumus, kurus mēs, ieradušies šeit, vairs neatradām…

Taču atgriezīsimies pie iespējamām varbūtībām. Tā kā hipotēze, ka sers Gordons vienas nedēļas laikā uzrakstīja divas pilnīgi atšķirīga satura pirmsnāves vēstules, taču pašnāvību neizdarīja, toties tika noslepkavots, ir vairāk nekā absurda, tad, ņemot vērā vēstuļu saturu un rakstītāja personību, kā arī apstākļus, kas saistīti ar vēstuli Nr. 1 un pirkstu nospiedumiem, mums atliek izanalizēt pēdējo varbūtību, proti, ka:

, …sers Gordons uzrakstījis vēstuli Nr. 2, to, kurā runāts par pašnāvību mīlestības motīvu dēļ, ka viņš ticis nogalināts un pēc tam uz rakstāmgalda nolikta vēstule Nr. 1, kurā ir runa par pašnāvību sirdsapziņas pārmetumu dēļ. Mēs zinām, ka sers Gordons tik tiešām ir uzrakstījis vēstuli Nr. 2. Atliek noskaidrot, kā vēstule Nr. 1 nokļuvusi uz rakstāmgalda.

Visā šinī murgaini nesakarīgajā lietā pats absurdākais man visu laiku šķita tas, ka viens cilvēks raksta pašnāvības vēstuli, bet otrs, kurš nezina to, ierodas un nogalina viņu, atstādams otru vēstuli, nepamanījis pirmo. Sāda situācija, praktiski ņemot, ir tikpat mazticama kā septiņas iepriekšējās, kuras mēs jau atmetām… Nu labi, taču citas iespējamības nav, sers Gordons ir miris, un viņa nāves gadījumam jāiekļaujas kādā no šīm kombinācijām.

Lūdzu, saprotiet mani pareizi: ja viens cilvēks grib izdarīt pašnāvību, bet otrs par to nekā nezina, tad situācija, kad pašnāvību apsteidz slepkavība, pēc varbūtības teorijas ir tikpat kā neiespējama. Sāda apstākļu sakritība vienkārši nav iespējama, ja nu vienīgi visprimitīvākajos kriminālstāstos.

Pastāv otra iespēja: slepkava zi n a par otra cilvēka nodomu izdarīt pašnāvību. Tas, protams, ir iespējams, jo viens cilvēks var atklāt otram nodomu padarīt sev galu. Taču šādā gadījumā slepkavotu tikai vājprātīgais. Kālab gan jāgalē nost un jāriskē ar karātavām, ja cilvēks, kuru gribam novākt, pats vēlas to izdarīt bez mūsu palīdzības? Vajag tikai nogaidīt un varbūt kaut kādā veidā iedarboties uz viņa psihi, un viņš pats izdarīs to, ko vēlamies no viņa, nepakļaujot mūs drausmīgam sodam un bailēm, ka varam tikt atmaskoti. Tātad šāds atrisinājums būtu gaužām bezjēdzīgs …

Alekss apklusa un nokremšļojās.

—  Vai ar to jūs gribat pateikt, ka turat mūs te jau bezmaz stundu, lai paskaidrotu, ka, pateicoties jūsu nekļūdīgajam apstākļu izvērtējumam, varam izklīst svētā pārliecībā, ka mans brālis nav nedz nogalināts, nedz arī izdarījis pašnāvību, kaut gan vēstuļu par pašnāvību ir vairāk, nekā vajag, toties nav pirkstu nospiedumu tur, kur tiem, : pēc. jūsu domām, vajadzētu būt, ka biezs? — Sirils Bedfords nosmīkņāja, paņēma pīpi un aizkūpināja to. — Vai tā tas būtu jāsaprot?

Džo iepleta rokas.

—   Tādā gadījumā es ļoti atvainojos. Taču es neredzu citu iespēju kā vienīgi iziet to pašu analīzes un secinājumu ceļu punktu pa punktam tanī pašā secībā, kā cs to tiku darījis. Tātad — mēs nonācām situācijā, kas šķietami nedeva nekādu loģisku atrisinājumu. Man jāatzīstas, tas bija visai nepatīkams moments. Es vēlreiz visu loģiski izsvēru un nācu pie slēdziena, ka sera Gordona gadījums neiekļaujas nevienā no šīm astoņām kombinācijām. Bet vairāk taču to nav! Un tad piepeši es apjēdzu kļūdu, kāda iezagusies manos pārspriedumos. Pirmās septiņas varbūtības biju izanalizējis absolūti pareizi. Turpretī astoto…

Alekss iatkal uz bridi apklusa un pēc dramatiskas pauzes ierunājās ātri, gandrīz jautri, itin kā problēmas atrisināšana viņam šobrīd būtu svarīgāka par piecu ļoti ieinteresētu cilvēku klātbūtni.

—   Es biju vadījies pēc diviem pieņēmumiem: sers Gordons gribējis izdarīt pašnāvību, slepkava to nav zinājis un nogalinājis viņu — šādu situāciju es uzskatīju par neiespējamu apstākļu sakritību. Vai arī — sers Gordons gribējis izdarīt pašnāvību un slepkava, to zinādams, apsteidzis viņu, ko es uzskatu par absurdu, jo šāda rīcība liecinātu par slepkavas neprātu, taču starp aizdomās turētajiem es nemanīju nevienu piašu ar patoloģiskām nosliecēm. Tostarp es nebiju ņēmis vērā vēl vienu iespēju: sers Gordons Bedfords varēja uzrakstīt vēstuli Nr. 2, nepavisam n e d o m ā d a m s izdarīt pašnāvību!

—   Kā tā? — Roberts Ruts izberzēja nogurušās acis, jo visu laiku neatņemdamies bija raudzījies runātājā. — Viņš negribēja darīt sev galu, taču uzrakstīja vēstuli, ka dodas pašnāvībā, un tad kāds cits viņu nogalināja un slepus nolika otru pašnāvnieka vēstuli? Ko jūs runājat, ser? Tas tak ir galīgs absurds! Vēl lielāks nekā iepriekš noraidītie varianti.

—   Hm… — Džo palūkojās viņā bez sevišķām simpātijām. — Jūs tā domājat? Atjaujiet man tomēr vēl dažas minūtes turpināt savu absurdo izklāstu. Esmu piedalījies daudz ilgstošākos izmeklēšanas procesos par šo un domāju, ka policija nav jūs pārlieku nogurdinājusi, uzdodama pārāk daudz jautājumu. Taisnību sakot, mēs atrodamies šeit nepilnas trīs stundas un nopratinājuši neesam pat visus mājiniekus. Tādēļ es atļaušos, — Džo vērsās pie pārējiem, — izklāstīt visu līdz galam.

—   Līdz galam? — piemiegusi acis, noprasīja Silvija.

—  Jūs esat pārliecināts, ka jums tas izdosies?

—   Pilnīgi, cienītā kundze. Līdz galam, šinī gadījumā tas nozīmē: līdz būšu jums visiem paskaidrojis, kas un kādos apstākļos ir noindējis seru Gordonu Bedfordu.

Iestājās pilnīgs klusums.

—   Augstais Dievs… — nočukstēja Agnese Vaita. Pēc viņas vārdiem telpā atkal bija kluss.

—   Tā ja … — Alekss apsēdās un aizsmēķēja cigareti.

—   Kad biju nonācis pie šī, kā izteicās misters Ruts, absurdā slēdziena, es uzdevu sev jautājumu: ko mēs īsti zinām? Mēs zinām vienīgi to, ka šonakt īsi pirms savas nāves sers Gordons uzrakstīja vēstuli, kurā sacīts, ka viņš aiziet no divu mīlētāju ce]a. Taču šī vēstule nav parakstīta un uz tās nav pirkstu nospiedumu. Tas nozīmē, ka šīs vēstules jēga nemainītos, ja to noliktu priekšā jebkuram citam pašnāvniekam ar noteikumu, ka šis pašnāvnieks atbilst tam psihiskajam portretam, kāds uzskicēts vēstulē…

—   Kā? — Silvija nesaprata.

—   Pavisam vienkārši. Drusku padomāsim. Piemēram, ja misters Roberts Ruts būtu iemīlējies jūsos un šīs jūtas izrādītos abpusējas, bet tai pašā laikā viņš mocītos smagos sirdsapziņas pārmetumos, ka tik zemiski izturējies pret cilvēku, kurš rūpējās par viņu, virzīja uz augšu un bija darba devējs, un šie sirdsapziņas pārmetumi neļautu viņam mierīgi dzīvot tālāk, vai šāda vēstule nebūtu lieliska motivācija solim, ko viņš nolēmis spert! Tikko es to aptvēru, tūdaļ sapratu: tas fakts, ka mēs atradām seru Gordonu mirušu, no paša sākuma mums bija traucējis saskatīt šo iespējamību, kas bija vienīgā loģiskā.

—   Kā tad tā?! — Silvijas acis pārbīlī iepletās. — Roberts taču ir dzīvs, turpretī viņš ir miris!

—   Nūja. Bet, ja es pieļautu domu, ka kapsula ar ciānkāliju, kas tika atrasta sera Gordona kabatā, bija paredzēta misteram Rutām tāpat kā šī vēstule? Ja piezīmju grāmatiņā IN MEMORIAM ierakstīto frāzi «Pēc tam jāizrāda viņai maigums…» es atšifrētu no šāda aspekta? Ja fakts, ka pirkstu nospiedumi tikuši noslaucīti gan no burciņas ar indi, gan no ekspresvārītāja, bet grāmatiņā IN MEMORIAM varam izlasīt: «Burciņa, jāpalūdz, lai viņš ieber atpakaļ. Tas pats ar kafiju…» — tad kļūst saprotams, ka vajag tikai, lai misters Ruts atnāk uz kabinetu un, paklausot sera Gordona lūgumam, ieber ciānkāliju no kapsulas atpakaļ burciņā, bet pēc tam uzvāra kafiju, lai tādējādi vienīgi viņa pirkstu nospiedumi būtu redzami visās galvenajās vietās un izmeklēšanai kalpotu par lietisku pierādījumu, ka ir izdarīta pašnāvība. Neaizmirsīsim ari uz mašīnas uzrakstīto vēstuli par izlemto pašnāvību … Un piezīmi, kas ierakstīta IN MEMORIAM: «Jāliek viņam uzrakstīt pāris vārdu. Sadedzināt!!!» Nu kļūst skaidrs, ka sers Gordons varēja palūgt misteru Rutu, lai viņš uzraksta dažus sera Gordona nodiktētus vārdus, tādējādi atstājot uz taustiņiem pietiekami daudz pirkstu nospiedumu…

—   Jā… Bet tādā gadījumā jūs balstāties uz pieņēmumu, ka es nonāktu lejā un viņš nogalinātu mani, inscenēdams manu pašnāvību. Visi taču zināja, ka sers Gordons strādā kabinetā un es taisos noiet pie viņa … un ka es būšu kopā ar viņu.

—   Vai tiešām? — Alekss apšaubot pašūpoja galvu. — Publiski tikšanos ar jums sers Gordons norunāja pulk* sten septiņos. Privāti — pulksten sešos… Tātad, ja šodien sers Gordons nonāktu lejā kabinetā septiņos no rīta un atrastu jūs mirušu, neviens ij neiedomātos, ka viss noticis citādāk. Viņš, piemēram, varētu būt uzgājis mistera Sirila fotolaboratorijā, un tai laikā tad arī varēja notikt šis negadījums …

—   Jūs, liekas, esat aizmirsis mani… — Sirils Bedfords paraustīja plecus. — Tikties ar misteru Rutu septiņos Gordons norunāja visu klātbūtnē, bet tikties pulksten sešos norunāja arī ar mani.

—   Ak vai, es nepavisam neapgalvoju, ka arī jūs gribējāt nogalināt misteru Rutu. Jūs vispār negribējāt nogalināt …

—   Tencinu … — Sirils pasmaidīja un palocīja galvu.

—   Nav par ko, — Džo atbildēja. — Mēs vēl neesam noskaidrojuši visu. Tātad — lai izdibinātu, kas ir slepkava, vajadzēja atsevišķi aplūkot visus mājiniekus. Nogalināt seru Gordonu varēja ikviens no jums, pirmkārt, tādēļ, ka viņa nāves brīdī visi jūs atradāties mājās, bet, otrkārt, tādēļ, ka ikvienam no jums bija lielāks vai mazāks iemesls tikt no viņa vaļā. Pat mis Agnesei, kā jau minēju, es izdomāju šādu iemeslu. Taču, ja sers Gordons taisījās nozūmēt misteru Rutu un bija ieplānojis slepkavību veikt šonakt — un uz to norāda daudzi fakti: pirkstu nospiedumu noslaucīšana no kafijas vārītāja un no burciņas ar ciānkāliju, ieraksti grāmatiņā IN MEMORIAM, sera Gordona uzrakstītā vēstule, kapsula viņa kabatā, kā arī fakts, ka viņam bija dibināts pamats, jo starp misteru Rutu un misis Silviju bija pamodusies mīlestība —, tad šo situāciju varēja izmantot vienīgi slepkava, kurš to zināja. Tikai pie šādiem noteikumiem, iepriekš slepus noliekot uz rakstāmgalda absurdo vēstuli par Gordona Bedforda finansiālajām mahinācijām, slepkavam izdotos policijas izmeklēšanu pievērst mājiniekiem, jo viss, protams, būtu nācis gaismā, tas ir — gaismā būtu nākušas misis Silvijas un mistera Ruta attiecības. Labākajā gadījumā viņi tiktu cauri sveikā pēc tam, kad prese abus būtu pagalam sakompromitējusi, bet ļaunākajā gadījumā varbūt tiktu apsūdzēti uz aizdomu pamata. Neaizmirsīsim, ka abi nokļūtu visai neapskaužamā situācijā, ja izrādītos, ka sers Gordons ticis nogalināts. Tas nu tiktāl, bet kurš no mājiniekiem varēja zināt, ka sers Gordons grib novākt Rutu? Gluži saprotamu iemeslu dēļ tie nevarēja būt ne Ruts, nedz arī misis Silvija. Izmeklēšanas gaitā misis Džūdita Bedforda liecināja, ka misis Silvijas un mistera Ruta mīlestību atklājusi, pateicoties kopīgajam kamīnam, kas ļāvis viņai noklausīties abu sarunas. Visādi citādi viņi bija lieliski nokonspirējušies.

—   Ak tu, čūska … — ieteicās Silvija, uzlūkodama vecējošo sievieti, taču viņas acīs nebija ne miņas no naida, vienīgi neizsakāms pārsteigums. — Kā tu varēji viņam to pateikt?

—   Es nepateicu! — Džūdita noliedza. — Nekad nebūtu viņam pateikusi!

—   Tā ir taisnība… — Alekss apstiprinoši pamāja. — Taču jūs pastāstījāt to savam vīram. Pastāstījāt pēc tam, kad sers Gordons, misis Silvija un misters Ruts jau bija aizbraukuši.

—   Nu labi… — Sirils arī pamāja ar galvu. — Bet es taču to viņam neatstāstīju. Ja es būtu viņam atstāstījis,— Bedfords, jaunākais, iepleta rokas, — domāju, ka viņš šo māju būtu saārdījis kā spēkavīrs Samsons!

—   Analizējot šo aspektu, es gan izvirzīju citu hipotēzi … — Džo atvainodamies pasmaidīja. — Es pieļāvu iespējamību, ka jūs izstāstījāt to savam brālim tūdaļ pēc viņa ierašanās aizvakar, pirmajā izdevīgajā brīdī, kad palikāt divatā. Tāpat arī es pieņemu varbūtību, ka jūs, tikko kā uzzinājis par misis Silvijas un mistera Ruta attiecībām, katram gadījumam uzrakstījāt vēstuli, ko mēs nosacīti apzīmējām par vēstuli Nr. 1 un kas uzrakstīta uz vecās lentes. Misis Džūdita mums pateica, ka viņas pārziņā nodotas kabineta rezerves atslēgas, un pārāk cītīgi viņa tās vis nesargā, jo skaidri nemācēja pateikt, kur tās patlaban atrodas. Pēc tam es iedomājos, ka jūs — iespējams — izstāstījāt visu brālim un pierunājāt viņu (likdams lietā, piemēram, argumentu, ka misters Ruts attiecībā pret seru Gordonu pieļāvis nelietību, kas ar likumu netiek sodīta), lai viņš nogalina misteru Rutu. Ņemot vērā jūsu brāļa dzelžaini rigorozo morāli, pieļauju, ka doma par to, ka viņš pats varētu pieņemt spriedumu, viņam nepavisam nešķita pielīdzināma noziegumam. Pēc viņa pārliecības, misters Ruts kā laulības pārkāpējs un nepateicīgais ir pelnījis stingrāko soda mēru. Piemetināsim klāt vēl vira greizsirdību, aizvainotu patmīļu, ārprātīgu niknumu, un jūs būsiet guvis pilnu ainu. Nedomāju, ka sers Gordons pēc tam būtu pametis savu sievu. Varbūt viņš cerēja, ka mīļotā pašnāvība liks viņai kardināli mainīties. «Pēc tam jāizrāda viņai maigums,» viņš ierakstīja savā piezīmju grāmatiņā. Jā, «jāizrāda viņai maigums»…

—   Jāatzīst, jums ir gluži neticama fantāzija… — Sirils atzinīgi pamāja ar galvu.

—   Ja tādas nav, izmeklēšana velkas mēnešiem ilgi. — Džo nopūtās. — Par ko mēs runājām? Ā … Tātad, kā jau sacīju, es pieļāvu iespējamību, ka atriebības plānu sers Gordons izkaldināja kopā ar jums. Par jūsu diskrētumu viņš varēja būt drošāks par drošu. Jau daudzus gadus jūs bijāt viņa rokās, un jūsu liecību pret viņu sers Gordons atspēkotu kā nieku. Starp citu, nevienam pat prātā neienāktu, ka tāds cilvēks kā viņš varētu kādu nogalināt. Ruta nogalināšanas plāns bija lieliski pārdomāts. Vakariņās sers Gordons norunāja tikties ar jums un misteru Rutu pulksten septiņos. Pēcāk, kad neviena no sievietēm nedzirdēja, viņš tikšanās laiku pārcēla uz pulksten sešiem. Tātad Ruts tiek novērots, jūs cietīsiet klusu, līdz ar to jūs ar brāli gluži netraucēti varat Rutu noindēt sešos, inscenēt viņa pašnāvību un iet gulēt, bet pēc tam pulksten septiņos nonākt lejā un uziet Rutu, kurš miris jau kopš kāda laika …

—   Bet kādēļ lai es pierunātu Gordonu uz šādu rīcību? — Sirils atkal pasmaidīja. — Ceru, jūs taču nedomājat, ka šeit klātesošais nabaga misters Roberts mani kaut kādā ziņā traucē? Es biju pat apmierināts, kad Džūdita pastāstīja man, ka viņš uzlicis ragus Gordonam … Atvainojos, ka pašreizējā situācijā runāju par to, taču mēs iztirzājam slepkavības iespējamo variantu, tādēļ uz vietas gribu paskaidrot, ka Ruta nāve un man pierakstītais mēģinājums pierunāt Gordonu nogalināt Rutu man nepavisam nebija vēlams, tāpēc ir galīgs absurds.

—   Es taču vienreiz jau sacīju, ka jūs nebūt nevēlējāties redzēt misteru Rutu mirušu. Jūs vēlējāties redzēt mirušu savu brāli, kurš tik ilgus gadus bija turējis jūs sažņaugtu dzelžainā dūrē. Jūs zinājāt, ka brāļa nāves gadījumā jūs atgūsiet brīvību un varēsiet izlidot no krātiņa, kurā viņš jūs iesprostojis. Viss bija ļoti vienkārši — jūs taču kopīgi tikāt apsprieduši rīcību visās detaļās. Jums, starp citu, vajadzēja pildīt alibi lomu. Droši vien jūs abi norunājāt, ka jūs liecināsiet, itin kā esat pamodinājis Gordonu pulksten sešos un līdz septiņiem abi kopā esat strādājuši laboratorijā. Ka pēc tam nokāpāt lejā un atradāt kabinetā Rutu jau galīgi aukstu. Tostarp jūsu paša izstrādātais plāns bija vēl vienkāršāks. Proti, noiet lejā pulksten četros ar ieganstu sagatavot visu kopā ar seru Gordonu pirms Ruta ierašanās, pasniegt seram Gordonam kafiju ar ciānkāliju un pēc tam, kad jūs būtu visu pārbaudījis, lai neatstātu nekādus pierādījumus pret sevi, doties augšā un likties gultā …

—   Labi, ka jums nav nekādu pierādījumu… — Sirils izurbināja no pīpes pārogļoto tabaku un piebāza pīpi par jaunu. — Citādi, ņemot vērā jūsu neizsmeļamo iztēli, jūs nudien varētu mani ieslēgt roku dzelžos.

—   Vai tiešām jūs nesaprotat tik vienkāršu lietu: ja sers Gordons taisījās nogalināt misteru Rutu, tad jūs esat vienīgais cilvēks, kas varēja nogalināt seru Gordonu? Jūs vienīgais, ja neskaita nelaiķi, zinājāt par gaidāmo nogalināšanu. Jūs vienīgais, ja neskaita mirušo un Rutu, zinājāt par norunāto tikšanos pulksten sešos. Ja jums nebūtu zināmi sera Gordona plāni, viņš neaicinātu jūs kopā ar Rutu pulksten sešos. Jūs taču būtu bijis Ruta nāves vienīgais aculiecinieks. Jūs zinājāt par Silviju un Rutu, jūs būtu ieguvējs Gordona nāves gadījumā, jūs neieredzējāt brāli, jūs zinājāt viņa plānu, jūs varējāt uzrakstīt vēstuli Nr. 1, vārdu sakot, visi manis minētie pieņēmumi, ja tos attiecina uz jums, pilnībā apstiprinās, un te nav neviena vāja punkta. Taču palika vēl daži neskaidri jautājumi, kurus vajadzēja apsvērt, un arī tiem vajadzēja iekļauties kopīgajā sistēmā, liecinot pret jums. Kad nu visi fakti sāka tik smuki rīmēties savā starpā, es ņēmos pārdomāt pārējos jautājumus, pirmām kārtām — par loga rokturi. Šis jautājums samilza gandrīz vai līdz apokaliptiskiem mērogiem. Nekādi nevarēju saprast, kas un kāpēc no roktura noslaucījis pirkstu nospiedumus. Sers Gordons — nē. Slepkava — varbūt, bet kāpēc slepkavam ievajadzējies atvērt logu?

Džo Alekss brīdi klusēja.

—   Bet, ser, — ierunājās Agnese Vaita, — lai noslaucītu rokturi, nepavisam nevajag atvērt logu.

—   Tā ir, taču, pateicoties apstākļu laimīgai sakritībai, mēs zinājām, ka jūs, mis, kabinetā bijāt pirms pusnakts, attaisījāt logu, aiztaisījāt to un, nenoslaucījusi rokturi, devāties prom. Tādā kārtā mēs zinājām, ka pirkstu nospiedumus kāds noslaucījis vēlāk. Šis «kāds» varēja būt

vienīgi slepkava. Bet kādēļ viņš to darījis? Pa logu viņš neko nav izmetis. No ārpuses viņam nekas nav padots.

—   Varbūt viņš gribēja izvēdināt kabinetu?

—        Bravo … Bet kāpēc? Lai izkliedētu kafijas aromātu? Nē. Lai likvidētu ciānkālija specifisko smaržu? Policija taču tik un tā uzzinātu, no kā miris Gordons Bedfords. Atvērt logu slepkavu varēja mudināt tikai viens iemesls, kas parasti nodod katru noziedznieku: vēlēšanās noslēpt pēdas, ko atstājusi viņa klātbūtne.

Džo apklusa.

—   Kā? — Silvija nesaprata.

—   Nu, piemēram, lai izvēdinātu no kabineta dūmus…

—       Dūmus… Bet mēs taču neviens… — Pēkšņi Silvija aprāvās un paskatījās uz Sirilu. Ruta seja pauda galēju apstulbumu. Džūdita Bedforda pat nepakustējās.

—       Absurds … — iebilda Sirils Bedfords. — Sinī mājā smēķēju vienīgi es, un es logu nevēru vaļā…

Džo pieslējās un devās uz kabinetu, dzirdēdams, ka pārējie, arī celdamies kājās, atbīda krēslus.

—       Te nu bija … — Džo apstājās pie loga portjeras un pastiepa pirkstu uz augšu. — Viņš apgalvo pretējo… Lūdzu, cienījamās dāmas un kungi…

—       Kas tas ir? — Sekodams Alekša izstieptajam pirkstam, Sirils tuvojās logam.

—        Naktstauriņš Miroņgalva. Viņš ielidoja istabā, kad jūs atvērāt logu. Jūs neatbīdījāt aizkaru, jo baidījāties, ka no ārpuses kāds varētu jūs pamanīt…

—   Galīgs absurds! — Sirils atkal paraustīja plecus.

—  Viņš nevarēja ielidot… Bija jau pavisam gaišs.

Pēkšņi Sirils aprāvās un iesita ar roku sev pa muti.

—   Redzat nu… — sacīja Alekss un pamāja ar galvu.

—  Bija gaišs. To pateicāt jūs, Siril Bedford.

Sirils Bedfords metās pie loga, taču ceļu aizšķērsoja restojums, un viņš pagriezās pret istabu. Brīdi viņa milzīgā auguma blāķis zvārojās iepretī Džo Alekša kalsenajam stāvam.

—        Mierīgi… — Pārķers stāvēja nepakustēdamies. Pistoles garais, oksidētais stobrs pat nenotrīsēja viņa rokā, kad Pārķers izrunāja šo vienu vārdu. Taču vajadzīgais efekts bija panākts.

Vēl brītiņu Sirils Bedfords mazliet svārstījās, tad spēcīgās, augšup saslietās dūres rāmi noslīga gar sāniem.

—        Labs ir… padodos… — viņš noteica. — Bet kā viņš te varēja gadīties? Arā nudien bija jau pavisam gaišs.

—  Acīmredzot viņu tur būs nosēdinājis kāds labs gariņš, — Džo Alekss nomurmināja.

…Apmēram pēc pusstundas, kad cietuma mašīnas sirēna bija jau noklususi tālumā, Pārķers, vilkdams mugurā mēteli, pameta acis uz loga portjeru un sacīja:

—   Paklau, viņš aizvien tur tup …

—   Un tupēs tur līdz pašai pastardienai, ja kāds viņu nenoņems. — Džo piesteidzās pie loga un ar diviem pirkstiem noņēma naktstauriņu no portjeras.

—   Bet viņš nekustas … — Alekša draugs panāca tuvāk un noliecās pār kukaini, ko Džo turēja rokā.

—   Nu .. . mirušie, kā tev zināms, nemēdz kustēties. — Džo uzmanīgi satvēra pirkstos spraudadatu, ar ko naktstauriņš bija piesprausts pie portjeras, aiznesa eksponātu līdz vitrīnai un piestiprināja to pie samta oderējuma.

—   Tas ir tas pats naktstauriņš, — Džo paskaidroja. — Viņš drusciņ palīdzēja, lai gan mūsu rīcībā arī tāpat bija visi netiešie pierādījumi. Un tomēr ir labāk, ja viņi paši atzīstas. Tad var mierīgi iet gulēt.

—   Tu taču nedomā šinī laikā atkal līst gultā? — Pārķers paraudzījās pulkstenī. — Tūlīt būs desmit!

Alekss pieliecās draugam pie auss un čukstus sacīja:

—   Es atklāšu tev noslēpumu: tik viegli man šoreiz veicās tādēļ, ka esmu mazliet līdzīgs naktstauriņiem. Varu gulēt caurām dienām, bet naktīs klaiņot apkārt. Ar labu nakti, Ben! No rītdienas vari mani saukt — Džo Atroposs!

Klusi smiedamies, Džo Alekss izgāja no kabineta.

Skotlendjarda Kriminālmeklēšanas daļas priekšnieka vietnieks dzirdēja aizcērtainies ārdurvis, tad soļu atbalsi uz grantētā celiņa un ieraudzīja kalseno, slaiko Alekša stāvu tuvojamies vārtiem. Policists formas tērpā pakāpās sāņus un militāri sveicināja viņu. Tad vārtiņi aizvērās, un Džo bija nozudis.

—   Augstais Dievs … — Pārķers nočukstēja un paberzēja ar roku pieri. — Visuvarenais, augstais Dievs… Viņa sieva gan nekad viņu nepiekrāps, bet, ja tomēr piekrāps un viņš gribēs nogalināt viņu vai viņas mīļāko, tad mēs šo noziegumu neatmaskosim līdz pastardienai.

Pārķēra vaigs sadrūma, taču pēc mirkļa tas atkal bija mierpilns. Džo Alekss — par laimi — nebija precējies.

Henriks Gavorskis Brieži ēd dārglietas

..

1. nodaļa

Robeža bija vēl tālu, taču muitas ierēdņi jau ķērās pie darba. Viņi pārbaudīja kupeju pēc kupejas, uzdodami parastos jautājumus par līdzvedamo valūtu, dārglietām, alkoholu un citiem materiāliem labumiem, kas izvedot muitojami. Šur tur viņi lika atvērt kādu ceļasomu, citur pievērsa uzmanību nepareizi aizpildītai deklarācijai, ko pasažieris ņēmās uzcītīgi papildināt. Ļaudis zaļajos formas tērpos iespieda zīmogus, ceļotāji atvēra un aizvēra koferus, vagonu riteņi vienmērīgi klaudzināja pa sliedēm.

Vitolds Maņickis, kurš muitas pārvaldē strādāja dažus gadus, bet Vīnes trasē tikai pāris nedēļu, nostājās pēdējās kupejas durvīs.

—   Labdien, dāmas un kungi! Muitas kontrole. Lūdzu apsēsties savās vietās.

Viņš pārlaida žiglu, taču vērīgu skatienu sešiem pasažieriem, tad pievērsās bagāžai. Pasažieri sniedza viņam jau laikus sagatavotos dokumentus. Muitnieks norādīja uz vēderainu ceļasomu, kas tik tikko ietilpa plauktā.

—   Kam pieder šī bagāža?

Augšup paraudzījās seši satraukti acu pāri.

Maņickis labi pazina noskaņojumu, kāds pārņem cilvēkus, šķērsojot robežu, — šo satraukumu, it kā sirdsapziņa būtu netīra. Sākumā tas maldināja, jo viņš vadījās pēc pārliecības, ka ļaudis, kuriem nav nekā slēpjama, šādi neizturētos. Tāpēc viņš sīki pārbaudīja visus saiņus, ceļasomas un vīstokļus, nepiemirstot pat dāmu rokassomiņas, un jutās gaužām pārsteigts, kad izrādījās, ka viss kārtībā. Tikai pieredze iemācīja, ka mieru — kaut vai ārēju, šķietamu — galvenokārt saglabā likumpārkāpēji, turpretī godīgi ceļotāji vispār nav pārliecināti, vai visu izdarījuši pēc noteikumiem.

Pie loga piecēlās maza, sažuvusi sieviņa.

—   Mana tā ir, pan, mana, — viņa drebošā balsī teica. — Es braucu pie meitas uz Zalcburgu, viņa jau kopš kara laika precējusies ar austrieti. Vedu kādu drusku mantu no Polijas, kā nu tā brauksi ar tukšām rokām. Austrieši vēl nodomātu, ka šitā po|u ubadze atbraukusi diedelēt, bet es, kungs, ubadze nekad neesmu bijusi un nebūšu. Man ir savs gods, un es negribu dzīvot no svešu žēlastības. Jo, kaut arī znots, tomēr svešinieks. Austrietis.

—   Ko jūs vedat? — Maņickis oficiāli jautāja, lai gan sieviņas stāsts viņam likās pilnīgi pārliecinošs un simpātisks.

—  Neko jau tādu nevedu, pan. Pāris linu drāniņu, maķenīt mūsu saldumu, dāvanas mazbērniem.

—   Degvīna jums nav?

—   Ir arī degvīns, kā ne. Bet es pat nezinu, cik, jo to iepakoja vīrs kopā ar dēlu. Deklarācijā droši vien ir sīki pierakstīts, dēls visu sarakstīja, un viņš, kungs, ir akurāts cilvēks.

—   Labi, paldies. — Muitnieks atdeva sievietei apzīmogoto deklarāciju.

—   Kā tad būs, pan, vai vērt vaļā?

—   Paldies, nevajag. Ticu jums uz vārda. — Maņickis pievērsās pārējiem ceļotājiem. — Vai nevienam no jums nav uzrādāmi vēl kādi muitojami priekšmeti?

—   Man ir tikai tas, kas deklarācijā, — atsaucās nosvīdis resnītis, kas sēdēja blakus sieviņai pie loga.

—  Man arī, — smaidot sacīja rūtainā kreklā ģērbies puisis, kurš izskatījās pēc studenta.

Trīs atlikušie pasažieri — divi vīrieši un sieviete — atkārtoja to pašu. Vienam no braucējiem Maņickis lika atvērt neseseru, kuru pārbaudīja ātri, profesionāli ierasti. Tad pagriezās pret sievieti, kuras skaistums jau pirmajā brīdī bija piesaistījis uzmanību.

—   Un jūs, pane? Jums tiešām nekas nav deklarējams?

Melnās acu zīlītes, pa pusei plakstu aizsegtas, viegli

iemirdzējās.

—   Nekas, izņemot lojalitāti pret tautas varu, — viņa attrauca, smaidā atsegdama baltus zobus. — Bet tā jau nebūs muitojama?

Vitoldam Maņickim bija humora izjūta, tomēr šis joks viņam šķita mazliet mānīgs. Varbūt tāpēc, ka tam vajadzēja kļūt par daiļās autores bezrūpības pierādījumu?

—       Protams, nebūs vis, — viņš sacīja ar tikko samanāmu ļaurugumu. — Bet deklarācijā jūs esat ierakstījusi, ka no zelta priekšmetiem izvedāt tikai divus gredzenus, toties jums uz rokas es redzu vēl arī aproci un pulksteni.

Sieviete nervozi iesmējās.

—       Jūs taču nedomāsiet, ka tas ir zelts? — Viņa izstiepa roku uz muitnieka pusi. — Lūdzu, pārbaudiet! Tad jūs pārliecināsieties, ka ne viss ir zelts, kas spīd.

Pārbaudīt nebija vajadzības. Viņš lieliski zināja, ka rotaslietas nav īstas, savā mūžā bija redzējis pārāk daudz šādu spīguļu. Tomēr izlikās, ka šaubās.

—       Es neesmu juvelieris, — Maņickis teica. — Kā lai es zinu, ka jūs runājat patiesību?

Sieviete apvaldīja nepacietību.

—       Ja jau tā, tad varat tos dārgumus deponēt. Paņemšu atpakaļceļā, bet jūs tikmēr sagaidīsiet ekspertu viedokli.

Viņa sāka demonstratīvi knibināt vaļā aproces slēdzi. Maņickis rādījās patiesi apjucis. ;

—       Nemaz nezinu, kā rīkoties. Un vai tādu jums ir daudz?

Melnās acis zibsnīgu mirkli pakavējās pie somiņas turpat līdzās. Maņickim nāca smiekli par viņas samulsumu.

—       Jācer, ka jūs netaisāties atņemt man visas rotas? — viņa jautaja ar skaidri samanāmu nemieru. — Diez kā jūs iztēlojaties sievieti, kurai atņemtas rotaslietas? Starp citu, ja vēlaties, varu visu to bagātību ierakstīt deklarācijā. Dodu godavārdu, ka arī atpakaļceļā vedīšu to līdzi.

Pēc pāris minūtēm vilciens apstāsies uz robežas. Tomēr Maņickim negribējās beigt šo ietiepīgo sarunu ar skaisto pasažieri. Ar galvas mājienu viņš norādīja uz somiņu.

—   Vai jūs neparādītu, kas tur iekšā?

Šoreiz sieviete stipri nobāla. Un ar pūlēm pasmaidīja.

—   Laipni lūdzu, varu parādīt.

Atverot somiņu, rokas viņai viegli drebēja. Ceļabiedri saspringti vēroja notiekošo, resnītis pie loga ar mutautu slaucīja sviedrus no pieres. Tikai puisis, kurš izskatījās pēc studenta, ironiski skatījās uz muitnieku, izpratis šo spēli. Maņickis sāka justies muļķīgi un nolēma atkāpties.

—   Nu labi, — viņš iesāka. — Jūs, pane, varat…

Pēkšņi viņam iespīdējās acis. Ar noteiktu kustību viņš

izņēma sievietei no rokām somiņu un pavēra to plašāk vaļā. Starp firmas Jabloneks vizuļiem un Tombak spīguļiem viņš bija ieraudzījis kaut ko tādu, kas lika sirdij strauji iepukstēties. Vairāku gadu gaitā iegūtā rutīna tomēr jāva saglabāt mieru. Skaistā svešiniece vis nebija tik nevainīga, par kādu centās izlikties. Protams, bija iespējama kļūda, tomēr riskēt viņš nedrīkstēja.

—   Jums, pane, diemžēl būs jānāk man līdzi, — viņš teica, aizvērdams somiņu.

—   Kāpēc, uz kurieni? — Sievietes tumšās acis aiz bailēm satumsa vēl vairāk.

Tagad Maņickis bija vairs vienīgi salts ierēdnis, kurš lietišķi pilda savu pienākumu. Sievietes austrumnieciskais skaistums pēkšņi bija mitējies viņu iespaidot.

—   Tas nevilksies ilgi — cerēsim, — balss skanēja vienaldzīgi. — Jānokārto kāda formalitāte. Jo, redzat, — viņš piebilda šķietami bez kāda sakara, — tā nu ir sagadījies, ka pēc izglītības es esmu mākslas vēsturnieks.

2. nodaļa

Vojevodistes Pilsoņu milicijas priekšnieka kabinetā notika apspriede. Tajā piedalījās kabineta saimnieks un Galvenās pārvaldes pārstāvji — pulkvedis Jankovskis un majors Grots, kurš uz šo pārvaldi bija norīkots pirms gada. Ziņoja pulkvedis Jankovskis:

—   Lieta, par kuru es runāju, neattiecas uz jūsu darbības lauku vien. Varbūt tā skārusi jūs gluži nejauši. Tomēr jūs zināt tikpat labi kā es, ka mūsu darbā nejaušību gandrīz vai nemēdz būt, tāpēc mēs nedrīkstam atstāt novārtā nevienu sīkumu. Tātad — lūdzu jūs modri pievērst uzmanību visam, kas notiek pie jums, ņemot vērā, ka jebkuri notikumi var būt saistīti ar lietu, kuras dēļ esmu atbraucis šurp.

Jankovskis iedzēra malku kafijas un uzsmaidīja majoram, kurš neapzināti spēlējās iar cigarešu paciņu.

—   Smēķē vien, Alfrēdi Cerams, priekšniekam nekas nebūs pretī?

—   Nē, kur nu, — iesmējās pulkvedis Zbarskis. — Aizliegt Grotam smēķēt nozīmētu uz līdzenas vietas kļūt par viņa ienaidnieku. Es labāk neriskēšu.

Arī Jankovskis paņēma cigareti un ievilka dūmu.

—   Pirms gadiem trim mēs atklājām nelikumības vienā no galvaspilsētas mākslas izstrādājumu un antikvāro preču veikaliem. Varbūt tas nebūtu nekas ārkārtējs — galu galā šādas nelikumības atgadās ik pa laikam —, ja viens no antikvariāta darbiniekiem izmeklēšanas gaitā nebūtu atzinies, ka divu Minu laikmeta[9] ķīniešu statuešu nelegāla pieņemšana komisijā — bet runa nebija par šo gadījumu — un gandrīz tūlītēja «aizplūdināšana» veikala darbībā nav bijis izņēmums, bet gan drīzāk likums. Ne vienreiz vien gadījies, ka direktors licis pieņemt komisijā kādu vērtīgu, dažkārt ļoti vērtīgu priekšmetu no nepazīstamas personas, pat nepapūloties noskaidrot tās identitāti, pieprasot uzrādīt personības apliecību. Tādā pašā veidā pēcāk izmaksāta nauda — palaikam gluži citam cilvēkam, ja vien tas atsaucies uz mantas pārdevēja vārdu.

Tomēr šī lieta un vēl dažas citas, kuras šoreiz tika atklātas, nebija tās svarīgākās. Sīkas izmeklēšanas gaitā mēs nonācām uz pēdām pavisam cita veida noziegumiem, ar kuriem tādā mērogā līdz šim netikām saskārušies. Runājot īsāk — ieguvām pamatu pieņēmumam, ka Polijā darbojas sazarota tirgotāju kontrabandistu grupa, kuras galvenais intereses objekts ir dārglietas. Nevis dārglietas vispār — tādi pasākumi nav sveši mūsu valūtas, zelta un vērtslietu speciālistiem —, bet gan dārglietas kā mākslas darbi. Bandas darbības galveno mērķi veido diadēmas, sprādzes, gredzeni, piespraudes, kaklarotas — pirmām kārtām ar vēsturisku vērtību.

Man nav jums jāstāsta, ka noteikumu atvieglojumi robežas šķērsošanai, atdzīvojušies starptautiskie kontakti — ne vien lietišķie, oficiālie, bet arī privātie — rada izdevīgus darbības apstākļus dažādiem blēžiem, lielākiem un mazākiem kombinatoriem, kas kāro baudīt dzīvi par katru cenu, tikai par godīga darba cenu ne. Tomēr tas, kas kopš zināma laika notiek vērtslietu melnajā tirgū, bet sevišķi ar vērtslietām, kurām ir vēsturiska izcelsme, — tas vairs netiek darīts uz labu laimi, ar to vairs nenodarbojas vienīgi atsevišķi indivīdi. Tirgū iekļāvusies organizācija, kurai lieliski pazīstamas tā iespējas un ar kuru mēs līdz pat šim laikam diez kā nespējam tikt galā. Protams, noķeram vienu otru noziedznieku, šur tur likvidējam midzeņus un satikšanās vietas, taču izcili konspirētais organizācijas štābs un galvenais rajons, kur vērstlietas tiek mainītas pret dolāriem un zlotiem, paliek ārpus likuma redzes loka. Bet tai pašā laikā pie juvelieriem Amsterdamā un Londonā, Romā un Parīzē, pat otrajā puslodē — Statos — parādās priekšmeti, kuriem ir gluži nenovērtējama vēsturiska vērtība mūsu tautai, priekšmeti, kuru izcelšanās nevar radīt nekādas šaubas. Tomēr ceļi, pa kādiem šīs vērslietas aizplūst pāri robežai, par spīti daudzu mūsu cilvēku pašaizliedzīgajam darbam, ir un paliek apslēpti. Pavisam nesen, vasaras sākumā, muitas kontrole pieķēra kādu kundzīti, kura mēģināja kontrabandas ce|ā izvest ar rubīniem rotātu platīna rokassprādzi, kas kādreiz piederējusi Izabellai Cartoriskai, slavenajai Sibillas tempļa un Pulavu gotiskā Dorna dibinātājai. Pirms kara šī rokassprādze glabājās kādā no mūsu muzejiem, bet hitleriskās okupācijas laikā tās pēdas pagaisa. Un tagad, lūk, šī vairākus gadu desmitus pazudusī dārglieta piepeši atradās pie kundzes, kura izbrauca uz Austriju, kā bija rakstīts viņas pasē. Mēģinājums izvest rokassprādzi neizdevās. Muitas ierēdņa Vitolda Maņicka vērīgums izjauca šīs «tūristes» nolūku.

—   Nu labi, — milicijas priekšnieks Zbarskis iemeta starpā. — Bet kas tam kopīgs ar mums, ar mūsu rajonu?

Jankovskis paraustīja plecus.

—   Varbūt tas ir tikai nejaušs gadījums, nezinu. Taču, kā mēs zinām, mūsu dienestā katrai nejaušībai var būt sava nozīme. Turklāt uz robežas aizturētā dāma, Zofija Poznaņska, dzimusi jūsu pilsētā.

—   Galu galā katrs kaut kur ir dzimis, — filozofiski piezīmēja Zbarskis.

—   Taisnība, — piekrita pulkvedis. — Poznaņska šeit strādāja Valsts mežu valdē, bet kopš trim gadiem dzīvoja Varšavā. Bija precējusies ar kādu Varšavas juvelieri, kurš pirms nepilna gada nomira. Tomēr laiku pa laikam viņa ieradās pie jums, it kā lai apciemotu paziņas. Izmeklēšanā uzdeva vairākas adreses, kuras būs jāpārbauda, lai gan es sevišķi neticu, ka šiem paziņām varētu būt kas kopīgs ar vērtslietu kontrabandu.

—   Bet kas ir ar rokassprādzi? — ievaicājās Grots, izmantodams pauzi Jankovska stāstījumā. — Tas ir — kur viņa to dabūjusi, no kā un kādos apstākjos? …

Pulkvedis viegli pasmaidīja.

—   Tas ir vēl viens iemesls, kāpēc esmu atbraucis pie jums. Poznaņska apgalvo, ka rokassprādzi nopirkusi šai pilsētā, vienā no juvelieru veikaliem.

—   Nav nekā vieglāka kā pārbaudīt šo faktu, — iejaucās milicijas priekšnieks. Un dzēlīgi piebilda: — Pat ja viņa neatceras veikala adresi.

—   Baidos, ka tik vienkārši nebūs, — Jankovskis turpināja smaidīt, — jo Poznaņska rokassprādzi ir nopirkusi no nejauša klienta, kuru satikusi tieši veikalā un kurš to atnesis, gribēdams atdot komisij.ā. Veikalā par to nekas nebija zināms, jo mūsu vērtslietu pazinēja šai darījumā pasteidzās pirmā.

—       Pasakas, — noteica Zbarskis. — Kādam taču vajadzēja noteikt priekšmeta vērtību — kādam lietpratējam. Tādas mantas neviens nepērk par skaistām acīm.

—       Skaidrs, ka pasakas, — Jankovskis piekrita. — Bet ir viens svarīgs arguments par labu Poznaņskas versijai. Viņa taču vairākus gadus bija juveliera sieva.

Iestājās klusums.

—       Jā, — beidzot novilka milicijas priekšnieks. — Viltīgs gājiens no tās dāmītes. Bet varbūt viņa gluži vienkārši runā patiesību?

—   Tieši tas, starp citu, arī jānoskaidro.

—       Neko darīt, major, — Zbarskis teica Grotam. — Vajadzēs ķerties klāt.

—   Tieši tā, pilsoni priekšniek. — Grots izslējās krēslā.

—       Ķerties pie tā un, iespējams, vēl pie dažām citām lietām, — piebilda pulkvedis Jankovskis. — Atkārtoju vēlreiz: viss, kas atgadītos jūsu rajonā, jāņem vērā, atceroties, ka tas var būt saistīts ar šo lietu. Mūsu līdzšinējā darbība sīki izklāstīta te. — Pulkvedis pasniedza Grotam kartona aktu vākus. — Tu zini, kā mani atrast, ja kas.

Grots pasniedzās pēc kārtējās cigaretes.

3. nodaļa

Vīrietis spēlējās ar glāzīti.

— Ja tas tiesa, — viņš klusu sacīja, — ja tu neļāvi, lai tevi apved ap stūri, tad, pabeiguši šo darījumu, mēs uz kādu laiciņu varēsim satīt makšķeres.

—       Paskatīsimies, — teica otrais vīrietis. — Paskatīsimies, kā tur būs ar tām makšķerēm …

—       Vismaz tas būs vissvarīgākais darījums, kāds mums līdz šim trāpījies. Ka tikai…

—   Ko — ka tikai?

—       Ķeza ar Poznaņsku maksāja mums pārāk dārgi, — pirmais dzedri attrauca.

—       Mums? — pārtrauca otrais. — Cik man zināms, mēs neesam zaudējuši ne graša. Tas bija viņas pašas risks. Tikai un vienīgi.

Vīrietis, kurš turēja glāzīti, nikni saviebās. Viņš bija glīts, un pat šī nepatikas grimase nemazināja melnīgsnējo vaibstu valdzinājumu.

—  Runa nav par čunguru. Tās nolādētās rokassprādzes dēļ visa milicija ir kājās. Vai varbūt tas nevienam no mums nav svarīgi?

—   Tu taisi ziloni no oda, — otrais mierinādams atteica. Viņš bija vismaz gadu piecpadsmit vecāks par savu sarunu biedru, sirms matu ērkulis piešķīra viņa izskatam cienīgumu un nopietnību, kā trūka pirmajam. — Tas nebūt neattiecas uz mums.

Šķita, ka sirmais viegli zaudē pacietību.

—   Kāpēc sūtījums negāja pa parasto ceļu?

—   Es tak teicu. Tas sievišķis gribēja, lai prece būtu pie viņas. Brauca ārā legāli, visam vajadzēja izdoties.

—   Bet neizdevās vis.

—  Tā ir viņas darīšana. Nepiekrist es nevarēju. Galu galā pāris lietās viņa mums palīdzēja, tāpēc viņai bija tiesības gaidīt revanšu.

—   Kā tur bija ar to rokassprādzi?

—   Kā parasti. Vienošanās ar veikalvedi, pāris dienu ilga ekspertīze, lai mums pietiktu laika sagatavot darījumu, un pēc tam šai vairs bija tikai jāgaida klients. Viņa zināja, kad apmēram tam jāparādās, viņai bija sīks klienta apraksts. Lieta negāja pat caur veikaiu.

—   Bet ja nu šie atrod to čali un uzož, ka viņš nodevis rokassprādzi pārdošanai un veikalvedis nosūtījis to ekspertīzei?

—  Nu un tad? Veikalvedis ar tīru sirdsapziņu apstiprinās viņa vārdus. Gluži vienkārši pateiks patiesību. Rokassprādzes īpašniekam tā nebūt nebija noteikti jāpārdod valsts veikalā. Sevišķi, ja privāts pircējs maksāja viņam vairāk par oficiālo vērtību. Turklāt izdevīgi, bez komisijas naudas veikalam. Poznaņskai nav nekādu iemeslu uzdot citu versiju. Viņa zina tikpat labi kā mēs, ka likuma priekšā būs jāatbild tikai p,ar mēģinājumu izvest priekšmetu, kas patiesībā aizsargājams, tomēr ir viņas neapstrīdams. īpašums. Pavisam cita atbildība būtu tad, ja… Nē, mans dārgais. No tās puses mums nekas nedraud, par to es esmu mierīgs.

Jaunākais paņēma franču konjaka pudeli.

—   Vēl pa mēriņam?

—   Nebūtu nekādas vainas.

Abi saskandināja. Iesūca pa malkam zeltainā šķidruma.

—   Zē'l vienīgi, ka tā sasodītā rokassprādze gāja caur

Bidgošču, — izskatīgais vīrietis noburkšķēja. — Tam rajonam jābūt tīram.

—  Cālim tak diez kā nevarēja piedāvāt braukt uz Varšavu, — sirmais sašutis teica, — vai uz Zešuvu.

—   Labs ir, — jaunākā balsī ieskanējās samierināšanās.

—   Nešaubos, ka tu visu esi pārdomājis līdz galam un zini, ko runā. Kā tu ierosini nokārtot Radzivilu lietu?

—  Tur nu mēs nekādi nedrīkstam eksperimentēt. Turēsimies stingri pie pārbaudītā ce|a. Saņemsim, ziņosim par nosūtīšanu, preci nodosim uz vietas un tālāk — kā parasti. Bizness mums ir pārāk svarīgs, lai drīkstētu riskēt. Tu, starp citu, brauksi uz turieni pats un paturēsi visu acīs. Mūsu rezidents, — sirmais pasmaidīja ar vieglu ironiju,

—    līdz šim nav pievīlis, bet kad spēlē tiek laisti miljoni … Tāpēc tev tur jāpaliek līdz beigām.

Jaunākais vīrietis piemiedza acis.

—   Mani uztrauc tas velna redaktors. Kas viņam zināms? Ja šis arī turpmāk bāzīs degunu citu darīšanās, tad var sagādāt mums nepatikšanas.

—   Esmu to apsvēris, — teica sirmais. Viņa vārdos ieskanējās tikko jūtami draudi. — Sajā konkrētajā lietā nekādu sarežģījumu nedrīkst būt. Bet turpmāk… Ir taču Iīdzek|i, ! kā saukt cilvēkus pie kārtības. Atstāj to manā ziņā.

Izskatīgais piegāja pie atvērtā loga. Uzmeta acis skvēram, kur rotajājās bērnu bars, tad pievērsa skatienu zilajām debesīm, kuras neapēnoja neviens mākonītis. Un noteica:

—   Paredzamas labas medības. Kaut tik nesabojātos laiks.

4. nodaļa

Olu kultenis ar žāvētu krūtiņu un krietnu piedevu ceptu sīpolu bija gatavs, un Vengerskis stingri paziņoja, ka, augstākais, pēc trim minūtēm likšot ēdienu galdā. Redaktora Rudeka sagrieztās maizes šķēles pacēlās apetītlīgās kaudzītēs, kafija dzisa, ap tomātu bļodu laidelējās mušas. Gaidīt tālāk acīmredzot nebija jēgas.

— Pats vainīgs, — Vengerskis pukojās, salikdams kulteni trijos šķīvjos. — Laiku tak viņš zina, jo pats bļaustījās, ka brokastosim tieši deviņos. Bet tagad, paldies Dievam, — viņš ieskatījās skaļi tikšķošā, lielā un droši vien ļoti vecā sienas pulkstenī, — ir jau bez divdesmit desmit. Es jūtu tikai briesmīgu izsalkumu, bet nekādus sirdsapziņas pārmetumus gan ne.

—   Beigu beigās viņš pats var pagatavot sev ēdamo, kad atgriezīsies, — piebilda žurnālists. — Ir no kā.

Trešais mednieks, inženieris Vujciks, iesmējās ļaunā priekā.

—   Un pašam vien būs jāmazgā trauki. Bet tas viņam vis nepatīk, nē, nē.

Viņi trijatā apsēdās pie galda un ķērās pie maltītes. Tomēr ēda bez parastās apetītes, itin kā vienīgi nepieciešamības dēļ. Pat karotes pret šķīvjiem skanēja tā kā negribīgi. Divi terjeri — Aga un Bērs — sēdēja uz grīdas un kāri, taču savaldīgi vēroja cilvēkus, gaidīdami savu kārtu.

—   Romāns būs nomedījis stirnu buku, — ieminējās inženieris, ar maizes gabaliņu izslaucīdams šķīvi. Viņš bija nobažījies un necentās to slēpt. — Tāpēc vēl nav pārnācis. Droši vien ķidā.

—   Nieki! —Vengerskis paraustīja plecus.—Pat krietnu stirnu grūti apstrādāt vienam pašam, kur nu vēl buku. Tu runā tā, it kā pirmo reizi būtu medībās.

. — Bet kā tad lai saprot viņa kavēšanos? — jautāja Vujciks. — Nebūs tak apmaldījies.

Rudeks līdzjūtīgi paskatījās uz kolēģi.

—   Romāns apmaldījies? Tiesa, medībās viņš brauc nesen, tomēr lieliski orientējas apvidū. No tā es šo to saprotu. Turklāt viņš jau pāris gadu ierodas tieši šeit un droši vien pazīst katru koku un katru skrambu uz robežstabi ņiem.

—   Varu derēt, ka viņš saticis kādu mežameitu un tāpēc aizmirsis brokastis, — pārliecināti noteica žurnālists. — Mēs te runājam par viņu visādus brīnumus, bet viņš par mums smīn bārdā.

Vengerskis veltīja viņam ilgu skatienu.

—   Visticamākā versija. Vakar Menkovas bodē viņš līda vai no ādas ārā, tītēdamies ap pārdevēju. Izmaksāja viņai šokolādes asorti kārbu un dūdoja tā, it kā būtu norijis veselu baložbūdu. Tik tikko aizvilku viņu uz mašīnu.

—   Romāns kas Romāns, — nosmējās Rudeks.

—   Jā. Tas varētu izskaidrot viņa aizkavēšanos, — piekrita Vujciks. Viņš piecēlās, izstaipījās un plati nožāvājās. — Labi, ka šodien nav mana kārta mazgāt traukus.

\ls eju gulēt, un lai Dievs jums žēlīgs, ja pamodināsiet mani pirms trijiem. Šaujamais būs man blakus gultā. Pielādēts.

Viņš žāvādamies izgāja no virtuves. Žurnālists izņēma no skapja asinsdesas luņķi, pārlauza to divos vienādos gabalos, uzsvilpa suņiem un pa otrām durvīm kopā ar tiem izšmauca dārzā. Vengerskis, kurš bija ķēries pie galda nokopšanas, dzirdēja, kā kolēģis spēlējas ar suņiem, likdams tiem lēkt pēc asinsdesas, ko bija pakāris augstu zarā, bet dažas minūtes vēlāk izdzirda viņu sarunājamies ar virsmežzini. Virsmežzinis gribēja noskaidrot, kas drīz pēc saullēkta šāvis un kāpēc, bet Rudeks atbildēja, ka nekādu šāvienu neesot dzirdējis. Varbūt redaktors Roļaks, kurš vēl neesot atgriezies, uzdūries kādam zvēram un acīmredzot to nošāvis, kas, starp citu, izskaidrotu viņa prombūtni līdz pat šim laikam.

Balsis noklusa viņpus ēkām, kad Vengerskis noglabāja bufetē pēdējo spodri nomazgāto un noslaucīto šķīvi. Tad viņš izgāja priekšnamā, no kurienes stāvas kāpnes veda augšā uz viesu istabām un virsmežziņa kantori. Sekretariāta durvīs tobrīd stāvēja pane Gražina, rokā turēdama papīru žūksni, kā parasti smaidīga un kā parasti tērpusies cieši piegulošā kleitā, kas nepieklājīgi skaidri, gluži izaicinoši apspīlēja viņas slaido augumu.

—   Labdien, — viņa teica, varbūt mazliet pārliecīgi modulēdama balsi. — Kādu medījumu tad šodien dalāt?

Vengerskis centās neizrādīt, kādu iespaidu uz viņu atstājusi Gražina. Viņš neizteiksmīgi pasmaidīja.

—   Labdien. Diemžēl tikai sēnes. Medījums no manis vairās.

—   Droši vien jūt, ka satikšanās ar jums par labu vis nenāktu. — Viņa iesmējās ar valšķīgu ironiju. — Vismaz es tādas briežumātes vai stirnas vietā arī censtos no jums vairīties.

—   Aplam. Kazas kā medījums mani neinteresē.

—  Dabūju, ko gribēju. — Viņa nogrozīja galvu, nemaz neapvainodamās. — Mamma no bērna kājas lika man pie sirds, ka nevajag piesieties vīriešiem, jo tas vienmēr beidzas bēdīgi. Nerunājot nemaz par to, ka tā nepieklājas.

—   Jums pieklājas viss, —viņš nemainīja toni. — Starp citu, man tas vienalga.

Gražina jau bija gaiteņa viņā galā.

—  Mamma vēl man teica — katrs otrais vīrietis esot džentlmenis. Bet man jau kopš bērnības neveicas, jo es

mūždien sastopu to pirmo. Ejiet vien gulēt, Nimroda1 kungs. Jūs esat noguris, bet tas diez kā nepalīdz saglabāt dvēseles mieru.

Kad viņa aizcirta aiz sevis istabas durvis, Vengerskis novērsās ar visai dalītām jūtām, kurās skaidru pārspēku tomēr guva dusmas. Pane Gražina, — viņš neatcerējās uzvārdu, bet zināja, ka viņa ir divdesmit sešus gadus veca, inženiere mežkope un šeit, par spīti savai jaunībai, pilda adjunktes — virsmežziņa vietnieces pienākumus, — patika viņam daudz labāk, nekā viņš vēlētos. Viņš vairākkārt bija mēģinājis Gražinu aplidot, taču līdz šim nevarēja lepoties ne ar niecīgāko panākumu.

Brītiņu vēlāk, likdamies gultā, viņš piepeši sajuta nemieru. Istabā, kuru viņš dalīja ar Roļaku, kāds sīkums likās citāds nekā parasti, šķita neatrodamies savā vietā. Viņš pārlaida istabai jau miegaino skatienu, taču nogu* j rums ņēma virsroku, acis pašas vērās ciet. Vengerskis vēl neskaidri iedomājās par Romānu Roļaku un drudžaini notrīsēja pēkšņās baismās.

Lai gan — viss droši vien bija kārtībā.

5. nodaļa

Inženieris Vujciks, ģērbies pidžamā, gulēja gultā, kad atskanēja spējš klauvējiens un istabā iezvalstī* jās pane Zensa, virsmežniecības grāmatvede. Tieši iezvalstījās, nevis ienāca. Kaut reizi redzot viņas īsās, mucīgās kājas, uz kurām bez mitas līgojās apaļais rumpis, radās iespaids, ka grāmatvedes kundze nevis staigā, bet gan zvalstās — līdzīgi bērnu rotaļlietai stāvkundziņam, kas, pat uz galvas nolikts, pēc vairākām straujām svārstībām pēdīgi atgriežas daudzmaz normālā stāvoklī, kamēr kāds vai kaut kas atkal neizkustina to. Taču Vujciks pazina pani Zensu un zināja, ka smieklīgā āriene un kustības slēpj stingru raksturu un nebūt ne smieklīgu attieksmi pret dzīvi un cilvēkiem.

— Pans redaktors… redaktors Roļaks ir miris! — grāmatvede jau uz sliekšņa iesaucās. — Beigts un pagalam! Nogalināts mežā! Nāciet tūliņ pie pana virsmežziņa, pans virsmežzinis lūdz, lai jūs nākot tūliņ, uz vietas, mīļais

. 1 Bībeles leģendās — Noāsa pēcnācējs, kaislīgs mednieks.

Dievs, tik jauns kungs, mīļais Dievs, un tieši ar viņu tam vajadzēja notikt!

Viņa atkal salīgojās un, iekams inženieris paguva pavērt muti, izzvalstījās gaitenī. Pat tad, kad pane 2ensa jau bija nozudusi savā kantora istabā, Vujciks vēl dzirdēja viņas nerimtīgās vaimanas.

Viņš steigšus saģērbās, saraustīja lejup kreklu, dažiem sukas vilcieniem saveda kārtībā biezo, jau sirmot sākušo matu kodaļu un, vēl īsti neatžirbis no miega, devās uz virsmežziņa kabinetu. Kabineta saimnieks tieši tobrīd lika nost telefona klausuli.

—   Aizsūtīju uz notikuma vietu mūsu sekretāru un vienu strādnieku, — virsmežzinis sacīja inženierim. Viņš centās runāt mierīgi, taču tas izdevās tikai ar milzīgām pūlēm. Seja viņam biia pelēka. — Apsargās līķi, iekams atbrauks milicija. Nupat piezvanīju uz turieni.

—   Līķis? Milicija? — Vujciks izbrīnījies vērās virsmežzinī. — Piedodiet, pan Juzef, bet es neko nesaprotu.

Virsmežzinis pievērsa viņam smagu skatienu.

—   Kā tā … Vai tad jūs nezināt?

—   Pirms brīža mani uzmodināja pane Zensa. Melsa kaut ko par kādu nogalināto un lika tūliņ ierasties pie jums, bet es biju tik miegains, ka īsti nezinu, par ko ir runa.

—  Jūsu draugs… redaktors RoļaksJr miris. Viņu nesen atrada viens no mežniecības darbiniekiem. Nošauts.

Likās — mednieks vēl arvien neko nav sapratis.

—   Romāns? Tas nav iespējams. Viņš sūdzējās vienīgi par sirdi, bet tā bija parasta neiroze. Es zinu, jo viņš izgāja visas iespējamās pārbaudes. — Un tikai tad, it kā nule aptvēris virsmežziņa vārdu jēgu, Vujciks iekliedzās: — Nošauts! Roļaks noslepkavots?! Ko jūs te pļāpājat, kā jūs zināt? Tas taču … Tas taču nav iespējams!

—   Tas ir fakts, — virsmežzinis klusu teica. — Diemžēl.

—   Bet kad, kādā veidā, kur?! — Gžegožs satraukts sauca. — Un pirmām kārtām — kas viņu nogalinājis? Un par ko?

—  Vainīgo noteikti atradīs milicija, tai kuru katru brīdi jābūt klāt. Man domāt, to būs izdarījis kāds malumednieks.

—   Es iešu uz turieni, — Gžegožs izlēma.

—  Nekur jūs neiesiet, — virsmežzinis stingri attrauca nedaudz piesmakušā balsī. — Milicijas aizliegums. Varbūt varēs tikai reizē ar viņiem. Ja atļaus.

6. nodaļa

Kooperatīvo veikalu KJonovā vēra vaļā tikai divpadsmitos dienā. Droši vien tāpēc, ka agrāk nebūtu pircēju, jo pieaugušie ciemata iedzīvotāji strādāja mežā \ ai laukā, bet bērni tikmēr atradās skolā. Turklāt visā KJonovā bija tikai sešas sētas un tikpat maz ģimeņu, ja n°ņem vērā virsmežniecības iemītniekus. Vairums meža darbinieku brauca ar motocikliem un velosipēdiem no tuvējiem ciemiem un devās tieši uz savām darbavietām — cirsmām un jaunaudzēm. Tikai pusdienlaikā viņi iegriezās veikaliņā iedzert alu vai nopirkt cigaretes, dažreiz arī iegādāties šo to mājupvešanai.

Redaktors Rudeks nonāca veikalā tobrīd, kad ūsains tēvainis, kam bija cepta kartupeļa krāsas un formas deguns, lēja «Ciema vecākā asaras» divās bieza stikla glāzītēs — viena bija nolikta priekšā pārdevējai, bet otrai tikai augšmala rēgojās laukā no vīrieša milzīgās, mezg'ainās ķetnas.

—   O, mūsu cienījamais pans mednieks! — lieldegunis ieaurojās balsī, kas liecināja, ka pudele, no kuras nule liets, nav pirmā, kaut gan kopš veikala atvēršanas vēl nebija pagājusi ne ceturtdaļstunda. — Lieliski, ka atnācāt, varēsiet uzņemt uz krūts kopā ar proletariātu.

—   Sveicināta, pane Agatka, sveiki, pan Klekot. — Rudeks draudzīgā zobgalībā palocījās un devās pie letes. — Kā redzu, proletariāts šodien slīcina bēdas? — Viņš varēja atļauties zināmu familiaritāti, jo šos abus pazina jau trīs gadus, kopš braukāja šurp uz medībām.

Pane Agatka bija gandrīz divus metrus gara, vismaz izskatījās tā, it kā mūždien staigātu uz ķekatām. Turklāt viņa bija neparasti jauka un izcēlās ar pastāvīgu vēlēšanos ielaisties intelektuālās diskusijās, kas visbiežāk sākās ar iepriekšējā vakara televīzijas programmas vērtējumu.

—   Gluži otrādi, pan redaktor, gluži otrādi! — Klekots turējās pretī un pievērsās pārdevējai: — Agatka, vēl vienu glāzīti mūsu mīļotajam mednieku redaktoram! Klekots šodien ir dabūjis kaudzi naudas, ko galīgi nebija gaidījis, un tas nu piedienīgi jāatzīmē.

—   Vēl jau jūs, pan Klekot, to naudu neesat dabūjis, — noteica pārdevēja un nolika Rudekam priekšā tukšu glāzīti. — Un nav nemaz zināms, vai dabūsiet.

—       Dabūšu gan! — Lieldegunis iezvēla ar pudeli sev

pa krūtīm. — Dieva vārds, dabūšu! Pirms piecpadsmit minūtēm man to pateica pats pans virsmežzinis. Visi dzirdēja, viss kantoris dzirdēja, un arī pane adjunkte dzirdēja. «Mēs esam jums aplam aprēķinājuši virsstundu samaksu par pagājušo mēnesi, pan Klekot,» teica virsmežzinis. «Jums pienākas vismaz par septiņdesmit zlotiem vairāk, nekā saņēmāt, pan Klekot. Pēc pāris dienām mēs jums to atlīdzināsim.» Tā sacīja pans virsmežzinis, bet es viņam ticu. Nu — kāpēc lai viņš runātu, ja tā nebūtu? Kāpēc, nu?

—  Ja jau virsmežzinis teica, tad jūs to naudu noteikti dabūsiet, — Rtideks piekrita.. — Pane Agatka, palūgšu trīs baterijas, jo lukturītis man vairs tikko deg.

—   Lielās vai mazās?

—   Lielās, esiet tik laipna.

Pane Agatka aizgāja pie plaukta ar elektroprecēm. Klekots piestūma medniekam vīnu.

—   Nu, pan redaktor, varbūt neatsacīsiet?

Rudeks vilcinādamies paņēma glāzīti. Klekotu, tāpat kā pārdevēju, viņš pazina pietiekami labi, ne reizi vien satika viņu mežā, lāgiem bija izmantojis viņa palīdzību, kad vajadzēja apstrādāt briedi vai mežacūku. Klekots bija traktorists, braukāja ar varenu kāpurķēdnieku, un tas nu kaut ko nozīmēja, kad kāda no mednieku automašīnām iestiga muklājā vai smiltīs. Tādos gadījumos, protams, neiztika bez simboliskā malka no «blašķes», ko ūsainais traktorists arī vērtēja jo augstu. Tomēr nebiia vēl gadījies, ka žurnālists vai kāds no viņa kolēģiem iedzertu uz Klekota rēķina, tāpēc šobrīd Rudeks nejutās visai ērti. Taču zināja — ja atsacīs, traktorists apvainosies.

—   Pan Klekot, — viņš lūkoja pierunāt traktoristu, — kā jūs varat dzert un pēc tam sēsties traktorā? Man tak nebūs jums jāstāsta, ar ko tas draud?

—   Es nesēdīšos nekādā traktorā. — Klekots pieskandināja pie Mihala glāzes. — Šodien nesēdīšos. Agri no rīta biju aiz ezeriem, vajadzēja vadāt baļķus, bet jau tūliņ pēc pirmās tūres sagāja dēlī instalācija. Tad nu es varbūt varu iedzert, ne?

Pārdevēja nolika uz letes baterijas. Rudeks samaksāja, pēc tam pacēla savu glāzīti.

—   Uz jūsu veselību, pan Klekot! Un par nākamo prēmiju!

Viņš izdzēra vīnu vienā paņēmienā, patencināja un ar noteiktu kustību atbīdīja glāzīti, virs kuras traktorists jau atkal cēla pudeli.

—   Uz otru kāju! — Viņš uzmundrinoši pasmaidīja.

—   Es labāk klibošu ar vienu kāju, nevis ar abām divām, — mednieks nosmējās. — Uz redzēšanos.

Viņš ātri izgāja ārā, durvju zvaniņa šķindas pavadīts. Līdz virsmežniecības ēkai bija metru divsimt, bet jau pēc pirmajiem sojiem Rudeks pamanīja, ka tur kaut kas nav kārtībā, lai gan nekas sevišķs it kā nenotika. Pie ieejas kāpnēm virsmežzinis sarunājās ar kādu strādnieku, kas izskatījās stipri uztraucies. Uz brīdi durvīs parādījās adjunkta jaunkundze, kaut ko pateica abiem vīriešiem, strauji apcirtās un ieskrēja atpakaļ mājā. Vīrieši pēkšņi ieraudzīja Rudeku un, pārtraukuši sarunu, kā pēc pavēles pagriezās pret viņu. Abi nebilda ne vārda, līdz Rudeks pienāca klāt. Tikai tad virsmežzinis ierunājās, saspringti skatīdamies uz Mihala zābakiem, it kā nekas cits pasaulē viņu tobrīd neinteresētu:

—  Mežā atrasts nogalināts cilvēks. Izskatās, ka …

Žurnālists sajuta krūtīs spēju aukstumu, tomēr visiem

spēkiem centās saglabāt mieru. Viņš baidījās — ja pamirkšķinās acis, abi vīrieši nolasīs viņam no sejas to, kas mutuļo prātā un ko. nekādā gadījumā, neparko nedrīkst atklāt.

—   Redaktors Roļaks? — viņš apslāpēja balsi, jo likās — tā pieder kādam citam. Viņš sakoda lūpas, pūlēdamies apvaldīt vaigu muskuļu raustīšanos.

—   Viņš guļ krūmos sešdesmit ceturtajā kvadrātā, aiz ezeriem, — ļoti ātri un ļoti klusu sacīja strādnieks. Noslaucīja lūpas jakas piedurknē un tikpat klusu un ātri piebilda: — Viņu uzgāja mans suns. Vārdā Laziks.

—   Kaut ko tādu jau varēja gaidīt. — Mihals ļautu sev nocirst roku, lai šos vārdus būtu tikai iedomājies. Tomēr viņš tos bija izrunājis skaļi, droši vien bija, jo virsmežzinis pacirta zodu augšup un savādu skatienu paraudzījās viņā.

—   Jūs to varējāt gaidīt? — virsmežzinis pārvaicāja. Atšķirībā no strādnieka viņš runāja skaļi un lēni. — Bet uz kāda pamata jūs to varējāt gaidīt, pan redaktor?

Rudeks pavēra lūpas, itin kā gribētu atbildēt, tomēr brīdi tikai palika tā stāvam, blenzdams virsmežzinī, pēc tam dziļi ievilka elpu, apsviedās uz papēža un, divos lēcienos uzdrāzies pa kāpnēm, ieskrēja mājā.

7. nodaļa

Viņi sēdēja istabā, kurai vēl šorīt bija divi iemītnieki, bet kuru tagad aizņēma vairs tikai doktors Edvards Vengerskis. Pie sienas karājās Roļaka divstobrene, blakus gultai — kā parasti pirms iziešanas uz mežu saklātai pa roku galam — stāvēja piestūķēta mugursoma, kurā, taisnību sakot, bija viss kas: no lodēm un skrotīm līdz rezerves baterijām. Gultā mētājās arī binoklis, no kura Rojaks pēdējā mirklī droši vien bija atteicies, negribēdams sevi lieki apgrūtināt. No loga rāmja uz sienu virs gultas galvgaļa šķērsām stiepās vairākas paralēlas auklas, uz kurām bija savērtas sēnes; tas radīja kādas fantastiskas kaklarotu izstādes iespaidu. Redaktors Romāns Roļaks bija kaislīgs sēņotājs, zināja par sēnēm tik daudz kā reti kurš un lieliski prata tās marinēt un kaltēt. Ar šo savu kaislību viņš bija aizrāvis arī kolēģus, un tie visi — kaut vai pa ceļam no medību apgabala uz mītni — nodevās sēņošanai. Viņi gan nespēja tikt līdzi Rolakam, tomēr katrā istabā uz novilktajām auklām kaltējās diezgan daudz sēņu.

Kopš milicijas grupas priekšnieks, vecākais leitnants Ribackis, bija lūdzis līdz viņa pārnākšanai bez vajadzības neatstāt virsmežniecību — un Šis lūgums nebija nekas cits kā pavēle —, viņi pārrunāja visu, ko vien savā starpā varēja pārrunāt. Visu vai, taisnību sakot, neko.

Edvards Vengerskis, kuru uzmodināja Gžegožs un Mihals, sākumā neaptvēra, ko viņam saka, pēc tam negribēja viņu vārdiem noticēt, uzskatīdams tos par baisu joku. Viņš bija mierīgs, taču pēc pelēkās sejas varēja redzēt, cik šis miers dārgi maksā. Inženieris un žurnālists lauzīja galvu par iespējamo notikuma norisi un traģēdijas iemeslu, nodarbojās ar visdažādākajiem minējumiem, tomēr fakti nekādi nesaskanēja. No vairākiem iespējamiem pieņēmumiem ticami likās tikai divi: vai nu Roļaks, rīkodamies ar ieroci, nošāvies pats, vai arī saticis vienu vai vairākus malumedniekus, kas viņu nošāvuši, kad viņš mēģinājis tos aizturēt. Pēdējos gados valstī bija notikuši vairāki šādi gadījumi, par tiem plaši informēja prese. Versiju par pašnāvību vai iepriekš iecerētu slepkavību viņi kategoriski noraidīja. Romāns, enerģijas pārpilns, bezgala možs, aizrāvies ar allaž jauniem plāniem tuvākai un tālākai nākotnei, sprēgādams mūžam neapmierināmā erotismā, iekšēji straujš un nelīdzsvarots, zināmos, noteiktos apstākļos pats varētu kļūt par slepkavu, toties nekad nemēģinātu padarīt galu sev. Par to visi bija pārliecināti. Un arī par to, ka viņu nav varējis nogalināt neviens, kas tādu noziegumu būtu plānojis un pārdomājis iepriekš. Jo tādā gadījumā noziedzniekam vajadzētu sīki zināt, kur un kurā mirklī viņš sastaps savu upuri, turklāt — tāds sīkums! — jābūt pilnīgi drošam, ka tajā apvidū mežā vairāk neviena nebūs. Kā pirmais, tā otrais nebija iespējams. Neviens mednieks neiet uz medību vietu vienmēr pa to pašu ceļu un tai pašā laikā — pat ne tad, kad vairākas dienas pēc kārtas pārstaigā izvēlētu, samērā nelielu platību. Iespējamam slepkavam nevarēja būt arī ne mazākās garantijas, ka tai apvidū ne no šā, ne no tā neparādīsies kāds cits mednieks, mežstrādnieks, mežsargs, mežzinis vai vienkārši sēņotājs.

Un vēl kas. Grūti bija iztēloties, ka Roļaks, kurš šurp brauca reizi gadā uz desmit, piecpadsmit medību dienām, būtu paguvis kādu noskaņot pret sevi tik naidīgi, lai vienīgais atrisinājums varētu būt slepkavība. Tātad motīvs, kam katrā noziegumā ir milzu nozīme, rādījās tik neskaidrs, it kā tāda nebūtu nemaz. Vēl grūtāk bija pieņemtāka pie Roļaka šurp, uz Tuhoļskas mežiem, varētu atbraukt kāds no Varšavas vai citurienes vienīgi tādēļ, lai viņu nogalinātu. Neņemot vērā to, cik slepkavam būtu grūti sastapties ar upuri aci pret aci, tāds pasākums galu galā nozīmētu pašnāvību katram, kas to iedrošinātos. Mežā vai tā apkaimē katra jauna seja, katrs transportlīdzeklis modina pat maza bērna interesi, nemaz nerunājot par pieaugušajiem, bet brīvi klaiņot pa medību apgabalu ir gluži neiespējami. Slepkavas vispār nemēdz būt pašnāvnieki un, pieņēmuši tik nopietnu lēmumu kā nogalināt cilvēku, cenšas izslēgt sevi no aizdomām vai vismaz pēc iespējas samazināt risku, ka viņu rīcību varētu atmaskot.

Pārrunājuši to visu, trīs kolēģi apklusa un iegrima domās.

Pagāja vēl pusstunda, un viņi izdzirda aiz loga automašīnas rūkoņu, kas noklusa pie virsmežniecības ēkas. Drīz pēc tam atskanēja žigli soļi uz kāpnēm un sparīgi klauvējieni pie durvīm. Istabā ienāca viņiem jau pazīstamais vecākais leitnants Ribackis ar mapi padusē. Viņš pārlaida telpai ašu, vērīgu skatienu, kas pēc kārtas pakavējās pie vīriešu sejām.

— Atļausiet?

Viņš piegāja pie vienīgā brīvā krēsla, kuru Mihals laipni pabīdīja uz viņa pusi, un atkrita tajā ar pēkšņi noguruša cilvēka kustību. Visi saspringti gaidīja. Vecākais leitnants nolika mapi uz galda, nesteidzīgi atvēra to un izņēma kabatas portfeli, kādā parasti glabā dokumentus. Kabatas portfelī patiešām bija dokumenti, kurus milicis lēnām izlika uz galda: pase, kaut kāda — pēc izskata spriežot — apliecība, mednieku biedrības karte, ieroča glabāšanas atļauja un darba apliecība. Visi klusēdami vēroja viņu. Vecākais leitnants nogaidīja, itin kā prātodams, ko ar šiem papīriem darīt tālāk. Doktors neizturēja.

—   Kas ir ar Romānu … kas ir ar redaktoru Roļaku?! — viņš spēji iesaucās.

—   Tiešām! — Vengerski atbalstīja Vujciks, pielēkdams kājās. — Mēs zinām, ka viņš gājis bojā, ka viņu kāds nošāvis, bet līdz pat šim laikam neviens mums negrib teikt neko vairāk. Viņš taču ir mūsu draugs.

Milicis, kā nedzirdēdams abu satrauktos vārdus, pievērsās Rudekam:

—  Jūs pirmais uzzinājāt par kolēģa nāvi, vai tā?

Žurnālists samirkšķināja acis.

—   Cik man zināms, par šo… par šo gadījumu pirmais uzzināja kāds mežstrādnieks. Viņa suns uzgāja nogalināto. Tieši šādu stāstu es dzirdēju no tā strādnieka un no virsmežziņa.

—   Bet kā jūs zināt, ka nelaiķis nogalināts, nevis, piemēram, nomiris no asinsizplūduma smadzenēs? — Ribackis aši noprasīja.

—   No tiem pašiem cilvēkiem.

—   Tā vēl nav oficiālā pratināšana, — vecākais leitnants tagad vērsās pie visiem. — Vispirms es gribētu gūt skaidrību par to, kas jums zināms. Domāju, ka tas varētu palīdzēt jau pašā sākumā izvēlēties pareizo izmeklēšanas virzienu, kas šo izmeklēšanu noteikti krietni vien paātrinātu. Jo jums, kungi, tāpat kā mums, ir ļoti svarīgi, lai noziedznieks pēc iespējas drīzāk tiktu notverts, vai tiesa?

—   Nav tiesa, — drudžaini attrauca Vengerskis. — Mums tas ir svarīgāk nekā jums, vecākais leitnant, svarīgāk nekā milicijai. Mēs bijām viņa draugi!

Ribackis pirmo reizi pasmaidīja, taču vienīgi ar lūpām; acīs un sejā šis oficiālais smaids neparādījās.

—   No personiska redzes viedokļa jums varbūt ir taisnība, — viņš pieklājīgi sacīja, — tomēr tikai no personiska redzes viedokļa. Jo faktiski tieši justīcijas iestādēm, tātad arī izmeklēšanas iestādēm, vienmēr ir no svara, lai nozieguma vaininieks vai vaininieki tiktu atklāti drīz. Nu, bet šai diskusijai nav gandrīz nekāda sakara ar lietu. Vai jūs, kungi, pazīstat šos priekšmetus?

Vujciks un Vengerskis piegāja pie galda.

—       Kabatas portfelis pieder Romanam. Vismaz ļoti līdzīgs, — teica doktors.

—       Pase… Nē, te nevar būt nekādu šaubu, — piebilda Vujciks. — Fotogrāfija liecina pati par sevi.

—       Tāpat arī darba apliecība un ieroča turēšanas atļauja.

—       Mednieka karte pieder viņam. Medību atļauja droši vien arī.

Vecākais leitnants sarauca uzacis.

—   Droši vien?

—       Jo to vienu dokumentu jūs neesat atvēris, — inženieris īgni iesaucās. — Es nevaru droši apgalvot, jo neredzu uzvārdu. Papīrs ir salocīts.

—       Nu jā, pareizi, — milicis pamāja ar galvu, — pilnīgi pareizi, — viņš atkārtoja, tomēr medību atjauju apsedza ar plaukstu un iebāza atpakaļ kabatas portfelī. To pašu viņš izdarīja ar dokumentu, kas izskatījās pēc apliecības. Tad pēkšņi pievērsās klusējošam žurnālistam. — Bet jūs — vai jūs negribētu uzmest acis tiem dokumentiem?

Žurnālists paraustīja plecus.

—       Kādēļ? Kolēģi jums jau pateica, kam tie pieder, un es to varu pilnībā apstiprināt. Arī no šejienes redzu pietiekami labi, acis man lieliskas.

Tagad plecus paraustīja vecākais leitnants. Sabāza atlikušos dokumentus kabatas portfelī, ko ielika mapē. Pasita to padusē ūn smagnēji piecēlās.

—       Nu, es atvadīšos. Pagaidām, — viņš sacīja. Negaidot balss ieskanējās cieti, ass skatiens pievērsās vīriešiem. — Un palūgšu, lai neviens no jums, kungi, neatstātu virsmežniecību, kamēr šis rīkojums netiks atcelts. Skaidrs?

—       Ne sevišķi, — atcirta Rudeks. — Mums jau divas dienas vannas istabā nav ūdens. Bet ateja ir blakus saimniecības ēkām, diezgan tālu no mājas, kurā atrodamies pašlaik.

—       Tātad aizliegums neattiecas uz šo nepieciešamo maršrutu, — vecākais leitnants noteica, nemainīdams toni. Un izgāja ārā.

Inženieris izbrīnījies pievērsās Rudekam.

—   Ko tu tur gvelzi par to ateju? Pats šodien grozījies gan vannas istabā, gan tualetē, par virtuvi nemaz nerunājot, un skaidri zini, ka ūdens visur pietiek.

— Un kas tad ir? — Rudeks noburkšķēja, — Varbūt man bija jāpiekrīt, ka nedrīkstēšu ne pagalmā iziet? Tādā Dieva laiciņā?

8. nodaļa

Pilsētas milicijas pārvaldē, kur vecākais leitnants Stefans Ribackis kopš neilga laika pildīja atbildīgos inspektora pienākumus, viņu gaidīja majors Alfrēds Grots. Pirms braukšanas uz Kļonovu vecākais leitnants atbilstoši priekšrakstiem bija ziņojis par notikušo vojevodistes pārvaldei, taču nebija gaidījis, ka turienieši reaģēs tik zibenīgi un tūliņ atsūtīs vienu no saviem spīdekļiem — majoru Grotu.

Ribackis jau bija paguvis pietiekami labi iepazīt majoru un vērtēja viņu augstu. Šis vērtējums radās vairāku akciju laikā, kurās Ribackis bija piedalījies Grota vadībā, tomēr reizē tas neliedza lolot pret vecāko kolēģi īpašas jūtas, ko parasti dēvē par jauktām. Ribacki kaitināja — un šai aizkaitinājumā lielu lomu spēlēja vīrietiskas skaudības elementi — majora pastāvīgā un nevainojamā elegance: gan formas tērpā, ko valkāja reti, gan civildrēbēs, kuras nēsāja visbiežāk, viņš izskatījās kā tikko no skatloga izkāpis. Uzvalks, krekls, kaklasaite, kurpes, zeķes — .viss bija izvēlēts tā, ka nevarētu tikt nedz aizvietots, nedz labāk saskaņots. To nu vecākais leitnants nespēja saprast un nesaprazdams — arī piedot ne. Viņš vairākkārt bija mēģinājis atdarināt šo eleganci, vairākkārt bija pārliecināts, ka tas izdevies, taču viņa pārliecība ilga tikai līdz brīdim, kad viņš satika majoru. Tad Ribackis atkal ieraudzīja, ka Grots kā elegances etalons ir nepārspējams, ka visi mēģinājumi viņam līdzināties ir smieklīgi un nenovēršami lemti neveiksmei.

Arī šis tas Grota manierēs, piemēram, paradums ar pirkstiem plūkāt augšlūpu, nenoskaņoja vecāko leitnantu labvēlīgi. Turklāt Ribackis uzskatīja, ka noteiktās situācijās majors rīkojas pārāk paštaisni un par maz rēķinās ar savu padoto domām. Par spīti visiem šiem iebildumiem, Ribackis izturējās pret vecāko kolēģi visai godbijīgi — kā pret tādu, kuram vēl nekad nekas nav nogājis greizi. Vismaz vecākais leitnants neko tamlīdzīgu nebija dzirdējis.

—   Esat nu gan jūs Ašais Bils, major, — viņš sasveicinājies teica, neslēpdams apbrīnu. — Pagājušas tikai, — viņš ieskatījās pulkstenī, — trīs ceturtdaļstundas kopš brīža, kad ziņoju vojevodistes pārvaldei, bet jūs jau klāt.

Grots izlikās nepievēršam uzmanību viņa vārdiem.

—  Ceru, vecākais leitnant, ka gan sešdesmit ceturto kvadrātu, gan blakuskvadrātus esat pārmeklējuši rūpīgi? — viņš noprasīja un pa paradumam paplūkāja augšiūpu.

Vecākais leitnants izbrīnā pavēra lūpas, taču tūliņ savilka tās nedaudz ironiskā smaidā.

—  Jūs protat pārsteigt, major. Bet es esmu izgājis labu skolu — jūsējo. Jūs piezvanījāt uz Kļonovu, un tur jums pateica par to sešdesmit ceturto kvadrātu?

—  Uz Kļonovu es neesmu zvanījis, — Grots laipni atbildēja, bet, sastapis vecākā leitnanta neuzticības pilno skatienu, piebilda:

—   Ir jau vēl citi komunikācijas veidi bez telefona.

Grota savaldība bija tikpat absolūta kā viņa neoficiālā

elegance, kuru vecākais leitnants pamanīja tikai tagad. Polo krekls, zamša žakete, flaneļa bikses priežu mizas krāsā un tādas pašas krāsas kurpes liecināja par to, ka majors Grots diez vai braucis šurp tieši no pārvaldes.

—   Apvidu, kur atrasts līķis, — jau nomierinājies, Ribaekis iesāka ziņojumu, — un pirmām kārtām, protams, tuvāko apkārtni sešdesmit ceturtajā kvadrātā kā arī viņpus kvadrāta stigas, tas ir, daļu no simt četrpadsmitā kvadrāta, esam pārmeklējuši tikai provizoriski. Sīkākai pārmeklēšanai man nebija pietiekami daudz cilvēku, šai sakarā zvanīju uz vojevodistes pārvaldi. Viņi apsolīja atsūtīt atbilstošu komandu. Līķi liku aizvest uz vojevodistes tiesu medicīnas ekspertīzi. Mežā atstāju divus šejienes pārvaldes darbiniekus, lai viņi apsargātu nozieguma vietu.

Grots pamāja ar galvu, reizē norādīdams vecākajam leitnantam, lai tas apsēžas pie sava rakstāmgalda. Pats ierīkojās pretējā pusē — tur, kur parasti sēdēja apmeklētāji un … aizdomās turētie.

—  Pēc sejas redzu, ka jums vēl kas sakāms, — viņš pēc mirkļa ieminējās. — Vai tiesa?

Ribackis sakustējās krēslā.

—  Netieku gudrs, kādā brīnumainā kārtā jūs tik drīz uzzinājāt par slepkavību un pat ar tādiem sīkumiem, ka Roļaka nāve iestājusies sešdesmit ceturtajā kvadrātā. Telepātija?

—  Nē, īsviļņu raidstacija, — ar ironisku lietišķumu atbildēja majors.

—   Jūs taču negribēsiet teikt, major, ka Roļakam līd/.i bija īsviļņu raidītājs, ar kuru viņš jums paziņoja pats par savu nāvi?

—   Nē, to es negribu teikt, — Grots rāmi apstiprināja,

—   jo tas būtu bezjēdzīgi, un to jūs pats lieliski zināt, vecākais leitnant. — Viņš atkal uzņēma lietišķu toni:

—   Jūs strādājat rajonā, kur ir vairākas virsmežniecības, un jums jāzina, ka gandrīz vai katrā no tām, tātad arī Kļonovā, ir īsviļņu raidstacija, kas tur ierīkota, lai sistemātiski sniegtu meteoroloģiskās ziņas. Tādu raidstaciju vajadzības gadījumā var apkalpot gandrīz vai katrs virsmežniecības darbinieks. Tā tas, starp citu, iecerēts. Tātad, ja kāds nolemtu izmantot šādu raidstaciju arī citiem, ne tikai meteoroloģiskiem mērķiem, nekādu īpašu grūtību viņam nebūtu. Ja turklāt, piemēram, es vai kāds cits vienojas ar runātāju par pārraides laiku, tad viss, kas notiek šīs teritorijas robežās, noslēpumā nepaliks ilgi un ļoti drīz izies pasaulē. Vai tagad skaidrs?

Vecākais leitnants klusēdams palocīja galvu.

9. nodaļa

Viņi apjukuši skatījās cits citā. Tikko dzirdētā ziņa nevarēja neietekmēt viņu darbību, kas prasīja pilnīgu mieru un slepenību. Sevišķi pēdējais pasākums, pats svarīgākais, kāds līdz šim bijis, tagad nonāca zem jautājuma zīmes.

—   Velns lai parauj, — ierunājās vīrietis. — Tā gadījuma dēļ mēs pagaidām nevaram ne domāt par preces saņemšanu. Un gaidīt arī nav brīv. Pārāk daudz likts uz spēles.

—   Nelaimes gadījums — tā vēl būtu puse nelaimes, — teica jaunākā no abām sievietēm. — Milicija viens divi tiks ar to galā, un miers. Pēc divām trim dienām varēsim pabeigt darījumu. Tā tak tāda garāka pastaiga vien ir.

—   Un ja nu tas tomēr nav nelaimes gadījums, bet slepkavība? — vīrietis skeptiski iebilda. — Tad izmeklēšana vilksies jods sazin cik ilgi.

—   Pa to laiku tur nevarēs bāzt degunu, — piemetināja jaunā sieviete. — Pat suns neparādīsies mežā, nepievērsdams sev pogaino uzmanību. Varbūt tas tomēr ir nelaimes gadījums? Vai pašnāvība?

—       Katrā ziņā ne šodien, ne rīt mēs nedrīkstam ne pirkstu pakustināt. Tikai kad dabūsim zināt…

Vecākā sieviete abos noraudzījās mierīgi, ar vēsu skatienu.

—       Mums nekas nav jādabū zināt, — viņa bezkaislīgi teica. — Mēs jau zinām.

—   Kā tad tā?

—   Kāpēc tu neko nesaki?

Divi nepacietīgie jautājumi atskanēja reizē.

—       Ar to žurnālistu nebija nekāda nelaimes gadījuma, un arī galu sev padarījis viņš nav. — Vecākās sievietes balss joprojām bija bezkaislīga. — Viņu nogalināja.

Jaunā sieviete nobāla.

—   Kā tu zini? — viņa vaicāja.

—   Zinu, — skanēja dzedra atbilde.

—       Beigu beigās viņai ir tiesības zināt, — vīrietis īgni noteica. — Tu uzdod muļķīgus jautājumus.

—       Bet tas mums ellīgi sarežģī situāciju. — Jaunā sieviete sāka nervozi vandīties pa somiņu. — Kur es atkal iegrūdu cigaretes?

—       Tās ir tev priekšā uz galda, — vecākā norādīja. Tad pasmaidīja ironiskā iecietībā. — Pēdējā laikā tu kļūsti izklaidīga. Es tev ieteiktu saņemties.

—        Saņemties, saņemties! — otrā pat nemēģināja slēpt aizkaitinājumu. — Ko līdz saņemties, ja lielāko naudu savā mūžā es nedabūju ne paostīt! Bet tā nauda taču pieder man!

—       Mums, — asi pārlaboja vīrietis. — Neatceros gan, ka savu daļu būtu novēlējis tev.

—       Tev būs tikpat, cik mums, — viņa noskaitusies nerimās. — Ko tu piesienies? Zināms — cik man, tikpat arī jums. Atradies akurātais!

Vecākā sieviete nogrozīja galvu.

—       Ļoti jauki, ka jūs domājat katrs par sevi. Personiskā interese ir vislabākā garantija krietnam darbam. — Viņas ironiskā balss pēkšņi kļuva ledaina. — Tomēr neaizmirstiet, dārgie bērniņi, ka šai gadījumā personiskās intereses sakrīt ar citu interesēm. Tās nevar atdalīt un nepavisam ne pretstatīt. Mēs sēžam vienā laivā, un neviens nevar ne izkāpt, ne izkrist no šīs laivas, neraudams līdzi pārējos. Vai nu reizē braucam, vai reizē gāžamies. Jācer, ka to jūs apzināties.

—   Ak, viņa jau mūžīgi šitā, — vīrietis noburkšķēja.

Jaunā sieviete bija daudzmaz savaldījusies.

—       Mums kaut kas jāizdomā, — viņa sacīja, saraukusi uzacis. Tad aizsmēķēja cigareti un izlaida pa nāsīm dūmu mākuli. — Sūtījums nevar gaidīt. Kaut nu kāds noskaidrojis, cik tas vērts… Pat godīgākais eņģelis neizturētu.

Vīrietis saspringti skatījās uz otru sievieti.

—   Vienīgi tu vari kaut ko izkombinēt, — viņš teica.

—  Jo skaidrs taču …

—       Zināms, kuram te jālauza galva, — viņa bez ceremonijām pārtrauca vīrieti. — Jūs protat tikai rokas snaikstīt, kad manta jāgrābj ciet, bet pakustināt smadzenes… kāda laime, ka jums tas nav jādara!

—   Taisies mētāties ar dzēlībām? — apvainojās jaunākā.

—  Galu galā bez mums …

—        Labi jau, labi, izbeigsim šīs dumjās runas, jo tā mēs ne pie kā nenonāksim. Sūtījums jāpārņem pēc iespējas drīz, tas ir skaidrs. Velns nesnauž, ļaužu ziņkārība nepazīst robežu. Un mūsu piegādātājs ir sasodīti ziņkārīgs. — Viņa domīgi atkārtoja: — Sasodīti ziņkārīgs… Kad pabeigsim darbiņu, man par to cilvēku vajadzēs nopietni paprātot.

—   Kas viņš ir — tas cilvēks? — vīrietis nenocietās.

—       Nav tava darīšana. Es nupat pieminēju pārmērīgu ziņkārību.

—       Kā tu taisies dabūt rokā to sūtījumu? — jaunākā atkal izrādīja nepacietību. — Droši vien ne tā ka parasti?

—   Tieši tāpat — kā parasti. Cita ceļa es neredzu.

—       Tu gribi iet uz mežu?! Sajā situācijā?! — Vīrietis neticīgi skatījās uz viņu. — Tas tak ir tikpat kā uzreiz doties milicijai nagos.

—        Sainīti paņemsi tu, — vadone paziņoja balsī, kas necieta iebildumus. — Atnāksi pie manis rīt pēcpusdienā, tiklīdz būšu beigusi darbu. Tad es visu jau zināšu sīkumos. Nebaidies, saņemšanu izkārtošu, kā nākas, nebūs nekādas aizķeršanās. Beigu beigās tas man nav mazāk no svara kā jums. — Viņa apklusa un tad savādā tonī piemetināja: — Man pat vairāk nekā jums ir no svara, lai aizķeršanās nebūtu.

Viņa piecēlās un neatsveicinājusies devās uz durvīm.

—       Tu jau prom? — ievaicājās jaunākā. — Varbūt iedzersi kafiju?

Otrā nelikās dzirdam. Satvērusi durvju rokturi, viņa pagriezās pret abiem pārējiem.

— Par žurnālista nāvi jūs pagaidām nezināt. Jums jāizturas tā, it kā nekas nebūtu noticis. Pilnīgu mieru. Pašiem nāks par labu. Jūsu pašu labā.

Pirms abi paguva kaut ko pateikt, viņa jau bija nozudusi.

10. nodaļa

Izmeklēšanas grupa pabeidza darbu. A^etru pēc metra bija izpētīts ne vien sešdesmit ceturtais kvadrāts, kur tika uziets līķis, ne vien simt četrpadsmitais kvadrāts, kas atradās iepretim, bet arī kaimiņu kvadrāti — sešdesmit trešais un sešdesmit piektais, un pa daļai pat citi meža iecirkņi tiem blakus. Urķīgais darbs ilga vairākas stundas un deva tādu rezultātu, kurš varēja izrādīties interesants.

Jau sākotnēji apskatot notikuma vietu vecākā leitnanta Ribacka vadībā, nepalika ne mazāko šaubu, ka Roļaks nogalināts stigas malā un tikai pēc tam aizvilkts metrus desmit meža dziļumā aiz jaunu, kuplu eglīšu pudura. Nebija pat mēģināts līķi īpaši noslēpt. Slepkavam vai slepkavām svarīgāk licies, lai stigas malā guļošais nebūtu ieraugāms pa gabalu, nevis lai patiešām būtu paslēpts. Pēdas, kas, velkot mirušo pa zemi, bija palikušas smiltīs un arī tālāk — jau mežā, skujās un sūnās, visai nemākulīgi bija aizslaucītas ar priežu zaru, kas pēc tam nosviests uz līķa. Nav nekāds brīnums, ka slepkavību diezgan drīz atklāja strādnieks, kas tieši tur gāja garām, vai, taisnību sakot, viņa suns, kurš saoda līķi. Pēc tam šis strādnieks pa stigu devās sešdesmit piektā kvadrāta virzienā, nogriezās pa labi starp sešdesmit ceturto un sešdesmit piekto kvadrātu uz ceļa, kas savieno virsmežniecību ar Bidgoščas šoseju, un, dabiski, aizgāja uz tuvāko mežniecību, kur paziņoja par savu atklājumu. Viņa zābaku nospiedumi, kā arī suņa pēdas — īpaši dažos posmos — bija skaidri saskatāmas augsnē gluži kā vaskā un vislabāk apstiprināja viņa teikto.

Uz stigas starp sešdesmit ceturto un sešdesmit piekto kvadrātu bija pietiekami labi redzami automašīnas riepu nospiedumi, ko bez pūlēm identificēja kā piederošus virsmežniecības furgoniņam; ar to virsmežzinis pirms rītausmas bija vedis uz "dzelzceļa staciju savu sievu. Likās saprotams arī fakts, ka automašīna no ceļa nobraukusi uz stigas un pa to šķērsojusi trīs kvadrātus, bet pēc tam atkal atgriezusies uz ceļa un bez kādas novirzīšanās devusies uz virsmežniecības pusi. Atceļā no stacijas virsmežzinis izdzirda šāvienu, gribēja zināt, kas un kādēļ šāvis, tāpēc nogriezās mežā. Būdams pārliecināts, ka šāvis viens no medniekiem, viņš grasījās tam palīdzēt izķidāt medījumu, ja būs vajadzīgs. Tomēr viņš nevienu nesatika un neviens arī neatsaucās — ne uz auto tauri, ne uz viņa ūjināšanu, tā ka neatlika nekas cits kā iet savu ceļu. Starp citu, virsmežzinis bija to pastāstījis redaktoram Mihalam Rudekam, kad satika viņu pēc brokastīm, cerēdams dzirdēt kādu izskaidrojumu, jo katrs šāviens mežā tūliņ modina vispārēju interesi — kaut vai ņemot vērā malumedniecības gadījumus, kas reizumis vēl notiek. Tāpēc ikreiz jāmēģina noskaidrot, kas šāvis. Medību sezonas laikā malumednieki gan tup kā peles alā, zinādami, ka pa visu mežu staigā mednieki. Tomēr nekad neko nevar zināt. Vienmēr jau var atrasties kāds pārdrošnieks.

—   Nu, un acīmredzot atradās arī, — noteica seržants Polaņskis, apsēdies uz robežstabiņa, kam visās četrās pusēs bija iegrebti kvadrātu numuri. Viņš ar mutautu noslaucīja sviedrus no pieres un sejas. — Malumednieks jau nešaus garām. Pilsoni major, jūsu viedoklis droši vien būs līdzīgs?

Grots diplomātiski klusēja. Izvilka no kabatas cigarešu paciņu un sparīgi uzsita ar to pa milicijas automašīnas karosēriju. Šoferis, gaidīdams rīkojumu, izliecās ārā pa vaļējam durtiņām, bet, ieraudzījis majoru nepacietīgi pametam ar roku, atkal nozuda mašīnā gluži kā gliemezis čaulā. Vecākais leitnants Ribackis un seržants nogaidoši vērās majorā.

—   Ārsts konstatēja, ka redaktors Roļaks miris no skrošu lādiņa, kas iešauts tieši krūtīs no neliela attāluma. Tas nav apšaubāms, vai ne?

Pārējie īsti nezināja, kuram šis jautājums domāts, tāpēc katram gadījumam atbildēja abi un gandrīz reizē.

—   Tieši tā, pilsoni major!

—   Nav nemaz jābūt ārstam, lai ieraudzītu to pirmajā acu uzmetienā, — Grots turpināja, joprojām nevērsdamies ne pie viena. Tad strauji pagriezās pret Ribacki. — Jūs, vecākais leitnant, pirmais nonācāt slepkavības vietā. Tas ir — pirmais no miličiem. Tobrīd nedz divstobrenes, nedz kāda cita skrošu ieroča nekur tuvumā nebija. Precīzāk: toreiz jūs to neatradāt.

—   Citu ieroci? — ievaicājās seržants Polaņskis.

—   Neprātosim par divstobrenēm vien, — majors atteica.

—   Taisnība, — iejaucās Ribackis. — Bez divstobrenēm ir vēl vienstobrenes, trīsstobrenes un vairākpatronu bises ar magazīnu.

Grots pamāja.

—   Redzat nu, iespēju ir daudz, un mūsu pirmais uzdevums — nozieguma ieroča identifikācija — nemaz nav tik vienkāršs. Es.ceru, seržant, ka jūsu komanda meklēja ne vien divstobreni, bet arī citus šaujamieročus neatkarīgi no tā, vai ir tipveida vai ne.

Seržants bija pamatīgi apvainojies un pat necentās to īpaši slēpt. Viņš dzēlīgi ieteicās:

—   Pat ja tas būtu stikla iemutis cigaretēm, mani ļaudis būtu to atraduši. Esmu jau ziņojis un ziņoju vēlreiz, pilsoni major, ka mēs neatradām neko. Burtiski neko!

—   Es absolūti nesaprotu vienu, — vecākais leitnants Ribackis pūlējās runāt mierīgi, taču balsī jautās tik tikko apvaldāmas dusmas — kāpēc mēs neatradām čaulīti?

—   Mani jau no paša sākuma nomāc tas pats, — atzinās Polaņskis.

—   Šaujamieroča čaulīte taču nav adata, — sacīja vecākais leitnants. — Ja tā tur būtu bijusi, puiši to noteikti atrastu.

—   Es arī tā domāju, — piekrita Grots. — Slepkava būs to paņēmis līdzi. Bet varbūt pat… — Viņa balsī ieskanējās tāda nots, ka sarunas biedri paskatījās uz viņu ar milzīgu interesi. Taču priekšnieks vienaldzīgu skatienu raudzījās pāri viņu galvām, it kā pēkšņi aizmirsis par šo Dieva pasauli. — Tā vajadzēja būt, — viņš norūca pie sevis, tomēr tik skaidri, ka pārējiem nebija nekādu šaubu par to, ko viņš pateicis. — Varbūt tā patiešām bija. Seržant, atkārtojiet: uz kurieni ved kedu pēdas no vietas, kur gulēja līķis?

Polaņskis bezpalīdzīgi paskatījās uz majoru, pēc tam uz vecāko leitnantu, it kā meklēdams atbalstu.

—   Nezinu. Nav ne mazākās jausmas. Tās ir tur, uz stigas, nāk kaut kur no meža, no sešdesmit piektā kvadrāta, aiz kura ir ezers, — nāk no ezera puses tajā virzienā, apstājas kādus trīs četrus solus no vietas, kur, domājams, nokritis Rojaks, pienāk šai vietai klāt un, lai gan mēģināts izdzēst arī tās, ir redzamas gar sliedi, kas palikusi, velkot prom līķi. Vēl vairāk. So pēdu izvietojums liecina, ka tieši to īpašnieks ievilcis līķi mežā. Pēc tam, vairs neatgriezies uz stigas, viņš gājis prom pa kvadrāta malu, ko gandrīz nevarētu noteikt biezo sūnu dēļ, ja vien starp sešdesmit ceturto un sešdesmit piekto kvadrātu, uz līnijas, kas pa daļai ir smilšaina, pēdas atkal nebūtu nospiedušās pilnīgi skaidri. Aiz līnijas no jauna sākas tās sasodītās sūnas, toties ezera krastā, kā jau pieminēju, ir grantaina pludmales strēle,, uz kuras redzams, kā šīs kedas atgriežas pie ūdens. — Seržants dziļi nopūtās un pa pusei nikni, pa pusei izmisīgi noplātīja rokas. — No ūdens būs izlīdis, vai?

—   Varbūt atbraucis ar laivu? — ieminējās Ribackis.

—  Ezers ir noslēgts, nesaistās ne ar vienu citu, es pārbaudīju, — drūmi paskaidroja seržants. — Laivu tajā nemēdz būt.

—   Bet kas tad? Akvalangists?! Ūdensvīrs?! — satraucies iesaucās vecākais leitnants.

Grots pacēla no zemes priežu čiekuru un sāka to mētāt no saujas saujā.

—   Virsmežziņa auto ir braucis pa šīm pēdām. Šķērsojis tās uz stigas starp sešdesmit ceturto un sešdesmit piekto kvadrātu. Es nekļūdos, seržant, vai ne?

—   Tīra patiesība.

—   Un kas no tā izriet?

—   Ka virsmežniecības žuks ir braucis vēlāk, nekā gājis tas tips kedās.

—   Tas saskanētu ar virsmežziņa liecību. — Majors pamāja ar galvu un atkal par kaut ko aizdomājās.

Ribackis nemierīgi sakustējās, viņam zem kājas ar troksni pārlūza sauss zars. Majors pagriezās un jautājoši paskatījās uz viņu.

—  Ja drīkst, pilsoni major… — vecākais leitnants svārstīgi iesāka.

—   Drīkst, — atcirta Grots. — Es klausos.

—   Pirmkārt — mēs runājam par kedām, bet nemaz nezinām, vai tās patiešām ir kedu pēdas.

Seržants Polanskis pasmaidīja tādā kā ļaunīgā iecietībā.

—   Sai ziņā pēdas nerada ne mazāko šaubu. Tik raksturīgas …

—   … kā, piemēram, tenisčībām, — vecākais leitnants pabeidza un gan pēc Grota, gan Polaņska sejas izteiksmes nomanīja, ka trāpījis desmitniekā. Viņš iedrošināts turpināja, pūlēdamies apslāpēt balsī apmierinājuma pieskaņu: — Tenisčībām ir tieši tādas pašas pazoles kā kedām un…

protams, kā gumijas zābakiem, ko valkā sliktā laikā. Sakarā ar to mums jāvērš uzmanība uz šiem trim apavu veidiem.

—        Ļoti labi, — uzslavēja majors, un Ribacka seja gandarījumā nosārta kā pujene.

—       Turklāt, pilsoni major, spriežot pēc lieluma, pēdas izskatās drīzāk kā sievietes, nevis vīrieša apavu nospiedumi.

—   Arī man tas ienāca prātā, — piebilda Polaņskis.

—        Ļoti labi, — majors atkārtoja. — Tikai es personiski gan par to šaubos. Kāpēc — to es jums kādreiz paskaidrošu. Lai gan nebūt nav izslēgts, ka taisnība ir tieši jums, nevis man. Braucam.

Kad visi sasēdās mašīnā, Grots izteica sentenci:

—       Jo apšaubīt vajag visu, kungi. Vai drīzāk — tikpat kā visu, — viņš pārlaboja. — Maza deva skepses ir domu vitamīns, — viņš pabeidza ar mazliet pārsteidzošu metaforu.

11. nodaļa

Pratināšana notika vislielākajā virsmežniecības dzīvojamā telpā, kuru parasti dēvēja par salonu. Mēbeles šai telpā bija diezgan masīvas, diezgan svinīgas, vecas, secesijstilā vai arī atdarināja to. Starp centrālās sienas logiem vienmērīgi tikšķēja prāvs pulkstenis ar svārstu, zvanīdams stundas un to ceturtdaļas. Vecākais leitnants Ribackis sēdēja pie kokgriezumiem rotāta rakstāmgalda, Grots, kā paradis, soļoja šurpu turpu pa istabu, bet protokolētājs bija ierīkojies pie maza galdiņa līdzās durvīm, kas veda mājas dziļumā.

Pirmo paaicināja inženieri Vujciku. Pēc ievada formalitātēm majors jautāja:

—   Cik no jums šodien devās medībās?

—   Mēs visi četri, — skanēja rāma atbilde.

—   Vai dzīvokli jūs atstājāt kopā vai atsevišķi?

—   Kopā.

—   Kā jūs nokļuvāt medību rajonā?

—   Ar redaktora Rudeka automašīnu. Viņam ir fiats.

—   Kāpēc jūs izmantojāt tikai vienu auto?

—       Uzskatījām, ka ar to pilnīgi pietiek. Reizēm ņēmām uz mežu abas mašīnas, proti — tad, ja kāds no mums vēlējās pamedīt tālākā rajonā. Bet šodien braucām tikai ar fiatu, tāpēc ka nolēmām izmēģināt laimi samērā nelielā platībā, kur cerējām sastapt briežus, kas atgriežas no nakts ganībām Menkovas laukos. Turienes saimnieki ir gatavi mūs vai apzeltīt par katru nošautu briedi. Mēs esam redzējuši laukus, kuri tik traki izrakņāti ar nagiem un kur tik pamatīgi noēsts viss, kas zaļo, ka nemaz nebrīnāmies par menkoviešiem.

—   Cik jums te ir personīgo automašīnu?

—   Divas. Automašīna ir katram no mums, bet šurp mēs atbraucām ar divām. Rudeka un Roļaka.

—   Tas volvo tur sētā ir nelaiķa īpašums? — Grots vaicāja, spēlēdamies ar cigareti.

—  Jā.

—   Kur Roļaks izkapā? Cik sapratu, uz savām medību vietām jūs devāties četratā? Vai no mašīnas izkāpāt reizē?

—   Jā. Visi četri izkāpām vienā un tai pašā vietā, — Vujciks apstiprināja. — Tieši tur, kur atstājām fiatu, starp Brenda un Rūgto ezeru.

—   Bet pēc tam? — jautāja Ribackis.

—   Kas — «pēc tam»? — inženieris nesaprata.

—   Es jautāju, kas bija pēc tam, kad jūs izkāpāt no mašīnas. Četratā devāties vienā un tai pašā virzienā — vai varbūt atsevišķi?

Vujciks izbrīnīts paskatījās uz viņu.

—   Pirmkārt, uz gaidi nekad neiet visi kopā, jo tad nav vis izdevība nošaut briedi, bet gan, augstākais, izšķiest pēdējo patronu. Tas nenozīmē, ka zināmos izņēmuma gadījumos nevarētu sarunāt ar kolēģi. Mēs, piemēram, no divām pusēm aplencam kādu izcirtumu vai priežu puduri un neizkustamies no savām vietām līdz noteiktam brīdim. Taču, kā jau teicu, tie ir izņēmuma gadījumi un parasti nekas tāds nemēdza notikt. Vismaz es neko par to nezinu. Varbūt šo paņēmienu izmantojuši kolēģi?

—   Noskaidrosim, — majors norūca.

—   Otrkārt, — turpināja inženieris, un viņa balsī iezagās dusmas, — ja mēs būtu gājuši reizē, pat ne visi četri, ja kaut viens būtu gājis kopā ar kolēģi Roļaku, nebūtu noticis tas, kas notika.. Vai arī — mēs vismaz zinātu, kas ir slepkava.

Majors mitējās rotaļāties ar cigareti un pēdīgi aizdedzināja to.

—   Lūdzu sīki pastāstīt, kādā virzienā katrs no jums devās, kur bija, kā arī — pa kādu ceļu un kad atgriezās pie automašīnas.

—    Lūdzu. Bet es varu runāt tikai par sevi. Kā jau minēju, mēs izšķīrāmies, tikko atbraukuši uz mežu. Es gāju pa ceļu, kas šķērso izcirtumu starp ezeriem vai, pareizāk sakot, nelielām dzelvītēm, kādu te ir papilnam. Šis ceļš turpina to, kurš no virsmežniecības ved Menkovas virzienā. Trīs kvadrātus tālāk ir jaunu priedīšu audze, kurā es pirms trim dienām — diemžēl vēl pirms ausmas un no tālienes — redzēju briedi. Tur, starp citu, vienmēr ir daudz svaigu pēdu. Kādus simt piecdesmit metrus iesānis no ceļa, priežu pudura un lielmeža malā, ierīkota «kancele». Tas ir tāds paaugstinājums, uzbūvēts dažus metrus virs zemes, drīzāk kaut kas līdzīgs balkonam, ko mednieki izmanto par slēpni. Es visu laiku sēdēju tai slēpnī, cerēdams, ka man kaut kas pagadīsies pa šāvienam. Negadījās tomēr, tāpēc es tieši septiņos piecpadsmit izkāpu no «kanceles» un pa to pašu ceļu atgriezos pie mašīnas. Tur mēs bijām sarunājuši tikties pusastoņos, es par desmit minūtēm nokavējos, taču tikpat biju pirmais. Pēc trim četrām minūtēm pie manis pienāca Mihals Rudeks un apmēram pēc tāda paša brīža — doktors Vengerskis.

—   Kādā veidā tu, piedodiet, jūs atgriezāties virsmežniecībā? — Grots pietvīka, netīšām uzrunājis ar «tu», lai nu kā, tomēr solīdu cilvēku.

Vujciks apjukumā samirkšķināja acis. Varbūt pat nebija ievērojis majora pārteikšanos.

—   Tāpat kā aizbraucu no turienes. Ar redaktora Rudeka fiatu.

—   Un kopā ar ko?

—   Ar Rudeku un Vengerski.

—   Bez redaktora Roļaka?

—   Kā? Roļaks taču … viņš taču nevarēja atgriezties kopā ar mums, jo bija miris, — Vujcika balsī skaidri jautās uztraukums.

Vecākais leitnants Ribackis uzmeta ašu mirkli priekšniekam. Kad majors saprotoši piemiedza pukstus, viņš noprasīja:

—   Vai drīkstētu dzirdēt, kā jūs to zinājāt?

—   Es nezināju, — inženieris paaugstināja balsi. — Bet, kad viņš neparādījās, norunātajā laikā, mēs nolēmām atgriezties bez viņa.

—   Un atstāt kolēģi tik tālu no mājām?

Vujciks pūlējās nomierināties.

—   Mēs vienmēr norunājām satikties noteiktā laikā, lielākoties ap pusastoņiem. Kā šodien. Mēs cits citu gaidījām

minūtes piecpadsmit — nu, taisnību sakot, nekad mazāk' par pusstundu, reizēm arī ilgāk, ja kaut kur bija nomanīti briežu buļļi un ja mēs cerējām, ka viens no mums varētu kaut ko nomedīt. Tomēr pēc tam gan atgriezāmies mājās.

—   Nesagaidījuši visus kolēģus?

—   Ne vienmēr.

—   Kāpēc?

—       Reizēm kāds no mums pieteica, ka dosies uz virsmežniecības pusi vai arī pa ceļam lasīs sēnes.

—   Vai tas gadījās bieži?

—   Tas atkarīgs …

—   No kā?

—   Piemeram, no laika apstākļiem. Ja lija…

—   Saprotu.

—  Vai arī ja kādam no mums tai dienā nebija dežūras.

—   Dežūras? — Vecākais leitnants pacēla uzacis.

—        Dežūras virtuvē. Jo mums bija tāda noruna, ka divi no mums pārmaiņus — katru otro dienu — dežurēs virtuvē. Kādam taču vajadzēja sagatavot maltīti un pēc tam novākt traukus. Divi pārējie pa to laiku varēja gulēt, lasīt, darīt visu, ko sirds kāro.

—   Bet kas dežurēja šodien?

—   Doktors Vengerskis un redaktors Rudeks.

—   Tā. — Majors paplūkāja lūpu. — Pagaidām pateicos.

Nākošo ataicināja doktoru Edvardu Vengerski. Viņa

stāsts par aizbraukšanu no virsmežniecības un atgriešanos tajā sakrita ar Vujcika stāstu. Arī iemeslus, kuru dēļ kolēģi nolēmuši atgriezties bez Roļaka, viņš formulēja tāpat. Apstiprināja, ka pie automašīnas ieradies pēdējais, pēc Vujcika un Rudeka. Uz jautājumu par savu medību klejojumu maršrutu viņš atbildēja sīki un izsmeļoši. Kopumā viņš nedeva izmeklēšanai nekā jauna.

Mihala Rudeka nopratināšana noritēja līdzīgi. Ar vienu mazu izņēmumu.

—        Es prātoju, kāpēc redaktors Roļaks aizgāja tik tālu no mašīnas, — majors vienbrīd izteica pa pusei jautājumu, pa pusei apliecinājumu.

—       Es pats par to prātoju, — žurnālists nogrozīja galvu. — Tur taču iznāk seši kilometri uz vienu pusi, nerēķinot vēl garāko atceļu uz virsmežniecību. Kad mēs ar Romānu šķīrāmies krustcelēs, kur ceļš ved uz Svardu, Boruvku, Pjasku mežniecību un uz lielu ezeru virkni…

Vecākais leitnants piemiegtām acīm vērās Rudekā.

—       Ak jūs ar redaktoru Roļaku Šķīrāties mežā? Nevis pie mašīnas?

Žurnālists pa pusei pagriezās pret viņu.

—       Es taču saku, ka mežā. Kādu puskilometru no auto. Tieši no turienes Romāns devās uz lielo ezeru pusi, bet es — pa maršrutu, kuru pirmīt aprakstīju.

—       Vai viņš jums neteica, kāpēc dodas taisni uz turieni? — Grots nevainīgi ieprasījās.

—   Neteica vis.

—   Bet vai kolēģa maršruts jums nelikās… negaidīts?

—        Kāpēc gan? — žurnālists izbrīnījās. — No katra maršruta jau var griezties atpakaļ, ja tas izrādījies kļūdains.

—       No tā maršruta redaktors Roļaks vairs neatgriezās, — dzedri konstatēja Grots.

Redaktors Rudeks šķita sarūkam.

—   Tā tas ir, — viņš klusām sacīja. — Diemžēl.

Vecākais leitnants ņēmās bungāt ar pirkstiem pa rakstāmgalda virsu. Tad ierunājās:

—        Katrā gadījumā jūs bijāt pēdējais, kurš Roļaku redzējis dzīvu.

Rudeks pacirta augšup zodu.

—       Pēdējais no medniekiem, varbūt jūs domājāt to? Jo atliek jau vēl slepkava.

12. nodaļa

Bija pilnīgi satumsis, bet vakars turējās silts, īsti vasarīgs. Spoži mirdzēja zvaigznes, Piena Ceļa vizošie puteklīši augstā lokā pacēlās pār mežu. Majors Grots ar nopūtu uzgrieza muguru vaļējam logam.

—   Tagad apskatīsim ieroci, kungi.

—       Tieši tā, pilsoni major, — atsaucās seržants Polaņskis.

Ribackis klusēdams piegāja pie galda, uz kura plašās virsas gulēja medību ieroči. Majors tos saskaitīja.

—       Desmit, — viņš noteica. — Atbilstoši tam, ko mēs zinām, tiem jābūt visiem.

—        Tieši tā, — Polaņskis apstiprināja. — Pa vienai vienstobrenei un divstobrenei ir Vcngerskitn, Vujcikam un…— viņš sastomījās, — un mirušajam. Bet trīsstobrenes pieder redaktoram Rudekam un virsmežzinim Sosnovskim.

Visiem ieročiem, starp citu, ir kartītes ar īpašnieku vār* diem.

—   Ceru, ka ar ieročiem jūs apgājāties uzmanīgi, — majors sacīja.

—   Saskaņā ar reglamentu, — seržants ar vieglu smaidu atbildēja. — Miliču papillāro līniju ne uz vienas no tām mantiņām nav.

Majors vispirms appētīja vienstobrenes, lustras gaismā ieskatīdamies to stobros.

—   Ka viņus piķis! — viņš burkšķēja. — Nepapūlas ne ieroci iztīrīt pēc lietošanas. Vienīgi virsmežzinim ir skaidrs, kas pieklājas. — Pēkšņi viņš klusi iesvilpās. — Ko?! Un divstobrcnes arī netīras?

—   Ja vienstobrenes netīras, tad netīras arī divstobrenes, — noteica seržants Polaņskis. — Pirms divām dienām te notika pīļu medības.

Grots ieinteresēts pacēla acis.

—   Kā jūs to zināt?

—   Aprunājos ar virsmežzini, pilsoni major. Un vēl ar pārīti citu. Bet, — viņš izbijās, — varbūt man to nevajadzēja darīt?

—   Viss kārtībā, — majors viņu nomierināja. — Mūsu mednieki tajās medībās piedalījās, ja es pareizi sapratu?

—  Visi četri. Kopā ar redaktoru Roļaku.

Grots, aptinis roku ar lupatu, paņēma pēdējo divstobreni. Viņš uzmanīgi nolieca stobru un negaidot sastinga. Vecākais leitnants saintriģēts pienāca klāt un paskatījās priekšniekam pār plecu. Tad neticīgi samirkšķināja acis. Vienā no stobriem, zeltainajam aplītim spīgojot, rēgojās patrona.

—   Vai tad būtu iespējams, ka Roļaks, kurš, jādomā, lieliski apzinājās šādas paviršības sekas, nav izlādējis ieroci — ne vien aizejot no gaides, bet pat pēc medību beigām? — Grots domīgi runāja, raukdams uzacis. — Neticami. Un pēc tam atstājis pielādēto divstobreni istabā? Nepārbaudījis? Vēl neticamāk.

—   Liekas, viņš bija pieredzējis mednieks, — kā šaubīdamies piebilda Ribackis.

—   Es zinu, ka viņš bija pieredzējis mednieks, — majors noteica. Ar spēju kustību viņš pacēla ieroci Ribackim pie acīm. — Vecākais leitnant, ko jūs tur redzat?

Ribackis nenovērsa skatienu no bises.

—       Man šķiet… tiešām, noteikti! Patrona ir izlietota. Par to liecina dzelkšņa pēdas uz kapsulas. Šis pēdas nerada nekādu šaubu.

—       Es ari tā domāju, — dziji uzelpodams, sacīja Grots. Atkal mierīgs — viņš izslējās. — Vecākais leitnanti Nodrošiniet ieroci un tūliņ sūtiet uz ekspertīzi. Seržants Polaņskis to aiznesīs pats personiski. Nekavējoties. Rezultātus atsūtīt šurp uz pārvaldi uz mana vārda. Pēc iespējas drīz. Skaidrs?

—   Skaidrs.

—   Izpildīt!

Ribackis saņēma no priekšnieka ieroci un kopā ar Polaņski izgāja no istabas. Kad viņš pēc brīža atgriezās, Grots atkal stāvēja pie vaļējā loga, raudzīdamies mirdzošajās zvaigznēs. Viņš par kaut ko intensīvi domāja, sejā jautās uzmanība un spriegums.

—       Varbūt vēlreiz parunāsim ar medniekiem, — viņš ieteicās. — Ar visiem reizē. Paaiciniet viņus šurp.

Mednieki, izsaukti otrreiz, neizrādīja īpašu nemieru, vienīgi bija mazliet izbrīnījušies, ko, starp citu, varēja saprast. Grots viņus vēroja bez kautrēšanās — kā cilvēks, kurš pieņēmis noteiktu lēmumu.

—        Kungi, es gribētu aprunāties par aizvakardienas pīļu medībām, kaut arī ir jau pavēls, — majors lietišķi iesāka. Tad paplūkāja lūpu un vērsās pie Vujcika: — Kad jūs, pan inženieri, pēc šīm pīļu medībām izlādējāt savu divstobreni?

Vujciks paraustīja plecus.

—   Tūliņ pēc medībām. Tādi ir noteikumi.

—       Un jūs? — Sis jautājums bija tēmēts doktoram Vengerskim.

—       Arī tāpat. — Kolēģa Vujcika teikto viņš papildināja, piebilzdams, ka ierocis obligāti izlādējams ikreiz, atstājot medību vietu.

—   Pateicos. Redaktor Rudek?

—   Protams, arī es tāpat.

Grots uzelpoja, zaļās acis raudzījās ar nevainīgu vaļsirdību. Taču, kad viņš ierunājās, balss skanēja par ceturtdaļtoni augstāk.

—       Vai redaktors Roļaks tikpat skrupulozi kā jūs ievēroja ieroča lietošanas noteikumus?

—   Zināms.

—   Dabiski.

—  Viņš šai ziņā bija gluži pedantisks.

Trīs atbildes atskanēja gandrīz reizē.

—   Kurš no jums redzēja, ka redaktors Roļaks pēc medībām izlādē divstobreni? — jautāja Ribackis. — Varbūt pārliecināti, ka viņš to izdarījis, jūs esat tikai tāpēc, ka viņš tā darījis vienmēr un ka viņam tā pienākas darīt.

—   Izslēgts, — kategoriski noteica Vujciks. — Kad viņš, pēdējo reizi izšāvis, atstāja savu vietu — bet es stāvēju turpat blakus —, tad abi stobri bija noliekti un es skaidri redzēju, ka tie ir tukši.

—   Viss saskan,' — iejaucās žurnālists. — Es stāvēju otrā pusē Roļakam, un pēc medību beigām visi mednieki nāca uz manu pusi. Es pilnīgi apstiprinu kolēģa Vujcika vārdus.

—   Un es arī, — piebilda Vengerskis. — Roļaku es ieraudzīju tikai pie mašīnas pirms pašas mājupbraukšanas un viņa divstobreni — noliektiem stobriem un nepielādētu — tobrīd redzēju skaidri.

Iestājās klusums, ko pārtrauca majors, nošvirkstinādams sērkociņu. Viņš aizsmēķēja.

—   Varbūt redaktors Roļaks tai dienā pēc medībām pielādēja divstobreni no jauna, kad neviens no jums to neredzēja, — vai arī vakar. Vai pat šorīt agri.

Šķita, ka mednieki apjūk.

—   Vai tad Romana bise bija pielādēta? — Rudeks jautāja.

—   Kādēļ lai viņš to būtu darījis? — piebilda Vujciks. — Viņam nebija nekādas vajadzības to lietot. Turklāt, ja būtu citādi, kāds no mums to pamanītu.

—   Es kategoriski apliecinu, ka vēl šorīt redaktora Roļaka divstobrene izskatījās tāpat kā aizvakar pēc medībām, — doktors paziņoja. — Tā bez futrāļa karājās pie sienas iepretim manai gultai, es labi redzēju. Un… patiešām! — Viņš iezvēla sev ar plaukstu pa pieri.

Ribackis pārliecās pār rakstāmgaldu.

—   Kas — patiešām?

Vengerskis mirdzošām acīm noskatīja klātesošos. Tad pievērsās majoram*

—   Pan major, kad es pēc brokastīm likos gulēt, kaut kas istabas izskatā man likās savāds. Jutos noguris, negribējās meklēt šī iespaida iemeslu. Turklāt iespaids bija nenoteikts. It kā viss būtu savā vietā, ja vien tādā juceklī, kāds valda mūsu istabās, kaut kas vispār var būt savā vietā; tomēr kaut kas man nelikās, kā vajag. Aizmigu un vēlāk vairs par to nedomāju, kas taču pats par sevi saprotams. Bet tagad es zinu. Tā bija Roļaka divstobrenel

—  Varbūt jūs vēlētos paskaidrot tuvāk, — noteica Grots, nenolaizdams acu no doktora.

Vengerskis satraukts pamāja.

—   Redaktora Roļaka bises stobri nebija noliekti. Divstobrenc karājās pie sienas tai pašā vietā, kur rītausmā, kad gājām ārā, bet pēc mūsu … tas ir, — viņš apjucis iziaboja, — pēc manas atgriešanās mājās, tās stobri nebija noliekti. Taču es atceros, lieliski atceros, ka tobrīd, kad gājām prom, tie bija noliekti. Un acīm redzami nepielādēti.

Vecākais leitnants uzmeta ašu skatienu priekšniekam un tikpat aši paraudzījās uz doktoru, jautādams:

—  Bet pēc jūsu atgriešanās … vai divstobrene, par kuru ir runa, bija pielādēta?

Vengerskis izbrīnījies pavērās uz vecāko leitnantu.

—   Kā es to varu zināt? Jo … — Viņš negaidot nervozi iesmējās. — Neķeriet nu mani uz muļķi, pan vecākais leitnant. Es nezinu, vai tā bija pielādēta, jo stobros neskatījos. Vēlreiz atkārtoju, ka Roļaka ieroča stobri nebija noliekti, un tieši tas man krita acīs, kaut arī tobrīd es to neapzinājos.

Vujciks un Rudeks klausījās šajā sarunā ar vislielāko interesi. Tomēr neviens no viņiem nebilda ne pušplēsta vārda.

Majors Grots pēkšņi izlēma.

—   Negribu aizsteigties priekšā faktiem, — viņš vērsās pie medniekiem, — un varbūt man nemaz nevajadzētu jums to teikt, tomēr, par spīti visam, gribētos jūs par kaut ko informēt. Domāju, ka izmeklēšanai tas nekaitēs. Tātad — man ir pamats pieņemt, ka ar redaktora Roļaka divstobreni šauts vēl pēc pīļu medībām. Savukārt no doktora Vujcika vārdiem varētu izrietēt, ka šauts ir šodien, starp brīdi, kad jūs, mednieku kungi, devāties uz mežu, un brīdi, kad atgriezāties. Neizslēdzu, ka šauts tika tieši uz redaktoru Roļaku …

Ja majors Grots pēc saviem vārdiem bija gaidījis kādu redzamu efektu, tad rezultāts pārspēja viņa cerības.

Inženieris Vujciks pielēca kājās no savas vietas un neticīgi iekliedzās:

—   Ko jūs teicāt?!

Rudeks apstulbis blenza uz majoru.

—   Tas nav iespējams, — viņš nočukstēja.

—       Tātad Romāns nošauts ar divstobreni?! — doktors iesaucās. — Vai jūs, pan major, esat pārliecināts, ka nevis ar vienstobreni vai, piemēram, ar pistoli, bet gan ar divstobreni?!

Grots klusēja. Viņš būtu gaidījis visu ko, tikai ne to, ka kolēģi nezina, kā īsti Rojaks gājis bojā. Tomēr, ja viņi patiešām nezināja, tad no kurienes šie Vengerska vārdi par pistoli? Vienstobrene — tas nu tā. Viņiem varētu būt aizdomas, ka kolēģis gājis bojā no vienstobra bises lodes, — bet pistole?

—       Lūdzu, pasakiet tagad, kādā veidā jūs saņēmāt ziņu par redaktora Rojaka nāvi. —.Majors nopētīja medniekus ar savām zajajām acīm. Bet, kad tie nemierīgi sakustējās, viņš oficiāli un strupi norādīja: — Tikai ne visi reizē, lūdzu. Pēc kārtas. Varbūt redaktora kungs.

Rudeks atkārtoja to, ko jau iepriekš bija stāstījis vecākajam leitnantam.

Kad viņš bija beidzis, majors pajautāja:

—       Tātad ne strādnieks, ne virsmežzinis nepieminēja, ka Roļaks nošauts ar skrošu ieroci?

—   Nē.

—   Bet ko jūs tobrīd darījāt pagalmā?

—   Es nesaprotu jautājumu.

—       Nu, ko jūs darījāt? Pastaigājāties, gājāt, piemēram, uz tualeti vai atgriezāties no turienes, darījāt kaut ko pie automašīnas?

—   Neredzu jēgu.

—   Tas nekas. Atbildiet, lūdzu.

—   Es biju veikalā.

—   Pēc kā?

—       Nu, ne jau nu pēc atombumbas! — Rudeks nenovaldījās. Tad aprāvās un vainīgi pasmaidīja. — Neņemiet jaunā, pan major. Es pirku baterijas kabatas lukturītim.

—   Cikos tas notika?

—       Tūliņ pēc veikala atvēršanas. Minūtes desmit pēc divpadsmitiem.

—   Vai tobrīd veikalā bija vēl kāds bez jums?

—       Pārdevēja un viens strādnieks. Traktorists. Tāds ar lielu degunu. Uzvārdā Klekots. Es ar viņu pat sadzēru glāzīti vīna.

—   O! — Majors sarauca pieri. — Un kam par godu?

Žurnālists bažīgi pasmaidīja.

—        Klekots necerēti bija uzzinājis, ka saņemšot kādu tur prēmiju vai kompensāciju, vairs neatceros. Lai kā tur būtu, kad es iegāju veikalā, viņi abi ar pārdevēju jau iedzēra.

—   Darba laikā?

—       Viņš teica, ka traktors sabojājies… — Rudeks apklusa un samirkšķināja acis. — Tūliņ. Viņš pateica vēl kaut ko. Tādu, kam es toreiz nepievērsu uzmanību, bet tagad tas man liekas svarīgi, varbūt tam būs kāda nozīme.

Grots pamudinoši skatījās uz viņu.

—   Neuztraucieties. Laiks mums ir.

—       Atcerējos. Klekots teica, ka rītausmā bijis aiz ezeriem un tieši tur viņam salūzis traktors. Bet aiz ezeriem … Majora kungs, ja viņš tur bija rīta agrumā, tad varbūt būs kaut ko redzējis, kādu saticis, varbūt viņš varētu kaut ko pastāstīt?

Majors neizrādīja nekādu entuziasmu.

—       Varbūt. Vai daudz jūs izdzērāt ar to — kā vinu — Klekotu?

—   Ko? Ā, veikalā. Vienu glāzīti.

—   Kas tālāk?

—        Nekas. Paņēmu baterijas un izgāju no veikala. Un, tikko izgājis, ieraudzīju virsmežzini un to strādnieku. Piegāju viņiem klāt un … tad uzzināju.

—        Sasprindziniet nu atmiņu, pan redaktor. Kurš pirmais jums pateica, ka miris tieši redaktors Roļaks?

—       Taisnību sakot, neviens no viņiem skaidri un gaiši nepateica, ka runa ir par Romānu … par redaktoru Roļaku. Vienkārši virsmežzinis deva man tādu kā mājienu, un es laikam ievaicājos par to pirmais.

—   Nu, un?

—       Tad strādnieks pateica, ka viņš sešdesmit ceturtajā kvadrātā esot atradis līķi.

Grots atgāza galvu un izpūta gaisā vairākus ideālas formas dūmu gredzenus.

—       Bet, kad jūs pavaicājāt, vai runa ir par redaktoru Roļaku, tad kurš no viņiem to apstiprināja?

—   Neviens. — Rudeka atbilde skanēja noteikti.

—   Nu, tad — kurš noliedza?

—       Tas jau visdīvainākais, ka neviens no viņiem tieši neatbildēja ne šā, ne tā. Strādnieks runāja tā, ka man nebija šaubu, par kuru ir runa.

—   Vēl kas?

—   Vairak laikam nekā. Droši vien tiešām nekā.

Majors brīdi klusēja, tad viegli palocījās pret Vujciku.

—   No jūsu drauga stāstījuma, ko nupat dzirdējām, izriet, ka nevis viņš, bet gan jūs pirmais uzzinājāt par redaktora Roļaka nāvi.

—        Šķiet, ka tā. Jo, kad Mihals atskrēja uz mājām tūliņ pēc sarunas ar virsmežzini —> un es varu apliecināt, ka viņš burtiski atskrēja, nevis atnāca, — tad es par Roļaka nāvi jau zināju.

—   No kā jūs to uzzinājāt?

—   Vispirms jau no galvenās grāmatvedes panes Zensas.

—   Kādos apstākļos?

—       Viņa mani pamodināja, jo tūliņ pēc brokastīm biju nolicies gulēt.

—   Ko viņa jums teica?

—   Lai es ceļoties, jo redaktors Roļaks esot miris.

—       Viņa minēja Roļaka uzvārdu? — Majora balsī ieskanējās jauns, tikko jaušams tonis, kuru nedzirdēja tie, kas viņu nepazina, toties jo skaidri saklausīja vecākais leitnants Ribackis. — Jūs esat pārliecināts?

—   Pilnīgi.

—   Pan inženieri, atcerieties precīzi. Tas ir ļoti svarīgi.

—   Man nemaz nav jāatceras. Es zinu.

—       Jūs pats teicāt, ka grāmatvede… kā viņu sauca, Zensa … uzmodinājusi jūs no miega.

—   Taisnība. Tieši tāpēc es visu tik labi atceros.

—   Esiet tik laipns, paskaidrojiet tuvāk.

—        Kad pane Zensa mani uzmodināja, es sākumā nespēju aptvert, par ko ir runa. Viņa melsa kaut ko par Roļaku un par kādu, kas nogalināts, tāpēc pirmajā mirklī es nospriedu, ka Romāns nomedījis buku un ka jābrauc palīgā to ķidāt. Tomēr, kad kaut cik biju atguvies, apjēdzu, ka tādā tonī neviens nerunās par nogalētu briedi. Pane Zensa vēl nodeva man virsmežziņa lūgumu tūliņ ierasties pie viņa, ko es nekavējoties izpildīju. Pans Juzefs diemžēl apstiprināja grāmatvedes vārdus.

Grots pamāja. Tad pievērsās Vengerskim.

—        Un jūs, pan doktor? Kā jūs uzzinājāt par kolēģa nāvi?

—       No Mihala un Gžegoža. Es gulēju, kad viņi atnāca pie manis ar šo vēsti. Nespēju tam noticēt.

—        Pan doktor … — Grots piepeši apklusa. Nomērīja medniekus ar skatienu un mainīja nodomu. — Bet neviens no jums nezināja, nebija informēts par to, ka redaktors Roļaks nogalināts ar skrošu ieroci?

Kad viņi klusēdami pamāja, majors atkal vērsās pie Vengerska.

—   Pan doktor, uz kāda pamata jūs pieņēmāt, ka slepkavība izdarīta nevis ar divstobreni, bet gan ar pistoli? Kas jums to iedvesa?

Vengerskis nervozi aplaizīja lūpas.

—   Neviens man neko nav iedvesis. Es pats redzēju.

—   Ko?! — Šoreiz Grots pat nemēģināja slēpt izbrīnu.

Mednieki un arī vecākais leitnants Ribackis sastinga

kā sālsstabi.

—   Tas ir, — Vengerskis izlaboja, — es neredzēju pašu slepkavību, bet gan dzirdēju, kā Rojaks kādam teica, ka būšot spiests ziņot milicijai.

—   Pastāstiet, kā tas notika, — dzedri noteica majors.

Doktors noklepojās.

—   Vakaros pēc maltītes mēs parasti sanākam Juzefa kunga, tas ir, virsmežziņa, dzīvoklī, lai izspēlētu divas trīs bridža partijas. Mēs spēlējam… es gribēju teikt — spēlējām galvenokārt piecatā. Mēs četri un virsmežzinis vai viņa sieva. Ja jūs protat spēlēt bridžu, tad zināsiet, ka, spēlējot piecatā, viens allaž «atpūšas», gaida savu kārtu. Tāpat bija arī vakar. Kad gaidīt vajadzēja redaktoram Roļakam, viņš nepalika pie mums, lai justu līdzi spēlei, bet devās augšā uz savu istabu. Pēc brīža sāka spēlēt mans partneris — cik atceros, tas bija pans Juzefs —, un es, izmantodams gadījumu, kāpu augšā uz tualeti. Tā atrodas blakus istabai, kur dzīvojām mēs ar Rojaku. Istabas durvis bija pavērtas — pat krietni vien vajā, tāpēc es skaidri dzirdēju un pa dajai arī redzēju, kas tur notika.

Vengerskis apklusa un mutautā noslaucīja svīstošo pieri.

—   Istabā bija Romāns un kāda sieviete. Es viņus nevarēju saskatīt, bet balsis dzirdēju labi. «Mīlulīt,» teica Rojaks, «esiet nu tik laipna un nolieciet vietā to, ko esat paņēmusi.» Sieviete atcirta: «Es neko neesmu ņēmusi, par ko jūs runājat?» Un Romāns sacīja: «šaujamais nav nekāda rotaļlietiņa pieklājīgām dāmām. Tāpat kā rakņāšanās pa svešām somām nav tā radošākā nodarbe daiļajam dzimumam.» Sieviete brīdi klusēja un tad teica: «Tas, ka jūs mani pieķērāt savā istabā, vēl nepierāda, ka es esmu zagle.» — «To pateici tu, nevis es,» atsvieda Romāns.

Šai vietā Vengerskis pēkšņi sastomījās, apjuka, bet jau pēc mirkļa mierīgi turpināja:

—   Man jāpiezīmē, ka Romāns tā negaidīti sāka uzrunāt sievieti ar «tu». Varbūt tādā veidā gribēja uzsvērt savu pārspēku. «Bet tagad atdod pistoli!» viņš uzsauca. — «Man nav nekādas pistoles, par ko tu runā?» Ari viņa pārgāja 11/ «tu». Un šai mirklī es izdzirdu izceļamies tādu kā jezgu, pēc tam Roļaks sacīja: «Un tu vēl tagad apgalvosi, ka tev nebija nekādas pistoles?» — «Nebija vis.» Sieviete sāka smieties, un, manuprāt, šie smiekli, kaut arī nervozi, viņas situācijā likās bezgala pārsteidzoši. Viņa smējās, kaut arī bija pieķerta nozieguma vietā. «Rīt es zvanīšu uz miliciju,» Roļaks paziņoja. «Par ieroča zādzību vai zādzības mēģinājumu pie mums soda bargi.» — «Tev tas vispirms jāpierāda,» sieviete nemitējās smieties. «Bet, lūdzu, es varu pasaukt kolēģus, viņi apliecinās.» — «Ko apliecinās? Ka es biju tavā istabā? Tas var vērsties pret jums pašu, pan redaktor. Es pateikšu, ka tu ne vien ievilināji mani pie sevis, kad citi bija lejā, bet arī mēģināji mani izvarot, draudēdams ar pistoli,» sieviete sacīja. Tagad skali iesmējās Romāns — tā savādi, un tai mirklī sieviete izskrēja no istabas. Es tikko paguvu paslēpties nišā starp vannas istabu un mūsējo. Kā jūs droši vien būsiet ievērojuši, šai nišai priekšā ir aizkars, aiz kura stāv slotas un spaiņi. Aiz šī aizkara es paslēpos un vēl brīdi nogaidīju, kamēr iznāks Romāns. Pēc tam aizgāju uz vannas istabu un atgriezos lejā pie bridža.

Vengerskis pabeidza stāstīt un atkal noslaucīja mutautā pieri. Vecākais leitnants paliecās uz viņa pusi.

—   Kas tā bija par sievieti?

—   Nezinu, es taču viņu neredzēju.

—   Bet vai balsi jūs nepazināt?

—   Nē.

Tagad iejaucās majors Grots.

—   Pēc jūsu vārdiem, doktor, iznāk, ka redaktors Roļaks savu pistoli atdabūja. Tomēr jūs bijāt pārliecināts, ka kolēģis nošauts ar pistoli. Kāpēc?

Vengerskis izturēja majora skatienu un atbildēja:

—   Tāpēc, ka šodien pirms braukšanas uz medībām pistole tomēr neatradās savā vietā.

—   Nozagta otrreiz? — Majors sarauca uzacis.

—   Nezinu, nozagta vai ne. Pazudusi.

—   Kā jūs to zināt?

—   Romāns, jau saģērbies, pirms pašas iziešanas no istabas ieskatījās ceļasomā un pat nolamājās aiz dusmām. Un pateica, ka tā idiote droši vien atkal bijusi šeit — vai kaut ko tādā garā. Un, tā kā es zināju, kur viņš glabā pistoli, jo mēs taču dzīvojām vienā istabā, tad man nebija nekādu šaubu, par ko viņš runā. Sevišķi vēl saistībā ar vakar dzirdēto sarunu.

Majors un vecākais leitnants neko nelika manīt. Un nepateica, ka, pārmeklējot mednieku istabas, Roļaka ceļasomā bija atraduši pistoli, nevērīgi iemestu veļā, kaut arī dziļāk gulēja vaļējā maksts, kurā pistolei būtu jāatrodas. Starp citu, pistole sen nebija lietota, ko majors konstatēja bez pūlēm. Aptvere bija tukša, pistoles lodes atradās rūpīgi paslēptas vienā no nelaiķa mednieka jakas iekškabatām.

Ņemot vērā to visu, Grots līdz šim netika piešķīris pistolei nekādu īpašu nozīmi. Tagad viņš prātoja, vai tas pareizi darīts.

13. nodaļa

Nākamajā dienā majoru Grotu izsauca uz vojevodistes pārvaldi, uz milicijas priekšnieka kabinetu. Līdz ar kabineta saimnieku tur bija arī pulkvedis Jankovskis un kāds civilists, kuru Grots nepazina un kuru viņam stādīja priekšā kā vecāko leitnantu Zavadzki, Galvenās pārvaldes darbinieku, dārglietu ekspertu. Majors bija pārsteigts, ka viņu atrāvuši no slepkavības izmeklēšanas, ko viņš patiesībā uzskatīja par vissvarīgāko, taču, kā parasti, saglabāja dzelžainu mieru.

Pulkvedis Jankovskis sasveicinoties viegli pasmaidīja.

— Zinu, kas tev prātā, — viņš teica, itin kā nolasījis, Grota domas. — Bet mūsu satikšanās nebūs ilga, un tas, par ko mēs gribam"tevi informēt, varbūt noderēs Roļaka nāves noslēpuma atšķetināšanā. Vismaz nekādi tai netraucēs. Vecākais leitnant Zavadzki, ziņojiet!

Zavadzkis runāja mazliet liekvārdīgi, tomēr stāstījums bija skaidrs un izsmeļošs.

Vienā no Varšavas antikvariātiem pārdošanai — turklāt legāli — izlikta Radzivilu1 piespraude ar vēsturisku vērtību. Tas bijis sens indiešu izstrādājums, rotāts ar dimantiem; piespraudes vērtību eksperti noteikuši ap sešsimt tūkstošiem zlotu. Par tādu pašu cenu tā izlikta pārdošanai antikvariātā.

Tiktāl viss bijis vislabākajā kārtībā. Vismaz ārēji.

' Kņazu dzimta ar lielu Ietekmi po]u valsts dzīvē jau no 15. gs. (Lietuvas lielkņazistē) un līdz pat 20. gs.

Jo tai pašā dienā, kad dārglieta parādījusies vitrīnā, veikalā — burtiski minūti pēc tā atvēršanas — ieradies elegants pusmūža pans ar koferīti, kurā atradušies tieši sešsimt tūkstoši zlotu, un apmainījis šo summu pret Radzivilu piespraudi. Milicija par to uzzinājusi dažas minūtes vēlāk, kad elegantais kungs, kurš ik dienas no paša rīta nēsājis koferītī sešsimt tūkstošus zlotu tikpat pašsaprotami, kā vidusmģra mirstīgais nēsā kabatas portfelī tūkstošreiz mazāku summu, pazudis bez pēdām, aiz sevis atstādams vienīgi antikvariāta pārdevēju izbrīnu un veikala direktora bažas.

Uz karstām pēdām sameklēti eksperti, kas piespraudi novērtējuši. Izrādījies, ka ekspertīze pēc privāta pasūtījuma veikta apmēram pirms gada un ka viens no ekspertiem šobrīd atrodas ārzemēs. Piespraudes īpašnieks licis to novērtēt tāpēc, ka tā pēc kāda muzeja direkcijas lūguma kā viens no visvērtīgākajiem eksponātiem iekļauta vēsturisku dārglietu izstādē un to vajadzējis apdrošināt. Eksperts, kuru izdevies atrast, nespējis sevišķi precīzi noteikt kritērijus, pēc kādiem rotaslieta vērtēta.

«Manuprāt — un tāpat domā arī mans kolēģis, ar kuru kopā mēs pārbaudījām piespraudi, — tās cena varētu būt augstāka, ja dimantiem būtu karaliskais slīpējums,» eksperts skaidrojis. «Taču slīpējums bija vecs, neatbilda mūsdienu prasībām, tāpēc bija grūti atrast precīzus vērtēšanas kritērijus.»

Uz vecākā leitnanta jautājumu, cik vērta būtu piespraude, ja slīpējums tomēr izrādītos karalisks, jo kļūdīties jau varot pat vislabākais speciālists, eksperts atbildējis, ka tādā gadījumā tās vērtība būtu piecas vai pat sešas reizes augstāka. Tā tas arī beidzies.

—  Vienīgais, kas atlicis, — beigās teica pulkvedis Jankovskis, — ir maksimāli modri uzraudzīt robežu šķērsošanu, kā arī — un tieši tas ir šīs tikšanās iemesls — paaugstināt uzmanību šeit, kur, spriežot pēc iepriekšējiem pētījumiem, savijas dažu tumšu darījumu pavedieni.

—   Ņemot vērā to, ko nupat dzirdējām, redaktora Roļaka noslepkavošana iegūst citu raksturu, — pēc mirkļa ierunājās Grots. — Es pat teiktu, ka parādās racionālais pamatojums, kura man līdz šim trūka. Tas, protams, nav pilnīgi noteikti, tomēr ir iespējams.

—   Kādi iemesli, major, liek saistīt Roļaka nāvi ar mūs interesējošo kontrabandas darījumu? — viņu pārtrauca Jankovskis.

Grota pirksti neapzināti pieskārās lūpai.

—  Savi iemesli man ir. Pirmkārt, es zinu, ka redaktors Romāns Roļaks nāca kontrabandistiem uz pēdām.

—  Vai drīkstētu dzirdēt, kā tu to zini?

—  Es pazinu redaktoru Roļaku. Savā žurnālista darbā viņš sniedza arī ziņojumus par interesantākajām tiesas prāvām un palaikam rakstīja kriminālromānus un stāstus. Pirms nedēļām divām, kad biju Varšavā, apciemoju viņu mājās. Un uzzināju, ka viņš pietiekami labi orientējas šai dārglietu kontrabandas lietā jeb, ja izmantojam mūsu kriptonīmu, akcijā «Akmeņi».

—   Kā tad tā? — nemainot intonāciju, vaicāja pulkvedis.

—   Es pats biju pārsteigts. Izrādījās, ka viņš diezgan daudz izdibinājis caur savas nozares arodbiedrību, kurā līdz ar citiem ietilpst arī antikvariātu darbinieces. Arodbiedrības pa savu līniju šai lietā veikušas dažāda veida izmeklēšanu. Runa acīmredzot bijusi par administrācijas dienesta pārstāvju saukšanu pie atbildības.

—   Tiktāl saprotu.

—   Kad biju tur ciemos, viņš man pateica, ka atšķetināšot šo afēru drīzāk nekā milicija un beigās uzrakstīšot autentisku kriminālromānu, balstoties uz saviem piedzīvojumiem, nevis uz dokumentiem vai ziņojumiem.

—   Un ko atbildēji tu?

—   Darīju visu, lai atturētu viņu no rīcības uz savu roku. Tāpat arī brīdināju par kriminālatbildību, kas draud par jebkādu ziņu slēpšanu no tieslietu iestādēm, ja šīs ziņas attiecas uz pastrādātiem noziegumiem, kā arī par to, kādām briesmām viņš sevi pakļautu, ja noziedznieki justu, ka viņš tos apdraud.

Pulkvedis par ceturtdaltoni pazemināja balsi.

—   Tu nebūsi izrādījis nekādas īpašās pārliecināšanas spējas.

—   Tik tiešām! — atzina Grots. — Bija grūti noticēt, ka viņš patiesi zina vairāk par mums, bet vēl grūtāk — ka viņš nolems rīkoties uz savu roku. Sevišķi vēl tāpēc, ka sarunas beigās viņš atsauca pats savu atklājumu, apgalvodams, ka tādējādi gribējis mani izsist no sliedēm un izprovocēt uz izpļāpāšanos.

—   Bet vai tā nevarēja notikt?

—  Varēja. Taču nenotika. Lūdzu, pulkvedi, varbūt gribēsiet ieskatīties. — Majors pasniedza Jankovskim nelielu, uz pusēm pārlocītu kartona gabaliņu. — Tā ir Roļaka atļauja medīt ūdensputnus un mežacūkas. To atrada un pirmais tai uzmanību pievērsa vecākais leitnants Ribackis. Izlasiet to piezīmi apakšā.

Visi noliecās pār galdu.

—   «Brieži ēd dārglietas», — skaļi nolasīja vecākais leitnants Zavadskis. Tad izbrīnījies nogrozīja galvu. — Kas tie par jokiem, major?

—   Varbūt nemaz nav tādi joki, kā varētu likties, — norūca Jankovskis.

Grots pārspīlēti rūpīgi nodzēsa cigareti pelnutraukā un sacīja:

—   Šī piezīme var liecināt par to, ka Roļaks vērtslietu kontrabandistu pēdām uzdūries apkaimē, kur mājo brieži. Nav izslēgts, ka tas ir tieši te, mūsu rajonā, kurp viņš jau sen mēdza braukt medībās. Viņš taču bija kaislīgs mednieks. Lūk, iemesls, kura dēļ es sliecos saskatīt iespējamu sakaru starp Roļaka nāvi un kontrabandistu grupas darbību.

—   Tiešām, pietiekami būtisks iemesls, — piekrita pulkvedis Jankovskis. Pārējie klusējot piekrītoši pamāja.

Tad Grots sīki ziņoja par līdzšinējo izmeklēšanas gaitu žurnālista slepkavības lietā.

Kad viņš bija beidzis, pārvaldes priekšnieks sacīja:

—   Es tomēr ieteiktu neizdarīt pārāk nepārdomātus secinājumus. Mums joprojām ir par maz datu, lai Roļaka nāvi šai izmeklēšanas stadijā saistītu ar kontrabandistu darījumiem. Mēs varam nonākt strupceļā un nevis atvieglināt savu darbu, bet gan to nevajadzīgi sarežģīt.

Jankovskim un Zavadzkitn bija līdzīgas domas. Grotam, starp citu, tāpat.

14. nodaļa

šai pievakares stundā miestiņš šķita pārvērties lielā pilsētā. Tirgus laukumā un blakusielās kvēloja diezgan daudzas, kaut arī ne pārāk izmeklētas neona reklāmas, zvīļoja dienasgaismas lampas veikalu vitrīnās, mirdzēja laternas augstu stabos un dzīvokļu logi. Lielpilsētas iespaidu vēl kāpināja kustība ielās; tās tieši tobrīd, kad fabriciņas un iestādes, amatnieku darbnīcas un kantori, pakalpojumu biroji un vairums veikalu beidza darbu, pildījās ar cilvēkiem, kas izgāja pastaigā ne tik daudz tādēļ, lai papildinātu skābekļa krājumus savos ģarajā dienas darbā novājinātajos organismos, bet drīzāk" tādēļ, lai sameklētu paziņas, ar kuriem apmainīties tenkām un dalīties jaunumos par pēdējām sensācijām. Sīs sensācijas savos apmēros kopumā nepārkāpa miestiņa dzīves robežas un uz mata atbilda tā standartiem. Notikumi, kas citur norisinātos nepamanīti, šeit spēlēja svarīgu lomu biedrisku kontaktu aktivizēšanā un piešķīra vairāk spilgtuma ne sevišķi krāsainajam, jau gadiem nostabilizētam dzīves ritumam.

Soliņi tirgus laukumā un apkārtējos skvēros bija pārpildīti līdz pēdējai iespējai — gluži tāpat kā nelielie restorāni un kafejnīcas. Cilvēki sēdēja un stāvēja arī balkonos, liecās ārā pa logiem, pat māju pavārtēs kaimiņi steigšus apmainījās pēdējiem teikumiem, it kā visi alktu ne vien apliecināt savu klātbūtni šai pilsētā, bet arī viest tajā dzīvīgumu.

Vecākais leitnants Ribackis pastaigājās gar «Meža kafejnīcu». Tieši deviņpadsmitos ieskatījās tajā, tomēr Vesjas vēl nebija. Kafejnīcā, starp citu, valdīja drūzma, tāpēc viņš, cītīgi nopētījis piedūmoto zāli, uzelpodams atgriezās uz ielas. Vakars bija silts un jauks, un pastaiga sagādāja vecākajam leitnantam patiesu prieku. No pieredzes viņš zināja, ka jāgaida vēl vismaz ceturtdaļstunda, ja ne ilgāk, jo maģistre Veslava Karasja nepiederēja vis pie sievietēm, kas gaida, bet gan pie tām, ko gaida. Vecākais leitnants Ribackis, vienmēr punktuāls uz minūti, pazīšanās sākumā mēģināja' ieaudzināt meitenei šo jauko īpašību, tomēr viņam nācās atzīt, ka panāktais efekts ir tāds pats kā Dona Kihota uzbrukumiem vējdzirnavām. Tas viņu kaitināja, viņš pat lūkoja izbeigt šo pazīšanos, tomēr pēc īsa pārtraukuma starp tikšanās reizēm kādā jaukā dienā atkal atgriezās pie viņas, it kā starp abiem nekas nebūtu noticis. Vēl tikai vienu reizi, kad, gaidīdams Vesju parkā, vecākais leitnants bija izmircis lietū un viņa neieradās vispār, tikai no rīta piezvanīja un pateica, ka neesot varējusi atnākt, jo aptiekā vajadzējis sagatavot zāles pēc steidzamām receptēm, viņš neizturēja un atgriezās pie temata par punktualitāti.

«Šodien tu zvani, bet vakar tu to nevarēji izdarīt, jā? Es gaidīju četrdesmit minūtes, tu saproti? Veselas četrdesmit minūtes!»

«Tikai četrdesmit minūtes?» klausulē skanēja nevainīga, izbrīnīta balss. «Pagaidīji tikko četrdesmit minūtes un cel tādu traci?»

Viņš tik skaļi nošņirkstināja zobus, ka Vesjai tas noteikti bija jādzird, un sīrupsaldā balsi sacīja:

«Es tev, mīļā, gribēju pateikt, ka nepiederu pie vīriešiem, kuri sievietei ļauj sevi vazāt aiz deguna un gaida šo sievieti stundām ilgi.»

Balss bija salda, taču Veslava droši vien saklausīja tajā indīgu pieskaņu, jo pēkšņi kļuva lēnprātīga.

«Piedod, Stefanek,» viņa pielabinādamās ierunājās. «Četrdesmit minūtes — tas laikam tiešām ir ilgi.»

«Laikam!» Viņš sakopoja visu savu pašpārliecību un iebrēca klausulē: «Lai tā būtu pēdējā reize, dzirdi?»

«Dzirdu jau, dzirdu,» viņa apstiprināja un negaidot iesmējās. «Es tevi dzirdu pietiekami labi, Stefanek, un ļoti vēlētos, lai arī tu gribētu mani uzklausīt un paturētu prātā to, ko tev pateikšu. Lūk, ko: es nepiederu pie tām sievietēm, kurām nesodīti var rīkot skandālus par četrdesmit minūšu vai pat par četrdesmit stundu gaidīšanu. Tādu sievieti kā es, Stefanek, dažreiz gaida visu mūžu. Vai tev vēl neviens to nebija teicis?»

Un nolika klausuli.

No tā laika vecākais leitnants vairījās runāt ar Vesju par punktualitāti. Starp citu, taisnības labad nācās atzīt, ka arī Vesja vairs nepakļauj viņu tik smagiem pārbaudījumiem kā toreiz parkā un savas novēlošanās ierobežo līdz ceturtdaļstundas apmēriem. Skaidrs — ar izņēmumiem, taču tur nu Ribackis neko nevarēja darīt. Viņš vēlreiz ieskatījās kafejnīcā, kas tobrīd jau bija kaut-cik patukšojusies, bet, Vesju nekur neredzēdams — ko, jāteic, arī tika gaidījis, — devās Torņa ielas virzienā. Viņš, bez šaubām, nebūt necerēja, ka paša šefs līdz pat šim laikam grimtu ēnaino kastaņu smaržas reibinājuinā, tomēr gribēja vismaz nomierināt savu sirdsapziņu. Tiesa, tādēļ viņš pārmērīgi nesteidzās.

Taču, nonācis Torņa ielā, bērnudārza tuvumā, Ribackis aiz pārsteiguma izberzēja acis. Majora vartburgs stāvēja zem kastaņām, viņš pats sēdēja pie stūres, toties aizmugures sēdeklī bija iekārtojušās divas sievietes, un vecākais leitnants, pienācis pie mašīnas, vienu no viņām pazina acumirklī.

Vēlāk Ribackis nespēja izprast, kā tas gadījies, ka viņš, par spīti visam, ārēji saglabājis mieru. Jo automašīnā, bezrūpīgi čalodama ar savu kaimiņieni, sēdēja tā, kuru viņš bija gaidījis pie kafejnīcas, — pane maģistre Veslava Karasja.

15 . nodaļa

— Kāpiet nu iekšā, vecākais leitnanti — Majors laipni pavēra vartburga durtiņas. — Jūs jau tāpat esat nokavējies gandrīz par veselu stundu.

Ribackis apstulbis ieņēma vietu blakus priekšniekam un paklanījās aizmugurē sēdošajām sievietēm.

—  Veselu mūžību neesam redzējušies, pan Stefan! — līksmi iesaucās tā, kura sēdēja aiz Grota, un, izstiepusi roku, paliecās uz Ribacka pusi.

Vecākais leitnants nomurmināja kaut ko neskaidru. Viņš nesaprata nenieka. Grots, atgriezies no vojevodistes pārvaldes, bija ielūdzis viņu uz šo vakarīgo tikšanos, piezīmēdams, ka tā būšot pilnīgi privāta un tāpēc viņš drīkstot nākt kopā ar savu meiteni, ja tāda esot.

«Arī es, iespējams, nebūšu viens pats,» Grots bija noslēpumaini piebildis.

Ribackis brīnījās, ka majors viskarstākajā izmeklēšanas posmā atrod laiku personiskām izklaidēm, tomēr neuzdrīkstējās paust savas domas skaji. Taisnību sakot, pat nopriecājās, jo pēdējās dienās nebija atradis izdevību satikties ar Vesju. Tāpēc ielūgumu viņš pieņēma bez kādiem iebildumiem.

—  Vienu no dāmām jūs pazīstat, — Grots sacīja ar ērmotu pieskaņu balsī, — manu sievu Danutu. Atļaujiet, lai iepazīstinu jūs ar otro dāmu. Vecākā leitnante Veslava Karasja, mūsu vojevodistes pārvaldes darbiniece*

—   Vecākā leitnante Karasja, — teica panes Danusjas kaimiņiene un, žilbinoši smaidīdama, sniedza roku. — Mani sauc Veslava, bet draugi drīkst dēvēt par Vesju.

—   Ribackis, — viņš automātiski nosauca savu uzvārdu un ar lūpām pieskārās pastieptajai plaukstai. — Vecākais leitnants Stefans Ribackis.

Tad viņš pēkšņi aptvēra, ka vartburga pasažieru trijotne ar šefu priekšgalā vazā viņu aiz deguna. Ribackis izslējās un, nekustīgi sēdēdams, Centās izprast, ko nozīmē visa šī maskarāde, kas aiz tās slēpjas. Ņo kurienes te radusies pane Danusja, mašīnbūves inženiere no rūpnīcas? Un Vesja? Ko tas mīļotais priekšnieks tur melsa? Ka maģistre Veslava Karasja — vietējās aptiekas darbiniece, pirmā meitene, pret kuru Ribackis savā mūžā izturējies nopietni, — esot milicijas vecākā leitnante un strādājot vojevodistes pārvaldē? Tā kā par daudz visādu jaukumu, lai aiz tiem neslēptos kāds dumjš joks.

Grots viņu iesānis vēroja. Tad piepeši atzvēlās sēdekli un izplūda tik skaļos smieklos, ka automobilis nolīgojās vien. Pēc mirkļa viņam pievienojās abas sievietes. Ribackis pats nespētu atskārst iemeslu, kāpēc šie smiekli sniedz viņam tik negaidītu atvieglojumu. Varbūt tāpēc, ka tie atskanēja tik negaidīti, atbrīvojot viņu no pārsteiguma radītā apjukuma, bet varbūt tāpēc, ka tajos nejautās ne ēnas no izsmiekla vai ļaunprātības. Gluži otrādi — tā bija sirsnīga, skaidra prieka izpausme, kādu jūt bērni, kuriem izdevusies draiskulība, nevienam nenodarot ne mazāko pārestību. Kad visi beidzot kaut cik nomierinājās, Ribackis vērsās pie Grota, vairs tikai skata pēc rādīdams aizvainotu seju.

—   Atvainojiet. Varbūt es drīkstētu uzzināt, kas te galu galā notiek?

Majors uzmeta viņam greizu skatienu un vēlreiz nosmējās. Iedarbināja motoru, strauji sāka braukt un nu jau nopietni ierunājās:

—   Nedusmojieties, vecākais leitnant, nevienam nav bijis nolūka jūs apvainot. Kolēģe Karasja patiesi ir mūsū darbiniece, un tas, ka jums turpat vai pusgadu ilgas pazīšanās laikā nav izdevies viņu atšifrēt, liecina par viņu visu to labāko. Jūs gan droši vien maķenīt uztrauca tā gaidīšana pie «Meža kafejnīcas».

—   Nu, dzīvē man ir gadījušies arī lielāki uztraukumi.— Ribackis paraustīja plecus.

Viņi izbrauca no pilsētas. Prožektori šķēla nakts tumsu, kurā kā bezgalīgs, līkumots gaitenis aizvijās ceļš. Spidometrs rādīja simtu, taču Grots pat pagriezienos nesamazināja ātrumu. Viņš vadīja auto droši, mierīgi, bez pārspīlētas piesardzības, tomēr arī bez liekas bravūras. Vecākais leitnants ar izbrīnu ievēroja, ka arī vadīt automašīnu var burvīgi, ja šis burvīgums braucējam raksturīgs ik dienas. Sirdī atkal iedūra skaudības adatiņa.

Kilometru piecpadsmit aiz pilsētas viņi no šosejas iegriezās meža celiņā, kur biezi saauguši virši un skrajas pundurpriedītes skrapšķot bružājās gar automašīnas šasiju un sāniem. Grots attiecīgi samazināja ātrumu, tomēr vadīja auto tikpat droši kā pa asfaltu un krustcelēs nesvārstīdamies izvēlējās vajadzīgo virzienu. Nebija šaubu, ka mežu viņš pazīst lieliski, un vecākajam leitnantam, īstam pilsētniekam, radās vēl viens iemesls apbrīnot kolēģi.

Pēdīgi auto līkumojot nobrauca lejā pa nokalni, un starp

kokiem ievizējās ūdens spogulis.

—       Melnais ezers, — Grots paskaidroja. — Tikpat kā esam klāt.

Pašā piekrastē viņi nogriezās pa kreisi; labajā pusē palika gaišu ēku puduri.

—       Starptautiskais studentu kempings, — pane Danuta sacīja draudzenei. — Pašlaik tur ir patukšs, bet vēl pirms divām nedēļām ne aizmigt nevarēja kņadas, dziedāšanas un mūzikas dēļ.

Pēc piecām uzmanīga brauciena minūtēm viņi nokļuva nelielā pļaviņā, kas atradās paugura nogāzē. Tur vientulīgi pacēlās pamatīgu izmēru telts, un nevajadzēja būt lietpratējam, lai uzreiz aptvertu, ka tā katrā ziņā ir pēdējais tūristu modes kliedziens. Iekšā varēja tikt caur kaut ko līdzīgu lievenim, kurā nolikti divi saliekamie krēsli un tāds pats galdiņš. Vecāko leitnantu pārsteidza gaisma, kas lauzās caur pievērto, taču neaizšņorēto telts ieeju. No telts iekšienes atplūda klusinātas mūzikas skaņas.

—       Seržant, tie esam mēs, — majors uzsauca, tuvodamies teltij.

—       Tieši tā, viss kārtībā, — no iekšpuses skanēja atbilde. Ieejā parādījās serž-ants Polaņskis. — Ja majoram nav iebildumu, es iešu drusciņ pastaigāties.

—   Protams, — Grots atļāva.

—       Laipni lūdzu, pane Vesja, — teica majora kuplmatainā sieva. — Jūs esat viešņa.

Karasja devās iekšā pirmā, viņai sekoja pane Grota, bet trešais bija vecākais leitnants Ribackis, kura mulsumu par to, ka jāiet iekšā pirms priekšnieka, majors izklīdināja, gluži puiciski iedunkādams viņam sānos. Pēdējais iegāja telts saimnieks.

—       Sēdieties! — viņš aicināja, un, kad visi bija iekārtojušies uz tūristu gultiņām, piebilda: — Ceru, ka te jūs jutīsieties labi.

Vecākais leitnants Ribackis pārlaida skatienu teltij.

—       Nezināju, ka majors atpūšas itin kā tāds harceris,— viņš sacīja. — Vai drīkstu uzzināt, kāda ir šīs vakarēšanas programma?

Majors aizsmēķēja.

—       Jūs maldāties, vecākais leitnant. Es te nevis atpūšos, bet gan strādāju. Un programmu mēs tūliņ sāksim.

Pane Grota salēja kafiju no termosa, pasniedza graudu cukuru. Viņas kuplie mati mirdzēja gaismā, ko lēja pie telts balsta piekārtā lampiņa.

—   Vai es netraucēšu? — viņa jautāja. — Varēju ari iet pastaigāties kopā ar seržantu Polaņski.

—   Paliec vien, Danusja — Grots izklīdināja viņas šaubas. — Pagaidām mēs nepārrunāsim tik slepenas lietas, par kurām tu nedrīkstētu zināt. Starp citu, šo to tu jau zini. — Tad viņš pievērsās Karasjai: — Lы6tjпi, pastāstiet mums par saviem pēdējiem novērojumiem «Meža kafejnīcā».

Veslava, līdz šim domīgi vērusies ugunī un savā domīgumā izskatīdamās ļoti meitenīga, paskatījās uz majoru.

—   Nekādu lielo atklājumu man nav, — viņa acīm redzami sarūgtināta iesāka. — Visu, kas veikts pilsētā, esmu minējusi kārtējos ziņojumos.

—   Tas nekas, — Grots viņu pārtrauca. — Savus vērojumus jūs varētu rezumēt. Turklāt vecākajam leitnantam Ribackim jāsaņem zināma informācija. Mēs strādājam kopā.

Vecākā leitnante Karasja nozibināja ar acīm uz Ribacka pusi, bet viņš izlikās, ka nav to manījis. Meitenes acīs ielāsmojās uzjautrinājums — bet varbūt tas bija vienīgi uguns atspīdums.

—   Esmu pastāvīga «Meža kafejnīcas» apmeklētāja, jo, krietnu laiciņu vērojusi pilsētiņu un tās iedzīvotājus, nācu pie secinājuma, ka vienīgi tur var notikt mūs interesējošie, bet vēl aizvien nenoskaidrotie kontakti starp dārglietu kontrabandistiem. Citas kafejnīcas ir pārāk mazas, un viss, kas tajās notiek, pat nejaušam apmeklētājam uzreiz duras acīs. Tāpat arī restorāni un tamlīdzīgas vietas, pēc manām domām, nevarēja būt iejauktas šai spēlē, jo darījumi bija pārlieku svarīgi un saistīti ar pārlieku lielu risku, lai tiktu kārtoti pie glāzītes. Nu, bet viesis, kurš restorānā nepasūta alkoholu, pie mums uzreiz izraisa interesi. Tā nu izrādījās, ka vienīgā, kas derētu, ir «Meža kafejnīca». Turp nāk pieaugušie un jaunieši, šejienieši un svešinieki — bariņos un pa vienam, uz brītiņu un uz ilgāku laiku, vārdu sakot, šī trokšņainā, plašā kafejnīca ir ideāla vieta, kur diskrēti satikties. Mana darbavieta atrodas tai tieši pretī, un es bez pūlēm varēju tur ieskriet uz kafiju, sevišķi tāpēc, ka mums nebija pārāk daudz klientu, un to skaits vēl pamatīgi samazinājās, kad otrpus tirgus laukumam nesen atvēra jaunu aptieku. Neviens par manu kafijošanu nebrīnījās, jo pārējās kolēģes darīja tāpat.

—   Un vēl grib, lai Polijā klātos labi, — noburkšķēja majors. — Ja šitā strādā.

—   Uzturēšanās kafejnīcā arī bija viens no maniem pienākumiem, — meitene aizvainota paziņoja.

Ribackis juta mostamies dusmas. Redz, kā. Tātad šī meiča nākusi satikties ar viņu vienīgi tāpēc, ka tas ietilpis viņas dienesta pienākumos. Viņš piemiedza acis, lai neviens neievērotu to izteiksmi.

—   Tālāk, — Grots bez nepacietības mudināja.

—   Es iedraudzējos ar viesmīlēm. Viņām gribējās uzzināt, no kurienes es esmu uzradusies miestiņā; tad nu pateicu, ka no Varšavas. Arī to, ka man ir greizsirdīgs vīrs, tīrais sātans, kurš draud mani nogalināt — ne vien tad, ja es paskatos uz citu vīrieti, bet arī tad, ja cits vīrietis paskatās uz mani. Šādos apstākļos mana dzīve kļuva par elli, no kuras bija tikai divas izejas: pašnāvība vai arī bēgšana, lai sāktu visu no sākuma citā pilsētā, tālu no lielās pasaules kņadas un no lielās metropoles spožuma. Es izvēlējos otro.

Noklausījušās manu dzīvesstāstu, viesmīles bija aizkustinātas vairāk, nekā izlasījušas «Spitālīgo»[10], un manis dēļ gatavas uz visu. Tad nu es izmantoju savu labvēlīgo auru un pierunāju «Meža kafejnīcas» jaunkundzes, lai ziņo man par katru aizdomīgu tipu, kurš tur parādītos. Ak jā, aizmirsu vēl pateikt, ka dalījos ar viņām savās bailēs šī greizsirža dēļ. Rādījos izmisusi, ka viņš mani meklēs pa visu Poliju, jo nav nekā briesmīgāka par aizskartu vīrieša patmīlību, kas viņu pārvērš zvērā un liek pastrādāt vislielākās neģēlības.

Viesmīles man noticēja bez ierunām, un es saņēmu sīku informāciju par katru svešinieku, kas nākamā pusgada laikā parādījās kafejnīcā. Jāatzīstas, ka sagādāju viņām rūpes, jo pēdējos mēnešos sākās tūrisma sezonas uzplūdi un svešinieku tur bija, ka biezs. Meitenēm vajadzētu izmaksāt pa konfekšu kārbai. Ceru, ka rēķinu pilsonis majors akceptēs.

Grots visdziļākajā nopietnībā pamāja ar galvu. Vesja — nu jau oficiālā tonī — nenogurdināmi turpināja:

—      Tātad, kā jūs, kolēģi, redzat, es izstrādāju nepieciesamos priekšnoteikumus, lai efektīvi rīkotos. Diemžēl šīs rīkošanās vienīgais iznākums bija daži man pilnīgi nesaprotami teikumi, kas likās interesanti vienīgi tāpēc, ka bija tik nesaprotami. Es tos rūpīgi pierakstīju un nodevu majoram. Jāatzīst, ka majora reakcija mani nedaudz pārsteidza. Šķita, ka šīs manas piezīmes viņu ļoti interesē, — vai varbūt es maldos. Tātad atļaušos tās atgādināt vārdu pa vārdam.

Meitene ieslidināja roku džinsu kabatā, izvilka piezīmju lapiņu un nolasīja uzrakstīto, pagriezusies iesānis pret gaismu, lai labāk redzētu.

— «Esmu dzirdējis, ka mežacūkas te pārtiekot no zelta ozolzīlēm,» vienai no viesmīlēm reiz teica kāds pilsonis, kas izskatījās pēc ierēdņa komandējumā. Bet, kad viesmīle izbrīnījusies paskatījās uz viņu, viņš skaļi iesmējās un tikpat skaļi piebilda: «Muļķības, esmu drusciņ iemetis, jūs jau zināt, kā tas ir — ceļā, tālu no sievas; tāpēc arī melšu aplamības.» Tad atkal kāda kundzīte, pēc izskata tāda… nu, no tām, par kurām interesējas mūsu sadzīves morāles nodaļa, pavaicāja citai viesmīlei: «Sakiet, lūdzu, — vai šajā apkaimē ir tas melnais ezers, no kura pusnaktī iznākot nāra ar stirnu pie sāniem un ar diadēmu galvā un ar šīs diadēmas gaismu apžilbinot cilvēkus, lai pēc tam ievilktu tos dzelmē?» Bet, kad viesmīle acis vien iepleta, kundzīte noteica — kauns esot nezināt sava novada leģendas — un devās prom. Un vēl, lūdzu. Jūlijā uzradās pāris puišu ar ģitārām — garkājaini, apsmuluši putnubiedēkļi, pasūtīja kokakolu, patrinkšķināja savas ģitāras un arī taisījās prom. Taču pirms promiešanas viens no viņiem uzdziedāja savādu dziesmiņu, patiesībā īsu dziesmas fragmentu:

Priedes un pērles, un skumjas! Cik jauki pie Brenda sērst, Kā kamenei gremdēties ziedos Un teiksmas akmeņos vērst.

Tieši tobrīd būdama «Meža kafejnīcā», es dziesmiņu sīki pierakstīju. Puiša biedriem tā varen patika, un viņi lūdza, lai dziedot tālāk, bet viņš atteica, ka esot piemirsis vārdus un varbūt atcerēšoties vēlāk. «Taisni pēc divām dienām,» viņš noteica. Bet dienas trīs atpakaļ uz kafejnīcu atnāca kāds večukiņš. Arī tobrīd es sēdēju tur. Večukam bija milzīgs lietussargs un kupls, sirms matu ērkulis, turklāt vēl krēmkrāsas žakete no īpatnēja auduma, kājās — sandales. Viņš apsēdās pie brīva galdiņa netālu no manis un uzstādīja uz tā savu lietussargu.

Ribackis, kurš līdz šim netika izrādījis ne mazāko interesi, sašuta.

—   Kā tad tā? Uzstādīja lietussargu uz galdiņa? Varbūt tu gribēji… gribēji teikt — pieslēja pie galdiņa? Vai varbūt nolika uz tā?

—   Ja es teicu, ka uzstādīja, tad uzstādīja, — atcirta vecākā leitnante Karasja, — nevis pieslēja pie galdiņa. Tas, starp citu, saistīja visu kafejnīcas apmeklētāju uzmanību.

—   Neko nesaprotu.

—   Un nesapratīsi arī, ja pārtrauksi.

Veslava spēji aprāvās un izbijusies paskatījās uz Grotu. Samulsis apklusa arī Ribackis. Abi saprata, ka šī ķilda ne sevišķi piedien tām funkcijām, ko viņi pilda, it īpaši tāpēc, ka atļāvušies to šefa klātbūtnē. Taču vecākais leitnants atcerējās, ka satikšanās ir neoficiāla, un atviegloti uzelpoja. Viņā plosījās jauktas, stipri jauktas jūtas, no kurām tai mirklī virsroku ņēma nievīgs izbrīns. Un tā būtu milicijas vecākā leitnante? Sī niekkalbe! Tarkšķe! Galīgi no jēgas laukā! Prātā iešāvās atskaņa — «jaukā», un šī asociācija iepludināja krūtīs siltuma vilni. Tai pašā mirklī Ribackim nācās atzīties pašam sev, ka Vesja tiešām ir jauka, visjaukākā un ka nedz viņš, nedz kāds cits tur neko nevar darīt.

—   Piedod, — viņš klusām sacīja. — Stāsti tālāk.

Meitene iekārtojās ērtāk uz vilnas segas.

—   Tātad mans večukiņš uzstādīja lietussargu uz galdiņa, un lietussargs stāvēja kā piekalts, jo roktura galā tam bija liels gumijas piesūceknis. Ja šādu piesūcekni piespiež gludai virsai, piemēram, stiklam, tad tas pamatīgi pielīp. Bet «Meža kafejnīcā» galdiņiem ir stikla plātnes. Lūk, viss stāvošā lietussarga noslēpums. Večuks pasūtīja apelsīnu sulu, tūliņ pat samaksāja, bet, pirms viesmīle paguva aiziet, iesaistīja viņu ērmīgā sarunā.

Večuks: «Esmu dzirdējis, ka te, jūsu mežos, esot brieži un ka tieši pašlaik esot kāzu laiks.»

Viesmīle: «Kāzu? A, jūs droši vien domājat auru laiku?»

Večuks: «Kā, lūdzu?»

Viesmīle: «Jūs jautājāt par auru laiku vai, kā jūs sacījāt, par kāzām?»

Večuks: «Kā tad, kā tad. Briežu kāzas … Man drīz arī būs dimanta kāzas, hihihī. Nemaz neizskatās, vai ne?»

Viesmīle: «Kur nu! Jūs turaties brīnišķīgi.»

Večuks: «Esmu dzirdējis, ka arī briežiem mēdzot būt dimanta kāzas, bet nezinu gan, vai tas tiesa.»

Viesmīle: «Es arī nezinu. Bet drīzāk jau ne. Kurš briedis tad nodzīvos līdz tādiem gadiem. Mednieki nejautu.»

Večuks: «Bet es jums saku, cienītā, ka tik lielos mežos kā šeitan noteikti ir brieži, kas svin dimanta kāzas.»

Ar to saruna arī beidzās, jo viesmīlei vajadzēja iet pie citiem apmeklētājiem, turklāt man ir aizdomas, ka viņa noturēja večuku par drusciņ pavieglu. Starp citu, es par to nemaz nebrīnos. Un vēl kas. Savādais večuks, pēc izskata tik žirgts, likās krietni vien pakurls, jo, tērzēdams ar viesmīli, turēja pie auss saliektu plaukstu un runāja visai skaļi. Arī viesmīle bija spiesta pacelt balsi — nav nekāds brīnums, ka viņu sarunu gribot negribot vārdu pa vārdam dzirdēja katrs.

16. nodaļa

Danuta Grota uzmanīgi klausījās. Kad Karasja pārtrauca stāstu, viņa satraukta ievaicājās:

—   Par ko īsti ir runa visās šajās blēņās? Un kāds tām sakars ar žurnālista nāvi?

—   To mēs nezinām. Bet vari būt droša, ka uzzināsim, — plūkādams lūpu, atteica Grots. — Līdz šim mēs dzinām pēdas vienīgi kontrabandistu grupai. Taču tagad kontrabandai pievienojusies slepkavība, — viņa balss ieskanējās tā, it kā pa stiklu kāds būtu pārvilcis ar dzelzs gabaliņu, — un lieta ir ieguvusi vislielāko nozīmību, cilvēka nāves nozīmību. Noziedznieki ir pāršāvuši pār strīpu, un cīņai ar viņiem jābūt nežēlīgai. Runa nav tikai par materiālām vai kultūras vērtībām — lai arī visaugstākajām, Runa ir par kaut ko nesalīdzināmi svarīgāku — par cilvēka dzīvību.

Visi to jau zināja, tomēr šeit, teltī, meža vidū, majora vienkāršais formulējums skanēja īpaši draudīgi. Meitene ietinās segā, liegā vēsma no ezera viņai pēkšņi likās stindzinoši auksta.

—   Vai drīkstu, major? — viņa mazliet aizsmakusi jautāja.

—   Lūdzu.

—       Pēc manām domām, nav nekāda pamata — vismaz es tāda neredzu —, lai saistītu žurnālista nāvi ar mūs interesējošiem ļaudīm.

—   Kā nu ne, — majors iebilda. — Paskatieties pati!

Pietuvinājis plaukstu ugunij, viņš parādīja Vesjai Ro-

ļaka medību atļauju — to pašu, kuru tika rādījis pārvaldē un kuru vecākais leitnants Ribackis bija atradis nelaiķa kabatā. Vesja izlasīja uzrakstu, un izbrīnā viņas acis kļuva gluži apaļas.

—   Ko tas nozīmē? «Brieži ēd dārglietas»? Tā taču ir vēl viena no dīvainībām, kas dzirdētas «Meža kafejnīcā».

Ribackis, kuram šis uzraksts pagaidām arī bija licies tikpat dīvains, cik bezjēdzīgs, pēkšņi jutās kā apžilbis. Cītīgi slēpdams satraukumu, viņš ierunājās:

>— Pirms brīža tu, Vesja, šai pašā vietā mūsu visu klātbūtnē atcerējies večuku, kas kafejnīcā paudis interesi par briežu dimanta kāzām. Varbūt večuka taujāšanu tu tagad uztversi nopietni arī burtiskā nozīmē? Vai piezīmi uz Roļaka atļaujas, sākumā tik nesaprotamu, tu tagad nesaisti ar šo večuku?

Vesja skatījās uz viņu pavērtu muti.

—   Tu domā … — viņa izdvesa, — tu domā, ka tur varētu būt kāds sakars?

—   Laba doma, — norūca Grots. — Man arī šķiet, ka tāds sakars pastāv. Tikai — uz ko tas balstās?

—   To ezeru sauc par Melno? — Karasja drīzāk apstiprināja, nekā vaicāja, pamādama ar galvu uz tumšā, vizošā ūdens klaja pusi.

—   Tā gan. — Majors plūkāja lūpu.

Viņš piemiedza acis un tad, brīnum veikli atdarinādams Karasjas balsi, noskaitīja:

—   «…Vai šajā apkaimē ir tas melnais ezers, no kura pusnaktī iznākot nāra ar stirnu pie sāniem un ar diadēmu galvā …»

«Ribackis bija pārsteigts — vēl jo vairāk tāpēc, ka nekādus pārsteigumus no priekšnieka vairs nebija gaidījis. Viņam vēlreiz iešāvās prātā, ka cilvēku vērtējumā nekad nedrīkst ļauties šķietamības maldinājumam. Šobrīd viņš bija gatavs izdzert veselu krūzīti piena ar plēvi — bet pienu ar plēvi viņš jau kopš bērnības necieta ne acu galā — kā pierādījumu tam, ka vojevodistes pārvaldes priekšnieks citējot nav kļūdījies ne par zilbi. Un vēl šī spēja atdarināt svešu balsi, turklāt — tāds sīlfums vieni — sievietes balsi. Ko tur slēpt, majors Grots atkal bija apbūris vecāko leitnantu.

šefa acis ar katru mirkli iekvēlojās spožāk, it kā redzokļu dziļumos kāds uzpūstu liesmu. Tomēr viņš ierunājās piesardzīgi, kā vākdams kopā vēl gaistošas domas.

—  Vecākā leitnante Karasja minēja diadēmu, dimantus, zelta zīles, pērles … — Viņš apklusa un minūtes divas sēdēja, pievērsis skatienu kādam punktam telts audeklā. — Šādi tādi cilvēki. Savādnieki un dīvaiņi. Katrā ziņā uzreiz pievērš sev uzmanību. Tūlīt, tūlīt. Šie cilvēki ikreiz bija citi.

Ribackis saspringa, gluži kā gatavodamies lēcienam no lidmašīnas. Vēl pirms diviem gadiem viņš nodarbojās ar izpletņlēkšanu un lieliski atcerējās neaprakstāmās, neatkārtojamās emocijas, kādas pavadīja katru lēcienu. Jau vairākus gadus visus šos iespaidus aizstāja emocijas, kas radās sadarbībā ar majoru Grotu, un, lai gan tās bija gluži cita veida, tomēr sasprindzinājuma pakāpe bija tāda pati.

Karasja sēdēja klusēdama. Arī viņu daļēji pārņēma sasprindzinājums, kuru izjuta Ribackis. Pane Danuta sapurināja kuplos matus. Arī viņa acīm redzami pakļāvās tam pašam noskaņojumam.

Grots viņiem nepievērsa uzmanību. Un turpināja dialogu pats ar savām domām:

—   Ikreiz, kad dīvainie vai vismaz neparastie cilvēki runā par vērtslietām, tas kaut kādā veidā saistās ar dzīvniekiem. Mežacūkas, stirnas, brieži… Un arī šie dzīvnieki ir iesaistīti atbilstošā kontekstā. Kamene gremdējas ziedos, stirna iznāk Melnā ezera krastā, mežacūkas ēd zelta zīles, brieži pārtiek no dārglietām.

Sasprindzinājums, kuru juta Ribackis, piepeši izlādējās vienā vienīgā domas uzzibsnījumā. Viņš pat salēcās.

—   Drīkst, pilsoni major?

Šoreiz Grots pacēla galvu.

—   Jā?

—   Šie cilvēki «Meža kafejnīcā»… Viņi kaut ko kadain paziņo! …

Neviens nerunāja, visi cītīgi klausījās.

—   Šie, tā sakot, vidutāji jeb ziņotāji pievērš sev vispārēju uzmanību — viņiem nepieciešams pievērst sev vispārēju uzmanību, jo tas ietilpst viņu uzdevumos, — Ribackis pabeidza.

—   Interesanti! — Grots pamudināja.

—  Viņi pievērš uzmanību sev, lai novērstu to no kāda cita. No kāda, kuram domāti viņu dīvainie vārdi, un tie šim kādam nebūt neliekas dīvaini. Tā gluži vienkārši ir noteikta informācija. Tādējādi apslēpts paliek nevis informētājs, bet gan informējamais, taču, kurš tas ir, to ziņotāji varbūt nemaz nedrīkst zināt, pat nojaust viņiem nav tiesību.

—  No jums vēl iznāks cilvēks, vecākais leitnant, — Grots viņu uzslavēja un pacēla pie lūpām pirkstus kā mazs puišelis, kurš bāž mutē šokolādes gabaliņu.

Karasja nomēroja Ribacki ar ilgu skatienu. Ribackis neskatījās uz viņu, tomēr juta šo skatienu un zināja, ka tādu Vesja viņam veltījusi pirmo reizi abu pazīšanās laikā.

—  Ja drīkst, — viņa ierunājās, — tad arī es gribētu piemest savu niecīgo artavu.

—  Atraitnes grasis ir vērtīgāks par trim daiļas jaunkundzes grašiem, — Grots pajokoja.

Pēc šī joka Ribackis noprata, ka majors zina jau krietni daudz un ka tālākā saruna būs tikai tāds kā viņa un varbūt arī Vesjas inteliģences tests.

Ribackis alojās, Grots vēl nezināja necik daudz, lai gan juta, ka ir uztaustījis pirmo nopietno pavedienu šai sarežģītajā lietā. Padoto teiktais drīzāk apstiprināja un papildināja viņa paša vērojumus. Labā garastāvokļa iemeslu pārējie uzzināja pēc brīža.

—   Manuprāt, Stefanam ir taisnība… — Vesja iesāka.

—   Nu, nu? — skubināja majors.

Meitene turpināja, mazliet stomīdamās, taču ne tik daudz aiz šaubām par saviem argumentiem, cik aiz .iedzimta bikluma, kuru Ribackis pamanīja tikai tagad un kuru viņa parasti centās maskēt ar bravūrīgu ironiju, untumiem, vējīgumu un demonstratīvu vīzdegunību. Ribackis izbrīnījies konstatēja, ka šī meitene — šajā vakarā — ir pilnīgi cita Vesja. Agrākajai Vesjai — tiesa gan, valdzinošai, tiesa gan, spējīgai pagalam sagrozīt galvu — tomēr it kā bija trūcis kādas no savdabīgajām iezīmēm, kuras atklājās tikai tagad. Ribacka jūtas pret viņu iesila gluži kā plaukstas, kas izstieptas pār ugunskuru.

—   Pie Stefana teiktā es tomēr gribētu piebilst — ja jau šie iebraucēji, kuri tā demonstrē savu klātbūtni, novērš no kāda uzmanību, tad šis kāds pilsētiņā droši vien ir pazīstams. Tāds, kuram nepievēršam uzmanību tieši tāpēc, ka redzam viņu ik dienas. Tas gan nenozīmē, ka šis cilvēks — sauksim viņu par Iksu — būtu no mūsu personīgo paziņu loka. It nemaz. Sim Iksam jāiederas miestiņa ierastajā ainā. Un tāpat viņš ne ar ko sevišķu nedrīkst atšķirties no parasta «Meža kafejnīcas» apmeklētāja. Varbūt pat ir tās pastāvīgs viesis?! Katrā ziņā vietējais. Tas ir skaidrs. Un tieši tur visi šie tipi skandina savas šķietamās muļķības.

Vesja nogaidoši apklusa. Nebija pārliecināta, vai viņas autoreferāts, kā pati to domās nodēvēja, tiks uzņemts atsaucīgi. Ribackis nebilda ne vārda, toties Grots nopietni sacīja:

—    Biedre Vesja, chapeau basM Mana visdziļākā cieņa un visaugstākā atzinība. Taviem spriedumiem neko nevar pārmest. Tie lieliski papildina vecākā leitnanta Ribacka vērojumus. Jūs man krietni palīdzējāt, mīļie. Krietni.

17. nodaļa

Bez piecām astoņos Grots apturēja mašīnu stāvvietā pie vojevodistes milicijas pārvaldes. Brīdi viņš sēdēja, atspiedies pret stūres ratu un iegrimis dziļās domās. Tad izslējās, nodzēsa cigareti un devās uz ēku, kurā viņam bija jāsatiekas ar pulkvedi Jankovski.

Pulkvedis jau gaidīja. Viņi sasveicinājās, un Jankovskis uzreiz ķērās pie lietas.

—   Vai ir kādi jaunumi?

—   Necik daudz. — Grots saviebās. — Lāgiem man šķiet, ka sāku kaut ko saprast, bet pēc tam viss atkal ietinas miglā.

—   Tu dzejo, — īgni izmeta Jankovskis.

Nešķita, ka šī piezīme būtu majoru pārāk samulsinājusi.

—    Man ir tāds iespaids, it kā es turētu rokās dažas lapas no grāmatas, kuras saturu es nojaušu, taču nezinu nedz autora vārdu, nedz varoņu rīcības motīvus.

—  Varbūt tu varētu izteikties skaidrāk?

—    Redzat, pulkvedi, visa šī lieta norisinās vienā mežā, tur tas āķis. Vēl vairāk, vienas virsmežniecības teritorijā. Kļonovā.

—   Ja neņem vērā «Meža kafejnīcu». 4

—    Jā. Bet es domāju ko citu. Tur, šai mežā, atrodas, tā sakot, vērtslietu banka. Tam ir pietiekami daudz pierādījumu. «Meža kafejnīcā» — gluži kā pastā — tiek padota vienīgi ziņa par sūtījumu un par tā saņemšanas vietu. —

Grots apklusa un tad automātiski atkārtoja: — Un par tā saņemšanas vietu … par saņemšanas vietu … Pulkvedi, šķiet, ka grāmatas kārtējā pazudusi lapa man ir rokā! Vai arī drīz būs rokā.

Jankovskis ar delnas virspusi paberzēja vaigu. Tad sacīja:

—   Arī es prātoju par kādām raksturīgām vietām vai objektiem šai apkaimē. Diemžēl neko tādu neatradu. Mežsargu mājas un būdiņas neskaitās.

—   Jums taisnība, pulkvedi. Mežsargu mājas un vispār cilvēku mitekļi, tas ir, dzīvojamie objekti, Šai spēlē droši vien netiek izmantoti. Pārāk bīstami. Tomēr atļaujiet atgriezties pie slepkavības lietas.

—   Lūdzu.

Majors dziļi ievilka elpu — kā nirējs pirms lēciena ūdenī.

—   Pēc manām domām, Roļaks mežā uzgāja šo vērtslietu banku vai arī — lietojot tādu terminoloģiju — vienu no tās filiālēm. Un, tā kā — pretēji Roļaka uzskatam — šis atklājums nepalika nepamanīts, viņš bija jānovāc.

—   Tas izklausās pārliecinoši, — pulkvedis atzina.

—   Domāju arī, ka šim midzenim Roļaks uzdūrās nejauši un … sen.

—   Sen? — Jankovskis pirmo reizi izrādīja vieglu izbrīnu. — Kāpēc sen?

—   Vismaz pirms vairākiem mēnešiem vai varbūt pat pirms gada, iepriekšējā medību sezonā. Kad Roļaks, atgriezies mājās, sāka urķēties šai lietai pakaļ arī Varšavā, tas noteikti nepaslīdēja bandai garām neievērots. Faktu, ka viņš jau vairākus gadus ierodas uz medībām tajā apkaimē, nebija sevišķi grūti noskaidrot. Tāpat ka to, ka viņš savā žurnālista praksē īpaši interesējās par krimināllietām.

—   Visumā piekrītu.

—   Tomēr es pieņēmu — jo citādi to grūti iztēloties —, ka bandai uz pēdām Roļaks nonāca nejauši. Bet, ja tāda nejaušība atgadījās vienreiz, kāpēc lai tā neatgadītos otro un trešo reizi? Mūsu vēsturisko dārglietu mīļotāji tagad katrā ziņā lietos divkāršus piesardzības līdzekļus, taču pilnīgas pārliecības par drošību viņiem vairs nebūs.

—   Roļaks acīmredzot zināja daudz, ja jau viņi izšķīrās par galējo soli.

—   Un, ja par to izšķīrās vienreiz, tad izšķirsies arī otru reizi. Tāpēc es nezinu, vai ar kādu citu nevar notikt tas pats, kas ar Roļaku. Katram, kurs staigā pa to mežu, ir iespēja atklāt kaut ko tādu, ko viņš nedrīkst atklāt. Un sekas var būt pagalam bēdīgas.

—   Pa mežu staigā pārāk daudz |aužu — un ne jau tikai pēdējā laikā vien —, lai mūsu «draugi» nebūtu ņēmuši to vērā. Es pat pieļautu — tieši tas, ka šai apkaimē klīst tik daudz cilvēku, bija viens no izšķirošajiem argumentiem, lai banda ierīkotu šeit savu starpposmu vai pat galveno mītni.

—   Jums ir pilnīga taisnība. Tikai man, runājot par cilvēkiem, nebija prātā tūristi, sēņotāji vai sezonas mežstrādnieki. Man prātā bija mežniecību darbinieki un … mednieki.

—   Kā tādi, kas iejaukti šai lietā?

—   Nē. Kā noziedznieku midzeņa nejauši atklājēji.

—   Saprotu. Sēņotāji atkrīt, jo mežā ir apvidi — un plaši apvidi, kur nevar atrast ne mušmires. Savukārt tūristus interesē ainavas. Tāpēc viņi, turas pie iemītām takām, pie ezeriem, upītēm un biezokņos parasti nelaužas — kaut vai aiz bailēm apmaldīties. Starp citu — ko gan tūristi varētu meklēt vietās, kur krāšņajai ainavai nemaz nav iespējams tikt klāt? …

—   Dažu citu neskaidrību vidū, kas saistītas ar Roļaka nāvi, — Grots pārtrauca kārtējo klusuma brīdi, — viena mani interesē īpaši.

—   Stāsti!

—   Kādēļ Roļaks aizgaja tik talu no kolēģiem? Pārbaudīju maršrutu ar savu vartburgu. No vietas, kur apstājusies viņu automašīna un kur viņi pirms ausmas šķīrušies, līdz vietai, kur Roļaks sastapa savu slepkavu, ir tieši seštūkstoš četrsimt astoņdesmit metru. Turklāt pa īsāko ceļu.

—   Mednieki, cik man zināms, nemēdz staigāt pa īsākajiem ceļiem. Jo pa tiem nestaigā arī zvēri.

Jankovskis sāka bungāt ar pirkstiem pa rakstāmgalda virsu.

—   Sešarpus kilometri, — viņš domīgi noteica. — Diezgan iespaidīgi.

—   Tas ir tikai no vietas, kur viņi šķīrās un kur bija norunājuši satikties atkal. Līdz virsmežniecībai no turienes ir vismaz divreiz vairāk. Ja Roļaks pieņēma, ka kolēģi nolems atgriezties mājās, negaidīdami viņu, — ko, starp citu, arī izdarīja un tika darījuši ne reizi vien, jo tāda bija noruna, — tad viņam torīt ķājām būtu jānoiet ap divdesmit kilometru.

—   Jauka pastaiga. Pēc manas gaumes pat pārāk jauka.

Grots dziļi nopūtās.

—       Man gan liekas — Roļaks devās viņpus ezeriem nevis medībās, bet pavisam citā nolūkā.

—       Arī es sākumā tā domāju, — negribīgi atzinās pulkvedis. — Tikai — kādēļ gan? Vai viņš sekoja kādam, ar ko bija norunājis satikšanos? Vai gribēja kaut ko atrast, piemēram, kontrabandistu slēpni?

—   Pēdējā versija, manuprāt, atkrīt.

—        Protams. Slepkava, kurš domā par savu drošību, nenogalina upuri noziedznieku midzenī vai tā tuvumā. Bet, ja nu nav citas izejas, tad cenšas pēc iespējas rūpīgi nodzēst savas rīcības pēdas un vai nu pamatīgi noslēpt upuri, vai arī aizvest to uz gluži citu vietu. Laikam atkrīt arī versija par to, ka Roļaks kādu izsekojis. Tad šim kādam būtu bijis jāierodas mežā jau pirms ausmas, bet Roļakam vajadzētu viņu sagaidīt un pēc tam nemanītam — vismaz no sākuma — iet viņam pa pēdām. Absurds.

—   Absurds gan, — piekrita majors.

—   Tātad atliek trešā versija: norunāta satikšanās.

—   Tas nu būtu jēdzīgāk.

—       Tikai — ar ko Roļaks bija norunājis tikties? Un kāpēc?

—       Piemēram, ar slepkavu. Grots novērsās no pulkveža.

—  Aci pret aci — rītausmā — meža vidū?

—        Roļaks varēja nezināt, ka šis cilvēks orientējas situācijā. Viņam varēja nebūt nekādu aizdomu. Viņš taču nepaņēma līdzi pat pistoli, kas zināmos apstākļos ir daudz noderīgāka par, teiksim, bisi. Ak, jā. Pistoli viņš no rīta nemaz nevarēja paņemt, jo tā neatradās parastajā vietā. A propos. Kopš kura laika Roļakam bija atļauja uz šo ieroci?

—   Kopš maija. Es pārbaudīju.

—   Tas varētu sakrist.

—       Jūs domājat, pulkvedi, ka Roļaks tieši tad kaut ko atklāja?

—   Pieļauju tādu iespēju.

Grots ievilka dūmu no cigaretes nodeguļa un apsvilināja pirkstus. Tad iemeta nosmēķi pelnutraukā un pārāk sparīgi nolika to atpakaļ uz galda.

—   Jūsu versija, pulkvedi, man patīk itin labi. Taču man ir vēl cita — varbūt ne līdzvērtīga, tomēr pārdomu vērta.

—   Šķiet, varu iztēloties. Roļaks kā noziedznieku līdzzinātājs?

—   Jūs nolasāt manas domas.

Pulkvedis vairākas reizes noklepojās, un tas skanēja tā, it kā smietos kāds, kam pamatīgi sāp kakls. Bet varbūt otrādi. Varbūt tie bija smiekli, kas izklausījās pēc klepus lēkmes.

—   Telepātiju es nepieprotu. Bet, ja tev azotē paslēpta šāda hipotēze, tad labāk pārcel to no azotes uz kādu tālāku kabatu. Ja Roļakam būtu kas kopīgs ar bandu, tad viņš ar to neplātītos. Pat pozitīvā nozīmē ieminoties par to, ka viņš meklē autentisku, uz paša pārdzīvojumiem balstītu materiālu romānam, viņam vajadzēja saprast, ka tādējādi pievērsīs sev uzmanību.

—   Tas viņam daudz nekaitētu.

Pulkvedis pagriezās pret Grotu.

—   Ko tu ar to saproti?

—   Redaktoram Roļakam jau bija pase un lidmašīnas biļete līdz Parīzei uz trešo oktobri. Es to pārbaudīju, vakar piezvanīju uz pasu biroju. Bet beigt medības un atgriezties Varšavā visi četri mednieki bija iecerējuši otrajā oktobrī. Piekrītiet, pulkvedi, ka nepilna diennakts, lai sagatavotos šādam ceļojumam, īpaši, ja divas nedēļas neesi bijis mājās, nenozīmē diez kādu laika šķiešanu.

—   Jūs mani garlaikojat, major, — Jankovska balss to skaidri pauda. — Bet, lai nepaildzinātu šo vistiņu spēli, es tev kaut ko pateikšu. Pirmkārt. Tu pieļāvi kļūdu, sacīdams, ka viena no tavas grāmatas trūkstošajām lapām tev esot vai drīz būšot rokā, un domādams, ka es tavu atzīšanos nepamanīšu. Tu pārāk ātri mainīji sarunas tematu. Otrkārt. Tu nebūtu savas slavas cienīgs, ja neuzzinātu visu par Romānu Roļaku pēc tikšanās ar viņu un pēc viņa dižošanās Varšavā. Tu esi pārāk aizrāvies ar šo lietu, lai palaistu garām vismazāko sīkumu, kas ar to saistās vai varētu saistīties. Bet Roļaka vārdi vis nepieder pie sīkumiem, kurus nebūtu jāņem vērā. Tiesa?

Grots ierāva galvu plecos.

—   Tiesa. Atzīstos.

—   Par viņa pasi tu taču zināji jau Varšavā?

—   Zināju gan.

—   Un arī par ieroča turēšanas atļauju?,

— Protams.

Jankovskis turpināja runāt bezgalīgi garlaikoti — garlaikoti un nepielūdzami. It kā tas viss viņu neinteresētu ne par matu, it kā viņš runātu tikai runāšanas pēc.

—   Treškārt. Par medniekiem tu visu noteikti noskaidroji jau pirms viņu ierašanās uz medībām. Varbūt pat neatbrauca visi no tiem, kuri gatavojās braukt. Bet tas viņus nevarēja pasargāt no tavas urķēšanās. Ceturtkārt. Jādomā, ka tu — pie tam samērā sen — esi ievācis visas iespējamās ziņas ne vien par apvidu, bet arī par cilvēkiem, kas tur strādā. Sākot ar virsmežzini un viņa ģimeni un beidzot ar sezonas strādniekiem. Bet ko tu esi iecerējis, lai savu izglītošanos šai jomā novestu līdz galam? — Pulkvedis mazliet sagrozījās atzveltnī. — Es jautāju oficiāli.

Grots nopūtās mākslotā bezpalīdzībā.

—  Nezinu, pulkvedi. Bet ceru, ka uzzināšu. Varbūt rīt. Kad atšifrēšu šo te.

Viņš izvilka no kabatas četrkārt salocītu papīra lapiņu un pieliecās tuvāk Jankovskim. Tas, galvu piešķiebis, vēroja lapiņu, ko Grots uzmanīgi locīja vaļā.

—   Apliecība vai, pareizāk sakot, Mednieku biedrības atļauja «staltbriežu buļļa, divu briežu māš»u, viena briežu teļa, stirnu buka un mežacūku atšaušanai», — Jankovskis lasīja. — Izdota uz Romana Roļaka vārda.

—  Medībās tas ir gluži normāli, — sacīja Grots. — Katram medniekam jābūt tādai apliecībai.

—   Ola vistu mācīs, — labsirdīgi aprāja pulkvedis. — Es esmu mednieks, nevis tu un tāpēc orientējos šais lietās drusciņ labāk.

—   Taisnība, — Grots piekrita. Te pēkšņi viņa balss pārvērtās. — Tad varbūt jūs, pulkvedi… Skaidrs, jūs tur noteikti kaut ko sapratīsiet!

—   Kur?

—  Tur! — Grots apgrieza dokumentu uz otru pusi un pacēla Jankovskim pie pašām acīm.

Uz apliecības bija redzams neveikls, taču rūpīgs zīmējums. Kaut kas līdzīgs raganas mājiņai, tikai nevis uz vistas kājas, bet gan uz četriem pamatīgiem balstiem, uz kuriem nedaudz virs pamata pacēlās konstrukcija, kas visnotaļ atgādināja redeļainu ori. Starp šo redeļu šķērskokiem jeb ribām rēgojās kaut kādas šķipsnas. Dīvaino celtni sedza slīps jumts, mats matā līdzīgs salmu jumtiem pār zemnieku mājām, kādu dažādās Polijas malās vēl palicis daudz.

Jankovskis nopētīja zīmējumu.

—       Tas nevar būt1 nekas cits kā parasta — visparastākā stirnu barotava, — viņš pēc brīža noteica.

Grots nejaudāja apslēpt vilšanos.

—   Stirnu?! Vai jūs esat pārliecināts, ka tikai stirnu?

—       Jā, esmu, — Jankovskis apstiprināja. — Tādas barotavas mežā ierīko stirnām. — Un pēc mirkļa piebilda:

—  Tieši tādas pašas, starp citu, arī briežiem.

—       Uff! — Grots atviegloti nosēcās. — Likāt nu gan man trūkties, pulkvedi. Viens — nulle jūsu labā.

—       Pēc maniem aprēķiniem vismaz pieci — nulle, — pulkvedis saldā balsī izlaboja. — Bet nebūsim sīkumaini.

—       Es uzreiz sapratu, ka tā ir barotava. — Grots negribēja būt sīkumains un šefa labojumu diplomātiski atstāja bez atbildes. — Bet mednieks no manis ir tāds pats kā no āža dārznieks, tāpēc man bija jānoskaidro, vai tā tiešām ir briežu barotava.

—       Tātad nu mēs jau zinām, kur brieži ēd dārglietas. Barotavā.

—       Diemžēl nezinām tikai, kurā, — majors drūmi piemetināja. — Pats esmu redzējis vai desmitu to sasodīto barotavu.

—       Katram medību apgabalam ir sava teritorijas karte, kurā var iezīmēt visus šāda tipa objektus. Barotavas ar sienu vai sāli, mednieku «kanceles», vietas, kur izliek barību mežacūkām un tā tālāk. Virsmežniecībā un atsevišķās mežniecībās jābūt šo barotavu sarakstiem.

Majors enerģiski sakustējās.

—       Mēs nevaram vērsties pie meža dienesta, — viņš stingri noteica.

—       Tādas tās lietiņas, — pulkvedis ņurdēja. — Tad varbūt caur apgabala Mežu valdi?

—   Pulkvedi, — Grota balss trīcēja apslāpētās dusmās,

—   man, protams, ir veids, kā ātri un diskrēti iegūt šos datus, bet tas mums neko nedos. Objekti, kuri mūs interesē, šajos'datos diez vai būs minēti.

Jankovskis pētīgj ieskatījās sarunu biedra zaļganajās acīs.

—       Tad jau tu, major, esi tuvāk mērķim, nekā es būtu domājis. Nu, klāj vaļā, kas tev vēl krājumā.

—       Manuprāt, ne medniekiem, ne valdei nav jausmas, kur šī barotava atrodas, un normālā ceļā mēs to neuzzināsim.

—   Un tu zini nenormālu ceļu?

Majors nepievērsa uzmanību sarkasma pieskaņai priekšnieka balsī. Aizsmēķēja kārtējo cigareti un, ietinies dūmu mākulī, turpināja runāt:

—   Es spēju aptuveni noteikt rajonus, kur mūsu objekts nevar atrasties. Piemēram, tas nevar atrasties aiz ezeriem, lielā, varbūt divu kilometru rādiusā no Roļaka bojāejas vietas. Par to mēs vienojāmies jau agrāk. Tālāk: tas nevar atrasties ne virsmežniecības, ne kādas mežsarga mājiņas tuvumā. Tur apgrozās pārāk daudz ļaužu.

—   Šāds pieņēmums pārliecina nedaudz mazāk, —iejaucās pulkvedis.

—   Es tomēr tā uzskatu. Jo domāju, ka vērtīgo preci uz saņemšanas punktiem nogādā kāds svešinieks, bet svešinieks, kā jau runājām, mežā aizvien izsauc interesi. Tālāk. Mūsu objekts nevar atrasties arī teritorijā, kur bieži ierodas mednieki, vai teritorijā, kuru brieži izraudzījušies savām aurībām. Kā redzat, pulkvedi, mums nemaz nav vajadzības pārmeklēt pāri par vienpadsmit tūkstošiem hektāru lielu rajonu; mēs varam aprobežoties ar ceturtdaļu vai, teiksim, trešdaļu šīs platības. Un tas jau ir kaut kas. Protams, ja atzīsim manus pieņēmumus par pareiziem. Un rīt es precizēšu šīs teritorijas robežas, — Grots pārliecināti pabeidza.

—   Tātad — pie darba. — Jankovskis piecēlās no krēsla. — Redzu, ka tu jau vairs nevari nociesties. Ak, jā! Gribēju tev vēl pavaicāt par mūsu cilvēku tur, mežā. Jo, ja kādam kaut kas vēl varētu draudēt, tad visdrīzāk tieši viņam.

—   Neizlikšos, ka nebažījos par to pašu, — Grots runāja pusbalsī, neslēpdams rūpes, kas viņu nomāca. — Tas ir lielisks cilvēks, taču amatieris. Diemžēl es vēl nevaru atteikties …

—   Saprotu, — noskaldīja Jankovskis. — Labu veiksmi!

18. nodaļa

Vecākais leitnants Ribackis pārlaida skatienu majoram Grotam — nevainojami ģērbtam un spirgtam gluži kā pēc atpūtas Kanāriju salās. Un reizē ar tādu kā mazohistisku skaudību nodomāja, ka apbrīnotajam priekšniekam dzīvē droši vien nav gadījušies nekādi sarežģījumi sirdslietās, jo arī tur viņš noteikti pieder pie spīdekļiem. Vecākais leitnants jutās pamatīgi nomākts, un daudz drūmāku viņu nespēja padarīt negaidītā doma, ka varbūt pat Vesja nepretotos šefa valdzinājumam, ja tas sāktu ap viņu lakstoties.

—   Nu, kāda bija nakts, vecākais leitnant? — Grots līksmi izmeta.

Ribackis savieba muti, kam vajadzēja nozīmēt smaidu un dzīvesprieku.

—   Nakts kā jau nakts, šef. Ir bijušas sliktākas.

—   Bet gan jau labākas arī, vai ne? — Grots uzmeta Ribackim nekaunīgi nevainīgu skatienu. — Mums nadzīgi jāķeras pie darba. Un noorganizējiet visu tā, lai mūs neviens netraucētu.

—   Noorganizēju. Jau vakar.

—   Lieliski. Vienmēr esmu zinājis, ka uz jums var paļauties.

Grots pateikdamies atraidīja kafiju, ar kuru Ribackis viņu vēlējās pacienāt. Kafijas vietā paņēma cigareti, neaizmirsdams piedāvāt savu iecienīto marku arī jaunākajam kolēģim. Pēc trim dūmiem vecākais leitnants sajuta kuņģī tādu kā tukšumu, un viņa nepatika pret pasauli auga augumā.

Tomēr priekšnieks nedeva viņam iespēju pārāk nodoties savām izjūtām. Vispirms pavēlēja eksprestempā sarūpēt sīku KJonovas virsmežniecības un tās apkaimes karti. Tas bija samērā vienkārši izdarāms, un Ribackis visu nokārtoja ar vienu telefona zvanu. Tad majors lika izsaukt uz oficiālu nopratināšanu vairākas personas, no kurām divas — Bulecku un Vujciku — nolēma iztaujāt pats personiski un atsevišķi.

Pēc īsām pārdomām Ribackis uz pirmajām krustugunīm paaicināja redaktoru Mihalu Rudeku. Viņš vadījās pēc pieņēmuma, ka viens žurnālists par otru varētu zināt vairāk nekā jebkurš cits, turklāt vecākais leitnants zināja, ka Rudeks ar Roļaku pirms vairākiem gadiem strādājuši vienā redakcijā. Ribackis nozvērējās — kaut vai būtu jāķeras pie visiedarbīgākām metodēm — izvilkt no redaktora kunga visu, kam varētu būt nozīme šai lietā. Kādas būtu šīs iedarbīgās metodes, viņš pats uzreiz nespētu paskaidrot, tomēr cerības uz šo pratināšanu lika lielas. «Izgriezīšu viņu otrādi kā vecu paltraku,» Ribackis klusībā apņēmās, «viņš ir jāizpurina līdz pēdējam.» Jauno virsnieku īpaši tirdīja viens jautājums, un ar šo jautājumu viņš arī sāka iztaujāšanu:

—   Sakiet man, pan redaktor, — kāpēc jūs gaidījāt sava kolēģa Romana Roļaka nāvi?

Viņš neceremonējās un nolēma spēlēt uz visu banku. Pretinieka pārsteigums ir puse uzvaras, pauž sena maksima. Vecākais leitnants Ribackis ticēja maksimām un jo īpaši senām. Protokolists steidzīgi klabināja rakstāmmašīnu.

—   Nebūt negaidīju, — rāmi atbildēja Rudeks.

—   Atmiņa jūs viļ, — vecākais leitnants līdzcietīgi novilka. — Tāpēc atļaušos nolasīt jums fragmentu no virsmežziņa Juzefa Sosnovska liecības.

Viņš nesteidzīgi pārcilāja papīrus sev priekšā uz galda, izvilka vienu no lapām un nolasīja attiecīgo rindkopu. Taisnību sakot, šo un vēl dažus citus fragmentus viņš bija sagatavojis pa daļai naktī mājās, pa daļai pārvaldē pirms izsaukto ierašanās. Starp citu, savas piezīmes viņš bija izdarījis, balstīdamies uz iepriekšējās dienas ievadsarunām virsmežniecībā. Nekādi oficiāli protokoli gan nepastāvēja, bet galu galā — tas taču nebija no svara. Piezīmes sakrita ar pirmajiem konstatētajiem faktiem, bet apstāklis, ka vecākais leitnants izvilka šīs lapas no citu dokumentu kaudzes, vienīgi piešķīra tām lielāku svarī' gurnu.

—   Tātad virsmežzinis apgalvo, ka es izteicos tā, it kā būtu varējis gaidīt kolēģa nāvi? — Rudeka balsī jautās domīgums, taču ne miņas no nemiera. — Tas droši vien būs skanējis mazliet citādāk.

—   Virsmežziņa vārdus apstiprina strādnieks — kā viņu … Gžibs. Macejs Gžibs. Sis strādnieks bija klāt, kad jūs sarunājāties ar virsmežzini.

—  Varbūt kļūdās abi? — žurnālists ieminējās. — Bet pagaidiet, atcerēšos sīkāk.

—   Tas būtu ārkārtīgi vēlams.

—   Nāve, tas ir, ziņa par Roļaka nāvi, pārsteidza mani kā zibens spēriens no skaidrām debesīm, — žurnālists pēc brīža ierunājās.

—   Diezgan nodrāzta metafora, — Ribackis viņu nokritizēja. — Vai kas svaigāks jums neatradīsies?

Rudeks nogrozīja galvu.

—   Jums būs grūti tam noticēt, taču vēsts par Romana nāvi mani pārsteidza pilnīgi negaidīti. Varbūt tāpēc es neviļus pateicu kaut ko tādu, ko nevajadzēja teikt.

—       Vai arī — ja jūs būtu mazāk pārsteigts, tad neko nepateiktu nevi|us? Piemēram, to, ka varējāt gaidīt kolēģa nāvi?

—   Piemēram, to.

—   Tātad jūs nenoliedzat, ka esat tā sacījis?

—   Nenoliedzu, taču arī neapstiprinu. Es neatceros.

—   Tomēr šāda iespēja pastāv?

—  Jā, pastāv.

—       Taču šādas pārtcikšanās iemesls jāmeklē vēl kur citur, ne tikai pārsteigumā vien. Pārsteiguma moments tikai ļāva jūsu bažām izpausties skaļi.

—   Jums taisnība.

—       Nu, tātad. — Ribackis sarauca uzacis. — Uz kāda pamata vēsts par slepkavību jums asociējās ar jūsu kolēģa personu?

—   Divas dienas iepriekš es dzirdēju kādu sarunu.

—   Kas tā par sarunu?

—       Patiesībā tā nebija vis saruna, bet gan ķilda. Vai vismaz vētrains strīds.

—   Un kas bija tie strīdnieki?

—       Tieši to es nezinu. Tas ir — pazīstu tikai vienu no viņiem, jo otrais izturējās gluži citādi nekā pirmais. Runāja klusu, neizteiksmīgā balsī; es viņu nepazītu, pat ja tas būtu mans miesīgs brālis.

—       Jūs teicāt — «mans miesīgs brālis». No tā izriet, ka šī otrā persona bija vīrietis?

—   Esmu pārliecināts.

—   Labi. Un kas bija pirmais strīdnieks? Tas skaļākais.

—   Virsmežziņa sieva. Pane Sosnovska.

—   Vai arī par to jūs esat pārliecināts?

—   Pilnīgi.

Vecākais leitnants uz brīdi novērsa skatienu no žurnālista un domīgi pārcilāja papīrus.

—       Jūs esat pilnīgi drošs, ka viena no tiem, kas strīdējās, bija pane Sosnovska, toties otro nevarat noteikt. Varbūt tas bija kāds svešinieks?

—       Drīzāk gan ne. Balss likās pazīstama, es to katrā ziņā biju dzirdējis agrāk, turklāt diezgan bieži, tomēr ne toreiz, ne tagad nespētu pateikt, kam tā pieder.

—   Vai pašus kildniekus jūs neredzējāt?

—   Nē.

—   Ta notika virsmežniecība?

—   Kas?

—   šī ķilda. Kantorī, kadā no istabam?

—       Tā notika virsmežniecības teritorijā, tomēr patālu no ēkām, pie žoga, kas apjož dārzu.

Varbūt tā bija pašpārliecība, kas ļāva Ribackim saglabāt vislielāko pacietību.

—   Tātad jūs tomēr redzējāt abus?!

—   Es neredzēju nevienu.

—   Cik atceros, žogs tur ir no stiepļu režģa.

—       Jūs atceraties pareizi. Taču šos cilvēkus es neredzēju, jo tobrīd bija jau satumsis, pilnīgi satumsis. Dur kaut vai acī, kā saka. Ap desmitiem vakarā es kājām atgriezos no meža, kolēģi jau sen bija mājās. Starp citu, tiku viņus brīdinājis, lai mani negaida.

Ribackis ieurbās ar skatienu žurnālista apbrīnojami mierīgajā sejā.

—   Kādēļ viņi ķildojās?

—   Nezinu.

—   Nesaprotu!

—       Nezinu, jo saklausīju vienīgi visai neparastus vārdus, kurus vairākas reizes atkārtoja virsmežziņa sieva.

—   Ko nozīmē — neparastus?

—        Pane Sosnovska kādam solīja to, ko parasti neviens nemēdz solīt. Viņa teica: «Es tevi nogalināšu! Ja nedarīsi galu tai būšanai, tad nogalināšu, nudien!» Pēc tam otrā — klusā balss ierunājās kā skaidrojot, kā pārliecinot, bet pane Sosnovska viņu nikni pārtrauca. Jā, saku, kā ir, — viņas balsī bija skaidri saklausāms tāds niknums, ka es pat mazliet izbijos. Viņa atkārtoja: «Tu pārāk ilgi izmanto manu pacietību! Gribi pataisīt mani par muļķi, par galīgu muļķi, bet to nu es neļaušu. Es tevi nogalināšu!» Es atkal izdzirdu otras balss čukstus, vairs tikai čukstus un aši gāju prom, nebūt nevēlēdamies kļūt par liecinieku laulātā pāra ķildas turpinājumam.

Ribackis pārliecās pār rakstāmgaldu un apsūdzoši izstiepa rādītājpirkstu pret žurnālistu.

—       Tātad tomēr laulātais pāris. Bet jūs teicāt, ka otro cilvēku neesot pazinis.

—        Un nepazinu arī. Tomēr nospriedu, ka tā ir laulāto ķilda. Galu galā ar svešu neviens tā nerunās.

—   Ak nospriedāt. Vai tad tagad jūs tā vairs nedomājat?

—       Nē. Kad es iegāju virsmežniecības ēkā, pans Sosnovskis tieši nāca ārā no sava kantora.

— Varbūt viņš paguva atgriezties pirms jums?

—   Izslēgts. Es būtu viņu pamanījis — vismaz tad, kad

viņš vērtu vajā ārdurvis. Virs tām augu nakti deg spuldze, un spuldzi es visu laiku redzēju skaidri.

Vecākais leitnants nenovērsa acu no Rudeka sejas. Iestājās saspringts klusums, bet žurnālists rāmi izturēja šo pauzi.

—   Tomēr jūs, pan redaktor, atzīsiet: dzirdot ziņu par slepkavību, spontāni secināt, ka noslepkavotais ir tieši jūsu kolēģis, — tas ir diezgan savādi.

—   Nē, neatzīšu vis. — Rudeks tikko manāmi pasmaidīja. — Ja nogalināts būtu nevis Romāns, bet gan kāds čits, tad es reaģētu tikpat spontāni, ņemot vērā to, ko nupat jums pastāstīju. Tas droši vien ir dabiski, vai ne?

—   Varbūt dabiski, bet varbūt ne, — vecākais leitnants skarbi atcirta. — Pagaidām pateicos. Lūdzu vēl tikai izlasīt un parakstīt protokolu.

—   Kālab lai es lasītu? Protokols katrā ziņā pilnīgi atbilst manai liecībai.

—   Tādi ir noteikumi.

—   Okeil — Žurnālists nopūtās.

Viņš aši izlasīja protokolētāja pasniegtās lapas, parakstīja tās un, viegli paklanījies, aizgāja. Vecākais leitnants pavadīja žurnālistu ar skatienu. Viņš dega nepacietībā tūliņ konfrontēt Rudeka liecību ar to, ko pateiks Sosnovska, tomēr, brīdi padomājis, nepadevās šim kārdinājumam. Laika gana. Viņš nolēma vispirms ķerties pie kāda neitrāla liecinieka, kurš tikai nejauši saskāries ar šo lietu un sirdsmiera labad jānopratina, lai pēc tam izmestu viņu no prāta. Pirms pusstundas arī Zenona Sosnovska kundze savā ziņā šķita esam pilnīgi neitrāla persona. Ribackis lika ievest pārdevēju Agatu Grizoņu.

Garkājainā pārdevēja neienesa lietā neko jaunu. Kā tad, viņa pazinusi panu redaktoru Roļaku jau divus gadus, tas ir, kopš strādājot Kļonovā. Viņš nācis uz veikalu, pircis cigaretes, pārtiku, šādus tādus sīkumus — tāpat kā viņa draugi. Bijis jautrs. Jokojis ar pani Agatu, taču bez uzbāzības un nekad neesot viņu aizvainojis. Vispār, kā viņai liekoties, panam Roļakam patikušas meitenes, veikalā Viņa ne reizi vien vērojusi, kā viņš lūkojis aplidot Kjonovas meičas. Reiz, laikam pavasarī, uz viņu par to pat apskaities viens no mežsargiem, kuram pans redaktors grasījies atņemt līgavu, tomēr viss beidzies labi. Pēcāk abi ar mežsargu sadzēruši pa glāzītei vīna uz saticību un vairs nerunājuši par to, kas bijis.

Šī panes Agatas liecības da]a ieinteresēja Ribacki* taču interese drīz noplaka. Izrādījās, ka neilgi pēc Roļaka aizbraukšanas mežsargs apprecējies ar savu meiču un jaunais pāris tūliņ pēc kāzām pārcēlies uz Polijas viņu galu, cik pane Agata zinot — uz Beščadiem. No tā laika ne mežsargs, ne viņa sieva Kļonovā vairs neesot rādījušies. Starp citu, mainījies laikam arī pans redaktors pats, jo attieksmē pret sievietēm kļuvis piesardzīgāks. Varbūt viņu nokauninājusi virsmežziņa kundze? Pārdevēja teicās vienvakar dzirdējusi, kā pane Sosnovska pārmetuši panam redaktoram, ka viņš uzvedoties banāli, ka viņam vajagot kaunēties par savu izturēšanos ja ne sevis, tad viņas dēļ, jo dzīvojot taču virsmežniecībā un cilvēki ne vien par viņu, bet arī par pani Sosnovsku varot nodomāt nezin ko. Šī saruna notikusi dažas dienas pirms saraušanās ar mežsargu. Tas arī viss.

Vecākais leitnants vairs tikai formas pēc apprasījās, vai panes Agatas veikalā nav iegriezušies kādi svešinieki, bet pārdevēja to kategoriski noliedza. Uz viņas veikalu nākot vienīgi ciemata iedzīvotāji, virsmežniecības darbinieki un mežstrādnieki; lielāko tiesu viņa pazīstot personiski, bet pārējos — pēc izskata.

—   Kad un no kā jūs uzzinājāt par redaktora Roļaka nāvi? — Ribackis pēdīgi pavaicāja.

Arī šoreiz pane Agata atbildēja bez svārstīšanās.

—   No traktorista Antonija Klekota.

Vecākajam leitnantam kaut kas atausa atmiņā. Viņš parakājās papīros.

—   Vai šo ziņu Klekots atnesa tad, kad veikalā atradās redaktors Rudeks? Tad, kad viņi ar Klekotu iedzēra pa glāzītei vīna?

Pārdevēja sparīgi papurināja galviņu.

—   Vēlāk. Kad redaktors aizgāja, Klekots samaksāja un devās uz virsmežniecību. Tikai kādu laiciņu pēc tam — varbūt pēc desmit vai piecpadsmit minūtēm — viņš atkal iedrāzās veikalā un pastāstīja par šo notikumu. Viņš bija briesmīgi uztraucies, sākumā es pat nodomāju, ka sadzēries un melš aplamības.

—   Bet beigās jūs tomēr noticējāt? — vecākais leitnants negribīgi izmeta.

—   Noticēju, kā ne, — pane Agata atzina, nošņaukājās, nez no kurienes žigli izvilka mežģīņotu mutautiņu un skaļi izšņauca degunu. — Mīļais Dievs! Tik jauks, patīkams cilvēks! Un cik gudrs! Viņš tak pat grāmatas mācēja rakstīt. Vienu man uzdāvināja — ar pašrocīgu veltījumu.

Ribackis secināja, ka nav vairs jēgas tirdīt pani Agatu Grizoņu un steigšus atlaida viņu. Vecākais leitnants nespēja atvairīt iespaidu, ka saruna ar šo sievieti bijusi nenopietna un ienesusi lietā groteskas elementus. Noskatīdamies, kā pane Agata iet prom — nedrošā, bet naskā solī, kā stārķis, kas tvarsta vardi, — viņš atkal sajuta kaklā ērmotu kņudoņu.

—   Velns parāvis! — viņš skaļi noteica.

Protokolētājs pārsteigts paskatījās uz viņu.

—   Kā, lūdzu?

—       Nekas. Dariet, kas jums jādara, — Ribackis skarbi atcirta. Skābu seju lika paaicināt doktoru Vengerski. Pēc ievada formalitāšu noskaitīšanas vecākais leitnants ķērās vērsim pie ragiem.

—   Kāpēc jums nepatika Romāns Roļaks?

Vengerskis izbrīnījās, taču ne pārāk.

—   Kā jūs to zināt?

—   Tam nav nozīmes. Turklāt jautājumus šeit uzdodu es.

—   Taisnība. Atvainojos.

—   Atbildiet uz jautājumu!

Doktors sameklēja cigaretes. Piedāvāja vecākajam leitnantam, bet, saņēmis noraidījumu, aizsmēķēja pats. No dūmiem Ribackim atkal sametās nelabi.

—       Nezinu, kas jums to pateicis, un tas arī nav svarīgi. Tik tiešām — Romāns man nepatika, — Vengerskis paziņoja un ievilka dūmu.

—   Kāpēc?

—       Vairāku iemeslu dēļ. Viņš bija pašpārliecināts, ne* koleģiāls, egoistisks, bāza degunu, kur neklājas, bet reizē izturējās velnišķīgi noslēgti, ja runa bija par paša personīgajām darīšanām. Šādas īpašības nemodina simpātijas, sevišķi, ja ar tādu cilvēku jādzīvo zem viena jumta vairākas nedējas un burtiski jāēd no viena šķīvja.

—   Vai citi jūsu kolēģi vērtēja redaktoru Roļaku iīdzīgi?

—       Nejūtos tiesīgs izteikt savu kolēģu uzskatus. Es runāju par sevi. Starp citu, Romanam piemita vēl viena īpašība, kas mani kaitināja īpaši. Viņš bija kaislīgs, nežēlīgs, nekaunīgs meitu ģēģeris.

—       O! — Vecākais leitnants sarauca uzacis. — Tas ir kas jauns.

—   .His par to vēl dzirdēsit.

—        Un taisni šī Rojaka īpašība jūs tik ļoti kaitināja, doktor. Varbūt jūs savukārt bijāt antifeminists?

—   Pasarg Dievs! — Vengerskis iesmējās. — Šai ziņā

es esmu gluži tāds pats kā Romāns. Varbūt tas bija vissvarīgākais iemesls, kāpēc es viņam nesimpatizēju. Atklāti sakot, drīzāk otrādi.

—   Atzīšos, ka man nav īsti skaidrs.

Vengerskis izpūta dūmu mutuli. Roku ar cigareti atbalstīja uz galda.

—   Es neciešu sāncenšus, jūs saprotat? Nevienā jomā, bet īpaši erotiskajā ne. Un ja šie sāncenši turklāt ir labāki par mani… Varbūt šai apkaimē vēl kāds necieš sāncenšus? Un necieš vēl vairāk par mani?

Zem vecākā leitnanta nolaistajiem plakstiem iespīdējās acis.

—   Necieš tik ļoti, ka izšķīrās par slepkavību?

—   Iespējams.

—   Un jums kāds ir prātā?

—   Tas varēja būt kurš katrs. Attiecībā uz sievietēm redaktoram Roļakam nebija nekādu sirdsapziņas pārmetumu. Precējusies, atraitne, šķirtene, jaunkundze, māte, meita — viņam bija visviens. Pēc principa — katrs, kas brunčos, ir ienaidnieks. Šādā situācijā kāds greizsirdīgs vīrs, līdz galējībai novests tēvs vai brālis varēja izšķirties par slepkavību.

Vecākais leitnants domīgi vērās Vengerskī. Un pēc brīža klusu pajautāja:

—   Doktor, vai sakarā ar… teiksim, ar redaktora Roļaka vājību pret sievietēm jums ir bijušas kādas personīgas nepatikšanas?

Vengerskis pavicināja cigareti.

—   Neslēpšu. Ir bijušas. — Balss pārvērtās, viņš runāja sakostiem zobiem. — Pirms trim gadiem Rojaks kopā ar manu māsu aizbrauca atvaļinājumā. Viņa nule bija beigusi skolu, tikko astoņpadsmit gadus veca. Pēc šī atvaļinājuma Roļaks viņu pameta kā salauztu vai pārāk apnikušu rotaļlietu. Viņa gribēja izdarīt pašnāvību, kas neizdevās tikai sagadīšanās pēc. Par studēšanu, protams, vairs nevarēja būt ne runas. Izmisumā viņa apprecējās ar vienu mūlāpu, grāmatvedi, kurš drīz pēc kāzām dabūja piecus gadus cietuma par nelikumībām darbā. Skaisti, vai ne?

Ribackis klusēdams pamāja.

—   Jūs teicāt, ka esot tāds pats kā Roļaks. Kā lai es to saprotu saistībā ar jūsu pēdējiem vārdiem?

—   Tā, kā sacīju. Viņš nevairījās no piedzīvojumiem ar sievietēm, un no tiem nevairos arī es. Tomēr nekad ne

esmu atļāvies uzsākt mīlas dēkas ar precētām sievām, līgavām vai draugu māsām. Tas man nekad nav gadījies un arī negadīsies.

Vecākajam leitnantam metās slikti ne vairs tikai no dūmiem. Viņam metās slikti galvenokārt no pretīguma, ko radīja doktora mentalitāte — vairīties no mīlas dēkām ar draugu sievietēm, bet citas sievietes izmantot bez kādām sirdsapziņas ēdām. Ribackis notrīcēja. Prātā ienāca Vesja, un pret vīrieti, kurš sēdēja tepat iepretim, Ribackis sajuta visīstāko riebumu, kas aizžņaudza elpu. Tikai pēc laba brīža viņš atkal spēja turpināt sarunu.

—        Kas bija, tā sieviete, kuru jūs ieraudzījāt Roļaka istabā tai vakarā pirms slepkavības?

Vengerskis nodzēsa cigareti.

—       Es jau teicu, ka nezinu, — viņš attrauca, skatīdamies pelnutraukā.

—   Šoreiz lūdzu runāt patiesību.

Ribackis ne par ceturtdaļtoni nepaaugstināja balsi, tomēr doktors pacirta galvu sānis tā, it kā būtu saņēmis pliķi. Uzmeta Ribackim ašu, satrauktu mirkli. Ilgi sēdēja klusēdams, tad, acis nolaidis, beidzot ierunājās:

—   Pane Zenona. Tā bija virsmežziņa Sosnovska sieva.

19. nodaļa

Majors Grots nespēja apvaldīt smaidu, iztēlodamies, kādu seju rādītu Ribackis, ja uzzinātu, kā noritējusi Gražinas Buleckas un inženiera Gžegoža Vujcika pratināšana.

Sī pratināšana krietni atšķīrās no tām, pie kurām bija pieradis vecākais leitnants. Nekā savāda, — arī attiecības, kas saistīja Grotu ar šiem abiem cilvēkiem, bija neparastas.

—        Ko jūs par to visu domājat? — pirmais jautājums bija tēmēts reizē adjunkta jaunkundzei un inženierim Vujcikam.

Vujciks paraustīja plecus.

—       Velns sazin, — viņš negribīgi noņurdēja. — Visdrīzāk es pieņemtu, ka Roļaka nāvei nav nekāda sakara ar šo dārglietu kontrabandu.

—       Turklāt slepkavība izdarīta rajonā, kas miliciju interesē īpaši, — piebilda Bulecka.

—   Tā varēja būt sagadīšanās, — inženieris nepadevās.

—       Taisnība, — piekrita Grots. — Arī sagadīšanos mēs nevaram izslēgt. A propos, Gražinka. Vai tev ir tā rajona

karte?

Bulecka izvilka no somas saritinātu papīra loksni, nolika to uz rakstāmgalda un atritināja.

—   Tā ir virsmežniecības dienesta karte, — viņa sacīja.

—  Patiesībā nevis karte, bet plāns. Tas ir mans privātīpašums, taču esmu gatava piešķirt to tev, kā jau solīju. Kad būsi izmantojis, atdosi.

Vujciks ar plaukstu uzsita pa papīru.

—       Es konsultējos ar Gražinu un atzīmēju šeit visas barotavas. Vismaz tās, kuras man ir tiesības un pienākums zināt kā rajona medību saimniecības pārzinim. Te — ar šiem sarkanajiem aplīšiem — atzīmēju arī auru vietas.

—       Tieši tā, kā man likās, — Grots noteica, uzmanīgi pētīdams karti.

—   Nesaprotu. — Vujciks jautājoši paskatījās majorā. \

—  Kas tev likās?

—       Kartē skaidri redzams, ka ir tādi meža apvidi, rio kuriem brieži vairās, — Grots paskaidroja. — Manuprāt, tieši tur jāatrodas mūs interesējošiem objektiem vai objektam. Jo no šiem apvidiem vairās arī mednieki, vai ne?

—       Ko tad lai viņi tur meklētu? — iesmējās adjunkta jaunkundze.

—       Redzat nu. Medniekiem tur nav ko meklēt, un tieši tāpēc šīs teritorijas varētu pievilkt gluži citus cilvēkus. Un tātad arī mūs. — Grots pēkšņi mainīja toni. — Tagad mēs ieejam saspringtā darbības posmā, Gražinka. Vari palikt malā, es tāpēc nedusmošos. Jau tāpat droši vien būšu ļaunprātīgi izmantojis tavu labo gribu.

Bulecka kļuva nopietna.

—       Nenāk ne prātā palikt malā! Lieta ir aizgājusi par tālu, un es gribu tajā piedalīties līdz galam.

—       Ietiepīgā kaza, — noburkšķēja Vujciks. — Un tu jau arī runā tā, it kā nepazītu Gražinu.

—       Pieskati viņu! — Grots vērsās pie inženiera. — Nekādiem pārsteigumiem nevajadzētu atgadīties, tomēr — pieskati.

—       Smalks aprēķins, — Vujciks īgņojās. — Vispirms tu iejauc meiteni šai padarīšanā, un pēc tam viņa jāpieskata man. Un kas vēl man būs jādara, velns ar ārā?

Majors papliķēja viņam pa plecu.

—       Labi jau, labi, tikai nedusmojies. Es taču zinu…— Viņš atkal mainīja tematu. — Kā uzvedas mednieki? Tu

saproti, ko es domāju. Dienas gaita, sarunas, komentāri, nodarbošanās un tā tālāk. Varbūt esi ievērojis ko interesantu?

Vujciks papurināja galvu.

—   Viņi uzvedas gluži normāli. Un es, cerams, arī. Medīt vairs nemedījam, uz mežu ejam vienīgi pastaigāties. Nu, un tas medību apgabalā varbūt tiešām nav normāli. Komentāri? Pasaka par balto vistiņu — spriedelē par Rolaka nāvi, izsaka pieņēmumus un minējumus par izmeklēšanas gaitu, par iespējamo slepkavu, par nozieguma iemesliem. Tas galvenokārt notiek, spēlējot kārtis, jo mūsu pamatnodarbība tagad ir sist bridžu.

—   Ceru, ka ilgi tas vairs nevilksies, — Grots sacīja.

—   Taču, kamēr nebūsim pabeiguši izmeklēt lietu, jums pilnībā jāpakļaujas maniem rīkoiumiem. Nekādas darbošanās uz savu roku, nekādas iniciatīvas, kuru es iepriekš nebūtu akceptējis. Jūs zināt, kā mani atrast, ja kas. Un vēl viens. Nedodiet nevienam iemeslu aizdomām, ka jūs abus saista kas cits, nevis vienkārša pazīšanās medību sakarā. Skaidrs?

—   To jau saprastu pat bērns. — Vujciks saviebās.

—  Bet mēs vairs neesam bērni.

Kad abi aizgāja, Grots, plūkādams lūpu, noliecās pār virsmežniecības karti. Vērīgais skatiens slīdēja pa kartē iezīmētajiem ceļiem un kvadrātu līnijām, ar īpašu uzmanību pakavēdamies pie apvidiem, kas bija iezīmēti ar sarkaniem aplīšiem.

Domīgi skatīdamies kartes krāsainajā rakstā, Grots secināja, ka būtu vērts nopratināt vēl vienu cilvēku, no kura viņš cerēja dzirdēt šo to interesantu. Viņš iegāja pie vecākā leitnanta Ribacka, kurš nule bija beidzis sarunu ar Vengerski, un lika paaicināt virsmežziņa kundzi.

Pane Zenona Sosnovska visādā ziņā bija mtereses vērta būtne — un ne jau tikai tāpēc, ka iejaukta pēkšņa nāves gadījuma izmeklēšanā. Viņai bija trīsdesmit gadu, un tieši tik veca viņa arī izskatījās, nekādi necenzdamās koriģēt dabas dāvanas. Stalti pacelta galva, gandrīz zilganmelni mati, pievilcīgs, slaids kakls, zem tērpa skaidri, taču ne izaicinoši iezīmējās apaļīgas krūtis. Tikpat apaļīgi gurni, it kā tīši pasvītrojot savas formas, ik pa brīdim viegli, laiski sašūpojās, un no šī skata varēja bīstami apreibt nc viena vien neapdomīga galva. Panei Zenonai bija zilas acis — tveicīga pļaujas pusdienlaika nokaitušo debesu krāsā. Viņas kustībām piemita pievilcība, kurā drīzāk bija

nojaušama, nekā redzama kaķes plēsonība. Tikai tad, kad viņa pienāca tuvāk un apsēdās pie galda — krēslā, uz kuru laipni bija norādījis vecākais leitnants, zem acīm kjuva saskatāmas zilganas ēnas, bet acu baltumi likās kā auksta lietus noskaloti.

Uz Ribacka jautājumu, kas viņai zināms par redaktora Roļaka nāvi, pane Sosnovska atbildēja, ka zināms neesot nekas. Arī viņai, kā jau visiem, tas esot bijis pārsteigums, un viņa šo pārsteigumu-smagi pārdzīvojusi. Runājot viņai uznāca sauss klepus, ko varēja noturēt arī par šņukstiem. Tai rītā vai, pareizāk sakot, todien pirms pašas tausmas vīrs viņu žukā aizvedis uz dzelzceļa staciju, no kurienes viņa devusies uz Bidgošču. Mājās atgriezusies pirms pusdienas un tad uzzinājusi par traģēdiju. Viņa nevienu neturot aizdomās, redaktoram nekādu ienaidnieku neesot bijis, vismaz viņai par tādiem nekas neesot zināms. Viņa domājot, ka slepkava bijis kāds nozieguma vietā pieķerts malumednieks; līdzīgi, starp citu, spriežot arī viņas vīrs.

Viņa apklusa un atkal sāka sausi klepot. Vecākais leitnants, kurš centās saglabāt oficiālu sarunas toni, ar pūlēm apslēpa satraukumu. Viņš bija pārliecināts, ka šī lieciniece var ievērojami palīdzēt izmeklēšanai, sevišķi — paturot prātā redaktora Rudeka liecību. Tad viņam sajauca galvu pēkšņs majora Grota jautājums.

—   Sakiet, lūdzu, cienītā, — vai jums ļoti patika redaktors Roļaks?

Vecākais leitnants vispirms uzmeta ašu mirkli priekšniekam, pēc tam pievērsa skatienu virsmežziņa sievas sejai, kurā sev par pārsteigumu ieraudzīja neslēptas šausmas.

—   Es… es nesaprotu, par ko jūs runājat.

Grots nostājās pie galda stūra, abām rokām atbalstījās pret to un no augšas noskatījās uz virsmežziņa kundzes zilganmelnajiem matiem. Sejā jautās domīgūms un — Ribackis varētu vai apzvērēt — tāds kā grūtsirdīgs žēlums, pilnīgi neraksturīgs majora vaibstiem.

—  Es jautāju, vai jums ļoti patika redaktors Roļaks. Vairāk nekā, teiksim, kāds no viņa kolēģiem?

Virsmežziņa kundze pacēla galvu, acis viņai aizmiglojās.

—  Vai man tiešām būtu jāatbild uz šo jautājumu? Šķiet, ka tam nav nekāda sakara ar lietu.

—   Es tomēr ļoti gribētu dzirdēt atbildi.

Sievietes tumsnējie vaigi iekvēlojās vēl tumšākā sārtumā.

—   Es neesmu viņu nogalinājusi!

—       Zinu. Jūs tobrīd bijāt Bidgoščā. Tomēr nogalināt viņu jūs draudējāt.

Virsmežziņa kundze sastinga.

—        To taču … — viņa pēdīgi izdvesa, — to taču tikai tā saka. Strīdoties var sarunāt visu ko, pēc brīža nemaz vairs atcerēties nav iespējams. Es… es viņu ļoti mīlēju.

—   Cik bieži jūsu starpā atgadījās ķildas?

—       Pēdējv ā laikā dažas reizes. Bet tikai pēdējā laikā. Šajā medību sezonā.

— Kas šīm ķildām bija par iemeslu?

—        Romāns … tas ir, redaktors Rojaks, bija stipri mainījis attieksmi pret mani. Atbrauca kā gluži cits cilvēks. Vakaros lavījās prom, reizēm ar automašīnu, atgriezās vēlu. Arī pa dienu viņam diez kā neatradās laiks parunāt ar mani, jo viņš lielākoties gāja sēnēs. Sēnēs! — viņa pacēla balsi. — Pirms pāris dienām es viņu redzēju tais sēnēs — netālu no Menkovas skūpstāmies mežā ar vienu tādu … ar Menkovas kooperatīva pārdevēju.

—   Vai jūs viņu izsekojāt?

—   Tikai to vienīgo reizi. Zvēru.

Grota sejā joprojām jautās žēlums, taču līdz ar žēlumu tajā bija parādījušās vēl citas jūtas, kuras vecākais leitnants nespētu nosaukt vārdā, taču tās lika viņam maksimāli sasprindzināt uzmanību.

—   Kur Roļaks satikās ar to pārdevēju? Un cikos?

—       Pievakarē, saule jau bija virs meža. Kilometrus divus pirms Menkovas ir tāda dtimbraina meža josla, tur droši vien kādreiz bijis ezers. Vietējie šo apvidu dēvē par Kamenēm.

—   Kā?! — Ribackis nenoturējās.

—   Par Kamenēm.

Vecākais leitnants cieši paskatījās Grotā.

—        Kā noritēja redaktora Roļaka satikšanās ar šo jaunkundzi? — atkal ierunājās Grots. — Roļaks gaidīja viņu? Vai viņa — Roļaku?

—        Nezinu. Romāns… redaktors Rojaks izlikās pārsteigts, sacīja jaunkundzei, ka neesot cerējis viņu tur sastapt. Viņa atbildēja kaut ko tādā pašā garā, viņš atteica, ka esot taču mednieks, viņa savukārt apgalvoja, ka sēņojot. Es to dzirdēju, jo pa krūmiem izdevās pienākt pietiekami tuvu. Pēc tam viņi abi iegāja mežā, bet es… es aizbēgu no turienes un atgriezos mājās.

Grots pasniedzās pēc neaizstājamās cigaretes. Piedāvāja arī virsmežziņa kundzei, bet viņa noliedzoši papurināja galvu. Vecākais leitnants cigareti šoreiz paņēma bez parastā netīksmes drebuļa. Viņš jutās daudz labāk.

—   Jūs sacījāt, ka redaktors Roļaks izlikās pārsteigts, kad satika šo Menkovas veikala jaunkundzi, — piesardzīgi iesāka Grots. — Kādēļ jūs domājat, ka viņš izlikās?

Pane Sosnovska atkal notrīsēja sausā klepus lēkmē.

—   Skaidrs, ka izlikās. Satikšanās bija norunāta, abi tikai koķetēja viens ar otru. Viņa taču nevarēja nākt uz turieni sēnēs.

—   Nevarēja? — Grots nezaudēja līdzcietīgo mieru.

—   Nekādu sēņu tur nav! Vienīgi mušmires. Pat es, vēl diez kā nepazīdama šejienes mežus, labi to zinu. Kur nu vēl meitene, kura te augusi no bērna kājas, mežsarga meita.

—   Menkovas veikala pārdevēja ir mežsarga meita?

—   Tā paša mežsarga, Jana Vikrota, kas sēd uzgaidāmajā telpā. Vikrots vada vienu no mana vīra mežniecībām. Tieši viņa teritorijā …

Majors brīdi klusēja, bet, sākot runāt, balss skanēja apbrīnojami liegi.

—   Jūsu vīrs… vai viņš nojauta, kādas attiecības jūs saista ar redaktoru Roļaku?

—   Nē. Vismaz es tā domāju. Viņš nekad nedeva ne mazāko mājienu. Es jūs lūdzu, — viņa vērsās pie abiem virsniekiem, — jūs taču nevienam par to nestāstīsiet, vai ne? Ja Romāns būtu dzīvs… pati nezinu, kā tas viss beigtos. Bet tagad … Es jūs lūgšus lūdzu. Nesakiet neko vīram. Romanam … un arī man … tas tagad vairs neko nenozīmē. Toties nozīmē vīram un maniem puikām.

—   Mēs saprotam jūsu situāciju, — Grots maigi teica. — Un es apliecinu, ka jūs varat būt mierīga. Milicijai nepiemīt paradums izpaust ziņas, kas domātas tai.

Virsmežziņa kundze noslaucīja acis un pateicīgi paskatījās uz Grotu. Viņš tēloja, ka nav to pamanījis. Bet varbūt no tiesas nemanīja. Un turpināja, it kā nekas nebūtu noticis.

_— Divas dienas pirms slepkavības ap desmitiem vakarā jūs sarunājāties ar redaktoru Roļaku un satraukumā pateicāt, ka nogalināsiet viņu.

Pane Sosnovska liesmainu skatienu ieurbās Grotā kā

gaišreģī.

—       Tas notika todien, kad viņš satikās ar Vikrotu, ar to pārdevēju.

—   Paldies jums. Tas šoreiz būtu viss.

Pane Zenona neticīgi piecēlās.

—       Vai es tiešām varu paļauties uz diskrēciju? — viņa šaubījās.

Par atbildi Grots nopietni pamāja ar galvu. Kad sieviete aizgāja, vecākais ieitnants — it kā pats sev vai varbūt ma*oram — norūca:

—       Mūsu panei Sosnovska i nav bijis sliktāka slepkavības motīva kā jebkuram citam. Kā jūs uzzinājāt par viņas sarunu ar Roļaku?

—        Cita starpā arī no redaktora Ri'deka liecības, kuru jūs man laipni parādījāt, — nevērīgi paskaidroja Grots.

—        Rudeka izteikumos nebija nekāda mājiena, ka tas bijis Roļaks. Tikpat labi tas varēja būt Vcngerskis vai Vujciks, vai kāds no mežniecības darbiniekiem.

—       Tomēr tas bija redaktors Roļaks, — Grots atgādināja.

Vecākais leitnants nosprieda, ka priekšniekam smadzeņu vietā jābūt fotofilmai, ja jau viņš tik sīki atcerējies žurnālista sacīto. Tikai — kā viņš ticis pie acīm redzami pareizā slēdziena, ka tieši Roļaks ir tas vīrietis, kuram piedraudējusi virsmežziņa kundze?

Nākošais pratināmais bija Antonijs Klekots.

Virsnieki pārsteigti nopētīja viņu. Virs bāli dzeltenajām, pinkainajām, pakulu kušķim līdzīgajām ūsām nokārās deguns tādā krāsā, kāda dabā sastopama reti, ķerainās uzacis gandrīz aizsedza plakstus. Kopumā traktorists Antonijs Klekots izskatījās pēc aptēsta, apstrādei sagatavota bluķa, ko namdaris apnikumā pametis pusratā.

—  Jūs esat traktorists, vai ne? — Grots jautāja.

—        Kā tad, esmu gan, — Klekots atzina. — Un nebūt nesūdzos.

—  Vai nopelnāt daudz?

—        Kā kuru reizi. Ja cirsma liela, dabūnu pa trim taūkšķiem.

—   Kur jūs strādājat?

—        Kā — kur? — Klekota ūsas strauji salēcas augšup. — Tak jau virsmežniecībā. Kur tad citur?

—   Es vaicāju, kurā teritorijā, kuras mežniecības teritorijā jūs visbiežāk strādājat. Cik man zināms, virsmežniecībā ietilpst četras mežniecības.

—   Ak tā, — Klekots apķērās. — Strādāju visur kur, pēc vajadzības. Pēdējās dienās lielāko tiesu pana Vikrota mežniecībā. Tur tagad tā lielākā ciršana.

—   Bet redaktora Ro|aka noslepkavošanas dienā?

—   Es tak saku — pana Vikrota teritorijā. Aiz ezeriem. Bet, taisnību sakot, es nestrādāju nemaz.

—   Jums bija brīvdiena?

—   Nē jau. Tikko izbraucu no bāzes, vēl galā nebiju ticis, kad sagāja dēlī instalācija, un traktoru vajadzēja atstāt mežā. Kājām gāju uz mežniecību piezvanīt elektriķim. Biju pārskaities, jo tad mūžīgi iznāk gumijas stiepšana, bet darba, ka čum. Elektriķa tur nemaz nebija, uzkūlās tikai pēcpusdienā, un. kamēr salaboja traktoru, vakars klāt. Un šodien atkal! Ne velna nevar pastrādāt, tikai laika tērēšana. Trīs kravas baļķu jāved uz mežniecību, bet man lika braukt šurp, un visa strādāšana vējā.

Majors izvilka cigaretes, uzcienāja Ribacki un Klekotu, kura milzīgajos pirkstos smēķis izskatījās kā salmiņš. Viņi aizsmēķēja, un Grots ar draudzīgu pārmetumu ierunājās:

—   Pan Klekot, toreiz, tai traģiskajā dienā, jūs saņēmāt negaidītu prēmiju. Es saprotu, ka jūs gribējāt to kaut kā atzīmēt. Bet tā uzreiz izdot naudu par alkoholu, turklāt ar pirmo pagadījušos cilvēku. Tas taču nav prātīgi darīts.

Traktorista ūsas atkal palēcās augšup un labu brīdi tā arī palika — it kā sabijušās un reizē draudošas.

—   Es nesaņēmu prēmiju, tikai kompensāciju, — viņš cienīgi izlaboja. — Un tikai tā man arī bija jāsaņem. Un nekādu naudu par alkoholu es neizdevu, tikai par vīnu.

—  Vienalga.

—   Nav vis vienalga, — Klekots tiepās. — «Ciema vecākā asaras» nav nekāds alkohols. Bet dzēru es vienīgi ar Agatu, ar mūsu pārdevēju, ar panu redaktoru un pēcāk vēl ar Anteku, vienu savu kolēģi. Un kas tad ir, vai iedzert vairs nebūs brīv? «

Grots plati pasmaidīja.

—   Brīv, pan Klekot, brīv. Tā galu galā ir jūsu darīšana.

—   Nu, re nu …

Grota smaids kļuva vēl platāks.

—   Un tagad, pan Klekot, sīki izstāstiet mums, kā jūs nokļuvāt līdz virsmežniecībai, kad jūsu traktors bija salūzis.

—   Es jau teicu. Kājām.

—       Tiesa. Es atceros labi. Bet vai pa ceļam jūs mežā nesastapāt nevienu svešinieku?

—   Svešinieku? Nē. Nevienu svešu es mežā nesatiku.

—       Tā jau es domāju. — Grots pamāja ar galvu. — Tas nozīmē, ka jūs satikāt kādu paziņu?

Klekota acis iespulgojās pa pusei viltīgi, pa pusei aizdomīgi.

—       Uja. Kādu paziņu? Kurš tad vazāsies pa mežu ap saules lēktu?

—       Ja jau mežā ap saules lēktu bijāt jūs, tad tur tāpat varēja būt arī citi cilvēki.

—   Es tak braucu uz darbu.

—   Arī citi tai laikā varēja strādāt.

—       Nestrādāja vis. Man bija jāved baļķi no vakarējās cirsmas.

—   Mežā bija vēl mednieki.

—   Medniekus es nesatiku.

—   Bet ko tad?

Klekots paraustīja platos plecus, viltīgais skatiens pamuka sāņus.

—   Nevienu.

—       Tomēr jūs kādu satikāt. Jūs redzēja virsmežzinis, kurš tieši tobrīd atgriezās.no stacijas, aizvedis turp sievu.

Klekots izverda dūmus kā tāds kamīns, ūsas sāka ner* vozi lēkāt. Vecākais leitnants skaidri redzēja, ka traktorists ir noskaities. Priekšnieka vārdi Ribacki atkal bija pārsteiguši, taču vēl pārsteidzošāka bija Klekota reakcija.

—        Nu, ja jau virsmežzinis pateica, tad pateikšu arī es. — Viņa balsī skanēja neslēptas dusmas.— Bet pats tak lika, lai es nepieminot to satikšanos.

—   Kāpēc?

—       Vai es zinu? Varbūt negribēja, lai kāds uzzina, ka viņš personīgām vajadzībām izmanto dienesta autiņu.

—       Var būt, ka tā, — majors piekrita. Tad domīgi paskatījās uz lieldeguni. — Virsmežzinis ar savu žuku jūs droši vien aizveda līdz virsmežniecībai.

Klekots negribīgi papurināja galvu.

—        Panam virsmežzinim neiznāca pa ceļam. Viņam vēl vajadzēja paskatīties, kā citos kvadrātos veicas ar atsveķošanu. Lika man tikai pieteikties virsmežniecībā un parakstīt rēķinu par virsstundām. Atpakaļ es braucu ar kolēģa divriteni, bet patiesībā steigties nevajadzēja, jo traktora remonts ievilkās uz visu dienu.

Grots svarīgi uzlika roku traktoristam uz pleca.

—        Mēs jūs drusciņ aizkavējām, bet jūs jau pats saprotat. Cilvēks aizgājis bojā. Mums jādara viss, lai atklātu slepkavu. Jūs esat brīvs.

—        Skaidra lieta, saprotu. — Klekots smagi piecēlās un lempīgi palocījās. — Nu, tad uz redzēšanos, ja jau drīkstu iet prom.

—        Ak jā, vēl kas! — Grots ar pirksta mājienu apturēja viņu pusceļā uz durvīm. — Virsmežzini jūs satikāt braucam automašīnā, vai ne?

—        Bišķiņ citādi gan. — Klekots, tāds kā sakaunējies, nogaidoši apstājās. — Redzat, es… biju krūmos sevis pēc, kad piebrauca pans Sosnovskis. Viņš mani nemaz neredzēja.

Vecākais leitnants pavēra muti, lai kaut ko teiktu, taču Grots viegli pameta ar galvu, un viņš atteicās no sava nodoma. Grots ar saprotošu smaidu pievērsās Klekotam.

—   Viņš arī, protams, apstājās sevis pēc.

—   Nekā. Apstājās, lai pārautu zābakus.

—• Zābakus? — Ribackis nenocietās. — Lai pārautu zābakus?

—        Nuka. Pārmainīja gumijniekus pret puszābakiem. Es taisni pogāju ciet bikses, kad pans virsmežzinis šņorēja otru puszābaku. Tad es no krūmiem iznācu uz ceļa un viņš mani ieraudzīja. Tālāk jūs zināt. Vai nu es varu iet?

—   Jā, jā. Protams. Paldies, — majors aši noteica.

Tikko aiz ūsainā traktorista aizvērās durvis, satrauktais

vecākais leitnants pietrūkās no krēsla un iesaucās:

—   Lieta skaidra, šef! Viņš mums ir rokā.

Grots satvēra pirkstos lūpu un labu brīdi turēja tā, pievērsis Ribackim savas kaķa acis, kas piešķīra viņa sejai īpaši ironisku izteiksmi.

—        Kāda lieta jums ir skaidra, vecākais leitnant? — viņš beidzot laipni, gandrīz maigi ieprasījās. — Un kurš mums ir rokā?

—       Jūs taču zināt! — Ribackis attrauca. — Es runāju par virsmežzini. Par Sosnovski.

—        Ak par viņu?! — Majors piesita ar plaukstu pie pieres. — Ak jūs runājat par Sosnovski! Un es uzreiz neaptvēru.

Vecākais leitnants ar pūlēm valdījās.

—        Jūs taču atceraties tās pēdas mežā. Kedu pēdas, kas veda no ezera puses un atkal tur atgriezās, un tās pašas mēs uzgājām kvartālā, kur nošauts Roļaks. Tai rītā virsmežzinis apmainīja gumijas zābakus pret puszābakiem, bet gumijnieki atrtāj gandrīz tādas pašas pēdas kā kedas.

—  .Jums taisnība, vecākais leitnant, — Grots svarīgā balsī atzina.

Ribackis dziļi uzelpoja.

—   Nav taču nekādu šaubu, kurš bijis slepkava! Virsmežzinis.

Grots paklanīja galvu.

—   Kaut nu man būtu jūsu entuziasms, vecākais leitnant! Lāgiem jūtos ļoti saguris un tad arī domāju lēnāk. Ak, jaunība, jaunība!

—  Tagad pietiek tikai nopratināt viņu, — vecākais leitnants satraukti turpināja. — Viņš noteikti atzīsies. Ja kas, varēs viņu konfrontēt ar Klekotu. Ierosinu nopratināt virsmežzini tūlīt.

—  To kumosiņu atstāsim beigām. Tagad vēl patērzēsim ar mežsargu, kā viņu … ar Janu Vikrotu. Un arī ar Mācēju Gžibu, kurš atrada līķi.

Vecākais leitnants neiebilda. Galu galā lieta vairs neradīja nekādas šaubas, bet saruna ar abiem šiem cilvēkiem varēja, augstākais, sniegt papildu argumentus pret Sosnovski. Vismaz viņi neko nezaudēs.

Tomēr mežsargs Jans Vikrots neko jaunu nepateica. No viņa stāstītā izrietēja, ka par redaktora Roļaka nāvi viņš uzzinājis no strādnieka Maceja Gžiba, kurš tūliņ pēc sava atklājuma ieradies mežniecībā, no kurienes zvanīts uz virsmežniecību. Uz Ribacka jautājumu, kāpēc strādnieks devies uz mežsarga māju, nevis taisni uz virsmežniecību, skanēja loģiska atbilde, ka līdz mežsarga mājai iznācis daudz tuvāk. Turklāt, pa telefonu informējis panu Sosnovski, Macejs Gžibs sēdies uz motocikla un braucis uz virsmežniecību, kur pats personiski un sīki izstāstījis virsmežzinim par savu atklājumu.

Sis stāsts vārds vārdā sakrita ar Gžiba liecību dažas minūtes vēlāk. Loks bija noslēdzies.

20. nodaļa

Vecākais leitnants Ribackis vairs nešaubījās par to, kurš ir Roļaka slepkava, tomēr Sosnovska pratināšanas iznākums pārspēja viņa vispārdrošākās cerības.

Virsmežzinis bez kādas pretošanās labprātīgi atzina, ka nogalinājis Romānu Roļaku ar šāvienu no 12. kalibra divstobrenes, kas piederējusi nelaiķim. Kā motīvu viņš minēja greizsirdību pret sievu, kura jau ilgāku laiku krāpusi viņu ar žurnālistu, par ko viņš pirms dažām dienām uzzinājis no virsmežniecības grāmatvedes panes Zcnsas. Pratināšanā viņš izturējās mierīgi, uz jautājumiem atbildēja loģiski un izsmeļoši. Lāgiem šķita, ka viņš ne vien negrib aizstāvēties, bet pat cenšas izkliedēt virsnieku iespējamās šaubas par savu vainu. Ribackis zināja, ka noteiktā izmeklēšanas stadijā noziedznieki lielākoties atzīst sevi par vainīgiem, kaut arī sākumā būtu to nolieguši cik spēdami. Tas izskaidrojams gan ar dziļi psiholoģiskiem iemesliem — arī noziedznieks beigu beigās ir cilvēks, un tāda grēku nožēlošana izmeklēšanas virsnieka priekšā atvieglo viņa sirdsapziņu —, gan ar citām individuālām īpatnībām. Vecākais leitnants klusībā zobojās par šīm zinātniskajām teorijām, jo nepagalam neticēja, ka noziedzniekiem varētu būt sirdsapziņa.

Faktu, ka noziedznieki pēdīgi sāk «dziedāt», viņš drīzāk sliecās izskaidrot ar viņu apnikumu vai nogurumu, vai arī ar abiem kopā. Galu galā izmeklēšanas virsnieka nebeidzamā tirdīšana nepieder pie tīkamākām izklaidēm šai pasaulē. Lai nu kā, beigās noziedznieki neatkarīgi no iemesliem ļāva vaļu atklātībai, un pat tad, ja pierādījumu ziņā šāda vaļsirdība nebija nepieciešama apsūdzības akta sastādīšanai, atzīšanās noziegumā tomēr kļuva par skaistu nobeigumu, kas vainagoja lietu.

Taču virsmežzinis Juzefs Sosnovskis noziegumā atzinās uzreiz — pirmajā pratināšanā. Vēl nepaguvis nogurt no izmeklēšanas. Kur nu! Pirms vispār tika apsūdzēts. To nu vecākais leitnants Ribackis nekādi nevarēja saprast, tas viņam kreinta.

—  Ja jūs domājat turpināt redaktora Roļaka slepkavas meklēšanu, tad netērējiet laiku. Slepkava stāv jūsu priekšā, — jau pašā sākumā paziņoja virsmežzinis.

Pēc šādiem vārdiem Ribackis gluži vai zaudēja valodu un pat majors itin kā uztraucies ņēmās plūkāt lūpu. Tomēr Grots savaldījās kā parasti, tas ir, zibenīgi, un pāri plūstošā labsirdībā teica:

—   Esiet tik laipns, apsēdieties un nesteidzīgi, pēc kārtas izstāstiet mums visu, kas jums šai lietā zināms.

Virsmežzinis sāka stāstīt. Ik pa brīdim, kad viņš atvilka elpu, majors uzdeva īsus, it kā negribīgus jautājumus.

—  Cikos jūs tai rītā devāties uz staciju kopā ar sievu? Pirms vai pēc mednieku izbraukšanas uz mežu?.

—       Pēc mednieku izbraukšanas, — skanēja noteikta atbilde.

—       Jus droši vien bijāt norunājis satikties ar redaktoru Roļaku?

Šoreiz atbilde vairs nebija tik noteikta.

—   Jā, mēs norunājām iepriekšējā vakarā.

—   Ar kādu nolūku?

—       Man vajadzēja parādīt viņam labākos kvadrātus, kur visbiežāk sastopami brieži.

—   Viņam vien? Kāpēc ne visiem?

Pār Sosnovska vienaldzīgo seju pārslīdēja kaut kas līdzīgs smaida ēnai.

—       Uz labākajām medību vietām mednieki nemēdz vest līdzi kolēģus. Uzskata par labāku apmeklēt tās vienatnē.

—       Kāpēc jūs nepaņēmāt Ro]aku savā automašīnā? No vietas, kur redaktors Roļaks šķīrās no kolēģiem, līdz turienei, kur bija norunāta jūsu satikšanās, viņam vajadzēja iet kājām vairāk nekā sešus kilometrus.

Vecākais leitnants Ribackis varēja vai apzvērēt, ka šai mirklī virsmežzinis it kā satrūkās, tomēr pēc mirkļa, sākot runāt, vārdi skanēja skaidri un pārliecinoši.

—       Redaktoru Roļaku es nepaņēmu līdzi aiz diviem iemesliem. Pirmkārt, viņš pats negribēja, lai kolēģi noprastu, ka viņš paslepus nodrošina sev labāko teritoriju. Saprotams, ka šāds lēmums man bija pa prātam. Otrkārt, es negribēju sēdināt viņu mašīnā blakus sev un sievai. īpaši blakus sievai… To es neizturētu, jau doma vien par viņu kopīgo klātbūtni iedvesa man riebumu un naidu. Turklāt nevēlama šai gadījumā bija ne tikai sievas klātbūtne, bet arī katrs, pat visvienaldzīgākais mūsu brauciena liecinieks. Ar Roļaku man vajadzēja satikties tikai aci pret aci.

—       Skaidrs. — Grots laipni pasmaidīja. — Bet kur jūs bijāt norunājuši tikties?

—   Nu, tur. Kvadrātā …

—   Cikos?

—   Neatceros.

—        Kā tad tā? Bija taču paredzēta tik svarīga tikšanās. — Majors pieklusināja balsi. — Un par tādu tā arī izvērtās. Bet jūs nepilnas diennakts laikā jau esat aizmirsis, cikos vajadzēja satikties.

—       Atcerējos. Astoņos. Precīzāk — starp pusastoņiem un astoņiem.

Grots saprotoši pamāja.

—        Redzat nu. Pietiek tikai mazliet sasprindzināt atmiņu … Ierocis jums, protams, bija līdzi?

Virsmežzinis norija siekalas, iesānis paskatījās uz vecāko leitnantu un tad steigšus pievērsa skatienu Grotam.

—        Protams, — viņš aši piekrita. — Tā bija… tā bija redaktora Roļaka divstobrene.

—   Kā jūs pie tās tikāt?

—       Vienkārši. Kad mednieki aizbrauca uz mežu, es iegāju Roļaka istabā un paņēmu divstobreni. Tā karājās pie sienas, man nebija nekādu grūtību.

Majors aizsmēķēja cigareti.

—   Vai tobrīd jūs neviens neredzēja?

—   Neviens. Esmu pārliecināts, ka neviens.

—       Labi. Tātad jūs noņēmāt bisi no redaktora Roļaka istabas sienas, izgājāt gaitenī — un kas notika tālāk?

Sosnovska piere spīdēja no sviedriem, taču balss bija savaldīga, kaut arī pieklususi.

—        Iekāpu mašīnā un paslēpu divstobreni zem pakaļējā sēdekļa.

Tālāk virsmežzinis aprakstīja braucienu uz dzelzceļa staciju, atvadīšanos no sievas un atgriešanos mežā. Stāsts bija garš un neinteresants, majors Grots nebilda ne vārda. Ar jautājumu iejaucās vienīgi tad, kad Sosnovskis bija ticis līdz tikšanās brīdim ar Roļaku.

—   Vai uz norunāto vietu jūs atbraucāt ar mašīnu?

—   Gandrīz.

—   Ko nozīmē — gandrīz?

—        Ieraudzījis viņu uz stigas, apturēju furgoniņu krustcelēs un tālāk gāju kājām. Viņš atradās kādu piecdesmit vai sešdesmit metru attālumā no manis.

—   Vai, tuvodamies Roļakam, jūs turējāt ieroci rokā?

—   Jā.

—   Un nevis uz pleca?

Virsmežziņa miers negaidot it kā izira. Atkal ātrais, mulsais skatiens uz Ribacka un Grota pusi, atkal savaldīšanās, sakopojot, gribasspēku. Tomēr vecākais leitnants bija pārliecināts, ka savaldīšanās šoreiz prasījusi daudz vairāk pūļu nekā iepriekš. Virsmežzinis mirkli klusēja un tikai tad atbildēja.

—       Uz pleca? Vai rokā? Es neatceros. Jau tobrīd biju kā transā, sīkumi paslīdēja garām. Es redzēju vienīgi Roļaku un zināju, ka viņš jānogalina.

—   Kad un kur jūs pielādējāt divstobreni?

—   Pirms izbraukšanas uz staciju. Mežsarga mājiņā.

—   Ar kādu lādiņu?

—   Es neskatījos. Ar pirmo, kas gadījās pie rokas.

Tagad Sosnovskis aprakstīja slepkavības ainu, un viņa

stāsts izklausījās pavisam vienkārši, pat ciniski. Noņēmis ieroci no drošinātāja, viņš tuvojies žurnālistam, kas nācis pretī, pēc tam no divu vai, augstākais, triju metru atstatuma izšāvis, un, pirms Rojaks sapratis, kas notiek, bijis jau pagalam. Tad virsmežzinis aizvilcis līķi no stigas uz priežu puduri, šā tā apsedzis ar žagariem un steidzies prom. Mājās izturējies tā, it kā nekas nebūtu noticis — varbūt tāpēc, ka nejutis nekādus sirdsapziņas pārmetumus. Ko viņš izdarījis ar bisi? Pakarinājis tai pašā vietā, no kurienes paņēmis, un aizgājis uz kantori.

Vairāk atklājumu virsmežziņa liecībā nebija. Tā gandrīz pilnīgi sakrita ar citu liecinieku teikto vai vismaz atšķīrās no tā ļoti maz.

Tomēr, pirms majors lika Sosnovski aizvest, viņš uzdeva vēl trīs jautājumus.

—       Vai bez traktorista — tā … Klekota — jūs mežā vairs nevienu nesatikāt?

—       Itin nevienu! — virsmežzinis dedzīgi apliecināja. Un, it kā gribētu izkliedēt šaubas par savu vārdu patiesīgumu, piebilda: — Goda vārds, itin nevienu.

—       Labi, — noskaldīja majors. Viņa balsī vecākais leitnants saklausīja vieglu garlaicību. — Un ko jūs izdarījāt ar čaulīti?

Virsmežzinis bezpalīdzīgi samirkšķināja acis.

—   Droši vien aizmetu prom.

—   Droši vien? — vecākais leitnants neizturēja.

—       Noteikti aizsviedu. Atceros, ka pēc šāviena noliecu stobru, izvilku čaulīti un iebāzu kabatā.

Vecākais leitnants otrreiz iejaucās pratināšanā.

—        Kabata no tiesas pilda tādas pašas funkcijas kā atkritumu kaste. Tajā var samest tik nevajadzīgas lietas kā, piemēram, patronu čaulītes …

—       Iebāzu čaulīti kabatā tāpēc, ka negribēju to atstāt nozieguma vietā. Aizmetu to pa ceļam. Uz ezeru.

—       Ja jau tā, tad mēs to katrā ziņā atradīsim, — majors bez ceremonijām pasteidzās padotajam priekšā. — Un nu — pēdējais jautājums. Kāpēc jūs toreiz mežā nomainījāt apavus?

Sosnovskis nobāla. Tieši šis, nevis kāds cits jautājums bija viņu gluži satriecis. Vecākais leitnants redzēja to tikpat skaidri kā savu roku uz galda. Un vēl jo vairāk neko nesaprata.

—   Apavus? — virsmežzinis izgrūda. — Kādus apavus?

—  Tos, ko velk kājās, — laipni paskaidroja majors. Un ar humoru, kurš vecākajam leitnantam likās vajrāk nekā apšaubāms, piebilda: — Nu, tos pašus, tos pašus …

—  Es neesmu mainījis nekādus apavus! — Sosnovskis iekliedzās un pielēca kājās. — Tie ir meli!

Ribackis varbūt pārlieku asi palūdza, lai Sosnovskis apsēžas vietā. Viņš bija pārskaities, ka neko nesaprot — nedz motīvus, kuru dēļ virsmežzinis atzinies slepkavībā, nedz šo negaidīto reakciju uz majora pēdējo jautājumu. Kāda galu galā nozīme šai apavu maiņai, īpaši vēl pēc atzīšanās? Tiešām. Kāda tam nozīme? Un kāpēc? Bet nozīme bija, vecākais leitnants drīzāk ļautu izraut sev visus zobus — bez narkozes — nekā apstrīdētu to.

—   Par tiem apaviem vis nebūs melots, — sacīja Grots.

—   Kad jūs mainījāt gumijas zābakus pret puszābakiem, jūs redzēja traktorists Klekots. Jūs pats pirms brīža atzināt, ka satikāt viņu.

—   Es neesmu saticis Klekotu! Un neko tamlīdzīgu neesmu teicis! — Sosnovskis vētraini noliedza.

—   Es jums atgādināšu, — Grots vēlīgi piedāvāja.

—   Paklausieties vien. — Viņš padarbojās gar magnetofonu, un pēc mirkļa atskanēja balsis — vispirms majora paša, pēc tam virsmežziņa. «Vai bez traktorista — tā … Klekota — jūs mežā vairāk nevienu nesatikāt?» — «Itin nevienu! Goda vārds, itin nevienu.»

—   Par to Klekotu es pārteicos, — Sosnovskis runāja trulā stūrgalvībā, aizsmakušā balsī. — Es atsaucu šo liecības daļu.

—  Nu labi, — Grots noteica. — Pie tā mēs vēl atgriezīsimies. Bet tagad — pēdējais jautājums. Cik reižu jūs izšāvāt uz Roļaku?

—   Kā — cik reižu? — Sosnovskis sastomījās.

—   Divstobrenei ir divi stobri, — Grota paskaidrojums bija pilns sarkasma. — Vai jūs būtu to aizmirsis? Var šaut no viena stobra un var arī no jdiviem. Tātad es jautāju — cik reižu jūs izšāvāt uz redaktoru Roļaku? Vienu vai divas?

Sosnovskis bija bāls kā krīts, pa seju straumītēm tecēja sviedri.

—      Neatceros, — viņš ar pūlēm izdvesa. — Jūs paši saprotat, es biju kā amokā. Visus sīkumus nespēju atce^ rēties.

Grots veltīja viņam ilgu skatienu.

—   Redz, kā, — viņš novilka. — Redz, kā …

Kad virsmežzinis aizgāja, Ribackis ar vāji slēptu satraukumu vērsās pie priekšnieka.

—   Tātad Romana Rojaka bojāejas noslēpums atrisinājies itin vienkārši. Daudz vienkāršāk, nekā cerējām pirmbrīd. Nekādas kontrabandas, nekādas noziedznieku izrēķināšanās vai atriebības, tikai parasta piekrāpta vīra greizsirdība. Motīvs vecs kā pasaule, tas mums jāņem vērā pašā sākumā.

Ribackis runāja daudzskaitlī — aiz pieklājības, lai nesarūgtinātu priekšnieku. Ne jau viņi abi vien — arī visi pārējie zināja, kurš ir atbildīgs par izmeklēšanu un kura koncepcija uzskatāma par noteicošo.

21. nodaļa

Maģistre Karasja, pagalam noskumusi, skatījās uz savām draudzenēm. Abas draudzenes, tikpat skumīgas, nemierīgi dīdījās, redzēdamas šo skatienu.

—  Jums sīki jāatceras, kurš no jūsu paziņām — pazīstams kaut vai tikai pēc skata — toreiz bija kafejnīcā. Mani interesē ne vien pastāvīgie apmeklētāji, kuri nāk katru dienu, bet arī tie, kas iegriežas jūsu kafejnīcā retāk, tomēr diezgan regulāri.

—  Tas notika pirms veselām piecām dienām, viesi pie mums mainās, visus grūti atcerēties.

—   Pane Marisja, es jūs lūdzu. Tas man ir bezgala svarīgi.

Pane Marisja, pūlēdamās atcerēties, sarauca izskūtās uzactiņas, ieslīpās riekstu krāsas acis no šīs piepūles kļuva vēl slīpākas. Varēja redzēt, ka viņa patiesi cenšas izpildīt lūgumu.

—   Kad es pieņēmu savu maiņu divos, tas ir — četrpadsmitos tātad, bufetniece jau bija klāt.

Otra meitene — salmu krāsas matiem un iespaidīgām krūtīm — sparīgi pamāja ar galvu.

—   Es atnācu divpadsmitos, jo mana kolēģe no bufetes Jola Kremska, kurai bija rīta maiņa, brauca uz kaut kādām ģimenes svinībām, atvainojos, uz vecāsmātes bērēm, lai gan, taisnību sakot, bēres arī ir svinības, tikai skumjas; tātad viņa palūdza, lai es esot darbā divas stundas agrāk, un viņa mani aizvietošot kādu citu reizi, jo mēs reizi pa reizei tā darām, tā nu es atnācu un…

Vesja lūdzoši salika kopā plaukstas.

— Pane Klāra, zelta gabaliņ, varbūt tomēr pēc kārtas, jo man galvā jau tā tīrais juceklis. Lai vispirms pabeidz Marisja, bet jūs pēc brītiņa papildināsiet vai izlabosiet, ja kaut kas nesaskanēs.

Gaišmate apvainojusies apklusa, bet, ieraudzījusi «panes maģistres» lūdzošo skatienu, atkal atmaiga. Viņas sēdēja kafejnīcas stūrī pie trim kūkām un trim kafijas tasītēm, pieīiekušās cita citai kā trīs sirdsdraudzenes, kas dalās savās mīlas rūpēs. Vesja negribēja, lai sarunu dzirdētu svešas ausis, un meitenes, paklausīdamas viņas lūgumam, runāja pusbalsī. Gan Marisja, gan Klāra jutās ārkārtīgi satrauktas — panes maģistres atrašanās vietu kāds bija izsekojis un izpaudis viņas atraidītajam, bet atriebīgajam mīlniekam, ka pirms piecām dienām viņa redzēta «Meža kafejnīcā». Vesja atzinās draudzenēm, ka uzzinājusi to no citas draudzenes vēstules; tā pazīstot viņas pielūdzēju, un viņš tai esot visu izstāstījis. Abas kafejnīcas darbinieces sākumā tiepīgi turējās pie versijas, ka tas būšot bijis kāds svešinieks, jo neviens no pilsētiņas iedzīvotājiem droši vien nepazīstot Vesjas vajātāju, bet, ja pazīstot, tad viņam būtu jāpazīst arī pane maģistre un jāzina par viņas bēgšanu no Varšavas. Pilsētiņā nu gan neviena tāda neesot, bet, ja tāds būtu, tad pane maģistre viņu noteikti pazītu un jau sen būtu ievērojusi. Meitenes sprieda prātīgi, un Vesjai nācās krietni papūlēties, pirms izdevās viņas pārliecināt par savas versijas pareizību. Pēc šīs versijas viņas velnišķīgi greizsirdīgais vīrs ieņēma augstu posteni kooperatīvā «Mežs» un inspicēdams braukāja pa visu Poliju. Tāpēc viņam visur esot paziņas, kuri centra augstā pārstāvja labā esot gatavi izdarīt visu ko, lai tikai viņam pieglaimotos. Ko gan šādam tipam galīgi bez sirdsapziņas nozīmējot tāds sīkums kā izsūtīt viņas fotogrāfijas uz dažādām vietām un, apsolot prēmiju vai avansu, piedabūt desmitus vai pat simtus «Meža» darbinieku pārmeklēt savus rajonus, lai atrastu viņa pretīgās lakstošanās upuri. Ne Klārai, ne Marisj-ai vēl neesot gadījies — un paldies Diev'am, ka tā, — saskarties ar metodēm, kādas izmantojot šādi nežēlīgi tipi. Šeit cilvēki esot godīgi, par tādām lietām zinot tikai no filmām un romāniem, bet lielpilsētās… Runādama par «lielpilsētām», pane maģistre krietni pieklusināja balsi, it kā zināmā mērā pavērtu savām paziņām aizkaru uz tādiem noslēpumiem, kādi nevienam miestiņa iedzīvotājam ne sapņos nav rādījušies. Pārāk pārliecinoši tas neskanēja, tomēr vajadzīgo iespaidu radīja, un satrauktās meitenes beidzot piekrita viņas viedoklim, ka pani Vesju kāds varējis pazīt pēc fotogrāfijas un ka šis «kāds» tādā gadījumā ir «Meža kafejnīcas» pastāvīgs apmeklētājs.

—   Kurš tas varētu būt? — Marisja prātoja. — To dienu es atceros tīri labi, jo tieši toreiz tūliņ pēc diviem, tas ir, pēc četrpadsmitiem, uzkūlās tas vecais savādnieks ar lietussargu. No pazīstamiem viesiem, kas nāk pie mums pastāvīgi, bija pans virsmežzinis no Kļonovas…

—   Pans Sosnovskis?

Jautājums Vesjai izspruka pats no sevis, pirms viņa paguva apdomāties. Aiz dusmām pašai pret sevi asinis sāka vai vārīties, un viņa pukstošu sirdi gaidīja savu līdzzinātāju reakciju. Vina taču nekādi nevarēja pazīt virsmežzini! Tomēr meitenes, sasprindzinādamas atmiņu, lai atcerētos, kādi apmeklētāji bijuši kafejnīcā pirms piecām dienām, nepievērsa viņas jautājumam uzmanību.

—  Jā, virsmežzinis pans Sosnovskis, — viesmīle apstiprināja, it kā nekas nebūtu noticis, un vecākā leitnante Karasja atviegloti uzelpoja. — Viņš ieradās jau agrāk, pirms es biju atnākusi uz darbu.

—   Sēdēja tur, pie tā galdiņa starp logu un bufeti, — Klāra ar galvas mājienu norādīja uz galdiņu, apstiprinādama kolēģes teikto.

Izskūtās uzactiņas virs slīpajām acīm atkal saraucās.

—   Pans virsmežzinis palika te neilgi, vismaz manas maiņas laikā. Izdzēra kafiju un gāja prom. Kad viņš jau bija pie durvīm, ienāca viena meiča, tāda tīri smukiņa, uzvārdā Vikrota, vārdu es neatceros, esmu tikai dzirdējusi, ka viņa esot pārdevēja Menkovas pārtikas veikalā. Vikrota sabija kafejnīcā kādu stundu un novicoja savu pusduci krēma kūku. Tā nu gan var ēst! Katru reizi, kad atnāk, notiesā sešas kūkas, un viss — kā pīlei ūdens! Kura katra cita pēc divām nedēļām šitādas izēšanās nobarotos kā sivēnmāte, bet šai nekā. Tikpat kā pods bez dibena — te bāz iekšā, tur lido ārā, un cauri. Pēc figūras nenieka nepateiksi. — Pane Marisja apklusa, naidīgi noskatīdamās uz savu kūku, taču tūliņ apņēmīgi un sparīgi iedūra tajā karotīti un pacēla pie lūpām vai pusi kūkas. Tīksmi norijusi kumosu, viņa turpināja stāstīt: — Pēc tam atnāca viens milicis, es viņu pat pazīstu, bet viņš jau neskaitās, tāpēc viņu es izlaidīšu.

—  Tas milicis uzpeld vienmēr, kad Marilkai maiņa, — irgādamās iejaucās gaišmate. — Reizēm uzpeld pat vairākkārt.

—  Un kas tad ir, varbūt viņam nebūs brīv? — viesmīle spurojās pretim. Slīpās acis izaicinoši samirkšķinājās.

—   Skaidrs, ka brīv, — oficiāli paziņoja pane Klāra. — Kas man tur par daļu.

Viņas ar Vesju saskatījās un izplūda smieklos. Marisja apvainojusies paskatījās uz viņām, taču smiekli bija tik draudzīgi un lipīgi, ka drīz sāka smieties arī Marisja pati.

—   Kas tad vēl toreiz bija? — viesmīle pēc brīža atgriezās pie aizsāktā temata. — Ak tā! Četras-vai piecas tehnikuma audzēknes, tādas knīpas, tās es pazīstu tikai pēc skata. Starp citu, no tehnikuma pie mums piestaigā gandrīz visi. Galvenokārt vakaros, lai uzdancotu mūzikas pavadījumā. Bija vēl pieci seši cilvēki, visi gan sveši. Atpūtnieki vai tūristi, to šai apvidū vēl apgrozās pietiekami daudz. Par to smieklīgo večuku es nerunāju, to jūs, pane maģistre, redzējāt pati savām acīm. Bet nekādu citu viesu, kas nāk pie mums jau ilgāku laiku, nebija.

—  Vēl biju es, — smaidot piebilda Vesja. — Mani jūs neminējāt, kaut gan arī es piederu pie jūsu pastāvīgajiem apmeklētājiem.

—   Par jums, pane maģistre, es nerunāju, jo jūs jau pati zināt, ka bijāt te. — Marisjas balsī jautās viegls aizvainojums, Karasjas piezīmi viņa bija uztvērusi kā zobošanos.

—   Bija arī kolēģes no mūsu maiņas, par viņām mēs tak arī nerunājam, — piemetināja bufetniece. Arī viņai nebija patikuši panes maģistres vārdi.

Vecākā leitnante Karasja pasmaidīja tik tikko samanāmi — vairāk ar acīm nekā ar lūpām un vienīgi pati sev. Par visiem «Meža kafejnīcas» darbiniekiem un darbiniecēm viņa jau sen bija paguvusi savākt vajadzīgās ziņas, turklāt pārbaudījusi, kurš strādājis pēcpusdienas maiņā todien, kad kafejnīcu apmeklēja večuks ar lietussargu. Pārlaidusi starojošu skatienu savām draudzenēm, viņa līksmi sacīja:

—        Tas, protams, bija tikai joks. Es taču būtu gluži negudra, ja vaicātu pati par sevi. To es teicu tāpēc, ka todien varēja būt atnācis vēl kāds viesis — tāds pats kā es vai kā jūsu darbinieki —, kuram neviens nepievērš uzmanību, kura klātbūtne ir gluži dabiska un tāpēc paliek nemanīta.

—   Zinu! — Pane Klāra iebelza sev ar plaukstu pa pieri.

—  Bija vēl tā apaļkundzīte no Kļonovas, nu, tā — kā viņu tur sauca …

Marisja sāka tā smieties, ka pat aizrijās …

—        Svēta patiesība, apaļkundzīte bija gan, to es atceros kā vienreizvienu! — viņa nerimās ķiķināt.

Karasja neko nesaprata. Viņa piesardzīgi pārvaicāja:

—   Apaļkundzīte?

—        Tā ir tāda vecāka pane ar solīdu amatu, Kļonovas virsmežniecības vecākā grāmatvede, mūsu vadītājas māte. Tikai — viņai ir tik jokaina figūra — kā stāvkundziņam, viņa tik smieklīgi staigā un vispār … Uzvārds arī labais. Uzactiņa vai Plakstiņa, kaut kas tāds.

Kārtējā smieklu lēkme izvilināja no Marisjas slīpajām acīm dažas asaras.

—       Ak, Jēziņ, es tūliņ miršu! Nudien, nomiršu aiz smiekliem, — viņa ar pūlēm izdvesa. Pēdīgi tomēr labi dziļi ievilka elpu un pievērsās savai dižkrūtainajai kolēģei:

—   Neapvaino pani grāmatvedi, dumjā. Viņu nesauc ne Uzactiņa, ne Plakstiņa. Gluži vienkārši Zensa1 ..

—       Tas pats vien ir, tāpēc man mūžīgi jūk. — Klāra bija nomierinājusies tiktāl, ka spējā runāt samērā sakarīgi. — Pane maģistre, tikai nevienam ne vārda par šito mūsu smiešanos, jo viņa ir mūsu vadītājas māte, un priekšniece rnums to gan pieminētu.

—   Varat būs mierīgas, — Vesja svarīgi apliecināja.

—   Noslēpuma glabāšana ir manis pašas interesēs. Ceru, ka jūs to saprotat.

—        Nu protams. Tās ir mūsu kopīgās intereses, — abas vienprātīgi apstiprināja.

Viņas vēl brītiņu patērzēja par šo un to, izdzēra kafiju un draudzīgi šķīrās.

22. nodaļa

Māja ne ar ko īpašu neatšķīrās no citām ciemata mājām. To apjoza stiepļu režģa žogs, gar kuru kuploja ērkšķogu, aveņu un jāņogu krūmi, pie greznajiem dzelzs vārtiem un gar taku, kas veda uz lieveni, rindā auga palielas eglītes. Lievenis bija līdz pusei stiklots, uz ieejas durvīm veda daži pakāpieni. Sarkanie dakstiņi spilgti izcēlās pret zaļojošo mežu, kas sākās turpat aiz šīs lauku mājas. Nesen pārkrāsota plāksnīte uz vārtiem vēstīja, ka māja ir pilsones Evelīnas Zensas īpašums.

Skaistajā, rudenīgajā pēcpusdienā gan vārti, gan lieveņa durvis bija viesmīlīgi atvērtas, tāpēc majors bez svārstīšanās iegāja pagalmā. Viņu acīmredzot gaidīja, jo brīdī, kad viņš tuvojās kāpnītēm, uz tām parādījās pati pane 2ensa, ar rokas mājienu aicinādama virsnieku namā. Viņš nebrīnījās, jo par savu ierašanos bija iepriekš brīdinājis pa telefonu.

—   Labdien, pan major! Sveicu, sirsnīgi sveicu jūs savās pieticīgajās sienās. — Galvenā grāmatvede laipnīgi noklanījās vēl un vēlreiz, tad sniedza Grotam roku, kuras spiediens izrādījās negaidīti ciešs. Smaids apaļajā sejā bija sirsnības pilns, tomēr acīs neatblāzrnoja, tās vērās modri, ar piesardzīgu ziņkāri.

No lieveņa viņi iegāja palielā priekštelpā, no kurienes uz augšstāvu veda koka kāpnes. Pane 2ensa atvēra durvis kāpņu labajā pusē. Istabai bija standartveida iekārtojums — vietējā ražojuma mēbeles, radio un televizors, uz grīdas — austs paklājs. Sienu iepretim durvīm rotāja Svētās ģimenes svētbilde, zem kuras dega elektriskā lampiņa, acīmredzot atdarinādama «mūžīgo» uguni.

—   Ceru, ka nebūšu jūs iztraucējis kādā darbā, — pieklājīgi iesāka majors. Viņš apsēdās piedāvātajā krēslā pie liela, apaļa gaida un piebilda: — Centīšos savu vizīti pēc iespējas saīsināt.

Grāmatvede noplivināja rokas.

—   Jūs nebūt netraucējat! Nebūt. Šodien neesmu iecerējusi ne lielo veļas mazgāšanu, ne ko tamlīdzīgu, turklāt jūs bijāt tik laipns, ka savu apmeklējumu pieteicāt iepriekš. Labprāt patērzēšu ar jums, pan major. Varbūt kafiju?

—   Nē, nē, pateicos. Es tiešām esmu atnācis tikai uz mazu_ brītiņu. Gribu tikai lūgt, lai jūs atļaujat man uzsmēķēt.

—   Lūdzams, nekautrējieties! Es pati smēķēju — vismaz paciņu «Sporta» dienā. Pelnutrauks ir tepat uz galda.

Grots aizsmēķēja, pasniedza uguni panei Zensai. Kādu laiciņu viņš klusēja, nopētīdams telpu ar diskrētu interesi kā cilvēks, kurš pirmo reizi ieradies ciemos pie svešiem tin īsti nezina, kā būtu jāuzvedas. Taču, ja te atrastos vecākais leitnants Ribackis, tad viņu Grota poza vis nespētu maldināt. Viņš zinātu, ka majora uzmanībai nav paslīdējis garām neviens sīkums istabas iekārtā, neviens zibsnis saimnieces acīs. Panes grāmatvedes acis likās sevišķi interesējam majoru, it īpaši tad, kad viņai šķita, ka netiek novērota.

—   Patiesībā man ar jums nav kārtojama nekāda konkrēta lieta, — Grots uzticības pilnā tonī ierunājās. — Tāpēc pats nezinu, ar ko lai sāk.

—   Vislabāk no sākuma, — namamāte iesmējās, — vai no beigām. Kā vēlaties. Man vienalga.

—   Redzat, — majors vilcinādamies teica, — es esmu pārliecināts, ka jūs kā ilggadēja virsmežniecības darbiniece esat iepazinusi tur valdošās attiecības starp cilvēkiem, viņu raksturus, paradumus, dzīves veidu. Gribētu lūgt, lai jūs esat tik laipna un dalāties ar mani vērojumos par dažām personām. Tas, protams, paliks tikai starp mums, lieki pat apgalvot.

Galvenās grāmatvedes piemiegtās acis sašaurinājās vēl vairāk. Viņa salīgojās krēslā un pieliecās tuvāk majoram.

—   Patiešām … es patiešām nejūtos tiesīga izteikt spriedumus par cilvēkiem, kur nu vēl par virsmežniecības darbiniekiem. Šim nolūkam pastāv kadru daļa. Vai nebūtu labāk, ja jūs grieztos tur?

Grots kā atvainodamies pasmaidīja.

—   Mani neinteresē oficiālie uzskati. Tiem nav nekādas nozīmes. Personīgajās lietās taču neatradīsies ne vārda par tādu tematu kā, piemēram, Sosnovsku ģimenes dzīve…

—   Man nav ne jausmas, par ko jūs runājat.

—   Saprotu jūsu atteikumu — ļoti slavējama izturēšanās. Tomēr te nav runa par tenkām, bet gan par faktiem, kurus pārspriež, kurus zina daudzi, ne tikai ieinteresētie. Tā nu reiz mēdz būt, jūs taču atzīsiet. Tā es, piemēram, esmu uzzinājis par panes Sosnovskas romānu ar vienu no medniekiem — bet tas lai paliek starp mums —, ar doktoru Vengerski. Vai jums kaut kas par to ir zināms? Es atkārtoju — mani interesē fakti, nevis tenkas.

Pane Evelīna Zensa iesprauslojās kā pārsteigta kaķe.

Tāds salīdzinājums majoram iešāvās prātā, kad viņš pēc mirkļa notvēra viņas skatienu — saltu un reizē nicīga uzjautrinājuma pilnu.

—   Vengerskis? Pans doktors Vengerskis? Viņš taču ir auksts kā akmens, pat Brižita Bardo neatstātu uz viņu ne mazāko iespaidu. Piedodiet, pan major, bet tas nu ir galīgi aplam. Panei Sosnovskai patiesi bija romāns, tikai ar pavisam citu.

—   Ak tā? — Grots nogaidoši pieklusa.

—   Ko nu, visas šitās pļāpas, — pane Zensa savaldījās, — baumas vien jau ir.

—   Vai virsmežzinis to zināja?

Sievietes acis izbrīnā kļuva gluži apaļas.

—   Ko tad? Pan major, es nudien neko nezinu. Teicu jau, ka tenkas neklausos un arī neatkārtoju.

Majors konfidenciāli pieslāpēja balsi.

—   Man ir aizdomas, ka redaktors Roļaks gājis bojā greizsirdības dēļ. Mednieki medībās meklē piedzīvojumus ne tikai ar zvēriem vien. Šo to es tur saprotu. Esmu gandrīz vai pārliecināts, ka slepkavību pastrādājis vai nu kāds piekrāpts vīrs, vai pievilta mīļākā. Neizslēdzu arī pašu mednieku savstarpējos rēķinus uz šī paša pamata. Tāpēc es ar jums šādi runāju un tāpēc ceru uz vaļsirdību. Esmu drošs, ka jūs būsiet daudz ko dzirdējusi un redzējusi — kaut vai netīšām.

Panes Zensas acis atkal samiedzās.

—   Kāpēc jūs runājat tieši ar mani? Es pa mežu nestaigāju un nezinu, kas ar ko un kad tur satiekas. Jūs taču nedomāsiet, ka lietas, par kādām jūs runājat, norisinās virsmežniecības ēkās? Griezieties pie mežstrādniekiem. No viņiem jūs noteikti iegūsiet daudz vairāk informācijas nekā no manis.

_— Nu, piemēram, tāda Vikrota, — majors nelikās traucēties un turpināja savas pārdomas. — Glīta meiča …

—   Kas?! — grāmatvedes izsauciens skanēja kā pātagas pjīkšķis. Tomēr viņa tūliņ savaldījās un apjukusi iesmējās. — Pan major, ja jūs domājat mūsu mežsarga meitu, tad atkal šaujat garām. To meiteni es pazīstu no bērna kājas, esmu viņas krustmāte. Viņai patīk pajokot, paflirtet — kā jebkurai meitenei viņas gados. Bet nekā vairāk. Nekā vairāk. Viņai ir līgavainis, puisis drīz atgriezīsies no armijas, abi grasās precēties un nedrīkst atļauties nekādus izlēcienus. Pavisam kas cits — jūs pats teicāt, ka šī saruna paliks starp mums, — ir pane adjunkte. Brīva, nobriedusi, izglītota. Esmu dzirdējusi, ka ne viens vien ap viņu lakstojoties un viņa pati arī nemaz neesot pretī. Nelaiķis Ro|aks vai redaktors Rudeks, vai pat, atvainojiet, tas lempis inženieris Vujciks nepaliktu bez izredzēm. Kas zina, varbūt arī virsmežzinis Sosnovskis? Sevišķi tai situācijā, kādā viņu nostādījusi paša sieva.

— Nudien nezinu, ko par to visu lai domā, — Grots novilka, plūkādams lūpu. — Varbūt slepkavu tiešām vajadzētu meklēt starp medniekiem, pani adjunkti un Sosnovsku ģimeni? Liekas, vajadzēs pārstrādāt visu izmeklēšanas koncepciju. — Viņš ieskatījās pulkstenī. — Piedodiet, man laiks iet.

Pane 2ensa pavadīja majoru līdz vārtiem. Atvadoties viņa vairākkārt nolīgojās, kas varēja būt gan pārspīlēta paklanīšanās, gan zaudēta līdzsvara pierādījums. Kad Grots iekāpa savā vartburgā, viņa mitējās smaidīt un stingu seju noraudzījās pakaļ automašīnai, līdz tā nozuda aiz pagrieziena.

23. nodaļa

Tai pašā dienā dažas minūtes pēc četriem, kad virsmežniecības kantora telpas bija kļuvušas tukšas un klusas, adjunkte Gražina Bulecka apsēdās pie īsviļņu raidītāja, lai nodotu ziņojumu par laika apstākļiem. Viņa ātri nodibināja sakarus, pārraidīja nepieciešamās ziņas un uz brīdi iegrima dziļās pārdomās. Pēc tam neapzināti pieglauda matus un, nopūtusies kā samierinādamās, izgāja pagalmā. Nākamo reizi ziņas bija jānodod tikai pēc trim stundām, un viņa zināja, ka agrāk sakarus uzņemt neizdosies. Tomēr tik ļoti gribējās mēģināt. Šaubās vēl pavilcinājusies uz lieveņa, viņa beidzot atteicās no savas ieceres. Izripināja no improvizētas garāžas mopēdu un iedarbināja motoru.

Bez īpaša mērķa braukdama pa mežu, viņa instinktīvi izvēlējās to apvidu, kurš pašai patika vislabāk. Tomēr nedz ziedošie virši, nedz zaļie pauguri, kas lēzenās nogāzēs nolaidās pie rāmajiem ezeriem, šoreiz nesaviļņoja meiteni ar savu melanholisko burvību.

Pane Gražina domāja par gluži ko citu, par kaut ko tādu, kam nebija ne mazākā sakara ar dabas skaistumu. Viņa domāja par savādu telefona sarunu, kurai ap pusdienlaiku bija kļuvusi par nejaušu liecinieci. Tieši fakts, ka saruna noklausīta netīšām, viņu ļoti uztrauca. Viņas situācijā nekādu nejaušību nedrīkstēja būt. Turklāt viņa daudz dotu, lai varētu uzzināt, ar ko runājusi viena no virsmežniecības darbiniecēm. Tas izskaidrotu daudzus notikumus, kuri pēdējā laikā atgadījās virsmežniecībā un tās apkaimē un kuriem nebūt nevajadzētu risināties. Vismaz nc tik pēkšņi un ne tik neikdienišķā formā. Jo slepkavība vis nebija tā ikdienišķākā forma, kādā kārtojamas attiecības, un tai vajadzēja nozīmēt absolūtu nepieciešamību.

Gražina vēlreiz atsauca atmiņā telefona sarunu.

«Skaļāk runāt es nevaru, saprati? Labāk apklusti pati un klausies uzmanīgi.»

Šie vārdi, atlidojuši no blakusistabas, lika Gražinai sastingt gaitenī kā iemietai. Viņa zibenīgi paskatījās apkārt, taču, par laimi, tobrīd tuvumā neviens negrozījās. Saspringtu seju viņa zemu noliecās, it kā sietu zābaciņa auklu, un piekļāva ausi durvju spraugai. Balss bija klusināta, neskaidra, taču vārdus izšķirt varēja.

«Tūliņ pat dabū rokā tēvu un iedod viņam turziņu ar sāli. Jā, ar sāli. Ar parasto sāli. Nu tak ne jau maisu, bet turziņu. Kilogramu. Pietiks. Ak saprati beidzot. Lai tēvs vēl šodien aizved to sāli uz zināmo vietu. Noteikti šodien. Katrā ziņā pirms krēslas. Ko? Nē, nav viss. Tagad uzdevums tev. Aizbrauksi ar savu paciņu uz to pašu vietu, bet ne agrāk par desmitiem un ne vēlāk par pusnakti. Ar kādu sāli? Es tak skaidri teicu — ar savu paciņu. Jā, jā. Ar to, ko tu dabūji. Nekas tev nav jādomā. Tikai jādara, ko liek. Un tā, kā pienākas. Cerams, man nevajag tevi brīdināt, ka …»

Atskanēja klikšķis, piesardzīgi noliekot klausuli. Saruna bija pārtrūkusi. Pane adjunkte strauji izslējās un uz pirkstgaliem lavījās prom. Aiz nākamās telpas gaitenī bija pagrieziens, tālāk augšup veda kāpnes uz pusstāvu, kur atradās tualetes. Viņa tikko paguva ieiet vienā no tām, kad lejā atskanēja nervozi soļi — tur nāca sieviete, kura nupat bija runājusi pa telefonu. Mazlietiņ pavērusi durvis, Gražina ieraudzīja cilvēku, ko nebija cerējusi ieraudzīt. Mirkli viņai šķita, ka ir kļūdījusies, taču sievietes uzvedībā jautās tāda modrība un sasprindzinājums, ka kļūdas laikam nevarēja būt. Sieviete apstājās gaiteņa pagriezienā, paskatījās augšup, uz tualešu pusi,, pēc tam lejup, kur sāndurvis veda dārzā. Tad nomierinājusies devās atpakaļ, un pēc mirkļa atvērdamās un aizvērdamās nočīkslēja kantora durvis. Pane Gražina noskurinājās un ieslēdzās tualetē. Pat tad, kad viņa jau bija izgājusi ārā, vajadzēja saņemties, lai pilnīgi aizmirstu pārsteiguma izteiksmi, kādu viņa spogulī bija redzējusi 'Savā sejā. Viņa brauca uz mežu.

Motors vienmuļi rūca, šī rūkoņa izklīdināja vēl tveicīgo klusumu virsājos, izcirtumos un priežu saaudzēs. Vienuviet laidās bēgt izbiedēts stirnāzis, citur pār ceļu aizšāvās norudējusi lapsa, parādījās briežu māte, iztrūcināta no sirmās stundas miera …

Brenda ezera stāvajā krastā pane adjunkte apstājās uz īsu atpūtu. Viņa atlaidās sūnās un noraudzījās skaidrajās debesīs, kur lēni slīdēja reti mākonīši. Tomēr viņa joprojām domāja par telefona sarunu un mocījās nemierā par to, ka tik maz saprot.

Ar ko sarunājās sieviete virsmežniecībā? Ar otru sievieti, tas ir skaidrs. Bet kas tā tāda? Varētu pieņemt, ka ne pārāk veca, ja jau viņai ir tēvs, kurš vēl spēj braukt ar kādu transportlīdzekli. Ar kādu — ar motociklu, divriteni, automašīnu, traktoru? No telefona sarunas skaidri izrietēja, ka sāls turziņa ir jāaizved. Tieši jāaizved, nevis jāaiznes vai jāaizsūta. Bet no kurienes ir šī sieviete, ko nozīmē šis uzdevums, kur atrodas «zināmā vieta»? Panes Gražinas skatiens kļuva arvien bezpalīdzīgāks un drūmāks.

Priežu vainagos iešalcās spēcīga vēja brāzma.

Iztrūkusies no pārdomām, Gražina ieskatījās pulkstenī, piecēlās un notrausa no apģērba skujas. Tad sēdās mugurā savam «rumakam» un sāka braukt pa taku gar ezermalu. Vietā, kur ezerā ietecēja neliels, kristālskaidrs strauts, pacēlās koka tiltiņš. Tur Gražina apstājās atkal un nepacietīgi skatījās apkārt. Pēc pusminūtes tiltiņa otrā pusē parādījās inženieris Vujciks un straujā solī devās pie Buleckas. Viņš bija mednieka tērpā, plecā uzkārta vienstobrene. Viņš plati smaidīja — taču vienīgi ar lūpām. Seja, par spīti smaidam, palika nopietna.

—   Viss kārtībā? — Vujciks bez kāda ievada noprasīja.

—  Varbūt arī kārtībā, — Bulecka atteica un, kā šaubīdamās nogrozījusi galvu, atkārtoja: — Varbūt arī kārtībā.

—   Kā tā — varbūt? — inženieris žigli noprasīja. Balsī ieskanējās nemiers.

Viņa pameta ašu skatu visapkārt un pienāca inženierim vēl tuvāk klāt. Abi stāvēja cieši blakus, atbalstījušies uz tiltiņa margām.

—   Klausies, — Gražina čukstus iesāka. — Es biju lieciniece savādam gadījumam.

Viņa lietišķi un ātri pārstāstīja virsmežniecībā noklausīto telefona sarunu. Kad stāsts bija galā, Vujcika sejai pārlaidās rūpju ēna.

—   Nav ne jausmas, ko tas varētu nozīmēt, — viņš sacīja. — Bet esmu pārliecināts, ka šī saruna nozīmē ļoti daudz. Ļoti daudz.

—   Man arī tā liekas, — pane Gražina piekrita. — Tikai — ko lai iesāk tālāk?

Vujciks pārlaida plaukstu iesirmajai matu kodaļai.

—   Tūliņ pat jāpaziņo Šefam, — viņš noteica. — Un to izdarīšu es. Bet tu …

Viņš pieliecās Buleckai pie auss un ņēmās kaut ko dedzīgi skaidrot.

24. nodaļa

Caur priežu jaunaudzi vijās nolaidena taciņa, pa kuru ar divriteni brauca kāds cilvēks. Varēja saskatīt vienīgi divriteņa stūri un pašu braucēju līdz vidum, pārējo aizsedza jaunaudzes priedītes. Izskatījās tā, it kā cilvēks peldētu virs kociņu galotnēm. Viņš bija ģērbies mežsarga zaļajā formastērpā, uz krūtīm kūļājās divstobrene. Ticis līdz ceļam, viņš nokāpa no divriteņa un nevērīgi atstāja to ceļmalā. Piesardzīgi palūkojās visapkārt, sevišķi uzmanību veltīdams zvēru barotavai, kas vīdēja starp lielmeža kokiem. Tad viņš devās uz barotavas pusi. No ceļa pēkšņi atskanēja motora rūkoņa. Cilvēks zaļajā formastērpā apstājās, pēc tam negribīgi, tomēr ātri atgriezās uz stigas. Pacēlis divriteni, vienu roku turēdams uz stūres, otru — uz sēdekļa, nogaidīja. Pēc brīža parādījās mopēds, atstādams aiz sevis putekļu vērpeti. Nokaucās bremzes.

—   Sveicināti, pane adjunkte! — mežsargs teica, paceldams cepuri. — Kurp tad jūs tā dodamās pašā vakarā?

—   Sveiki, pan mežsarg! — atsaucās Bulecka. — Pirms gulētiešanas sagribējās mazlietiņ pabraukāties pa mežu. Tik burvīgs laiks pastaigām.

—   Jā, laiks tik tiešām jauks, — vīrietis apstiprināja. — Bet vai nebūtu labāk paieties kājām vai braukt ar velosipēdu — tā kā es? Tas noteikti ir veselīgāk.

—   Ak, es esmu pārāk slinka! — Gražina nosmējās.

— Bet — ko tu neteiksi — jūs, pan Vikrot, esat iemaldījies svešā mežniecībā. Vai palīdzat kolēģim?

—   Ūja, kur nu, — iesmējās arī mežsargs, — arī es esmu par slinku, lai kādam palīdzētu. Braucu no Menkovas, no meitas. Šis ir tas īsākais ceļš.

—   Pavadīšu jūs kādu gabaliņu. Jums droši vien taisnība — veselīgāk ir staigāt, nevis braukt.

—   Neuzdrīkstos jūs apgrūtināt.

—   Kas nu tas par apgrūtinājumu! Iesim vien.

—   Jums ar to mopēdu būs grūti …

—   Grūti būs jums, jo jūs vedīsiet manu braucamo un es — jūsējo. Bet nebīstieties. Tikai tādu gabaliņu.

—   Nu, tad es varu piekrist, — noteica mežsargs. — Citādi jūs pagalam nogursiet.

Viņi sāka iet pa stigu, sarunādamies par šo un to. Bulecka klausījās, kā pļāpā mežsargs, kura balsī viņai vajadzēja saklausīt nemieru un satraukumu. Vajadzēja — un citkārt viņa, bez šaubām, arī būtu to uztvērusi. Taču ne tobrīd. Jo tobrīd visus prātus nodarbināja pūles — atcerēties kaut ko, kas pamanīts pirms brīža.

—   Manuprāt, ar cirsmu šai pēdējā kvadrātā varēja vēl pagaidīt, — runāja mežsargs. — Jūs pati zināt, kādas mums grūtības ar koksnes izvešanu. Un tādas skaistas priedes — būtu vēl mierīgi augušas… Pane adjunkte, vai jūs klausāties?

—   Kā tad, protams. Mums te aug skaistas priedes, — viņa izklaidīgi atsaucās. Negaidot Gražinas sejas izteiksme mainījās. — Piedodiet, pan mežsarg, bet man jāgriežas atpakaļ. Kļūst vēss.

Vikrots nelikās pārāk apbēdināts.

—   Ko tad var gribēt, oktobra sākums, — viņš prātīgi konstatēja. — Pa dienu vēl vasara, bet rīti un vakari rudenīgi. Un jūs neesat vēl pieradusi.

—   Tiesa kas tiesa, — Gražinas balss skanēja kā nedaudz aizsmakusi. — Paldies par kompāniju, pan mežsarg. Uz redzēšanos!

Viņa sniedza Vikrotam roku, ko tas galanti noskūpstīja. Pēc mirkļa Gražina jau drāzās virsmežniecības virzienā, brīnumainā kārtā saglabādama līdzsvaru smilšainajās, bedrainajās takās. Tagad viņa zināja, kas iešāvies prātā, satiekoties ar Vikrotu. To taču vajadzēja aptvert tūliņ, nekavējoties, tiklīdz acīm pavērās šī vieta. Bet varbūt arī labi, ka šis fakts apziņā noskaidrojies vēlāk? Viņa noteikti nespētu apvaldīties un pievērstu sevišķu uzmanību šim objektam, un tas savukārt varētu nevajadzīgi ieinteresēt mežsargu. Un vai vienīgi ieinteresēt? Šis Vikrots… Viņš taču nepārprotami brauca tieši turp … Brauca ar noteiktu nolūku, bet apstājās un atteicās no šī nolūka, ieraudzījis viņu vai — varbūt mazliet agrāk — izdzirdis mopēda rūkoņu. Turklāt… turklāt ap to vietu, kur viņa sastapa mežsargu, vismaz dažu kvadrātu platībā jau gadiem ilgi nav redzēts neviens briedis vai stirna; kam tad vajadzīga šī barotava?!

Par spīti tam, ko pane Gražina bija teikusi Vikrotam, virsmežniecības pagalmā viņa iebrauca nevis nosalusi, bet gan gluži nosvīdusi. Viņa pārlaida zibenīgu skatienu ēkas logiem un apkārtnei, ar pūlēm apvaldīja satraukumu un devās uz kantora telpām. Cenzdamās izturēties pēc iespējas dabiski, viņa tās pārbaudīja, pēc kārtas nospiezdama katru durvju rokturi. Viss tukšs — un tas bija gluži normāli. Atviegloti nopūtusies, viņa izņēma no kabatas atslēgu, atvēra kādas telpas durvis un iegāja iekšā.

—   Kaut nu viņš 'būtu tur, kaut nu būtu! — Gražina pusbalsī atkārtoja, rīkodamās ar īsviļņu raidītāju. — Vikrots turp noteikti brauca konkrētā nolūkā.

Pēc dažām minūtēm sakarus izdevās nodibināt.

—   Klausies, — viņa drudžaini sauca raidītājā. — Klausies un pieraksti! Sauslejas mežniecības teritorijā, kas ir kaimiņos Vikrota mežniecībai, atrodas tevi interesējošais objekts. Vai vismaz viens no šiem objektiem. Man priekšā ir sīka virsmežniecības karte. Un tajā šī objekta nav. Visi pārējie ir, bet šī nav. Pieraksti: Sauslejas mežniecībā, deviņpadsmitais kvadrāts, iepretim Kamenes ezeram.

Gražina bija uztraukusies un šaubījās, vai sarunas biedrs laikus pagūs izdarīt praktiskus secinājumus no šiem novērojumiem. Viņa neuztrauktos tik ļoti, ja zinātu, ka mežsargs pa to laiku ir atgriezies Menkovā, paaicinājis savu meitu veikala noliktavā un starp abiem ir notikusi saruna, kas nebūt neizcēlās ar sevišķu maigumu.

—   Pataisīji mani par muļķi ar to sāli! — viņš sašutis brēca. — Pie pašas barotavas uzskrēju virsū panei adjunktei. Tad ta būtu jauki, ja vina ieraudzītu, kā es bāžu to turzu zvēru barotavā! Nodomātu, ka esmu vai nu pārskatījies, vai nojucis. Labi, ka viņa brauca ar mopēdu un tāpēc nepārsteidza mani negaidot. Bet ja nu būtu braukusi ar divriteni vai nākusi kājām? Ieraudzītu, ka es kaut ko bāžu barotavā, un kas būtu tad? Jo — lai nu kurš, bet virsmežniecības darbinieks vislabāk zinās, ka septembrī zvērus neviens nepiebaro. Parastās sievišķu ziņkārības dēj ieskatītos barotavā, un viss kļūtu skaidrs. Ko es tad varētu paskaidrot?

—   Es tak brīdināju, lai tu uzmanies, — meita atcirta.

—  Vai tad tu pirmo reizi ej uz mežu?

—   Nejauc mani iekšā savos netīrajos darījumos! — mežsargs atbrēca.

—   Jā, es esmu pastrādājusi muļķību, bet ne jau tādu, lai mani nosodītu pašas tēvs.

—   Ja esi sarunājusi, tad ej pati!

—   Un ietu arī, bet veikalā gaidāma inventarizācija, un es netieku ne no vietas. Tētuk, nu izdari to manā labā un noliec to turziņu barotavā!

Mežsargs gribēja vēl ko teikt, bet, ieraudzījis meitas lūdzošo skatienu, atmeta ar roku un izgāja no veikala, nebildis ne vārda. Uzsēdās uz divriteņa un devās atceļā.

Jau bija satumsis. Tomēr mežsargs brauca, neieslēdzis lukturīti, nekļūdīgi izvēlēdamies īsto ceļu, un tikpat nekļūdīgi nonāca vietā, kur nesen bija saticies ar adjunkti Gražinu Bulecku. Tāpat kā iepriekš, viņš atstāja divriteni ceļa malā un labu brīdi stāvēja ieklausīdamies. Pēc tam platiem, tomēr gandrīz nedzirdamiem soļiem devās meža dziļumā. Tālu jāiet nebija. Pie barotavas viņš atkal apstājās, parakņājās salmu nojumē, vēl mirkli pakavējās un atgriezās tur, no kurienes nācis. Negaidot viņu apžilbināja spilgta kabatas lukturīša gaisma. Mežsargs instinktīvi aizsedza acis ar plaukstu un strauji metās sānis.

—   Stāt, citādi šaušu! — nodārdēja draudīga balss.

—  Stāt!

Viņš neklausīja. Metās prom pa sūnām, virzīdamies uz meža biezokņa pusi un skrējienā cenzdamies noraut divstobreni, kas karājās uz krūtīm. Lukturīša gaismas strēle drāzās viņam pakal, ik pa brīdim atrazdama mežsargu starp koku stumbriem. Pēkšņi bēglim aizķērās kāja, un viņš pakrita. Tai pašā mirklī sveši ceļgali piespieda viņu pie skujām klātās zemes, spēcīgs trieciens izsita no rokām divstobreni, kuru viņam pēdīgi bija izdevies noraut no kakla. Kabatas lukturītis no augšas spīdēja tieši sejā. Viņš vēl nebija ieraudzījis savus vajātājus, kad izdzirda metāla šķindu un sajuta, ka locītavām apkļaujas rokudzelži. Ceļgalu spiediens pret viņa mugurkaulu atslāba.

—   Paskat, paskat, pans Vikrots vēl darbā! Prēmija nodrošināta, skaidrs kā diena.

—   Nolādētā sakne! — sodījās mežsargs. — Vajadzēja tak uzskriet tai virsū!

—   Tā nav sakne, tā ir mana kāja. Nejauši izstiepu un …

—   Palīgā! — mežsargs pēkšņi ieaurojās. — Palīgā! Bandīti!

Kliedziens dobjā atbalsī aizskanēja mežā un vēl trīsēja tālumā, kad spēcīga roka aizspieda kliedzējam lūpas.

—   Labāk apklustiet pats, citādi es būšu spiests jūs apklusināt, — tumsā teica kāda balss. Ap mežsarga kaklu brīdinoši sažņaudzās sveši pirksti. — Nu, kā būs — kārtībā?

Mežsargs neskaidri iečērkstējās. Neredzamās rokas atbrīvoja viņa kaklu, un ierunājās kāda cita balss:

—   Vai tad tā pieklājas? Naktī mežā bļaustīties un biedēt nevainīgus zvēriņus. Kā nu tā drīkst!

Lukturītis apvilka loku, kas izrāva no tumsas divus zābaku pārus.

—   Iesim nu, pan mežsarg! Tikai bez visādiem brīnumiem, jo brīnumus es nesaprotu. Es, redzat, esmu neticīgais, un brīnumi mani briesmīgi kaitina. Bet noskaities es varu nodarīt kādam pāri.

—   Bet kas te īsti notiek? Kas jūs esat, kungi? Tā būs kāda kļūda. Es jūs nepazīstu, — mežsargs dīca.

Tomēr, izpalīdzīga pleca balstīts, viņš piecēlās un, pastumts no mugurpuses, sāka soļot uz priekšu.

25. nodaļa

Radio spēlēja ne par skaļu un ne par klusu — tieši tā, kā radio spēlē vakaros, kad cilvēki ēd vakariņas, piekopj istabu vai pošas gulēt. Pa vaļēju, gaišziliem aizkariem aizsegtu logu mūzika brīvi plūda ārā, sajaukdamās ar kaimiņdzīvokļu radiouztvērēju skaņām. Istabas kaktā stāvlampa apspīdēja telpu, jo ārā jau bija pilnīgi satumsis.

Istabā neviena nebija. Tāpat kā blakusistabā un priekšnamā, no kurienes augšup veda šauras kāpnes. Tikai otrajā stāvā pie balustrādes, kas ieskāva nelielu paaugstinājumu, pustumsā vīdēja divu cilvēku augumi. Abi sēdēja krēslos, atbalstījušies pret balustrādes margām, skopi un reti pārmīdami pa vārdam.

—        SI piesardzība man tomēr liekas pārspīlēta, — pusbalsī ierunājās viens. — Nedomāju, ka …

—        Izbeidz, apnicis, — otrs pārtrauca. — Šai spēlē ir pārāk augsta likme.

—   Baidos, ka šoreiz tā tiešām ir pārāk augsta.

Iestājās klusums. Uzzibēja sērkociņš, liesmiņa plaukstas aizsegā pēc kārtas aizceļoja pie divām cigaretēm. Radio lejasstāvā cītīgi skandēja jaunatnes iemīļotos grāvējus.

Viens no sarunas biedriem piecēlās. Viņš bija ģērbies vējjakā ar kapuci, kas vaļīgi nokarājās uz muguras.

—        Noiešu lejā, istabā. Ja kāds interesējas par šo māju, tad lai pārliecinās, ka te viss kārtībā.

Viņš devās lejup pa kāpnēm. Pagrozījās pa dzīvokli, vairākkārt nostaigādams starp lampu un logu. Ēna skaidri iezīmējās uz aizkara. Pēc dažām minūtēm vējjakā tērptais atkal uzkāpa augšā.

—       Jau desmit, — viņš pusbalsī teica. — Tūliņ iešu ārā. Pārliecināsimies, vai par mani tiešām kāds interesējas. — Atskanēja ironiski smiekli. — Ja tas ir tā, tad būtu vērts paskatīties uz viņa ģīmi maķenīt vēlāk, kad atgriezīšos mājās. Iedod vēl vienu cigareti!

Atkal uzliesmoja sērkociņš, un pustumsā iespulgojās divas blāvas uguntiņas. Pagāja vēl dažas minūtes. Vispirms viena, tad otra cigarete nodzisa, nospiesta pelnu« traukā. Vējjakā tērptais piecēlās no krēsla.

—       Man laiks iet. Atceries! Iziesi piecpadsmit minūtes pēc manis un laidīsies taisni uz turieni. Nekādu pārsteigumu nevajadzētu būt, tomēr katram gadījumam uzmanies.

—   Ko nu, — otrais iespurcās. — Cita lieta, ja…

—   Kas par citu lietu?

—   Nekas. Tāpat vien izspruka.

—       Nervi, vai? Tos nu pataupi labākiem laikiem. Jādomā, ka tu zini — tas ir mūsu pēdējais pasākums. Pēc tam atpūtīsimies.

—   Cerēsim.

Vējjakā tērptais sastinga, uzlicis roku uz kāpņu margām.

—   Kas ar tevi notiek? Kā tāds pārbijies lupatlasis.

Piecēlās arī otrais. Pret sienu viņš savā pelēkajā vilnas svīterī bija tikko saskatāms.

—   Nu ej, ej!

Vējjakā tērptais lēnām nokāpa pa kāpnēm. Lejā uz mirkli apstājās, it kā gribētu vēl ko teikt, tomēr vienīgi atmeta ; ar roku un sparīgā solī iegāja telpā, kur skanēja radio. Mūzika apklusa, nodzisa arī lampa. Māja iegrima klusumā un tumsā. Cilvēks svīterī vēl izdzirda soļu troksni, atslēgas šķindu, durvju čīkstoņu un slēdzenes mēlītes klikšķi.

Viņš palika viens.

26. nodaļa

Zvaigžņotās debesis, kurās skaidri iezīmējās Piena Ceja josla, pletās pār apklusušo mežu, vēstot par rīta agrumā gaidāmo salnu.

Vecākais leitnants Ribackis ciešāk ietinās mētelī. īpašas ticības šo gaidu pozitīvam iznākumam nebija, tomēr uzdevums bija skaidrs. Tāpēc viņš centīgi pētīja tumsas ieskauto māju, arvien spēcīgāk sajuzdams stingumu, ko radīja aukstums un nekustība. Viņš saklausīja klusinātas radiomūzikas skaņas, kuras sajaucās ar tādām pašām melodijām, kas plūda no citiem dzīvokļiem, gaišajā logā redzēja ēnu — cilvēku, kurš droši vien posās gulētiešanai tāpat kā visi citi normāli ļaudis šai laikā. Logi pamazām satumsa, apklusa radiouztvērēji un televizori. Arī mājā, kas interesēja vecāko leitnantu, apklusa mūzika un nodzisa gaisma.

Pēc brītiņa Ribackis drīzāk sajuta nekā ieraudzīja, ka no mājas kāds iznāk. Viņš sasprindzināja visu uzmanību, tomēr klusumu joprojām nekas neiztraucēja. Viņš jau gandrīz nosprieda, ka būs maldījies, kad uz takas iečirkstējās grants — atskanēja nesteidzīgi, taču noteikti soļi. Ribackis ierāvās vēl dziļāk lazdāja ēnā.

Kāds pagāja garām un devās tālāk pa taku, nozuzdams krēslā. Ribackis piesardzīgi izlīda no slēpņa un tikpat piesardzīgi lavījās svešiniekam pakaļ. Lāgiem viņš redzēja tumšo stāvu klajā vietā, lāgiem tas pagaisa starp kokiem. Vecākais leitnants centās neizlaist viņu no acīm, bet tas nebija viegli, reizē nezaudējot konspirāciju. Pietiktu, ja svešais nemanīts ieietu pāris soļu dziļāk biezoknī, kādā no kvadratiem takas malā, — tad Ribackis varētu meklēt, vēju laukā.

Tomēr tāda nolūka svešajam acīm redzami nebija. Viņš soļoja mierīgi, bez lieka trokšņa un arī bez kādām aiz

domām, ko Ribackis konstatēja ar zināmu izbrīnu. Drīzāk viņš'būtu gaidījis pretējo.

Kvadrāti, ceļi un stigas sāka pamazām jukt cits ar citu, visi likās vienādi. Pēdīgi Ribackis zaudēja orientāciju un vairs nesaprata, kurā meža daļā atrodas. Domās viņš sevi mierināja vienīgi ar to, ka, pirms nav pazaudējis no acīm svešo, nepazudis arī pats. Naksnīgajam ceļojumam noteikti bija kāds mērķis, un tieši mērķis vecāko leitnantu interesēja vairāk nekā ceļš.

Tomēr tas vērtās nogurdinošs. Kad abi bija nogājuši savus piecus sešus kilometrus, mežs negaidot pašķīrās, to šķērsoja asfaltētās šosejas platā lente. Izsekojamais nevilcinādamies izgāja uz šosejas un paātrināja Soli. Tagad novērot kļuva pavisam viegli. Ribackis itin mierīgi varēja turēties mežmalā, kas šai apvidū, par laimi, nebija pārāk biezi aizaugusi ar brikšņiem. Pēc stundas ceturkšņa cilvēks nogriezās no šosejas uz stigas, bet vēl pēc ceturtdaļstundas …

Tiešām, nekādu šaubu nevarēja būt! Pat nakts tumsā vecākais leitnants pazina meža ciematu, no kura bija uzsācis šo savādo pastaigu. Tikai šoreiz viņi tur atgriezās no pretējās puses. Cilvēks, ko novēroja Ribackis, iegāja mājā, kuru pirmīt bija atstājis, un aizcirta durvis. Vēl iedegās gaisma vienā loga, pēc tam otrā, bet beigās nams iegrima tumsā un klusumā.

Vecākais leitnants nesaprata itin neko. Viņš atkal paslēpās lazdāja ēnā, nenolaizdams acu no mājas. Taču līdz pat ausmai nekas vairs nenotika.

Bulecka nolika malā grāmatu un nodzēsa naktslampiņu. Pagriezās uz sāniem, savilka segu līdz zodam. Līdz nākamajiem radiosakariem atlika vairāk nekā divas stundas laika. Viņa mēģināja nosnausties, taču galvā mudžēja domas un no miega nebija ne miņas. Pulkstenis mājas dziļumā nosita divpadsmito stundu. Bulecka zināja, ka tas ir lejā, Sosnovsku dzīvoklī. Pēc pēdējā pulksteņa sitiena viņa vēl brītiņu nogaidīja un tad piecēlās, neieslēgdama gaismu. Tumsā taustoties, uzvilka bikses un svīteri, apāva kedas. Nostājās pie vaļējā loga, ieklausīdamās dziļajās, kaut arī klusajās tuvīnā meža šalkās, un pavērtām lūpām ieelpoja spirgto gaisu, kas smaržoja pēc sēnēm un sūnām. Pēc krēslas iestāšanās Gražina nedrīkstēja iet ārā, pavēle bija skaidra, taču šalcošā tumsa kā atvars

vilka viņu sevī. Viņa nolēma pastaigāties tepat netālu — pa ceļu līdz ciematam un atpakaļ — cerībā, ka pēc tam tomēr izdosies uz brīdi iemigt.

Likdama soļus pēc iespējas klusu, lai neuzmodinātu dusošo namu, viņa izšmauca pagalmā. Labi ieeļļotās eņģes un slēdzene tikpat kā neiečīkstējās, kad viņa piesardzīgi vēra ciet durvis. Iebraucamie vārti, kā parasts, stāvēja vaļā, tāpēc pane Gražina bez šķēršļiem nonāca kļavu alejā, kas veda no virsmežniecības uz ciematu. Viņa gāja nesteigdamās, izbaudīdama nakts gaisu un reizē ieklausīdamās katrā čaukstā, kas atskanēja no meža.

Pēc minūtēm piecpadsmit viņa nonāca pie pirmās ciemata mājas un gribēja jau griezties atpakaļ, kad viņu apstādināja troksnis — nočīkstēja vārtiņi. Gražina steigšus atkāpās ceļmalā, dziļajā ēnā, cenzdamās saskatīt tuvojošos stāvu. Viņa zināja, kas ir mājas īpašnieks, un nebūt nedomāja, ka šim cilvēkam patīk meklēt iespaidus naktī mežā. Tomēr izrādījās, ka nācējs ir svešs; par to Gražina pārliecinājās, kad cilvēks soļu desmit attālumā no viņas nogriezās no alejas uz ceļa, kas veda uz mežu. Paļaudamās spējam impulsam, meitene sāka iet viņam pa pēdām. Vīrietis soļoja žigli, te nozuzdams ēnā, te atkal parādīdamies — vietās, kur auga mazāk koku. Gražinai bija krietni vien jāsteidzas, lai tiktu viņam līdzi. Viņa centās saglabāt piesardzību, taču pakaļdzīšanās ātrums vērta šo piesardzību mazliet iluzoru. Kad šādi bija nokājoti kilometri divi, Bulecka sāka viegli aizelsties. Negaidot vīrietis nozuda. Sākumā meitene nodomāja, ka viņu aizsegusi priežu pudura ēna, taču, pagājusi pudurim garām un apstājusies tā malā, viņa priekšā ieraudzīja tukšu ceļu. Abpus tam stiepās platas, cirsmas joslas, — ja svešais joprojām soļotu pa priekšu, šeit viņa to noteikti pamanītu. Taču ne uz ceļa, ne izcirtumā neviena neredzēja.

Adjunkte Bulecka samulsusi skatījās apkārt, prātodama, ko iesākt tālāk. Atzīt sevi par uzvarētu, griezties atpakaļ? Tāda iespēja viņai ne sevišķi patika. Sis cilvēks jāatrod, lai lūst vai plīst. Tāpat kā pievakarē pēc tikšanās ar Vikrotu, viņa zināja, ka tas ir svarīgi, ļoti svarīgi, varbūt pats svarīgākais lietā, kurā viņa piedalās. Nepazīstamajam vīrietim te kaut kas bija darāms. Par to viņa bija pārliecināta. Bez noteikta mērķa neviens taču neklīdīs pa mežu nakts laikā.

Kaut kur tālumā īsi iebrēcās briedis, sēcošā balss tūliņ izdzisa tumsā. Gražina stāvēja, sasprindzinājusi dzirdi, bet, kad nakts atkal pārvērtās vienmuļā meža šalkā, viņa nogriezās no ceļa uz stigas starp izcirtumu un priežu puduri. Lāgiem apstājās, ieklausījās un pārlaida vērīgu skatienu tumšajai stigas strēlei. Priekšā negaidot pavērās vaivariņiem aizaugusi grava, stiga izbeidzās. Bulecka raudzījās pienainajā, zemajā miglas strēlē pār augsto zāli un meldriem, no kurienes skanēja gausa čāpošana, čaboņa un šalkoņa, un pirmajā mirklī viņa nesaprata, kas tur notiek. Tikai, izdzirdusi dobju iestenēšanos, viņa aptvēra, ka turpat blakus ir miglā nesaredzams briedis, varbūt pat ar vairākām briežumātēm. Gražinai dauzījās sirds, noslēpumainā ainava un stiprā vientulības sajūta uzvilnīja viņā gan baismas, gan satraukumu.

Viņa griezās atpakaļ. Atkal aizgāja līdz ceļam un vēlreiz paskatījās apkārt. Te valdīja miers, tomēr emocijas viņu nepameta, gluži otrādi — tās kļuva daudzkārt spēcīgākas. Mirkli viņai šķita, ka dzird kāda elpu. Meitene sastinga un ieklausījās. Mežs, tāpat kā iepriekš, šalkoja zem zvaigžņu pilnajām debesīm. Nekas vairāk nebija saklausāms. Gražina klusi, nervozi iesmējās un noteiktā solī devās pretējā virzienā — pa stigu gar izcirtumu. Viņa centās aptvert, kur īsti atrodas, virsmežniecības teritorija taču bija tik labi pazīstama, tomēr naktī visi orientieri likās kā izdzisuši, mainījuši vietu, pat koku un krūmu aprisēm nebija daudz kopīga ar tām, kas redzamas dienā. Sasniegusi lielmežu, Gražina atkal atgriezās uz ceļa.

Iracionālās baismas, kuru avots droši vien bija tikai šī dziļā nakts meža vidū, pārņēma viņu ar divkāršu spēku. Meitene pielika soli, bezgalīgi vēlēdamās atkal nonākt uz platā ceļa, kurš no drošā patvēruma virsmežniecības ēkās bija viņu atvedis šurp. Kāre izdibināt naksnīgā ceļinieka gaitu mērķi bija pilnīgi zudusi. Milzu atvieglojumā viņa sajuta zem pēdām ceļa smiltis. Dziļi nopūtusies, viņa noslaucīja nosvīdušo pieri un tai pašā mirklī sajuta — kāds stāv blakus. Gražina nepaguva pat izbīties, nepaguva pat domās līdz galam noformulēt šo faktu, kad viņai virs galvas kaut kas īsi nosvilpa, izšķiļot smadzenēs tūkstošiem dzirksteļu. Dzirksteles sagriezās zibenīgā virpulī kopā ar zvaigžņotajām debesīm un izdziestot nobira pār Gražinu, kad viņa nokrita uz tālās un ķā,„viņai vēl pazibēja prātā — savā tālumā gluži neaizsniedzamās zemes.

27. nodaļa

Telti jau labu brīdi valdīja klusums.

Seržants Polaņskis, sēdēdams uz saliekama tūristu krēsliņa, skatījās uz pārnēsājamu raidstaciju, noliktu sev priekšā, majors Grots gulēja uz matrača. Viņš likās iesnaudies, tomēr reizumis pavēra plakstus, nemanāmi nopētīdams jaunāko kolēģi. Kad seržants neskatījās šurp, majora sejā atspoguļojās neslēptas raizes.

—       Kāpēc tas raidītājs klusē? — ievaicājās Polaņskis, tiepīgi darbodamies ar aparātu. — Stunda jau sen garām.

—   Tu runā ar mani? — Majors atvēra acis.

—   Nē, nē. Tāpat vien.

Atkal iestājās klusums. Taču seržants ilgi neizturēja. Viņš atkal pievērsās priekšniekam.

—       Major, vai jūs kaut ko saprotat? Es nu gan vairs ne. Bet likās jau, ka zinām pietiekami, lai novestu lietu līdz drīzam finālam.

Grots piecēlās sēdus.

—       Negribu izlikties, — viņš negaidīti bažīgi atsaucās. — Nebūt ne viss izskatās tā, kā biju gaidījis.

—       Tas sasodītais mežsargs, tas Vikrots, — seržants sacīja vairāk pats sev nekā majoram. — Kāda velna pēc viņš tur līda ar to sāli?

—       Vai jūs, seržant, esat pārliecināti, ka barotava un tās apkaime pārmeklēta pietiekami sīki? Ka nekas nav palaists garām?

—       Tur strādāja lietpratēji, nevis kādi nemākuļi, — Polaņskis attrauca. — Protams, arī vislabākais lietpratējs var kaut ko salaist dēlī.

Majors sagrozījās uz matrača.

—   Pēc tam tu pavēlēji noņemt posteni, vai ne?

—       Jūs taču zināt, major. Kāpēc … — Polaņskis strauji pietrūkās kājās, apgāzdams krēsliņu. — Kas jums prātā, major?

—   Varbūt tas pats, kas tev.

—       Jā, — novilka seržants. — Jā. Tā droši vien bija mūsu kļūda.

—   Mūsu? — Majors sarauca uzacis.

Seržants skumīgi iesmējās.

—       Mana. Piekrītu, major. Tā bija mana kļūda. Par to akcijas daļu taču atbildu es. — Viņš izslējās un nopietni paskatījās uz majoru. — Tomēr es ceru, ka šo kļūdu vēl nav par vēlu labot. Ja vien tā tiešām bijusi kļūda. Atvainojiet, vienu mirkli.

Viņš izsteidzās no telts un klusu iesvilpās. No tumsas divus soļus no seržanta iznira kāds stāvs.

—   Klausos, šef.

—   Jaunākais seržanti Paņemiet līdzi vienu no izlūkiem, vislabāk Kaļinovski — viņš pazīst teritoriju —, un tūliņ ejiet atpakaļ uz nulles punktu! Kas darāms, jūs zināt. Ja nekas nenotiks, septiņos rītā atstājiet posteni. Skaidrs?

—   Tieši tā. Skaidrs.

—   Kārtībā. Ejiet!

Polaņskis atgriezās teltī. Iesānis paskatījās uz majoru, kurš atkal gulēja uz matrača un elpoja rāmi — kā cilvēks, kas tīru sirdsapziņu iegrimis miegā. Seržants sāka darboties ar raidstaciju, taču tā joprojām klusēja kā noburta. Pēc brītiņa viņš likās mierā,izvilka cigaretes un aizsmēķēja.

—   Mums neatliek nekas cits kā vien gaidīt. — To viņš sacīja mierīgi, un šo mieru izjauca tikai vieglas trīsas balsī. — Ceru, ka puiši tur neieradīsies par vēlu.

Seržants atzvila krēslā un pievēra acis. No cigaretes slinki pacēlās zila dūmu stīdziņa, veidodama virs Polaņska galvas bārkstainu, caurspīdīgu mākoni.

Vīrietis jau labu laiku redzēja, ka viņam kāds seko. Nobijās. Pats taču bija ieteicis nogaidīt, pagaidām likties mierā. Pat bērnam būtu skaidrs, ka pēc žurnālista pēkšņās nāves milicija dzīs pēdas, ka pa mežu vazāsies visādi tipi, kas interesēsies par visu. kas tur notiek. Patiesībā Roļaka nāvei nebija nekāda sakara ar viņu darīšanām, tomēr tās dēļ izveidojusies situācija, kas sasodīti apgrūtināja vai pat padarīja gluži neiespējamu viņu nolūku īstenošanu. Ja gadījuma — kaut vai nejaušības dēļ šīs darīšanas nāktu gaismā, tad gan viņš, gan partneri varētu atvadīties no visiem nākotnes sapņiem. Ne tikai tālākajā nākotnē, bet arī pašā tuvākajā.

Viņš nosvīda no straujā gājiena, bet vēl vairāk varbūt no uztraukuma. Galu galā nekas nebija noticis. Vismaz ne tāds, ko nevarētu labot. Var vēl griezties atpakaļ, var iet nevis iecerētajā, bet gan gluži citā virzienā. Pastaigāties taču neviens nevar aizliegt. Pat naktī ne.

Savā ziņā interesanti — kas te seko. Sieviete, par to viņš bija pārliecināts. Kāpēc sieviete? Un vai viņa ir viena?

Egļu saaudzēs dziļaja ena viņš apņēmīgi atskatījās. Liekas, viena. Uz ko gan viņa cer?

Kaut cik nomierinājies, vīrietis gāja tālāk. Ieraudzījis priekšā platu izcirtuma joslu, aši aizslēpās aiz priežu pudura pēdējiem stumbriem. Aizturētu elpu ieklausījās. Vēl viņš nezināja, ko darīs, un gribēja izpētīt situāciju.

Sieviete apstājās netālu no izcirtuma, it kā šaubīdamās, iziet klajumā vai ne. Vairāk neviens cilvēks nebija manāms. Taču ne jau redze un dzirde vien vēstīja viņam, ka sieviete ir viena pati. Par to pārliecināja arī sievietes biklums — straujā elpa un šaubu pilnā minstināšanās. Viņš noskatījās, kā viņa paietas gar izcirtumu vispirms pa labi, pēc tam pa kreisi. Viņš juta sievietes apņēmību un šai apņēmībā — bailes. Un tad izlēma. Cirsmas malā viņš bez pūlēm atrada paresnu bomi, ko pacēla, ietinis roku mutautā. Kad sieviete atgriezās uz ce|a, viņš sita. Un cerēja, ka nebūs nodarījis neko ļaunu, kaut gan viņa pat neievaidējusies noslīga viņam pie kājām.

Pēc tam, steigdamies uz savu mērķi, vīrietis prātoja, kāpēc to izdarījis. Varēja taču atgriezties mājās vai mēģināt pazust sievietei no acīm. Naktī un mežā tas nesagādātu sevišķas grūtības. Tas bija ienācis prātā, tiklīdz viņš ieraudzīja vajātāju. Tad kāpēc viņš bija rīkojies šādi? Varbūt viņu ietekmējušas bailes no tā cilvēka — viņa priekšnieka? Vai varbūt šo rīcību vadījusi tieksme, kas stiprāka par bailēm no iespējamām sekām?

Viņš bija vai traks aiz uztraukuma, un psiholoģiskie apsvērumi šo uztraukumu vēl padziļināja. Viņš apstājās pie sazāģētu baļķu grēdas, noņēma dažus runguļus, nolika bomi zemē un sameta runguļus tam virsū. Paskatījās apkārt — drīzāk formas pēc, nevis aiz īstas nepieciešamības. Par to, ka viņš te ir viens, nebija ne mazāko šaubu.

Tagad vīrietis vairs neuzmanījās gandrīz nemaz. Gāja pa ceļa vidu, lāgiem nikni ieņurdēdamies, kad paklupa pret izcilnajām saknēm. Pagāja garām vienam ezeram, kas nedzīvi spīgoja tumsā, pēc tam otram. Nonācis krustcelēs, kur pie šķība staba piestiprināti ceļa rādītāji vēstīja tumsā nesalasāmus vietu nosaukumus, viņš nogriezās sānis no līdzšinējā maršruta. Vēl pēc puskilometra viņš apstājās. Ieklausījās, taču tumsā plūda vienīgi nemainīgās meža šalkas, un šo nemainību nekas netraucēja. Nomierinājies viņš devās biezoknī. Solis bija drošs — kā ejot pa dzimtās pilsētas ielām. Drīz priekšā izauga barotavas aprisēs. Vīrietis apgāja barotavai apkārt un pie vienas no galasienām sāka rakņāties sūnās.

Mirkli viņš stāvēja neizpratnē, tad sāka meklēt vēl nepacietīgāk, vēl drudžaināk. Izsvaidīja sūnas un siena šķipsnas, nolamājās, aizgāja barotavai otrā pusē, taču arī tur viņa pūles acīm redzami izrādījās veltīgas. Tagad viņš aptaustīja katru spraisli, gandrīz vai katru salmiņu jumtā.

Tas ilga vairākas minūtes, un nu vīrietis jau lādējās pilnā balsī. Un pēdīgi meta mieru. Vēl brīdi pastāvēja pie barotavas, pārlaida plaukstu pār seju un aši paskatījās apkārt. Tumsa joprojām bija rāma un klusa. Vīrietis vēlreiz palūkojās apkārt un vairs nevilcinādamies ašā solī devās meža dzijumā.

Gājējs netika tālu. Pirms viņš saprata, kas notiek, viņu savažoja spēcīgs nelsons. Vīrietis centās izrauties — izmisīgi, taču bez sekmēm.

—   Tikai mierīgi! — padoms skaļi atskanēja pie pašas auss. Tā pati balss uzsauca: — Rokā ir, jaunākais seržant.. Seit!

Dažas sekundes zem svešo kajam krakšķeja zari, un ap tik negaidot aizturētā vīrieša locītavām ar metālisku troksni aizcirtās rokudzelži.

—   Darīts, — noteica otra balss. — Ejam mājās, Kaļinovski! Majors nu gan priecāsies par jauno paziņu.

Uzzibsnīja kabatas lukturītis, vīrietis samiedza acis.

—   Nolāpīts, mēs laikam neesam pazīstami, — atsaucās otrs. — Nezinu, vai tas labi vai slikti, bet pazīstami mēs neesam noteikti. Nu, bet es ceru, ka vistuvākajā laikā nokārtosim savstarpējās iepazīšanās formalitātes. Jūs būsiet tik laipns. Pa šo ceļu.

Lukturīša gaismas strēle pārslīdēja pār pistoles stobru, kas visai nepārprotami atdūrās pret sagūstītā vīrieša sāniem. Viņš nepretodamies devās turp, kurp pavēlēts.

28. nodaļa

Vikrots elsoja. Šīs elsas bija vēl neciešamākas tāpēc, ka šķita neviltotas, un Ribackis klausījās tajās ar riebumu. Viņš nespēja saprast, kā šis tēvainis varējis tik briesmīgi zaudēt dūšu, pat nemēģinot saglabāt kaut kripatiņu cieņas. Izšķiroties par līdzdalību noziegumā, viņam taču vajadzēja zināt, ka riskē, un paredzēt šī riska sekas.

—   Zvēru pie Kristus, ka man ar to nav nekā kopīga, — Vikrots raudādams dievojās. — Es tikai ļāvos, lai meita mani pierunā uz dumju joku. Un tikai to vienu vienīgo reizīti. Zvēru!

—   Kādu joku? — noprasīja Grots. — Runājiet tā, lai var saprast.

—  Ar to sāli.

Pēc mežsarga vārdiem, ja vien tie bija patiesi, — bet Ribackis vairs pagalam nesaprata, ko par to domāt, — iznāca, ka tovakar viņš devies uz mežu pēc meitas lūguma. Viņš pastāstīja par satikšanos ar adjunkta jaunkundzi, par to, ka gribējis izsprukt no šī pasākuma, bet meita pierunājusi vēlreiz, galu galā ne viņš, ne viņa tak neesot neko briesmīgu noziegušies. Tikai tāds dumjš joks, uz kuru viņš muļķīgi ļāvies pierunāties.

Un atkal elsas. Ribackis aizgriezās, pretīguma pārņemts — vēl jo vairāk tāpēc, ka mežsargs taču bija aizturēts tikai uz pāris stundām tonakt, kad uzdūrās postenim pie barotavas. Pret viņu nebija nekādu būtisku apvainojumu, jo sāls turziņas atstāšana zvēru barotavā, kaut arī naktī, nevar būt noziegums, tātad vai nu asaru cēlonis bija bailes, ka gaismā nāks citi tumši darījumi, par kuriem milicija pagaidām nezināja, vai arī mežsargs tiešām bija pārcietis šoku negaidītās aizturēšanas dēļ un nespēja no tā attapties.

—  Trīsdesmit gadu mežniecībā, — Vikrots vaimanāja, — un ne reizes neviena pārmetuma, pat ne tik, cik melns aiz naga. Redz, kas man jāsaņem par savu darbu, par uzticību tautas varai, par grūto dzīvi…

—  Nomierinieties, Vikrot, neviens jums nedarīs pāri, ja neesat pie vainas, — majors sacīja. — Tagad ejiet uz darbu. Tikai nekur neizbrauciet bez mūsu atļaujas.

Kad Vikrots aizgāja, Grots pēc sava paraduma paplūkāja lūpu un vērsās pie vecākā leitnanta:

—   Jaukas lietiņas, vai ne?

—   Diez kādas jau nu nav. — Ribackis saviebās. — Sašļuka kā tāds ķīselis. Te kaut kas nesaskan.

—   Uzsmēķēsim? — Grots pasniedza jaunākajam kolēģim cigaretes. — Tagad mūs gaida pamatīga noņemšanās ar to jūsu slepkavu.

Ienāca virsmežzinis Sosnovskis.

—  Jūsu liecībā ir vairāki punkti, kurus mēs gribētu noskaidrot, — majors bez aplinkiem iesāka, — piemēram, kāpēc jūs ar tik apbrīnojamu tiepību liedzaties, ka apmainljāt apavus? Toreiz mežā, kad pans Roļaks gāja bojā?

—   Jūs izsaucāt mani tikai tādēļ?

—        Ne tikai, — Grota balss skanēja vēsā pieklājībā, — taču tieši ar to es vēlētos sākt.

Sosnovskis bija pagalam novārdzis. Arests nevienam neuzlabo sejas krāsu, taču vēl mazāk labuma no tā ir cilvēkiem, kas savā darbā pieraduši pie brīvības un pastāvīgas saskares ar dabu. Pie šādiem cilvēkiem piederēja virsmežzinis. Tomēr viņš pūlējās saglabāt mieru, un par šīm pūlēm vecākais leitnants bija viņam gandrīz vai pateicīgs.

—       Es neesmu mainījis nekādus apavus, — pēc īsas pauzes sacīja Sosnovskis.

—       To redzēja traktorists Klekots. Mums nav nekāda pamata apšaubīt viņa izteikumus.

—       Varbūt es tomēr esmu pelnījis tikpat uzticības kā Klekots?

—       Redzat, — Grots nemainīja toni, — Klekots nav atzinies slepkavībā.

Virsmežzinis pamāja ar galvu.

—        Saprotu. Slepkavas teiktajam nevar būt tāds pats svars kā godīga cilvēka vārdiem.

—   Apmēram tā.

—       Apavus es nemainīju. Un kādēļ gan lai es to būtu darījis?

Grots pārgāja pār istabu un apstājās virsmežziņa priekšā.

—   Jūs esat kaislīgs makšķernieks, vai ne?

—   Kāds tam sakars ar lietu?

—       Jūs esat kaislīgs makšķernieks, un īpaši jums patīk ķert zušus, vai ne?

Sosnovska piere spīdēja no sviedriem.

—   Bet es … es …

—        Mieru, pan virsmežzini! Tikai mieru! Pieņemsim, ka tajā rītā jums bija jāizvelk no ezera kārtējais loms. Skaidrs — pēc iespējas nemanāmi. Turklāt sagadījās, ka tieši torīt jūsu dzīvesbiedre brauca uz Bidgošču. Kas gan varētu būt vienkāršāk un dabiskāk kā paņemt dienesta žuku — ko jūs taču drīkstējāt izmantot un līdzīgos g.adījurnos bijāt to darījis jau ne vienu reizi vien — un pēc sievas aizvešanas uz staciju piebraukt pie vajadzīgā ezera, savākt trofejas un nogādāt tās, kur pienākas. Lūdzu nepārtraukt! Šai nolūkā jūs ielikāt bagāžniekā rezerves zābakus, jo vadīt automašīnu, ja kājās gumijas zābaki, nav visai ērti. Jūs aizvedāt sievu, piebraucāt pie ezera, apmainījāt puszābakus pret gumijniekiem un iebridāt ūdenī pēc loma. Apmēram šai brīdī jūs izdzirdāt šāvienu. Pavisam netālu. Tas jūs pārsteidza. Jūs izkāpāt no ūdens un devāties tai virzienā. Jūs tūliņ aptvērāt, ka todien tai apvidū medniekiem nevajadzētu būt. Viņi atradās sešus kilometrus tālāk, vismaz viņiem bija jāatrodas tur, nevis te. Tomēr jūs loģiski secinājāt, ka šauts ar malumednieka ieroci, un nav izslēgts, ka nolēmāt pieķert šo malumednieku pārkāpuma vietā. Bet, kad jūs nonācāt kvadrātā, kur tika šauts, tad ieraudzījāt… Ko jūs tur ieraudzījāt, pan Sosnovski?!

Tagad sviedros mirka ne tikai virsmežziņa piere. Viņš bija nosvīdis cauri slapjš, sviedri turpat vai garoja no viņa drēbēm. Moku un baiļu sviedri, kā tos domās nodēvēja Ribackis.

Majora Grota kaķacis urbtin ieurbās Sosnovska sejā. Viņš paildzināja iespaidīgo klusuma brīdi, pēc tam, plūkādams lūpu, nepiespiesti iesāka:

—  Jūs ieraudzījāt savu sievu …

—   Nē! — virsmežzinis iekliedzās.

—   …ar divstobreni rokās. Tas jūs droši vien pamatīgi satrieca, sevišķi tāpēc, ka panei Sosnovskai tobrīd vajadzēja atrasties vilcienā, kas tuvojas Bidgoščai. Pēc tam vai varbūt tai pašā mirklī jūs ieraudzījāt zemē gulošo Roļaka līķi. Jādomā, jūs strauji sakustējāties vai arī kaut ko pateicāt — tam nav nozīmes. Jūsu dzīvesbiedre piepeši attapās, ka nav viena. Viņu pārņēma šausmas. Viņa nosvieda ieroci un bēga — droši vien šķērsām caur mežu, jo mežā varēja vieglāk paslēpties. Nav nozīmes arī tam, vai jūs mēģinājāt sievu apturēt. Tai mirklī jums bija viena vienīga vēlēšanās: iznīcināt nozieguma pēdas, novērst aizdomas no sievas. Sai nolūkā jūs piegājāt pie nogalinātā, ievilkāt viņu brikšņos un ar zariem, kas gadījās pie rokas, aizslaucījāt pēdas. Nevis tās, kas palika, velkot līķi, bet gan panes Sosnov'skas apavu pēdas. Katrs diletants zina, ka apavu pēdas var kļūt par corpus delicti attiecībā uz šo apavu īpašnieku. Tāda paša iemesla dēļ jūs no nozieguma vietas paņēmāt divstobreni. Vajadzēja likvidēt pirkstu nospiedumus. Turpat jūs to nevarējāt izdarīt aiz bailēm, ka jūs kāds neierauga. Jūs aizskrējāt uz mašīnu, paslēpāt divstobreni, taču tad atcerējāties savu zvejas guvumu ezerā. Normālā situācijā jūs par to ij nedomātu, taču šoreiz situācija nebija normāla. Jūs gluži pareizi nospriedāt, ka milicija, pārmeklējot nozieguma vietas apkārtni, bez lielām pūlēm atradīs jūsu zvejasrīkus. Neizslēdzu, ka, pārvietojot līķi, upura asinis notraipīja jums rokas vai kādu apģērba gabalu. Kaut vai gumijas zābakus. Kur vēl vieglāk tikt vaļā no šiem traipiem, ja ne ezerā? Tātad jūs atgriezāties pie ezera, izdarījāt, kas darāms, un bez kavēkļiem aizstūrējāt uz virsmežniecību. Tālākais mums ir zināms.

Virsmežzinis sēdēja kā uz adatām. Tas bija redzams pēc krīta bālās sejas un viegli paplašinātajām acu zīlītēm. Viņš bez skaņas pakustināja lūpas; pirksti, gluži balti, bija sažņauguši galda malu.

—   Manai sievai ar to nav nekāda sakara, — viņš pēdīgi nočukstēja. — Nejauciet viņu šajā lietā!

Majors pieliecās viņam tuvāk. Un teica gluži kā bērnam:

—   Neviens netaisās iejaukt jūsu sievu slepkavībā. Tomēr mums ir jānoskaidro fakti, un jūsu pienākums ir palīdzēt rnurhs. Tā jūs vislabāk palīdzēsiet arī savai sievai.

Sosnovskis smagi elpoja.

—   Bērni. .. — viņš izdvesa, zobiem klabot. — Ja bērni to uzzinātu … v

—   Jūs ļoti mīlat savu sievu, — Grots drīzāk apstiprināja nekā jautāja.

Virsmežzinis pamāja.

—   Manai sievai … manai sievai bija romāns ar Roļaku. Es to zināju un — Dievs mans liecinieks — vēlēju viņam pēkšņu un negaidītu nāvi. Bet lai viņa … Kā viņa spēja to izdarīt? Un kāpēc? Jo es taču ne reizi pat ar vārdiņu neieminējos par šo lietu. Viņai nebija ne jausmas, ka es zinu, noteikti nebija jausmas. Un nebija no kā baidīties. — Sosnovskis izslējās krēslā. — Vai Zenka… vai mana sieva ir arestēta?

—   Vēl ne, — majors atteica. — Mums viņa vispirms jānopratina.

29. nodaļa

Saruna ar pievilcīgo virsmežziņa kundzi sagādāja Ribackim jaunu emociju vilni, turklāt gluži negaidītu.

—   Kādā veidā jums izdevās nolikt vietā redaktora Roļaka pistoli? — jautāja Grots. — Un varbūt jūs mums pateiktu arī, kā jūs to pirms tam dabūjāt?

Virsmežziņa kundze sēdēja nekustēdamās.

—   Pistoli? Kādu pistoli? — viņa pēc mirkļa nomurmināja.

—  Es, liekas, izteicos skaidri. Redaktora Roļaka pistoli.

—   Ne par kādu pistoli es neko nezinu, — viņa dedzīgi noliedza.

—   Mēs izmeklējam lietu par slepkavību, cienītā, - majora balss skanēja bargi. — Esiet tik laipna, ņemiet to vērā un neapgrūtiniet mums darbu. Par jūsu līdzdalību šai lietā nav nekādu šaubu. Vienīgi no jūsu vaļsirdības ir atkarīgs šīs līdzdalības vērtējums.

Sosnovska sāka izmisīgi raudāt.

—   Es viņu nenogalināju, — viņa teica, kad bija mazliet nomierinājusies. — Zvēru pie saviem bērniem!

Vecākais leitnants lieliski atcerējās daktiloskopiskās ekspertīzes rezultātus. Šie rezultāti viņam nebija izprotami, jo Roļaks bija gājis bojā no skrošu ieroča šāviena, ar pistoli tam nebija nekāda sakara. Tomēr fakts palika fakts. Un šim faktam katrā ziņā bija noteikta nozīme, ja jau tas interesēja majoru Grotu. Ribackis nepacietīgi gaidīja viņa nākamo jautājumu, taču jautājums neatskanēja.

—   Uz pistoles, kas piederēja nelaiķim, palikuši jūsu papillāro līniju nospiedumi, — vecākais leitnants nolēma ņemt vārdu. — Palikuši jūsu pirkstu nospiedumi. Mūsu eksperti to ir konstatējuši bez kādām šaubām.

Grota seja palika neizteiksmīga, tikai zaļganajās acīs, kuras viņš nenovērsa no Sosnovskas, jautās viegls un it kā līdzjūtīgs spīdums.

—   Vai drīkst palūgt ūdeni? — klusu ierunājās virsmežziņa kundze. Kad šī vēlēšanās bija izpildīta, viņa sacīja: — Tad es varbūt sākšu no sākuma.

—   Tā būs vislabāk, — rāmi noteica majors.

Sievietes stāsts nebija garš, toties bezgala parasts un banāls.

Romāns ar Roļaku iidzis divus gadus. Tas sācies virsmežniecībā, kad žurnālists kārtējo reizi ieradies uz medībām. Taisnību sakot, viņa jau sen zinājusi, ka kļūst par Roļaka intereses objektu, taču vērtējusi to ar humoru — kā nevainīgu, biedrisku flirtu, kas neuzliek nekādas saistības un ir radies drīzāk aiz garlaicības nekā dziļāku jūtu dēļ. Tikai pirms diviem gadiem, kad virsmežzinis uz vairākām dienām bijis kursos, abi nonākuši līdz tuvībai. Viņa to pārdzīvojusi, kaut arī turpmāk negrasījtīsies vērtēt radušos situāciju citādi kā vien dēkas līmenī. Tomēr gluži drīz vina apjautuši, ka tas, ko gribējusi uzskatīt par dēku, vismaz viņai ir pāraudzis dziļās jūtās. Sosnovska iemīlējusies kā pusaudze, neprātīgi un kaislīgi un, to aptverot, jutusi izbrīnu, biklumu, kaunu, taču reizē arī laimi. Mīlestība — šodien tik nemodernas jūtas — apžilbinājusi viņu tiktāl, ka viņa vairs nedomājusi par to, kādas sekas būs sakaram ar Roļaku. Viņai bijis vīrs, bērni, māja — tātad viss, kas piepilda cilvēka dzīvi un piešķir tai jēgu. Nu visu to aizēnojis Roļaks. Abi satikušies, kur un kā vien izdevies, un Sosnovska pēc vismazākā mājiena bijusi ar mieru veltīt viņam sevi visu, bez atlikuma. Ar visdažādākiem ieganstiem viņa braukusi pie Roļaka arī uz Varšavu. Vai vīrs ko nojautis? Drīzāk nē, viņš taču tik iejūtīgi un gādīgi izturējies pret sievu. Starp citu, pani Sosnovsku tas tikpat kā neskāris. Līdzšinējās dzīves saskaņu un mieru viņa bez kādām iebildēm ziedojusi untuma dēļ. Jo tagad viņa redzot, ka sakars ar Roļaku bijis parasts untums. Tad viņa sākusi mocīties greizsirdībā — starp citu, ne bez iemesla. Romāns bijis meitumednieks, krāpis viņu pa labi un pa kreisi, atsalis pret viņu. Bet viņa pati — gluži otrādi. Jo vēsāks kļuvis žurnālists, jo vairāk pane Sosnovska izrādījusi savas jūtas. Naktīs raudājusi, mocījusies, nez cik reižu gribējusi izbeigt šo nožēlojamo romānu, tomēr nefikusi ar sevi galā. Mīlestība — vai varbūt drīzāk kaislība — izrādījusies stiprāka. Beidzot viss nonācis tik tālu, ka viņa pazemojusies līdz Roļaka izsekošanai un skandāla celšanai. Ar pārdevēju no Menkovas — Vikrotu — žurnālistu jau kopš iepriekšējā gada saistījušas tuvas attiecības, Sosnovska abus vairākkārt pieķērusi mežā. Divas dienas pirms Roļaka nāves viņa sastrīdējusies ar žurnālistu un piedraudējusi, ka. nogalināšot viņu. Tāda nolūka patiesībā neesot bijis, viņa zvērot. Strīdā jau varot sarunāt nezin ko, taču starp vārdiem un darbiem esot milzu atšķirība. Slepkavības priekšvakarā viņa patiešām nozagusi pistoli, lai iebiedētu mīļāko. Neko vairāk. Viņa pat neprotot apieties ar pistoli. Roļaks viņu pieķēris savā istabā un ieroci atņēmis, tomēr, kad viņš atkal aizgājis spēlēt bridžu, Sosnovska izzaguši pistoli otrreiz. Viņa zinājusi, ka nākamās dienas rītausmā Roļakam norunāta satikšanās ar Vikrotu, jo noklausījusies abu telefona sarunu. Vīram pateikusi, ka brauks uz Bidgošču, un palūgusi, lai aizved uz staciju. No stacijas līdz to abu tikšanās vietai esot tuvu, augstākais, pusotra kilometra. Kad vīrs aizbraucis, viņa atgriezusies mežā. Nokavējusies, jo satraukumā sajaukusi stigas, kaut. gan mežu pazīstot labi. Šāvienu viņa izdzirdējusi mirklī, kad atradusies pavisam tuvu, aiz priežu pudura. Nospriedusi, ka Roļaks šāvis uz briedi. Steigusies turp un atradusi viņu guļam zemē. Gandrīz paklupusi pret viņu, jo neskatījusies zem kājām, bet gan apkārt.

Sosnovska apklusa. Ieraudājās, pasniedzās pēc ūdens. Pēc brīža viņa savaldījās un turpināja stāstu.

Tātad, ieraugot Roļaku vienās asinīs, viņu pārņēmis vājums. Un šausmas, paniskas šausmas, sevišķi tāpēc, ka viņa nesapratusi, kas noticis. Ja kaut kas arī nācis prātā, tad vienīgi tas, ka noticis nelaimes gadījums ar ieroci, ka Roļaks nošāvies pats. Ne mirkli neradušās aizdomas par tīšu slepkavību. Nē, viņa nevienu neesot redzējusi un neko neesot dzirdējusi. Roļakam bijusi vienstobrene kā parasti, un šī vienstobrene gulējusi turpat blakus, siksnu vēl turējusi viņa roka. Turpat atradusies arī divstobrene, stobru gali atdūrušies pret mirušo. Viņa nekādi nespējot izskaidrot, kāpēc paņēmusi divstobreni rokās. Laikam tai pašā brīdī — to tāpat esot grūti apgalvot — viņa izdzirdusi kādu nākam. Nosviedusi divstobreni zemē un metusies skriet prom pa mežu. Pirmajā mirklī gribējusi steigties uz tuvāko mežsarga māju pēc palīdzības, taču, kad mazliet atguvusies, tad atmetusi šo nodomu. Ne vīram, ne kādam citam viņa nespētu paskaidrot, kā gadījusies mežā, jo tad nāktu gaismā viņas sakars ar Roļaku. Turklāt viņa nešaubījusies, ka cilvēks, kurš atnācis uz kvadrātu, noteikti gādās par palīdzību, ja tāda vēl būtu vajadzīga. Brūce Roļaka krūtīs izskatījusies briesmīga un acīm redzami bijusi navīga. Šai situācijā virsmežziņa kundze nolēmusi ar pirmo vilcienu braukt uz Bidgošču. Tur viņa parādījusies Tautas Padomes mežrūpniecības nodaļā, kur viņu labi pazinuši, pēc tam devusies atceļā. To visu viņa darījusi kā pa murgiem. Atgriezusies mājās, nogaidījusi mirkli, kad Roļaka istaba bijusi tukša, un nolikusi atpakaļ vietā pistoli. Virsmežniecībā visi jau zinājuši par notikušo nelaimi, valdījis milzīgs apjukums, tāpēc neviens nepievērsis sevišķu uzmanību viņas satraukumam un — droši vien — dīvainajai uzvedībai. Viņa apzvērot, ka pateikusi visu patiesību un ar žurnālista nāvi viņai neesot nekāda sakara.

— Redzēsim, — sacīja Grots, kad virsmežziņa kundze bija beigusi stāstīt. — Tagad esiet tik laipna, nomierinieties un ejiet mājās. Brīdinu — jums jābūt gatavai nekavējoties ieras+ies šeit, tiklīdz mēs aicināsim.

Sosnovska noraudājusies devās ārā. Šķita, ka viņas apaļīgie gurni dzīvo paši savu dzīvi un pat tagad, kad to īpašniece nonākusi neapskaužamā situācijā un nekāda koķetēšana viņai, bez šaubām, nenāk ne prātā, nav zaudējuši savu burvību, vilinoši kā grēks.

Ribackis nopūtās.

—  Atvainojiet, pilsoni major! Vai tieši to jūs cerējāt dzirdēt no virsmežziņa kundzes? Vai jūs ticat šīm pasakām?

—  Jā! — Grots uzsita knipi. — Tad nu gan iepinusies šai padarīšanā kā muša zirnekļa tīklā. Mūsu uzdevums ir — atšķetinātšo tīklu. Tad reizē kļūs skaidra arī virsmežziņa kundzes loma.

30. nodaļa

Meitene bija skaista, tomēr izskatījās pārmēru pretenciozi. Violets matu ērkulis, violeti plaksti, tikpat violeti nagi, lūpas sedza bieza tumšsarkanas pomādes kārta — tas viss bija pārāk izaicinoši, lai patiktu normālam cilvēkam. Tēlu papildināja svārciņi, kas tik tikko nosedza pēcpusi, un caurspīdīga blūzīte, zem kuras vīdēja kaila miesa. Izrādījās, ka pane Janīna Vikrota nu nekādi nav vecākā leitnanta Ribacka gaumē.

—  Nozieguma dienā — pašā rīta agrumā jums ar redaktoru Roļaku bija norunāta satikšanās, vai ne? Kādā nolūkā?

Meiča uzmeta lūpu.

—   Kas jums to pateica? Roļaks?

—  Jūs aizmirstat, ka runa ir par slepkavību. — Grots līdzjūtīgi paklanīja galvu. — Jūsu satikšanās bija norunāta tajā rītā, kad Roļaks tika nošauts.

—   Blēņas. Ne ar kādu Roļaku es neko nebiju norunājusi. Es viņu vispār gandrīz nepazinu. Redzēju tikai pāris reižu.

—   Ir liecinieks, kas dzirdējis Roļaka sarunu ar jums. To sarunu, kuras laikā jūs norunājāt šo redaktoram liktenīgo satikšanos. Jūs bijāt pēdējā, kas redzēja viņu dzīvu.

Vikrotas nekaunība mazliet saplaka.

—   Es jau teicu, ka tās ir blēņas.

Ribackis jautājoši paskatījās uz priekšnieku un, sagaidījis piekrītošu mājienu, piegāja pie meičas un gandrīz maigi sacīja:

—        Tikai pieklājīgi, jaunkundzīt! Tikai pieklājīgi! Tādu valodu un toni pataupi savām kolēģēm. Seit ir milicija.

—   Kāpēc tad šitā? — Viņa augstprātīgi atmeta galvu.

—        Tāpēc, ka mēs tev pavēlam aizvērties, un no šejienes tu ārā netiksi, pirms nebūsi iemācījusies smalkākas manieres. Saprati?

Tu brīnums — tas līdzēja. Meitenes acīs pirmo reizi pazibēja bailes. Viņa pameta apkārt izmisušu skatienu, it kā tikai tagad būtu aptvērusi situācijas nopietnību.

—   Atvainojos, — viņa izdvesa.

—   Tas jau ir labāk, — uzslavēja Ribackis.

Majors ar pūlēm apvaldīja uzjautrinātu smaidu.

—        Es jau zināju, ka jaunie daudz vieglāk atrod kopīgu valodu ar jaunajiem, nevis ar vecākiem ļaudīm. Tātad es atkārtoju jautājumu: kādā nolūkā jūs sarunājāt tikšanos ar Roļaku, un kā Šī jūsu tikšanās noritēja?

Vikrota dīdījās krēslā, nemierīgi raudzīdamās uz Grotu.

—        Es nebiju uz satikšanos. Goda vārds, nebiju. Ticiet man, kungi!

—   To mēs jau dzirdējām. — Majors sarauca uzacis.

—   Bet es izstāstīšu visu, kā notika patiesībā.

—   Mēs gaidām.

Meitene nolieca galvu.

—        Ar panu redaktoru Roļaku es iepazinos Menkovas veikalā — tāpat kā, starp citu, ar dažiem citiem vīriešiem, — viņa klusu iesāka. — Viņi tur bieži iegriezās pēc agrajām medībām, jo veikals, kurā es strādāju, ir bagātāks par Kļonovas veikalu. Turklāt visvairāk briežu ir tieši Menkovas apkaimē. Sie vīrieši mani diez kā neinteresēja. Nu — varbūt mazliet vairāk par pārējiem klientiem interesēja mednieki — kā nekā no Varšavas un vēl tādi jautri cilvēki. īpaši redaktors Rojaks. Izpirka man šokolādi, vienmēr pateica kādu komplimentu, bet tas patīk katrai meitenei, vai tad ne? Bet, pasarg dievs, starp mums nekā nebija, tikai tāda jokošanās.

Viņa pacēla galvu un paskatījās uz virsniekiem. Tad, kā uzticēdama noslēpumu, turpināja:

—       Ziniet, man ir puisis. Mēs taisāmies precēties, tiklīdz viņš pārnāks no armijas. Kad tas viss notika, es tieši gaidīju viņu atbraucam, bet viņš noteikti nebija dabūjis caurlaidi, jo neatbrauca. Visviens — ja viņš nerādītos kaut vai veselu gadu, es tikpat nevarētu atļauties nekādus romānus, jo Menkova ir ļoti mazs ciematiņš, visi te cits citu pazīst un visu zina. Kaziks tūliņ padzirdētu un atsauktu saderināšanos. Ne jau tāpēc, ka būtu sevišķi greizsirdīgs. Viņš vienkārši ir« lepns un varbūt tieši tāpēc tik daudz man nozīmē. Nudien daudz nozīmē, tāpēc neviens vīrietis nespēj mani ieinteresēt tik stipri, lai man pietiktu dūšas kādam muļķīgam izlēcienam.

—   Tomēr pēdīgi jūs norunājāt satikšanos ar redaktoru Roļaku, — noteica Ribackis, — par spīti visiem šiem iebildumiem.

Meitene nervozi savija pirkstus.

—   Tas nebija tā. — Viņa papurināja violeto galvu.

—   Bet kā bija? — vecākais leitnants neatlaidās.

—   Pirms gada, medību sezonas laikā, pans redaktors tā kā sāka interesēties par mani vairāk nekā citi un stiprāk nekā agrāk. Pāris reižu es viņu satiku mežā gluži negaidot, jo tas notika pa dienu, bet pa dienu, kā jūs zināt, briežus neviens nemedī. Tikai rītos un vakaros, kad tie bauro. Vai varbūt — viņš mani izsekoja?

Janīna Vikrota runāja tā, it kā skaļi domātu, it kā šis jautājums viņai pašai nebūtu skaidrs.

—   No kā jūs secināt, ka sastapšanās ar redaktoru Roļaku nebija nejaušas? — ievaicājās Ribackis. — Ka viņš jūs izsekoja?

—   Nu, bet kāpēc tad viņš mūžīgi uzradās taisni tad, kad es nesu sūtījumu? — Viņa piegrūda pie lūpām sažņaugtu dūri, šausmās paskatījās uz vecāko leitnantu, pēc tam uz majoru, samirkšķināja violetos plakstus. — Viņš… viņš … ko es te melšu? Kādēļ lai viņš mani izsekotu? Droši vien tajās reizēs lasīja sēnes. Visi mednieki lasa sēnes.

Ribackis uzmeta ašu skatienu majoram. Grots, aizsmēķēdams kārtējo cigareti, viegli pamāja. Vecākais leitnants noliecās pie meitenes un tēlotā vienaldzībā sacīja:

—   Protams, diez vai tās bija nejaušas sastapšanās, ja atgadījās tieši tad, kad jūs nesāt sūtījumus. — Un izmeta jautājumu, kas izklausījās kā pirmais pērkona rūciens pirms vētras: — Un kas tie bija par sūtījumiem? No kā un kam?

Vikrota saguma krēslā. Acis raudzījās sāņus, taču arī tas nespēja apslēpt mostošās bailes.

—   Nu, šādi tādi … visādi, — viņa nomurmināja. — No pazīstamām meitenēm, domāti viņu puišiem, no puišiem atkal meitenēm. Visādi.

—   So meiču un puišu vārdus! — Ribackis pieliecās meitenei vēl tuvāk.

—   Kad es… es nudien neatceros. Varbūt atcerēšos pēcāk.

—   Vai nu tu, jaunkundzīt, pateiksi šo pašu brīdi, — Ribackis šoreiz runaja caur zobiem meitenei pie pašas auss, — vai ari atcerēsies arestā. Kā vēlies.

—   Es nekad neesmu bijusi arestēta! — meitene iekliedzās. — Nekad!

—   Nu, tad šoreiz pasēdēsi. Pirmajai reizei kaut kad jābūt.

Vikrota sāka raudāt.

—   Es tiešām … tiešām nezinu, kas tie bija par sūtījumiem. Un kam tie bija domāti.

Majors nodzēsa cigareti. Ierunājās pacietīgi, gandrīz tēvišķīgi:

—   Pēdējo sūtījumu jūs zinājāt. To, kuru pēc jūsu lūguma aizveda tēvs.

—   Tikai to vienu, es zvēru! Un tikai tāpēc, ka pati sagatavoju to sāls turziņu. Par citām pakām — pareizāk sakot, paciņām — man nebija un vēl šodien nav ne jausmas. Zvēru!

—   Par daudz zvērestu, par maz faktu, — tai pašā tonī turpināja Grots. — Kāds jums šīs paciņas nodeva, un kādam jūs tās atdevāt tālāk. Nu — tātad?

—   Ak Dievs, kāda es esmu mu]ķe! — Vikrota šņukstēja. — Kāda mujķe! Un viss tikai pāris nožēlojamu simtnieku dēļ. Nemūžam vairs neļaušu sevi tā piemānīt. Pat par simt tūkstošiem ne. — Viņa noslaucīja acis un centās nomierināties. —Ja es jums pateikšu visu patiesību, jūs tikpat man neticēsiet. Es pati neticētu.

—   Noticēsim, ja tiešām runāsiet patiesību, — majors nopietni apstiprināja.

—   Labi, es mēģināšu, — viņa caur asarām piekrita.

Tas sācies pirms diviem gadiem. Kādu dienu atskanējis

anonīms telefona zvans un nezināmais runātājs ierosinājis saņemt no kāda, kurš ieradīšoties pie viņas veikalā, aizzīmogotu aploksni un paslēpt to vienā no barotavām mežā. Par šo pakalpojumu viņai apsolīts divsimt zlotu. Viņa nospriedusi, ka tas ir dumjš joks, jo, pirmkārt, runātājs neparko nedevies pazīstams un, otrkārt, neviens saprātīgs cilvēks tak neliks nest vēstules uz mežu — un vēl lai maksātu par to divus simtus! Briežiem raksta, vai? Tomēr pēc pāris dienām veikalā ieradies kāds tips un tiešām iedevis viņai aizzīmogotu aploksni un divas sarkanas banknotes. Šo cilvēku viņa redzējusi pirmo un pēdējo reizi mūžā. Kopš tā laika viņš vairs nerādījies un Janīna viņu nekur neesot sastapusi. Ak, jā! Vēl viņai vajadzējis apsolīt, ka visu glabās vislielākajā noslēpumā. Sī lieta neliktos nopietna, ja runa nebūtu par naudu. Nauda vienmēr jāņem nopietni, ja dzīvē gribi kaut ko sasniegt. Pēc pirmā uzdevuma, kuru viņa izpildījusi, kā nākas, saņēmusi vēl citus tādus pašus. Sākumā barotava katrreiz bijusi cita, bet nest aizvien vajadzējis aploksnes. Tikai tad, kad viņa sākusi saņemt nelielas paciņas, arī aizzīmogotas, tās vajadzējis nest uz barotavu pie Brenda ezera. Viņai briesmīgi gribējies kādreiz ieskatīties noslēpumainajās paciņās, taču bijis bail lauzt vaļā zīmogu. Sūtījumu nesēji mainījušies, viens un tas pats cilvēks nekad neesot parādījies otrreiz.

Nē, šie sūtņi neesot bijuši vīrieši vien — kaut arī lielākoties vīrieši. Gadījies, ka ieradušās sievietes — divas trīs reizes. Pēc kāda laika šīs nodarbošanās dīvainības viņu vairs neinteresējušas, galu galā nauda ir nauda, bet viņai no svara bijusi vienīgi nauda. Drīz jāiziet pie vīra, bet kāzas, kā zināms, par velti nesarīkosi. Maksājuši godīgi, un ko tad viņa vairāk varējusi prasīt?

Pēdējo notikumu — ar tēvu — viņa arī organizējusi pēc uzdevuma, kas saņemts pa telefonu. Pie viņas atradusies aizplombēta paka, ko tovakar pēc darba vajadzējis, kā parasti, aiznest uz barotavu Brenda ezera apkaimē. Pavēle tikusi mainīta pirmo reizi, viņai neesot ne jausmas, kāda iemesla dēļ. Ticis pavēlēts, lai viņas tēvs aizvedot turziņu ar sāli, bet paku lai viņa aiznesot uz to pašu vietu naktī starp desmitiem un divpadsmitiem. Tēvs sākumā noskaities, bet viņu šā tā izdevies pierunāt. Nē, viņa nebaidījusies naktī staigāt pa mežu, kāpēc gan? Viņa tur pazīstot katru taku, tur taču esot dzimusi un augusi, mežā neesot nekādu noslēpumu, viņa pie tā pieradusi jau kopš bērnības.

Atgriežoties pie Roļaka. Varbūt viņš tiešām sekojis, jo reiz Janīna viņa dēļ pat neiespējusi izpildīt uzdevumu noliktajā laikā, un jau nākamajā dienā viņai tāpēc nācies pamatīgi izskaidroties. Pa telefonu, protams. Toreiz viņa saņēmusi pavēli — informēt par katru sastapšanos ar Roļaku. Viņai likts uzvesties tā, it kā nekas nebūtu noticis, pat ņemt līdzi uz mežu kādu tarbu kā sēņotājai. Viņai nepaticis, ka arī Roļaka lakstošanās jāuzņem vēlīgi — it kā tādēļ, lai izdibinātu viņa nolūkus. So pēdējo uzdevumu viņa noteikti nespētu izpildīt, ja pans redaktors nebūtu tiešām simpātisks un ja tiešām nebūtu viņai iepaticies. Jā, gadījies, ka reiz viņa Roļakam ieminējusies par tiem stulbajiem sūtījumiem. Tas redaktoru ļoti ieinteresējis. Viņa pat apsolījusies, ka būšot ar mieru kādreiz parādīt viņam kādu no šiem sūtījumiem. Vienīgi parādīt — ņemot vērā zīmogu. Protams, par to telefona sarunu viņa neesot stāstījusi neko.

Goda vārds, viņa nezinot, kas runājis pa telefonu. Vienreiz licies, ka sieviete, otrreiz — ka vīrietis. Balss vienmēr bijusi neskaidra, tas ir — vārdi dzirdami labi, tikai skanējuši tā, it kā runātājam mutē būtu karsts kartupelis.

Meitene apklusa.

—   Un pēdējā tikšanās, — klusu ievaicājās Ribackis, — kura nenotika, jo redaktors Roļaks tika nošauts? Vai varbūt notika? Varbūt jūs tomēr tur bijāt?

—  Nē! — meitene patiesās šausmās iesaucās. — Nebiju!

—   Tad kāpēc jūs norunājāt tikšanos?

—  Telefons! Pa telefonu man pateica, lai es ar viņu sarunāju. Un pati lai neeju.

—  Mēs pārbaudīsim, ciktāl jūsu liecība atbilst patiesībai, — sacīja vecākais leitnants. — Lai nu kā …

—   Zvēru, ka neesmu melojusi! Ne tik, cik melns aiz naga.

—   Lai nu kā, jūs aizvedāt Roļaku uz viņa nāves vietu.

—   Kā tā?! — Meitene salēcās.

—   Kāds jums lika norunāt ar viņu satikšanos un pašai aizliedza turp iet. Vai-tu no tiesas esi tik dumja, — vecākais leitnants atkal vērsās pie meitenes ar «tu», — ka nesajēdz, ko esi izdarījusi? Tieši tu aizsūtīji Roļaku uz turieni, kur kāds jau gaidīja, lai viņu nogalinātu. Aizsūtīji viņu nāvē! Ja vien neesi noslepkavojusi pati…

Vikrota skatījās uz Ribacki bailēs ieplestām acīm. Varbūt tikai tagad viņa aptvēra vecākā leitnanta vārdu būtību un pati savu stāvokli. No sākotnējās bravūras vairs nebija ne vēsts. Augstprātīgā kaķe pamazām pārvērtās pārbiedētā pelītē, kurai aiz muguras aizcirties slazds. Viņa vairs neraudāja, taču sausās lūpas un nobālušie vaigi bija saskatāmi pat zem biezās smiņķa un pūdera kārtas. Šķita, ka viņa tūliņ zaudēs samaņu.

—   Jā, — klusumu pārtrauca majors. — Bēdīgi, jaunkundzīt. Bēdīgi.

31. nodaļa

Bija rāma, skaidra sestdiena oktobra sākumā. Tomēr dažiem cilvēkiem todien nebija lemts baudīt Polijas zelta rudens jaukumus.

No paša rīta vecākais leitnants Ribackis Grota uzdevumā izsauca uz pilsētas pārvaldi pani Evelīnu Zensu. Kā parasti, viņa ieradās rosīga, ne īsti bezpalīdzīgu, ne labsirdīgu smaidu lūpās, uz īsajām kājelēm ielīgoja pa durvīm un ieņēma vietu pie Ribacka rakstāmgalda,«aiz kura šoreiz sēdēja majors Grots.

—   Man jāpaziņo jums nepatīkama vēsts, — majors uzreiz iesāka. — Pamatojoties uz aizdomām par redaktora Romana Rojaka noslepkavošanu, esam aizturējuši jūsu krustmeitu Janīnu Vikrotu. Toreiz, kad es jūs apmeklēju mājās, jūs viņu cītīgi aizstāvējāt. Diemžēl fakti, kā izrādās, atšķiras no jūsu viedokļa. x

Grāmatvedes ūdeņainās acis uz mirkli pārbīlī iepletās, taču tūliņ atkal pārvērtās divās šaurās spraudziņās. Majors gaidīja.

—   Kāpēc jūs, pan major, sakāt to tieši man? — sieviete beidzot vaicāja. Balss bija zaudējusi līdzšinējo labsirdību. — Tā taču drīzāk būs viņas tēva darīšana, vai ne?

—  Jā, bez šaubām. Tikai — redzat — tēvs, uzzinājis, ka meita iejaukta noziegumā, vairs vispār negrib ar viņu tikties vai sarunāties. No meitas viņš ir atteicies. Meitene ir gluži satriekta, un, tā kā māti viņa zaudējusi pirms vairākiem gadiem, atliekat vienīgi jūs kā viņas krustmāte. Viņa izteica vēlēšanos parunāt ar jums, un mēs — ko lai dara, kaut arī tas neatbilst priekšrakstiem — nolēmām izpildīt viņas lūgumu. Vai jūs piekristu aprunāties ar aizturēto?

Grāmatvede vairs nelīgojās krēslā. Viņa sēdēja stīvi un nekustīgi, tikai piemiegtās acis bija pilnas šaudīgu zibšņu, kas tām gan nepiešķīra ne mazāko siltumu.

—  Jūs maldāties, pan major, — viņa ierunājās klusā, taču noteiktā balsī. — Jankai ar slepkavību nav nekāda sakara. Es viņu pazīstu pārāk labi, lai spētu tam noticēt. Pat tad, ja viņa atzītos. Jūs smagi nodarāt meitenei pāri, arestēdami viņu. Cilvēku acīs mūžam paliks noziedznieces zīmogs, kaut arī jūs viņu pēc tam attaisnotu simtiem reižu.

Grots noplātīja rokas.

—       Diemžēl. Visi pierādījumi liecina viņai par sliktu. Pirkstu nospiedumi uz Roļaka divstobrenes …

—       Tur nevarēja būt viņas pirkstu nospiedumi! — iesaucās pane Zensa. Pielēca kājās, strauji apsēdās atkal uri tikpat strauji nomierinājās. — Es zinu, ka Janka toreiz… toreiz, kad tas notika, kopš pašas ausmas bija veikalā. Pieņēma preces, — viņa pārliecināti pabeidza.

—        Savādi, — majors izlikās apjucis. — Ļoti savādi. To mēs, protams, pārbaudīsim, mūsu daktiloskopijas eksperti varēja kļūdīties. Gadās. Reti, bet gadās.

Grāmatvedes saltajās acīs noplaiksnīja cerības dzirksts. Grots to tik tikko pamanīja — tik niecīga tā bija un tik īsu mirkli kvēloja.

—        Kur jūs vinu turat? … Kur mana krustmeita ir šobrīd?

Majors Grots pasmaidīja — viegli vieglītiņām, pazibēja tikai smaida ēna. Tad viņš atbildēja:

—   Burtiski izstieptas rokas attālumā.

Grāmatvede pieņēma pēkšņu lēmumu:

—   Labi, es aprunāšos ar viņu. Varam iet.

Šoreiz majors neslēpa smaidu.

—        Iet mēs tom^r nevarēsim. Dažādu iemeslu dēļ, kurus es nedrīkstu minēt.

—        Bet_ jūs taču teicāt, ka viņa ir izstieptās rokas attālumā. A, saprotu. Jūs liksiet viņu atvest.

—       Nē. Toties jūs varēsiet parunāt ar viņu pa telefonu. Tieši to es domāju, teikdams, ka viņa ir izstieptas rokas attālumā.

Pirms sieviete paguva reaģēt, majors jau grieza ciparu disku vienam no abiem telefoniem, kas stāvēja uz galda. Tad pasniedza klausuli panei Zensai.

Grāmatvede saknieba lūpas. Sēdēja nekustēdamās, pēc tam pastiepa roku, paņēma no majora klausuli, lēnām pielika pie auss un ilgi klusēja, smagi elpodama.

—        Hallo, — viņa pēdīgi ierunājās. — Janīt? — Atbildes acīmredzot nebija, jo viņa atkārtoja skaļāk: — Janka? Hallo! Atsaucies, krustmāte runā!

Grots izbrīnījies sarauca uzacis.

—   Neatsaucas? Tas nav iespējams.

Viņš pieklājīgi izņēma klausuli grāmatvedei no rokas un pielika sev pie auss. Paskatījās uz aparātu, paklikšķināja dakšiņu.

—       Tiešām klusums. — Piepeši viņa seja noskaidrojās. — Piedodiet, cienītā! Esmu sajaucis aparātus.

Viņš pasniedzās pēc otrā telefona un uzgrieza kādu numuru.

—   Mirklīti, tūlīt runāsiet.

Un atkal atdeva klausuli grāmatvedei.

—       Hallo! Janka? Pazīsti mani? Jā, es, tava krustmāte … Nu, neraudi, nomierinies, tā noteikti būs kāda kļūda… Protams, mēs darīsim visu, lai tu pēc iespējas drīzāk atgrieztos mājās… Labi, atsūtīšu visu, kas vajadzīgs, tiklīdz varēšu… Tev jābeidz?… Esi drosmīga, meitiņ, viss noskaidrosies… Skūpstu tevi, dārgo bērniņ. Turies!

—       Pateicos jums, — sacīja Grots. — Šī saruna bija ļoti vajadzīga. Ļoti.

—       Jankai nepieciešamas personīgās mantas, — grāmatvede runāja lietišķi, nesenais satraukums bija pazudis bez pēdām. Grots nobrīnījās par šīs sievietes savaldību.— Kad es drīkstēšu nogādāt viņai tos sīkumiņus?

—       Domāju, ka itin drīz. Mēs jums paziņosim. Pagaidām pateicos, jūs varat atgriezties darbā.

Desmit minūtes pēc viņas aiziešanas majors pasauca vecāko leitnantu. Ribackis skatījās uz savu priekšnieku ar tādu godbijību, ka Grots izplūda smieklos.

—        Kā gāja? Vai viss notika, kā paredzēts? — viņš jautāja.

—       Biedri major, es gribēju… — vecākais leitnants nobubināja un, pietvīcis līdz ausīm, apņēmīgi pabeidza:

—  Ziņoju, ka jūs, biedri major, esat ģēnijs.

32. nodaļa

Atvadīšanās no medniekiem pienāca gluži

negaidot.

—  Jūs varat braukt mājās, — viņiem paziņoja Grots.

—   Zinu, ka jums nācās mazliet pagarināt savu atvaļinājumu. Bet jūs jau saprotat, ka iemesls nebija mazsvarīgs.

Viņi atkal pulcējās istabā, kur gaiss, par spīti atvērtajiem logiem, bija smags no žūstošo sēņu smārda. To sēņu, kuras bija lasījis arī Roļaks, nenojauzdams, ka nekad tās neēdīs. No medniekiem klāt bija tikai Vengerskis un Rudeks; inženieris Vujciks atradās pavisam citur un — to vecākais leitnants Ribackis zināja labi — pagaidām vēl netaisījās braukt prom.

Redaktors Rudeks neslēpa samulsumu.

—   No tā izriet, ka mēs esam ārpus aizdomām, — viņš sacīja majoram. — Tas ir labi. Jūs, kungi, droši vien paši neticējāt, ka viens no mums varētu būt kolēģa slepkava. Bet no tā izriet arī, ka īstais slepkava jums rokā.

—   Tik tiešām, — satraukts piebilda Vengerskis. — Vai jūs varētu mums izpaust, kurš tas ir?

Grots sataisīja noslēpumainu seju.

—  Nesteigsimies priekšā faktiem. Ir vēl dažas neskaidrības, kas jāatšķetina. Bet principā …

—   Es neticu, ka to būtu izdarījusi tā svilpaste Vikrota, — žurnālists izmeta. — Kāda gan iemesla pēc? Aiz greizsirdības? Tas taču ir smieklīgi.

—   Neviens nav teicis, ka tā ir viņa, — piezīmēja vecākais leitnants Ribackis.

—   Bet kāpēc tad jūs viņu aizturējāt?

—   Tad jau redzēsim. Turklāt no aizturēšanas līdz vainas pierādījumam ir garš ceļš. Jā, starp citu. Kā jūs, redaktora kungs, zināt, ka pilsone Vikrota aizturēta?

—   Rūķīši pateica. Vai tad jūs nezinājāt, ka šai mežā čum un mudž no rūķīšiem? Zem katras sēnes var atrast vismaz vienu.

—   Es jautāju nopietni.

—   Liecieties nu mierā, vecākais leitnanti — iejaucās Vengerskis. — Visa virsmežniecība par to vien runā. Ja tās meitenes arestu jūs gribējāt paturēt noslēpumā, tad tas, kungi, nav diez kā izdevies.

Rudeks joprojām bija satraucies.

—   Es neticu Vikrotas vainai, — viņš atkārtoja. — Baidos, ka jūs atkal būsiet nošāvuši buku — tāpat kā gadījumā ar virsmežzini. Jūs darbojaties uz labu laimi. Bet^ īstais noziedznieks pa to laiku smīn ūsās un mierīgi dzēš pēdas. Ja kādas pēdas vēl vispār būtu palikušas.

—   Pietiks, kungi! — Grots viņu stingri pārtrauca. — Es saprotu, ka jūs esat nepacietīgi un gribētu, lai jūsu kolēģa slepkava vismaz tupētu aiz atslēgas. Jums ir tādas tiesības. Pienāks laiks, un jūs visu uzzināsiet, to es apsolu. Bet pagaidām ļaujiet rīkoties mums. Izmeklēšana slepkavības lietā velkas krietni ilgāk nekā cigarešu paciņas izsmēķēšana. Tāpēc vēlreiz lūdzu — esiet pacietīgi un iecietīgi. Novēlu jums laimīgu ceļu. Uz redzēšanos!

—   Bet kas ir ar Vujciku? — ievaicājās Rudeks. — Jau vairākas stundas neesmu viņu redzējis. Bez viņa mēs nebrauksim.

Majors iezvēla sev ar plaukstu pa pieri.

—       Pavisam aizmirsu! Inženierim Vujcikam vēl kādu laiku jāpaliek šeit. Viņš lūdza, lai es jūs pasveicinu.

—       Viņu tak jūs nebūsiet arestējuši? — žurnālists nemierīgs sarauca uzacis.

Vengerskis ironiski iesmējās un teica kolēģim:

—        Kādēļ gan ne? Bija virsmežzinis Sosnovskis, ir meitene, kāpēc nevarētu būt arī Vujciks? Trīs lietas — labas lietas.

—        Pietiks jokot, kungi, — noskaldīja Grots. — Jūs esat sakravājuši mantas, tad krietnu ceļa gabalu varēsiet veikt jau pirms saulrieta. Starp citu — kā vēlaties. Es jūs prom nedzenu.

—       Netaisos te palikt ne piecas minūtes ilgāk, — norūca Rudeks. — Tās tik bija piparotas medības!

—        Es arī nepalikšu, — viņam pievienojās doktors. — Uz redzēšanos, kungi!

Viņi sarokojās, un, kad mednieki jau bija pie durvīm, majors it kā kaut ko atcerējās.

—   Bet sēnes?

Abi vilcinādamies apstājās.

—   Kādas sēnes? — izbrīnījies pārjautāja žurnālists.

—       Vai sēnes jūs atstāsiet tepat? — Grots norādīja uz aukliņām un diegiem, kur bija savērtas baravikas un bekas. — Ne jau tāpēc jūs tās lasījāt.

Rudeks paraustīja plecus.

—        Tās ir Romana sēnes, — viņš paskaidroja. — Starp citu, es nepaņēmu pat savējās. Nespētu apēst nevienu pašu, zinādams, ka tās lasītas te kopā ar mirušo kolēģi.

—        Bet es savas paņēmu, — sacīja Vengerskis. — Nelaime ir nelaime, un sēnes ir sēnes. Nekāda sakara starp vienu un otru es neredzu.

—       Uz redzēšanos, kungi, — noteica majors, — un laimīgu ceļu!

Mednieki vēl nesa bagāžu uz automašīnu, kad Grots un Ribackis iekāpa dienesta volgā un atstāja virsmežniecību. Viņi brauca klusēdami, tikai majors smēķēja vienu cigareti pēc otras. Pilsētas pārvaldē viņus gaidīja seržants Polaņskis.

—       Vai viss iet, kā nākas? — majors bez kādiem ievadiem noprasīja.

—       Ziņoju — tikpat kā Šveices pulkstenis. — Seržants izslējās. — Ne mirkli neizlaidīsim viņus no acīm.

—   Tad ejiet. Un, ja gadās kādi pārsteigumi, ziņojiet.

—       Tieši tā, pilsoni major! Kur man ierasties pēc akcijas pabeigšanas? — viņš pie durvīm jautāja.

—       Pie Melnā ezera, jūs taču zināt. — Majors izbrīnījies pacēla uzacis.

—   Tieši tā! Es tikai gribēju pārliecināties.

Kad seržants izgāja, Grots vērsās pie vecākā leitnanta.

—  Vai jūsu komanda gatava?

—       Tieši tā, — Ribackis atteica. Tonis bija sauss un oficiāls. — Puiši gaida rīkojumu.

—       Tad dodiet rīkojumu. Veikt sīku pārmeklēšanu un, lai kāds būtu iznākums, arestēt aizdomās turēto. Apcietināt arī pārējās divas personas. Pēc tam ieradīsieties šeit. Skaidrs?

—   Skaidrs.

Buleckas dzīvoklī nebija. Nebija arī vecākās leitnantes Veslavas Karasjas, pie kuras Bulecka mitinājās kopš vakardienas, atgriezusies no slimnīcas. Toties atslēgas caurumā bija iebāzta zīmīte ar informāciju, ka abas dāmas inženiera Vujcika pavadībā aizbraukušas uz ezeru, uz kādu telti, kas zīmītes adresātiem zināmā mērā esot pazīstama. Tātad — ja panam majoram un panam vecākajam leitnantam labpatiktos …

Viņiem labpatikās, lai gan Grots ņurdēja kaut ko par aušīgām jaunkundzēm, kuras nevis glīti sēžot mājās, bet gan dauzoties apkārt sazin kur un sazin kāpēc. Ņurdēšanu viņš pabeidza ar piezīmi, ka ar panes adjunktes galvu noteikti esot ļaunāk, nekā sacījuši ārsti.

Pie Melnā ezera viņi atrada ne vien meklēto trijotni, bet arī pani Danutu Grotu. Vujciks paziņoja, ka derētu doties uz salu, kur jau gaidot cepamie kartupeļi un žagari ugunskuram, pie kura vislabāk vedoties tērzēšana.

Iebildumu nebija, priekšlikums patika visiem.

33. nodaļa

Kad beidzās mielošanās ar ceptajiem kartupeļiem, majors Grots apsēdās pie ugunskura un sāka nobeiguma stāstu par lietu, kurā katrs no viņiem bija piedalījies, taču daudzus fragmentus nesaprata līdz pat šim brīdim.

—   Jūs visi jau apmēram zināt, kā šeit risinājušies notikumi. Starp citu, ne tikai šeit. Vēl arī kaut kur citur, — Grots sacīja. — Kontrabandas afēra, kuras pavedieni aizstiepās līdz Kļonovai un kuru ar tik traģisku iznākumu pats uz savu roku gribēja atšķetināt redaktors Roļaks, nav skaidra varbūt vienīgi inženierim Vujcikam. Tāpēc es neiedziļināšos sīkumos.

—   Tomēr es labprāt uzzinātu šos sīkumus, — iebilda Gžegožs.

—   Es arī! — viņu atbalstīja Vesja.

—   Un arī man nekas nebūtu pretim, — pievienojās vecākais leitnants Ribackis.

—   Labs ir, — Grots padevās. — Kā jums jau zināms, Gražina ir Danutas māsīca; pirms stāšanās amatā Kļonovā viņa strādāja citā virsmežniecībā — nav svarīgi, kur, katrā ziņā pietiekami tālu, lai šeit viņu neviens nepazītu un nesaistītu ar manu sievu, bet caur viņu — ar mani vai ar miliciju. Pēc zināmiem signāliem mūsu centrāle secināja, ka viena no vietām, kur satek kopā kontrabandas afēras pavedieni, ir Bidgoščas vojevodiste, un, kad man uzticēja izmeklēt šo lietu, mēs pārcēlām Gražinu uz Kļonovu. Protams, pilnīgi oficiāli, caur viņas darbam atbilstošo resoru. Tādas operācijas bijām veikuši jau vairākkārt — kaut vai ar vecāko leitnanti Karasju. Mēs gribējām ielūkoties dažādā vidē mūsu teritorijā, tas droši vien ir skaidrs. Taču āķis ir tur, ka Gražina nekad nav strādājusi un netaisās strādāt milicijā. Sakarā ar to, ka mums bija grūti sameklēt pietiekamu skaitu cilvēku, kas varētu strādāt šeit nepieciešamajās profesijās, es palūdzu palīgā Gražinu. Viņai bija jāturpina darbs savā arodā, un vienīgais, ko mēs no viņas gaidījām, bija — turēt vajā acis un ausis, zināt visu, kas te notiek un var mūs interesēt. Gražina piekrita varbūt tāpēc, ka mani mazdrusciņ mīl, vai arī tāpēc, — majors pārgāja uz jokojošu toni, — ka viņu, vēl tik jauniņu, vilina milicijas darba romantika. Zināt — noslēpumainība, piedzīvojumi un tā tālāk.

—   Bet varbūt viņa vienkārši ir krietna pilsone, — pusbalsī iejaucās Vesja. — Mums palīdz daudzi godīgi cilvēki, kas nebūt nav romantiķi.

-rPiekrītu, — Grots nopietni sacīja. — Negribēju izteikties augstā stilā; bet tas bija galvenais iemesls, kura dēļ Gražina bija ar mieru. Tikai uzstādīja noteikumu, ka apspriedīsies ar savu līgavaini — ar šeit klātesošo Gžegožu Vujciku. Neteikšu, ka tas mani būtu sajūsminājis.

Piedod, lūdzu, Gžegož, taču šai lietā katrs bija potenciāls aizdomās turamais. Bet sagadījies ir tā, ka tu jau gadiem brauc šurp uz medībām. Pakonsultējušies ar priekšniecību, nolēmām pieņemt Gražinas noteikumu, taču inženieris nedrīkstēja uzzināt ne mazāko sīkumu, kas kaut kādā veidā ļautu nojaust pasākuma raksturu. Pēc tam gan šie apsvērumi mainījās. Tomēr vienīgi tad, kad par inženieri bijām pārliecināti no visiem viedokļiem.

Majors ieturēja īsu pauzi, lai aizdedzinātu cigareti. Visi klusēja.

—   Vienojāmies, ka sakarus uzturēsim ar virsmežniecības īsviļņu raidītāja palīdzību stundās, kad jāpārraida meteoroloģiskie ziņojumi. Es negaidīju — neviens negaidīja, ka Gražinai tas būs tik bīstami, kā izrādījās vēlāk. Kontrabandisti neķeras pie «slapjām lietām», vismaz Polijā ne. Notika citādi — starp citu, Roļaka paša vainas dēļ. Viņš gribēja rīkoties pats, bez milicijas. Tādi centieni nekad nebeidzas labi. Tiktāl par Gražinu un Gžegožu.

—   Un Vesja? — Ribackis neizturēja.

—   Kolēģe Veslava Karasja ir milicijas darbiniece, — Grots oficiāli paziņoja. Tomēr tūliņ atkal uzņēma brīvāku toni. — Darbu aptiekā, kaut arī tas atbilst pašas profesijai, viņa uzsāka dienesta uzdevumā. Un šo uzdevumu izpildīja nevainojami. Ar iedzimto pievilcību un dabiskumu viņa nodibināja plašus, pat sirsnīgus sakarus ar vietējo aprindu pārstāvjiem, arī ar Pilsoņu miliciju. — Te Grots uzjautrināts paskatījās uz vecāko leitnantu Ribacki. — Sevišķi svarīgi izrādījās viņas novērojumi «Meža kafejnīcā», kur informācija tika nodota tālāk. Informatori, kā zināms, nodeva ziņas neparastā formā. Tie lielākoties bija ļaudis, kas meklēja vieglu peļņu un nejautāja, uz ko šī informācija attiecas. Varbūt pat nezināja, ka tā ir tik vērtīga. Viņu loma bija šāda: publiski — šai gadījumā «Meža kafejnīcā» — vajadzēja skaļi izrunāt noteiktu formulu, parasti visai smieklīgu un absolūti nevainīgu, kā liktos tiem, kas nezināja noslēpumu. Par to viņi saņēma samaksu no saviem darba devējiem, kuri palika ēnā. Ir cilvēki, kas nejautā, no kā saņem naudu. Augstākais — cik un par ko. Sim ziņu nodošanas veidam piemita viena neizmērojami svarīga priekšrocība: tas nekādā ziņā nebija bīstams. Vismaz pēc ieinteresēto personu ieskata un vismaz līdz zināmam laikam. Tam, kuram informācija bija domāta, nevajadzēja baidīties no atmaskošanas — formulu saprata vienīgi viņš, bet nezinātājiem tās likās nesaprotamas blēņas. Turklāt viņš bija anonīms pat informatoram.

—   Es'saprotu darbības mehānismu, — ierunājās Vujciks. — Bet nesaprotu mērķi, kura dēļ šis mehānisms bija radīts. Visvienkāršākais sakaru veids taču ir kaut vai parasta vēstule.

—   Ne jau katram. Kur vēstule, tur jābūt nosūtītājam un adresātam. Pat poste restante var izrādīties bīstams, jo beigās šī vēstule vai paciņa kādam jāsaņem publiskā vietā, bet jau šis fakts vien zināmos apstākļos rada konkrētus draudus. Nē, mīļie. Cilvēki, kas to izdomāja, nesirga ar fantāzijas pārmērībām attiecībā uz savu organizāciju. Viņi bija tikai piesardzīgi, velnišķīgi piesardzīgi. Un tieši tādēļ neļāva savu uzdevumu pildītājiem dibināt tiešus kontaktus. Darbības shēma bija apmēram šāda: viens caur neitrālu posmu paziņo otram, ka tādā un tādā vietā un laikā gaidīs sūtījums, kas šim otrajam jāsaņem. Pirmais tostarp nogādā sūtījumu zināmam cilvēkam, kuram tas savukārt jānoliek saņemšanas punktā, šis cilvēks ir pakļauts stingrai kontrolei, nemanāmai, taču nesaudzīgai, no tās nav iespējams izvairīties. Sūtņu lomu pildīja ļaudis, kurus tik lieliski atmaskoja vecākā leitnante Karasja. — Grots atzinīgi nolieca galvu. — Toties sūtījumu pārnēsātājas lomā nonāca Menkovas pārdevēja, mūsu pane Vikrota. Kā mēs zinām, pane Vikrota līdz pat beigām bez kļūmēm tika galā ar saviem uzdevumiem.

Tagad mēs nonākam pie Roļaka noslepkavošanas.

Slepkavības priekšvakarā viņam piezvanīja pane Vikrota un ierosināja satikties nākamajā rītā ap saullēktu. Tur nebija nekā dīvaina, jo mednieki dodas uz mežu pirms ausmas. Svarīgi bija tikai tas, lai norunātā vieta atrastos nomaļus, tālu no pārējiem medniekiem. Roļaks piekrita. Vikrota, protams, neatnāca, jo tikšanos sarunāja savu darba devēju uzdevumā. Jāpiebilst, ka vismaz daļu šīs telefona sarunas dzirdēja pane Sosnovska. Viņa bija bez atmaņas iemīlējusies Roļakā un turklāt neiedomājami greizsirdīga. Tai dienā tikpat agri no rīta viņa devās uz Bidgošču. Vismaz tā pateica vīram, lai būtu iegansts tik agri iziet no mājas. Vīrs aizveda viņu uz dzelzceļa staciju, no kurienes viņa tūliņ atgriezās mežā. Mežu viņa pazina lieliski, un atrast tikšanās vietu bija tīrais sīkums. Iepriekš Sosnovska bija paņēmusi Roļaka pistoli — drīzāk droši vien tādēļ, lai nobiedētu sāncensi un dramatizētu situāciju, nevis tādēļ, lai ieroci tiešām lietotu. Viņa nokavēja, dažus mirkļus pirms viņas ierašanās Roļaks tika nošauts. Taisnību sakot, es lieki aprakstu notikumus, kurus jūs jau zināt.

—   Tur mani visvairāk interesē kas cits, — pārtrauca Vujciks. Viņš pūlējās runāt mierīgi, tomēr nespēja apvaldīt trīsas balsī. — Kā varēja gadīties, ka tai naktī, kad jūs uzsākāt akciju pie barotavas, neviens neuzraudzīja virsmežniecību un neaizkavēja Gražinu, kad viņa devās šai pastaigā, kas — grūti pat noticēt — beidzās tā, kā beidzās.

Grots iemeta ugunī žagaru sauju. Neskatīdamies ne uz vienu, viņš atbildēja:

—   Gražina deva vārdu, ka neatstās virsmežniecības robežas. Un tur taču biji arī tu, Gžegož.

Vujciks klusēja. Viņš negribēja turpināt diskusiju par savu iemīļoto, un vecākais leitnants domās viņu par to uzslavēja. Taču Ribackim nebija lemts ilgi baudīt svētlaimīgo mieru. Par to, kā parasti, parūpējās majors Grots.

—   Turklāt postenī tiešā virsmežniecības tuvumā atradās mūsu jaunais draugs, vecākais leitnants Stefans Ribackis. Tomēr postenis viņam bija jāatstāj objektīvu iemeslu dēļ, kas, starp citu, viņa darbības plānā bija paredzēti kā iespējamība. Gražina no mājas diemžēl izgāja vēlāk.

34. nodaļa

Panes Grotas rokas, izstieptas virs liesmām, drebēja. Mirdzošām acīm viņa skatījās uz vīru, kurš turpināja runāt.

— Tātad notika tā, ka Gražina netīšām uzdūrās tipam, kurš tieši tobrīd devās paņemt Radzivilu dzimtas dārglietu, kas bija paslēpta vienā no barotavārn. Emociju uzplūdā, nedomādama par briesmām, Gražina devās viņam nopakaļ. Cilvēks nebija pazīstams, kaut gan iznāca no pazīstamas mājas, toties visai noslēpumainos apstākļos. Kā izrādījās vēlāk, naksnīgo tūristu sauc Albīns Koļskis, un viņš ir kooperatīva «Mežs» darbinieks. Tieši viņš saņēma sūtījumus, kurus pēdējā posmā nogādāja apburošā pane Vikrota. Diemžēl, aizturējuši Koļski saņemšanas punktā, tas ir, pie barotavas, mēs pie viņa neatradām mūsu kņazu senlaicīgo piespraudi.

—   Vai tiešām! Kas noticis ar dārglietu? — iesaucās Veslava.

—   Vai brieži tomēr būtu to apēduši? — zobgalīgi iesaucās pane Grota.

Majors gribēja kaut ko teikt, taču viņu apsteidza Vujciks.

—   No majora vārdiem izriet, ka viņš cerējis atrast piespraudi vai nu pie Koļska, vai barotavā. Kā dzirdējām, tad neatrada vis. Vai tas nozīmē, ka šai ziņā akcija nav devusi nekādus rezultātus? Ka dārglieta nav atgūta?

Grots pasmaidīja un ieskatījās pulkstenī.

—   Uz šiem jautājumiem es atbildēšu pēc kādas pusstundas. Ceru, ka Radzivilu piespraude tomēr atradīsies. Pagaidām atgriezīsimies pie Gražinas piedzīvojuma. Tātad — pa ceļam uz barotavu pans Albīns Koļskis vienā jaukā brīdī pamanīja, ka viņam ir nevēlams ceļabiedrs. Paslēpās aiz kāda krūmiņa — noteikti ne jau vienkāršas ziņkārības dēļ, un tālāko jūs jau zināt.

Danuta notrīcēja kā ar ledainu ūdeni aplieta.

—   Vai viņš … vai viņš gribēja Gražinu nogalināt? — viņa ar pūlēm izmocīja.

—  Visu mēs vēl nezinām, — majors bija zaudējis krietnu daļu nesenās vienaldzības, — taču uzzināsim. Un drīz. Lai nu kā, pateicoties Gražinai, mēs putniņu noķērām …

—   Kā tā — pateicoties man?! — Bulecka izbrīnījās.

—   Pateicoties tev. Jo tevis dēļ tas tips zaudēja desmit, piecpadsmit dārgas minūtes, un pa to laiku mūsējie paguva atgriezties pie barotavas, kur bija jābūt paslēptai Radzivilu piespraudei. Atgriezties — jo tās sāls tarbas dēļ, kuru turp aizveda mežsargs Vikrots, mēs noņēmām posteni un tikai pēdējā mirklī izlabojām šo nevērību. Izlūks Kaļinovskis ar kolēģi otro reizi ieradās pie barotavas burtiski divas minūtes pirms Koļska atnākšanas. Tev, Gražinka, pienākas pēriens par vieglprātību un reizē uzslava par iniciatīvu.

—   Pateicos, — nomurmināja meitene. Viņa priecājās kā bērns un nejaudāja to apslēpt. — Mamma aizmirsa pierakstīt mani milicijā, tāpēc ne tavas uzslavas, ne rājieni mani neuztrauc.

Majors īsi, viegli iesmējās.

—   Vecākais leitnant Ribacki! Vai tagad jūs saprotat, kādā nolūkā Vikrots ar sāli tika sūtīts pie briežiem? Paskaidrojiet to mūsu draugiem.

—  Vajadzēja novērst uzmanību no attiecīgās barotavas un, šķietami to dekonspļrējot kā kontakta punktu, jāliek mums saprast, ka tai vietā nekas vairs nenotiks.

—  Un tik tiešām nekas vairs nenotika, — sarkastiski iesmējās Vujcik.s, — jo dārglietas barotavā nebija un Koļskis nevarēja to paņemt. Arī jūs to neatradāt. No šī viedokļa Gražinas naksnīgā pastaiga bija bezmērķīga.

—   Nepiekrītu, — Grots iebilda. — Pateicoties Gražinai, mēs zinām, kurš saņēma sūtījumus. Un. tas jau ir ļoti daudz.

Majors nesteidzīgi izvilka cigareti un, piebāzis degunu pavisam tuvu dziestošajam ugunskuram, skaļi pakšķinādams, aizdedzināja smēķi pie kvēlošajām oglēm. Tad sāka stāstu no citas vietas:

—   Kopš brīža, kad mums radās pamatotas aizdomas, ka Roļaks nošauts ar paša divstobreni, mums bija jāpieņem arī, ka slepkavību izdarījis kāds, kurš viegli varējis šim ierocim piekļūt. Tātad — kāds no cilvēkiem, kas dzīvo vai strādā virsmežniecībā.

Sasprindzinājums auga augumā. Grots izlikās to nemanām. Ievilka dūmu un mierīgi runāja tālāk:

—   Medniekus es drīz izslēdzu no aizdomās turamo loka. Māju viņi atstāja visi reizē, nevienam neradās iespēja paņemt līdzi Roļaka divstobreni tā, lai neieraudzītu pārējie. Visi brauca vienā mašīnā, reizē izkāpa no tās medību teritorijā, reizē atgriezās virsmežniecībā. To izdevās noskaidrot pietiekami viegli. Bet divstobrene tika paņemta pēc mednieku aizbraukšanas, un to izdarīja kāds, kurš varēja pārvietoties pa virsmežniecību, nepievērsdams sev uzmanību, turklāt viņam pietika laika, lai pagūtu uz Roļaka viltus tikšanos ar Vikrotu. Un viņam bija arī jāzina tikšanās laiks un vieta. Sis «kāds» itin veiksmīgi varēja būt virsmežzinis vai viņa sieva. Zināmā izmeklēšanas posmā vecākais leitnants Ribackis pieņēma to par pilnīgi skaidru.

—  Viņam bija pamats tā domāt, — Karasja pārtrauca majoru.

Sai mirklī vecākais leitnants bija gatavs vai noskūpstīt viņu par negaidīto iebildumu. Starp citu, ne jau aiz pateicības vien, jo ugunskura gaismā Vesja izskatījās sevišķi vilinoša, un Ribackim bija krietni jāsaņemas, lai neizrādītu par viņu lielāku interesi, nekā prasīja situācija.

—       Izslēgt no aizdomās turamo loka Sosnovsku pāri bija grūti, ņemot vērā to, kāds raksturs bija viņu attiecībām ar Roļaku. Tikai pēc sīkas faktu noskaidrošanas varēja sākt tuvāk pētīt citas personas. Tieši tad — vismaz man — kļuva skaidri notikumi «Meža kafejnīcā» un," lai gan uz slepkavības noslēpumu tie neattiecās tieši, tomēr kļuva par atslēgu tā atrisinājumam. Bija jāpieņem tikai viens noteikums: ka Roļaka nāve ir saistīta ar viņa interesi par vērtslietu kontrabandu.

—   Nesaprotu, — noņurdēja Vujciks.

—  «Meža kafejnīcā» par bārmeni strādāja Eva Koļska …

—  Virsmežniecības galvenās grāmatvedes panes Zensas meita! — iesaucās Vesja.

—   Panes Zensas znots Albīns Koļskis bija «Meža» darbinieks, — majors turpināja. — Darba darīšanās viņš braukāja pa visu valsti. Tieši viņš nogādāja saņēmēju vai šo saņēmēju starpnieku rokās vērtīgos sūtījumus. Jūrniekiem ostās, dažiem ārzemju korespondentiem, ārvalstu pārstāvniecību darbiniekiem.

—   Bet Koļskis taču … — iesāka Danuta.

Grots šo piezīmi palaida gar ausīm.

—  Tik dīvainā veidā nodotās ziņas ar Evas Koļskas starpniecību nekavējoties nonāca virsmežniecībā. Konkrēti — pie panes Zensas. Viņa šeit bija kontrabandistu nodaļas galva un viena no bandas galvenajām organizatorēm centra līmenī. Un tieši viņa ir redaktora Roinana Roļaka slepkava.

Pārsteiguma pilnais klusums ilga vairākas garas sekundes. Pēc tam sāka birst saucieni — visi reizē:

—   Tas nav iespējams!

—   Kas to būtu domājis?!

—   Kur ir pierādījumi?

—   Kā tad tā?!

Majors Grots iemeta izsmēla ugunī. Paplūkāja lūpu, pārlaida skatienu iekarsušajām sejām.

—   Galvenā grāmatvede jau sen turēja Roļaku acīs. Viņš interesējās par lietām, par kurām viņam nevajadzēja interesēties, un bandu tas sāka apdraudēt aizvien vairāk. Sevišķi bīstami kļuva pēdējā laikā, jo Roļaks mēģināja izprašņāt Vikrotu, kura par to informēja savu nepazīstamo darba devēju, proti, pani Zensu. Varbūt — bet es personiski pieļauju, ka noteikti — Zensa pārmeklēja Roļaka

papīrus. Lielas pūles tas nesagādāja. Mēs zinām, ka mednieku istabas nebija aizslēgtas un kurš katrs varēja tajās iekjūt bez mazākā riska. Roļaka pierakstos pane Zensa uzgāja kādu zīmējumu ar teikumu, kas viņu satrieca. Tas bija barotavas zīmējums ar parakstu, kas nezinātājam liktos dīvains: «Brieži ēd dārglietas». Zensa nešaubījās: vai nu Rojaks jau ir atklājis visu patiesību, vai arī ir tikai soli no šīs atklāsmes. Viņa nolēma rīkoties nekavējoties un apņēmīgi. Ar Vikrotas palīdzību aizvilināja Roļaku tālu prom no kolēģiem un pati devās viņam pa pēdām. Pēc mednieku un — vēlāk — Sosnovsku aizbraukšanas viņa nozaga divstobreni, paņēma dažas patronas un ar divriteni brauca uz mežu. Ieroci viņa kaut kur paslēpa: maisiņā, mugursomā vai — galu galā — zem mēteļa. Izjaukta divstobrene pārāk daudz vietas neaizņem. Mežā viņa salika ieroci, pielādēja to un nošāva Roļaku to pašu mirkli, kad viņš parādījās. Viņa arī noslaucīja pirkstu nospiedumus no ieroča, bet, pat ja ne, tad viņas vietā to izdarīja virsmežzinis, apstākļu sagadīšanās dēļ pārliecināts, ka slepkavības vaininiece ir viņa sieva. Tomēr panei Zensai neizdevās paveikt vienu svarīgu lietu, proti — viņa nepaņēma Roļaka dokumentus ar kompromitējošo zīmējumu un parakstu. Jādomā, viņu iztraucēja automašīnas rūkoņa, atgriežoties Sosnovskim, vai varbūt viņa izdzirda nākam Sosnovska sievu. Tālāko notikumu gaitu jūs zināt.

—   Ļoti jauks stāsts, biedri major. Baidos, ka pārāk jauks, — neticīgi sacīja Karasja. — Bet kur ir pierādījumi tam, ka jums taisnība?

Grots piecēlās, izstaipījās tā, ka nokrakšķēja locītavas, un īsi, klusi nosmējās.

—   Ir viens pierādījums. Tikai viens, toties pietiekams.

—   Kāds? — jautāja Vujciks.

—   Panes Zensas papillāro līniju nospiedumi.

—   Kur? Uz kā? Divstobrene taču bija tīri noslaucīta,— iejaucās Ribackis.

—   Ne jau tikai noziedznieki pieļauj kļūdas. Paviršības atgadās arī milicijā. Mūsu vojevodistes laboratorijai gadījās viena tāda paviršība, kas maksāja mums mazliet laika un neauglīgas piepūles. Kā jūs atceraties, uz Roļaka divstobrenes netika atrasti nekādi pirkstu nospiedumi. Tādu ziņojumu, kurš, starp citu, sakrita ar faktisko stāvokli, mēs saņēmām no mūsu* ekspertiem. Taču eksperti nebija pievienojuši atskaitei slēdzienu par izšautās patronas čaulītes pārbaudi; čaulīte, kā mēs atceramies, bija iesprūdusi bises stobrā. Šis slēdziens diemžēl nonāca pie mums atsevišķi un ar novēlošanos. Lai nu kā, uz čaulītes bija panes Zensas — un vienīgi viņas — pirkstu nospiedumi.

—   Kāpēc viņa neizņēma čaulīti? — jautāja Bulecka. — Viņai tak vajadzēja aptvert, ar ko tas draud!

—  Viņa nespēja. Čaulīte iestrēga stobrā, un to viņa nevarēja paredzēt.

—   Ne jau tikai čaulīte ir galvenais pierādījums par sliktu grāmatvedei Zensai, — piezīmēja vecākais leitnants, kad pirmais izbrīns bija pāri. — Pilsonis majors ir pārlieku kautrīgs.

—   Kas tad vēl? — Veslava neizturēja.

—   Majors veica kādu eksperimentu, kura iecere varēja ienākt prātā vienīgi viņam.

—   Nu, nu? — Pane Grota komiskās šaubās pieklusināja balsi.

—   Nezinu, vai drīkst… — Vecākais leitnants iesāņus paskatījās uz priekšnieku.

Grots kā samierinādamies pameta ar roku.

—   Runā jau, runā, ja tas viņus interesē. Bet skaidrs, ka viņi vilsies.

—   Eksperiments bija saistīts ar Janīnu Vikrotu, kas tobrīd jau atradās arestā. Tieši tad pilsonim majoram ienāca prātā sarīkot sava veida konfrontāciju starp Vikrotu un to personu, kura varētu būt viņas nezināmais darba devējs. Kā mēs atceramies, meitene šo darba devēju nekad nebija redzējusi, uzdevumus saņēma pa telefonu, bet balss izklausījās tā, ka viņa pat nespēja noteikt, vai tā pieder vīrietim vai sievietei. Tātad konfrontāciju varēja izdarīt tikai pa telefonu. Mēs panācām, ka pane Zensa, ielūgta pie pilsoņa maiora uz sarunu, patērzēja ar savu krustmeitu jeb pani Vikrotu tieši pa telefonu. Bet klausules bija divas. Vienā no tām mēs aizklājām membrānu ar audekla gabaliņu un runāto ierakstījām magnetofona lentē. Panei grāmatvedei šis aparāts nedarbojās, par ko pilsonis majors viņai atvainojās kā par kļūmi, toties pa otro telefonu bija iespējams sazvanīties. Šīs sarunas laikā es sēdēju blakus panei Vikrotai un varu droši apgalvot, ka krustmātes balss viņas apziņā ne ar ko īpašu nesaistījās. Vēlāk pa pirmo — it kā bojāto telefonu mēs viņai atskaņojām dažādu sarunu fragmentus. Trīs ierakstus viņa noklausījās vienaldzīgi, toties, izdzirdusi ceturto, paģība. Gluži vienkārši paģība, jo pazina sava darba devēja balsi. Mēs viņai nepateicām, ka arī tā ir Zensas balss, ko pārvērtis vienīgi audekla gabaliņš uz klausules membrānas, tomēr kādā brīdī mums tas būs jādara.

Bulecka klausījās neticīgi.

—  Tad jūs gribat teikt, ka grāmatvede, zvanīdama Vikrotai, ikreiz atskrūvēja klausuli un aizklāja membrānu?

—  Viņai tas nemaz nebija jādara, — mundri atsaucās Veslava. — Pietika runāt caur mutautiņu vai lignīna gabaliņu. Vecs numurs.

—   Pat es ko tādu esmu dzirdējis, — norūca Vujciks. — Bet vecākajam leitnantam ir taisnība. To vajadzēja izdomāt, lai arī no šīs puses noziedzniecei nebūtu kur sprukt.

35. nodaļa

Otrajā krastā kaut kas notika. Bija dzirdamas klusinātas balsis, atskanēja ūdens šļaksti. Pēc brīža uz ezera spoguļa parādījārs kāda ēna; drīz kļuva skaidrs, ka tā ir piepūšamā laiva, kas peld tieši uz salu. Kad laiva piestāja malā, no tās izlēca seržants Polaņskis. Viņš piegāja pie ļaužu pulciņa un miera stājā sastinga Grota priekšā.

—   Pilsoni major! Seržants Polaņskis …

Majors nepacietīgi atmeta ar roku.

—   Kā ir, seržant, vai kārtībā? — viņš noprasīja. Balsī jautās sasprindzinājums.

—  Ziņoju, ka viss ir saskaņā ar plānu, pilsoni major. — Seržants pasniedzās pēc plecā uzkārtās somas un izvilka no tās nelielu paciņu. — Seit ir priekšmets, par kuru bija runa.

Grots apvaldītā nepacietībā attina sainīti. Ugunskura gaismā kaut kas iezvīļojās dzirksteļu tūkstošos. Grots dziļi uzelpoja.

—      Lūk, slavenā Radzivilu dārglieta! — viņš sacīja, divos pirkstos pacēlis piespraudi. — Mūsu meklējumu objekts un … slepkavības iemesls.

Visi sadrūzmējās ap Grotu. Skanēja izbrīnīti un neticīgi izsaucieni.

—  Tātad tomēr!

—   Kur to atrada?

—   Fredek, tu esi lielisks!

—   Mēs pieprasām paskaidrojumus!

Majors Grots gaidīja, līdz norims satraukums.

—   Nomierinieties, mani dārgie! Tūliņ visu paskaidrošu. Bet vispirms apsēdieties un ļaujiet man atdabūt balsi. Seržant, — Grots atdeva dārglietu Polaņskim, — pagaidām jūsu apsardzībā būs arī šis dārgums.

Visi apklusa un atkal sasēdās ap ugunskuru. Grots aizsmēķēja kārtējo cigareti.

—   Kā jums jau zināms, — viņš iesāka, — par spīti cerībām, pie Koļska mēs dārglietu neatradām. Neatradām arī barotavā vai tās tuvumā, kaut arī tonakt līdz pat ausmai pārmeklējām katru krūmiņu, katru sūnu skumšķīti, katru peles alu.

Atzīšos, ka toreiz īsu mirkli sāku apšaubīt mūsu akcijas izdošanos. Tomēr dārglietai bija jāatrodas barotavā un kādam tā bija jāpaņem. Tikai kam un kad? Un ko viņš ar to bija izdarījis? Vēlreiz izanalizēju visus datus, vēlreiz nopratināju dažus cilvēkus. Un tad secināju, ka bez panes Zensas virsmežniecībā vajadzēja būt vel kādam, kura darbība bijusi noslēpums pat šīs afēras varoņiem un par kuru nav bijis jausmas pat grāmatvedei — bandas nodaļas galvai. Šis cilvēks lieliski orienfejās ieinteresēto personu rīcības plānā un' iejaucās tai mirklī, kad plāns tika apdraudēts. Viņš izmantoja laika faktoru, kuram arī mūsu darbībā bija principiāla loma. Tātad zināmajā vakarā, kad Vikrota saņēma dīvaino uzdevumu — noslēpt barotavā vispirms sāls turziņu un pēc tam nogādāt tur arī sūtījumu, — pie viņas veikalā ieradās viens no Kļonovas medniekiem. Viņš, kā saka, pielipa meitenei un nenolaida no viņas ne acu arī pēc veikala slēgšanas. Gribēja pierunāt, lai jaunkundze nāk pastaigāties, un pēc tam pavadīt viņu mājās. Vikrota nepiekrita, jo viņai taču vajadzēja izpildīt noteiktu misiju, tomēr šis tips neparko neatkāpās. Staigāja viņai pakaļ tā, lai viņa to redzētu un noteiktajā laikā nevarētu izpildīt saņemto uzdevumu.

Tad nu meiča nolēma iegriezties pie paziņām Menkovā, būdama pārliecināta, ka nevēlamajam pielūdzējam beidzot apniks un viņš liksies mierā. Taču viņš bija stūrgalvīgs. Vikrota divas reizes izgāja no paziņu mājas un divas reizes redzēja viņu uzglūnam. Tikai trešajā reizē viņš vairs nebija manāms. Katram gadījumam Vikrota palūdza, lai draudzene viņu pavada kādu gabaliņu, bet pat aiz ciemata neviena vairs neredzēja. Nomierinājusies viņa atvadījās no draudzenes un devās uz mežu. Taču, pirms viņa tika līdz barotavai, bija jau par vēlu. Manuprāt — krietni pāri pusnaktij.

—  Tātad kādu stundu pēc Koļska aizturēšanas, — piebilda Ribackis, izmantodams pauzi Grota stāstījumā. — Nav nekāds brīnums, ka Koļskis neatrada piespraudi.

—   Mednieks, protams, sekoja pārdevējai, tikai šoreiz pilnīgi nemanāmi, — Grots turpināja. — Domāju, ka piespraude nonāca viņa rokās ne vēlāk par minūti pēc tam, kad bija paslēpta barotavā. Atgriešanās virsmežniecībā bija tīrais sīkums, galvenais — vajadzēja nobēdzināt dārglietu. Nobēdzināt un vēlāk ar maksimālu drošību izvest no apdraudētās vietas. Jo šis pans taču varēja iedomāties, ka mēs ar jebkādu ieganstu gribēsim vēlreiz sīki pārskatīt to cilvēku mantas, kuri kaut kādā veidā saistīti ar dramatisko notikumu.

—   Kurš tas bija? — šoreiz neizturēja Bulecka.

—   Kur viņš noslēpa piespraudi? — piemetināja Vesja.

Majors neizprotami pasmaidīja.

—   Tas varēja būt tikai viens no diviem 'medniekiem: Rudeks vai Vcngerskis. Inženieris Vujciks jums jau zināmu iemeslu dēļ neskaitās. Tātad loks bija noslēdzies, bet izeju no tā varēja norādīt vienīgi Radzivilu piespraude. Un tā arī notika. Seržants Polaņskis atrada piespraudi un tādējādi identificēja cilvēku, ko mēs meklējām.

Grots vērsās pie Polaņska.

—   Scržant, kur jūs atradāt dārglietu?

Polaņskis pamīņājās.

—  Ziņoju, ka tur, kur jūs, pilsoni major, likāt meklēt. Senes.

—   Sēnēs? — Danuta izbrīnā pavēra muti.

—   Kādās sēnēs? — sašutis noprasīja Vujciks.

Grots palika nesatraucami mierīgs.

—   Sēnēs, kuras mednieki lasīja mežā, kuras kaltēja, marinēja, aplēja ar sviestu, lika grozos. Seržant, kuram piederēja tās sēnes ar piespraudi?

—   Bet jūs tak zināt, pilsoni major. Doktoram Vengerskim.

Iestājās tāds klusums, ka gandrīz vai bija saklausāmi sirdspuksti.

—   Tā jau es domāju. — Grots neapzināti paplūkāja lūpu. — Maisiņš vai burciņa ar sēnēm bija ideāla paslēptuve, lai izvestu dārglietu no Kļonovas. Nebija vienīgi zināms, kurš šo paslēptuvi vedīs. Šoreiz es neesmu kļūdījies. Tas bija Vengerskis.

—   Kā jūs, pilsoni major, to izsecinājāt? — gluži bez elpas jautāja Karasja.

—   Ko tad? Ka piespraude būs pie Vengerska? To es sapratu pēc Janīnas Vikrotas liecības. Tikai kādā veidā viņš grasījās izvest to no Kļonovas, ja pie barotavas mēs vispirms bijām notvēruši Vikrotu un pēc tam Koļski? Atzīšos, ka Koļski es uzskatīju drīzāk par vērtslietu piegādātāju nekā par saņēmēju. Tāpēc dārglietas pazušana sagādāja man pamatīgas galvassāpes. Es nezināju, kur to tagad meklēt, jo grūti bija pieņemt, ka īpašnieks būtu to vienkārši iebāzis kabatā vai atstājis viegli pieejamā vietā. Reizē es uzskatīju, ka viņš to patur savā tuvumā, pie rokas, lai paņemtu pirmajā izdevīgajā brīdī. Par to, ka šādu dārgumu varētu atstāt bez pieskatīšanas — sevišķi pēc Roļaka noslepkavošanas, nevarēja būt ne runas. Tātad vajadzēja mēģināt. Bet kā?

Majors paskatījās uz Ribacki.

—  Vai jūs, vecākais leitnant, atceraties mūsu atvadīšanos no medniekiem — no Rudeka un Vengerska? Redaktors Rudcks toreiz pateica, ka neņemšot līdzi sēnes, jo nevienu no tām nespēšot apēst, nedomādams par to, kā tās lasītas, turpretim doktors Vengerskis …

—  Vengerskis toreiz sacīja, — iesāka vecākais leitnants, — ka sēnēm neesot nekāda sakara ar noziegumu _ jeb, kā viņš to nosauca, ar nelaimi un viņš neredzot iemesla, kādēļ no tām vajadzētu atteikties.

—   Redzat nu. Tieši tobrīd es pārliecinājos, ka kontrabandistu afēras īstais varonis, kaut arī ne slepkava, ir Vengerskis un ka dārgumu viņš vedīs prom, paslēptu sēnēs. Tāpēc es uzdevu seržantam Polaņskim aizturēt uz ceļa fiatu, kurā Rudeks un Vengerskis brauca mājās, un ar ieganstu, ka līdzīga mašīna nozagta, aizkavēt medniekus patālāk no automašīnas tikmēr, kamēr mūsu darbinieki veiks sīku revīziju: Kā redzat, akcija deva gaidīto rezultātu.

Majors Grots apklusa, it kā gaidīdams jautājumus. Tomēr neviens nerunāja. Vujciks paskatījās zvaigznēm nosētajās debesīs.

— Rīt atkal būs jauks laiks, — viņš norūca. — Diez vai brieži vēl bauros.

Anna Klodziņska Aiz tumsas sliekšņa

…

Pirmā nodaļa

Ēna atrāvās no sienas un virzījās uz priekšu lēnām, piesardzīgi, kā slēpdamās. Laternas gaisma pavārtē tikpat kā neiespīdēja. Ēna uz brīdi apstājās, nogaidīja. Un tad no pavārtes pagalmā ieslīdēja vājš sīka auguma jauneklis, ģērbies noskrandušos džinsos un tumšā kreklā. Tuvojās jau pusnakts, bet dienas tveice joprojām nemazinājās, saulē nokarsušās namu sienas vēl pat nebija atdzisušas.

Lai gan valdīja tveice, krekla garās piedurknes jauneklis bija aizpogājis. Apstājies pie nama sienas, viņš vērīgi lūkojās apkārt, laiku pa laikam sakņupa, kratījās drebuļos. Beidzot viņš apsēdās uz pagalma stūrī nomestajiem dēļiem, ierāva galvu plecos un sastinga.

Pagāja stundas ceturksnis. No ielas pagalmā ienāca sieviete ar lielu somu rokā. Gadu piecdesmit veca, var arī būt, ka drusku vecāka. Sieviete gāja lēnā, ļodzīgā gaitā, sēkdama un kaut ko savā nodabā purpinādama. Jauneklis, kas snauda uz dēļiem pagalma stūrī, pēkšņi it kā pamodās, pacēla galvu. Par spīti tumsai, viņš saskatīja sievieti ar lielu somu vienā un mazu somiņu otrā rokā. Klusu, metot ap sievieti loku, jauneklis pielavījās viņai klāt no aizmugures un — lēca. Sieviete nepaspēja pat iekliegties, tikai sagrīļojās un pārbijusies raudzījās visapkārt, cenzdamas saprast, kas noticis. Kādu brīdi viņai pat likās, ka tas būs bijis kaķis. Un, kad viņa aptvēra, ka no rokas izrauia somiņa, jauneklis jau bija otrpus Novi Svjatas ielai un pazuda aiz garā amatnieku paviljona. Sievietes kliedzienus viņš nedzirdēja.

Iespiedies spraugā starp atkritumu kasti un mūri, jauneklis ar saviem lunkanajiem, netīrajiem pirkstiem drudžainā steigā pārlūkoja somiņas saturu. Ieraudzījis banknošu paciņu, viņš norija siekalas un atviegloti uzelpoja. Lēcienus «pa tukšo» viņš pagalam necieta, bet sīknauda viņam riebās. Jauneklis rūpīgi sadalīja naudaszīmes pa abām bikšu kabatām un krekla augškabatu. Tā bija tālredzīgāk; ja viņam iztukšotu vienu kabatu, neskarta paliktu citās noslēptā naudiņa. Somiņu ar sīkumiem viņš iemeta atkritumu tvertnē.

Tagad vajadzēja pasteigties. Jau vairākas stundas viņu mocīja arvien asāks «bads». Sāpēja visi muskuļi; sāpes caururba augumu no papēžiem līdz pakausim, durstīja kā ar tūkstoš adatām, plēsa pušu nervus. Kratīja drebuļi, vairākas reizes uznāca vēmiens. Līdz rītam viņš neizturēs. Nozagtā nauda solīja glābiņu.

Jauneklis atkal iznāca uz Novi Svjatas ielas, taču vairākus desmitus metru tālāk, jo varēja būt, ka sieviete ziņojusi milicijai. Jaunekļa skatiens, piesardzīgs un meklējošs, taustījās gar namu sienām, ienira pavārtēs. Zobi viņam klabēja un nācās sakost žokļus, jo likās, ka apkārtējie to dzird.

Beidzot viņš atrada. Kāda pagalma vistumšākajā stūrī nekustīgi stāvēja meklētais cilvēks. Tikai zinātāji prata viņu atrast un jau pa gabalu sazīmēt: pazems, stūrains augums, mugurā vienmēr melna, spoža jaka, kājās krosenes. Vīrietis mierīgi nogaidīja jaunekli pienākam klāt, pazina viņu un iebāza roku jakas kabatā. Tumsā varēja redzēt, ka jaunekļa seju klāj sviedri, bet rokas tlreb kā večukam.

—   Esi badā, — vīrietis nejautāja, bet gan konstatēja.

—  Vai tev ir prece? — Jauneklis tik tikko spēja pakustināt lūpas.

—   Bet vai tev nauda ir?

Jauneklis pamāja un izvilka dažas banknotes.

—   Neturos uz strīpas, — jauneklis izgārdza. — Dodl

—   Cik?

—   Četrus.

Vīrietis noliedzoši pakratīja galvu. Viņš savus klientus labi pazina. «Neturēties uz strīpas» nozīmēja būt lielā badā. Tādā reizē ļoti viegli var pārdozēt, un tad ātri vien ir cauri. Bet miroņi viņam nebija vajadzīgi.

—  Ne vairāk kā trīs, — vīrietis teica, izvilkdams pilnu šļirci. — Nu? — Pārdevējs nepacietīgi gaidīja. Līdz ausmai vai'rs nebija tālu.

Jauneklis izgramstīja no kabatas savu šļirci. Varēja redzēt, ka tā kalpo jau ilgi un ka vienreizējās lietošanas adata izmantota vismaz reižu divdesmit. Bet jaunekļa acīs tam nebija nekādas nozīmes. Galvenais, ka tējas krāsas šķidrums plūda no vienas šļirces otrā. Tādā daudzumā, par kādu klients bija samaksājis. Pat ar uzviju. Pārdevējs domāja par priekšdienām.

—   Tūlīt iešaušu kanālā, — jauneklis murmināja, trīcošiem pirkstiem atpogādams krekla piedurkni un pavilkdams to augstāk. — Tūlīt. ..

—   Struto, — teica pārdevējs, vērodams jaunekļa rokas ādu. — Nav vairs kur durt.

—  Hronisks fibrozs asinsvadu iekaisums — tā to sauc speciālisti, — jauneklis atteica. — Vai tev psihedrīna nav?

Vīrietis nicinoši pasmaidīja.

—   Priekš tāda zaļknābja kā tu? Viens grams maksā trīssimt tūkstošus. Vāri sev magoni un streb to zupu litriem.

—   No tās man jāvemj. Kādreiz turējās iekšā, tagad ne. — Jauneklis pēkšņi kļuva runīgs, iešļircinātais «kompots» sāka iedarboties. — Kad pamēģināju pirmoreiz…

—  Tas mani neinteresē, — nošņāca vīrietis, visu laiku uzmanīdams tumšo pagalmu. — Tinies prom!

—   Vai rīt būsi?

—   Laikam. Nu, lasies, veikli!

Rītdienai nauda vēl iznāks, — domāja jauneklis, iedams pa Bednarska ielu lejup. Kopš brokastīm piena bārā viņš nebija baudījis ne kumosa, taču ēst negribējās. Parastais izsalkums jeb «māgas bads» nebija nekas briesmīgs, to varēja apmānīt ar cigareti, ar miegu. Toties šis bads … Viņš noskurinājās, negribējās tagad domāt par to, kas būs pēc pāris stundām. Taču domās pārskaitīja kabatās palikušo naudu. Melnajā vējjakā tērptais tirgonis nebija no dārgākajiem, viņš par kubikcentimetru «kompota» ņēma tikai divsimt piecdesmit. Citi prasīja trīs, pat četrus simtus.

Tātad nauda iznāks rīt priekšpusdienai un vakaram. Bet pēc tam? Ja negadīsies otra tāda veiksme kā ar to veceni Novi Svjatas pagalmā? Ko darīt tad? Neviens no kompānijas neaizdos, tas ir skaidrs. Viņu vidē bieži uzliesmoja naids pret tiem, kuri bija dabūjuši narkotikas, kuriem bija nauda, rotaslietas, kaut kāda materiāla vērtība, ko iespējams pārdot. Ja kāds neatdeva parādu, to sita līdz nemaņai. Un pat vislabākais draugs, «badā» būdams, var sākt trakot, izdemolēt dzīvokli, piekaut, pat nogalināt. Jauneklis to zināja, reiz bija redzējis paša acīm un nespēja aizmirst.

Māte vairs nedos, — jauneklis slinki prātoja par nākotni, kas viņam bija tikai laika posmi starp kārtējām devām. Vienīgi narkotikas bija svarīgas, viss pārējais neskaitījās. Taču iznest no mājām vērtīgas mantas jauneklis baidījās. Māte varētu to pamanīt un padzīt viņu, reiz to jau izdarīja, kad viņš bija pieeūkojis katlu, vārīdams tajā magones. Tiesa, smaka bija pretīga, kaimiņi saskrēja un prasīja, kas notiek. Toreiz viņš pāris nedēļu klīda apkārt, līdz māte viņu satika uz ielas un ļāva atgriezties mājās. Lai kādas tās viņu mājas bija, tās tomēr pasargāja no aukstuma, tur gaidīja gulta, tīrs krekls.

Bet naudu māte nedod. Liek iet strādāt. Taču viņam vairs nebija spēka strādāt; māte to nenojauta, jo viņš vienmēr bija bijis vājš un vārgs. Pēc trim «duršanās» gadiem viņš svēra tikpat, cik puikas gados. Rokas viņam trīsēja, lija sviedri, mocīja bezmiegs, muskuļu un galvas sāpes, pastāvīgs nemiers un baiļu sajūta. Reiz māte aizvilka viņu pie iecirkņa ārsta. Ieraudzījis kreveles uz viņa rokām, ārsts sāka kliegt, bārties, brīdināt. Iedeva recepti relānija iegādei, norūca kaut ko par aizkavējušos attīstību, izmaiņām personībā un tamlīdzīgi… Māte no visa tā maz ko saprata. Vēlēja dēlam daudz ēst — tad viņš piebriedis, pieņemsies spēkā un varēs strādāt. Dēls raudzījās uz māti ar aukstām acīm, māte viņu maz interesēja.

Jauneklis apsēdās uz sola Vislas krastā; laternas zeltainā gaisma šūpojās ūdenī. Jaunekļa domas kavējās pie

veikaliem, kurus būtu vieglāk uzlauzt.

* * *

Vīrietis melnajā, spožajā virsjakā tonakt pārdeva vēl četrpadsmit kubikcentimetrus «kompota», vairāk viņam nebija līdzi. Rītam austot, viņš iesēdās sarkanā mazlitrāžas vāģī un brauca mājup, lai izgulētos pirms nākamās nakts. Viņš jutās noguris un nolēma, ka no pirmdienas paņems nedēļu atvaļinājuma un aizšaus uz jūrmalu paplunčāties. Vai arī uz Mazūriem paniekoties ar makšķeri. Viņš tur zināja klusas vietas, kur nedzirdēja bērnu klaigas, nebija «siseņu» — tūristu baru ar saviem tranzistoriem. Tur varēja pasēdēt pie ūdens, aizmirst pilsētas priekus, kas reizēm noriebās līdz kaklam. Nauda viņam bija — pietiekami, lai vienu nedēļu varētu nestrādāt. Lai pašam piederētu gan diena, gan nakts.

Bet ja šefs nepiekritīs? — domāja vīrietis, stāvēdams zem aukstas dušas. Tad pazīstams ārsts, patāls radinieks, uzrakstīs izziņu, ka viņam iekšā kaut kas iekaisis, kaut kas, ko ar aci nevar redzēt. Var izkombinēt arī telegrammu: rados kāds saslimis, bet šie radi dzīvo, teiksim, Olštinā. Jā, šefam nevar tā vienkārši ņemt un pateikt: esmu nāvīgi noguris, gribu mazliet izvēdināties… Viņš paskatīsies caur savām melnajām brillēm tā, ka šermuļi pārskries pār kauliem.

Viņi šefam bija trīs; katram centrā noteikts savs rajons, katrs apkalpoja" pastāvīgos klientus, kuri, starp citu, arvien papildinājās ar jaunpienācējiem. Ar jaunajiem bija ļoti jāuzmanās — starp tiem varēja būt kāds milicijas okšķeris. Visiem trim bija pāris gadu gara prakse, viņu lietpratēja acs novērtēja svešo klientu un vai nu pārdeva tam preci, vai arī iegāza pa purnu un izmeta no pavārtes, izlamājot pēc visām notīm. Iekrist nedrīkstēja — pagalam prece, šļirce un pāris gadu aiz restēm nodrošināti. Taču nevienam no trijotnes tāda neraža vēl nebija gadījusies.

Viņš atgriezās istabā un sāka klāt guļvietu uz tahtas, kad iezvanījās telefons.

—   Nolādēts, — viņš norūca, taču zināja, ka nedrīkst neatbildēt. Un pacēla klausuli. — Hallo?

—   Morva? — Pazīstama balss, tas bija šefs.

—   Jā, es.

—   Tu man būsi vajadzīgs.

—   Kad?

—   Šovakar. Divdesmit divos. Fabrikā.

Morva brīdi klusēja, viņu mulsināja tikšanās vieta.

—  Man prece vēl ir, — viņš piesardzīgi iebilda. — La^ bāk neturēt lieku mājās.

—   Runa nav par to. Ierodies precīzi.

Narkotiku pārdevējs Morva nolikās gulēt, taču ilgi nevarēja aizmigt. Šefa rīkojums viņam šķita savāds un, jāatzīst, modināja bailes. Morva zināja, pareizāk sakot, nojauta, ka no visas trijotnes šefs visvairāk ciena viņu, ja vien var būt runa par kaut kādu cieņu abu starpā. Un tomēr brīžam likās, ka šefa tuvākais līdzstrādnieks ir Kārnāks, par kuru melsa, ka viņš naudas dēļ esot gatavs pārdot tēvu, māti un arī sievu un bērnus, ja viņam tādi būtu. Karņaks, kam nebija nekādu cilvēcisku jūtu, Kārnāks ar savu šimpanzes ģīmi un bandīta blēdīgo smīnu… spekulants, kas iemanījies «kompotam» pievienot strihnīnu — viņam bija slepeni kontakti ar farmaceitiem — vai arī dažu sēņu ekstraktu. Tādēļ viņš prasīja no klientiem visaugstāko taksi, pat piecus simtus par kubu; pretī viņi saņēma vispirms patīkamu eiforiju, tad drudžainus murgus, halucinācijas, reizēm arī komu. Pa kaktiem čukstēja, ka daži no klientiem jau, tā teikt, atdevuši galus. Karņaka klātbūtnē to neviens neuzdrošinājās apgalvot. Baidījās, jo Karņaks stāvēja pārāk tuvu šefam — Bālajam.

Morva grozījās no vieniem sāniem uz otriem, centās aizmigt, taču Bālā zvans bija viņu pārāk satraucis. Jo šefs nekad pats uz fabriku negāja, uz turieni viņš mēdza' sūtīt Kulavecu vai kādu citu, ja radās vajadzība kontrolēt strādniekus, sadot viņiem pa ausīm vai tamlīdzīgi. Fabrikā Bālo neviens nebija redzējis, droši vien pat nezināja, ka tāds Bālais eksistē. Viņu trijotnei ar Bālo bija tikai vienpusēji sakari: Bālais viņus izsauca, iepriekš norunātā veidā iekasēja no viņiem naudu, zvanīja pa telefonu, reti kad ieradās viņu mājās. Neviens no trijotnes nezināja viņa adresi, īsto uzvārdu, pat vārdu ne. Tā bija iegājies no paša sākuma. Bālais deva trijotnei iespēju nopelnīt tik daudz, lai viņi nebāztu degunu, kur nevajag. Sev Bālais paturēja trīsdesmit procentus.

Atklāti runājot, Morva tādu rīcību nesaprata. Tikai trīsdesmit! Kā persona, kas organizē ražošanu un tirdzniecību un visu tur savās rokās, Bālais droši varēja iekasēt divtik, trīstik. Bet viņš negrib vairāk. Kāpēc? Ne jau aiz labas sirds, jāsmejas, to lai nevienam no trijotnes nestāsta. Viņi tādiem pekstiņiem neticēja, viņi saprata tikai vienu: nopelnīt, izspiest no narkomāniem pēc iespējas vairāk. Viņus interesēja tikai nauda. Par velti viņi nedotu nevienam ne ceturtdaļu kuba, lai kā tas lūgtos, raudātu baltas asaras, mestos viņu priekšā ceļos, mirtu vai nost. Viņi visus šos narkomānus nicināja, paši nepakļaujoties postošajam netikumam un paturot skaidru galvu. Mūsdienīgi mantrauši.

Morva nemaz neuzdrošinātos Bālajam vaicāt, kāpēc viņš iekasē tik maz. Abi pārējie pat neinteresējās par to. Viņi ir apmierināti, ka viņiem paliek tik liela daļa.

—  Tev ir. SLD, — rei^ Morvam tika teicis Karņaks, šķobīdams savu mērkaķa ģīmi.

—   Nesaprotu! — Morva bija sašutis.

—   SLD, citiem vārdiem — superlēna domāšana! — Karņaks norēcās. — Neuzdod tik daudz jautājumu, ka kāds nesabojā tavu smuko ģīmi.

Vai Karņaks pazītu Bālo labāk nekā citi? Sis jautājums

Morvam vēlāk nedeva miera. Vai Karņaks lika saprast, ka viņš zina, kāpēc Bālais patur sev tikai tos trīsdesmit procentus peļņas?

* * *

Pa Prāgas priekšpilsētas pašu ziemeļu nomali, atduroties kartupeļu laukos, stiepās maza ieliņa — Bočna. Tās sākumā bija sešas vecas, dārzu ieskautas savrupmājas, kurās izaugušas jau vairākas prādzinieku paaudzes; tālāk rindojās tikai barakas, noliktavas, pamesti veikali ar dziļiem pagrabiem, kuros sen neviens vairs neieskatījās — tā vismaz likās.

Morva atstāja vāģi maksas stāvvietā, krietni atstatu no Bočnas ieliņas; tālāk viņš gāja kājām, tā bija drošāk. Pievakarē Varšavā bija sacēlies spēcīgs vējš un atsvaidzinājis gaisu. Šogad jūlijs bija ļoti karsts, lieti sniedza tikai īslaicīgu veldzi.

Morva palūkojās pulkstenī. Līdz divdesmit diviem bija palikušas vienpadsmit minūtes. Lieliski. Labāk atnākt agrāk un pagaidīt nekā nokavēt un klausīties kodīgos pārmetumos. Tas īpaši kostu kaulā, ja Bālajam līdzi būtu atvilcies Karņaks. Tas gorilla. Miesassargs. Ķēdes suns, kas pie pirmās izdevības pārkostu rīkli arī saimniekam, — ar naidu nodomāja Morva, vērodams apkārtni. Tālumā dzirdēja vilciena troksni, vienā no savrupmājām bija viesības, pa atvērtajiem logiem varēja redzēt ļaudis dejojam. Roka skaņas brīžam pārmāca helikopters, kas riņķoja virs Vislas.

Morva aplūkoja ēku, pie kuras stāvēja. Kārtējo reizi viņam nācās atzīt, ka Bālais visu labi izdomājis. Garā, zemā baraka bija pamatīgi būvēta, to apņēma kārtīgs žogs, vārtiņi slēdzami ar divām atslēgām. Virs ieejas spuldze, zem tās izkārtne — «Polistirola izstrādājumu ražošanas rūpnīca». īpašnieks nebija minēts, bet Morva zināja, ka viss ir noformēts legāli un dokumenti ir uz Kulaveca sievas — pilsones Antoņinas Ķozloņas vārda.

Ražotne strādāja no astoņiem līdz sešpadsmitiem, tad darbs beidzās un darbinieki devās mājup. Te strādāja cilvēki ar kvalifikāciju, speciālisti, taču viņu interese par ražotni aprobežojās ar astoņām darba stundām un algas saņemšanas brīdi. Viņi nopelnīja labi, Antoņina Kozloņa laiku pa laikam maksāja arī prēmijas, darbu nekavēja materiālu un rezerves daļu trūkums, viņi bija apgādāti ar spectērpiem, darba cimdiem, bet mazajā mazgātavā nekad netrūka ziepju un bija pat karsts ūdens.

Viņi ražoja daždažādus izolācijas materiālus elektrotehnikas vajadzībām, saimniecības preces, rotaļlietas, mēbeļu tīrīšanas līdzekļus un citus sīkumus. Izejviela bija polistirola granulāts, izstrādājumus no tā gatavoja liešanas, štancēšanas, presēšanas ceļā.

Tik daudz par ražotni zināja Morva. Tik daudz par to bija jāzina katram no trijotnes, lai gan visiem trim bija stingri norādīts turēties pēc iespējas tālāk no strādājošiem un nestāties ar viņiem nekādos kontaktos, nerādīties, tā teikt, ne acīs. Viņiem bija aizliegts spert kāju pār ražotnes slieksni, lai vai ugunsgrēks. Viņiem bija sava fabrika, tā arī atradās te un tajā pašā laikā pavisam citur. Par savu fabriku viņi zināja visu, bet ražotnes ļaudis savukārt nezināja par to neko, lai gan tā atradās burtiski zem viņu kājām …

Jā, Bālais bija lieliski izdomājis. Polistirols, kā jau ķīmija, ražošanas procesā izdala kodīgu smaku. Un nevienam garāmgājējam ne prātā nenāk minēt, kāpēc nejaukā smaka ap ražotni turas arī naktī… Precīzi — līdz pulksten trijiem; nākamajās piecās stundās telpas tiek rūpīgi vēdinātas un smaka izgaiņāta. Var jau būt, ka kāds no ražotnes ļaudīm rītos reizēm sajuta gaisā «svešu ķīmiju», bet runāt par to viņi nerunāja, tas viņus neinteresēja.

Morva sarāvās — tumšajā ieliņā parādījās divi silueti, atskanēja klusi soļi. Nodzēsis pusizsmēķēto cigareti, Morva pagājās nācējiem pretī. Protams, Bālajam līdzās čāpoja Karņaks, liels un lempīgs, garās rokas sniedzās gandrīz vai līdz ceļiem.

Bālajam uz acīm lielas, tumšas brilles un pār pieri dziļi novilkta platmale. Kā parasti, sakniebtajās lūpās — cigarete. Pasīks augums, zilais putekļu mētelis, par spīti tveicei, viduklī cieši sajozts.

— Slēdz vaļā! — Bālais teica Karņakam, pārvēla cigareti uz otru mutes kaktu, palūkojās apkārt un it kā tikai tagad ieraudzīja Morvu. Morva saprata, ka tā ir spēle: šefa scenārijā viņam -kaut kāda loma varēja būt~1ikai tik ilgi, kamēr viņš nepretojās, kamēr precīzi izpildīja rīkojumus. Kalps, kas paklausa bez ierunām, — tāda bija viņa loma, un kalpu var neievērot.

Karņaks izņēma no kabatas atslēgu saišķi, atslēdza vārtiņus, ielaida viņus iekšā un atkal aizslēdza. Pie ražotnes durvīm Bālais apstājās, it kā vilcinājās iet tālāk.

Aizmetis izsmēķi, viņš brīdi kaut ko apsvēra. Bet abi pavadoņi pacietīgi gaidīja. Tā gaida labi dresēti suņi — kamēr saimnieks dod zīmi un ļauj iet tālāk.

—   Cik viņu tur ir? — Bālais beidzot vaicāja.

Viņa balss bija klusināta, bet padotie zināja, ka tā spēj pāraugt niknā rēcienā un likt nodrebēt bailēs..

—  Jābūt sešiem. — Karņaks nedroši pavērās šefā.

—   Jābūt? — Bālais dusmīgi nošņācās.

—  Nu, neesmu pārbaudījis, kas un cik, — Karņaks paskaidroja. — Vakar kontrolēja Kulavecs un teica, ka seši.

—  Ej un paskaties! Kopā ar viņu, — šefs norādīja uz Morvu. — Es pagaidīšu.

Bālais noskatījās, kā viņi aizgāja gar baraku un nozuda tumsā. Karņaks atkal izņēma atslēgas, pagraba durvis sētas pusē bija trīskārt slēdzamas, atslēgu caurumus tik tikko varēja saredzēt. Paveroties spraugai, degunā iesitās kodīga smaka, amonjaka, hloroforma, kaut kādu reaktīvu sajaukuma asais smārds sita ciet elpu. Morva ar grūtībām norija siekalas. «Kā viņi var te izturēt?» Morva nodomāja, kopā ar Karņaku kāpjot lejup pa betona pakāpieniem.

Plašajam pagrabam, ko apgaismoja vairākas spēcīgas spuldzes, nebija logu. Gaisu pagrabā ievadīja sienās iebūvēti ventilatori. Telpas vidū stāvēja prāva elektriskā plīts, gar malām — pāris garu galdu, ķebļi, bet pie pašām sienām — maisi ar kaltētām magonēm. Telpā atradās pieci vīrieši, katrs darīja savu darbu. Soļu troksnis viņus no darba neatrāva, atnācējiem tika uzmests tikai kāds skatiens — vienaldzīgs, varbūt pat mazliet nepacietīgs.

Karņaks apstaigāja galdus, ilgāk pakavējās pie plīts un pajautāja tuvāk stāvošajam strādniekam:

—   Kāpēc tikai pieci?

Uzrunātais paraustīja plecus. Visa viņa uzmanība bija pievērsta vates tamponiem un pudelei ar reaktīvu; atnācējs, kā redzams, darbā tikai traucēja.

—   Kur ir Gžibņaks? Kāpēc nav darbā?

Atkal klusums. Karņaks nospļāvās — ķīmisko vielu izgarojumi kairināja rīkli —, saķēra strādnieku aiz kailajiem pleciem, ko klāja rētas un strutojoši pušumi.

—  Es prasu, kur ir Gžibņaks! — Karņaks bļāva. — Runā, pie visiem velniem!

—  Es nezinu, — uzrunātais norūca. — Neesmu viņu redzējis.

—   Gžibņaks ;r slimnīcā, — atbildēja cils strādnieks, šķiet, pats jaunākais no visiem.

—   Kas viņam kait?

—   Koma.

—   Pārdozēja, vai? — jautāja Morva, slaucīdams asarojošās acis.

—   Laikam.

—   Kur viņš tik daudz dabūja?

—   Nopirka.

Karņaks rupji nolamājās un kļuva sarkans aiz dusmām.

—   Jūs šeit saņemat pietiekami, lai pilsētā nebūtu jāpērk, — Karņaks stostīdamies teica, viņš uztraukumā allaž sāka stostīties. — Jūs saņemat tik daudz, lai nekad nenonāktu badā. Ar vienu vienīgu noteikumu: devu palielināt nedrīkst! Kāda velna pēc tad Gžibņaks pirka pilsētā?

—   Viņš bija badā,— nomurmināja jauniņais, uzsvērdams vārdu «bija», devās pie plīts un ar ievingrinātu kustību pielēja šķīdumam drusku ūdens.

—   Tas nozīmē, ka … — Karņaks pēkšņi apklusa, jo aptvēra, ka ārā taču gaida Bālais. Ka būs viņam jāpasaka par Gžibņaku. Karņaks atkal nolamājās un paskatījās uz Morvu. Taču tas novērsa skatienu. «Tā nav mana darīšana,» Morva domāja. «Es fabriku nekontrolēju. Es tikai nāku uz šejieni pēc preces. Gžibņaks būs tepat uz vietas pāršāvis pār strīpu un ne vienreiz vien. Bet tā nav mana darīšana.»

Neviens nebija pamanījis, ka Bālais jau labu brīdi stāv uz kāpnēm un klausās. Atskanot viņa balsij, visi pārsteigumā sarāvās.

—   Ja Gžibņaks atgriezīsies, atlaid viņu! — Bālais teica Karņakam. Un viņa skatiens pētoši aptaustīja sejas, rokas, augumus, visus piecus vīriešus, kas te viņam ražoja heroīnu — galvenokārt heroīnu un arī morfīnu, protams. Bālais pētīja viņus ilgi klusēdams, nenokāpdams zemāk, palikdams visu laiku uz kāpnēm, kur tumsas dēļ bija tik tikko saredzams, — jaudīgās spuldzes bija novietotas tā, lai gaisma kristu tikai uz leju, uz galdiem un plīti.

Morvas domas kavējās pie vārdiem «ja Gžibņaks atgriezīsies …». «Ja», nevis «kad». Tas nozīmēja — ja paliks dzīvs. Acīmredzot Bālais nemaz nebaidījās, nedomāja, ka iespējama informācijas noplūde, ka kāds no narkomāniem varētu atklāt fabrikas noslēpumu. Un Morva bija ar viņu vienis prātis. Šie seši — tagad pi<?ci — te saņēma savu porciju regulāri, par velti, tikai par to, ka te strādāja.

Viņi jau bija tik atkarīgi no narkotikām, tik ļoti to varā, ka atlaišanu no darba fabrikā uzskatīja par vislielāko nelaimi, kāda vien var piemeklēt. Tā vismaz viņi — tiesa, retu reizi — tika teikuši Morvam, kad tas ieradās pēc preces. Zagt, ielauzties, aplaupīt, lai sadabūtu naudu narkotikām, — tas vairs neatbilda viņu iespējām, ne fiziskajām, ne psihiskajām. Viņuprāt, tieši viņi paši — Bālais netika ņemts vērā, jo par viņu nekas nebija zināms, — bija visvairāk ieinteresēti noslēpt šo pagrabu no svešas acs. Arī no citiem narkomāniem, kas varētu radīt bīstamu konkurenci.

—        Kurā slimnīcā Gžibņaks ievietots? — jautāja Morva. Viņam šķita, ka Bālais grib, lai kāds to pajautā.

—   Nezinu, — nomurmināja tuvāk stāvošais puisis.

—   Kur viņam uznāca koma?

—   Dzīvoklī. Pie Evas.

Bālais aiz dusmām iekrācās. Viņa pirksts pieskārās Morvas plecam. Morva saprata, ka jāturpina.

—  Vai tu arī tur biji? — viņš tincināja.

Puisis negribīgi pamāja.

—   Vai izsaucāt ārstu? Ātro palīdzību?

Puisis uzmeta Morvam ironisku skatienu.

—   Protams. Kad Heņeks b?ja jau gabalā.

—   Kā to saprast?

—       Esat gan naivs! Es saku, ka izsaucām ātros tad, kad bijām Heņeku iznesuši citā pagalmā krietnu gabalu tālāk un nolikuši zemē pie atkritumu kastes. Zvanījām no būdas — viens te nokritis un guļ. Tāds savāds.

—  Vai jautāja, kas zvana?

—  Jā. Es noliku klausuli.

—   Kā tu zināji, ka tā ir koma?

—       Vai tad pirmoreiz? — Puisis paraustīja plecus. — Tādās reizēs vienmēr iznesam no dzīvokļa labu gabalu prom, lai pogainie mūs neuzostu.

Morva uzlūkoja puisi ar dīvainu nepatiku. Jā, viņš zināja gan, ka tā mēdz darīt. Saprata, kāpēc tā jādara. Bet zināja arī, ka, tā rīkojoties, ārsta palīdzība bieži vien nāk par vēlu. Ātrās palīdzības vāģis spiests ilgi maldīties un meklēt «to, kas nokritis un guļ». Un gadās, ka ārsts atmet ar roku, jo anonīmais izsaukums var būt bijis tikai muļķīgs joks, bet ārsta palīdzība steidzami vajadzīga daudziem smagiem slimniekiem.

Un reizēm narkomāni ātro palīdzību nemaz neizsauc.

—   Diez cik draudzīgi vis neesat, — Morva norūca. Kārnāks palūkojās uz viņu un saviebās.

—   Kāda muša tev iekodusi? Žēlsirdību sāc sludināt? — Un Karņaks atkal nospļāvās, nejaukās smirdoņas mocīts. — Ja negrib, lai nebrūķē. Neviens viņus uz to nespiež. Ar varu ciet netur. Lai iet, kurp grib.

Ieraudzījis narkomānu pārbiedētās acis un drebošās lūpas, Karņaks pasmējās.

—   Nemetam taču jūs uzreiz ārā, — viņš nevērīgi turpināja. — Strādājiet! Kad atnāks kontrolieris, viņš ar jums norēķināsies. Bet lai neviens nekad nepirktu pilsētā, nestaigātu pa kaut kādiem dzīvokļiem, nekaifotu barā. Esmu jūs jau brīdinājis un tagad brīdinu vēlreiz. No rītiem tūlīt uz mājām — gulēt! Bet vakaros uz šejieni!

Karņaks devās uz kāpņu pusi un jautājoši pavērās šefā. Tas pamāja, pagriezās, un abi izgāja no pagraba. Morva sekoja viņiem, joprojām nesaprazdams, kāpēc Bālais licis

viņam šonakt nākt uz fabriku. * * *

Meiča pamodās no grūdiena plecā. Kāds cilvēks, noliecies pār viņu, dusmīgi kaut ko runāja, bet vārdi bija nesaprotami un skanēja it kā no tālienes — tos slāpēja galvas sāpes un troksnis ausīs.

—  Vai dzirdi, ko saku? Es runāju ar tevi! Lasies prom no šejienes, vai arī es izsaukšu miliciju.

Meiča sāka atjēgties un ar grūtībām piecēlās. Vīrs, kas viņu rāja, bija sirms, nevīžīgi ģērbies, pagalam grumbainu seju un ar nūju rokā.

—  Vācies prom! — vīrs kliedza, mazajām ačelēm nikni zibot. — Vācies mājās! Te'nav vieta gulēšanai!

Kājas viņai grīļojās, taču vārdu jēga jau nonāca līdz apziņai. Vīrietis liek iet mājās. Bet man māju nav, — meičai gribējās pateikt, taču viņa tikai paraustīja plecus. Vīrieti tas neinteresē. Viņš ir kaut kāda amatpersona, un visi trumpji ir viņa rokās, meiča labi zināja, kur tas laiks jau, ka kāpnēs gulēt nav brīv. Un tā bija kļūda, viņas pašas kļūda, ka nebija vis gājusi uz «mērkaķu birzi» Prāgas priekšpilsētā, bet uz šo namu pilsētas centrā. Vecais laikam ir te sētnieks.

—   Cik pulkstenis? — viņa vaicāja, nopurinādama putekļus no svārkiem.

—   Seši, jaunkundzīt! — virs atcirta. — Un ir darbdiena, otrdiena. Laiks ieturēt brokastis «Viktorijā», — vecais noņirdzās. — Nu, lasies!

Seši. Tikai. Opāls prasa tūkstoti par kubu. Zina, nelietis, ka no tādiem kā viņa var nop.lēst pēdējo zlotu. Opāls pārdod tikai prostitūtām un pederastiem, bet pediņiem skanošais turas, tie grozās ap māksliniekiem, bagātiem večiem, taisa meičām konkurenci, lai velns viņus rāvis!

Meiča aizvilkās uz Centrālo staciju. Tualetē nomazgājās, sasukāja garos, tumšos matus un labu brīdi pētīja savu seju spogulī. Jā, tagad no rītiem bez kosmētikas viņa izskatījās gaužām slikti: sasprēgājušas lūpas, zem acīm maisiņi. Maijā viņai būs divdesmit trīs. Kas viņu pirmoreiz redzētu rīta agrumā, tas. dotu visus četrdesmit. Smagi nopūtusies, meiča izņēma no somas kosmētikas maciņu, lai uzsvaidzinātu seju. Pēkšņi viņu caururba asa sāpe; tā pārņēma visu ķermeni, ieķērās katrā muskulī kā plēsīga zvēra zobi, aizžņaudza kaklu ar vēmiena krampjiem, noplūdināja muguru ar sviedru straumi. Viņa ievaidējās un nosēdās uz grīdas.

—   Kas jums kait? — jautāja sieviete, kas uzkopa tualeti. — Vai jums ir nelabi? — Viņa pienāca tuvāk un vērīgi noskatīja sēdošo.

—  Nekas, nekas, — meiča nočukstēja un ar mokām uzslējās stāvus. — Jau pārgāja. Laikam būšu kaut ko sliktu ieēdusi.

Sāpes plosīja ķermeni, un viņa sakoda zobus. Kur ir Opāls? Pēc iespējas drīzāk jāatrod Opāls, viņa vairs nevar izturēt. Jau septiņas reizes viņu no ielas vai kāda dzīvokļa veduši uz slimnīcu ārstēt. Pēc katras ārstēšanas viņa kādu laiku tika turējusies ar «riteņu» — tablešu palīdzību, dzīvoja kā pusmiegā, dziļā apātijā, viss bija vienaldzīgs. Un katru reizi Opāls viņu sameklēja, lai kur viņa arī atrastos. Tas cilvēks savas klientes pazina labāk par viņām pašām. Nostājās viņas priekšā, saviebis lūpas parastajā ņirdzīgajā smīnā, iebāza roku kabatā un, kā parasti, noprasīja:

—   Cik?

Pēdējā laikā viņa jau bija nonākusi līdz desmit kubiem dienā, tā bija robeža, lielāka deva izraisīja komu. Reiz viņa iepazinās ar meiteni, pareizāk sakot, trīsdesmitgadīgu sievieti, kas laiku pa laikam dubultoja maksimālo devu, bija atmetusi jebkuru piesardzību. Starp citu, tā sieviete tomēr izlaida garu ātrāk, nekā tas parasti mēdz notikt, — pāris stundās dzelzceļa uzbēruma malā. Bet kādus trīs, varbūt četrus gadus pirms tam viņa bija viena no glītākajām Volā, klienti speciāli meklēja viņu ielās, krodziņos un maksāja, cik vien viņa prasīja. Visam strīpu pārvilka narkotikas.

Tas viss nāca prātā tagad, lēni ejot pa Jeruzalemes aleju. Viņa nogriezās Poznaņas ielā. Pagāja garām pirmajai pavārtei un iegāja otrajā, it kā kādas rokas vadīta. Opāls iznira no kāpņu šahtas brīdī, kad šķita — viņa tūlīt zaudēs samaņu. Opāls piesteidzās, saturēja viņu un ievilka tuvākajā pagrabā. Un, kā vienmēr, kā visas tās daudzās reizes, tikai pajautāja:

—   Cik?

—   Četrus, — viņa izdvesa. Acu priekšā ņirbēja melni punkti, rokas drebēja tā, ka grūti bija izņemt naudu no somiņas. — Dod! — viņa lūdzās. — Tu taču redzi, kā man ir …

—   Četri taukšķi, — viņš atcirta. — Ne grasi lētāk.

—  Atlaid drusku. Citādi man nepietiks vakara porcijai.

—   Aplaid līkumu pa pilsētu. Tas no Kuveitas katru vakaru gaida tevi «Metropolē».

Opāls zināja visu. Viņš stāvēja viņas priekšā, vienā rokā demonstratīvi turēdams pilno šļirci, otru izstiepis pēc naudas. Meiča sniedza viņam divas divtūkstošu banknotes un lūdzoši raudzījās acīs, taču vieglāk būtu iežēlināt akmeni nekā Opālu.

—   Dod šurp savu mašīnīti!

Plastikāta šļirci, ievīstītu mutautā, viņa nēsāja līdzi somiņā. Opāls atmērīja precīzi četrus kubikcentimetrus un nozuda kā nebijis. Viņa sataustīja vislabāk redzamo dzīslu plaukstas virspusē un iedūra tajā adatu. Skatiens kavējās pie delnas, kas bija izraibināta tumšiem plankumiem — dūrienu pēdām. Uz mirkli atmiņa atgriezās tālajos bērnības gados, kad viņas delnu āda vēl bija gluda un tīra, seja — jauna un priecīga. Kad viņai vēl bija mājas. Posts uzbruka reizē ar mātes pašnāvību. Tad viņai bija astoņi gadi. Tēvs sāka dzert. Sākumā paretam — aiz bēdām, vēlāk vienkārši tāpēc, ka gribējās. Mājas vairs nebija mājas, bērnība beidzās, un kādudien viņa devās pasaulē. Sešpadsmit gadu veca pamēģināja pirmoreiz. Jaccka dzīvoklī. Visi «dūrās», un viņai arī gribējās pamēģināt. Aiz ziņkāres. Kas būs, būs.

—       Tu esi jauka, — Jaccks kādudien teica. — Bet mani tas vairs neaizrauj. Ej uz «Metropoli», uz «Šampanieti», noķer tur kādu, viņš tev iedos naudu «kompotam». Pagai dām vari vēl dzīvot pie manis.

«Pagaidām» beidzās pēc mēneša, kad viņu nomainīja cita meitene. Jaunāka un glītāka. Turklāt naudīga.

* * *

Pajumti viņa atrada pavisam nejauši tālā nomalē, Ursinovā. Kāda sieviete, sīka un plāna kā skaida, piesitās meičai, kad tā sēdēja uz sola laukumā starp jaunajiem daudzstāvu namiem. Tobrīd viņa kārtējo reizi bija badā, bet somiņā glabājās vairs tikai sešsimt zlotu. Kārtējo reizi ķermenis aiz sāpēm vai sagriezās grīstē un rokas trīcēja, ka ne novaldīt. Viņa tobrīd nebaidījās no komas, tieši otrādi — vēlējās, lai nemaņa iestājas drīzāk. Lai viss reiz beidzas …

—       Tev nav labi, — sieviete teica. Un apsēdās līdzās, nolikdama zemē somu ar maizi un piena pudeli.

Meiča neatbildēja. «Laikam jau sociālās nodrošināšanas bāba,» viņa naidīgi nodomāja. «Neļauj cilvēkam mierīgi pasēdēt. Patiesībā man nekāda nodrošināšana nespēj palīdzēt. Un vai vispār man kāds vēl var palīdzēt. Vienā veidā var — ja iedotu preci. Par velti. Bet tādu cilvēku pasaulē nav, neviens nav muļķis, visi grib nopelnīt.»

—   Paklau, tu taču sēdi uz adatas … Es redzu.

Meiča nomanīja, ka sieviete skatās uz viņas sadurstītajām rokām.

—       Un kas par to? — meiča satracināta iekliedzās. — Tā ir mana darīšana. Un, ja es te nosprāgšu, tā arī būs tikai mana darīšana!

Sieviete-saprotoši pasmaidīja un pamāja ar galvu.

—       Nāc līdzi, — viņa teica, celdamās augšā no sola. — Es tev iedošu.

Meiča nepakustējās.

—   Par cik? — viņa norūca.

—   Par … Nu, palīdzēsi mājas darbos. Man ir bērns.

Meiča lēni pacēla galvu un vērīgāk paskatījās uz mazo,

izkaltušo sievieti.

—       Par palīdzēšanu? Bērna auklēšanu? — meiča teica un iesmējās. — Dieva brīnumi! Ko vēl negribēsi iestāstīt!

—       Es runāju nopietni. Nāc, mēs dzīvojam tajā mājā,— sieviete norādīja ar roku.

—   «Mēs»? Kas vēl?

—   Manējais. Mans vīrs un es.

—   Viņš mani iztrieks ārā. Es tādus vīrus pazīstu, — viņa nicinoši teica.

—   Neiztrieks. Viņš jau arī… — sieviete aprāva sakāmo. — Nāc, es taču redzu, ka esi badā.

Tā viņa iemitinājās sešstāvu namā jaunā rajona pašā vidū. Dzīvoklis atradās pēdējā stāvā un vēl oda pēc kaļķiem un krāsām. Divas istabas, virtuve, vannas istaba. Gandrīz nekādu mēbeļu — tahta, bērna gultiņa, virtuvē pāris krēslu un galds, uz kura stāvēja vecs televizors. Pie sienām maisi un somas ar lupatām. Priekšnamā uz pakaramā daži apģērba gabali. Virtuvē daži katliņi un šķīvji, nolietoti galda piederumi.

Sievietes vīrs bija vidēja auguma un, kā rādījās, vēl vājāks nekā viņa pati. Nerunīgs un īgns viņš bezmērķīgi slāja no vienas istabas otrā basām kājām, ģērbies baltā, savalkātā kreklā un džinsos. Viņam bija trīsdesmit četri gadi un invalīda pensija — sakarā ar kaut kādu satiksmes avāriju.

Mazlietiņ prieka dzīvoklī ienesa tikai bērns, kad tas uz grīdas draiskojās ar bumbu vai vienkāja'no lelli. Un vienīgi bērns gulēja un ēda samērā regulāri — kaut kādas putras, klimpas,'arī olas. Abus pieaugušos interesēja galvenokārt «magonīte» un «kompots» — tos viņi lietoja jau vairākus gadus. Viņi narkotikas ražoja, taču nepārdeva, tikai retumis atnāca kāds paziņa, un tad bija kopīgs seanss. Sieviete strādāja dažādus gadījuma darbus, mēdza aiziet uz vairākām stundām un atgriežoties pārnesa mājās pilnu somu ar pārtiku. Viņa arī maksāja par dzīvokli, gāzi, elektrību. Meičai tika ierādīta guļvieta uz grīdas: matracis, sega un spilvens. Palagu nebija, Vispirms meiča kārtīgi izgulējās — visu to nakšu miegu, kas nonīktas kāpņu telpās, — šad tad parotaļājās ar bērnu, mazlietiņ piekopa istabas, tā sacīt, formas pēc. Atdeva sievietei pārpalikušo naudu. Vienu reizi viņa un sievietes vīrs autobusā aizbrauca uz kādu ciemu netālu no Varšavas. Atgriezās no turienes naktī, stiepjot divus maisus ar kaltētām magonēm, kam virsū maskēšanās nolūkā bija uzbērti āboli. Meiča iemācījās gatavot «magonīti» un «kompotu» un reizēm darīja to viena pati — kad sievietes vīram uznāca epilepsijas lēkme un viņš gulēja sasiets, lai krītot nepārsistu galvu pret plīts malu.

Pēc nedēļas meiča izmazgāja savas drēbes, sasukājās, nokrāsojās un vakarpusē aizbrauca «uz pilsētu». Atgriezās no rīta, iedeva sievietei trīs tūkstošus un likās gulēt. Un bija priecīga, ka ir kur pārgulēt.

Kādu vakaru, ejot pa Novi Svjatas ielu, viņa izdzirda saucam savu vārdu:

—   Irēna! Skatieties, tā taču ir mūsu Irēna! Irka, vai mūs vairs nepazīsti?

Viņai nācās apstāties — trīs smaidošas, runīgas, spilgtās blūzēs un biksēs tērpušās būtnes ar vasaras saules nobrūninātām sejām un dzirkstošām acīm aizšķērsoja trotuāru. Visas runāja cita caur citu, žestikulēja, šķindinādamas rokassprādzes. Protams, Irēna viņas pazina: skolas laiku draudzenes … vai varbūt paziņas no kaut kādiem kursiem?

—  Uz kurieni dodies? Kas ar tevi pa šo laiku noticis? Ko dari? Vai esi precējusies? — jautājumi bira kā krusa.

Viņa atbildēja klusā balsī, nenozīmīgā tonī — pašlaik dodas darīšanās, pie vīra nav vēl tikusi, strādā ārpus Varšavas — un nosauca pirmo pilsētu, kas ienāca prātā.

—   Un jūs? — beigās Irēna pavaicāja. — Kā klājas jums?

—   Mēs jau esam sievas, — smējās slaidā blondīne.

—   Kazjai jau ir dēls, manuprāt, izcili smuks bēbis. Bet Jolkas vīrs ir ārsts, abi gatavojas pārcelties uz laukiem, uz kaut kādu Dieva pamestu nostūri.

—   Nepavisam ar ne! — Melnmatainā Jola apvainojās.

—   Stašeks aprūpēs divus medpunktus, mums būs lielisks dzīvoklis, vesela mājiņa ar dārzu. Kad atbrauksi ciemos, redzēsi!

—   Tev ir dēls, Kazja? — Irēna jautāja, juzdama, ka rīklē spiežas kaut kāds kamols.

—   Jā, — smaidīdama sacīja glītā rudmate. — Mana vislielākā bagātība.

Kazja varēja to neteikt, viss bija izlasāms viņas acīs. Maiguma, bezgalīgas mātes mīlestības pārpilnajās acīs. Pēc tam trijotne ievilka Irēnu tuvējā kafejnīcā un tur gari un plaši turpināja runāt par saviem vīriem un dzīvokļiem; pieminēja arī rūpes un likstas, bet tikai garāmejot. Sākumā Irēna klausījās ar skumjām un skaudību, bet vēlāk ar dusmām, kas kļuva arvien lielākas. Irēna negribēja neko salīdzināt, un vispār — kāda velna pēc viņa te sēž un klausās šajās trīs laimīgajās, normālajās draudzenēs, kuras viņa var tikai nīst! Bīdamās, ka nespēs savaldīties, Irēna pēkšņi piecēlās un neatvadījusies devās prom. Draudzenes apklusa un izbrīnā noraudzījās viņai pakaļ.

—   Kas viņai uznāca? — Jola jautāja. — Apvainojās? Bet par ko?

Kazja brīdi klusēja un tad skumji sacīja:

—  Viņa par sevi neteica taisnību. Vai nepamanījāt, kādas viņai rokas?

Otra nodaļa

Izkāpjot no autobusa, majors Sčensnijs nepavisam nebija pārliecināts, ka rīkojies pareizi, pieņemot ielūgumu. Pēdējos gados viņš izvairījās no viesībām. Tās paņēma daudz laika, tur bija jāpiedalās garlaicīgās diskusijās, jāklausās tenkas, apnicīgi jāflirtē ar sievietēm. Viesībās sievietes parasti nespēja viņu ieinteresēt ne ar savu skaistumu, ne ar ko citu. Viņam nepatika arī pulkā skatīties televīzijas pārraidi, kā viesībās dažkārt mēdz notikt; likās, bars vārnu blenž uz spīdošu nieciņu.

Tadeušam viņš tomēr tika atbildējis, ka ieradīsies «labprāt», un tā nebija patiesība, viņš solījās ierasties nevis prieka, bet pienākuma pēc. Doktors Tadeušs Virskis vairākas reizes bija palīdzējis viņam izmeklēšanas gaitā atšķetināt komplicētas medicīniskas problēmas. Pēc specialitātes neiroķirurgs — Virskis vienā tādā reizē sadraudzējās ar majoru Ščensniju un kopš tā laika nepaguris aicināja viņu ciemos, kamēr šoreiz majors — pa daļai sakaunējies, pa daļai nobijies, ka attiecības var pārtrūkt,— beidzot apsolījās ierasties.

Sestdienas vakars, tveicīgs kā viss šis jūlija mēnesis, vairāk gan likās piemērots izbraukumam ārpus pilsētas pie dabas krūts. Virski dzīvoja savrupmājā Zolibožas rajonā, klusā ieliņā. Daudzi logi vēlajā stundā vēl bija apgaismoti: tālajā Meksikā notika pasaules meistarsacīkstēs futbolā, un, kaut gan poļu sportisti bija piedzīvojuši sāpīgu zaudējumu, cerības uz uzvaru vēl nezuda.

Sčensnijs vispirms pagājās pa kokiem apstādīto ieliņu turp un atpakaļ, apskatīja savrupmājas, nodomāja, ka būtu jauki tādā dzīvot, lai gan viņam pa kabatai nav pat ceturtdaļa no šādas košumkrūmu un puķu ieskautas mājas, — un tikai tad piezvanīja pie durvīm, aiz kurām viņu gaidīja.

— Jauki, nāc iekšā! Beidzot varu sveicināt tevi kā savu viesi. — Virskis apmierināts vedināja viņu dziļāk. — Ir vēl daži viesi… — Virskis saminstinājās, — paklau, vai varu viņiem teikt, kas tu esi?

—   Protams. Nestrādāju taču pretizlūkošanas dienestā, — majors atbildēja. — Tavu sievu es jau pazīstu, bet pāris vārdos pasaki, kas ir pārējie. Atvaino, — majors apķērās un pasmējās. — Acīmredzot tas ir profesijas zīmogs — man vajag zināt, ar ko es runāju.

—  Ak, man ir tieši tāpat. Palūkosimies no šejienes, viņi sēž pie galda un mūs neredz. Tas plikpauris ar ūsām ir mans kolēģis — anesteziologs Bartņaks. Brunete spocīgajā kleitā bez piedurknēm — viņa sieva Bogusja. Psiholoģe. Blakus — viņu paziņa, paņemts līdzi aiz laipnības, taisni šovakar bijis pie viņiem ciemos; saucas Lesiņskis un strādā kādā uzņēmumā, neatceros, kur īsti. Starp citu, pieklājīgs zēns, no klusētājiem. Tie divi, kas sēž, pagriezuši mums muguru, — tie ir Dombrovski, mani tuvākie kolēģi slimnīcā. Vaceks ir laringologs, Tereņa — augsti kvalificēta acu ārste. Tātad, dārgais, tu esi nonācis gandrīz tīrā mediķu vidē.

—  Pirms mani savaldzināja šis dienests, es veselus trīs gadus studēju medicīnu.

—   Lūdzu uzmanību, — sacīja Virskis, ievezdams Sčensniju viesistabā, — te ir viens mums uz mūžu zudis kolēģis, «medicīnu nenobeidzis» students, kas kjuvis neuzticīgs mūsu skaistajam arodam, lai nodotos… uzminiet, kam!

—   Elektronikai, — Dombrovskis basā norūca.

—   Nē.

—   Jurisprudencei! — iespiedzās psiholoģe.

—   Nē!

—   Varbūt garīdzniecībai? — Bartņaks riskēja.

—   Arī nē.

Minējumi vēl turpinājās, līdz Sčensnijs pats sevi atšifrēja.

—  Brīnums gan, — sacīja Lesiņskis. — Neparko nebūtu iedomājies, ka esat milicijas virsnieks.

Lesiņska balsī skanēja kaut kas tāds, kas majora dzirdīgajai ausij nepatika, un viņš acumirklī reaģēja.

—  Zināt, ir tāds teiciens, ka vīrietis brīnās tikai divreiz mūžā: pirmoreiz, kad viņš jau var, otrreiz, kad vairs nevar, — majors sacīja. — Es negribētu domāt, ka …

Nogranda smiekli. Gadījuma ciemiņa acīs pazibēja dusmu uguntiņa, bet tūlīt arī apdzisa, paslēpās aiz nolaistajiem plakstiem. Un viņš mulsi pasmaidīja.

Namamāte, vīram piepalīdzot, novietoja uz galda traukus ar kūpinātām delikatesēm, tomātu salātiem un citiem gardumiem, ko viesi aplūkoja neslēptā patikā. Virskis salēja glāzītēs labi atdzesētu kadiķogu šņabi, savējo atstādams tukšu: viņš degvīnu neatzina, dzēra vienīgi labu vīnu. Pēc uzkodām galdā pasniedza karstas desiņas ar sinepēm, pēc tam kafiju un mājas torti.

—    Pastāstīšu interesantu notikumu, — Tadeušs teica, — slimnīcas traumpunktā ieveduši kādu huligānu, kam kautiņā ar nazi dziļi pāršķelts vaigs. Kā par nelaimi, dežurējošais ķirurgs bijis paģirains, iepriekšējā dienā līksmojies vai nu vārdadienas svinībās, vai kāzās. Roka kolēģim lāgā nav klausījusi, un rezultātā gludas šuves vietā veidojusies grumbuļaina vaga. Pacients tūlīt pēc operācijas aizgājis mājās,* un kolēģis savu «darbiņu» tā īsti nav arī apskatījis. Un, iedomājieties tikai, pēc kādām nedēļām neveiksmīgi operētais pacients ierodas pie viņa slimnīcā. Ieraudzījis sava darba rezultātu, ķirurgs pārbijies, bet pilnīgi valodu zaudējis tad, kad pacients sācis viņu slavēt, nevis lamāt. «Pan dakter, pieņemiet manu vislielāko pateicību! Tik briesmīgas rētas nav nevienam no manas kompānijas Prāgā! Tagad mans izskats vien jau iedzen bailes.»

—   Klausies, vai tas ķirurgs gadījumā nebiji tu pats? — Bartņaks smējās.

—   Ei, Jasi, Jasi! Varbūt atgādināt tev, kā tu Vecgada vakarā iedevi narkozi nevis slimniecei, bet gan nodaļas māsai!

Uzjautrinātie viesi sāka bārstīt anekdotes, apmainīties asprātībām, pamazām atrada kopīgu valodu. Atmosfēra pie galda, kadiķogu šņabja un vinjaka uzsildīta, kļuva arvien karstāka. Dombrovski pēkšņi saķildojās, bet Barbara Virska — skaista, sīciņa augumā, vīram tikai līdz pleciem — pievērsa Sčensnijarn tik lielu uzmanību, ka Tadeušs satraucās, piecēlās, paņēma majoru aiz rokas un teica:

—   Nāc, es tev kaut ko parādīšu.

Viņš aizveda viesi uz kabinetu. Tur pie sienas karājās glezna: tumši pelēks zirgs ar baltām krēpēm un asti.

—  Jauns ieguvums? — majors painteresējās. — Meistardarbs!

Viņi apsēdās uz dīvāna, aizsmēķēja, un Virskis iesāka:

—   Pastāstīšu notikumu, kam ir sakars ar to. — Virska skatiens norādīja uz gleznu. — Tiesa, netiešs. Tas noticis kara laikā pie Zilā ezera, it kā Augustovskā. Tajā pusē

darbojās liels partizānu grupējums, es gan nepateikšu, kas tie bija, no kādas nodaļas. Jauns leitnants, sadursmē ievainots un pa pusei jau samaņu zaudējis, mēģinājis pārpeldēt pāri ezeram pie savējiem. Taču spēki strauji zuduši, Leitnants sapratis, ka noslīks, un jau teicis ardievas dzīvei, taču pēkšņi sajutis, ka kāds vai kaut kas paceļ viņu virs viļņiem un, turēdams aiz mundiera apkakles, stumj uz krastu, kuru viņš velti bija centies sasniegt. Izbrīnījies leitnants pagriezis galvu un ieraudzījis, ka līdzās peld zirgs. Tumši pelēks, ar baltām krēpēm un asti. Leitnants redzējis un sajutis zirgu tikpat skaidri, kā es tevi šobrīd redzu un samanu. Bet, kad klāt bijis krasts, leitnants ieraudzījis, ka atkal ir viens. Zirga vairs nebija.

—   Zirgs varbūt noslīka?

—   Nē. Pēc kara leitnants pabeidza studēt kara zinības, uzdienēja līdz pulkveža pakāpei, nosirmoja. Kādu vasaru atvaļinājuma laikā pulkvedis tūrista gaitās nejauši nokļuva pie Zilā ezera. Viņš bija viens, viņam patika vientulīgi klaiņojumi, tā viņš vislabāk atpūtās. Un pēkšņi atmiņa it kā atvilka priekškaru: viņš pazina šo krastu. Un redzēja, ka netālu no ūdens zālē guļ zirgs. Tumši pelēks ar baltām krēpēm un asti. Laikam jau ļoti vecs, jo nespēja piecelties, tikai paskatījās uz cilvēku nogurušām acīm, un pulkvedis dzirdēja — vai arī viņam tikai tā likās — zirgu sakām: «Es zināju, ka tu atgriezīsies.»

—   Kas tev to stāstīja?

—   Pulkvedis — neprasi, lūdzu, kā viņu sauc, — stāstīja par piedzīvoto tuviem draugiem, kuru vidū bija arī kāds gleznotājs, un tas pēc kāda laika uzgleznoja triptihu. Pirmajā gleznā — pa kreisi — atainots, kā baltkrēpainis glābj slīkstošo virsnieku. Vidējā daļā redzams ezera krasts un sirms pulkvedis, kas nosēdies pie mirstoša zirga. Cilvēks un dzīvnieks raugās viens otram acīs.

—   Bet trešā daļa? Labajā pusē?

—   Trešās nav. Ir vienkārši balts nogruntēts audekls. Redzi, gleznotājs ar pulkvedi bijis tuvos draugos. Un kad … saproti, to viņš nespēja, negribēja gleznot. Protams, viņam arī zirgi patika, bet ne jau tā kā pulkvedim.

—   Kur triptihs atrodas?

—   Nezinu. Kaut kur jau ir.

Majors skatījās uz gleznu, kurā tumši pelēks zirgs ar baltām krēpēm un asti, saspringti izslējies un galvu pacēlis, it kā ieklausījās. Un majors teica:

— Es saprotu, Tadek, tas notikums attiecas uz tavu vecāku paaudzi. Tu pats nevarēji būt šā pulkveža tuvs draugs. Kāds tev visu to pastāstīja. Un nav svarīgi, vai stāsts atbilst patiesībai. Katrā ziņā tas ir brīnišķīgs stāsts. Tavs jaunieguvums acīmredzot pie tā triptiha nepieder, lai gan … — majors brīdi domāja, — lai gan kaut

kas kopīgs tur ir.

* * *

Svētdienas rītā Sčensnijs atmodās ar ciešu pārliecību, ka tūlīt celsies, brauks uz Zalevu un pavadīs tur visu dienu. Taču necēlās vis, bet gan gulēja un domāja. Acu priekšā cita pēc citas atausa Virsku ciemiņu sejas. Viņš vakar tika ielūkojies tajās ar milicijas darbā asinātu vērību, kaut gan nemaz to negribēja. Ko padarīsi, tāda profesija. Novērot, izdarīt secinājumus — kaut vai sava prieka pēc kā šajā reizē …

Tātad vispirms Bartņaks. Plikpauris, ūsainis. Jasis. Pēc dabas mierīgs, bet drīzāk gan savaldīgs, jo acu plaksti viņam pa brīžam nervozi noraustījās. Gados — pāri četrdesmitfem, sieva jaunāka. Glīta. Divi dēli. Izskatās pēc saskanīgas laulības, lai gan nevar zināt. Anestezioloģija ir sarežģīta specialitāte, prasa daudz spēka.

Dombrovsku pāris. Abi ārsti. Pašam — noguruša satīriķa seja, ļoti bāla, plānajās lūpās dzēlīgs smīns. Valodā ironisks, pat Jauns. Mājās droši vien ir neciešams. Bērnu nav. Terēzai, acu ārstei, smalki sejas vaibsti, mazas rociņas — gandrīz kā bērnam — un nedrošs skatiens. Sajā savienībā pirmo vijoli spēlē vīrs, viss notiek pēc viņa gribas. Bet darba attiecībās var būt citādi.

Un Lesiņskis, kas it kā palika ēnā. Varbūt tāpēc, ka bija ieradies nelūgts un jutās neērti. Ekonomists, strādā … kur? Nav svarīgi. Sīciņš, šauri pleciņi, garens ģīmis, mazliet uz priekšu izvirzīts zods. Par tādu ārieni sievietes nejūsmo. Tāds vīrietis varētu patikt vienīgi tām, kas nav apmierinājušas savu mātes instinktu. Silēziešiem ir tāds trāpīgs vārds — «neaptēsts». Lesiņskis akurāt tāds izskatās. Maz runāja, maz dzēra. Kā liekas, neprecējies. Tādi cilvēki, tādas sejas nepaliek atmiņā. Neizraisa interesi.

Slimnīcas vecās, tumšsarkanās ēkas tinās tumsā. Iekšienē spīdēja gaisma, bet skvēriņus un laukumiņus starp nodaļu korpusiem it kā bija aizmirsuši izrotāt ar spuldžu mirdzumu. Jāteic gan — tie, kas te strādāja, pat ar aizvērtām acīm spēja nokļūt tur, kur gribēja vai kur vajadzēja nokļūt, bet svešiem nakiī uzturēties slimnīcas teritorijā nebija brīv.

Medicīnas fakultātes trešā kursa students devās uz pēdējo korpusu, kurā atradās anestezioloģijas nodaļa. Viņš negāja turp pirmoreiz, tādēļ arī nenomaldījās šauro celiņu tiklā. Pie morga students neapzināti, kā sabijies paātrināja soli; uz brīdi atmiņā pieteicās bērnībā dzirdētie stāsti par spokiem, briesmoņiem, vampīriem. — Idiotsl — students pats sevi apsauca, taču neatskatījās un nepievaldīja soli, kamēr nebija ticis garām zemajam, pelēkajam paviljonam. Taču nolēma, ka domās par kaut ko patīkamāku. Par dzīvokli, piemēram.

Students pasmējās. Dzīvoklis — tas taču ir gauži dramatisks temats, tūkstošiem cilvēku gluži vai neaizsniedzams mērķis, kāda patikšana par to domāt? Un tomēr — viņš par to domāja. Jo, visvēlākais, nākampavasar trīsistabu dzīvoklis — ar vļrtuvi, vannas istabu, pagrabu un minidārziņu — vērs durvis viņam un viņa meitenei, ar kuru viņš dienu iepriekš būs salaulājies.

Māju cēla jaunieši paši — vairums no uzņēmumiem un rūpnīcām un vēl studenti. Tikai pašu spēkiem — no pamatiem līdz jumtam. Plaukstas un pirksti bija vienās tulznās un skrambās, tas traucēja, it īpaši, kad bija nodarbības prozektorijā. Viņu mazajam dzīvokļu celtniecības kooperatīvam bija nācies pārvarēt gan formālisma barjeras, gan dažādu amatpersonu pretestību — daudzi neparko nevarēja saprast jauniešu dedzību, enerģiju, fantāziju —, līdz beidzot varēja sākt. Katru dienu pēc lekcijām uz jaunbūvi. Sad tad talkā nāca tēvs, arī vecākais brālis. Rūpnīcas bija savu uzdevumu augstumos — palīdzēja ar speciālistiem un šādu tādu transportu. Banka sākumā brīnījās, tad sāka domāt un galu galā aizdevumu piešķīra.

Students nonāca galā brīdī, kad pie korpusa durvīm nobremzēja ātrās palīdzības mašīna. Dežurējošā māsa palūkojās pa logu.

—   Pie mums, — viņa paziņoja. — Droši vien atkal

koma.

Dakteris Bartņaks izdzēra pēdējo kafijas malku un piecēlās.

—   Cerēsim, ka nebūs narkomāns, — viņš nopūtās. — Ā, tu arī esi klāt! — ārsts izsaucās, ieraudzījis studentu. — Ģērbies nost, būs darbiņš. Te ir tīrs dvielis. Virsvalks skapī.

—   Labvakar, pan dakter! Labvakar, māsiņ! Es gan zinu, kur kas stāv, neesmu te pirmoreiz. — Students bija apvainojies.

Nestuvēs gulēja jauns vīrietis, ģērbies gaišzilā kreklā un nodriskātos džinsos. Viņš bija bez samaņas, seja cianoza, sakritusies. Bartņaks paskatījās uz slimnieku tikai mirkli un ar galvas mājienu norādīja — uz operāciju zāli.

—   Narkotiska koma? — māsa jautājumu adresēja pati sev. Viņa pavilka slimnieka krekla piedurkni., augstāk un aplūkoja strutojošo ādu virs vēnām. — Skaidrs, ka narkomāns.

—   Pārbaudīsim, — anesteziologs atbildēja. — Var būt arī asinsizplūdums. Bet laikam gan jums ir taisnība, māsiņ, — viņš piemetināja un saviebās.

Gan ārstu, gan māsu visvairāk sarūgtināja, pat sāpināja apziņa, ka lielās pūles glābt šādus slimniekus parasti ir veltīgas. Nav iespējams izārstēt cilvēku, ja viņš pats to negrib. Ja ieslēdzas savā baismīgajā netikumā kā bruņurupucis čaulā. Ja norobežojas no pasaules, kļūst vienaldzīgs pret apkārtējo cilvēku labsirdību, uzupurēšanos, gribu palīdzēt, pret visu ko, izņemot vienu.

—   Sāksim ar naloksonu, — Bartņaks sacīja studentam, kas te bija praksē. — Tas tev jāiemācās, būs vajadzīgi jauni kadri, jo tā sērga iet plašumā.

—   Vai naloksonu dod tikai narkotiskas komas gadījumā? — jautāja jauneklis, jo ar šo līdzekli saskārās pirmoreiz.

—   Jā. Tā ir ļoti laba pretinde, kas momentā likvidē narkotikas iedarbību. Narkotikas pretinde, — viņš ar uzsvaru piemetināja. — Ja smagi saindējies cilvēks uz naloksonu reaģē, sāk mosties … Jā, šoreiz tā notiek. Viss pareizi. Tagad jau mēs droši zinām, ka šis cilvēks pārdozējis narkotikas. Un tagad mums ir divas iespējas — vai nu dot viņam vēl naloksonu mazās devās, vai arī atindēt organismu lēnām, pakāpeniski vienas, varbūt arī divu dienu laikā.

—   Briesmīgi vājš, — nočukstēja students, skatīdamies uz slimo. — Vai viņi vispār arī ēd?

—   Ļoti maz. So to šad tad. Parasti slimnīcā nonāk tik novājējuši, ka vispirms viņus vienkārši vajag atkopt. Citādi tie viens divi būs auksti, bet slimnīcai tāda perspektīva nepatīk. Labi, lai tas paliek. Tagad stimulēsim viņam nieru funkciju. Tas ir pamats. Dosim vēnā glukozi, fizioloģisko šķīdumu un tā tālāk. Jādod daudz — seši līdz astoņi litri. Un tūlīt sāksim arī ārpuskuņģa barošanu.

—   Vēnā?

—   Protams, kaut ko norīt viņš šādā stāvoklī nemaz nespēj. Dosim olbaltumvielu, tauku, cukura, vitamīnu šķīdumu. Vislabāk kakla vēnās, rokas narkomāniem parasti ir galīgi sabeigtas, pats redzi.

Students palīdzēja ārstam, skatījās uz gulošo un, kā likās, kaut ko pārdomāja, savilkdams pieri grumbās un jocīgi šķobīdams uzrauto degunu,

—   Patiesībā tā ir lēna pašnāvība. — Studenta balsī skanēja aizvainojums. — Un par to būtu jātiesā. Jā jau, jā, es zinu! Zinu, ka nav tāda paragrāfa, kas Jautu sodīt par labprātīgu aiziešanu no dzīves. Pilsonim ir tiesības, personības brīvība un tā tālāk. Konstitūcija garantē. Bet viņu jau ir tūkstoši, un viņi nedzīvo izolēti uz neapdzīvotas salas. Un pārtiek no tā, ko saražojuši citi. Viņi ir ka parazīti, kā piepes uz koka.

Jauneklis runāja dedzīgi, kā jau divdesmit gadu vecumā. Bartņaks klausījās viņa vārdos ar vēlīgu smaidu zem garajām ūsām, taču klusēja.

—   Pan doktor, — jauneklis atsāka, — kā jūs domājat, vai pēc šādas vispusīgas ārstēšanas slimnīcā — pēc komas likvidēšanas, pēc ķermeņa svara normalizēšanas un … nu, nezinu, varbūt arī pēc kārtīgas izrunāšanās … vai viņš vēl var kļūt par normālu cilvēku?

Medicīnas māsa pasmējās un atmeta ar roku. Bartņaks ar ievingrinātu kustību iedūra sistēmas adatu kakla vēnā un ar neslēptu ironiju sacīja:

—   Domāju, esmu pat pārliecināts, ka viņš, izgājis no slimnīcas, tūlīt atsāks lietot… To es negrābju no gaisa. Ne viens vien narkomāns vests uz šejieni pa četri pieci lāgi. Paturi prātā šo nakti, zēn! Un vēl citas. Mēs te, slimnīcā, kādu nedēju, varbūt vēl ilgāk dežurēsim pie viņa gultas cauru diennakti, lai viņš neizrautu adatu no Vēnas, neizlēktu pa logu, tā ir gadījies, — labi, ka atrodamies pirmajā stāvā. Mēs darīsim visu, lai viņš atkal sāktu staigāt, ēst, gulēt un runāt. Jo neko citu viņš nekad vairs nespēs. Viņš ir vraks, nekas vairāk. Un, ja kādreiz tev kā ārstam būs darīšana ar rūdītiem narkomāniem, tad negaidi pateicību, neceri uz gandarījuma sajūtu, ka tu, rau, esi izārstējis smagu slimnieku. Visu to viņi netur nekādā vērtē. Viņi grib tikai vienu — narkotikas.

—   Kāpēc tad mēs viņus glābjam? — students dusmīgi izsaucās. — Kāda velna pēc?!

Anesteziologs kādu brīdi vēroja, kā māsa gatavo šķīdumu. Un atbildēja ar jautājumu:

—   Bet Hipokrata zvērests? Tev tas būs jādod.

Viņi devās uz dežūrtelpu, apsēdās un gaidīja, kamēr māsa savīkšīs kafiju. Bartņaks ierakstīja žurnālā datus par narkomāna personu, norādīja, kādu terapiju viņš saņēmis.

—  Vai zini, cik mūsu viesim gadu? — Bartņaks vienubrīd ieprasījās.

—   Kādi trīsdesmit divi — trīs.

—   Divdesmit divi.

—   Manā vecumā! — students nobrīnījās. Un ilgi neteica ne vārda, iegrimis pārdomās.

Ārsts beidza rakstīt un teica:

—   Reiz mūsu slimnīcas ginekoloģijas nodaļā ievietoja jaunu sievieti, narkomāni. Pēdējā grūtniecības mēnesī, kā mēs sakām — piecas minūtes pirms divpadsmitiem. Mums neizdevās noskaidrot, vai grūtniecei narkotikas bija līdzi vai arī viņai tās atnesa kāds radinieks vai paziņa. Vārdu sakot, pirms došanās uz dzemdību zāli viņa tualetē bija iešļircinājusi sev četrus kubikcentimetrus tā dēvētā «kompota». Jaundzimušajam jau bija izveidojusies atkarība no narkotikām. Vai saproti, ko tas nozīmē?

—   Nu jā … bet… bet tas taču nevar būt!

—   Var būt. Ir bijis. Un ne tikai to vienu reizi. Jaundzimušajam ar īpašu mazu adatiņu nācās ievadīt vēnā minimālu naloksona devu — nulle, komats, nulle pieci. Galvas vēnā, protams, tik mazam roku vēnās ievadīt nav iespējams. Bērns vēl nebija ieraudzījis pasauli, kad vistuvākais cilvēks, māte, jau bfja viņu saindējusi.

—   Un kas notika ar to sievieti?

—   Nezinu. Izgāja no slimnīcas, un pēdas pazuda. Iespējams, ka mirusi. Tādi narkomāni reti kad nodzīvo ilgāk par trīsdesmit gadiem.

—   Uzskatu, ka tā sieviete izdarīja noziegumu!

—  To tu viņai neiestāstīsi. Viņa sacīs, ka bija «badā» un bez kārtējās devas nevarēja iztikt. Ka citādi būtu bijusi pagalam. Ka nezināja, ko dara. Tūkstoši argumentu, lai pierādītu savu «nevainību».

Dakteris Bartņaks beidza dežurēt agri no rīta. Noguris, neizgulējies viņš devās mājup caur tuvējo parku — gribējās izlocīt kaulus, paelpot rīta stundas spirgto gaisu. Domas tomēr atgriezās pie sarunas ar studentu, pie šonakt atvestā narkomāna. Bartņaks nebija nevienam teicis, ka šis narkomāns ir viņa paziņu dēls. Vecākus viņš labi pazina, taču savas domas par viņiem nevēlējās atklāt. Mierinājumu dakterim sniedza doma, ka jūlija vidū viņš beidzot tiks atvaļinājumā. Vesels mēnesis kalnos. Tādās vietās, līdz kurām, paldies Dievam, vēl nav aiztikušas pseidotūristu ordas. Kur vēl var ieraudzīt — ja laimējas, protams, — bailīgos murkšķus. Varbūt pat kalnu kazu? Litvoras ielejā, piemēram.

Aizdomājies viņš ieklīda pārāk dziļi parkā, nācās griezties atpakaļ. Mājās virtuvē viņu, kā parasti, gaidīja gatavas brokastis un kafija termosā. Sieva ar abiem draiskuļiem bija izbraukusi uz Povsinu. Dakteris iegāja vannā, paēda brokastis, pārlapoja vakardienas avīzi. Visvairāk bija rakstīts par pasaules meistarsacīkstēm. Vairs negribējās gulēt — viņu savā varā pārņēma spēļu, komandu, notikumu apraksti, kaislību pilni komentāri par poļu sportistu neveiksmi.

Pēcpusdienā pārradās ģimene, sākās kņada, troksnis, liela rosīšanās, jo nākošajā dienā Bogusjai ar bērniem bija jābrauc uz laukiem. Tādēļ vakarā visi devās agrāk pie miera. Taču nakts vidū dakteri pamodināja troksnis — gaisā šāvās raķetes, logos dega gaisma. Viņš izgāja uz balkona, lai paskatītos, kas notiek. Cilvēki līksmoja, sasaucās no stāva uz stāvu, no augšas uz leju un otrādi.

Polija bija uzvarējusi Por-tugāli ar rezultātu viens pret nulli.

Zarcvičs ieradās pilsētas Iekšlietu pārvaldē Mostovsku pilī vēlā pēcpusdienā un nelikās mierā tikmēr, līdz Ščensnfjs aizslēdza rakstāmgaldu un gāja viņam līdzi kaut ko iekost.

—   Uz klubu neiesim! — Zarevičs pretojās. — Tur būs daudz tavējo, viņi traucēs.

—   Bet krodziņos plosās Salmonella, — majors brīdināja.

—   Es aicinu tevi nevis uz krogu, bet gan uz pieklājīgu restorānu. Uz «Eiropu».

—   Kam par godu?

—   Nu, teiksim, par godu manai piedzimšanai pirms tik un tik gadiem.

—   Tev patiešām šodien dzimšanas diena?

—   Kāp iekšā! — Zarevičs atvēra sava Wartburg durtiņas, izvairīdamies no atbildes.

Restorānā viņi pasūtīja cūkas stilbu un alu, no degvīna Ščensnijs atteicās. Viņu vēl gaidīja darbs vairākos iecirkņos, kurp viņš bija aizsūtījis savus inspektorus patīrīt dažus padibeņu midzeņus. Jau vairākus mēnešus Iekšlietu pārvalde meklēja noziedznieku, kas bija noslepkavojis sievieti Volā. Tam vēl nebija tikuši uz pēdām. Meklēja arī kādu jaunu vīrieti, vārdā Valdemārs, kas pirms gada bija atbraucis uz Varšavu un pazudis bez vēsts. Majors domāja, ka arī Valdemāru nogalinājis tas pats noziedznieks. Taču līķis joprojām nebija atrasts. Pēdējā laikā uzradās versija, ka Valdemāram bijuši sakari ar narkomāniem.

—   Vai tu mani ielūdzi no tīras sirds vai arī tāpēc, ka esi uzrāvies uz autoinspekcijas? — Ščensnijs jautāja, pieredzes mācīts. Paziņas, kas nestrādāja milicijā, īpaši sirsnīgi bija pret viņu tad, kad tiem gadījās kādas nepatikšanas.

—   No tīras sirds! — dievojās Zarevičs, nemaz nejuzdamies apvainots, jo mēdza uzmeklēt majoru arī aiz aprēķina. Un tad parasti apgalvoja, ka «cejinieki» viņam tīši piesienas. Majors reizēm viņu aizstāvēja, bet reizēm sadusmojās un atteicās aizbildināt.

—   Kā sviežas pa darbu?

—  Var teikt, ka labi. Darbs ir interesants, kolēģi līmenī. Protams, ne jau visi, bet vairums nudien simpātiski un gudri jaudis.

—   Paga! — Ščensnijs iesaucās. — Tu taču strādā firmā «Barex»\

—   Nūja, ka tur, — Zarevičs izbrīnījies apstiprināja. — Tu taču to zini, biji pie manis divas reizes, tev bija darīšanas kadru daļā.

—   Zinu, zinu. Jautāju tādēļ, ka nesen iepazinos ar kādu no tavas firmas. Uzvārdā Lesiņskis.

—       Д, Mareks Lesiņskis! — Zarevičs iesmējās. — Vislielākais lempis, kādu jebkad esmu saticis. Kur tu ar viņu

iepazinies?

—   Pie Virskiem, viņu līdzi atveda Bartņaks. Tur bija galvenokārt ārsti. Tātad lempis, tu saki?

—   Jā, dzīves nespējīgs. Neko neprot izkārtot, sava dzīvokļa nav, nav arī sievas, kaut gan jau pāri četrdesmitiem. Starp citu, — Zarevičs brīdi padomāja, — firmā viņš strādā labi, to nevar noliegt. Zini, tāds tipisks veco laiku ierēdnis. Mierīgs, solīds, daudz nepļāpā. Reiz joka pēc nolikām uz viņa rakstāmgalda melnus satīna uzročus, kādus agrāk valkāja kantoros. Tagad tādus neviens nevalkā.

—   Jūs viņu neciešat?

—   To es neteikšu. Viņš, zini, ir draudzīgs, izpalīdzīgs — aizdod naudu, piedāvā cigareti… Es pat īsti nezinu, kādēļ mēs viņu apceļam. Ir tādi cilvēki, kam nav nekādas autoritātes. Ja viņš tiktu kādā vadošā amatā, teiksim, gadījuma pēc, neviens viņā neklausītos. Man viņa pat mazliet žēl. Reiz es viņam teicu: «Cilvēk, sasparojies, dod pretī, triec reiz dūri galdā! Vai neredzi, ka neviens ar tevi nerēķinās? Vai kāds vispār kādreiz tevī klausās?» Bet viņš tikai tā savādi paskatījās un novērsās. Vai tu ar viņu pie Virskiem runājies?

—   Nē. Apmainījāmies tikai ar kādiem pāris teikumiem.

Viesmīle atnesa kafiju, un saruna ievirzījās citā gultnē. * * *

Sčensniju arvien vairāk ieinteresēja Valdemāra Kovaļska noslēpumainā pazušana. Viņš joprojām uzskatīja, ka jauno sievieti Volā un Valdemāru Kovaļski noslepkavojusi viena un tā pati persona. Taču pēdējās dienās pienāca signāli, kas arvien noteiktāk liecināja par Kovaļska sakariem ar narkomāniem. Sieviete pie narkomānu vides nepiederēja, tātad par viņas slepkavu nav nekādas norādes. Varbūt es meklēju nepareizā virzienā? — domāja Sčensnijs.

Kapteiņa Andžeja Vojtčaka vadītās Narkomānijas apkarošanas nodaļas inspektori sistemātiski apmeklēja dzīvokļus, kur mēdza gatavot «magonīti» un «kompotu». Viņi centās uzzināt kaut ko arī par Valdemāru, taču pastāvīgi atdūrās pret klusējošu vienaldzības mūri, pat pret naidīgumu un agresivitāti. Reizēm tomēr inspektoriem izdevās caursist šo mūri un iegūt kaut kādu informāciju.

—  Vakar aizturējām vienu tantuku, — sacīja Vojtčaks, ieradies Kriminālmeklēšanas nodaļas priekšnieka kabinetā, kur tobrīd dežurēja priekšnieka vietnieks Ščensnijs. — Tu nevari iedomāties, ar ko viņa nodarbojās!

—   Katrā ziņā viņas darbībai ir kaut kāds sakars ar narkotikām, citādi taču viņu nebūtu aizturējis tu, — majors atbildēja.

—   Tā sieva, uzdodamās par dziednieci, braukāja pa ciemiem, meklējot mājas, kur kāds nesen miris. Un uzpirka medikamentus, kas bija palikuši mantojumā no nelaiķa, protams, tikai psihotropos līdzekļus. Maksāja par zālēm maz vai nemaz, atlīdzinot ar dažādiem padomiem. Pēc tam viņa Varšavā zāles par augstu cenu pārdeva narkomāniem. Līdz šim starp aizturētajiem narkotiku tirgotājiem bija kopējas, sanitāres, pat medicīnas skolu audzēkņi; nu mums ir arī pūšļotāja, tā teikt, pilns komplekts. Taču esmu atnācis citā — Valdemāra Kovaļska lietā. Ir jauns signāls. Kādam no mūsu puišiem izdevās no viena tipa šo to uzzināt. Vārdu sakot, vai brauksi mums līdzi?

—   Uz kurieni? — Ščensnijs brīnījās. — Vai atradāt līķi?

—   Nē, bet rādās, ka atradīsim.

Dienesta mašīna aizvizināja viņus uz kādu no centra mazajām ieliņām. Majors neko nejautāja, pārējo varēja apmēram uzminēt, redzot automobilī divus laužņus, āmuru un citus rīkus ķieģeļu vai betona mūra sagraušanai. Majors nosprieda, ka noslepkavotais iemūrēts pagrabā. īstenība izrādījās vēl briesmīgāka.

Tas bija vienistabas dzīvoklis mansardā ar mazu virtuvīti. Vojtčaks vairākas reizes piezvanīja, bet pēc tam sāka dauzīt durvis ar dūri.

—   Narkomānu pāris, — Vojtčaks sacīja Ščensnijam.

—  Viņa lieto pastāvīgi, viņš — laiku pa laikam.

—   No kā viņi pārtiek?

—   Prasi to viņiem. No svaiga gaisa. — Vojtčaks atkal nospieda zvana pogu. — Varbūt nav mājās?

—   Ir mājās, kaptein, — teica kāds no inspektoriem.

—  Noteikti ir.

Dzīvoklī atskanēja soļi, kāds piesardzīgi pavēra durvis; Spraugā parādījās sievietes seja — ļoti bāla, ar pietūkušiem plakstiem.

—   Kas ir? — sieviete jautāja zemā, piesmakušā balsī.

—   Milicija. — Vojtčaks nepacietīgi pagrūda vaļā durvis, un viņi iegāja istabā. — Kur vīrs?

—   Guļ, — sieviete norūca un devās pie tahtas, uz kuras kāds gulēja. — Celies, Darek! Valdīšana atnākusi. Būs grūti piecelt. — Sieviete pagriezās pret kapteini. — Viņš ieņēma pulveri.

—   Ko, tagad jau pulverus? «Kompotu» vairs ne?

—   Gan vienu, gan otru, — sieviete nomurmināja un asi parāva gulošo aiz pleca. — Celies!

Vīrietis iekrācās, plakstiņi mazliet pavērās, atsedzot asinīm pieplūdušus acu ābolus. Cauri šaurajai spraugai iztaustījās apmiglots skatiens.

—   Kas ir? — vīrietis izmocīja. Un tūlīt sadusmojās.

—  Kāpēc tu mani modini? Kāpēc, pie visiem velniem … — Ieraudzījis svešos, viņš izbrīnījās un sāka taisnoties:

—   Man nekā nav! Esmu tīrs. Tukšā. Pēdējos pulverīšus pats ieņēmu. Nevienam neko nedodu, ka es jums saku! Varat pārmeklēt visu … — Pēkšņi izbīlis aprāva valodu. Vīrietis uzrausās augšā no savazātās guļvietas, drebošām rokām uzvilka bikses. Sieviete visu laiku purpināja, tīstīdamās rītasvārkā, lai gan istabā bija karsts kā pirtī.

Sčensnijs lūkojās uz laulātajiem, prātodams, ko kapteinis Vojtčaks jau zināja, kad lika ņemt līdzi laužņus un āmuru. Kapteinis savukārt lēniem soļiem it kā mērīja istabu — no sienas līdz logam, atpakaļ līdz durvīm un atkal līdz logam. Vīrietis, ko sieviete bija nosaukusi par Dareku, baiļu pilnām acīm sekoja viņa maršrutam.

—   Mums nekā nav, — sieviete teica. — Nav ko meklēt, tikpat nekā neatradīsiet.

—   Vai esat par to pārliecināta? — pajautāja viens no inspektoriem.

Inspektors piegāja pie kapteiņa un kaut ko pačukstēja viņam, norādīdams uz logu. Sčensnijs, kas tobrīd vēroja narkomāna seju, pamanīja, ka tā pēkšņi nobāl. Un Sčensnijs arī devās pie loga. Tas bija mazs, tipisks mansarda logs — pusaplis. Bet zem palodzes bija dīvains, no ķieģeļiem mūrēts un uz ātru roku pavirši nokrāsots izvirzījums, kas sniedzās līdz pašai grīdai.

—   Kas tur īr? — Vojtčaks jautāja sievietei, kura, šķita, bija pie skaidrākas apziņas nekā vīrs. Un norādīja uz izvirzījumu zem palodzes.

—   Tur nekā nav! — sieviete iesaucās. — Tur… tur bija caurums, mēs to aizmūrējām, jo lietus lija iekšā. Nemeklējiet, tur tiešām nekā … nav, — viņa nobeidza ar vaidu, saknieba lūpas un ierāvās istabas kaktā pie skapja.

Vīrietis stāvēja nekustīgi, galvu nokāris un pagriezis muguru logam, it kā viss notiekošais viņu vairs neinteresētu.

—        Lauziet vaļā! — kapteinis teica inspektoriem. Viens no viņiem aizgāja pēc instrumentiem, kas bija palikuši mašīnā, otrs izklauvēja sienu.

—       Tas nav vienlaidu mūrējums. Aiz ķieģeļiem ir tukšums. Un tur …

—       Nūja, ka tur, — Vojtčaks apstiprināja. — Būsim trāpījuši.

Atgriezās seržants ar rīkiem. Viņš nostājās pie palodzes, notēmēja un enerģiski sāka lauzt sienu. Jau pēc pāris sitieniem no cauruma pretī sāka plūst šķebīga, saldena smaka.

—       Tev taisnība, — Sčensnijs teica. — Jautājums tikai, vai tas ir viņš. Bet lai kas viņš arī būtu …

Izsituši ķieģeļus, inspektori uzvilka gumijas cimdus un izcēla no dobuma folijas maisu, kas daļēji bija noliets ar cementu. Taču varēja redzēt, ka maisā atrodas kails cilvēka ķermenis.

—        Uzvārds? — jautāja majors Sčensnijs; nebija šaubu, ka šis gadījums ir Kriminālmeklēšanas nodaļas kompetencē. Majors paskatījās uz vīrieti, pēc tam uz viņa sievu. Brīdi nogaidījis, viņš jautājumu atkārtoja.

—   Nezinu, — norūca narkomāns.

—   Nezinu, — kā atbalss atkārtoja viņa sieva.

—   Es prasu, kā līķis tas ir?

Klusums. Abi skatījās kaut kur sānis, acīmredzot baidījās ieraudzīt to, kas bija izņemts no dobuma.

—   Kad viņu iemūrējāt?

—   Pirms kāda gada. Apmēram. — Vīrietis sarosījās.

—       Viņš atnāca pie jums pēc «kompota» vai pulveriem un atdeva galus, vai ne tā? — jautāja kapteinis. Viņš narkomānu vidi labi pazina, tā jau vairākus gadus bija viņa darbalauks. — Nu? Tā bija?

—   Mums tagad nekā vairs nav! — sieviete izkliedza.

—        Bet toreiz jums bija. Cik par kubu prasīji? — kapteinis vaicāja vīrietim. — Divsimt? Trīssimt!

—   Trīssimt ne!

—   Vairāk?

—   Mazāk. Viņš … viņš jau atnāca uzlādējies.

— Nu un? Tu pārdevi viņam, kaut gan viņš nebija badā? Tu uz viņu labi nopelnīji. Cik viņam bija klāt?

Vīrietis nodūra skatienu. Sieviete sāka raudāt., ļaudama asarām tecēt pār vaigiem. Viens no inspektoriem devās uz mašīnu, lai izsauktu sanitāro mašīnu līķa pārvešanai uz morgu. Un bija priecīgs, ka var tikt svaigā gaisā, jo nāca vēmiens. Istabā palikušie vēl kaut kā turējās, vienā gabalā smēķēdami. Vienīgi logu atvēra.

—   Kāda naudas summa viņam bija kiāt? — majors atkārtoja kapteiņa jautājumu. — Bez naudas kabatā viņš nebūtu nācis pēc «kompota».

—   Tāds bišķis bija, — narkomāns norūca.

—   Un kur palika drēbes? Viņš taču neieradās pie jums pliks!

—   Priekš kam viņam drēbes, kad bija miris? Pārdevu.

—   Jūs baidījāties izsaukt ātro palīdzību vai miliciju, tādēļ noslēpāt viņu sienā. Un mierīgi dzīvojāt tālāk… trijatā.

—   Naktīs nevarējām gulēt, — vīrietis teica. — Viņš tur, aiz ķieģeļiem, bija nemierīgs. Grauza mūri.

—   Nerunā muļķības! — Vojtčaks nikni iesaucās.

—  Grauza sirdsapziņa, nevis mirušais! — Un klusāk piebilda: — Narkotiskie tumsoņas …

Atbrauca tiesu medicīnas eksperti, arī Sčensnijs jau bija savācis savu komandu — fotogrāfu, tehniķi un citus. Abus narkomānus arestēja, istabu aizzīmogoja. Kāpnēs drūzmējās īrnieki no citiem stāviem — sabijušies, degunus ar pirkstiem aizspieduši. Taču uz runāšanu viņi nebija skubināmi un žēlojās milicijas virsniekiem, ka no arestēto dzīvokļa visu laiku nākusi nelaba smaka.

Kriminālmeklēšanas darbinieki savukārt rādīja īrniekiem Valdemāra Kovaļska foto, izvaicāja, vai kāds nav Kovaļski te redzējis — varbūt pirms gada, varbūt vēl senāk. Sākās parastais izmeklēšanas process.

—   Vai pārņemsi lietu? Vojtčaks jautāja majoram, ejot uz mašīnu.

—   Jā, visu izmeklēšanu. Jānoskaidro, kā tas noticis un vai tas ir Kovaļskis. Varbūt puisis bija pārdozējis, bet var arī būt, ka viņu kaut kāda iegansta dēļ noklapēja. Ja notikusi vardarbība, tad jābūt pēdām, un sekcija tās uzrādīs. Nāc, paiesimies kādu gabaliņu, — majors ierosināja.

—  Jāizvēdina tā smaka no plaušām. Labāk izplūdes gāzes nekā …

Viņi gāja lēni, bija jau vakars. Vairums pretimnācēju steidzās mājup ar pilnām iepirkumu somām, citi — saulē iedeguši un valodīgi jaunieši — vēl kavējās pulciņos, tērzēja un smējās par visu ko un neko… Viss bija kā parasti, kā vakar vai pirms nedēļas. Un tomēr abi virsnieki nespēja aizdzīt domas par dzīvokli mansardā un tur atrasto līķi.

—   Viņi nav normāli, — Sčensnijs teica. — Normāls cilvēks nespētu diendienā būt līdzās mironim. Ēst, gulēt, dzīvot blakus ar to! Tā ir patoloģija. Saki — cik tālu tas tā var iet?

—   Es nezinu. Nesen uzzināju, ka maiss kaltētu magoņu jau maksā divpadsmit tūkstošus. Ir lēmumi par narkomānijas apkarošanu, kuri starp citu aizliedz nelegāli audzēt magones un kaņepes. Ir lauksaimniecības un pārtikas rūpniecības ministra rīkojums reģistrēt visus ārstniecisko magoņu sējumus un uzpirkt kaltētas magones. Pret pārkāpējiem vērsta visa likuma bardzība. Bet ko daži no viņiem dara? Sēj magones starp kukurūzas rindām, jo kukurūza ir augsta un visu aizsedz. Arvien biežāk narkomāni kontaktējas ar sociāli bīstamiem elementiem, kas palīdz viņiem izdarīt zādzības, laupīt. Narkomāni apgūst zagļa kvalifikāciju, viņiem jau ir savs žargons, savi īpaši rituāli. Un, rau, šādā situācijā vieni aicina uz iejūtību: narkomāns ir nelaimīgs, bezpalīdzīgs, nespējīgs pārvarēt dzīves grūtības, sabiedrības nicināts un pazudināts cilvēks. Bet otriem — mums, milicijai, — jācīnās pre narkomanu noziedzību. Pret narkomāniem, kas zog, aplaupa, uzbrūk. Ja narkomāns vēl strādā, viņš strādā slikti, ir nedisciplinēts, bieži vien pavedina citus. Jā, viņi ir morāli un fiziski slimi. Un veido jaunu sabiedrībai bīstamu slāni, kas arvien palielinās.

—   Manuprāt, taisnība ir abām pusēm, — sacīja Ščensnijs. — Katrā ziņā ne viens vien no tiem, kas pastiepj roku pēc «magonītes» vai «kompota», aug nepilnvērtīgā ģimenē, starp alkoholiķiem, prostitūtām, zagļiem. Dehumanizētā vidē. Tāds puisis vai meitene patiešām jūtas nelaimīgi, atsvešināti, labestīgus cilvēkus viņi nepazīst. Bet daudzi pirmoreiz pamēģina narkotikas vienkārši aiz ziņkāres. Seko pieradums.

—   Taču starp tiem nelaimīgajiem daudzi savukārt ārkārtīgi pārspīlē grūtības, ar ko saduras ģimenē, skolā, darbā. Tādēļ ka ir inerti, gļēvi. Viņi pat nemēģina pārvarēt grūtības, no kurām nav pasargāts neviens. Bet viņi meklē vieglumu — neko neredzēt, neko nedomāt. Apreibināties ar «magonīti» vai ar kaut ko citu, visu laiku būt «transā». Bet kāpēc citi spēj mācīties, strādāt, nodibināt stipru ģimeni, dzīvot normāli, kaut gan dažs no viņiem tāpat audzis nelabvēlīgā vidē un grūtību netrūkst nevienam? Tāpēc, ka viņiem ir kaut kāds mērķis, ambīcijas, vēlēšanās kaut ko dzīvē paveikt, kaut kam būt. Un ir arī dzīvesprieks.

Viņi atvadījās un šķīrās. ŠČensnijs atgriezās darbā, vajadzēja par notikušo ziņot šefam — pulkvedim Daņilovičam, vajadzēja apkopot inspektoru ievākto informāciju, uzrakstīt oficiālu pieprasījumu Tiesu medicīnas birojam par līķa sekciju. Vajadzēja pārskatīt ziņojumus par vardarbīgā nāvē mirušajiem un izdibināt visu, kas attiecas uz Valdemāru Kovaļski. Un padomāt, kas varētu būt tas… sacementētais, ja izrādīsies, ka tas nav Kovaļskis.

«Ar superprojekcijas metodi kriminālisti varēs papildināt līķa sejas attēlu ar to, kā tur trūkst,» domāja Sčensnijs, kraudams uz rakstāmgalda papīrus. «Papildināt — tas gan nav īstais vārds. Līķa sejā gandrīz nekā vairs nav, ko lai papildina? Pagājis gads… Kā redzams, cements nav konservants.»

—   Stulba asprātība, — Sčensnijs pats sev pārmeta. Un iegrima dokumentos. Uz vairākām stundām. Kad majors paskatījās pulkstenī, bija divpadsmit minūtes pāri desmitiem. Tādā stundā viņa vēl varētu būt nomodā. Viņš uzgrieza pazīstamo numuru, atsaucās sievietes balss.

—  Esmu noilgojies pēc tevis, Aņa, — viņa balss skanēja neparasti maigi.

—  Tas ir jauki no tavas puses. Tādus vārdus man reti iznāk dzirdēt.

—   Paklausies, ko teikšu. Kad skolā ģeometrijas skolotāja lika man ticēt, ka divas paralēlas līnijas bezgalībā krustojas, es teicu, ka tie ir meli, un izskrēju no klases. Tāpēc vēl šodien neciešu ģeometriju.

—   Bet ko tu pašlaik dari? Studē paralēles, vai?

—   Strādāju. Viens no maniem nogalētajiem ir bijis matemātikas skolotājs, tādēļ atcerējos tās līnijas. Vai tu mani vēl mīli?

—   «Playboy ar sirmiem matiem, vēla rudens tauriņ…»

—  Fui! Nejaukā meitene! Es taču gribu dzirdēt kaut ko uzmundrinošu, pacilājošu. Man bija ļoti grūta diena. Atrodi priekš manis kādu skaistu citātu, tev ar tiem pilna burtnīca.

Klausulē kādu brīdi valdīja klusums, pēc tam varēja sadzirdēt burtnīcas lapu čaukstoņu.

—  Tas būs Annas Svirščiņskas, manas vārdamāsas, dzejo]a sākums. Klausies: «Lai visas pasaules lodes saurbjas manī un netrāpa vairāk nevienam …»

—  Pateicos, Aņa, — Ščcnsnijs čukstus sacīja. Un nolika klausuli.

Treša nodaļa

Morva gaidīja savu meiteni. Pašlaik tā bija pasīka, apajīga, zilacaina blondīne, līdzīga tai, ko viņš bija redzējis uz šokolādes kastes vāka kādreiz, kad tādas lietas viegli varēja nopirkt veikalā. Viņi pazinās jau vairākus mēnešus, un pašlaik viņam nebija nodoma mainīt šo draudzeni pret kādu citu. Lai cik ciets Morva bija savā biznesā, viņš atļāvās būt maigs un pat devīgs pret tiem, kam ar «kompotu» nebija nekā kopīga. Bet Agņcška, pēc Morvas domām, magones redzējusi tikai magoņmaizītēs.

Bija norunāts uz astoņiem vakarā. Izstiepies uz tahtas, Morva slinki noskatījās, kā pa krēslu lodā muša, kad atskanēja zvans.

— Morva?

Viņš negribīgi apstiprināja. Bālais runāja tonī, kas nepieļāva iebildumus: — Man ir darbs priekš tevis. Atbrauc tūlīt uz kafejnīcu «Amatorska», — un nolika klausuli, pirms Morva paspēja bilst kaut vārdu.

Morva rupji nolamājās. Viņam nekur negribējās iet. Jūlija saules svelme augumu bija ne tikai nobrūninājusi, bet arī izsūkusi no tā visus spēkus, padarījusi nevarīgu — gluži kā narkotika. Viņš nupat bija izprasījis sev divas brīvdienas, Agņeška — vajadzēja tikai pasvilpt, un viņa bija klāt, viss rādījās tik jauki… Un nu šis telefona zvans. «Lai velns rāvis to Bālo!» Morva nodomāja un tūlīt steigšus atsauca savu lāstu, jo no kā viņš tādā gadījumā lai pārtiek? Varēja zūdīties, ka kopā ar Agņešku nav izbraucis ārpus pilsētas, taču prātā nāca gadījums, kad biznesa šefs bija viņu atradis arī visnomaļākajos nostūros, it kā no tālienes visu redzētu. It kā viņam būtu kaut kādi spiegi, ko neviens no trijotnes nepazina.

Kafejnīcā Morva pasūtīja kafiju un sāka gaidīt. Bālais pienāca klāt nepamanīts, iejucis starp tūristiem, kas te drūzmējās ar somām plecos un cītīgi laizīja saldējumu. Morva ieraudzīja šefu tikai tad, kad Bālā roka jau bija viņam uz pleca.

—   Nāc! — Bālais norūca.

Viņi iegāja kādā Novi Svjatas ielas pagalmā un nostājās pie cementa atkritumu kastes. Tumšā, netīrā, smirdošā kaktā. Taču Bālais sarunām parasti izvēlējās tieši tādas vietas.

—   Kas jādara? — Morva jautāja. Gribējās drīzāk būt brīvam, varbūt vēl izdodas satikties ar Agņešku.

—   Tu nesen teici, ka daži klienti vairs nenāk pēc preces. Zagva saka to pašu.

—   Jā, tā ir, — Morva apstiprināja. Zagva — viens no trijotnes — arī viņam bija žēlojies, ka kāds pārvilina viņa klientus.

—   Es zinu, kādēļ tas notiek, — Bālais novilka, tikko kustinādams lūpas. — Uzradušies vairāki sveši narkomāni. Dzīvo kopā. Un ražo. Pārdod par puscenu. Par simtnieku vai apmēram tā. — Bālais aprāvās un palēca sānis, jo gar pašām kājām aizskrēja pele vai žurka. — Tādas tās lietiņas.

—   Kas man jādara? — Morva atkārtoja.

—  Jāuzlaiž viņiem vandaļi, — Bālais teica.

Brīdi abi klusēja. Morva svārstījās, jo necieta vandaļus. Viņš tomēr saprata, kāpēc šefs liek tā darīt. Jā, tā bija izeja.

—   Cik? — Morva lietišķi noprasīja. — Kad un uz kurieni?

—   Ar trim pietiktu. Tu iesi līdzi. Adresi pateiksi pēdējā mirklī. Jāiet pēc iespējas drīz.

«Tu viņiem neuzticies,» Morva nodomāja. «Pareizi. Es arī neuzticētos.»

—   Palūgšu adresi.

Morva paņēma zīmīti, izlasīja, iegaumēja. Un sadedzināja to uz šķiltavas liesmas. Bālais noskatījās viņa rīcībā ar tikko jaušamu atzinības izteiksmi sejā. Bālajam cepure dziļi pār pieri, uz acīm tumšas brilles, zilais putekļu mētelis viduklī cieši sajozts. Sajā mētelī viņš izskatījās vēl vājāks nekā parasti. Viņi atvadījās ar galvas mājienu. Morva tagad steidzās. Un rēķināja: trīs vandaļu sameklēšana, brauciens uz norādīto vietu, tur veicamā operācija aizņems divarpus stundas. Pēc tam — Agņeška. Ar nepatiku viņš nodomāja, ka viņa sarkanajā fiatiņā četras personas satilps ar grūtībām, it īpaši, ja trim no tām miesasbūve ir iespaidīga, viņu funkcijai atbilstoša. Jā, būs paknapi. Bet gan jau kaut kā satilps.

Morva izvilka viņus no mājām pēc kārtas, par laimi, neviens nebija aizklīdis uz pilsētu iedzert un uzkost. Pirmais mašīnā ierūmējās druknais Dareks, kam gaišie mati sniedzās līdz pleciem; primitīvs radījums, stulbs, bet paklausīgs. Otru sauca Zeneks, viņš bija neliela auguma, gandrīz kvadrātveidīgs, papliku galvvidu, šaudīgām acīm, kuru baltumi pielijuši asinīm, traki kārs uz naudu. Trešo nācās izcelt no gultas, atstājot tajā skuķi, kas sāka klaigāt, taču Morva apklusināja viņu, reizē ar dunku iedodams tai arī simtnieku. Sis trešais, Mareks, darbā bija visasākais, ar noslieci uz sa'dismu. Slaids un izskatīgs. Vārdus netērēja — izmeta skuķi pa durvīm, minūtes laikā saģērbās un kaut kā ielocījās ar savām garajām kājām priekšējā sēdeklī.

Neviens neinteresējās, uz kurieni brauc, bet Morva, domādams par darāmo, klusēja. Kad beidzot vāģis apstājās pie vecas divstāvu mājas Volas nomalē, Morva izslēdza motoru, pagriezās pret līdzbraucējiem un paziņoja:

—   Mēs iesim uz pagrabu mājas labajā pusē.

—   Kas tur ir? — Mareks painteresējās.

—   Tas, kas jums jāiznīcina, — skanēja cieta atbilde.

—   Un loms? — jautāja Zeneks un pasmējās.

Morva paraustīja plecus. Viņš nedomāja, ka narkomāni pagrabā glabātu dārglietas vai naudu.

—  Ja kaut kas iekrīt acīs, lūdzu! Galvenais noteikums: neviens grams narkotikas, neviena narkotiku ražošanas ierīce nedrīkst palikt neiznīcināta.

—   Vai dot šiem pa mūli?

—   Tikai prātīgi.

—   Pāri jau nedarīsim. — Mareks smīnēja. — Mazliet tikai noglaudīsim smukos ģīmjus.

Morva draudoši pavērās viņā.

—   Par līķi es nemaksāju, — viņš brīdināja. — Ejam!

Klusu viņi kāpa lejup pagrabā, apgaismodami ceļu ar

lukturīti. No labās puses pagraba pa durvju apakšu ārā lauzās šauriņa gaismas svītriņa. Aiz durvīm dzirdēja arī pusbalsī runājam. Dareks atvēzēja kāju, lai ar spērienu salauztu durvju plānos dēļus, taču Morva neļāva, rīkojās pats: izņēma no kabatas mūķīzeri, uzmanīgi iebāza to atslēgas caurumā un ar asu kustību pagrieza. Durvis atvērās, atsedzot mazu ķīmijas laboratoriju. Divi vīrieši strādāja pie ierīcēm, trešais sēdēja maliņā uz lādes. Durvju pēkšņā atvēršanās visus trīs bija pārsteigusi, viņi lūkojās uz Morvu ar izbrīnu un bailēm.

Morva vispirms pārlaida acis iekārtai, pamanot visu: divus maisus ar kaltētām magonēm, reaģentus, šļirces, kolbas. Pēc tam viņš pakāpās sānis, ielaižot telpā vandaļus.

Un gāja vaļā. Šķindēja stikli, krakšķēja dēļi, plīsa, lūza ar laužņiem dauzītās ierīces. Viens no narkomāniem sāka kliegt, bet Zeneks metās tam virsū, pēc tam arī pārējiem. Ātri vien visi trīs jau bija gar zemi, un Zeneks sēja ciet viņiem mutes.

—   Klusu, ierāvēji! — viņš tiem teica. — Gulēt klusu, netraucēt! Jūs savu tiesu dabūjāt, tagad mūsu kārta.

Zeneks pārmeklēja visiem kabatas, vilka ārā no tām naudu, pāris sudraba ķēdīšu, pulksteņus un visu sabāza savās kabatās. Pa to laiku Mareks un Dareks jau beidza demolēšanu. Pagrabā vairs nebija neviena vesela trauka, nevienas neizbārstītas narkotiku un ķimikāliju šķipsnas, vienīgi kationītu Morva pievāca, tas varēja noderēt.

—   Ko darīt ar šitiem? — Mareks norādīja uz magoņu maišeļiem.

Morva apsvēra, kā rīkoties. Magones, protams, noderētu, tās maksā bargu naudu. Bet kā lai maisus tagad aiztransportē uz pagrabu Prāgā? Tas jādara vienatnē, vandaļi par fabriku neko nedrīkstēja zināt. Mašīnā maisi aizņemtu daudz vietas, tātad Mareks un tie divi būtu jāatstāj te, bet to Morva baidļķīs darīt. Bālais aizliedzis narkomānus nogalēt vai piekaut, jo tie taču ir viņa potenciālie klienti — strādnieki. īpaši šitie te, divi no viņiem prot ražot heroīnu.

Tātad atstāt te vandaļus, sevišķi Mareku, kam nosliece uz sadismu, ir riskanti. Atstāt magones? Nav brīv. Morva vilcinājās vairākas minūtes, apsverot abas iespējas, līdz beidzot izlēma:

—   Krāsnī!

Krāsns atradās pagraba kaktā — veca ogļu plītiņa, ko narkomāni izmantoja «kompota» ražošanai. Plītī vēl plaiksnījās maza liesmiņa. Dareks paņēma maisu, piegāja pie plīts un pamazām izkratīja magones ugunī. Zeneks ar otru maisu gaidīja. Viens no gulošajiem ievaidējās, mēģināja ar aizsieto muti kaut ko pateikt un uztrūkās augšā no grīdas, domājams, lai glābtu dārgo izejvielu. Mareks saķēra viņu aiz deguna un sāka žņaudzīt to, bet, pamanījis Morvas dusmīgo skatienu, nogrūda jaunekli atpakaļ uz grīdas, ironiski smīnēdams.

Kad abi maisi bija tukši, Morva lēni apstaigāja telpu, pārbaudīdams, vai viss iznīcināts pilnīgi un vai vēl kaut kur nav noslēptas ķimikālijas.

—   Labi, — viņš apmierināts konstatēja.

—   Tīrs darbiņš, — Zeneks palielījās.

—   Bet šitie? — jautāja Mareks, lūkodamies uz narkomāniem.

—   Viss, — Morva cieti noteica. — Lai viņi paliek te sēžam vai guļam, viss viens, tā vairs nav mūsu darīšana. Noņem viņiem tos apsējus.

—   Kāpēc jūs to darījāt? — brēca viens no narkomāniem, ar mokām uztrausies kājās. — Kāpēc? Kas jūs tādi esat?

—   Varējāt paņemt magones, bet kāpēc vajadzēja visu izdemolēt? — iesaucās otrs, raudādams un drebēdams satraukumā.

—   Plukatas, — Mareks norūca, nicinoši vērdamies viņos.

Trešais narkomāns lēni virzījās uz kāpņu pusi, gribēdams aizbēgt, bet Zeneks ar spēcīgu tvērienu pagrieza viņu atpakaļ.

—   Uz kurieni, vardulēn? — Zeneks ņirdza. — Sēdi rāms un klausies, ko lielie runā. Iesi tad, kad tev atļaus.

Morva vērīgi aplūkoja visus trīs narkomānus, cenzdamies aptuveni noteikt viņu organisma sabrukuma pakāpi. Likās, ka šie vēl ir iesācēji?Roku vēnas ne pārāk sadurstītas, āda samērā veselīga, miesās Vēl nav izkritušies. Morva stāvēja viņu priekšā un pārlika, kā tos pievilināt, padarīt par saviem klientiem. Un pēkšņi viņam nezin kādēļ sametās jaunekļu žēl. Trīs jauni divdesmitgadīgi puiši, vēl veseli. Samērā labi ģērbušies, tātad nav nekādas padibenes. Visa dzīve vēl priekšā. Ja varētu viņiem visu to izskaidrot, vest pie prāta, pierunāt iet ārstēties … Tagad pat ar rūdītiem narkomāniem tiekot galā. Ja sadotu pa tām dullajām galvām, ieliktu tādā darbā un vidē, kur nav nekādas iespējas durstīties …

—   Nu, priekšniek? — Zeneks bija izbrīnījies par Morvas ilgo kavēšanos pārdomās. — Zūdam kokos?

Morva nopurināja plecus, it kā nokratot domas.

—   Jā. — Un Morva pagrieza narkomāniem muguru. Mareks, iedams viņiem garām pēdējais, katram vēl iegāza, tā teikt, prieka pēc. Viņa sadismam šajā reizē nebija iespējas sevi parādīt. Jo Morvam bija autoritāte vandaļu vidū. Morva varēja samaksāt daudz, maz vai arī nemaz. Vandaļi, protams, zināja, ka aiz Morvas stāv kāds cits, kas «visu vada» un dod viņiem iespēju labi nopelnīt. Narkomānu ierīkoto laboratoriju likvidēšana bija viegls darbiņš, turklāt tā varēja apmierināt arī savu postīšanas tieksmi. Ja tādu izsaukumu ilgāku laiku nebija, viņi rāva nost uzrakstus pieturvietās, lauza solus parkos, izskrūvēja skrūves liftos, kaut gan tās viņiem nemaz nebija vajadzīgas. Reiz Zeneks atspērās, ierēcās un izlauza no asfalta iebetonētu stabu. Pēc tam gan sūdzējās par sāpēm krustos.

Centrā Morva dauzoņas izsēdināja, izsniegdams katram pa diviem tūkstošiem.

—   Maz, priekšniek, — Zeneks žēli nopīkstēja. — Piemet vismaz pusstabu …

Bet sarkanais vāģis ātri uzņēma gaitu un prom bija.

*

Majors Ščensnijs vēra Kriminālistikas pārvaldes Galvenās komandantūras durvis. Uz šejieni viņu bija atvedušas visai svarīgas darīšanas ķīmijas nodaļā. Šīs darīšanas, viņaprāt, bija arī pietiekami ticams iegansts, lai pie reizes apciemotu arī pazīstamu laboranti, pret kuru viņa simpātijas nemazinājās, kaut gan pastāvēja jau divus mēnešus. Viņa praksei tas bija ilgs laiks.

Barbaru viņš atrada strādājam ar sarežģītu aparātu, ko viņš nepazina. «Man arī nevajag to pazīt, neesmu taču ķīmiķis,» viņš sevi domās attaisnoja.

—  Saki — kas tas ir? — viņš aizgrābts čukstēja. Protams, viņa jūsma bija adresēta nevis lieliskajai aparatūrai, bet gan meičas pelēkajām acīm, kas vērās viņā izklaidīgi un reizē arī mīļi.

—  Masu spektrometrija, — Barbara atbildēja. — Vai tu tajā orientējies?

—   Ne sevišķi. Ko jūs pētāt?

—   Nosakām narkotiku kvantitatīvās attiecības «kompotā», ko pirms stundas man atveda tavi kolēģi no Narkomānijas apkarošanas nodaļas. Komplicētā aparatūra sastāv no spektrometra, gāzu hromatogrāfa, kompjūtera un ārējās atmiņas bloka uz diviem diskiem. Saprati?

—   Vai man katrā ziņā jāsaprot?

—  Vajadzētu gan. — Barbara nopūtās. — Iegaumē vismaz tik daudz: vienā tādā diskā ir vesela «spektru bibliotēka», divdesmit pieci tūkstoši organisko savienojumu. Brīnišķīga aparatūra!

—       Brīnišķīga gan, — viņš atkārtoja, raudzīdamies Barbarai acīs.

Barbara pasmaidīja. Majoram gribējās viņu noskūpstīt, bet tieši tobrīd telpā ienāca kāds laborants, kuru Sčensnijs nepazina. Majors atliecās atpakaļ, un Barbara, lai slēptu mulsumu, sāka skaidrot:

—       Redzi, heroīns ūdens šķīdumos nav noturīgs, ātri sadalās dažādos opiātu grupas alkaloīdos. Ja pārbaudei atnestais materiāls producēts dažas vai arī desmit divdesmit dienas agrāk, mēs tajā heroīnu vairs neatrodam.

—   Bet vai šajā atradāt?

—   Protams, dažus procentus.

Laborants izgāja ārā, un majors noskūpstīja meiteni uz labā vaiga, jo viņa sēdēja sāniski pret viņu. Majors tiecās noskūpstīt meiteni vēlreiz, bet svešais atkal ienāca telpā. Kad pēc pāris minūtēm viņš vēra durvis trešoreiz — acīmredzot cilvēks kaut ko meklēja —, majors piecēlās un atteicās no mēģinājuma paust savas maigās jūtas. Laboratorija šim nolūkam acīmredzot nebija īstā vieta. Pēkšņi viņa domas atgriezās pie narkotikām.

—   Kas atsūtīja šo materiālu?

Basja ieskatījās dokumentā, ko bija atsūtījusi milicija.

—       Rajona Iekšlietu pārvalde Volā. Viņi raksta… lūdzu, te ir adrese, kur narkotikas atrastas.

—   Parādi.

Sčensnijs pārlaida acis dokumentam — adrese bija pazīstama, mājas numurs tas pats, vienīgi dzīvoklis laikam bija stāvu augstāk. Jā, tajā ielā un tajā namā tika noslepkavota sieviete — Janīna Pavelika. Slepkava šimbrīžam vēl nav atrasts. Viņš, Sčensnijs, šo slepkavu meklē.

—   Interesanti, — viņš norūca.

—   Tev tā adrese ir zināma?

—   Nē, nav vis.

Sčensnijs vēlreiz paskatījās vēstulē — kas to parakstījis? Vecākais leitnants Zabeļskis. Ā, tas jaunais ar tumšajām ūsiņām. Labi, jāstājas sakaros.

—       Uz redzēšanos, Basjka! — Majors atvadījās bez skūpsta, laborants varēja ienākt vēl ceturto reizi. Droši vien greizsirdīgs.

Sčensnijs aizbrauca uz Volu, sameklēja vecāko leitnantu Zabeļski, palūdza sīkāk raksturot lietas apstākļus. Viņi apsēdās mazā istabiņā, Zabeļskis pāršķirstīja ziņojumus un iesāka:

—   Lūdzu, major. Platajā ielā pleci, dzīvoklis astoņi,

Višņevsku ģimene. Vīrs alkoholiķis, retumis lieto narkotikas. Sieva — rūdīta narkomāne un ražo «kompotu», lai gan pilnīgi droši to vēl apgalvot nevaram. Viņiem ir četrus gadus vecs bērns, mūsuprāt, vecāki dod bērnam psihotropos līdzekļus, jo viņš izskatās slims, vārgs, knapi turas kājās… Aizvedām mazo uz bērnu konsultāciju; ārsti viņu paturēja tur, lai rūpīgi apsekotu. Bija signāls, ka Višņevska pārdodot narkotiku. No tā, ko kolēģi atrada Višņevsku dzīvoklī, iznāk trīsdesmit kubikcentimetri «kompota». Konfiscējām pusfabrikātu, traukus, reaģentus un pusmaisu magoņu.

—   Ko aizturējāt?

—  Abus. Mums svarīgi noskaidrot, kad, kam un cik viņi ir pārdevuši. Kontakti, tas ir galvenais. Jo tāda likuma, kas aizliedz lietot narkotiskās vielas, nav. — Zabeļskis nopūtās un piebilda: — Jā, diemžēl pašam sevi indēt ir brīv. To mēs nevaram liegt. Kā varu jums palīdzēt?

—   Es izmeklēju Janīnas Pavelikas slepkavības lietu. Pavelikas adrese tāda pati, iela un māja sakrīt, tikai dzīvoklis cits — divpadsmitais. Vai esat informēts?

—   Vispārējos vilcienos. Slepkava, šķiet, vēl nav atrasts?

—  Nav, — Sčensnijs negribīgi apstiprināja. — Vārdu sakot, mani interesē, vai Pavelikai bijuši kontakti ar Višņevskiem. Pavelika narkotikas nav lietojusi. Taču iespējams, ka palīdzējusi tās pārdot.

Zabeļskis iegrima pārdomās. Viņš pāršķirstīja ziņojumus, zvanīja kādam pa telefonu, bet nesazvanīja, atkal iegrima domās un beigās noliedzoši pakratīja galvu.

—   Laikam gan ne. Bet es paturēšu to prātā, kad Višņevskus pratināšu.

—   Nē, — Sčensnijs sacīja un, ieraudzījis kolēģa acīs izbrīnu, paskaidroja: — Es gribētu pats to noskaidrot. Kad varat viņus atvest? Katru atsevišķi.

—  Tūlīt, — vecakais leitnants teica. Viņš piecēlās, izgāja koridorā, pasauca kādu no formā tērptajiem miličiem. Pēc pāris minūtēm istabā ieveda Vladislavu Višņevski.

—   Sēdieties! — Zabeļskis norādīja uz krēslu.

Majors vērīgi aplūkoja cilvēku, kas apsēdās iepretim

rakstāmgaldam. Sīka auguma, vājš, gaišiem, jau stipri paretiem matiem, kas izskatījās kā slapji. īss, strups deguns. Izvirzītie vaigu kauli un iekritušie vaigi vērta viņa seju līdzīgu miroņa galvaskausam, kas pārvilkts tikai ar ādu. Nolicis rokas uz ceļiem, vīrietis vienaldzīgu skatienu vērās grīdā.

—       Vai ilgi bijāt pazīstams ar Janīnu Paveliku? — ščensnijs jautāja.

Višņevskis lēnām pievērsa skatienu majoram. Viņa duļķainajās acīs nemanīja izbrīnu. Tās drīzāk bija tukšas.

—       Paveliku? — Višņevskis atkārtoja. — To — no divpadsmitā?

—   Jā.

—       Viņa… — Višņevskis brīdi vilcinājās, it kā sakopoja domas, — viņa ir mirusi.

—       Es jautāju, cik ilgi viņu pazināt. Protams, tad, kad viņa bija dzīva.

Vīrietis atkal aizdomājās, noslaucīja ar delnas virspusi sasprēgājušās lūpas.

—       Nu … Varbūt kādu gadu vai vairāk. Mēs tur dzīvojam divus gadus, viņa ievācās … pēc mums, gadu vēlāk vai arī… Neatceros.

—   Vai viņa mēdza nākt pie jums?

Tagad vīrieša acis nepārprotami pauda izbrīnu.

—        Bet kā tad citādi? Viņa taču dzīvoja kaimiņos! Uri bija vientuļa, tāpēc vien reizēm atnāca. Es jau visu to pateicu panam, kas toreiz pēc slepkavības bija atbraucis. Panam no milicijas. Jo prasīja, vai neesmu ko redzējis vai dzirdējis. Bet es tonakt nemaz nebiju mājās. Es strādāju par sargu kooperatīvā. Katru otru nakti man ir dežūra.

Ščensnijs atcerējās, kā pēc līķa atrašanas tika izklaušināti un uzklausīti visu dzīvokļu visi iemītnieki. Neviena no atbildēm nedeva nekādu norādi par to, kas varētu būt slepkava. Toreiz tika iztaujāts arī Višņevsku pāris. Bet šoreiz Ščensnijs gribēja pamēģināt no citas puses. Iespējams, ka Pavelikas noslepkavošana tomēr kaut kā ir saistīta ar narkomānijas pasauli.

—       Pavelika nāca pie jums tāpat vien vai arī kādā vajadzībā?

—   Arī vajadzībā. Pēc sāls vai kādas olas.

—   Pēc «kompota» ne?

Višņevskis sakustējās, acīs pēkšņi pazibēja viltība.

—       Mēs kompotus netaisām. Ābolus ēdam svaigus, tāpat plūmes. Kāpēc vārīt, šķiest cukuru? Svaigi augļi ir veselīgāki.

—        Vai narkotikas viņa no jums neņēma? Pan Višņevski, "nespēlēsim paslēpes! Jūs ļoti labi zināt, kāds «kompots» mani interesē. Un kāda «magonīte».

Aizturētais neatbildēja, tikai paraustīja plecus un stingi vērās vienā punktā kaut kur istabas kaktā.

—   Jums kaut ko jautāja, — Zabeļskis aizturētajam atgādināja.

—   Jautāt var, kāpēc ne, — Višņevskis nomurmināja.

—   Vai Pavelika nāca pie jums pēc narkotikām?

Nekādas atbildes. Ščensnijs neuzstāja, palūdza aizvest

aizturēto un, kad tas bija izdarīts, lika ievest viņa sievu.

Višņevska, liela auguma tumšmataina sieviete, kuras sejā narkomānija bija atstājusi savas postošās pēdas, jau uz sliekšņa izplūda žēlabās. Viņa esot slima, tūlīt kritīšot nemaņā, kāpēc viņu te turot, mājās palicis bērns…

—   Bērns ir ārstu aprūpē, — vecākais leitnants pārtrauca. — Jums abiem būs jāatbild par to, ka esat noveduši viņu tādā stāvoklī.

—   Kā, vai tad viņam bija slikti? — Višņevska nekautrējās un nenobijās. — Vai viņam nebija ko ēst, vai?

—   Jūs devāt četrgadīgam bērnam psihotropos līdzekļus. Jūs sapostījāt viņa organismu. Tas ir liels noziegums. Bet jūs pašu šodien konsultēja mūsu ārsts. Viņš jums iedeva pietiekami, lai jūs varētu izturēt.

—   Man vajag desmit kubus, — sieviete sacīja, nu jau vairs neslēpdamās. — Dienā! Vai dzirdat? Citādi es te, arestā, atstiepšu kājas. Un jums par to būs jāatbild tiesā! — Varēja manīt, ka tādas izredzes viņai ir gaužām pa prātam.

Bet Zabeļskis mierīgi paziņoja:

—   Ja ārsts apstiprinās, ka jūs nepieciešams ievietot slimnīcā, mēs ievietosim. Tagad, lūdzu, apsēdieties un atbildiet uz jautājumiem.

Višņevska apklusa un kaut ko apsvēra. Pēc brīža viņa apsēdās uz pašas krēsla maliņas, likdama saprast, ka uz nekādu ilgo sarunu negatavojas. Ščensnijs lūkojās viņas dzeltenīgajā sejā ar tumšiem lokiem zem acīm un iekritušiem vaigiem, redzēja viņas melnās rokas, kas, likās, mūžam ūdeni nebija redzējušas. Bojāti zobi, šķidri mati. Un tas viss divdesmit sešu gadu vecumā. Majors juta sirdī briestam naidu un protestu. Kas šos cilvēkus noved tādā stāvoklī? Kas ir atbildīgs par viņu lēno miršanu citu cilvēku acu priekšā? Viņi paši? Tas, kurš pirmais pasniedza otram šļirci ar «kompotu», kas kārdināja — pamēģini!? Vai arī tie nāves tirgotāji, kas iedzīvojās uz narkotiskā bada izmocīto cilvēku rēķina?

«Ko varam darīt mēs?» majors domāja. «Es, milicijas virsnieks?» Un pats sev atbildēja: visiem spēkiem cīnīties pret nelegālo tirdzniecību ar narkotiskajām vielām, likvidēt šo biznesu. Ja kāds par varēm grib sevi indēt nost, neviens viņu neizglābs. Bet lai viņš neindē nost citus! Ciņa pret šiem nāves tirgoņiem — tas ir mūsu uzdevums. Pārējais?… Pārējais ir visas sabiedrības ziņā.

—   Vai Janīna Pavelika bieži pirka no jums «kompotu»? — majors šķietami vienaldzīgi jautāja, šķirstīdams savu piezīmju grāmatiņu.

—   Pavelika? Tā, kuru noslepkavoja?

—   Jā. Runā, ka viņa gājusi pie jums divas trīs reizes nedēļā.

—   Kas runā? — Višņevska nikni iekliedzās. — Kaimiņi? Tiem maitām kauna nav, reizi mēnesī — tas arī būs daudz par daudz.

—   Cik viņa maksāja par kubu?

—   Tik, cik vajag.

—   Tātad — cik?

—   Vai nu jūs nezināt? — Višņevska ņirdza.

—   Ir dažādas cenas.

—   Septiņas ādas jau no viņas neplēsām. Viņa parasti ņēma divas vai četras ampulas.

Virsnieki zibenīgi pārmija skatienus.

—   Pati viņa nelietoja?

—   Nē. Tam viņa bija par dumju. Varbūt ari par gudru, — sieviete klusākā balsī piemetināja. — Viņa kādam tās nesa. Es neprasīju, kam. Reiz viņa izteicās, ka ņemot priekš kāda puiša. Laikam viņš deva naudu ampulu iegādei, pašai jau tik daudz nebija.

—   Viņš pats nāca pie viņas pēc preces?

—   Kā lai es to zinu? Var būt, ka nāca arī.

—       Vai nekad neredzējāt Paveliku kopā ar kādu vīrieti? Teiksim, uz ielas?

Višņevska iegrima domās. Tagad viņa sēdēja mierīgi, laiku pa laikam nopūzdamās.

—        Ak, es nelaimīgā! — viņa nočukstēja. Un pēkšņi sāka raudāt, asaras plūda pār dzeltenīgajiem vaigiem. Palūdza cigareti. Aizsmēķēja. Izvilka no svārku kabatas netīru mutautu un izslaucīja acis.

—       Redzēju viņu reiz automašīnā kopā ar kādu vīrieti. Bija ]oti sapucējusies, eleganta. Stāvējām pie sarkanās gaismas, viņa mašīnā, es uz trotuāra. Bet viņa mani nepazina. Varbūt neredzēja, skatījās uz otru pusi. Bet varbūt negribēja pazīt.

—   Vai tas bija sen?

—   Kaut kad agrā pavasarī. Martā vai aprīlī.

—   Vai vīrieti arī redzējāt?

—       Nē. Viņa sēdēja viņam, līdzās pie labās rokas. Aizsedza viņu.

—   Bet automašīna? Krāsa? Marka?

—        Es tak neatšķiru! Tumšā krāsā. Zila vai melna. Mašīna kā jau mašīna, tādu pilnas ielas. Nekā neparasta. Vēlāk es viņai prasīju, vai ampulas viņa dod tam, ar kuru kopā brauca mašīnā.

—   Un ko viņa atbildēja?

—        Neko. Negribēja par viņu runāt. Pēc manas saprašanas, viņa no tā tipa baidījās.

—   Kāpēc jūs tā domājat?

Višņevska paskatījās uz majoru ar pārākuma izteiksmi acīs — sak, ko nu tu saproti no sievietes sirds!

—   Baidījās, — viņa atkārtoja, — un viss.

—        Un it nekad neko par to vīrieti neteica? Viņa taču jums uzticējās, vai ne?

Višņevska smagi nopūtās. Paņēma otru cigareti, kāri vilka dūmu. Kad majors piedāvāja tēju, viņa pavirši pamāja, bet tad it kā nokaunējusies čukstus piebilda: — Lūdzu! — Atnesa pilnu glāzi. Zabejskis izņēma no rakstāmgalda atvilktnes cukuru. Višņevska lēni maisīja tēju, mirkšķināja apsarkušos plakstus, lūkojoties te uz majoru, te ārā pa logu.

—   Ārsts, — viņa beidzot norūca.

—   Vai tas, kurš bija automobilī?

—       Nezinu. Bet, pēc manas saprašanas, viņa tās ampulas deva kādam ārstam.

—  Vai Pavelika kādreiz nosauca viņa uzvārdu? Varbūt vismaz vārdu? — majors jautāja.

Višņevska pavērās viņā ar izsmējīgu skatienu.

—   Panam patīk spēlēt teātri… Kurš ies pļāpāt, lai dabūtu pa kaklu? Par tādām runām viņu taču … — Višņevska pēkšņi apklusa un nobālēja. Klusējot viņa izdzēra tēju, pabeidza smēķēt cigareti.

—  Vēl kādi jautājumi? — Vecākais leitnants palūkojās uz majoru. Tas noliedzoši pamāja. Višņevsku izveda no istabas.

—   Esmu aizmirsis, kādā veidā Paveliku nogalēja?

—   Nožņaudza ar gludekļa vadu. Parasts paņēmiens.

—   Tas notika maijā, vai ne?

—  Jā. Sestajā. Kaimiņi paziņoja. Dzīvokļa durvis bija palikušas pusvirus.

«Dzīvoklī neviena narkotiku ampula netika atrasta. Ārsts? Diezin vai,» majors domāja. «Ārstam ir vieglāk tikt pie psihotropiem līdzekļiem nekā citiem.»

—   Paklau, — majors pārgāja uz «tu», — tā ir tava branža, varbūt tu zini kādu ārstu, kam ir sakari ar narkomāniem? Kas gādā tiem receptes vai varbūt arī narkotikas?

Zabeļska žests to noliedza.

—   Bija gadījumi, kad poliklīnikā vai slimnīcā tika nozagtas receptes. Bet tādas lietas, par ko runā tu, nē, nekas tamlīdzīgs mūsu rajonā nav bijis. Arī citos pilsētas rajonos kolēģi neko tādu nav konstatējuši. Manuprāt, ārstam tāda rīcība būtu pārāk liels risks. Starp citu, kādā gadījumā ārsts pirktu no spekulantiem ampulas? Vienīgi tad, ja pats būtu narkomāns. Bet, kā jau tu teici, ārstam ir vieglāks ceļš — uz aptieku.

—   Vai aptiekās zādzības vēl gadās?

—   Reti kad. Narkotikas tagad glabā īpašos seifos, nomaskētos tērauda skapjos, kas apgādāti ar signālierīcēm. Aptiekām narkotikas pieved speciālās mašīnās un konteineros. Jāteic, ka narkomāni parasti atsakās no nodoma iegūt psihotropos līdzekļus vardarbīgā ceļā, ja tas ir ļoti grūti. Nereti viņiem vienkārši nav spēka tādai operācijai. Toties viņi biežāk zog naudu, rotaslietas, vērtīgas mantas, lai varētu nopirkt «kompotu» no spekulanta. Vai tu domā, ka Višņevska runāja taisnību?

—   Nezinu. Bet man jāpārbauda arī šī versija, jo es izmeklēju Pavelikas slepkavību un pagaidām slepkavam uz pēdām neesmu ticis. Starp upura paziņām pēc mūsu rīcībā esošās informācijas ārstu nav. Iespējams arī, ka ampulas viņa pirka kādam citam un ar ārstu viņai bija pavisam citāds, teiksim, seksuāls sakars. Gan viena, gan otra pazīšanās bija rūpīgi slēpjama.

Sčensnijs atgriezās savā pārvaldē, kārtējo reizi nolika sev priekšā aktu vākus ar Janīnas Pavelikas slepkavības lietu un atkal sāka to studēt. Viņš ļoti labi zināja, ka neatradīs lietā ārsta uzvārdu, taču cerēja uziet kādu sīkumu, kam varētu pieķerties, varbūt kādu mājienu vai vārdu īrnieku liecībās … Un pēkšņi acs apstājās pie aprauta teikuma: «…kad slimā kakla dēļ gāja pie ārsta…» Uzvārdu lieciniece nav minējusi. Taču jārunā ar viņu vēlreiz. Ar īrnieci Bednarčiku no vienpadsmitā dzīvokļa.

Majors nolēma sūtīt pie viņas seržantu Mončinski — tas prata runāt ar sievietēm: platais smaids labsirdīgajā sejā ar uzskrullētajām gaišajām ūsiņām modināja uzticību. Taču tas parasti prasīja laiku. Un, kad priekšnieki steidzināja, Mončinskis allaž atbildēja vienu un to pašu: «Ko ātri taisa, tas stulbs dzimst. Pie sievietēm steiga neder.»

Taču Ščensnijam laika nebija, viņu ļoti uztrauca fakts, ka izmeklēšana iestrēgst, nedod rezultātus. Seržantu viņš mācēja pasteidzināt: vajadzēja apšaubīt seržanta profesionālās iemaņas, prasmi apieties ar sievietēm. Tas aizskāra seržanta ambīcijas, un tad viņš vairs nebija skubināms.

—  Trīs dienas, major, — seržants teica, noklausījies uzdevumu.

—   Trīs stundas, — Sčensnijs atbildēja.

Brīdi viņi raudzījās viens otrā, apsvērdami savas iespējas. Ščensnijam bija priekšrocības — augstāka dienesta pakāpe, augstāks amats. Bet seržants nepadevās … Viņa smaidošā fizionomija pauda pārliecību par saviem spēkiem.

—  Vienu dienu, — seržants mēģināja vēlreiz. Viņš simpatizēja Ščensnijam.

—  Dienas pusīti, — Sčensnijs piekāpās. Viņa melnās piemiegtās acis smaidīja. — Vai jums vienmēr izdodas?

—  Vienmēr, — seržants nevilcinādamies atbildēja. Un bez redzamas sakarības piemetināja: — Ja cilvēks zinātu, ka pakritīs, viņš iepriekš apsēstos.

—   To es kaut kur jau esmu lasījis, — Sčensnijs norūca.

—   Es arī.

Un abi sāka smieties. Mončinskis piecēlās, iztaisnoja savu drukno stāvu, paskatījās pulkstenī.

—   Iešu turp vakarā. Tad viņa būs mājās.

—   Rīt agri gribu jūs redzēt te. Ar informāciju.

—   Jūs vēl nebūsiet piecēlies, kad es visu jau zināšu.

Pēc seržanta aiziešanas Ščensnijs izsauca vecāko leitnantu Dembski un uzdeva viņam sastādīt sarakstu par divu specialitāšu ārstiem — terapeitiem un laringologicm. Vajadzīgi viņu anketas dati, ziņas par piederošo automašīnu: krāsa, marka, reģistrācijas numurs.

—   Kad vēlies visu to saņemt? — Dembskis jautāja.

—  Vakarā. Katrā ziņā pasteidzies.

Piecos no rīta majoru pamodināja telefona zvans. Pa pusei aizmidzis, viņš sagrābstīja klausuli. Zvanīja Mončinskis — viņš lakoniski ziņoja, ka Pavelika ārsta uzvārdu nekad nav nosaukusi, bet ka tas pēc specialitātes ir laringologs, precējies, dzīvo Ursinovā un viņam pieder zila Lada. Piebilda, ka Bednarčika nekad nav redzējusi Janīnu Paveliku kopā ar ārstu un ka viņa ir glīta un saprotoša meitene. Un novēlēja majoram labunakti; rīta agrumā tāds novēlējums likās tīrā bezkaunība, taču Ščensnijs patiešām vēl uz stundu aizmiga. * * *

Viens uzvārds vecākā leitnanta iesniegtajā sarakstā lika padomāt. Vaclavs Dotnbrovskis, ārsts laringologs, dzīvo Ursinovas rajonā, precējies, sieva — ārste, vārdā Terēza, automašīna — zils Fiat 125.

—  Fiats vai lada? — majors skaļi prātoja. Bednarčika varēja kļūdīties.

—   Vai tu šo Dombrovski pazīsti?

—   Mazliet.

Majors nolēma, ka vakarā iegriezīsies pie Virskiem, un turpināja lasīt sarakstu. Taču cita laringologa, kas dzīvotu Ursinovā un . brauktu ar zilu lādu, sarakstā nebija.

«Vai tiešām?» domāja majors, pievakarē braukdams uz Zoļibožu pie Virska. Ja tas ir Dotnbrovskis, kas viņam varēja būt kopīgs ar Janīnu Paveliku? Višņevska redzēja Paveliku tumšas krāsas automobilī — «tādu pilnas ielas».; Fiatu Varšavā, ka biezs, lādu mazāk, bet tāpat ir. Kad' milicija ieradās Pavelikas dzīvoklī, tā neieraudzīja vaļā palikušus skapjus, ārā izrautas atvilktnes — zādzībai raksturīgās pēdas. Gluži otrādi, veļas skapī starp krekliem atrada tur neapdomīgi paslēptu polietilēna maisiņu ar banknotēm, majors atcerējās, ka tur bija divtūkstoš zlotu un četrdesmit ASV dolāru, un dažas visai vienkāršas rotaslietas. Nekur neatrada svešus pirkstu nospiedumus.

Pavelika. Divdesmit trīs gadus veca, šmauga tumšmate. Pārdevēja pārtikas veikalā. Iegriezies Zeromska ielā, majors mēģināja atcerēties viņas seju. To seju, protams, ko varēja redzēt dzīvoklī atrastajos fotoattēlos, jo nožņaugta cilvēka seja… mīksti izsakoties, nav pievilcīga. Tātad Pavelika bija skaista. Sieviete, kurai vīrieši uz ielas noskatās pakaļ, ar kuru mēģina iepazīties, ja redz viņu kafejnīcā vienu. Jautra, pārgalvīga. Kaimiņu un paziņu iemīļota.

Vai viņa varēja būt sāncense Terēzai? Ārste oftalmoloģe. Pareizi sejas vaibsti, padevības izteiksme pelēkajās, nogurušajās acīs. Skatiens it kā baiļu pilns, bieži paslepen kavējas pie vīra. Smejas, kad smejas vīrs, sarauc pieri, kad vīrs par kaut ko ir sašutis. Tāda Terēza bija palikusi majora atmiņā no Virsku viesībām.

Nieki, nekādas sāncensības tur nebija. Dažas kopā pavadītas naktis, pavizināšana automobilī, kāds vakars restorānā. Un viss. Parasts vīriešu sānlēciens, kas otrā dienā jau aizmirsts.

Bet varbūt… Jā, mēdza notikt arī tā: nenozīmīga romāniņa gaitā meiča sāk uzstādīt prasības, pārvēršas par akmeni kaklā. Grib, lai mīļākais šķiras, atgādina, ka solījies precēt. Draud, ka runās ar sievu. Vairākkārt ierodas mīļākā darbavietā — šajā gadījumā slimnīcā. Draud izcelties skandāls, ko populārs, cienīts ārsts negrib pieļaut. Un tad…

Majors nobremzēja pie Virsku mājas. Par vizīti brīdinātais namatēvs sagaidīja ciemiņu dārzā, un pēc apsveicināšanās Sčensnijs uzreiz pateica, ka vēlama saruna zem četrām acīm.

—   Tāda iespēja ir, Basjas nav mājās. Ko dzersi?

—   Kaut ko atspirdzinošu, bez alkohola.

—   Kokakolu? Toniku?

—   Labāk toniku. Taisnību sakot, vienalga.

Viņi apsēdās pītos krēslos mājas priekšā. Pienāca skaists gaišas spalvas vācu aitu suns, nolika pie majora kājām tenisa bumbiņu, uzlika viņam uz ceļiem galvu un skatījās gaidu pilnām acīm.

_— Viņš grib, lai tu pamētātu bumbiņu. — Tadeušs nopūtās. — Man jau apnika, viņš ir nenokausējams.

Sčensnijs pāris reižu tālu aizmeta bumbiņu, bet tad tīši pabīdīja to zem krēsla un piemina ar kāju. Suns ātri vien izdabūja bumbiņu no krēsla apakšas, bet laikam jau arī pašam bija diezgan, jo izstiepās zālē un sāka snaust.

—   Vai tu doktoru Dombrovski labi pazīsti?

—       Vaceku? — Virskis brīnījās. — Protams. Mēs taču strādājam vienā slimnīcā, kopā spēlējam bridžu. Kādēļ tu jautā?

—        Redzi, klīst šādas tādas runas … Nekādu pierādījumu nav, un es negribētu, ka tu sāktu viņu turēt aizdomās.

—       Bet kps par lietu? Kukulis, vai? Kaut kāda afēra ar medikamentiem?

—   Nē.

—   Apželiņ, viņš taču nebūs nevienu nogalējis!

—   It kā ne.

—   Ko nozīmē «it kā»? Skaidrāk nevari pasacīt?

—       Es negribētu precizēt. Mēģināšu no citas puses. Vai viņam bija kāds romāns?

—       Nu, vai zini, — Virskis sabozās, — par tādām lietām mēs savā starpā nemēdzam runāt. — Brīdi viņš domāja. — Vai kāda no mūsu aprindām?

—   Nē.

—   Ielas pazīšanās? Tas absolūti nav viņa garā!

—       Vai neesi kādreiz redzējis viņu kopā ar ļoti skaistu, jaunu meiteni? Teiksim, restorānā vai uz ielas?

Tadeušs pasmējās.

—       Ja arī būtu redzējis … — Viņš aprāvās un sarauca pieri. — Jā. Redzēju. Bet es nebūšu tas, kas viņu iegāzīs. Manuprāt, tu ar mani tagad runā kā privāta persona. Vai tā ir?

—       Pa daļai. Labi, lai paliek. Vēl tikai viens jautājums; vai viņš ir narkomāns?

Virskis neatbildēja.

Ceturta nodaļa

Karņaks iespēra pa iesprūdušajām durvīm un ietenterēja bārā. Pārlaida apmiglotu skatienu pie galdiņiem sēdošajiem, kādam pamāja. «Tas ir tikpat kā nekas,» viņš domās sev teica, knapi turēdamies kājās. «Trīsreiz pa simt, tas ir tikpat kā nekas, tas nav pat spļāviena vērts.»

—  Trīsreiz pa simt! — Karņaks teica bārmenim. — Gribu redzēt savā priekšā trīs mērus uzreiz. Trīs ri-i-i-ndiņā, — viņš novilka.

—   Un cik jau ir iekšā? — Bārmeņa vārdos nebija pārmetuma, viņi bija seni paziņas, kādu laiku pat draugi. Bārmenis ielēja.

—  Es tev saku, ka trīs. Trīs jau ir, un trīs vēl būs. Kopā seši. Vai es labi skaitu? Labi.

—   Ko uzkodai?

—   Pasniedz man, — Karņaks intensīvi domāja, kasīdams galvu un vēl vienu otru vietu, — pasniedz man gurķīti. Un siļķi ar sīpoliem. Daudz siļķes, maz sīpolu. Vai otrādi. Bet tad tu dabūsi pa purnu! — Viņš iezviedzas. Saviebis smaidā savu mērkaķa ģīmi, viņš uzmeta uz letes tūkstoš zlotu banknoti.

Sīks, kalsns vīrelis, kas nu jau labu brīdi turējās Kārnākām aiz muguras, uzmanīgi vēroja viņa izdarības. Kad bārmenis aizgriezās, lai atvērtu bufetes vitrīnu, bet Karņaks šķita aizņemts ar kārtējā mēriņa pacelšanu, vīrelis piesardzīgi pasliecās uz letes pusi, zibenīgi saķēra banknoti un veikli paslēpa aiz krēsla. Aizbēgt vīrelis tomēr nepaspēja. Divas garas rokas kā astoņkāja taustekļi saķēra viņu aiz kakla un pielieca pie grīdas. Zaglis dobji ievaidējās, lūpu kaktiņos parādījās asinis.

—   Laid viņu vaļā, citādi vēl izlaidīs garu, — ieteica bārmenis, pasniegdams siļķi ar gurķi. — Vecs recidīvists, ar vienu kāju jau kapā. Kavējas šajā pasaulē pārpratuma pēc — ar tādām plaušām kā viņam jau vairākus gadus būtu jābūt zem zemes, bet viņš vēl ir te.

Karņaks palaida vīreli vaļā, iespļāva viņam ģīmī, izvilka tam no azotes banknoti un nolika blakus šķīvim.

—   Izdot nevajag, — Karņaks norūca. Un ķērās pie ēšanas.

Zaglis bija aizvēlies līdz sienai un mēģināja piecelties, pieturēdamies pie tā, kas gadījās pa rokai. Bet pa rokai bija gadījusies košā krosenē ieauta kāja. Pēkšņā tvēriena sabiedēta, kāja spēra. Vīrelis aizvēlās tālāk un beidzot, izmisīgi šņukstēdams, iztenterēja no lokāla.

—  Ja ņemtu vēl trīs, — Karņaks sacīja, izslaucīdams šķīvi ar maizes garozu, — cik tas butu? Tas būtu deviņi, — viņš pats sev atbildēja. — Ielej man tos deviņus. — Galvā viņam viss bija sajucis.

Pašā telpas stūrī, pie sienas piespiedies, vientuļi sēdēja vīrietis ar garenu, kalsnu seju, ko pa pusei sedza tumša bārda. Lai gan krodziņā gaiss bija karsts un smacīgs, dūmu un alkohola izgarojumu piesātināts, vīrietis ne uz brīdi nenoņēma audekla naģeni, kas bija novilkta līdz biezajām uzacīm. Laiku pa laikam viņš pacēla pie lūpām kausu, kas nekļuva manāmi tukšāks. Vīrietis nereaģēja arī uz aicinājumiem, ko viņam adresēja gar galdiņiem klīstošās meičas. Toties to, kas norisinājās pie letes, vīrieša pelēkās, dziļi iegrimušās acis nepalaida garām.

Bārmenis palūkojās uz svešo vīrieti vienreiz, otrreiz, centās atcerēties, vai pazīst šo pustumsā tikko saredzamo seju, taču velti. «Svešs,» nodomāja bārmenis, liedams kausos alu. «Vasarās te ieklīst visvisādi nez no kurienes. No Volominas, Zombkiem vai varbūt no vēl tālākām vietām.»

Karņaks salēja iekšā kārtējos trīs mēriņus, noēda vēl vienu porciju siļķes ar gurķi un sajuta, ka pietiek. Uzmanīgi likdams soļus — kājas negribēja klausīt —, viņš izgāja uz ielas. Un pēkšņi atjēdzās, atcerējās, tiesa, neskaidri, ka jāizņem prece no fabrikas. Sī diena viņam taču nebija brīva, šai vakarā un naktī, velns lai parauj, bija jāpārdod prece Sventokžiža ielas apkaimē, kur Bālais bija ierādījis viņam rajonu.

—   Māmiņ manu! — Karņaks novaidējās. — Ja Bālais sadomās kontrolēt, tad ir vakars! — Viņš paskatījās pulkstenī. Cipari acu priekšā lēkāja, viņš drīzāk nojauta nekā saskatīja, ka tūlīt būs desmit. Vēl var paspēt. Jāsadabū taksometrs, jātiek prom no Prāgas. Kafejnīcā «Amatorska» vienu stipru kafiju, pat divas. Cigareti., lai tik stipri neož pēc grādīgā. Un uz Sventokžižu!

* * *

Morva pamodās un slinki izstaipījās. Istabā valdīja pustumsa, jādomā, saule norietējusi jau pirms kādas stundas. Agņeška vēl gulēja miegā, šņākuļodarna caur pavērto muti. Morva viņu vērīgi un kritiski nopētīja. Vai viņa arī agrāk bija tik neglīta vai tikai pēdējā laikā tāda kļuvusi? Plats, pieplacināts deguns… resns kakls… un jau dubultzods … «Kur man agrāk bija acis?» viņš dusmojās. «Laiks aizstāt nobrūķēto meitieti ar jaunu.»

—   Laiks, — Morva skaļi teica.

Agņeška pamodās, izberzēja acis.

—   Tu jau celies? — viņa vārgi nomurmināja. — Es vēl pasnaudīšu.

—   Nē, — Morva skarbi atteica. — Iesim prom reizē.

Agņeška noskatījās, kā Morva apģērbjas, uzvāra sev kafiju un dzer to, nepievērsdams viņai nekādu uzmanību. Likās, viņš pēkšņi kļuvis pavisam citāds. Nepatīkams.

—       Kas ir, celies! — Viņš paskatījās uz meiču tā, ka viņa steigšus pielēca kājās. — Kur mana dzīvokļa atslēga? — Un Morva jau sniedzās pēc Agņeškas somiņas. Izbīlī un dusmās Agņeška pieskrēja klāt.

—       Atdod! — Viņa centās somiņu atņemt, bet tvēriens bija dzelžains. Viņš atgrūda meiču un izbēra somiņas saturu uz galda. Vērīgi visu pārlūkojis, viņš pēkšņi ieraudzīja … divas ampulas ar dzeltenīgu šķidrumu. Morva turēja ampulas saujā, un viņa acīs zvēroja niknums.

—       Kur tu tās ņēmi? — Morva klusu jautāja. Viņa balsī skanēja kaut kas tāds, ka Agņeška uz tahtas sarāvās kamolā, ar rokām sažņaudzot ceļgalus. Viņa klusēja.

—        Kur ņēmi? — Morva atkārtoja. Atbildi viņš zināja, taču gribēja, lai Agņeška pati pasaka. Viņš piegāja pie tahtas, ielika ampulas skapīša atvilktnē. — Nu? Runā!

—   No … nopirku, — vina izstomīja.

—   Kur? No kā?

—   Tur… uz ielas.

—   Uz kādas ielas?

—   Novi Svjatas ielā.

—   No kā?

—   Nezinu. Es viņu nepazīstu.

—   Cik samaksāji?

—       Simt . .. divsimt… — Agņeškai mēle pinās, viņa atvirzījās pašā tahtas stūrī.

—   Par vienu ampulu?

—       Nē. Par abām. Tas ir, par vienu, — viņa steigšus laboja kļūdu, uztverdama Morvas skatienu.

—   Tu melo! Tu stulbi melo!

Morva bija pārliecināts, ka Agņeška paņēmusi viņa ampulas. Viņš mēdza tās ieslēgt atvilktnē tajos retajos gadījumos, kad no fabrikas paņemto preci neizdevās pārdot vienā naktī un vajadzēja gaidīt līdz nākošajam vakaram. Morva atcerējās, ka tieši šodien atvilktnē ir piecas nepārdotas ampulas, jo iepriekšējā nakts bija neveiksmīga, šķiet, kaut kas narkomānus bija aizbaidījis no viņa rajona.

Viņš palūkojās atvilktnē. Jā, viss pareizi. Atvilktnē ir piecas ampulas, nevis septiņas, kā vajadzētu būt: viņš taču pirmīt te iemeta Agņeškai atņemtās. Agņeška nozagusi ampulas, kamēr viņš gulēja. Vai pati sākusi lietot? Pārdot? Trešā iespēja — nes kādam?

—   Kāpēc ņēmi? — Viņš saķēra Agņešku aiz rīkles. — Maita! Runā, citādi nožņaugšu!

Pēc kādas stundas viņā ierunājās kaut kur dziļi zemapziņā noraktā cilvēcības balss. Viņš atstājās no meičas. Smagi piekauta, viņa aizvilkās uz vannas istabu — asiņoja sadauzītais deguns, visa seja bija notriepta asinīm. Morva nu zināja visu, ko bija gribējis uzzināt. Viņa zagusi ar nodomu pārdot.

—   Idiote! Debīlā prostitūta! — Morva ārdījās. — Nepaietu ne stunda, kad tu jau būtu milicijas nagos, un nepaietu otra stunda, kad viņi atbrauktu arī pēc manis. Vai tu nesaproti, vai tu …

Morvam aptrūka vārdu. Mati cēlās stāvus, iedomājoties vien, kas notiktu, ja Agņeška … Jā, ir tikai viena izeja — viņš izšķīrās par to. Varēja dzirdēt, kā vannas istabā tek ūdens. Viņš piegāja pie telefona, uzgrieza numuru un brīdi ar kādu runāja, lietojot īpašu žargonu. Pēc tam noslēpa dzīvokļa atslēgas — tās, ko reiz bija iedevis Agņeškai.

Pēkšņais klusums vannas istabā šķita aizdomīgs, un viņš steidzās turp. Agņeška sēdēja uz vannas malas, velti cenzdamās apturēt asinis, kas tecēja no sadauzītā deguna. Morva atvēra aptiekas skapīti un pasniedza meičai vati un plāksteri. No viņa mājas Agņeškai jāiziet ar savām kājām un kaut cik pieklājīgā izskatā.

—   Tu man salauzi roku, — Agņeška žēli čukstēja.

—   Nekas tamlīdzīgs. Tas ir tikai zilums. — Un atriebīgi piebilda: — Tu pati to nopelnīji ar savu stulbumu.

Morva paskatījās pulkstenī. Vajadzēja Agņešku vēl kādu brīdi aizkavēt, lai tie paspēj atbraukt. Divdesmit minūšu laikā viņiem būtu jābūt mājas tuvumā.

—   Iedzer kafiju, — viņš teica. — Un saģērbies beidzot. Drīz jāiet.

—  Vai es nevarētu palikt te? Man ir slikti.

• — Nē. Tu iziesi no dzīvokļa pirmā, es pēc tam.

—   Kādēļ tā?

—   Tu pirmīt kliedzi. Negribu, ka mūs redz kopā. Nu, taisies!

Agņeška satūkušām lūpām malkoja kafiju un viebās aiz sāpēm. Kreiso roku viņa turēja nedabiski un laiku pa laikam aptaustīja. Morva aukstasinīgi apsvēra situāciju: ja nu šī paģībst kāpnēs vai tepat ārdurvju priekšā?

—   Vai Te-6 kādreiz esi lietojusi? — Morva jautāja. Viņam šis spēcīgais psihotropais līdzeklis bija, un viņš zināja, kā tas iedarbojas. Tas spēja uzsliet kājās pat mirstošu cilvēku… uz desmit divdesmit minūtēm. Pēc tam paātrināja nāves iestāšanos. Te-6 bija aizliegto medikamentu sarakstā. Ārsts nedrīkstēja to izrakstīt pacientam, un neviena aptieka nedrīkstēja to pārdot pat uz visneapšaubāmākām receptēm. Šajā gadījumā Te-6 būtu īpaši noderīgs tāpēc, ka tā klātbūtni organismā nav iespējams konstatēt. Vismaz tā visi uzskatīja.

—   Ieņem šito, — Morva teica. — Tu uzreiz jutīsies labāk. — Un viņš sniedza meičai mazu, zilu zirnīti.

Agņeška neuzticīgi raudzījās gan uz Morvu, gan uz tableti viņa saujā.

—   Gribi mani noindēt?

—   Idiote!

—   Es tev neticu.

—   Padomā taču: ja es gribētu tevi noindēt, vai tad darītu to savā dzīvoldī? Pats savā dzīvoklī, — viņš ar uzsvaru atkārtoja.

—   Tikai tad, ja tu pats arī ieņemsi tādu pašu! — Agņeška pretojās.

—   Bet lūdzu! Tūlīt tu redzēsi. — No skapīša, kas stāvēja pie loga, viņš veikli izņēma mazu stikla kastīti, kurā glabājās nekaitīgas ārstniecības augu drogas — tādas pašas zilas tabletītes.

—   Skaties! — Morva teica un iemeta tableti mutē. — Iedzēru un joprojām esmu dzīvs. Ņem ātri, es jau tā esmu aizkavējies.

Lēnām, vilcinādamās Agņeška paņēma Te-6 tableti, izdzēra kafiju. Brīdi viņa sēdēja nekustīgi, bet drīz vien acis iepletās, sāka mirdzēt, sejas vaibsti it kā nogludinājās. Agņeška iesmējās, pielēca kājās. Salauztā roka un citi savainojumi viņai vairs nesāpēja.

—   Cik labi es jūtos! — meiča iesaucās. — Tūlīt apģērbšos, tūlīt varēsim iet.

Kad Agņeška bija apģērbusies, Morva viņu kritiski aplūkoja un pasniedza somiņu.

—   Nopūderējies. — viņš ieteica. — Labi, tagad ej!

—   Vai mēs rit redzēsimies?

—   Es tev iepriekš piezvanīšu. Ej!

Nostājies pie durvīm, Morva klausījās, kā meiča noskrien lejup pa kāpnēm. Un paskatījās pulkstenī. Divdesmit minūtes bija pagājušas, droši vien viņi ir klāt. Tam darbam viņš varēja izraudzīties tikai divus — Dareku un Zeneku. Morva par viņiem zināja tik daudz, ka par viņu klusuciešanu varēja būt drošs.

Morva sakārtoja istabu, satina notraipīto gultas veļu vīstoklī un iebāza somā — vēlāk tā jāiemet kādā atkritumu kastē patālāk no mājām. Tā būs drošāk. īsi pirms desmitiem Morva izgāja no dzīvokļa, iesēdās sava vāģī un aizbrauca uz Prāgas priekšpilsētu. Paņēma tur preci un tirgojās ar to Novi Svjatas ielas pagalmos līdz ausmai Par Agņešku viņš vairs nedomāja. Vienīgi izmaksāja

abiem vandaļiem «prēmiju».

# * *

Starp ziņojumiem par nakts notikumiem Sčcnsnijs atrada arī šādu: «Pulavu ielā … nama pagalmā starp atkritumu konteineriem atrasts apmēram divdesmit gadu vecas sievietes līķis. Dokumentu nav.» (Sekoja sīks apraksts un informācija — kas līķi uzgājis, kas ziņojis milicijai utt.) «Pirmie apskates dati liecina, ka sieviete vispirms tikusi piekauta, pēc tam — nožņaugta.»

Majors pārlapoja pārējos ziņojumus; citu slepkavību nebija, un majors varēja tuvāk noskaidrot Pulavu ielas gadījumu, ko izmeklēja Iekšlietu pārvaldes Mokotuvas rajona nodaļa. Viņš sazvanīja kapteini Borecki, brīdi parunāja ar viņu un nolēma, ka jāaizbrauc uz turieni.

—  Vai noskaidrojāt personību? — majors jautāja, ieejot Kriminālmeklēšanas nodaļā.

—   Jā, — atbildēja Boreckis, gara auguma gaišmatis, kura tumšo acu caururbjošais skatiens nekādi nesaderējās ar uzrauto degunu. — Prostitūta ar vairāku gadu stāžu — Agņeška Bžozovska. Mūsu tikumu sargātāji viņu pazīst, zina, kuros krogos viņa zvejojusi savus klientus. Taču pēdējā laikā Agņeška pilsētas centrā vairs netika manīta. Tas varētu nozīmēt, ka viņai bija uzradies kāds pastāvīgs draugs. Pēc viņu paražām — kāds alfonss, suteners vai kaut kas tamlīdzīgs. Katrā ziņā viņas draudzenes no tās pašas branžas nezina vai arī negrib sacīt, kas tas bija par cilvēku.

—  Tātad, tavuprāt, personiski rēķini? Atriebība par neuzticību, kautiņš dzērumā?

—   Tā izskatās. Varbūt pēc sekcijas uzzināsim kaut ko vairāk.

Kapteiņa cerības attaisnojās. Sekcijā noskaidrojās, ka upura asinīs ir toksisks medikaments Tc-6, kura iedarbība vispirms ir stimulējoša, bet pēc tam — nāvējoša. Pat tad, ja deva ir minimāla, ar šo indi var tikt galā tikai organisms ar ļoti lielām pretestības spējām, bet neatgriezeniskas pārmaiņas tomēr paliek; kā ļoti bīstams līdzeklis Te-6 Polijā nedrīkstēja būt apgrozībā, un Polijā to neražoja. Cik zināms, Te-6 ražoja tikai viens amerikāņu koncerns, turklāt nelielā daudzumā. Secinājums: Tc-6 varēja nokļūt Polijā tikai kontrabandas ceļā, jo iepirkt to neiepirka.

Šī informācija lika padomāt. Sčensnijs, kas bija gribējis kvalificēt Agņeškas slepkavību kā asociālu elementu ķīviņa asiņainu rezultātu, nojauta, ka lieta ir nopietnāka. Slepkavības izmeklēšana tika pāradresēta Centrālajai pārvaldei, un majors Sčensnijs atkal devās pie kapteiņa Vojtčaka.

—   Redzi, es nesaprotu vienu, — majors teica, sēdēdams Vojtčaka mazajā, piepīpētajā istabā, — kāda velna pēc viņiem Vajadzēja dot meičai Te-6, ja bija nolemts vēlāk viņu noslepkavot?

—   Tu saki — «viņi». Var būt, ka bija tikai viens.

—   Nē, Andžej. Vismaz divi. Te-6 neiemidzina, gluži otrādi, uzmundrina. Dakteris Šterns man teica, ka šo līdzekli ražo mazu, zilu zirnīšu veidā. Tātad viņai vajadzēja zirnīti norīt. Uz ādas nav injekcijas pēdu — ne svaigu, ne sarētojušu. Paklau, vai tev ir kādas ziņas par šī līdzekļa kontrabandu?

—   Nē. Līdz šim nevienu neesam noķēruši. Jādomā, vainīgais būs kāds no «kontrabandas skudrām». Tie ir atsevišķi cilvēki. Tāds «skudra» ieliek narkotiku vai psihotropo līdzekli gumijas maisiņā, norij un savā vēderā pāršmugulē to pāri robežai. Esot bijuši gadījumi, kad kontrabandists norijis veselu kilogramu, vai vari iedomāties? Un ir bijuši arī nāves gadījumi tādas rīcības rezultātā. Nesen lasīju, ka par narkotiku kontrabandu visbargāk soda Austrālijā: divdesmit pieci gadi cietumā un simttūkstoš dolāru naudas sods. Bet par narkotiku nelegālu tirdzniecību — mūža ieslodzījums. Taču atgriezīsimies pie Te-6. Redzi, ja kāds būtu nodomājis ievest to Polijā minētajā veidā — sauksim to par personīgo transportu —, mūsu muitnieki šo «skudru» nenoķertu. Lai gan tagad viņiem ir labi, moderni identifikatori. Jo vēderu neapstaro. Vai tā meiča bija narkomāne?

—   Nekas par to neliecina. Bet kaut kādai saiknei ar narkomāniju tur jābūt. Man nepieciešama tava palīdzība, Andžej. Un ne jau šajā lietā vien.

Kā parasti, Morva novietoja mašīnu apsargātā stāvvietā Senkeviča ielā. Vakars bija apmācies, taisījās uz lietu. Morva aizslēdza vāģi, jakas lielajā iekškabatā ielika kastīti ar preci. Tajā bija ampulas, šļirce, dažas adatas, rūpīgi ievīstītas folijā. Kabata iešūta gudri, Morva pats to izdomāja: briesmu brīdī vajadzēja tikai atraut rāvējslēdzēju, lai kastīte noslīdētu zemāk — līdz jakas apakšmalai starp oderi un divām vatelīna kārtām. Pats velns nesāktu tur kaut ko meklēt, — domāja Morva, — kur nu vēl iecirkņa inspektorelis.

Kad viņš jau devās uz savu rajonu — Novi Svjatas ielu un tās pagalmiem —, pamodās aizdomas. Kastīte likās kļuvusi vieglāka un it kā mitra. Morva iegāja tualetē un kabīnē ātri pārbaudīja: protams, divas ampulas tecēja, un narkotika bija izlijusi. Pazaudēti astoņi kubi, aptuveni rēķinot, ap divi tūkstoši zlotu. Un sliktākais tas, ka nu jābrauc uz fabriku, jo ar niecīgo pārpalikumu nebija vērts sākt. Vārdu sakot, neraža.

Morva izbrauca no stāvvietas, viņpus tilta piedeva gāzi. Klienti droši vien jau nervozē, meklē viņu pa pavārtēm. Turklāt ne plika graša nevar dot par pārējiem no trijotnes, īpaši par Karņaku. Tiklīdz nomanīs, ka rajons nav aizņemts, tūlīt sāks tajā šeptēt. Ej un plēsies pēc tam ar to mērkaķi…

Pēkšņi apmēram pusceļā, bet jau Prāgā, vfhš ievēroja, ka aizmugurē jau vairākas minūtes neatlaidīgi turas pelēks fiats. Tiesa, zināmā attālumā, bet tieši tas bija aizdomīgi. Parasts braucējs būtu vai nu viņu apdzinis — nav liela māka apdzīt mazvāģīti —, vai arī kaut kur nogriezies. Morva zināja, kas tādā situācijā jādara, viņš attiecīgo manevru bija sen izdomājis. Vispirms viņš samazināja ātrumu, it kā nevarēdams izšķirties, uz kuru pusi braukt; sekotājs darīja to pašu. Tad Morva strauji uzņēma ātrumu, nogriezās pa labi un tūlīt atkal pa kreisi vienā no mazajām ieliņām. Pēc otrā pagrieziena Morva nobremzēja, katram gadījumam nolaida kastīti zemāk kabatā, aizsmēķēja cigareti un gaidīja.

Pēc pāris minūtēm pagriezienā parādījās pelēkais fiats; tas tuvojās, lēni pabrauca garām, taču neapstājās. Mašīnā sēdēja vīrietis ar naģeni galvā, vīrieša vaibstus apslēpa kupla bārda. Mašīna pazuda tumsā, taču Morva vēl nogaidīja. Tā varēja būt sagadīšanās, bet varēja būt arī «aste». Katrā ziņā nedrīkstēja pieļaut, ka fiats parādītos aiz viņa arī fabrikas apkaimē. «Sliktākajā gadījumā preci neņemšu,» Morva nodomāja. «Pārdošu tikai to, kas ir kastītē, un viss, uz redzēšanos, narkomāni! Līdz rītam! Pareizāk sakot, līdz parītam.»

Viņam tomēr negribējās pazaudēt veselu nakti. Un nevarēja taču pieļaut, ka cits aizņemtu viņa iecirkni. Labs, pazīstams rajons ar pastāvīgiem klientiem. Saķēris stūri, Morva sēdēja, smēķēja, nervozēja, tomēr palika uz vietas. Tikai pēc desmit minūtēm viņš atgriezās maršrutā un brauca uzmanīgi, paturēdams acīs gan aizmuguri, gan sānus. Sijāja smalks lietutiņš, ceļš kļuva slidens. Pretimbraucošo mašīnu ugunis, atstarodamās peļķēs, žilbināja acis. Morva nolēma, ka nepiebrauks fabrikai tik tuvu kā parasti. Ies kājām, tā būs drošāk. Un, ja kas, vienkārši paies fabrikai garām, it kā nemaz nebūtu gribējis turp iet.

Bija vēl viena izeja. Kabatas portfelī glabājās dienesta apliecība, kurā rakstīts, ka viņš strādā polistirola izstrādājumu ražošanas fabrikā Bočnas ielā vienpadsmit. Apliecību Morva drīkstēja izmantot tikai vienā gadījumā: ja brīnumainā kārtā milicija par viņu ieinteresētos fabrikas tuvumā. Bālais tomēr bija brīdinājis, ka šī izeja patiešām ir pēdējā un ka tādu situāciju nedrīkst pieļaut.

Morva nobrauca vāģi malā, izkāpa un sāka iet Bočnas virzienā. Neviena automobiļa neredzēja, un tikai retumis gadījās kāds gājējs, kas steidzās tikt sausumā. Un tomēr Morvam nebija mierīgs prāts. Joprojām viņam šķita, ka tiek izsekots, kaut gan nekā aizdomīga neredzēja. Iedomas, nav ko psihot, — viņš sevi norāja. Fabrikas tuvumā viņš palēnināja soli, mēģināja aizsmēķēt, taču lietus nodzēsa šķiltavas liesmu,, un viņš nodomu atmeta. Pie vārtiņiem viņš apstājās un vēlreiz ieklausījās. Klusums, ko traucēja tikai lietus čaboņa lapās, viņu nomierināja. Pie pagraba durvīm viņš vēlreiz atskatījās un ātri noskrēja pa kāpnēm lejā.

Narkotiku "fabrikā šodien strādāja seši cilvēki. Morva konstatēja, ka Gžibņaka vietā pieņemts jauns strādnieks, viņš aizdomu pilnām acīm to nopētīja, jo katrā svešā cilvēkā viņam rēgojās milicijas okšķeris.

Narkomāns, kas fabrikā strādāja visilgāk, slaids, briesmīgi vājš puisis, ko sauca par Badilu, sveicināja Morvu ar galvas mājienu un, kā parasti, vaicāja, cik kubikcentimetru jāizsniedz.

—   Sešas ampulas pa astoņi, — Morva atbildēja. Parasti viņš ņēma vairāk, bet kastītē vēl dažas bija. Morva rūpīgi novietoja kastītē pilnās ampulas, ar plašu, absolūti nesalasāmu parakstu apstiprināja, ka tādā un tādā datumā saņēmis no Badila tik un tik, un devās prom.

Desmit metru aiz fabrikas kāds iespīdināja Morvam sejā gaismu.

—  Atvainojiet, kas šī par ielu? — sveša balss jautāja.

—   Bočna. Pie velna, novērsiet taču to lukturi! Kož acīs.

Gaismas stars aplaida pusloku, pārslīdēdams Morvas

sejai kā ziņkārīgs skatiens. Un tikai tagad Morva atskārta, ka svešais grib viņu apskatīt. Vienlaikus viņš pamanīja, ka nepazīstamais ir bārdains un galvā tam ir naģene. Tātad pelēkā fiata vadītāj-s!

—   Ko tev vajag? — Morva nikni iesaucās. — Vilkies man astē cauri visai Prāgai. Atšujies, citādi tavs mērkaķa ģīmis… — Un Morva zibenīgi trieca uz priekšu ar kasteti bruņotu dūri. Viņš bija daudz trenējies, labāka, ātrāka sitēja viņa branžā nebija. Metāla riņķis parasti nekļūdīgi trāpīja, pārcirta ādu un muskuli, sadragāja kaulu.

Taču šoreiz Morva netrāpīja. Vīrietis ar naģeni galvā atliecās tikai mazdrusciņ, likās, ka viņš pat nenodreb, un tomēr dūre un dzelži viņu neaizsniedza, nekur neatdūrās, un sitējs, zaudējis līdzsvaru, visā garumā nostiepās uz slapjā trotuāra. Plecs atsitās pret izšķiebušos plātni, un Morva iekaucās aiz sāpēm. Viņš pielēca kājās traks aiz dusmām, tik traks, ka varētu pretinieku nosist. Taču nebija vairs, ko sist. Nepazīstamais bija prom. Un nebija cerību viņu tumsā un lietū panākt. Bezspēcīgu dusmu pārpilns Morva devās uz mašīnu, laiku pa laikam aptaustīdams sāpošo plecu; viņš cerēja, ka kauls nav pušu. Vajadzētu iebraukt traumpunktā, bet viņš baidījās to darīt. Pārsiešanas laikā var uznākt ģībonis, un tad ārsti viņu paturēs slimnīcā, izģērbs un atklās, kas paslēpts jakā. Nē, izslēgts. Jāiztur līdz rītam. Līdz būs pārdots viss «kompots».

Atpakaļceļā Morva vairs nelūkojās apkārt pēc pelēkā fiata: veltas pūles, naktī un lietū visi automobiļi izskatījās vienādi. Viņš ieradās savā rajonā, ar pāris spēcīgiem lāstiem padzina no tā Zagvu, kas bija ērti iekārtojies kādā no Novi Svjatas pagalmiem. It kā es te vairs nebūtu gaidāms, it kā pār manu kapu jau būtu pāraugusi zāle, —

Morva sodījās, kodīdams lūpas aiz dusmām un sāpēm, jo plecs lika sevi just arvien vairāk.

Pēc tam viņam veicās: narkomāni nāca cits pēc cita, maksāja, cik prasīja, viņš pat nobrīnījās, no kurienes šiem tāda nauda, būs bariņā aplaupījuši kādu veikalu, kiosku, restorānu vai māju. Bet tā jau nebija viņa darīšana.

Ceturksni pēc diviem viss bija pārdots. Morva aizbrauca uz mājām, novilka drēbes un spoguļa priekšā vērīgi nopētīja sadauzīto plecu. Kauls, kā likās, bija vesels, un tas bija galvenais. Sāpes ar laiku pāries.

Pēc divām glāzītēm šņabja un sviestmaizes ar šķiņķi nolicies uz tahtas, Morva tomēr nevarēja nedomāt par notikušo. Skaidrs, ka pelēkais fiats aizmugurē negadījās nejauši. Nē, tā noteikti nebija sagadīšanās. Cilvēks ar naģeni galvā bija izsekojis viņu līdz pašai Bočnai. Kas šis nepazīstamais bija? Huligāns? Bandīts? Izslēgts. Tas būtu izmantojis apstākli, ka upuris pakritis, būtu spārdījis kājām, aplaupījis. Tātad — kas? Nepazīstamais taču nedarīja to visu tikai tāpēc, lai pajautātu, kā saucas ieliņa. Arī milicis naktī viens pats neizsekotu miermīlīgu gājēju, kāpēc lai viņš to darītu!

Bālā okšķeris?

Viesnīcas «Forums» kafijas bārā Sčensnijs iegriezās reti, tur parasti bija drūzma, vasarās viesnīca mudžēt mudžēja no ārzemju tūristiem. Taču šoreiz majors iegriezās bārā, lai parunātos ar viesnīcā strādājošo inspektoru, viņi pazinās jau ilgi. Diemžēl inspektors bija izgājis, teicies būt atpakaļ tikai pēc stundas. Sčensnijs neizlēmīgi pagrozījās pa halli, uzsmaidīja pārdevējai puķu kioskā, ielūkojās garderobē un galu galā nolēma izdzert bārā tasi kafijas, pa to laiku varbūt inspektors uzradīsies.

Visi galdiņi bija aizņemti. Majors jau gribēja apsēsties pie letes, kad ar acs kaktiņu pamanīja, ka pie loga viens pats sēž ārsts Vaclavs Dombrovskis. Sčensnijs nodomāja, ka radusies laba izdevība neoficiālai sarunai, kas tomēr ļautu kaut ko uzzināt. Līdz šim viņš nebija mēģinājis izdibināt, vai Dombrovskis tiešām pazinis Janīnu Paveliku, tas bija delikāts jautājums, ārstu sabiedrībā cienīja, un Sčensnijs svārstījās: kā lai tic īrniecei Bednarčikai, ja viņai — atšķirībā no ārsta — nepavisam nav laba slava?

Majors devās pie Dombrovska.

—       Esiet sveicināts, doktor! Mēs nesen tikāmies viesībās pie Virskiem, — majors teica. — Vai drīkstu apsēsties?

—   Laipni lūdzu. Es atceros to vakaru, protams.

Dombrovskis pabīdīja uz majora pusi cigarešu paciņu,

savādi, skeptiski smaidīdams, it kā viņš šaubītos par itin visu pasaulē. Ščensnijs savukārt lūkojās dakterī ar izbrīnu: pārsteidza daktera sejas bālums — augustā, kad visi iedeguši brūni.

—   Vai vēl neesat bijis atvaļinājumā?

—   Nē, septembrī mēs ar Terēžu brauksim uz Rumāniju.

—   Jums ir skaista un ļoti simpātiska sieva.

Ārsts tikai pamāja. Nedaudz saraucis pieri, viņš vienaldzīgi noraudzījās tūristu pūlī.

—  Jūs dzīvojat Ursinovā?

—  Jā. Jau divus gadus.

—       Satiksme ar turieni gan nav nekāda labā. Labi, ka jums ir mašīna. Ja nemaldos, zils fiats?

Sejā, kurā it kā nebija nekādas izteiksmes, kaut kas nodrebēja, vaigu muskuļi saspringa. Dombrovskis paskatījās majoram acīs, brīdi klusēja un pēc tam jautāja:

—  Vai es būtu kļuvis par milicijas interešu objektu?

—       Es vienkārši reiz redzēju jūs tādā automobilī, — Ščensnijs izvairīgi atbildēja. — Laikam Volā!

—   Reiz? Lūdzu — kad?

—       Ak, neatceros. Acīmredzot pēc Virsku viesībām, pirms tam taču jūs nepazinu.

—       Jūs būsiet pārskatījies, — ārsts sausi noteica. — Volā neesmu bijis vairākas nedēļas.

—   Bet agrāk, pirms vairākām nedēļām?

Pēkšņi viņu skatieni satikās. Majora melnās, šaurās acis pauda vienīgi mērenu interesi, neko vairāk — pagaidām. Daktera acīs dega naids.

—        Ko tas nozīmē? — viņš klusu jautāja. — Par ko jūs runājat?

—   Par Janīnu.

Daktera bālajai sejai pārskrēja trīsas. Pirksti ieķērās galdiņa malā. Dombrovskis noklepojās, varēja redzēt, ka viņš cenšas savaldīties.

—        Kāda Janīna? Ne man, ne Terēzai nav paziņas ar tādu vārdu. Un pie privātām pacientēm es nebraucu.

—  Vai uz Plato ielu arī ne?

Dombrovskis izslējās, saknieba lūpas.

—       Ja vēlaties ar mani runāt kā milicis ar aizdomās turēto, izsauciet, lūdzu, mani uz iecirkni vai… nezinu,

kā to tagad dēvē. Es domāju… es uzskatīju, ka esam satikušies te pavisam nejauši, kā paziņas mēdz satikties kafejnīcās. Redzu, ka esmu maldījies. Ardievul

— Uz redzēšanos, doktor!

Majors kādu brīdi nolūkojās viņam pakaļ, pēc tam izdzēra savu kafiju un izgāja hallē. īsā saruna lika domāt, ka Dombrovskis ir pazinis Janīnu Paveliku, bet kaut kāda iemesla dēļ negrib to atzīt. Par to varētu nebrīnīties, taču fakts, ka Janīnu atrada nožņaugtu, lika šo pazīšanos pavisam citos svaros.

* * *

Zagva ienira Sventokžiža ielas pagalmā pie kāda veikala palīgēkām. Viņa rajons aptvēra arī Vareckas ielu. Tas nebija tik labs kā Novi Svjatas labirinti, bet tur tirgojās Morva, ar kuru nebija ieteicams saķerties. Morvam bija smaga dūre, vārdiskus argumentus viņš neatzina.

Zagva reizēm iedomājās, ka vajadzētu par to pasūdzēties Bālajam, taču baidījās to darīt. Nevarēja jau zināt, kā šefs reaģēs. Zagva apsvēra arī, vai nevajadzētu no šī biznesa izstāties un tirgoties uz savu roku. Tad viņš nopelnītu divtik un trīstik. Reiz viņš jau riskēja — nenorēķinājās par preci, ko bija saņēmis, un viss it kā izgāja gludi; narkomānus, kas «kompotu» ražoja, interesēja tikai viņu kārtējās devas, nekas cits.

Bet jau nākošajā rītā Zagvas dzīvoklī ieradās Karņaks. Norēķināšanās iznāca gauži sāpīga, labi, ka ne asiņaina. Beigās Karņaks vēl atņēma viņam visu naudu, kas bija kabatās un makā. Zagva apsveica sevi ar pareģa talantu: «zaļos» viņš tālredzīgi bija noslēpis galda kājā. Karņaks tādu variantu nespēja iedomāties, tam viņš bija par stulbu.

Savu biznesu iespējams noorganizēt vienīgi provincē, tālu no Varšavas, — domāja Zagva, vērīgi uzmanīdams apkārtni. Kaut ko līdzīgu fabrikai Bočnas ielā. Ražošana un tirdzniecība. Provincē Zagvam bija radi, pērnvasar viens radagabals starp kukurūzu sasēja magones. Kad kukurūza paaugās, tā nosedza magones, kā koki nosedz kadiķu krūmus. Jūnijā Zagva vairākas naktis sargāja lauku kā savējo. Narkomāni tomēr pielavījās laukam, tīkojot pēc magoņu zaļajām pogaļām. Zagva vienu narkomānu noķēra, kārtīgi sadeva viņam un atņēma nozagto. Otrs paspēja aizmukt, pa ceļam izkaisīdams vērtīgo ieguvumu. Zagva domāja, ka ar to viss beidzies. Taču nākamajā naktī uzradās divi citi. Miega bada izmocīts un satracināts, Zagva metās zagļiem virsū ar rungu. Šoreiz palīgos viņam bija arī nikns suns. Saplēsis vienam zaglim bikses, suns apmierināts atgriezās būdā. Zagvam neizdevās noķert otru narkomānu; viņš meta tam ar akmeņiem, bet netrāpīja. Nākošajā naktī neviens vairs nenāca pēc magonēm, un drīz svelme galviņas izkaltēja tiktāl, ka pieniņa iegūšanai tās vairs nederēja.

Zagva pārcilāja atmiņā to jūniju un sarunu ar brālēnu, lauka īpašnieku. Sākumā radinieks, aizrāvies ar ienesīgo magoņu biznesu, priecājās, ka radies sargs par velti. Bet vēlāk kļuva lepns, izvairījās no kopīgiem darījumiem; septembrī kļuva zināms, ka brālēns jau pārdevis pāris maisu kaltēto magoņu par divpadsmit tūkstošiem katru. Viņš aizdrāzās uz laukiem pie brālēna, pieprasīja pusi pelņas par sargāšanu. Bet dabūja pa purnu, un līdz ar to radnieciskās saites pārtrūka.

Zagva pārgāja uz Vareckas ielu, pārdeva vienam četrus kubus, pēc tam kāda meitene prasīja desmit kubikcentimetrus par divsimt kubā; Zagva izsmēja meiteni, iedeva viņai pusi prasītā daudzuma par trim simtiem, lētāk nerentējās. Pienāca arī kāds svešs klients. Nevarēja zināt, kas tas par putnu, tāpēc, drošs paliek drošs, Zagva izlikās, ka nesaprot, ko svešais vēlas un kas tās narkotikas tādas ir. Zagvam pilnīgi pietika ar «saviem» narkomāniem.

Nakts bija tveicīga, Zagvam gribējās padzerties. Viņš iegāja bārā, kas vēl bija atvērts, palūdza kafiju un gāzēto ūdeni. Zagva nepamanīja, ka jau labu laiku viņam kā ēna seko vīrietis ar dziļi pār acīm novilktu naģeni galvā. Ar kuplu bārdu un brillēm. Kamēr Zagva dzēra kafiju, bārdainis iejuka starp tūristiem un viņu meitenēm. Kad Zagva atstāja bāru, bārdainis minūti nogaidīja un devās tirgonim pakaļ, visu laiku turēdamies pa gabalu, lai Zagvas asās acis nepamanītu neko aizdomīgu. Rīta pusē vīrietis ar naģeni galvā pavadīja Zagvu līdz pašām mājām Filtru ielā un bez pūlēm izrēķināja, kurā stāvā un kādā dzīvoklī viņš dzīvo.

* *

— Vēstulē? — Sčensnijs brīnījās. — Kādā veidā? Tas nevar būt!

— Jā, vēstulē, — kapteinis Vojtčaks apstiprināja. — Tā bija sūtīta no Kanādas uz Pakistānu. Kaut kāds speciāls papīrs, kas piesūcināts ar īpaši sagatavotu heroīna šķīdumu, un adresātam atliek tikai saslapināt papīru, Protams, biežāk narkotiku kontrabandas veidi ir vienkāršāki: automobiju daļās, it īpaši riepās, čemodānos ar dubultu dibenu, kosmētikas izstrādājumos, ziepēs, pat pārtikas produktos. Cenas ir galvu reibinošas. Un ļoti atšķirīgas. Piemēram, kilograms heroīna Singapūrā pirms gadiem trim četriem — jaunāku datu man nav — maksāja desmit tūkstošus dolāru, bet VFR — jau gandrīz ceturtdaļiniljonu. Vēl vairāk atšķiras kokaīna cenas: Kolumbijā aptuveni divdesmit tūkstoši, ASV — miljons un viena ceturtdaļa.

—   Neatceros, kad tas sākās pie mums?

—   Kas? Kontrabanda? Pirmais gadījums bija septiņdesmito gadu sākumā. Poznaņas muitnieki toreiz aizturēja tranzīta aviosūtījumu no Šveices — trīsdesmit kilogramus hašiša, kas, sapresēts plāksnēs, bija paslēpts četru čemodānu dubultajās sienās. Sūtījums ceļoja no Kabulas caur Cīrihi uz Poznaņu un no turienes uz VFR. Šo maršrutu sūtītājs acīmredzot uzskatīja par drošāko. Un iekrita. Ap to pašu laiku Varšavā veselu gadu nepieprasīti nogulēja divi čemodāni ar divpadsmit kilogramiem hašiša. Neviens tos neatzina par saviem. Pirms diviem gadiem Okencas lidostā mūsējie uzgāja kilogramu heroīna, kas bija paslēpts hermētiski noslēgtās kafijas un konservu kārbās.

—   Nu, tās narkotikas nebija domātas Polijai. Par tām mēs varam neuztraukties.

—   Tu maldies, — kapteinis nepiekrita. — Uztrauc, piemēram, kontrabanda pa jūras ceļu. Mūsu kuģus, kas kursē pa tā dēvētajām narkotiskajām līnijām, starptautiskie kontrabandisti cenšas izmantot kā transportlīdzekļus — reizēm bez komandas ziņas, bet gadās arī, ka ar tās piekrišanu par bargu naudu. Ja poļu muitnieki neko nepamana, ja tāds kuģis aizpeld uz svešu ostu un tur muita narkotikas atrod, mums draud liels naudassods, protams, valūtā un pat kuģa konfiskācija. Tagad narkomānija zeļ visā Rietumeiropā. Astoņdesmit ceturtajā gadā policija konfiscēja vairāk nekā pusotru tonnu heroīna, visvairāk VFR, Anglijā un Itālijā. Turklāt Interpols uzskata, ka konfiscēti tikai desmit procenti tirgum paredzēto narkotiku. Pārējo nobrūķē.

—   Maz prieka, — Ščensnijs norūca. — Brūķē ne tikai Rietumos, brūķē arī pie mums. Un ļaunākais, ka to dara pat pusaudži.

Vojtčaks pameklējās rakstāmgalda atvilktnē un izvilka no turienes kādu vēstuli.

—   Anonīma, taču pelna uzmanību, — viņš teica. — Ziņots, ka Varšavā darbojas labi organizēta grupa — «kompota» ražotāji un pārdevēji. Tas, protams, nav nekas jauns. Taču autors vai autore min interesantus sīkumus. Grupas priekšgalā esot persona, kas iesaukta par Bālo. Viņš pilsētas nomalē esot ierīkojis narkotiku fabriciņu, kurā strādājot narkomāni. Viņi par velti saņemot nepieciešamo «kompota» diennakts devu un, tā kā ir pilnīgi atkarīgi no narkotikām, ne par kādiem pasaules dārgumiem nenosauks fabrikas adresi, jo negrib zaudēt šo neaizstājamo algu. Bālais esot nolīdzis vairākus pārdevējus. Uzvārdus un tuvākus datus anonīmais autors nezina, pareizāk sakot, negrib tos minēt.

Kapteinis nolika vēstuli atpakaļ atvilktnē un iegrima pārdomās. Ščensnijs raudzījās uz viņu un pārlika — uzdot vai neuzdot kapteinim vēl dažus jautājumus. Beidzot viņš teica:

—   Kā tu domā, vai pseidonīmam «Bālais» varētu būt kaut kāds sakars ar tā cilvēka izskatu? Un otrs jautājums: vai tāds «Bālais» varētu būt inteliģents, izglītots cilvēks, teiksim, ar zinātnisku grādu?

—   Atbildu uz pirmo jautājumu: jā, tā bieži mēdz būt. Arī uz otru atbildu apstiprinoši. Varbūt viņam nav zinātniskā grāda, taču katrā ziņā tas ir inteliģents, veikls vīrs, kas labi orientējas tajā branžā. Pie viena atbildēšu arī uz trešo jautājumu, ko gan nepaguvi izteikt: starp «kompota» ražotājiem un tirgotājiem es tādu cilvēku nezinu. Noorganizēt veselu grupu, sameklēt uzticamus palīgus, droši nomaskēt ražotni… Mēs visu to kompāniju diezgan labi pazīstam. Ja vēstules autors raksta patiesību, tas nozīmē, ka kaut ko svarīgu esam palaiduši garām. Un tas ir slikti. Ļoti slikti.

Majora pirksti spēlējās ar saspraudi, locīdami to gan uz vienu, gan uz otru pusi. Viņa melnās acis iezibējās. Vojtčaka pēdējos vārdus viņš uztvēra kā izaicinājumu, varbūt pat kā pārmetumu, lai gan kapteinis netika to adresējis kriminālmeklēšanai, tas viņam nebija ne prātā. Un tomēr majors Ščensnijs dusmojās, jutās aizskarts.

—   Es tev to Bālo atradīšu, — viņš pēc garāka klusuma mirkļa teica.

Vojtčaks paskatījās uz ščensniju un sarauca pieri.

—   Tu joko, protams.

—   Nē.

—   Piedod, bet tas neietilpst tavos dienesta pienākumos.

—   Un kas par to?

—   Nu zini… Ja nu anonīmais rakstītājs melš?

—   Domāju, ka viņš raksta patiesību. Teikšu pat vairāk: domāju, ka tā labi organizētā grupa ar Bālo priekšgalā ir iejaukta Agņeškas Bžozovskas slepkavībā. Varbūt arī Janīna Pavelika ir tās upuris. Tāpēc es viņu atradīšu.

Vojtčaks pasmējās. Viņš joprojām uzskatīja, ka tās ir tukšas valodas. Viņš majoru par maz pazina.

—   Labi, — Vojtčaks uzjautrināts teica. — Tikai neaizmirsti pasaukt arī mani, kad tu Bālo sastapsi un apsveicināsies ar viņu. Gribētu tajā notikumā būt klāt.

Brīdi viņi raudzījās viens otrā. Majors arī smaidīja.

—  Mēs abi ar viņu sasveicināsimies, — majors atbildēja.

Vēlu vakarā majors mājās apsēdās pie televizora; rādīja kaut kādu filmu, taču tā nepiesaistīja uzmanību, un galu galā viņš uztvērēju izslēdza. Nodzēsis gaismu, majors ilgi kavējās pie atvērta loga, skatīdamies uz tālajām pilsētas centra ugunīm. No desmitā stāva Stegnos, ja laiks vakaros bija skaidrs, varēja saredzēt pat Kultūras pils smaili. Biežāk tomēr pēc saules rieta pār centru klājās izplūdes gāzu, putekļu un dūmu plīvurs. Te, nomalē, gaiss likās tīrs un spirgts, it īpaši cilvēkam, kas pēc dabas ir optimists.

Ščensnijs domāja par Bālo. Kas viņš ir? Tikai veikls narkotiku tirgotāju bandas šefs vai arī demoralizējies inteliģents, cilvēks ar lielām ambīcijām, ar kāri pēc… Pēc kā? Pēc naudas. Deviņdesmit deviņi procenti no visiem noziegumiem izdarīti, dzenoties pēc naudas, vienalga, vai runa ir par parastu aplaupīšanu, zādzību vilciena vagonā vai finanšu mahināciju valdības aprindās.

Bet atlikušie desmit procenti? To motīvs? Atriebība. Šajā gadījumā — kam? Aiz atriebības nogalina, nevis organizē ienesīgu, nelegālu biznesu. Varbūt aiz līdzjūtības pret narkomāniem? Nieki. Tur, kur dzenas pēc peļņas, filantropijai jāpaiet maliņā.

ščensnijs mēģināja iztēloties Bālo. Cilvēks ar lielām prāta spējām, iniciatīvu un prasmi realizēt savu koncepciju. Droši vien viņam ir liela ietekme uz padotajiem. Hm, interesants pretinieks. Anonīmais autors ziņoja, ka banda organizējusi ne tikai pārdošanu, bet arī ražošanu, izmantojot šim nolūkam narkomānus. Gudrs gājiens. Tātad eksistē īsta ķīmiska laboratorija un lai jābūt pamatīgi nomaskētai, jo ražošanu pavada nejauka smaka. Pilsētas nomalē? Jā, bet ne pārāk tālu, ņemot vērā transporta iespējas. Mokotuva un Zoļiboža atkrīt. Drīzāk Prāga, Vola vai arī Vlohi, Ursusa. Nē, Ursusa nē. Visticamāk, ka Prāga.

Un pēkšņi atkal pieteicās neatlaidīgais jautājums: kas Dombrovskim kopīgs ar Janīnu Pavcliku?

Piektā nodaļa

Vēlajā vakara stundā vilcienā vairs nebija daudz pasažieru. Majors Ščensnijs ātri atrada tukšu kupeju un apmierināts nodomāja, ka varbūt izdosies pāris stundu pagulēt. Nāca miegs, visa iepriekšējā nakts bija pagājusi, ilgi un nesekmīgi pratinot provincē kādu varšavieti, kurš labu laiku tika slēpies ārpus galvaspilsētas. Sčensnija rīcībā esošie dati norādīja uz šīs personas līdzdalību Janīnas Pavelikas slepkavībā. Nopratināšana tomēr neko nedeva, aizdomās turētais vai nu deva izvairīgas atbildes, vai arī tikai paraustīja plecus, «atslēdzās».

Majors nogura, zaudēja pacietību, izmēģinājās gan šā, gan tā, līdz beidzot meta mieru. Vīrieti bija aizturējusi vietējā milicija — par magnetofona zādzību veikalā, turklāt, kā stāstīja viens no virsniekiem, zādzība izdarīta pavisam nemākulīgi, var teikt, stulbi. Zaglis acīmredzot nebija profesionālis. Viņu paturēja arestā, un Ščensnijs varēja atgriezties Varšavā.

Brīdī, kad vilcienam jau vajadzēja atiet, vagonā vēl iekāpa kāds pasažieris un apstājās ejā pie majora kupejas durvīm. «Velns parāvis!» majors nosodījās, bet, ielūkojies ienācēja sejā, noprata, ka viņu pazīst. Ienācējs acīmredzot konstatēja to pašu, jo nedroši ierunājās:

—   Labvakar, pan … pan major, ja nemaldos?

—   Esiet sveicināts, — atbildēja Ščensnijs un nopūtās. — Pans Lesiņskis, — šķiet, es pareizi atceros?

—  Jā, — ienācējs nopriecājās. — Cik patīkami, ka… Vai varu apsēsties te?

—   Bet, protams, te vietas, cik uziet.

Lesiņskis uzelpoja, apsēdās uz pretējā sola, sākumā tuvāk logam, pēcāk ierāvās kaktā pie durvīm, ik pa brīžam vērdamies majorā ar pazemīgu skatienu un nervozi pieglauzdams matus.

«Likteņa pabērns,» Sčensnijs nodomāja, cenzdamies neskatīties uz Lesiņska pusi, lai tas nejustos vēl neērtāk. No gulēšanas acīmredzot nekas neiznāks. Kā Zarevičs viņu raksturoja? «Morāli novecojis krāms.» Stipri sacīts. Jāaprunājas, interesanti, kas viņš īsti ir par cilvēku.

—   Jūs tāds domīgs, varbūt es traucēju? — Lesiņskis teica. Viņa balss skaņa pamodināja majorā senas, ļoti senas atmiņas — no skolas laikiem. Viņa klasē mācījās viens no tādiem… tāds jampampiņš, ko visi dunckāja un apcēla. Reiz, kad klasesbiedri bija pārāk iekarsuši, šis gaitenī nokrita. Sčensnijam tieši pie kājām. Joka pēc Sčensnijs saķēra nelaimīgo un ar vienu roku pacēla gaisā. Zilas acis raudzījās viņā tā, kā raugās nežēlīgi pērts suns. Majors, tolaik četrpadsmitgadīgs zeņķis, pēkšņi saprata, cik bezjēdzīga ir vardarbība, cik nehumāna, vienalga, kas un kā to pielieto. Viņa turpmākā rīcība gan īsti nebija šīs «atskārsmes» garā: liekot lietā dabas doto fizisko spēku un ātro reakciju, viņš iegāza pa degunu vienam no jampampiņa mocītājiem, divus citus kārtīgi sapurināja un stipros vārdos deklarēja, ko darīs ar to, kurš vēlreiz iedrošināsies, un tā tālāk. Viņa šaurās, melnās acis šķīla tādus zibeņus, ka turpmāk neviens vairs arī neko tādu neatļāvās.

Atmiņa kavējās pie senā notikuma. Sčensnijs neviļus pasmaidīja.

—   Es zinu, ka esmu smieklīgs, — Lesiņskis teica.

—   Ak, nē jel! — majors enerģiski iebilda. — Es vienkārši atcerējos kādu notikumu no savas bērnības. — Viņš brīdi paklusēja un teica: — Nevajag tā par sevi domāt. Kaut pazīstu jūs maz, uzskatu, ka jums piemīt ne viena vien pozitīva īpašība. Un nav nekādas vajadzības citu priekšā tā … — majors gribēja teikt «pazemoties», bet pārdomāja, — tā baidīties. Drusciņ patmīlas nāk tikai par labu. Drošāk skatieties citiem acīm. Jūs neesat sliktāks par viņiem.

Lesiņskis ilgi klusēja. Viņa vaibsti bija saspringti, uzacis sarauktas.

—   Toreiz Virsku viesības mana atbilde jums zināmā mērā bija provocējoša, — Lesiņskis beidzot iesāka. — Nē, nē, nenoliedziet to! Es pats to drīz vien sapratu. Bet tobrīd, izdzirdot, ka jūs esat milicijas virsnieks, es pēkšņi nolēmu … nē, jūs to nesapratīsiet. — Lesiņskis aprāvās.

—   Pacentīšos saprast. Varbūt milicija jūs kādreiz aizvainojusi?

—   Nē, runa nav par to. — Lesiņskis atkal bridi klusēja, it kā kaut ko pārdomāja, nevarēja atrast īstos vārdus. — Milicijas darbinieki, var teikt, ir mans pretstats, spēcīgi, veselīgi, jo slimus un vārgus milicijā nemaz nepieņem. Drosmīgi, pārliecināti par savu taisnību …

—   Ne vienmēr, — Sčensnijs pārtrauca. — Esam tādi paši kā visi cilvēki, kļūdāmies domās, nereti arī darbos. Un izdarām pat noziegumus. — Pēdējais teikums majoram grūti nāca pār lūpām, taču viņš gribēja būt godīgs. Pret sarunas biedru un pret sevi.

—   Zinu. Bet eš neesmu ne stiprs, ne vesels, ne drosmīgs. Un gandrīz nekad neesmu pārliecināts par savu taisnību. Tātad pilnīgs pretstats. Reizēm es tādus kā jūs apbrīnoju. Reizēm neieredzu. Tāpēc ka nekad nespēšu jums līdzināties.

—   Varbūt jums pietrūkst neatlaidības? — Tas izklausījās banāli, un Sčensnijs nokaunējās. Viņš, jāteic, jutās neveikli, klausoties Lesiņska «grēksūdzē», jo redzēja šo cilvēku tikai otru reizi mūžā. Taču viņš zināja, ka tā nereti notiek: divi cilvēki, kurus uz kādu laiku savedis kopā gadījums, izstāsta viens otram tādas lietas, ko nekad nav uzticējuši draugam, sievai, mātei. Un vēlāk bieži vien nožēlo to, izvairās no turpmākiem kontaktiem.

—   Runa nav par neatlaidību. Tāds esmu bijis vienmēr. Tāds arī palikšu.

—  Jums ir kāds draugs?

—   Bija — kādreiz. Vismaz likās, ka ir.

—   Nu un?

—   Tagad viņš man ir paraugs … nesasniedzams ideāls, kaut gan reizēm man šķiet, ka viņš ir ļauns. Ļoti, baismīgi ļauns. Stiprs cilvēks — zina, ko grib, un konsekventi to realizē. Brutāls un viltīgs. Bet ļoti gudrs.

—   Jūs raksturojat viņu negatīvi un tomēr uzskatāt par paraugu?

—   Jā, jo es, redziet, viņu apskaužu. Un es jau nenosaucu viņa vārdu, tādēļ varu tā runāt.

—   Kādēļ jūs viņu apskaužat?

—   Visu to īpašību dēļ, kuru man trūkst. Tādēļ, ka es nekad nespēšu kļūt tāds kā viņš, lai kā pūlētos. Starp citu, «apskaust» laikam nav īstais vārds. Jo es no dzīves neprasu daudz. Un darbā arī tieku galā ar visu labi, līdz pensijai kaut kā novilkšu. Bet, kad es viņu ieraugu… atceros šo un to un izdaru secinājumus … viņš par to neliekas ne zinis, jo viņa acīs es esmu nuile, nekas, lai gan varētu par viņu uzrakstīt veselu grāmatu. Par ļaunu divkosi, kas posta cilvēku veselību un … — Lesiņskis aprāvās pusteikumā, kodīja lūpas.

Sčensniju saruna bija ieinteresējusi. Viņš juta, ka Lesiņska vārdi pelnījuši vairāk uzmanības, nekā viņš bija gribējis tiem veltīt. Kas aiz tiem slēpās, viņš vēl nezināja. Bīdamies, ka Lesiņskis var noslēgties sevī, nolēma pamudināt viņu ar jautājumu:

—  Vai jūs netiesājat viņu pārāk bargi? Lai tā spriestu, vajadzīgi pierādījumi.

Lesiņskis atmeta ar roku. Viņš bija satraukts, iededzies, vaigus klāja košs sārtums. Likās, viņš grib izteikt visu, kas sen krājies dvēselē, gruzdējis dziļi apslēpts kā liesma zemdegā. Neskatīdamies uz majoru, viņš it kā vēstīja visai pasaulei.

—   Es viņu pazīstu pārāk labi. Nenoliedzu — viņš ir lielisks organizators, prot strādāt ar cilvēkiem, tie viņam paklausa. Viņš varētu būt labs ministrs, direktors. Vai zināt, kas ir tas impulss, tas motors, kas ģenerē viņa enerģiju, iniciatīvu, gudrību? Varaskāre … Viņa stihija ir pavēlēt, izrīkot… lai gan citādi nekā milicijā vai armijā. Vara, vardarbība — tā viņam imponē, pēc tās viņš dzenas. Nevis nauda, lai gan naudas viņam ir daudz. Un varētu būt vēl vairāk.

—   Vai viņš ir jūsu šefs?

—   Pasarg' Dievs, nē! Pat kolēģis ne. Bet viņš ir man tuvu. Ļoti tuvu.

Majors apjuka. Pamodās šaubas — vai sarunas biedrs maz ir pie pilna prāta. Cilvēks, kura tēlu Lesiņskis tik emocionāli uzbūra, šķita nereāls. Kas varētu tāds būt? Teroristu grupas vadonis? Noziedznieku bandas šefs? Liela mēra finanšu blēdis? Vai arī tikai slimas fantāzijas auglis.

—   Tuvu? Tātad jūs dzīvojat ar vinu konā?

—   Nē.

—   Kaimiņos?

—   Ziniet, kādreiz es ļoti priecājos, ka draugs dzīvo tik tuvu. Domāju, ka viņš palīdzēs man kļūt stiprākam, ka senā tuvība kļūs vēl ciešāka. Nekas neiznāca.

—   Piedodiet — kas viņš īsti ir? Jūs pārāk šķiežaties ar krāsām. Pēc jūsu vārdiem spriežot, tas ir īsts AI Kapone vai mafijas krusttēvs!

Lesiņskis nokāra galvu. Sčensnijs raudzījās uz viņu un vairs nezināja, ko domāt. Atlika gaidīt, kas sekos.

—  Jums taisnība, — Lesiņskis beidzot sacīja. — Laikam jau pārspīlēju. Viņš strādā parastā uzņēmumā. Pavisam parasts tips.

Lesiņska tonis bija kļuvis atturīgs, likās, ka viņš nožēlo pirmītējo vaļsirdību un vārdus.

—   Vai jūs no viņa baidāties?

Atbilde nesekoja. Un klāt jau bija Varšava. Majors paņēma no plaukta savu portfeli. Lesiņskis joprojām sēdēja, galvu nodūris.

—  Es esmu slims, — viņš nočukstēja. — Aizmirstiet visu, ko es te sarunāju. Es vienkārši esmu apvainojies uz savu draugu, ka viņš no manis novērsies. Bet tā jau dzīvē mēdz būt, un nav ko viņam pārmest. Mūsu ceļi šķīrušies. Un aizmirstiet to!

—   Atklāti runājot, nezinu, ko vajadzētu atcerēties, — Ščensnijs īgni sacīja. — Tas cilvēks laikam ir jūsu iedomu tēls. Vai ari kāda romāna personāžs.

Vēlāk mājās, pa ausu galam klausīdamies radio pārraidi, viņš tomēr domās atgriezās pie sarunas vilcienā un it īpaši pie viena teikuma. Kā Lesiņskis teica? «Ļauns divkosis, kas posta cilvēku veselību …»

Posta veselību. Ne savu, bet citu cilvēku veselību. Nešauj uz viņiem, nežņaudz tos, bet grauj viņu veselību. Kādā veidā? Necep taču kūkas ar stafilokoku pildījumu un netaisa desas ar salmonellām! Tādam biznesam ātri pienāktu gals — cilvēki saslimtu, iejauktos sanitāri epidemioloģiskais dienests, kaut kāda cita kontrole. Pārtikas produkti tātad atkrīt. Medikamenti? Izslēgts, privātu farmaceitisku uzņēmumu Polijā nav. Varbūt kaut kāds zinātnieks? Pūšļotājs, pie kura brauc ārstēties… Kāds…

Pēkšņi Ščensnijs pielēca kājās.

—   Bālais? — viņš skaļi jautāja sev. Un pēc tam piebilda, taču tikai domās: «Cilvēk, paturi skaidru galvu!»

* * *

Kapteinis Vojtčaks sēdēja jāteniski uz krēsla, atstūmis to no rakstāmgalda. Nepiespiestā poza it kā ļāva domām vieglāk raisīties. Viņš sēdēja un klausījās, ko stāsta vīrietis ar pelēkām acīm un kuplu bārdu, kas noaugusi vai -līdz acīm. Audekla naģeni, portfeli un tumšās brilles vīrietis bija nolicis uz kapteiņa rakstāmgalda, atstājot zem tiem — netīši, protams, — aktu vākus, bulciņu ar mājas pastēti un ārzemju žurnālu ar pretenciozu blondīni uz vāka.

—  Tikai viņš? — Vojtčaks pārtrauca ziņojumu. — Tie citi ne?

—   Nepārbaudīju. Var būt, ka tie arī.

—   Vai dienā to ražotni apskatīji?

—   Pa lielu gabalu. Ar tādu bārdu ātri var iekrist, šodien dzīšu nost.

—  Vai rajonā ziņas ievāci? Jānoskaidro, kas ir ražotājs, vai ir at|auja un vai visas formalitātes ir nokārtotas.

—   Vēl nenoskaidroju. Bet būtu labāk, ja to darītu kāds cits. Teiksim, kolēģis no Prāgas, no administratīvās nodaļas. Redzi, Andžej, amatpersona var būt saistīta ar šis ražotnes īpašnieku. Starp citu, tā ir sieviete. Antoņina Kozloņa.

—   Labi, es parunāšu ar rajona vīriem.

—   Vislabāk ar vecāko leitnantu Kotarbu.

—  Norunāts. Apskatīsim to fabriku. Dienā, darba laikā. Un, ja būs vajadzība, arī naktī.

Nākošās dienas rītā ap desmitiem pie Bočnas ieliņas 11. mājas apstājās automašīna, no kuras izkāpa četri vīrieši. Kapteini Vojtčaku pavadīja vecākais leitnants Kotarba, milicijas eksperts ķīmijā un štāba seržants — speciālists it visās nozarēs, kā apgalvoja darbabiedri un reizēm arī priekšniecība. Seržantam bija lepns vārds — «Cēzars», bet darbabiedri viņu sauca vienkārši par Careku.

Brīdi viņi pakayējās, apskatot izkārtni ar uzrakstu «Polistirola izstrādājumu ražošanas rūpnīca». Eksperts nomurmināja kaut ko ne sevišķi glaimojošu, mazās privātās ražotnes viņš necieta un visādi noniecināja principa pēc vien. Vārtiņi bija vaļā, ieejas durvis — pusatvērtas. Pa tām izplūda asa smaka — oda pēc līmes, skābēm, krāsvielām un daudz kā cita. — Ciets un trausls, — seržants teica. — Tehniskā galantērija, termoizolācijas materiāli.

Šī ārkārtīgi konspektīvā lekcija par polistirolu Vojtčaku ieinteresēja, toties ekspertu tikai kaitināja, un viņš norūca:

—   Atradis, ar ko lielīties. Pat bērni to zina.

Viņi iegāja caurlaižu telpā, kur gan nekāda sarga nebija, bet Antoņina Kozloņa acīmredzot centās turēties pie fasona. Ja reiz fabrika, tad tāda, kādai fabrikai jābūt. Tāpēc arī priekštelpā bija izkārti attiecīgi uzraksti — «Nepiederošiem ieeja aizliegta», «Caurlaides uzrādīt nekavējoties» un vēl citi. No šejienes bez jebkādām caurlaidēm varēja ieiet lielā, gaišā hallē, kas bija pilna ar mašīnām, elektriskām krāsnīm un cilvēkiem. Viens no darbiniekiem pienāca pie apmeklētājiem.

—   Kas ir? — viņš īgņojās. — Vai uzrakstu neredzējāt?

—   Milicija, — kapteinis lakoniski paskaidroja. — Lūdzu, pasauciet vadītāju. īpašnieci, — viņš steigšus izlaboja. — Pani Kozloņu.

Augsti kvalificētais darbinieks nomērīja visus četrus ar neuzticības pilnu skatienu, uzmeta aci dienesta apliecībai, ko viņam pabāza zem deguna, un nesteidzīgi devās uz halles otru galu. Viens otrs no strādniekiem palūkojās uz atnācējiem, taču varēja noprast, ka apmeklētāji te nav nekas jauns un strādniekiem vairāk interesē darbs. Te strādāja kārtīgi, profesionāli, halles grīda bija tīri izslaucīta, stūros stāvēja betona puķu kastes ar vīteņaugiem, kam polistirols nekaitēja.

Eksperts uzmanīgi aplūkoja halli, piegāja pie kādas mašīnas, kādu laiku vēroja, kā strādā gliemežprese. Strādnieks paskatījās uz svešo vienreiz, otrreiz un, gribēdams noskaidrot, vai tas no tehnikas kaut ko saprot, uzdeva āķīgu jautājumu.

—  Vai virzuļu prese labāka?

—   Nekādā ziņā, — eksperts iebilda. — Tādas preses neizmanto jau kādus trīsdesmit gadus. Kādas jums ir liešanas veidnes? Ar sildīšanu vai bez?

Atbildi viņš tomēr nesagaidīja — vecākais leitnants ar galvas mājienu aicināja ekspertu atpakaļ: Antoņina Kozloņa, ģērbusies gauži plānā, pelēkā kombinezonā un mīkstās sandalēs, sasveicinājās ar atnācējiem. Sejā nemanīja nekādu satraukumu, un, laipni smaidot, īpašniece aicināja viesus savā kabinetā halles galā. Jauna mašīnrakstītāja pēc priekšnieces mājiena piecēlās un atstāja telpu.

—   Es klausos, — Kozloņa teica. — Vai kaut ko iedzersiet? Protams, ne jau alkoholu, — viņa pasmaidīja, piemiedzot plakstus, — bet varbūt kafiju? Kokakolu? Minerālūdeni?

—   Nē, pateicamies, — Vojtčaks visu vietā atbildēja. — Varbūt vēlāk. Lūdzu, parādiet dokumentus — visu, kas attiecas uz produkciju un ražotni.

—   Kontrole, Vai? — Kozloņa brīnījās. — Pie manis jūs neatradīsiet nekādus pārkāpumus, nekādas nekārtības. Ar Finanšu ministriju man viss ir vislabākajā kārtībā.

—   Mēs jums ticam, — laipni teica Kotarba. — Taču gribam pārliecināties.

Dokumentu, pārskatu, rēķinu, izziņu un citu papīru caurskate ilga vairāk nekā stundu. Antoņina Kozloņa nebija melojusi. Viss bija ideālā kārtībā — kā uz izstādi. Tieši tāpēc Kotarbu pārņēma arvien lielākas šaubas, pat aizdomas. Viss te bija pārāk labi un skaisti…

—  Un tagad mēs vēlētos apskatīt ražotnes teritoriju, — Kotarba pēc dokumentu pārbaudes teica.

—   Laipni lūdzu. Es jūs pavadīšu.

Viņi apstaigāja mašīnu pēc mašīnas, apskatīja gan izejvielu, gan gatavās produkcijas noliktavu, pārbaudīja ugunsdzēsības aparātu stāvokli, pievadu hermētiskumu, ventilāciju, darba drošības iekārtas. Uzkāpa arī zemajos bēniņos, kas stiepās visas ēkas garumā un bija tīri un tukši, taisni kā danču zāle. Eksperts pārliecinājās, ka Kozloņa patiešām labi pārzina tehniku un ražošanas tehnoloģiju, ka mašīnas ir pietiekami modernas, pareizi uzstādītas, ka polistirola izstrādājumus ražo galvenokārt elektroniskās rūpniecības vajadzībām un to kvalitāte ir laba.

Apskates gaitā kapteini arvien vairāk nodarbināja jautājums, vai fabrikai tiešām varētu būt kāds sakars ar narkotiku ražošanu. Trūka pat visniecīgāko pēdu, kas apstiprinātu šo versiju. Nekas vairāk kā viena no privātajām fabriciņām, kādu tagad Varšavā daudz un kas piegādā valsts uzņēmumiem dažādus nepieciešamus izstrādājumus (par to liecināja dokumenti). Nekas vairāk kā darbavieta dažiem desmitiem cilvēku.

Pēc pārbaudes viņi padzēra kafiju un minerālūdeni — būtu taču muļķīgi atteikties! — atvadījās no laipni smaidošās Antoņinas Kozloņas un brauca prom. Mašīnā Kotarba izstaipījās, nožāvājās un norūca:

—  Vai nu ejam pa nepareizo taku, vai arī tas sievišķis ir traki slīpēts.

—   Kad es prasīju par pagrabu, viņa paskatījās uz mani kā uz prātā jukušu, — teica eksperts. — «Kopš kura laika zem barakām būvē pagrabus?» viņa atbildēja, smaidīdama par manu tumsonību.

Seržants Cēzars, kas sēdēja pie stūres, noliedzoši pakratīja galvu.

—   Ko teiksi? — Kapteinis pazina Cēzaru pietiekami labi, lai saprastu, ka viņš zina kaut ko svarīgu.

—   Pagrabs tur ir, — viszinis teica.

—   Vai redzēji durvis?

—   Protams, ka ne. Ja būtu redzējis, būtu tās atvēris. Bet gar barakas sienu ir iemīdīta taciņa. Tik tikko pamanāma, jo maskēšanās nolūkā nokaisīta ar svaigām smiltīm un piemētāta ar sausiem zariņiem. Kamēr jūs bijāt bēniņos, es to taciņu izstaigāju. Aiz mājas sakrautas tukšās mucas un tara. Zem tās kaudzes jābūt ieejai pagrabā.

—   Es neredzēju nevienu pagraba lodziņu, — Vojtčaks iebilda.

—   Un ventilācijas lūkas pie pašas zemes arī nepamanījāt?

Mazliet samulsis, kapteinis atzinās, ka nav gan pamanījis. Abi pārējie kolēģi taktiski klusēja.

—   Ja pagrabs nebūtu speciāli nomaskēts, — seržants Cēzars turpināja, nogriezdamies pilsētas centra virzienā, — tad uz takas būtu redzamas pēdas. Bet īpašniece, kurai tā rūp kārtībā un tīrība, būtu turējusi mucas un taru tālāk no acīm.

Kotarba nodomāja, ka Carekam atkal, kā vienmēr, ir taisnība. No vienas puses, par to var tikai priecāties, jo Careks ir viņa padotais, bet, no otras puses, daudz patīkamāk būtu, ja nomaskēto taku būtu atradis viņš pats. Un Kotarba teica:

—   Tā bija pārbaude, nevis sankcionēta kratīšana. Nav nekāda pamata apgriezt tur visu ar kājām gaisā.

—   Bez šaubām, — Vojtčaks piekrita. — Var taču būt, ka narkotiku pārdevējs vienkārši bija norunājis tikšanos pie fabrikas un iekšā nemaz neiegāja. Janušs tobrīd bija no viņa atpalicis un nopeilēja to tikai atce|ā. Un tāpēc mēs nezinām, kas tajās desmit vai divdesmit minūtēs notika, kur tirgonis iegriezās, ar ko satikās, runāja un tā tālāk. Varbūt fabrika ir tikai drošs tikšanās punkts, jo atrodas tālu no centra, tur apmainīt preci pret naudu nav riskanti. Bet ja zem fabrikas patiešām ir pagrabs… — Kapteinis iegrima domās.

—   Kratīšanas orderi mēs nedabūsim. — Vecākais leitnants nopūtās. — Ne no majora, ne no prokurora. Viņi aizrādīs, ka mēs gribam apspiest privāto iniciatīvu, kas ir neaizstājams atbalsts valsts uzņēmumiem. Kozloņa sacels traci, iejauksies kaut kādi varas orgāni.

—   Jā, tā būs, ja mēs neko neatradīsim. Bet ja nu pagrabā ierīkota narkotiku glabātava?

—   Tad saņemsim uzslavu. Un prēmiju.

Eksperts iesmējās. Viņu šī alternatīva neskāra, viņš bija kāda svarīga institūta štata darbinieks, un ar miliciju to saistīja tikai brīvas, tiesa, arī izdevīgas līgumattiecības.

—  Varbūt ielikt fabrikā kādu mūsējo? — Kotarba ieteica.

—   Pamēģini. — Kapteinis zināja, ka tas prasa laiku un daudz pūļu.

—   Bet vieglāk taču būtu aizturēt narkotiku tirgotājus preces pārdošanas brīdī!

—   Pieņemsim. Un tālāk? Viņi neparko neatzīsies, no kurienes saņem preci. Mēģinās iestāstīt, ka no ārzemniekiem, no kādas nepazīstamas personas un tamlīdzīgi. Es tos tipus mazlietiņ pazīstu. Nē, tas neko nedos. Man jātiek klāt nelegālās tirdzniecības organizētājam. Un jāatklāj vieta; tādai vietai ir jābūt, kur lielos mērogos ražo «kompotu». Ir pietiekami daudz signālu, novērojumu, secinājumu, kas nepārprotami norāda: ir tāds organizētājs, un ir tāda ražošana. Mums jāatrod tas cilvēks un tā vieta un tad jālikvidē šī vairumtirdzniecība.

—  Vai tu runā par cilvēku, kas iesaukts par Bālo?

—   Jā, lai gan informācija nāk no anonīmas vēstules. Varbūt Bālais, varbūt kāds cits. Varbūt narkotikas producē šeit, varbūt kādā citā Varšavas nomalē… no tālienes vini preci neved, pārāk liels risks. Vārdu sakot, ir fakti.

—   Pan Andžej, kā jus domājāt, — vai šo eventuālo narkotiku biznesmeni interesē nauda? — gribēja zināt eksperts.

—   Vienīgi tā. Kas gan cits?

Tās pašas dienas vakarā Antoņina Kozloņa iesēdās parastā taksometrā — nevis savā zaļajā Volvo — un devās uz pilsētas otru malu, uz pašu tās nomali — Ziemeļu kapsētu. Viņa izkāpa pie kapsētas vārtiem, samaksāja, dzeramnaudas vietā dāvādama šoferim smaidu, jo velti nemēdza izdot ne grasi. Lēnā solī Kozloņa gar kapsētas mūri devās uz Kampinosas pusi. Krēsloja, iela bija pavisam tukša. Pēc brīža pēkšņi, it kā atšķēlies no betona mūra, viņas priekšā nostājās vīrietis, tērpies ziiā, cieši sajoztā mētelī; galvā bija platmale, kas aizsedza pieri, uz acīm — tumšas brilles. Abi sasveicinājās bez vārdiem, tikai ar galvas mājienu. Bālais pat neizņēma rokas no kabatām.

—   Vai bija? — viņš jautāja.

—       Jā. Četri gabali. Pārbaudīja fabrikas stāvokli. Es parādīju visu, kas bija rādāms… viņiem. — Kozloņa pasmaidīja. — Pat bēniņus.

—   Tātad Morvam taisnība. Vai ieeju pagrabā viņi pamanīja?

—    Kur nu! Agri no rīta nokaisīju taciņu ar smiltīm un zariņiem, bet ieeju aizkrāvu ar mucām un kastēm. Un, ja arī viņi durvis būtu redzējuši, va|ā tās tikpat nebūtu vēruši. Es tās aiznagloju, nobēru to priekšā ķieģeļu drumslas, pelnus, izlaistīju smēreļļas. Durvis izskatījās tā, it kā tās simt gadu nebūtu virinātas.

—   Katram gadījumam kādu laiku tomēr neražosim.

* * *

Jau no paša rīta Sčensnijs bija tā iegrimis domās, ka Poloņskim neizdevās viņu iesaistīt aizraujošā sarunā par vakardienas bridžu: Poloņskim rokā bijuši astoņi trumpji pīķos, renonss kreičos, vicerenonss kāravos, četri sīki erceni, un viņš tomēr izspēlējis nosolīto mazo sletnu, lai gan partnerim galdā bijis tikai viens drošs stiķis.

—   Un kas tad ir? — Sčensnijs vienaldzīgi nomurmināja.

—   Viņam bridžs nepatīk, — teica Daņilovičs, kas uz brīdi bija atstājis savu priekšnieka kabinetu un piedalījās bridžistu diskusijā.

—    Patīk gan, tikai ne šodien. — Kapteinis nopūtās. — Viņš ir jutīgs pret laika pārmaiņām, sevišķi uz spiediena pazemināšanos. — Saki — vai tevi moka zems spiediens?

—   Jā … mani moka, tikai ne tas spiediens, — Sčensnijs izklaidīgi atbildēja.

Kolēģi pasmējās un pievērsās citai tēmai.

—   Vakar runājos ar Goliātu, to kafijas spekulantu, — teica Poloņskis. — Viņš man šo to pastāstīja par savu branžu, ar kuru visus sakarus izbeidzis.

—   Tas var būt patiesība, ja vien Goliāts nebija dzēris. — Daņilovičs pazina «kafijnieku» vidi, lai gan saimnieciskās afēras neietilpa viņa nodaļas kompetencē.

—   Viņš nedzer, — Sčensnijs negaidīti iestarpināja, atraudamies no savām domām un pievērsdamies biedriem.

—   Ko tu saki? Kopš kura laika?

—      Kopš notikuma ar spoguli. — Redzēdams izbrīnu pārējo acīs, Sčensnijs paskaidroja: — Reiz šis, stipri sadzēries, pārnācis mājās un nostājies pie spoguļa. Bet tajā ieraudzījis citu cilvēku, nevis sevi. Sveša seja, citas drēbes, turklāt nepazīstamais nejauki smīnējis. Goliāts izbijies, pārmeklējis dzīvokli, bet nevienu nav atradis. Atkal paskatījies spogulī un atkal ieraudzījis tajā svešo, kas draudoši pakratījis pirkstu. Tad Goliāts paķēris kaut ko smagu, metis ar to svešajam un izskrējis no dzīvokļa, būdams nu jau krietni atskurbis. Visu nakti klīdis pa pilsētu, baidīdamies atgriezties mājās. Beidzot saticis kādu paziņu un atvilcis to līdzi uz mājām. Paziņa ieraudzījis tikai sasistu spoguli, vairāk neko, un pasmējies par pudelesbrāli. No tā laika Goliāts alkoholu nav ņēmis mutē; tā vismaz viņš pats man teica. Tā spoguļa būšana atgadījusies pirms gada.

—  Vienam rādās baltas pelītes, citam spoki. Sčensnij, kā virzās uz priekšu Janīnas Pavelikas slepkavības izmeklēšana? Vai tev nešķiet, ka tā ieilgusi?

Majors Sčensnijs palūkojās uz Daņiloviču, brīdi padomāja un sacīja:

—   Stefan, man vajadzīgi papildspēki — pāris puišu. Vislabāk no attālākiem rajoniem, tādi, ko centrā nepazīst. Dod man trīs vai četrus.

—   Kādam nolūkam?

—   Redzi… — Majors apklusa. Nē, viņš nekādi nevarēja un negribēja to paskaidrot. Saruna vilcienā ar Lesiņski bija pamudinājusi viņu sākt ļoti komplicētu, grūtu operāciju, kas varbūt arī neko nedos… Taču viņš gribēja pamēģināt.

—   Neredzu un nesaprotu, — pulkvedis pacietīgi teica, — jo nekā nezinu. Ko tu gribi darīt?

Sčensnija melnajās acīs uzdzirkstīja uguntiņa, ko plaksti tūlīt apslāpēja.

—   Vai dosi?

—   Cilvēk mīļais, man taču rajonā jāpasaka, kāpēc viņi mums vajadzīgi.

—   Dosi vai nedosi?

Daņilovičs smagi nopūtās. Viņš jau zināja, ka atkal — kārtējo reizi — piekāpsies. Bet viņš zināja arī, ka Sčensnija noslēpumainās ieceres parasti vaiņagojas ar labiem rezultātiem. Ne vienmēr, tiesa. Un tad par visu jāatbild nodaļas priekšniekam.

—   Kad, cik un uz kādu laiku?

Savu panācis, Daņiloviča nepakļāvīgais vietnieks pasmaidīja. Un nolēma, ka mazliet pacels noslēpuma plīvuru. Neatstāstīdams vilcienā notikušo sarunu visos sīkumos, Sčensnijs norādīja, ka tajā smēlies konkrētus, tiesa, paskopus, datus par cilvēku, kas iesaukts par Bālo. Te nu majors mazliet sameloja: viņam nebija datu par Bālo, bet gan par kādu, kas varēja būt Bālais… eventuāli. Vajadzēja tomēr riskēt, bet risks — nav ko noliegt — bija viņa stihija. Vieglas, nesarežģītas lietas Sčensnijs izmeklēja bez īstas ieinteresētības, aizrautības, bet īgni garlaikodamies.

—   Tu joprojām uzskati, ka Bālais iejaukts Janīnas Pavelikas slepkavībā? Ar tiem narkotiku gangsteriem mums taču nav jānoņemas. Tas ir Vojtčaka dārziņš.

Un atkal viņš nevarēja būt atklāts — ka solījies Andžejam noķert Bālo. Šefs sadusmotos, lai gan tas notika reti, bet tādās reizēs pat Ščensnijam neizdevās viņu pārliecināt.

—   Jā, — Sčensnijs sacīja, īpaši uzsvērdams īso vārdiņu. — Esmu vairāk nekā par piecdesmit procentiem pārliecināts, ka Bālais vai nu noslepkavoja Paveliku pats, vai arī tas tika izdarīts ar viņa ziņu. Un neaizmirstiet, ka ir vēl viena neatklāta slepkavība, Agņeškas … kā tur nu bija, jā, Agņeškas Bžozovskas lieta. Manuprāt, abas šīs slepkavības ir saistītas, pareizāk sakot, tām abām ir sakars ar narkotiku pārdošanu un lietošanu.

—   Šķiet, viņam ir taisnība, — bilda Poloņskis, kas allaž bija gatavs atbalstīt Ščensnija neparastās versijas. — Kas tiem puišiem no izlūkošanas vai kādas citas nodaļas būtu jādara? Un kāpēc tu negribi izmantot centra spēkus?

—   Viņiem gluži vienkārši būtu jāapseko kādi pārdesmit dzīvokļi, pareizāk sakot, to iemītnieki. Lai visos sīkumos uzzinātu, kas tie par cilvēkiem. Teiksim, kāda puskilometra rādiusā. Varbūt drusku mazāk.

Daņilovičs skatījās uz majoru, cenzdamies izprast viņa domu gaitu.

—   Kādā rajonā?

—   Fabrikas un Rozbrata ielas un to apkaime.

—  Vai tev ir ziņas, ka Bālais dzīvo tieši tur?

—  Jā, diezgan drošas.

—   Nu labi, bet ko vēl tu par viņu zini? Uzvārdu, profesiju? Tev ir viņa vārdiskais portrets?

Sčensnijs brīdi klusēja. Viņa lūpās pavīdēja tik tikko pamanāms smaids.

—   Man ir viņa raksturojums. Viņa izturēšanās maniere, dzīves veids. Tikai tas.

Abi virsnieki skatījās uz majoru ar izbrīnu.

—   Tu joko, — nodaļas šefs noskaldīja.

—   Nē.'

—   Prātiņ… Tas ir viss, ko tu zini? Un kas tas vispār ir? Viņa «garīgais portrets», vai? Cilvēks, kas mīl gaišmates un mēdz diskutēt par eksistenciālismu?

Majors klusēja.

—   Ja esmu tevi pareizi sapratis, — sarunā iejaucās Poloņskis, — iznāk tā: tev ir stāstīts par cilvēku, kas pēc rakstura un rīcības ir tāds, kāds, tavuprāt, varētu būt Bālais. Kas tā domā, tā rīkojas. Un tu jau rēķini, ka viņš tev ir rokā. Piedod, dārgais, bet tādas rakstura īpašības var būt simtiem, tūkstošiem cilvēku!

—   Tad nosauc tās! — pulkvedis pieprasīja. — Lai es vismaz zinātu, par ko ciešu, kad sēdēšu «vecā» priekšā un taisnošos.

Sčensnijs vēl mirkli vilcinājās, taču saprata, ka drusku jāpiekāpjas. Un sāka stāstīt, atkārtoja visu, ko tik dedzīgi un neapvaldīti bija klāstījis Lesiņskis, taču nenosauca viņa uzvārdu. Bet beigās uzzīmēja Bālā «garīgo» portretu — kādu šo cilvēku redzēja viņš, milicijas virsnieks ar daudzu darba gadu pieredzi. Kad Sčensnijs beidza, visi kādu brīdi dzirdēto pārdomāja, līdz Daņilovičs sacīja:

—   Jā, tā tas varētu būt… Un tomēr ar to nepietiek. Tā būs adatas meklēšana siena kaudzē.

—   Nē! — majors iebilda. — Tā «kaudze» ir Fabrikas un Rozbrata ielu rajons. Viņš tur kaut kur dzīvo.

—   Kāpēc akurāt tur?

—   Tāpēc, ka cilvēks, kas man par viņu stāstīja, dzīvo viņam kaimiņos. Tieši blakus varbūt ne, bet katrā ziņā tuvu.

—   Kā sauc to cilvēku?

Sčensnijs paraustīja plecus; šefs mirkli nogaidīja, lai gan jau zināja, ka uzvārdu no majora neizvilks. Atklāti runājot, viņš Sčensniju saprata — katram izmeklētājam ir savi profesionāli «noslēpumi», gadu gaitā iemīdītas un rūpīgi konspirētas taciņas, kas visātrāk aizved līdz noziedzniekam, tā ka vajadzēja ar to rēķināties, jo vairāk tāpēc, ka pulkvedis pats arī šajā ziņā nebija bez vainas.

—   Labi, — pulkvedis rezumēja, pieceldamies no krēsla. — Tu dabūsi palīgos tos trīs vai četrus. — Pulkvedis paraudzījās pulkstenī. — Ejiet uz klubu, laiks pusdienot.

Un viņi devās pusdienās.

Lesiņskis dzīvoja Fabrikas ielā, netālu no tās krustojuma ar Rozbratu. Ščensnijs apskatīja māju dienā, kad vairums īrnieku bija darbā. Pie septītā dzīvokļa durvīm trešajā stāvā nebija plāksnītes ar īrnieka uzvārdu, lai gan Lesiņskis te dzīvoja jau vairākus gadus. Tas bija atsevišķs vienistabas dzīvoklis ar virtuvi un vannas istabu. To nekādi nevarēja nosaukt par «kaktu», kā bija teicis Zareckis. Pieklājīgs kooperatīvais dzīvoklis, jau izmaksāts. Vairāk nekā trīsdesmit kvadrātmetru.

Trīs jauni inspektori, no dažādiem rajoniem atsūtīti majora rīcībā, saņēma uzdevumu, kas ievērojami atšķīrās no līdzšinējiem dienesta pienākumiem. Atrast cilvēku pēc viņa «garīgā portreta» tomēr bija ļoti aizraujoši, un inspektori uzreiz iejutās darbā. Majors viņiem pateica par Bālo visu, ko zināja. Vienīgi Lesiņska vārdu viņš nenosauca, paturēja to savā ziņā.

—   Sadalīsim rajonu trīs sektoros, — majors teica, skicēdams ielu plānu. — Katrs strādās savā. Man vajadzīgas sīkas ziņas par visiem vīriešiem vecumā, — majors brīdi vilcinājās, — vecumā no divdesmit līdz piecdesmit gadiem. Gan par strādājošiem, gan par nestrādājošiem. Ārpus interešu loka atstājiet neārstējamus alkoholiķus, invalīdus ar lieliēm fiziskiem'defektiem, armijniekus, miličus.

—   Un arī nopelniem bagātos, ar ordeņiem apbalvotos? — viens no inspektoriem vēlējās precizēt.

—   Tos apsekot.

—   Ko?

—   Es teicu — apsekot.

—   Dziļi rakts! — noteica gados jaunākais inspektors.

Ščensnijs paraudzījās viņā caur pieri un turpināja:

—  Atkārtoju vēlreiz: neviens no viņiem nedrīkst pamanīt, ka tiek novērots un ka par viņu tiek vāktas ziņas, iztaujājot sētniekus vai kaimiņus. Izmantojiet citus informācijas kanālus, izgudrojiet jaunus paņēmienus, bet lai tie būtu absolūti droši. Es nezinu daudz par Bālo, bet, ja kāds no jums, satiekot viņu, nebūs maksimāli piesardzīgs, visas mūsu pūles varat ierakstīt skurstenī. Bālais ir velnišķīgt slīpēts un bīstams zellis, un es nemaz nešaubos, ka viņam vienmēr klāt ir ierocis.

Visi tīrīs inspektori — Rišards, Marjans un Ježijs — pāris minūšu klusēja. Majors Jāva viņiem padomāt, vispusīgi apsvērt situāciju, viņš gaidīja no puišiem arī saprātīgu iniciatīvu.

—   Vai tas, ko jūs pavēlat… — Marjans iesāka, bet majors viņu pārtrauca.

—   Tā nav pavēle, bet gan ieteikums. Es jau teicu, ka tas nav dienesta uzdevums. Jūs taču strādājat rajonos, nevis manā nodajā. Veicamais pasākums ir sarežģīts un riskants, bet brīvprātīgs. Jūs varat atteikties.

To sakot, Ščensnijs bija pārliecināts, ka neviens no puišiem neatteiksies. Un viņš nekļūdījās.

Marjans, šmaugs gaišmatis ar smalkiem sejas vaibstiem, kas drīzāk piederējās sapņainam māksliniekam nekā milicijas skarbajā ikdienā rūdītam inspektoram, atsāka:

—   Vai tas, ko jūs iesakāt, ir vienīgais ceļš, kā tikt uz pēdām Bālajam?

—   Nē, — Ščensnijs atbildēja. — Pavelikas un Bžozovskas slepkavības lietās izmeklēšana rit pa parasto ceļu. Kā asinis no deguna, — viņš ar nepatiku piebilda. — Meklējam taustīdamies. Un vajag atrast. Tas ir viss. Vai ir jautājumi?

Inspektori vēl precizēja visādas detaļas, sadalīja savā starpā rajonu, apsvēra vairākus aprobētus rīcības variantus, un varēja noprast, ka viņi ir gatavi izstrādāt desmitiem citu shēmu, izpētīt visu «no priekšas un no pakaļas», kā izteicās tumšmatainais, druknais Rišards, kam piemita humora izjūta. Vismazāk runāja Ježijs — slaids šatens ar īsi apcirptām ūsiņām un acīm dzintara krāsa. Taču tieši uz viņu Ščensnijs paļāvās visvairāk, jo zināja, ka šis mierīgais, šķietami pagausais apakšvirsnieks spēj rīkoties zibenīgi, nekad neļauj sevi pārsteigt un ir apveltīts ar asu prātu. Tādēļ viņam Ščensnijs ierādīja sektoru Lesiņska dzīvokļa apkaimē.

Kad vakarpusē Ščensnijs iegāja pie kapteiņa Vojtčaka, kabineta saimnieks rūpīgi pētīja kādu papīriņu — tas bija anonīmais ziņojums par Bālā bandu.

—   Mēs taču zinām to no galvas, — Ščensnijs brīnījās, — ko vēl tu ceri tur atrast?

Kapteinis pakratīja galvu.

—   Mani interesē nevis saturs, bet gan forma. Vēstuli neapšaubāmi rakstījis narkomāns. Pievērs uzmanību rokraksta deformācijai: kaut kāds haoss, burti un veseli teikumi brīžam kāpj viens otram virsū, brīžam skrien katrs uz savu pusi — uz augšu, leju, pa kreisi un pa labi, it kā rakstītājs nespētu ieturēt atstatumu. Otrkārt, tā dēvētais grafisko zīmju gigantisms — brīžam tās ir mazītiņas, brīžam lielas. Treškārt, burti deformēti roku trīces rezultātā. Un, beidzot, burtu un vārdu dažādais slīpums — gan uz vienu, gan uz otru pusi.

—  Vai tu domā, ka rakstītājs ir bandas loceklis?

—   Pilnīgi iespējams. Taču drīzāk gan ne. Drīzāk kāds narkomāns, kas nav ticis pie narkotikām tādēļ, ka pietrūcis naudas. Zināma veida atriebība. Starp citu, trīs narkotiku pārdevējus, teiksim, profesionāļus, mēs visu laiku turam redzes lokā. Un arvien vairāk pārliecināmies, ka tieši viņi ir šīs bandas locekļi. Tagad jau veselu nedēļu viņi tirgošanos pārtraukuši. Varbūt šefs piešķīris viņiem atvaļinājumu … Varšava vasarās ir pilna ar narkomāniem iebraucējiem, vietējie savukārt izbraukuši uz jūrmalu vai kaut kur citur. Profesionāls narkotiku tirgotājs iebraucējam preci nepārdos, jo baidās no provokācijas. Še, ieskaties: Veselības aizsardzības ministrijas izziņa par psihotropo un apreibināšanās līdzekļu patēriņu pēdējos trīs mēnešos — tas atkal pieaudzis. Baidos, ka ārsti ar pārāk vieglu roku raksta receptes uz šiem līdzekļiem. Nereti kādam divpadsmitgadīgam pusaudzim, kas skolā sagrēkojies un tādēļ izjūt psihisku diskomfortu, tiek izrakstīts fenoktils, dolargāns vai kaut kāds cits draņķis. Vecāki nevis nodarbojas ar savu bērnu, pasēž kopā ar viņu pie burtnīcām un grāmatām, aprunājas ar skolotāju, bet gan iet pa vieglāko ceļu — pasniedz viņam psihotropu medikamentu. Un indē jauno organismu, pieradina pie tablešu rīšanas. Un pēc tam ir izbrīnīti un satriekti: «Mans dēls — narkomāns?!» Lai gan paši bērnu iepazīstinājuši ar narkotikām. Mudinājuši tās lietot, kaut arī neapzināti.

—   Tu runā bargi, bet es tevi saprotu. Nesen pārlūkoju anketas, kas pirms pāris gadiem izdalītas divsimt piecdesmit narkomāniem. Nota bene! — pieci procenti aptaujāto bija jaunāki par sešpadsmit gadiem. Gandrīz visi aptaujātie atzīst, ka apreibinošas vielas pie mums ir viegli pieejamas. Viena ceturtdaļa raksta, ka viņu deva ir piecpadsmit kubikcentimetru «kompota» vairākas reizes diennaktī. Bet tu droši vien visu to zini, — aptauju izdarīja Varšavas milicija.

Vojtčaks apstiprinoši pamāja. Viņš bija viens no anketas autoriem un atbildes uz jautājumiem zināja no galvas.

—   Bet ja nu jūs nekavējoties aizturētu visus trīs narkotiku tirgotājus, ko izsekojat? Vai esi pārliecināts, ka no viņiem nekā par Bālo neuzzināsi?

—   Nē, Sčensnij. Aizturēšana neko nedos. Turpināsim izsekošanu. Mēs jau zinām viņu uzvārdus, adreses, iesaukas: Morva, Zagva un Karņaks. Bet neesam vēl pieķēruši visus trīs sadarbībā ar vienu un to pašu personu — šefu, kas dotu viņiem rīkojumus, iekasētu naudu. To viņi dara, taču dziļā konspirācijā, un mūsu puiši, pārāk cieši izsekojot, ātri tiktu atmaskoti. Varšavā ir tūkstošiem vietu, kas itin kā radītas slepeniem darījumiem. Diemžēl manā rīcībā nav elektronisku izsekošanas ierīču, noktovizoru, piemēram, vai kā tos tur sauc. Bet ko nu bēdāt, tu taču solījies man to Bālo noķert… Es gaidu!

Sestā nodaļa

Tas bija pavisam mazs krodziņš, tumšs, piesmēķēts, ar saviem pastāvīgiem klientiem. Nejaušs viesis, kas cerēja te labi paēst un brīdi mierīgi pasēdēt, ātri vien steidzās prom — pastāvīgo apmeklētāju skatieni, noga' doši vai naidīgi, taču vienmēr aizdomu pilni, gandrīz vai dzina ārā. Svešam te nebija ko meklēt.

Štāba seržants Cēzars un kapteinis Vojtčaks — nevīžīgi ģērbušies, neskuvušies, lai nepievērstu sev prostitūtu, homoseksuālistu, narkomānu un spekulantu uzmanību, — apsēdās pie galdiņa pašā telpas stūrī. Tāpat kā citi, vini pasūtīja siļķi un degvīnu, aizkūpināja cigaretes «Padoma» un izlikās kaļam noziedzīgus plānus, visu laiku konspiratīvi sačukstoties.

—   Piemēram, tās divas pie bāra letes, — Cēzars teica, tikko manāmi kustinādams lūpas, — viņš šādu runas manieri, tā dēvēto skatuvisko čukstu, bija labi ietrenējis. — Resnāko sarkanajā kleitā sauc par Ivonnu. Parasta ielene, par viņu nav ko galvu lauzīt. Bet otra, tā glīta blondīne sārtajā blūzē, jau ir lielāka zivtiņa. Starpniece narkotiku pārdošanā, saņem par to nelielus procentus. Pati nelieto, kādu nieku varbūt. Toties viena cita blondīne, — seržanta skatiens pārslīdēja apmeklētājiem, — redzi, tā, tik plakana kā gludināmais dēlis, jau ir neglābjama narkomāne. Pārdevusi visu mantību, dzīvoklī palikusi vairs tikai gulta, pāris krēslu un daži katli. Ja nenoķer klientu, tad zog. Desmitiem reižu aizturēta, sēdējusi cietumā; sūtīta ārstēties, lai apcietinājumā kaut ko nenostrādātu. Velti pūliņi, protams; tūlīt pēc iznākšanas no cietuma «ietankoja» desmit kubus un gandrīz nolika karoti, jo pēc ārstēšanās ļoti jāuzmanās.

—   No kā viņa pērk?

—   Ha! Nav iespējams viņu pieķert.

—   Pastāsti vēl kaut ko par blondīni pie letes. Par to sārtajā blūzē.

—  Viņas iesauka ir «Melnā», lai jauktu pēdas, protams. Divas reizes biju pārliecināts, ka viņa man ir rokā ar visiem lietiskajiem pierādījumiem; viņa centās paslēpties no manis pavārtēs ar tādu sejas izteiksmi, it kā nēsātu līdzi kādus piecus kilogramus heroīna. Bet tā bija spēle: kad galu galā aizvedu Melno uz iecirkni un kolēģe inspektore viņu pārmeklēja, izrādījās, ka nekādu narkotiku viņai nav. Somiņā, ko viņa, acis pārgriezusi aiz bailēm, krampjaini spieda pie krūtīm, bija tikai parastie sieviešu nieki. Bet es varēju galvu likt ķīlā, ka viņa nāca no narkotiku piegādātāja.

—   Pavārtē, pagalmā, kaut kur pa ceļam viņu kāds gaidīja, un viņa tam atdeva preci tik veikli, ka tu nemaz nepamanīji. Ar ko viņa pašlaik sarunājas?

Cēzara skatiens aizzibsnīja uz letes pusi.

—   O, tas ir svarīgs putns. Automobiļu detaļu un laikam arī valūtas spekulants. Kādus piecpadsmit miljonus vērts, varbūt pat vairāk. Raibais svīteris, kas viņam mugurā, «Poļu Modēs» maksā divdesmit deviņus stabus ar asti. Kurpes — piecpadsmit. Šveices pulkstenis Signet, šķiltavas pirktas «Peveksā»[12], krekls arī. Melnā aicina viņu sev līdzi, bet viņš uz tādām neskatās. Interesanti, kāpēc viņš atnācis uz šejieni, nevis gājis uz «Viktoriju» vai «Eiropu».

—   Darīšanas. Redzi — šis nostumj meiču no ķebļa, viņas vietā apsēžas… A, to es pazīstu. Viņam pieder autodarbnīca. Paklau, mani interesē Melnās kontakti ar narkotiku piegādātājiem. Vai tu man nepalīdzētu?

Cēzars padomāja, paberzēja gaišiem, bieziem matiem klāto pakausi.

—       Domāju, ka viņa sadarbojas ar kādu no centra. Viņa brauc uz turieni un atgriežas Prāgā ar preci. Man ziņoja par kādu centra spekulantu ar iesauku Zagva. Bet es varu rīkoties tikai sava iecirkņa robežās.

—   Kā tu teici? Zagva? — Vojtčaks sarauca pieri -— viņam šī iesauka vai uzvārds jau bija pazīstams. Viens no trim spekulantiem, kas, iespējams, ietilps Bālā bandā.

—   Sī informācija vēl jāpārbauda. Ai, zūdam kokos! Melnā mani ieraudzīja, te mums vairs nav ko darīt. Tūlīt viss krodziņš zinās, kas mēs esam.

Viņi samaksāja un devās prom, meičas izsmējīgā skatiena pavadīti. Kapteini māca rūpes. Ir vasara un atvaļinājumu laiks, kur lai ņem tik daudz darbinieku, cik nepieciešams, lai neizlaistu no acīm visus trīs narkotiku spekulantus, «piestiprinātu» kādu Melnajai, nepārtraukti turētu redzes lokā visas zināmās narkomānu pulcēšanās vietas, nekjūdīgi atšķirtu klaiņojošos narkomānus no vietējiem, nemitīgi ķemmētu kaktus un pagrabus, kur varbūt tiek producēts «kompots», pastāvīgi uzturēt sakarus ar slimnīcām, ātrās palīdzības dienestu, aptiekām…

Un tas vēl nebija viss. Kapteiņa nelielajai grupai, kurā bija tikai daži inspektori, vajadzēja zināt arī narkomānu pazīšanās zīmes, žargonu, paradumus, skaitu, viņu kontaktus ar noziedznieku pasauli, ar dzelzceļniekiem, šoferiem (piegāde!), ārzemniekiem un velns vien zina ar ko vēl. Inspektoriem vajadzēja sadarboties ar veselības aizsardzības un izglītības dienestu, muitniekiem, robežsargiem. Viņi orientējās pat augkopībā — kā audzējami augi, kas noder par izejvielu narkotiku ražošanai.

Kā tajā filmā «Simt dienas Palermo» viens varonis teica? — domāja kapteinis atceļā uz pārvaldi. «Jaunie ļaudis, neupurējiet sevi tiem, kas iedzīvojas no jūsu vājības!» Labi sacīts. Atliek vēlēties, lai šos vārdus iegaumētu arī kāds narkomāns!

* * *

Viņi satikās katru vakaru — vai nu Sčensnija dzīvoklī, vai arī Mostovsku pilī. Ziņoja pēc kārtas detalizēti un pamatīgi, un tikai pēc atmiņas, jo Sčensnijs neatļāva rakstīt piezīmes. Stāstīja par cilvēkiem, kas dzīvoja attiecīgajā rajonā, parastiem cilvēkiem, kuri, rūpēs iegrimuši, diendienā steidzās uz darbu vai no darba mājup ar iepirkumu pilniem portfeļiem un somām. Inspektori jau sāka lasīt šo cilvēku sejās — viņu dzīves ritms un paradumi bija visai līdzīgi. Vieni jau atgriežas no atvaļinājumiem, otri vēl tikai gatavojas atpūsties …

—   Pagaidām esmu atlasījis divus, kas varētu derēt Bālā lomai, — stāstīja Rišards. — Pirmais ir tehniķis mehāniķis, strādā kādā kooperatīvā Prāgā. Četrdesmit trīs gadus vecs, neprecējies vai šķirtenis, jo dzīvo viens. Liela auguma, spēcīgs, kā mēdz teikt, spēka mitriķis. Ar kaimi* ņiem nesatiekas. Traks uz naudu! Tirgū diņģējas puszlota dēļ; blakus valsts darbam viņš vēl kaut kur piepelnās privāti, ja gribētu, uz vietas varētu nopirkt Audi-Turbo, bet brauc ar vecu mazlitrāžas mašīnīti. Iespējams, ka pārvērš naudu valūtā vai zeltā. Tāds cilvēks noteikti zina, cik ienesīga ir narkotiku tirdzniecība.

—   Un otrs? — majors jautāja, ieliedams inspektoriem tēju. Kaut arī viņi te bija ieradušies dienesta darīšanās, majors uzskatīja tos par saviem viesiem.

—   Otrs ir spekulants. Pāris gadu vecāks par tehniķi, precējies, divi bērni. Kā liekas, labs vīrs un tēvs, nedzer, maz smēķē. Noorganizējis tādu elektrotehnisko piederumu apgrozību, ka visa ģimene dzīvo «augstā līmenī». Pērn abi ar sievu bija ārzemēs — tūrisma braucienā Kanāriju salās vai citā tāda ranga objektā. Kā zināt, major, tāds brauciens maksā ne tikai pusmiljonu zlotu, bet arī kumšķi dolāru. Nebūtu par šo cilvēku īpaši ieinteresējies, bet viņš regulāri ik pa trim dienām ar savu Volvo kaut kur aizbrauc un atgriežas tikai rīta agrumā. Protams, tas var būt elektrotehnikas bizness. Un var būt arī kaut kas cits.

Marjans Sčensnija jautājošam skatienam atbildēja ar bēdīgu galvas mājienu.

—   Joprojām nekā. Uzdūros vienīgi narkomāniem — pa divi lāgi; nepilngadīgie, sākuši ar dažādu draņķu ostīšanu, nu meklē pieejas «kompotam». Nodevu viņus kapteiņa Vojtčaka grupas ziņā, varbūt izdodas vēl glābt.

Majors pievērsa skatienu Jcžijam.

—   Kā veicas tev?

—   Kā jau vakar minēju, sāku ar savu radinieku tuvākajiem kaimiņiem, — inspektors smaidīdams teica. — Precizēšu — ar namu, kur dzīvo manas sievas tēvocis un tante. Es viņus šad tad apciemoju, tādēļ arī šī vizīte nekādas aizdomas nevarēja radīt. Tēvocis pastāstīja par kaimiņiem bez skubināšanas, tante papildināja. Tajā namā dzīvo vecs alkoholiķis, divi brāļi — huligāni un viens laulāts pāris, kas, šķiet, lieto narkotikas. Nav neviena, kas varētu būt Bālais. Tagad ķeršos pie nākošā nama.

Pēc inspektoru aiziešanas majors Sčensnijs apkopoja novērojumus, ko bija veicis Lesiņska dzīvokļa tuvākajā apkaimē. Uzlicis nedaudz grima un tumšas brilles, viņš lēnām, piesardzīgi, pats pēc savas metodes vāca informāciju par īrniekiem. Viņš atrada laiku garai sarunai ar iecirkņa inspektoru, jo zināja: aiz šķietamajiem sīkumiem, ko inspektors pavēstīs, var slēpties būtiski fakti. Majors nepaskaidroja sarunas nolūku. Jautāja, klausījās un nemaz nedomāja par to, vai seržants nojauš, ko viņš grib uzzināt. Seržants taču bija tās pašas profesijas pārstāvis.

Majoram joprojām neizgāja no prāta teikums, ko Lesiņskis it kā aprāva: «Ļauns divkosis, kas posta cilvēku veselību.» Dienām ejot, arvien vairāk nostiprinājās pārliecība, ka Lesiņskis toreiz bija runājis par Bālo.

Pie skaidrības varētu tikt pavisam vienkārši: nopratināt Lesiņski, lai viņš nosauc uzvārdu. Bet tādu tiesību majoram nebija — toreiz viņi sarunājās privāti, Lesiņskis varēja visu noliegt, pārvērst jokā, nenozīmīgā pļāpāšanā. Taču Sčensnijs uzskatīja, ka Lesiņska toreizējās atklātības iemesls bija bailes. Dziļi slēptas, nervus plosošas bailes, kas reiz tomēr izlauzušās uz āru, jo tobrīd cilvēkam nav bijis spēka tās apspiest. Otrreiz tas vairs neatkārtosies, Lesiņskis noslēgsies sevī, klusēs.

Fabrikas un Rozbrata ielu rajonā majors atrada vairākus paziņas. Tā bija visai oriģināla pazīšanās — kādreizējie noziedznieki, kurus viņš senāk tika arestējis. Taču tagad, pēc soda izciešanas, viņi neņēma majoram to ļaunā, gluži otrādi, satiekoties pacēla cepuri ar saprotošu smaidu un cieņu — kā pretiniekam, kas kārtējā raundā izrādījies stiprāks. Majors sastapās arī ar kādu precētu pāri, kas viņam varēja pateikties par savu dzīvību: zibenīgi reaģēdams, Sčensnijs toreiz paspēja izvilkt pistoli un padarīt nekaitīgus divus ar nažiem bruņotus bandītus, kas laulātajiem uzbruka. Bet vienā no namiem Sčensnijs satika bijušo partizānu, ko ļoti cienīja un mīlēja. Un viņš nodomāja, ka precētais pāris un, iespējams, arī vecais partizāns var palīdzēt atrast Bālo.

* * *

— Es tur biju. Viens pats — otrā dienā pēc pārbaudes. Mani interesēja tie ventilācijas lodziņi pie pašas zemes. Biju tur vakarā, kad ražotnē nestrādāja — tur ir tikai viena maiņa. Sētas pusē uzmanīgi pakrāvu nost no ēkas sienas kastes un mucas. Un atradu, protams, ieeju pagrabā. Tiesa, durvis bija aiznaglotas ar lielām naglām, noputējušas. Kādreiz pagrabs varbūt ir ticis izmantots, taču nu jau labu laiku tā durvis nav virinātas.

Kapteinis Vojtčaks klausījās Cēzara vārdos, visu laiku kaut ko zīmēdams kalendārā un pārbīdīdams pusizsmēķēto cigareti no viena mutes kakta uz otru un atkal atpakaļ. Tas nozīmēja, ka kapteinis intensīvi domā.

—   Bet ja nu tas darīts ar nolūku? — kapteinis beidzot sacīja un neapmierināts raudzījās seržantā.

—   Kas? Ā, aiznaglotas durvis!? Nu, kas gan šodien pasaulē nenotiek! — Cēzars izstiepa lūpu. — Bet kāpēc un ar kādu nolūku kāds tās aiznagloja? Lai gan … — Cēzars apklusa pusvārdā un novērsās.

—   Četri cilvēki zināja, ka tur būs pārbaude. Mēs abi, Kotarba un eksperts. Neviens cits.

Brīdi viņi klusēja.

—   Neviens cits, — Vojtčaks ar uzsvaru atkārtoja. — Tātad?

—   Eksperts pie mums strādā vienpadsmito gadu.

.— Bet Kotarba ir milicijas virsnieks.

—   Nē, kaptein! Pa to ceju neiesim. Es galvoju, ka Antoņinu Kozloņu neviens netika brīdinājis.

—   Neviens no mums, — Vojtčaks precizēja. — Bet vai neatceries, ka īsi pirms pārbaudes, izsekojot Morvu, Janušam iznāca ar viņu saķerties. Un ka tas notika Bočnas ielā netālu no ražotnes.

—   Saprotu. Tādā gadījumā to sievišķi ir brīdinājis Morva. Un durvis aiznaglotas, lai maldinātu iespējamos pārbaudītājus. Bet tas jau liecina, ka… Kaptein, es ņemu to ražotni pastāvīgā novērošanā. Paaicināšu palīgos Stašeku, jūs, kaptein, viņu pazīstat. Divatā mēs to mīklu atminēsim. Ja viņi pagrabā glabā narkotikas, tās uz turieni tiek atvestas. Varu derēt, ka tas nenotiek dienā, kad fabrikā ir strādnieki. Lai gan heroīns un citi tamlīdzīgi draņķi nav cementa maisi vai skārda loksnes, kas pamanāmi pa gabalu. To preci var atvest ar mašīnu jebkurš vienā lielā somā.

—   Morva negrozās gar fabriku bez vajadzības. Acīmredzot viņš tur dabū ampulas. Un pārdod tās centrā.

Vojtčaks piecēlās un sāka staigāt pa kabinetu. Arvien kārdinošāka likās tāda izeja: aizturēt narkotiku pārdevējus, piespiest tos pie sienas, lai atzīstas, kas viņiem piegādā narkotikas. Vai arī apvīt smalku novērošanas tīklu ap ražotni, ierasties tur vēlreiz negaidīti, rūpīgi apskatīt pagrabu, kaut kādām pēdām tur jābūt. Pieņemsim, ka viss izdosies labi. Narkotikas būs rokā. Bet tālāk?_Kur bandas šefs, tā dēvētais Bālais? Kur «kompota» ražotāji? Vojtčaks pietiekami labi pazina narkotiku pārdevēju mentalitāti, lai zinātu, ka neviens no viņiem — kur nu vēl labi noorganizētas un sazarotas bandas locekļi — neatzīsies, kur viņš narkotikas ņem. Viņi klusēs vai arī melos, acīs skatīdamies. Labāk ies cietumā nekā pakļaus sevi šefa atriebībai. Tajā vidē draudzībai, biedriskumam, simpātijām nav vietas. Un Bālais pats, tiklīdz kaut viens no viņa komandas būs iekritis, noslēpsies tik labi, ka neviens viņu neatradīs. Varbūt Polijā, varbūt arī ārzemēs. Kādu laiku nogaidīs un sāks biznesu no jauna.

—   Nē, — teica kapteinis, pielikdams punktu pārdomām. — Tas neder.

Cēzars palūkojās uz kapteini, nepatīkami pārsteigts.

—   Jūs negribat, lai mēs novērotu ražotni?

—   Pagaidi. Runa nav par to. Es, protams, esmu ar mieru. Tikai — nekādas pašdarbības! Lai nebūtu nekādas aizturēšanas, kratīšanas vai citas tamlīdzīgas iniciatīvas. Tā ir nopietna lieta. Mums jābūt ārkārtīgi uzmanīgiem, gudriem, viltīgākiem nekā viņi. Tu jau zini — majors Sčensnijs uzskata, ka narkotiku biznesam ir sakars ar tās sievietes, Pavelikas, slepkavību Volā. Turklāt vienam no tirgoņiem ir bijuši kaut kādi kontakti ar noslepkavoto Agņešku Bžozovsku. Pagaidām vēl nav noskaidrots, kuram. Bālais ir tas pavediena gals, no kura varam atšķetināt

visu problēmas kamolu. * * *

Tuvojās pusnakts. Karņaks gaidīja klientus mazā ieliņā, kas šķērsoja Volskas ielu, un bija saīdzis, jo miglains laiks allaž iedarbojās uz viņu nomācoši kā miegazāles. Šonakt viņš bija bez mašīnas, dienu nācās to atstāt kādā privātā darbnīcā, jo lāgā nestrādāja aizdedze. Un tā viņš gāja no pavārtes uz pavārti, smēķēja, spļaudījās (spļaušanā viņš savulaik bija meistars, spēja aizspļaut no viena trotuāra līdz otram) un nepacietīgi lūkojās visapkārt.

Gurnus grozīdama, klāt pienāca kāda prostitūta, gribēja kaut ko iečukstēt ausī, bet Karņaks viņu nicinoši atgrūda. Izpriecai viņš parasti izvēlējās jaunas un skaistas meitenes, ne jau ielenes. Viņš varēja atjauties izdot par nakti divdesmit tūkstošus. Prostitūta devās prom, nejauki lamādamās. Mirkli Karņaks pārlika, vai nesadot šai pa žaunām, taču negribējās pūlēties.

Sāka līt, un Karņaks ierāvās pavārtē. Sajā brīdī viņa plecam pieskārās kāda roka, Karņaks lēca sānis, vienlaikus izraujot nazi.

—   Cik tu bailīgs!

Karņaks pazina Bālā balsi. Tā nebija pirmā reize, kad šefs viņu naktī pārsteidza. Un Karņakam tas nepatika.

—       Varēju ieskrambāt, — Karņaks dusmīgi norūca un iebāza nazi kabatā. Viņi iegāja pagalmā un apsēdās uz dēļiem, kas bija samesti zem nojumes. Namā jau veselu mūžību ilga remonts, materiālu lielākā daļa bija izvazāta.

—       Fabrika nestrādā nu jau otru nedēļu, — teica Karņaks, pasniegdams šefam uguni. — Varbūt varētu… — Viņš pieklusināja balsi.

Bālais pakratīja galvu.

—        Nē, — viņš teica. — Tā pārbaude nebija nejauša. Iespējams, ka viņi joprojām novēro ražotni. Es pavēlēju Kozloņai izvākt no pagraba visu, kas var radīt aizdomas. Ja atkārtotas pārbaudes gadījumā viņi liks atvērt durvis, Kozloņa teiks, ka pagrabu ražotnes vajadzībām neizmanto, bet parādīt var. Un pārbaudītāji ieraudzīs tikai p'līti un plikas sienas.

—        Bet ko tad darīsim? Zēni, kas taisīja preci, nevar vien sagaidīt, kad atsāksim.

—   Darīsim tā. Ņem un sadali tos sešus …

—   Četrus, — Karņaks laboja.

—   Kāpēc četrus? Kur pārējie?

—       Viens ārstējas. Otrs pirms divām dienām atdeva galus.

—   Kurš?

—   Badils.

—   Kāpēc?

—        Pietrūcis naudas papilddevas iegādei, un šis ieņēmis metadosāna tabletes, ko dabūjis no kāda ārzemnieka. Tās tabletes aizstājot heroīnu. Badils tabletes izšķīdinājis, iešļircinājis un tad it kā nojūdzies, vai, jo tūliņ pēc tam ņēmis un izteinpis veselu puslitru. Un gatavs*.

—       Viņam nebija naudas, un viņš dabūja no ārzemnieka tik dārgas tabletes?

—   Badils bija vīriešu draugs. Pediņš.

Šefs brīdi klusēja un tad teica:

—   Tas ir pat labāk, ka tagad mums ir tikai četri. Iekārtosim viņus pagrabā Ohotā. Atceries — tur, kur mēs sākām. Krakovas alejas tuvumā. Pagrabiņš ir mazs, sešiem tur nemaz nebūtu vietas.

—  Zinu. Veca māja sētā, trešā no ielas. Paredzēta nojaukšanai, īrniekus izvāca jau pavasarī.

—   Māju nenojauks. Tagad izdomājuši to izmantot pagaidu dzīvokļiem. Pašlaik tur neviena vēl nav. Pastrādāsim mēnesi vai divus tur un, kad viss nomierināsies, atgriezīsimies Bočnas ielas pagrabā. Aizbrauc rīt uz Ohotu, apskaties. Uzstādīsim mazu elektrisku plīti, divus galdus. Traukus un pārējo aizvedīsim tad, kad teikšu. Plītij būs vajadzīgs akumulators uz baterijām, jo elektrība ir atvienota. Bet tagad ej!

Karņaka smagais, neveiklais augums paklausīgi slējās augšā no dēļiem; nomurminājis kaut ko, kas, domājams, nozīmēja atsveicināšanos, viņš devās prom. Bālais klusēja, sēdēja nepakustēdamies, smēķēja un domāja. Tā Bālajam bija īpaša bauda — izrīkot šo milzeni, kurš, ja vien gribētu, varētu savu izrīkotāju nožņaugt, iemīt zemē, ietriekt viņam nazi ribās. Bālajam patika Karņaka suniskā pieķeršanās. Un aklā bezierunu paklausība. Morva tāds nebija. Par viņu domājot, Bālais saviebās. Morva arī klausīja bez ierunām, arī izpildīja pavēles, un tomēr tas nebija tas… Karņaka paklausība bija akla, daudz tīkamāka.

«Lai gan,» Bālais risināja tālāk domu, «tieši tāda — inteliģenta un gudra cilvēka, kāds ir Morva, paklausību es vērtēju augstāk. Piespiest tādu atteikties no jebkuras personiskas iniciatīvas, pakļaut to sev pilnīgi, bez jebkādām atlaidēm — kas par baudu, kāds simtprocentīgs apmierinājums!»

Bālais nervozi nodzēsa izsmēķi, noņēma acenes, noslaucīja nosvīdušo seju. Sādu pārdomu reizēs viņu allaž pārņēma drudžainas alkas pavēlēt, dot rīkojumus, parādīt savu varu. Gribējās redzēt savā priekšā paklausībā noliektas galvas, baiļu aizsietas mutes. Nevaldāmās alkas pēc varas pār cilvēkiem bija mudinājušas Bālo organizēt bandu, kuras dalībnieki gan daudz nopelnīja, toties viņš pats varēja pār viņiem valdīt. Vara viņam bija simtkārt vērtīgāka par naudu.

Pagalmā kāds ienāca. Bālais ātri uzlika acenes un piecēlās. Taču viņš nepaguva aiziet. Nācēja bija sieviete.

Viņa apstājās divu soļu atstatumā no Bālā. Un spēra vēl vienu soli.

—       Bālais, — viņa aizsmakušā balsī teica. — Es tevi pazīstu.

—       Kļūda, — Bālais teica, gribēdams tikt garām, taču sieviete nostājās ceļā.

—       Jā, jā, tu esi Bālais, — viņa atkārtoja, neatlaidīgi vērdamās vīrieša sejā. — Tu staigāji ar Jašku. Redzēju jūs kopā.

—  Jūs maldāties. Nekādu Jašku es nepazīstu.

Sieviete nicinoši iesmējās. Bālais noprata, ka viņa ir piedzērusies.

—       Tu nepazīsti Jašku Paveliku? O, ir nu gan sūdabrālis… — Nobira lamuvārdu krusa.

Bālais nogrūda sievieti uz dēļiem, pavērās apkārt, vai pagalmā viņi ir vieni.

—       Tu Jašku nogalēji! — sieviete iekliedzās. Viņa centās piecelties, taču kājas neklausīja. — Nogalēji, jo viņa vairs negribēja …

Teikuma turpinājumu noslāpēja viņas pašas šallīte, kas tika cieši iegrūsta mutē. Sekoja vairāki stipri sitieni pa vēderu, vairāki spērieni, briesmīgas sāpes acīs, kur kaut kas tika iekaisīts, un — klusums. Melns, tukšs klusums.

Lidzīgs nāvei.

* * *

Milicijas mašīna brauca lēni, dežūrgrupai nebija kur steigties. Vasaras naktīs no vieniem līdz trijiem nekas briesmīgs parasti nenotika, varbūt vienīgi ugunsnelaimes, bet tās nebija viņu darbalauks. Ap šo nakts stundu visi jau bija pie vietas: tie, kuri kaut kur bija ciemojušies, tie, kuri bija plānojuši uzlauzt veikalu; piedzērušie atpūtās atskurbtuvē, prostitūtas mājās apkalpoja līdzatvestos klientus, makšķernieki vēl tikai kravāja mugursomas.

—       Paga! — Vadītājs apturēja mašīnu pie kādiem vārtiem. — Te pagalmā uz dēļiem mēdz tupēt narkomāni.

—       Paskatīsimies, — izkāpdams no mašīnas, norūca viens no inspektoriem — gaišmatains puisis. Viņa kolēģis — tumšiem, ezītī apcirptiem matiem — jau ienira pavārtē.

Pagalmā viņi piegāja pie dēļu kaudzes, pārlaida tai kabatas lukturīša staru.

—   Pie velnal Skaties, Stas! Tas taču nav narkomāns?

Blondais inspektors noliecās pār gulošo sievieti. Saņēma tās roku, taustīja pēc pulsa) tas bija tikko samanāms, vāji pildīts.

—   Dzīva.

Kolēģis devās uz automašīnu, izsauca pa radio komandpunktu Mostovsku pilī, lūdza izsūtīt ātro palīdzību un brigādi. Bija skaidrs, ka sievietei kāds uzbrucis.

—       Pirms nav atbraucis ārsts, nedrīkstam viņu aiztikt, — teica brūnēts, atgriezies pagalmā. — Taču vajag viņai kaut ko palikt zem galvas. — Viņš novilka frenci, savīkstīja to un pasniedza biedram. — Se!

Gaišmatis uzmanīgi pabāza vīstokli sievietei zem galvas. To darot, viņš pamanīja, ka sievietei pie plakstiem un vaigiem pielipis it kā kaļķis vai kaut kāds sacietējis šķidrums.

—   Kas tas varētu būt?

—   Nezinu. Neaiztiec, pagaidīsim ārstu.

Inspektors noliecās, pacēla baltu rokassomiņu, pārlūkoja

to.

—       Nekādu dokumentu. Ne atslēgu, ne naudas maka. — Viņš brīdi klusēja, iegrimis domās. — Ja tas ir bijis zaglis, kāpēc viņš upuri tā apstrādājis?

—       Jādomā, viņa pretojās. — Inspektors apgaismoja sievieti. — Viņš viņu spārdījis kājām, nelietis tāds! Uz kleitas palikušas pēdas no asiem papēžiem. — Inspektors novirzīja gaismas staru uz gulošās seju. — Vai nepazīsti viņu?

Inspektors ar ezītī apcirptajiem matiem vērīgāk ielūkojās gulošās sejā un teica:

—       Iespējams, ka es kļūdos, jo neredzu acis, bet šķiet, ka tā ir Melnā, prostitūta no Prāgas priekšpilsētas. — Viņš noliecās pār gulošo. — Ož pēc alkohola. Ja viņa ieradusies te no tuvējā krodziņa, tad varbūt atradīsim arī klientu, ar ko vina bijusi kopā. Un tomēr dīvaini…

—   Kas?

—       Melnajai ir pašai savs dzīvoklis, turklāt tīri labs, mēs tur reiz izdarījām kratīšanu. Tāpēc man šķiet dīvaini, ka viņa pēkšņi nolēmusi šite …

—   Kas izdarīja kratīšanu?

—       Narkomānijas apkarošanas brigāde, ko vada Vojtčaks. Toreiz es uz atvaļinājumu laiku biju iedalīts tajā grupā, tādēļ arī piedalījos kratīšanā.

—   Vai kaut ko atradāt?

—   Nē. Viņa ir pietiekami gudra. Brigāde ir klāt!

Pagalmā ienāca kapteinis Krenglevskis, fotogrāfs un milicijas ārsts. Abi inspektori 'pagāja maliņā, gaišmatis ziņoja par notikušo, piebilzdams, ka cietusī, šķiet, ir prostitūta Melnā. Ārsts nometās ceļos pie samaņu zaudējušās sievietes un uzmanīgi pataustīja pelēcīgi balto masu, kas bija sacietējusi uz plakstiem.

—   Kaļķis vai kaut kas tamlīdzīgs, — viņš norūca. — Vai ātro palīdzību izsaucāt?

—  Jā, — Krenglevskis atbildēja. — Vai acis pagalam?

—   Laikam gan. Tas ir bijis īsts zvērs.

Kapteinis pārlūkoja somiņas saturu un gribēja jau likt somiņu nost, bet pēkšņi pirksti pašā dibenā zem audekla oderes sataustīja kādu sīku priekšmetu.

—   Parādi gaismu!

Gaišmatis novirzīja gaismas staru uz somiņu. Virsnieks atrada oderes vīlē mazu caurumiņu un izvilka pa to atradumu.

—   Ampula, — sacīja brūnēts. Viņam kā nekā bija pieredze narkotiku pazīšanā. — Droši vien «kompots».

—   Vai jūs viņu pazīstat? — Krenglevskis jautāja. — Narkomāne?

—   Nē, bet ir iesaistīta narkotiku pārdošanā. Nodaļa cīņai pret narkomāniju savulaik interesējās par viņu. Domāju, ka narkotikas viņa saņem centrā un izdala tās tālāk citiem Prāgā. Jāteic tomēr, ka neesmu pilnīgi pārliecināts, vai šī sieviete patiešām ir tā pati Melnā. Careks gan varētu pateikt.

Kapteinis nejautāja, kas tas par Careku. Cēzaru pazina visa galvaspilsētas milicija, vienīgi jatiniņie, kas nāca no skolas sola, ne, bet par tiem jau nebija runa.

Inspektori izstaigāja pagalmu krustu šķērsu, apgaismodami to ar kabatas lukturīšiem, fotogrāfs fiksēja situāciju. Lielos vilcienos ņemot, netika atrasts nekas, kas varētu uzvedināt uz pēdām. Pie dēļu kaudzes atrada kaļķa nobirumus, bet noziedznieks bija rīkojies tālredzīgi — pēc uzbrukuma viņš kaļķi bija izsvaidījis un izberzis ar kaut ko, iespējams, ar dēļa galu, ko pēcāk paņēmis līdzi.

Atbrauca ātrā palīdzība. Sievieti uzlika uz nestuvēm, ievietoja vāģī. Krenglevskis ar milicijas mašīnu arī devās uz slimnīcu. Atgriezies nodaļā uz dežūru, Krenglevskis uzcēla no miega seržantu Cēzaru un aizsūtīja viņu pie sievietes, kas joprojām bij a nesamana. Stundu vēlāk kapteinis pilnīgi droši varēja ierakstīt ziņojumā, ka cietusī ir Prāgas priekšpilsētas prostitūta, pēc iesaukas Melnā, pēc uzvārda … sekoja vārds, uzvārds, adrese un vecums. Viņš minēja arī, ka somiņā zem oderes atrasta ampula. Kā liekas, dolargāna un heroīna maisījums ar vēl kaut kādu piedevu, ko noskaidros analīze. Upuris smagi cietis, spārdīts kājām pa vēderu un pa galvu. Pirmajā apskatē slimnīcā konstatēts, ka acīs viņai ieliets kaļķis maisījumā ar kodīgu šķidrumu, kura komponenti pagaidām vēl nav zināmi.

Domās viņš piemetināja, ka Kriminālistikas pārvaldei ar visu to būs ko noņemties. Uznāca žāvas; viņš paskatījās pulkstenī un konstatēja, ka līdz dežūras beigām palikušas vēl trīs stundas. Lai neaizmigtu, viņš aizgāja uz komandpunktu, paklausījās balsīs, kas skanēja ēterā.

—   Nu — kāda naksniņa? — Krenglevskis jautāja dežurējošam virsniekam tāpat vien, lai būtu ko teicis, — ap šo laiku viņam vienmēr briesmīgi nāca miegs, tik briesmīgi, ka labāk būtu izbraukt uz kāda nozieguma vietu nekā sēdēt te.

—   Tā nekas, — majors Kovajskis atbildēja.

Atskanēja divi telefona zvani reizē, un kapteinis devās

atpakaļ uz savu kabinetu. * * *

— Vai tu mani dzirdi? Dod zīmi ar roku! Atbildi — vai tu mani dzirdi?

Ne skaņas. Sievietes sejā, no kuras pelēkbaltā masa bija jau nomazgāta, nenotrīsēja ne vaibsts. Māsiņa bezpalīdzīgi pašūpoja galvu.

—   Nereaģē, — viņa teica kapteinim Vojtčakam, kas stāvēja gultas kājgalī un lūkojās cietušās sejā. — Joprojām bez samaņas.

Māsa sakārtoja sistēmu; adata ievadīja dzīslās glukozi un citus spēcinošus līdzekļus.

—   Sakiet — vai ir cerība, ka viņa izdzīvos? — Vojtčaks jautāja ārstam. — Jūs sapratīsiet — gribu viņu nopratināt pēc iespējas drīzāk. Mums jāzina, kas viņai uzbrucis.

Ārsts paraustīja plecus. Mediķi bija darījuši visu, ko spēja un ko vajadzēja darīt. Tagad organismam pašam jācīnās par savu veselību, varbūt arī dzīvību.

Pie slimnieces gultas pienāca okulište Terēza Dombrovska. Viņa līdzjūtīgi aplūkoja cietušās seju, uzmanīgi pacēla apsēja malu, un Vojtčaks nodrebēja, ieraudzīdams,

Un» slēpSs «cm t8. VtņS saprata: Ja arī Melnā izveseļosies, redzi viņa neatgūs.

—   Kā viņš to izdarīja? Viņš vai viņi?

—  Viņš kajķim piejaucis kādu kodīgu šķidrumu, — acu ārste nočukstēja, lai gan slimniece bija nesamaņā. — Droši vien kādu skābi. Savādi, ka viņš nēsājis to līdzi.

—   Patiešām. Es arī par to domāju. Iznāk… var secināt, ka viņš strādā kādā ķīmijas laboratorijā. Vai arī…— kapteinis Vojtčaks apklusa pusvārdā. Viņš atcerējās, ka Bočnas ielas fabrikā polistirola izstrādājumu ražošanai izmanto arī dažādas skābes, .f^elnā nodarbojās ar narkotiku piegādi vai pārdošanu, viņai bija sakari ar Zagvu, bet fabrika savukārt likās esam vieta, kur apgrozījās Zagva un citi «kompota» pārdevēji… Tikai apgrozījās, tikai satikās? Cēzars ar kolēģi jau bija pārbaudījuši pagrabu zem polistirola izstrādājumu rūpnīcas. Pagrabs tur tiešām bija, taču tajā nebija nekā, kas liecinātu, ka tas kalpo narkotiku vai to ražošanai nepieciešamo izejvielu uzglabāšanai. Cauru diennakti novēroja arī pašu ražotni un ielu tās tuvumā. Pēc maiņas beigām — pēc pulksten četriem pēcpusdienā — ražotnē viss bija klusu līdz pašam rītam.

Zagva pagaidām nebija atrodams; mājās viņš neuzturējās, restorānus neapmeklēja, narkotikas nepārdeva. Kapteinis uzskatīja, ka Zagva — ja viņš bijis tas, kas uzbruka Melnajai — slēpjas ārpus Varšavas. Bija arī noskaidrots, kurā restorānā Melnā dzērusi; viņa tur uzturējusies vairākas stundas nejaušu paziņu kompānijā. Taču, kā liecināja viesmīles, garderobists un divi taksometru vadītāji, kas Melno labi pazina, šie vīrieši pēc Melnās aiziešanas vēl palikuši restorānā un izklaidējušies citu personu sabiedrībā. Melnā iznākusi no restorāna viena pati, brīdi parunājusies ar taksometru šoferiem, izsmēķējusi cigareti un aizgājusi uz Volskas ielas pusi. Uz turieni, kur viņai pēc kāda laika uzbruka nelaime.

Krājās kaudze neatbildētu jautājumu: ko Melnā pa ceļam satika? Kāpēc iegriezās pagalmā? Vai pagalmā viņa iegāja viena vai arī kopā ar klientu? Kas bija vīrietis, kurš nēsāja līdzi pudeli ar kodīgu skābi? Varbūt viņš jau sen bija plānojis uzbrukumu Melnajai, izsekoja viņu un, izmantojot apstākli, ka prostitūta ir viena, ievilka viņu pagalmā? Vai Melnajai tas nelikās aizdomīgi? Vai viņa nepretojās, nekliedza? Nē, nevarēja pakliegt, jo mute tika aizbāzta ar šalli.

Kapteinis atstāja dežurējošam ārstam savu telefona numuru, drošības pēc palūdza arī ārsti Dombrovsku ziņot, ja Melnā nāktu pie samaņas, vēlreiz paskatījās cietušās bālajā, stingajā sejā un devās prom.Viņš gribēja apspriesties ar majoru Sčensniju.

—   Tu domā, ka tas nebija parasts uzbrukums? >— majors jautāja. — Vai ir pierādījumi, ka viņa sadarbojusies ar Zagvu?

—   Ir. Mūsējie naktīs vairākkārt redzējuši viņus kopā uz ielās un pavārtēs; gultas partneri viņi nebija, tātad viņus saistīja darījumi. Zagva tiek meklēts, — Vojtčaks piebilda, aizsteigdamies priekšā jautājumam.

Meklētais atradās agrāk, nekā cerēts, un izrādījās, ka viņa pazušanai bijis pavisam cits iemesls: pirms desmit dienām Zagvu ievietojuši slimnīcā sarežģīta kājas lūzuma dēļ. Pilnīgi izslēgts, ka viņš tādā stāvoklī būtu varējis piecelties no gultas un izlavities no slimnīcas.

—   Ja tas nebija Zagva, kas tad? — Vojtčaks it kā pieprasīja no Sčensnija mīklas atminējumu.

—   Vai Zagva jau zina? — majors atjautāja. — Redzi, vajadzētu mēģināt viņu kaut kā ietekmēt — lai padomā, kas viņa paziņu tā sakropļojis.

—   Nezina. Tas ir, viņš neko nezina par uzbrukumu Melnajai. Lai gan varēja uzzināt. Viņš nav tik slims, lai pie viņa nelaistu apmeklētājus. Labi, pamēģināšu.

Zagva gulēja ortopēdijas nodaļā, piecvietīgā palātā. Kap: teinis Zagvu pēc izskata pazina, tādēļ devās taisni pie viņa, daudz apkārt nelūkodamies. Slimais, ieraudzīdams svešu seju, izbrīnījās.

—   Jūs pie manis? — Zagva laipni jautāja. Slimnīcā bija briesmīgi garlaicīgi, katrs apciemojums solīja izklaidēšanos.

—   Jā. — Kapteinis apsēdās tuvu gultai un pieliecās, lai nemodinātu pārējos slimniekos ziņkāri. — Esmu kapteinis Vojtčaks no Pilsētas pārvaldes.

Zagvas sārtajā, apaļajā sejā uzreiz iegūla vērīga izteiksme, acis piemiedzās.

—   Kas par lietu? — viņš tikpat klusi paprasīja.

—   Kāds uzbrucis Melnajai. Viņa ir slimnīcā. Ļoti smagā stāvoklī.

īss pārsteiguma zibsnis starp piemiegtajiem plakstiem.

—   Piedodiet, kaptein, bet par ko jūs runājat? Kas tā par Melno?

—   Zagva, nevajag izlikties!

—       Atvainojiet, jūs būsiet sajaucis gultas. Mans vārds nav 2agva. Mani sauc Jans Smigelskis. Varat pajautāt ārstiem.

Vojtčaks klusēdams uzlūkoja Zagvu. Pēc sejas viņš drīzāk līdzinājās zemniekam, nevis pilsētniekam. Sārtie vaigi liecināja, ka puisis ir pats veselības iemiesojums, spēka un vitalitātes pārpilns. Brūnas acis, friziera izretināti rudi mati, gludi skūti vaigi, īsi, resni pirksti ar izliektiem nagiem. Divreiz precējies un šķīries, bērni palikuši pie mātēm, dzīvo Filtru ielā viens labā divistabu dzīvoklī, kurā ir viss, lai justos ērti un mājīgi. Garāžā stāv krēmkrāsas Opel-Record.

—       Labi, lai būtu Jans Smigelskis. Un nevis Melnā, bet gan Malgožata Rudzika. Vai tādu pazīstat?

Zagvas vaibstos iegūla nožēla.

—   Diemžēl neatceros. Kas ir šī pane?

Vojtčaks iebāza kabatā roku, taču pagaidām fotoattēlus neizvilka, nolēma pamēģināt vēlreiz.

—   Melnajai izdedzinātas acis. Ar skābi.

Vojtčaks pamanīja Zagvas skatienā izbailes. Varbūt arī . aut ko līdzīgu žēlumam. Zagva klusēja.

—       Cilvēk, tā skuķe cieš briesmīgas sāpes. Viņa ir sa1 ropļota uz mūžu. Man tas noziedznieks jāatrod, vai saproti?

—       Es neko' nezinu. — Zagva noliedzoši pacēla roku. — Es esmu slims. Es pat nevaru piecelties.

Kapteinis Vojtčaks uzbruka tik pēkšņi, ka vēlāk pats nesaprata, kas viņu pamudināja tā rīkoties.

—       Bālais, Bālais atriebās Melnajai, — kapteinis bargi čukstēja. — Un atriebsies arī tev. Gaida tikai, kad tu no šejienes iziesi.

Zagva nodrebēja, viņa seja nobālēja. Strauji uzrāvies sēdus, viņš gribēja piecelties, taču gaisā pakārtās kājas dēļ to nespēja. Atkrita atpakaļ uz spilvena, pagrieza seju pret

sienu. Un neteica vairs ne vārda. * * *

Pēc nedēļas Melnā sāka reaģēt uz ārsta balsi. Sāka kustināt lūpas, spēja norīt. Rokas brīžiem bezpalīdzīgi taustījas pa segu, reizēm vina tās pacēla pie acīm, taču apsēju neaiztika. Saņēmis ziņu no ārstes Dombrovskas, Vojtčaks atbrauca uz slimnīcu.

—       Malgosja, — teica pane Terēza, sēdēdama uz slimto

nieces gultas malas, — ir atnācis viens cilvēks, kas grib tev kaut ko svarīgu pajautāt.

Melnā pagrieza galvu pret pani Terēžu.

—       Kas? — viņa nočukstēja tik klusu, ka tik tikko varēja sadzirdēt.

—   Kapteinis no milicijas.

—   Kāpēc?

—       Malgosja, tev viņam jāpasaka, kā tas notika. Kas tev nodarīja pāri. Tik briesmīgi piekāva. Vai atceries, kā tas notika?

Šķita, ka ārstes maigā balss nomierina slimnieci. Melnā nopūtās, kodīja lūpas.

—   Pagalmā … kad es iegāju … viņš sēdēja uz …

—  Viņš? Kas? — Vojtčaks jautāja.

—       Viņš … teicu, ka viņš Jašku … tādēļ, ka viņa negribēja vairs viņam nest… negribēja ar viņu …

—   Kas ir šis viņš?

Meičas lūpas pēkšņi sāka šķobīties, drebēt. Viņa saķēra Terēzas roku un krampjaini spieda (o.

—       Es baidos! — viņa čukstēja. — Viņš toreiz Jašku … tagad mani… nelaidiet viņu te iekšā! Nelaidiet! — čuksts pārauga kliedzienā. Augums raustījās konvulsijās, rokas kūļāja gaisu, ķērās gan pie segas, gan pie ārstes virsvalka. Ārste Terēza un kapteinis izgāja no palātas koridorā.

—       Nezinu, vai jūs no viņas kaut ko izdabūsiet, — ārste teica. — Iespējams, ka viņa to dienu, pareizāk sakot, nakti mazliet arī atceras, bet no tā cilvēka viņai ir paniski bail. Bail no atriebības, tādēļ viņa vainīgo nenodos.

—       Jāpagaida. Lai gan jāatzīstas, ka sevišķi daudz es no šīs sarunas negaidīju. Un tomēr viņa šo to pateica.

Kapteinis jau gribēja doties prom, kad ārste viņu ar žestu apturēja.

—       Iziesim dārzā. Es gribu jums ko pastāstīt, un tur mūs neviens netraucēs.

Dārzā starp kokiem pastaigājās uz kājām tikušie slimnieki, vienu otru vēl kopēja turēja aiz rokas, atgādinot, ka nedrīkst steigties, jo šuves vēl nav sadzijušas. Ārste Terēza apsēdās uz sola lielas vīksnas ēna, Vojtčaks, visai saintriģēts, viņai līdzās. Viņš pamanīja, ka ārste nervozi lauza pirkstus, it kā trūktu drosmes sākt. Ar lielu piespiešanos viņa beidzot iesāka:

—       Es zinu, kas manam vīram kādreiz bija ar Janīnu Paveliku. Es zināju to no paša sākuma. Tā … nav pirmā reize. Ko lai dara, tā laulības dzīvē mēdz būt, ka pēc

kāda laika viens no laulātajiem mēģina atrast laimi citur. Es Vaceku pazīstu, viņam tas nekad nav nopietni. Un nekad neturpinās ilgi.

Terēza apklusa, ievilka elpu. Kapteinis klusēja; viņš jau noprata, kāpēc ārste par to runā.

—   Kad Vaceks pateica man, ka milicijai ir zināmi viņa kontakti ar to meiteni un ka viņu tur aizdomās par… —j Terēza atkal apklusa, izvilka cigarešu paciņu. Kapteinis pasniedza viņai uguni. Terēza dziļi ievilka dūmu.

—   …ka viņu tur aizdomās par slepkavību, es nolēmu izstāstīt kādam no milicijas… jo es pilnīgi noteikti zinu, ka viņš to nevarēja izdarīt.

—   Kāds pamats jūsu pārliecībai?

—   Pavisam vienkāršs. Pavelika tika nogalināta naktī no piektā uz sesto maiju. Tajā naktī, jāsaka, arī dienā — jau no astoņiem rītā piektajā datumā līdz sešiem rītā sestajā — manam vīram bija diennakts dežūra slimnīcā. Tā sagadījās — viens kolēģis saslima, otrs bija atvaļinājumā, un Vacekarn nācās viņus aizstāt. Nezinu, vai jūs slimnīcas darbā orientējaties, bet mans vīrs ir laringologs ķirurgs, un tās dežūras laikā viņš tika izdarījis vienpadsmit nelielas procedūras un trīs operācijas. Ir vismaz desmit personas, kas var apliecināt, ka Vaceks dežūras laikā nav atstājis slimnīcu. Ir dežūras žurnāls, operāciju un procedūru žurnāls. Fakti un liecinieki, kas nav apstrīdami. Tas ji ms ir svarīgi. Tas ir svarīgi prokuratūrai. Man vissvarīgākais un būtiskais liekas kaut kas cits: mans vīrs ir ārsts un nekad, — vai jūs dzirdat? — nekad viņš nenogalinātu cilvēku!

—  Atvainojiet, — kad ārste apklusa, teica Vojtčaks,

—   milicijā un jo vairāk prokuratūrā neviens panu Dombrovski netur aizdomās par slepkavību. Viņš ne reizi nav pra'ināts, nedz arī izsaukts. Tādēļ…

—   Bet tas majors? — Terēza iesaucās tik skaļi, ka viens no staigātājiem pagriezās atpakaļ. — Viņš viesnīcā «Forums» runāja ar viru, taujāja par Janīnu Paveliku!

—   Viņam bija tiesības to darīt. Padomājiet tikai: jūsu vīrs to sievieti pazina, bija redzēts kopā ar viņu automapnā, restorānos… Un pēkšņi kaimiņi atrod meiteni nozinātu. Viņas pašas dzīvoklī. Noziedznieks nav zināms, un kā vienmēr tādās reizēs, izmeklēšana rit plašā diapazonā. Atrodam personas, kas ar nogalināto pazinušās, draudzējušās vai nīdušās un var sniegt derīgu informāciju, kas tik nepieciešama, lai tiktu noziedzniekam uz pēdām.

Majoram vajadzēja iztaujāt arī jūsu vīru. Vispār — viņš to izdarīja ļoti taktiski, privātā sarunā, lai gan varēja izsaukt viņu uz miliciju. Cits viņa vietā tā arī būtu darījis. Man ir zināms šīs sarunas saturs: majors neapvainoja viņu noziedzīgā rīcībā. Jautāja, centās noskaidrot. Jūsu vīrs noliedza, ka pazinis Janīnu Paveliku, un tas — tieši tas — varēja modināt aizdomas. Taču tas nenotika, jo mēs tūlīt noskaidrojām, ka viņam bijusi dežūra, kā stāstāt arī jūs.

Terēza pavērās kapteinī ar izbrīnu un atvieglojumu.

—  Tātad jūs zinājāt, — viņa nočukstēja. — Vajadzēja Vacekam pateikt.

—   Ko? Ka neturam viņu aizdomās? Vai tad runa bija par to? Majors cerēja, ka jūsu vīrs palīdzēs mums uziet slepkavu. Iespējams, ka Pavelika kādā sarunā viņam kaut ko uzticējusi. Taču viņš negribēja mums palīdzēt.

—   Es pamēģināšu. — Terēza nopūtās. — Varbūt tomēr.

Septītā nodaļa

— Ne tikai ar ārzemju kuģiem, ar mūsējiem arī. Pirms pāris gadiem novembri no Tālo Austrumu reisa atgriezās mūsu motorkuģis «Vladislavova». Pārbaudē muitnieki pamanīja, ka pie vienas kravas tilpnes ventilācijas apvedšahtas režģis ir aizzāģēts un zāģējuma vieta prasmīgi nomaskēta. Taču ne tik prasmīgi, lai muitnieki vai robežsargi — neatceros īsti, kas, — to nepamanītu. Iegājuši šahtā, viņi pēc kādiem desmit metriem uzdūrās četrām pilnām brezenta somām. Tici vai netici, bet tur bija gandrīz piecdesmit divi kilogrami heroīna!

—   Un kas atzina vērtīgo bagāžu par savējo?

—  Neviens. Tie vīri labāk zaudē preci nekā iet cietrmā. — Majors Ščensnijs piecēlās un sāka staigāt pa istabu. Vojtčaks ar skatienu viņam sekoja un apsvēra — atstāstīt sarunu ar ārsti Dombrovsku vai paturēt to pie sevis? Vojtčaks apsvēra to tik ilgi, ka Ščensnijā pamodās aizdomas.

—  Tu kaut ko slēp, — Ščensnijs konstatēja. — Klāj vaļā!

Un Vojtčaks atstāstīja panes Terēzas atzīšanos, piebilzdams, ka izmeklēšanai tā vairs neko nedod. Toties jo lielu no ;mi viņš piešķīra Melnās vārdiem: «Noslepkavoja Ja'ku, tāpēc ka viņa vairs negribēja viņam nest…» Ko?

—  Tas taču skaidrs, — majors nepacietīgi attrauca.

— Ampulas ar narkotikām, par kurām stāstīja Višņevska un kuras viņa tieva, pareizāk sakot, pārdeva Pavelikai; tā savukārt ampulas nodeva tirgotājam, starpniekam, kādam, kam šī prece bija vajadzīga. Un, kad Pavelika kaut kādu iemeslu dēļ atteicās ampulas piegādāt, šis X viņu kā bīstamu liecinieci tūlīt novāca. Melnā to zināja, un viņai X izdedzināja acīs, iebiedēja. Tāpēc mēs Melno slimnīcā tagad apsargājam. Ceru, ka …

Telefona zvans pārtrauca Sčensniju pusvārdā. Viņš pacēla klausuli, atbildēja.

—   Iesim, — viņš pēc brīža teica kapteinim. — Melnā grib runāt.

Pēc majora norādījuma Melnā bija pārvietota atsevišķā palātā, bet tās durvis gaitenī uzmanīja formā tērpies milicis. Melno neviens nedrīkstēja apmeklēt, nebija ļauts arī iesūtīt neko ēdamu, pat ziedus ne.

Melnā bija dīvaini mierīga, it kā samierinājusies ar likteni. Sčensnijs nodomāja, ka pārsējs uz acīm ir kā baļķis viņu saprašanās reļā: acis, skatiens ir galvenais, kas ļauj saprast otru cilvēku. Acis pasaka daudz vairāk nekā vārdi. Māsa piecēlās, dodot vietu virsniekiem, taču katram gadījumam stingri piekodināja: — Ilgi ne! Viņa vēl ir ļoti vārga. — Māsa sakārtoja slimajai spilvenu un atstāja telpu.

Vojtčaks, kas te bija bijis vairākkārt un uzskatīja, ka Melnā pie viņa jau pieradusi, apsēdās iesāņus, iedarbināja mazu magnetofonu un teica:

—   Pane Malgosja, mums ziņoja, ka jūs vēlaties sniegt milicijai svarīgu informāciju. Esmu atnācis kopā ar majoru Sčensniju. Mēs jūs klausāmies.

—   Jā, — Melnā čukstēja. — Tūlīt. — Viņa tomēr vēl labu brīdi klusēja, acīmredzot sakopoja domas, meklēja vārdus. Līdz beidzot iesāka: — Viņu sauc Bālais.

Sčensnijs nodrebēja, sakoncentrējās. Varbūt beidzot izmeklēšana ieies īstajās sliedēs.

—  Vai tas ir uzvārds vai iesauka?

—   Nezinu, — Melnā atbildēja. — Tā viņu sauc. Bālais. Jaška … tas ir, Janīna Pavelika, staigāja ar viņy … kādu gadu, varbūt drusku ilgāk. Bālais bija viņas čalis. Viņa pirka priekš Bālā tās … stikla … nu, tās …

—  Ampulas, — Vojtčaks pateica priekšā.

—   Nu jā. No vienas sievietes, kuru sauc par Višņevsku. Tajās ampulās bija… viņi to dēvē par «kompotu», bet tas ir morfīns vai heroīns. Es arī, — viņa apklusa, aplaizīja sausās lūpas, — es reizēm arī nēsāju somiņā līdzi, bet pašas vajadzībām. Es reizēm lietoju. Bet ļoti maz.

—  Jūs arī pirkāt no Višņevskas?

—   Nē. — Melnā vilcinājās ar atbildi, nervozi gumzīja segas stūri.

—   No kā tad?

—   No Zagvas. Veikls vīrs. Zagva — tā ir iesauka. īstenībā Jans Šmigelskis. Viņš deva man pārdošanai un iemācīja arī, kā lietot.

—   Par velti?

Lūpās pavīdēja nicinošs smīns.

—   Kur nu! ĪPar to man ar viņu bija jāguļ. Bet pat pārdošanu viņš man maksāja.

—   Ko vēl varat pateikt par Paveliku?

—   Viņa iepazinās ar vienu dakteri. Kas ārstē kaklu. Jaška pie viņa ārstējās, līdz sāka ar viņu staigāt… Jaška bija forša meitene, patika daudziem. Bet, kad viņa bija sākusi ar to dakteri, tad Bālo vairs negribēja. Un nepirka vairs priekš viņa narkotikas. Sarāva visas saites. Viņa man teica. Jaška baidījās no Bālā, taču ne pārāk. Ja viņa būtu zinājusi, uz ko Bālais spējīgs!

—   Kā jūs zināt, ka viņu noslepkavoja Bālais?

—   Es viņu redzēju. Kāpņu telpā. Kā viņš iegāja Jaškas dzīvoklī tonakt, kad no rīta kaimiņi atrada viņu nožņaugtu. Es stāvēju stāvu augstāk tumsā, kāds bija izskrūvējis spuldzi. Redzēju, kā viņš piezvanīja. Jaška atvēra durvis, negribēja laist iekšā, bet tad viņš pateica kaut ko un viņa atļāva ieiet. Man tas likās savādi, es izbijos. Domāju — varbūt man piezvanīt pie durvīm, iztraucēt viņu… Es baidījos, ka viņš Jašku var piekaut. Par nogalināšanu es neiedomājos, citādi būtu sākusi tā kliegt, ka visu māju saceltu kājās. Tā es tur stāvēju, minstinājos, un pēkšņi viņš atkal bija trepēs. Tā ļoti steidzīgi izmetās no dzīvokļa, pat durvis neaizcirta. Bet es, — Melnā izmisusi turpināja, — es, maita, neiegāju pie viņas! Varbūt vēl varēja viņu glābt. Bet es aizmuku, man bija bail… Lūdzu, dzert…

Sčensnijs pasniedza slimajai glāzi ar limonādi^ Viņa uzmanīgi to saņēma, lēni pacēla pie lūpām, it kā meklēdama tās. Dzēra kāri, aizgūtnēm.

—   Bet tajā pagalmā es tonakt iegāju savās vajadzībās, — viņa turpināja. — Es biju pillā, bet ne tik stipri, ka viņu nepazītu. Viņš sēdēja uz… es runāju ar Bālo… Sēdēja uz dēļiem, smēķēja. Kāpēc viņš uz turieni bija atvilcies, ko tur meklēja, nezinu. Kad es pavairāk iemetu, tad saku, ko domāju. Visiem un vienmēr. Un bail man nav nemaz. Es viņu ieraudzīju un spēru vajā. Ka viņš nonāvējis Jašku, ka viņš ir tāds un šitāds, gānīju visādiem vārdiem. Tad … neatceros īsti, laikam viņš vispirms man iesita, es pakritu. Sāku kliegt, viņš aizbāza man muti ar šalli. Sita, spārdīja. Pēc tam… briesmīgas sāpes acīs. Tālāko nezinu. Kāds laikam mani atrada, nogādāja slimnīcā.

—       Jūs atrada milicija, kas patrulēja tajā rajonā. Kāds Bālais izskatās?

—       Mugurā vienmēr zils putekļu mētelis, cieši sajozts viduklī. Platmale, tumšas brilles. Es viņu tiku redzējusi kādas trīs reizes. Jaška parādīja man viņu uz ielas — pilsētā. Teica — narkotiku šefs. Vai viņš tās ražo vai pārdod, to viņa neteica. Viņš mani personiski nepazina. Tomēr nodomāju, ka viņš varbūt ir direktors kādā medikamentu fabrikā. Kur ražo zāles — kā Tarhominā. Kad Jaška tā daktera dēļ Bālo pameta, viņa reizēm lūdza, lai es viņu pavadu, baidījās viena iet. Baidījās no Bālā.

—  Vai arī Pavelika viņa uzvārdu nezināja?

—       Varbūt zināja, bet man neteica. Es jau arī neprasīju, kāda man daļa …

—       Vai Zagva nav jums teicis, ka pazīst Bālo? Ka sadarbojas ar viņu? — jautāja majors.

—   Vienu reizi izpļāpājās, kad bija stipri pilnā.

—   Ko viņš teica?

—   Ka gribētu patstāvīgu biznesu, nevis kopā ar Bālo.

Virsnieki aši pārmija skatienus. «Tātad tomēr banda,»

Sčensnijs nodomāja.

—   Vai Bālais deva Zagvam preci pārdošanai?

—       Laikam, precīzi nezinu. Nē, tomēr ne, viņš preci kaut kur … paņēma.

—   Zagva?

—       Nūja, ka viņš. Kaut kādā fabrikā. Viņš mēdza sacīt — eju uz fabriku pēc preces. Uz Prāgu it kā … Nezinu. Varbūt viņam bija savs cilvēks Tarhominas rūpnīcā?

Magnetofona disks lēni griezās, iemūžinot lentē Melnās liecību.

—   Kāpēc Zagva gribēja saraut sakarus ar Bālo?

—       Viņš domāja, ka vienatnē nopelnīs vairāk. Es neizprašņāju, viņam tas nepatika. Tūlīt gāza.

—   Vai jūs tādu Morvu pazīstat? Vai arī Karņaku?

—   Nē. Pēc izskata varbūt pazīstu, bet pēc tām iesaukām ne. Tās man ne ar vienu nesaistās… Paga … — Melnā sarauca pieri, uzacis, ko pa pusei klāja pārsējs, saplūda vienā līnijā. Laikam tas darīja sāpes, jo lūpas sašķobījās kā uz raudāšanu. — Morva — tas laikam bija tas, kurš staigāja ar Agņešku. Tāda apaļa blondīne. Runāja, ka viņi ir pāris, ka viņš nelaiž Agņešku ne uz restorānu, ne uz «pilsētu». Drīz vien Agņešku kāds nomušīja. Nezinu, kāpēc un kādā sakarā. — Viņa smagi elpoja, seja noplūda ar sviedriem. — Esmu nogurusi. Pateicu jums visu, ko gribēju pateikt.

—  Vēl tikai viens jautājums, — Ščensnijs teica. — Vai tā fabrika neatradās Bočnas ielā? Tā tieši ir Prāgā.

Melnā lēni papurināja galvu.

—  Nezinu. Tik daudz jau esmu pateikusi, ka neslēptu arī to, ja vien zinātu. Man tagad viss vienalga.

—  Jūs vēl esat jauna. Un acis droši vien tiks veselas.— Ščensnijs pats sev riebās šo melu dēļ. — Jums vēl visa dzīve priekšā.

—   Nē. Man dzīve beigusies.

Melnā pagrieza galvu sānis, likdama manīt, ka vairs nevēlas runāt, un virsnieki devās prom. Ščensnija kabinetā viņi uzmanīgi noklausījās ierakstu, bet pēc tam majors atdeva lenti šefa sekretārei pārrakstīšanai uz mašīnas.

—   Mani mulsina tā skābe, — Vojtčaks teica. — Kur viņš to ķēra -— naktī, svešā pagalmā? Un kāpēc tad vēl vajadzēja kaļķi?

—   Ir divi varianti. Pirmais: viņš iesvieda Melnajai acīs kaļķi, kas tur mētājās pa tvērienam, pēc tam atcerējās, ka kabatā ir pudelīte ar skābi, un «uzdeva pa virsu». V&i arī pretēji: vispirms ielēja acīs skābi un vēlāk uzbēra sauju kaļķa. Mūsu ķīmiķis stāsta, ka šī skābe — neatceros tās nosaukumu, bet tas jau nav arī svarīgi, — ka šī skābe tieši kopā ar kaļķi iedarbojas ļoti spēcīgi. Velnišķīgs maisījums, no kura nav glābiņa.

—   Bet kā Bālajam varēja būt līdzi tāda skābe? Varbūt Bālais strādā kādā ķīmiskā rūpnīcā, kādā darbnīcā un nesa pudeli uz mājām. Vulkanizācijas darbnīcās, piemēram, dažādas skābes tiek izmantotas. Velns vien zina kur to tipu lai meklē! Un tagad vēl tā TarhominaI

Ščensnijs kaut ko steigšus piezīmēja un pēc tam rezumēja.

—   Katrā ziņā mums tagad ir apstiprinājums anonīmā autora informācijai, ka eksistē banda ar Bālo priekšgalā.

Zinām, ka Zagva ir viņa darbinieks. Ka Agņešku Bžozovsku varētu būt nogalinājis Morva, katrā ziņā viņš tur ir iejaukts. Kas mums vēl ir? Bandas vadoņa izskata aptuvens apraksts, kas nav neko vērts, — ja Bālais patiešām ir ar smadzenēm, viņš savu izskatu pēc uzbrukuma Melnajai ir pārveidojis. Tālāk: mums ir Melnās liecība par to, kas notika naktī no piektā maija uz sesto: viņa redzēja Bālo ieejam Pavelikas dzīvoklī. Tas ir ļoti svarīgi! Viņš atriebās Pavelikai par sakara pārtraukšanu.

—   Tu varēsi Bālajam to pateikt, bet vispirms viņš ir jāatrod! — sacīja kapteinis. — Vai milici slimnīcā kāds nomainīs? Neaizmirsi norīkot? Nevar taču likt viņam sēdēt uz ķebļa gaitenī cauru diennakti.

—   Neaizmiršu. Tur dežurēs trīs maiņas. Neviens pie ķebļa nepieaugs. Melnā mums ir tik svarīga lieciniece, ka visdrošāk būtu aiztransportēt viņu uz Mēnesi un turēt tur līdz tiesai.

Vojtčaks iesmējās.

—  Tu runā par tiesu, bet ko tur tiesās? Kur apsūdzētais? Taču tev ir taisnība — tiesai Melnā daudz palīdzēs.

Melnā tomēr negribēja liecināt tiesā. Trijos naktī ščensniju pamodināja telefons. Zvanīja no slimnīcas. Dežurējošais ārsts satrauktā balsī paziņoja, ka Malgožata Rudzika alias Melnā mirusi. Uz majora dusmīgo jautājumu, kā tas noticis, ārsts paskaidroja, ka Melnā izdarījusi pašnāvību. Ar žiletes pusīti, kas bijusi paslēpta somiņā, viņa pārgriezusi sev abu roku vēnas. Kad kopēja iegājusi palātā paskatīties, vai slimniece guj, vai viņai kaut ko nevajag, Melnā jau bija zaudējusi tik daudz asiņu, ka vairs nelīdzējusi ne tūlītēja asins pārliešana, ne citi reanimācijas pasākumi.

Pēc tam piezvanīja slimnīcā dežurējošais milicis, taču viņam neko nevarēja pārmest; milicis drīkstēja ieiet palātā vienīgi tad, ja tur atskanētu kaut kādi kliedzieni, troksnis. Sčensnijs pamodināja no miega Vojtčaku, un viņi devās uz slimnīcu. Mirusī jau bija morgā, un nekāda apsardze viņai vairs nebija vajadzīga. Atpakaļceļā Sčensnijs sacīja:

—   Man vajadzēja iedomāties, ka viņa to izdarīs.

—   Cilvēk, kā tu to būtu varējis!

—   Redzi, viņa negribēja dzīvot kā neredzīgā. Un tādēļ nolēma: pateikšu visu, ko zinu, un pēc tam padarīšu sev galu. Mums vajadzēja saprast: ja Melnā domātu par dzīvi, par savām turpmākajām dienām, viņa neparko mums to visu nestāstītu. Aiz bailēm no Bālā, varbūt arī no Zagvas.

Aiz tā iemesla, ka viņu pasaulē cilvēku, kas milicijai izstāsta patiesību, ķer atriebība. Izrēķināšanās. Vai atceries, ko viņa pašās beigās pateica? Ka viņai dzīve beigusies.

Bet mēs to palaidām gar ausīm. Diemžēl. * * * '

Bija nakts. Septembra sākums līdzinājās tveicīgam vasaras vidum, sakarsusī zeme neatdzisa pat naktī. Pilsētas apkaimes «mērkaķu birzīs» gulšņāja, dzēra, lustējās ar skuķēm visādi salašņas — tas padibeņu atzars, kam visa dzīves jēga un vienīgā autoritāte ir šņabja pudele. Kam pudele, tam vara, tam pārējo cieņa. Un dzēra te visu ko — gan sauso vīnu un «rudzīti», gan bērzūdeni, denaturātu un kandžu.

Viena tāda «birzs» atradās Ohotā, pie pašām pilsētas robežām. Krūmos uz nodzeltējušās zāles svētlaimīgā dolce far 'hiente] vāļājās vairāki vīrieši un divas skuķes. Tie vairs negribēja neko citu kā vienīgi gulēt te un neko nedomāt, gulēt tīdz rīta ausmai. Viens no viņiem tomēr kādā brīdī jutās traucēts.

—   Kas tie par ķēmiem, kas te grozās?— viņš brīnījās.

Pudelesbrālis apvēlās uz otriem sāniem un pavēra acis.

—  Narkomāni, — viņš slinki konstatēja. — Iet uz veco pagrabu.

Vairāk vārdu netika tērēts. Laiku pa laikam viņi iekaus? tīja narkomānus, ja tie maisījās pa kājām. Šoreiz tie ātri nozuda tumsā, kā rēgi aizslīdēdami garām «mērkaķu birzij».

Kopš nedējas «kompota» ražošana gāja vaļā pilnā sparā. Morva un Karņaks — Zagva vēl gulēja slimnīcā — nāca pēc preces katru otru vai trešo nakti, ne biežāk, lai neradītu aizdomas. Šajā rajonā nebija tādas rīcības brīvības kā Bočnas ielā; te bija vairāk cilvēku, te apgrozījās huligāni un prostitūtas, brauca garām tirdzinieki ar dārzeņiem, pulcējās dzērāji un izcēlās kautiņi, kuros iejaucās milicija. Tiesa, vecā, pamestā māja ar pagrabu atradās nostāk — tālu no šī rajona galvenās ielas, tomēr narkotiku pārdevēji ievēroja sevišķu piesardzību.

Morva atstāja mašīnu pie remontdarbnīcām, iespieda sargam saujā naudaszīmi par pieskatīšanu, konspiratīvi pačukstēdams, ka ejot «meitās», par ko sargs it nemaz nebrīnījās. Cauri skvēriem, pagalmiem, apejot Krakovas aleju, viņš devās uz pamesto māju. Pie pašām pagraba durvīm viņš, kā parasti, apstājās, palūkojās apkārt, paklausījās un tikai tad gāja iekšā. Visi četri narkomāni strādāja, un Morva pāris minūšu nolūkojās viņos, vērodams viņu izturēšanos. To darīt mudināja neatminētā mīkla: kas bija tas bārdainais vīrietis, kas pelēkajā fiatā viņam tonakt sekoja un vēlāk Bočnas ielā atkal piesējās? Kopš tās nakts bārdainais vairs nebija manīts.

Būdams piesardzīgs kā allaž, Bālais pārcēla ražošanu uz citu vietu. Taču Morva neuzskatīja, ka milicijas pārbaude izskaidrojama ar bārdainā uzrašanos. Viņš domāja, ka vainīgs kāds no narkomāniem, kas ražoja preci. Varbūt kādam no viņiem deva bijusi par mazu un viņš atriebies, paziņojot milicijai? Varbūt mēli palaidis Badils slimnīcā, kad viņam viss jau bija vienalga? Morva pat lika priekšā, lai Bālais mīļā miera labad palielina šiem četriem viņu kārtējās devas.

— Nevajag! — Karņaks iebilda. — Pārdozēs, un būs nepatikšanas.

Bālais stāvēja un klausījās viņos, kā parasti, rokas dziļi kabatās sabāzis. Tikai putekļu mētelis tagad bija cits — nevis zils, bet brūns, un platmali viņš bija nomainījis pret žokeni. Lūpas cieši sakniebis, uz acīm tumšas brilles. Bālais klausījās un noskatījās savos padotajos, apzinādamies, ka viņš ir tas, kas nolems, kā rīkoties. Ka viņam paklausīs. Sī apziņa sniedza baudu. Viņš sajuta varas garšu, reiba no tās. Varu izbaudīt netraucēja tas, ka nevienam no pārdevējiem nevarēja uzticēties. Jo uz katru tikšanos ar viņiem Bālais ieradās ar kodīgas skābes ampulu kabatā. Reiz tā jau bija labi noderējusi.

Bālais izšķīra strīdu Zālamana garā: var nedaudz palielināt narkomāniem izsniedzamo devu, vienlaikus stingri sekojot, lai viņi precīzi ierastos darbā un strādātu, kā nākas.

* * *

Pievakarē majors Ščensnijs gāja uz Ārlietu ministriju darīšanās. Maršala ielā viņš ieraudzīja nākam pretī Vaclavu Dombrovski. Satiekoties ārsts sveicināja pirmais. Majors nebija aizmirsis sarunu viesnīcā «Forums» un atņēma sveicienu rezervēti. Taču — par brlnumu viņam — ārsts, garām pagājis, tūlīt arī apstājās, pagriezās un nāca klāt.

—        Pan major, gribu ar jums parunāt. Vai varat ziedot man nedaudz laika?

Sčensnijs piekrita galvenokārt aiz ziņkāres. Ārsts droši vien jutās dziļi aizvainots un citu reizi vairs viņu nemeklēs. Un tādēļ majors atbildēja ārstam, ka labprāt izdzers kopā ar viņu tasi kafijas. Kad viņi jau sēdēja pie galdiņa, Dombrovskis nedroši teica:

—   Es runāšu atklāti, jā?

—   Tādu priekšlikumu izteicu jau pagājušajā reizē.

—        Pareizi. Bet toreiz jūs mani pārsteidzāt. Nebiju sagatavojies, kā mēdz sacīt, uz vaļsirdīgu atzīšanos. Taču Terēza ieteica man būt atklātam. Manuprāt, viņai ir taisnība.

—        Labi, esmu pati uzmanība un klausos. Vai man uzdot jautājumus, vai arī jūs pats? …

—       Es pats. Tātad, kā jūs jau zināt, kādu laiku man bija tuvas attiecības ar Janku Paveliku. Viņa bija glīta, pievilcīga. Es ārstēju viņai kaklu un … vārdu sakot, ieinteresējos par viņu kā par sievieti. Drīz pamanīju, ka Janka kaut ko no manis slēpj. Vairākas reizes, kad gājām pa ielu, viņa pēkšņi nogriezās sānielā vai arī vilka mani sev līdzi kādā pagalmā vai veikalā. Nopratu, ka viņa tā rīkojas, gribēdama izvairīties no satikšanās ar kādu vīrieti. Sākumā domāju, ka tas ir viņas iepriekšējais draugs, kuru viņa manis dēļ pametusi un kura priekšā jūtas neērti. Taču drīz radās aizdomas, ka viņa no šā vīrieša baidās. Turklāt paniski.

—   Vai jūs šo vīrieti redzējāt?

—   Pa gabalu.

—   Vai varat aprakstīt viņa ārieni?

—       Tikai lielos vilcienos, tā teikt, kontūrās. Vidēja auguma, ģērbies — kā parasti vīrieši vasarā ģērbjas. Tumši mati. Bez ūsām. Bez bārdas.

Sčensnijs sarauca pieri. Kaut kas nesaskanēja.

—   Ar brillēm?

—   Nē.

—   Bez putekļu mēteļa un platmales?

—   Protams, tad bija karsts laiks tāpat kā tagad.

—   Un nekādu raksturīgu pazīmju?

—       Nekādu. Atkārtoju — redzēju viņu no tālienes, un viņš man likās parasts vidusmēra cilvēks. Pēc izskata, protams.

—   Un nekad nesatikāties ar viņu aci pret aci?

—   Janka parasti pamanīja viņu jau pārsimt metru atstatumā un tūlīt bēga. Jā, to nevar nosaukt citādi kā par bēgšanu, šausmu pārņemta cilvēka bēgšanu. To varēja izlasīt viņas acīs.

—   Vai nejautājāt, no kā viņa tā baidās un kāpēc?

—   Prašņāju vairākkārt, viņa negribēja sacīt. Bet ir vēl viens apstāklis, kas jums jāzina. Kā jau ārstam, acs man ir trenēta uz slimības izpausmēm, medikamentiem un tamlīdzīgām lietām. Reiz ievēroju, ka Jankai vannas istabas aptieciņā glabājas pāris ampulu ar kaut kādu šķidrumu. Man tas likās aizdomīgi. Jankai neko neteicu, bet vienu ampulu paslepen paņēmu un nodevu mūsu laboratorijā analīzei. Nospriedu, ka tā ir privāto «kompota» producentu prece. Pēc tam man ar Janku bija ilga un smaga saruna. Vispirms viņa dusmojās, pēc tam sāka raudāt. Līdz beidzot izprovocēju viņu uz atklātību. Varbūt tā nebija pilnīga … Katrā ziņā viņa atzinās — jā, esot lietojusi narkotikas, taču ne ilgu laiku. No Jankas pusvārdiņiem es drīzāk uzminēju nekā uzzināju, ka narkotikas lietot viņu pavedinājis cilvēks, no kā viņa tā baidās. Preci — tā viņa to sauca — esot pirkusi no kādas pazīstamas sievietes. Kad iepazinusies ar mani, visam tam pagriezusi muguru, un ampulas aptieciņā saglabājušās vēl no tiem laikiem. Es ampulas tūlīt iznīcināju, rūpīgi pār-, meklēju visu dzīvokli, var teikt, izkratīju, — Dombrovskis iesmējās, — bet vairāk neko neatradu.

—  Vai viņa nosauca narkotiku piegādātājas uzvārdu?

—   Nē. Viņa zvērēja, ka vairs nepērk un nepirks.

Ārsts brīdi klusēja, izdzēra atlikušo kafiju. — Mūsu pazīšanās turpinājās vēl pāris mēnešu, līdz izbeidzās. Terēza visu zināja; nesaprotu, kādā veidā, bet viņa vienmēr zina, ka esmu… aizrāvies ar citu sievieti. Un ka pēc kāda laika tas man noteikti pāries. Arī tā aizraušanās pārgāja. Ar Janku izšķīrāmies pa labam, sapratām, ka ilgi tas nevar turpināties. Bet ja es būtu zinājis, ja būtu nojautis, ka viņa … Pan major, esmu pārliecināts, ka Janku nogalinājis tas cilvēks, no kura viņa tā bijās.

—   Mēs viņu meklējam, — Sčensnijs atbildēja. — Mums ļoti palīdzētu jebkāda informācija, sīkumi. Vai Pavelika neieminējās, kur tas cilvēks dzīvo, kādā rajonā, piemēram? Vai strādā un — kur?

—   Nē. Janka atteicās sniegt par viņu jebkādu informāciju. Un es toreiz neiedomājos, ka tai būs tik liela nozīme.

Majors Ščensnijs brīdi maldījās starp korpusiem, pirms atrada anestezioloģijas nodalu. Majors zināja, ka šovakar nodajā dežurē doktors Bartņaks, un gribēja ar viņu parunāt. Pa ceļam viņš apsvēra, kā sarunu risināt, lai tiktu pie nepieciešamās informācijas; Bartņaku viņš bija redzējis tikai vienu reizi — viesībās pie Virskiem, un tur viņi nebija pārmijuši ne vārda. Taču majors pret Bartņaku juta simpātijas, viņš likās esam, tā teikt, «sirds cilvēks», savs puika. Bet pirmais iespaids varēja būt arī maldīgs.

Ārstam bija iegadījies brīvs brīdis, un viņu garlaikoja dežūrmāsas nepārtrauktā tarkšķēšana: viņa runāja jau kādu stundu, apklustot, tikai lai ievilktu elpu. Ārsts bija lietas kursā par visu, ko māsa redzējusi un dzirdējusi pēdējās dienās un mēnešos; nu viņš baidījās, ka māsa iegriezīsies bērnības atmiņu takās, un tādēļ nopriecājās par majora ierašanos un apsveicinājās ar viņu kā ar labu paziņu — majoram nevajadzēja nedz ko atgādināt, nedz atsaukties uz Virskiem. Bartņaks nosūtīja māsu uz reanimācijas palātu, kur jau kopš rīta gulēja kāds dzīvei atdots narkomāns, tad uzvārīja kafiju, nolika majoram priekšā cigarešu paciņu.

—   Lai kāda vajadzība jūs te atvedusi, lai jūs būtu nācis pat mani arestēt, tas tomēr būs patīkamāk nekā klausīties māsas monologā, — ārsts priecīgi paziņoja.

—  Milicija neārestē, — Ščensnijs iebilda, tā teikt, juridiskā burta labad. — Iegriezos tāpat vien; ja jums nekas nav pretī — parunāsimies.

—  Par mani? — jautāja Bartņaks, kaš nekad nemēdza pieticīgi stāvēt maliņā. — Ļoti labprāt!.

Majors pasmaidīja: saruna būs vieglāka, nekā viņš bija domājis.

—   Gribētu izmantot jūsu zināšanas.

—   Bet jūs taču arī esat studējis medicīnu!

—  Ak, tas bija sen. Tagad ir tādas slimības un farmaceitiskie līdzekļi, par kuriem mums toreiz neko nemācīja. Piemēram — kad sāka runāt par AIDS? Atklāti tikai pirms pāris gadiem. Un tieši par to es gribēju …

—   Līdz šim reģistrēti divdesmit četri gadījumi, starp saslimušajiem ir divpadsmit homoseksuālisti, divas prostitūtas; desmit no tiem sirgst ar hemofīliju.

—   Un narkomāni?

—  Nezinu. Varu minēt tikai statistikas datus ārvalstīs: pasaulē no simt AIDS slimniekiem septiņdesmit procentu ir homoseksuālisti, septiņpadsmit — narkomāni. Un esmu pārliecināts: ja arī šobrīd Polijā starp šiem nelaimīgajiem narkomānu vēl nav, viņi tur drīz vien būs. Narkomāni attiecībā pret 'AIDS pieskaitāmi paaugstinātai riska grupai. Personiskās higiēnas trūkums, nerūpēšanās par savu ārieni, apģērbu, vienaldzība pret komfortu, dzīves veids, ko vairs nenormē morāle, ētika, tā dēvētās augstākās emocijas … Man ir viens ieraksts lentē, vai nevēlaties paklau-

. sities? Narkomāns, viņš lietoja narkotikas astoņus gadus.

Bartņaks piecēlās, izņēma no skapja magnetofonu, sameklēja kaseti, uzlika to. Un majors klausījās liecību — atzīšanos: klusa, mazliet aizsmakusi balss, kas tikai reizēm pāraug kliedzienā, ārsta jautājumu tikpat kā nav, narkomāns runā saraustīti, aizķerdamies, taču bez pamudināšanas.

«…Nē, nekāda mērķa dzīvē man nav. Tā taisni ir labāk — neko nevēlēties, ne pēc kā netiekties, nesasniegt. Tas ir bezcerīgi… (Jautājums: kas?) Nu, vispār… Un bailes … Bailes no daudz kā — no cilvēkiem, sevis, patiesības, no vientulības un nākotnes, bieži nezinu, vai nodzīvošu līdz rītam, visur ir čūskas, zirnekļi un tādi kā koki..'. Gribētu sev vienu milzīgu lauku ar magonēm. Un lai neviena cita nebūtu, tikai es. Pilnīgi bez cilvēkiem… (Jautājums: vai bez narkotikām tevi nekas cits neinteresē?) Nē. Laikam ne. Mana dzīve ir bezmērķīga. Bez jēgas. Tukša. Ziniet, man tagad visu laiku ir bail, jūtos apdraudēts, tiklīdz ierejas suns, es skrienu ārā no mājas, baidos, ka kaut kas notiks. Arvien biežāk māc bezcerība, kļūstu nikns, mokos, jo kaut ko gribu, tikai nevaru sakoncentrēties, lai saprastu, ko… Ģimene? Es esmu tā melnā, kraupainā avs, neveiksminieks, bandīts. Aizbēgu no mājām, nakšņoju bēniņos, kaut kur krūmos. Kad gribējās ēst, notiesāju pārpalikumus no citu šķīvjiem ēdnīcās… Mazgājos… reizi nedēļā vai retāk… Ko? Nē, tas man nemaz nekaitēja. Ziniet, es vispār vairs nereaģēju uz tādām lietām kā tīrība vai netīrība. Man vienalga. Arī tās adatas, kādas tās ir … Un mašīnītes. Nē, šprices … Meitenes? Nē. Viņas ir agresīvas, vienmēr kaut ko grib, kliedz. Viņas ari sēž uz adatas, protams … Jā, jums taisnība, narkotikas izpostījušas manu dzīvi. Bet tagad viss jau par vēlu.»

Bartņaks izslēdza magnetofonu. Brīdi viņi klusēja, pēc tam majors jautāja:

—   Un tālāk?

—   Viņš nomira. Biju viņa bērēs, jo šis jaunietis biia manu paziņu dēls. Piederīgie bērēs neieradās neviens. Tikai iedeva naudu apbedīšanas izdevumiem. «Naudiņu», kā izteicās jaunekļa tēvs, iespiezdams man to saujā. Man ļoti gribējās nosviest viņu lejā pa trepēm.

Sčensnijs lauzīja galvu, kā no narkomānijas temata veikli pāriet pie galvenā jautājuma. Beidzot viņš bez aplinkiem sacīja:

fAr prieku atceros to vakaru pie Virskiem. Es Tadcušu ļoti cienu.

—   Es arī! — Bartņaks sarosījās. — Labs kolēģis, godīgs dienesta attiecībās, jūs saprotat, ko es ar to domāju.

—   Jā. Bet, atklāti runājot, tas jūsu paziņa, uzvārdā Lesiņskis vai Laskovskis, gan īsti sabiedrībā neiederējās. Tāds neaptēts. Drūms tips.

—   Lesiņskis? Sievas skolasbiedrs. Visus šos gadus viņi nebija redzējušies, bet nesen reiz satikās uz ielas un sieva ielūdza viņu ciemos. Viņš no mums aizņēmās pāris grāmatu un atnesa tās atpakaļ tieši tovakar, kad gatavojāmies iet pie Virskiem. Bogusja sev raksturīgajā neapdomībā ierosināja ņemt viņu līdzi. Man tas nepatika, bet — ko padarīsi! — es piekritu. Tas ir savāds cilvēks.

—   Kāpēc?

Bartņaks brīdi klusēja, meklēdams vārdus.

—   Katrā vai gandrīz katrā no mums it kā mīt nevis viens, bet vairāki cilvēki, citiem vairāk vai mazāk samanāmi. Gadās, ka šī otra seja, slēptās rakstura īpašības nekad neatklājas, jo cilvēks par tām kaunas, cenšas tās apspiest… Bet reizēm tās tomēr izlaužas, gūst virsroku.

—   Kā Stīvensona stāstā «Doktors Džekils un misters Haids»?

—  Jā. Drosmīgs, pašpārliecināts, nelokāms cilvēks pēkšņi izturas kā lielākais gļēvulis. Un otrādi: šķietamais gļēvulis kļūst neparasti drosmīgs.

Majors Sčensnijs lūkojās uz ārstu saspringtā uzmanībā. Viņš juta, ka aiz šīm vispārējām frāzēm kaut kas slēpjas, ka Bartņaks it kā negrib vai arī neuzdrošinās pārkāpt kādu robežu. Taču majors palika sev uzticīgs un neatlaidās.

—   Kā saprotu, jūsu izteikumiem ir kaut kāds sakars ar Lesiņski. Proti?

Anesteziologa roka nenoteikti pamāja un pasniedzās pēc cigaretes.

—   Redziet, līdz zināmam brīdim es uzskatīju, ka Lesiņskis ir tāds, kādu viņu visi redz, kādu viņu biju iepazinis… Bet…

—   Kāds īsti? — Ščensnijs vēlējās precizēt.

—    Pirmām kārtām, pasīvs cilvēks. Cilvēks, kas vienmēr un visur stāv maliņā, nevis rīkojas. Neizlēmīgs, nedrošs cilvēks, kas it kā atvainojas citiem par to, ka dzīvo pasaulē. Jūs arī noteikti tādus pazīstat.

—   Jā. Starp citu, man par Lesiņski palika līdzīgs priekšstats.

Un pēkšņi majors, neizprotama impulsa mudināts, atstāstīja ārstam sarunu vilcienā, noklusēdams vienīgi informāciju par Bālo. Ārsts klausījās klusēdams, laiku pa laikam pamādams ar galvu, it kā majora vārdi apstiprinātu viņa pieņēmumus.

—   Tāda bija tā saruna, — Ščensnijs pabeidza stāstu.

—  Ko jūs par to visu domājat?

—   Es jūsu vieta būtu ļoti piesardzīgs, — ārsts atbildēja un, sastapis majora izbrīnīto skatienu, paskaidroja:

—  Es nesteigtos tam noticēt. Bez visa minētā Lesiņskis ir arī mitomāns.

Ščensnijs klusēja. Lai nu kas, bet lētticīgs muļķis viņš negribēja būt. Taču klusībā nācās atzīt, ka Lesiņskis viņu toreiz pārliecinājis. Jā, viņš noticējis Lesiņskim. Un varbūt kļūdījies ir nevis viņš, bet gan ārsts?… Pēkšņi iešāvās prātā, ka pirmīt ārsts kaut ko nepateica līdz galam, viņa vārdi — «līdz zināmam brīdim». Un majors atkārtoja frāzi, lūgdams ārstu to turpināt.

—   Kādudien, pareizāk sakot, kādā vēlā vakarā nejauši kļuvu par aculiecinieku scēnai, kas sašķobīja manu līdzšinējo priekšstatu par Lesiņski. Biju piegājis pie atvērtā loga un ieraudzīju viņu savas mājas pagalmā. Pirms tam nodzēsu gaismu istabā, tātad viņš mani no pagalma nevarēja redzēt. Manuprāt, viņš vienkārši bija aizmirsis, ka es tajā mājā dzīvoju. Varbūt arī nepiešķīra uzmanību tam, ka kāds paziņa varētu viņu novērot. Viņš stāvēja pie atkritumu kastes kopā ar otru — man nepazīstamu vīrieti. Viņi sarunājās klusu, līdz rnanim neatlidoja ne vārds. Taču es redzēju viņa seju. Tas nebija tas Lesiņskis, kuru es pazinu. Tas bija pavisam cits cilvēks! Zēl, ka nevarēju redzēt viņa acis — tumšo briļļu dēļ, ko viņš parasti nenesa,— tās runā visskaidrāko valodu. Taču viss pārējais viņā bija svešs: cieši sakniebtās lūpas, kamēr runāja otrs, saspringti vaibsti, asa, pavēlnieciska kustība ar roku, gaisu it kā pāršķeļot… Varētu domāt — priekšnieks, pat vairāk — vadonis, šefs. Bet patiesībā, cik man bija un ir zināms, viņš darbā neko nevada, neviena paša pakļautā viņam nav. Un atlika tikai pabrīnīties par viņa sarunas biedru — tāda padevīga, pat pazemīga izturēšanās. Varēja apzvērēt, ka tas izpildīs visu, ko viņam liks. Ilgi stāvēju un skatījos. Zināju, ka Lesiņskis dzīvo centrā, taču ne jau manā ielā. Tātad — ko viņš te meklē? Stāvēju pie loga un centos izprast, kas manā acu priekšā notiek. Izdomāju, ka nelegāla tirdzniecība.

—   Kā viņš bija ģērbies?

—   Mugurā — putekļu mētelis. Tumšā krāsā, varbūt melns. Ar jostu. Galvā platmale. Savādi, tonakt bija karsts.

—   Un otrs?

—   Liela auguma vīrietis ar spēcīgu miesasbūvi. Garas rokas. Seju neredzēju, jo viņš stāvēja pret mani ar muguru. Atklāti sakot, es uz viņu daudz neskatījos, jo mani nodarbināja Lesiņska pārvērtība. Un vēlāk man nācās koriģēt savu uzskatu par viņu. Esmu taču ārsts, pastāvīgi saskaros ar daudziem cilvēkiem, gadu gaitā man bijusi darīšana ar ļoti sarežģītām personībām, interesantiem raksturiem. Manuprāt, pasīvais, bezpalīdzīgais Lesiņskis īstenībā nemaz tāds nav. Un tāpēc es viņa stāstu vilcienā neņēmu par pilnu. Es pat gribētu teikt, — Bartņaks it kā pa jokam piebilda, — ka Lesiņskis toreiz jums stāstīja par sevi. Divas galēji pretējas dabas. Brīžam pārsvarā viena, brīžam otra.

—   Tātad viņš, jūsuprāt, stāstīja man par savām divām dabām? — Sarunas negaidītais pavērsiens bija Sčensniju samulsinājis. — Bet kāpēc gan? Tā taču būtu dekonspirācijal

Bartņaks nesaprata un brīnījās:

—   Dekonspirācija? Kādā ziņā?

—   Tādā, ka … — Sčensnijs nepabeidza domu. Lai paskaidrotu, vajadzēja ārstam izstāstīt arī par Bālo, bet to viņš negribēja darīt. Tas līdzinātos Lesiņska_ apsūdzēšanai noziegumā, kaut gan pierādījumu nav. Ārsts varēja arī maldīties. Varbūt tas tips tonakt nemaz nebija Lesiņskis. Tumšas brilles, platmale, putekļu mētelis, tumšs pagalms. Vajag būt ideālai redzei, vajag ļoti labi pazīt cilvēku, lai tādos apstākļos viņu uzreiz sazīmētu. Bet Bārtņaks Lesiņski pirms tam bija redzējis tikai pāris reižu.

—  Vai jūs sievai par to pastāstījāt? — majors jautāja, lai izvairītos no atbildes.

—   Neatceros. Laikam jau ne, tas galu galā nebija nekas svarīgs. Bogusjai viņš diez kā nemaz nepatīk. Kopš Virsku viesībām viņa Lesiņski nav satikusi. Es arī ne. Bet ko jūs domājāt, teikdams, ka tā būtu dekonspirācija?

—   Ka nesaprotu, kāpēc lai viņš sevi būtu atmaskojis. Tādu atklātību es no viņa negaidīju, netiku arī to provocējis. Pilnīgi iespējams, ka Lesiņskis piepelnās, šo to pārdodams, un maskēšanās nolūkā uzvilcis mēteli, uzlicis galvā platmali, uz acīm brilles. Naiva izrīcība, tveicē tieši tāds izskats modina aizdomas.

Sčensnijs atvadījās no Bartņaka, iesēdās mašīnā un devās uz pārvaldi. Tagad vairs nevarēja kavēties. Vajadzēja pārdomāt visu dzirdēto, apspriesties ar Bohdanu Poloņsld un tikai tad iet pie nodaļas šefa ar konkrētu priekšlikumu. Viņš lieliski sapratās ar Bohdanu, un viņu vērtējumi un uzskati pamatvilcienos parasti sakrita. Sčensnijs bija pāris gadu vecāks, ar lielāku izmeklētāja pieredzi, kas netraucēja palikt nelabojamam individuālistam un taisīt «ekscesus», kā izteicās priekšniecība. Bohdans bija mierīgāks, disciplinētāks, taču labprāt uzklausīja majora dažādās versijas, plānus un dedzīgi atbalstīja tos, raudzīdamies vienīgi, lai aiz kokiem nepazustu mežs, un pievilkdams grožus majora temperamentam.

Sčensnijs atrada kapteini Bohdanu Poloņski ēdnīcā — bija pusdienlaiks, bet Poloņskirn «tukšā dūšā» nepatika strādāt. Ieraudzījis majoru, viņš ieņēma aizsardzības pozīcijas.

—   Apsēdies, pasūti, ko vēlies, un ļauj man paēst. No tava ģīmja redzams, ka esi atnesis kaut kādu sensāciju, bet tā var pagaidīt. Iesaku tomātu zupu ar rīsiem un šniceli.

Kad Sčensnija prātu aizņēma jauna informācija vai negaidīts notikumu pavērsiens, viņš varēja neēst cauru diennakti. Taču viņš zināja, ka Bohdanu no ēšanas neatraus nekas. Tāpēc Sčensnijs pasūtīja «to pašu, ko kolēģis», ēda un pārdomāja jaunumus, kurus bija uzzinājis no Bartņaka. Kad viņi bija pievārējuši pacieto šniceli, Poloņskis jautāja:

—   Runāsim šeit vai kabinetā?

—   Kabinetā. Uzvārīšu kafiju.

Sčensnijs vārds vārdā atkārtoja visu, ko bija sacījis Bartņaks; viņa atmiņa bija kā magnetofona lente, kas fiksēja ne tikai vārdus, bet arī runātāja izteiksmes veidu, akcentu, balss tembru. Sčensnijs minēja arī Lesiņska uzvārdu, nu vairs nebija, jēgas to noklusēt. Kad Sčensnijs beidza, brīdi valdīja klusums. Tad kapteinis Poloņskis iejautājās:

—   Kā tu domā — vai Bartņaks runāja patiesību?

—   Protams! Kāpēc lai viņš man melotu? Viņš par Bālo neko nezina, taču viņa izskatu raksturoja precīzi. Un tas saskan ar Melnās aprakstu, kas Bālo pazina.

—   Bet ja Bartņaks tomēr zina?

— Ja viņš zina … Nē, nevar būt. Bartņaks ir ārsts, viņam pastāvīgi ir darīšana ar narkomāniem, viņš cīnās par šo nelaimīgo dzīvību. Bartņaks pats pateiktu man, ka šis cilvēks pārdod citiem nāvi.

—   Labi. Pieņemsim, ka tā ir, un tas lai ir mūsu izejas punkts. Bet tādā gadījumā sabrūk visa mūsu koncepcija, ka Bālais meklējams Lesiņska paziņu pulkā, viņa dzīvokļa rajonā. Jo Lesiņskis pats ir Bālais… Neticami! Saskaņā ar taviem iepriekšējiem norādījumiem esmu ievācis par Lesiņski tik daudz ziņu, cik vien iespējams par kādu cilvēku savākt, nemodinot viņā aizdomas. Novērojām viņu darbavietā — atradu kādu kolēģi no seniem laikiem, kas tagad strādā firmā «Barex». Protams, nezinu par Lesiņski daudz, bet, ka viņš varētu būt noziedznieku bandas šefs… Tā nomaskēties, nē, vai tas maz iespējams?

Beigās abi nosprieda, ka nepieciešams pastāstīt jaunumus pulkvedim Daņilovičam, kas, būdams par viņiem vecāks un ar lielāku pieredzi, turklāt izcēlās ar sevišķi asu prātu. Pulkvedim bija arī savi trūkumi, taču tas nemazināja viņa autoritāti ne Sčensnija, ne Poloņska acīs, — pašiem vainu, cik uziet.

Pulkveža kabinetā majors Sčensnijs vēlreiz atstāstīja sarunu ar ārstu Bartņaku, papildinādams to ar datiem par Lesiņski.

—  Skaidrs, — sacīja pulkvedis, kad Sčensnijs bija beidzis un vērās viņā, gaidīdams atbildi. — Tā var būt patiesība, un tas var nebūt nekas.

—   Kas?

—   Ka Lesiņskis ir Balais. Atcerieties: tādā gadījumā mums būs jāpierāda, ka viņš izdarījis vairākus smagus noziegumus. Jāpierāda, vai saprotat? Nelegāla narkotiku tirdzniecība nav mūsu specialitāte, tā ir Vojtčaka nodaļas ziņā. Toties Pavelikas un eventuāli — saistībā — arī Bžozovskas slepkavība jau ir mūsu dārziņš. Tādēļ iesaku nekavējoties sazināties ar Vojtčaku un strādāt ciešā kontaktā ar viņa ļaudīm.

Ščensnijs gribēja iesaukties, ka to viņi jau dara, taču Bohdana brīdinošais skatiens lika piebremzēt, un viņš tikai pateica:

—  Jā, protams. Citēšu šajā sakarā Vojtčaka apsvērumus, kas, manuprāt, ir ļoti būtiski: «Ja mēs aizturēsim kaut vienu bandas locekli, Bālais tūlīt nozudīs no apvāršņa, tin tad vairs nezināsim, kur un ko meklēt. Bet mums svarīgāk par visu ir atrast tieši viņu.»

—   Bet tagad viņš mums ir rokā, — Poloņskis iebilda.

—  īr uzvārds, ir adrese.

—   Tu tā domā? — Pulkvedis ironiski pavērās kapteinī.

—   Bet ja nu Lesiņskis vilcienā ir runājis patiesību? Ja Bārtņaks pagalmā redzējis nevis viņu, bet gan kādu citu? Bija tumša nakts, no trešā stāva loga pagalmā stāvoša cilvēka seja nav redzama tik skaidri kā, teiksim, pāris metru atstatumā. Ko tad? Atkārtoju: ko iesāksim, ja, arestējot Lesiņski, būsim tikai brīdinājuši īsto Bālo un tas aizlaidīsies — varbūt pat pāri robežai?

Kapteinis nodūra galvu. Priekšniekam bija taisnība.

—  Tādā gadījumā, — kapteinis nedroši iesāka, — mums vienlaikus jāturas arī pie līdzšinējās koncepcijas — jāturpina meklēt Bālo. Fabrikas, Rozbrata,'Sņegockas ielu apkaimē. Jādarbojas divās frontēs.

—   Protams. Lesiņskis jānovēro nepārtraukti, taču diskrēti, — pulkvedis nolēma. — Ščensnij, vai tavi trīs puiši tādam darbam ir piemēroti?

—  Jā. It īpaši Ježijs. Bet, lai izsekotu Lesiņski cauru diennakti, viņam vajadzīgi divi palīgi. Tātad Marjans un Rišards. Stefan, piezvani uz viņu iecirkņiem un nokārto: lai puišus atbrīvo no parastajiem dienesta uzdevumiem, citādi viņi netiks galā.

—   Baidos, ka viss var saiet grīstē, ja Lesiņskis pamanīs, ka viņu novēro.

Ščensnijs noplātīja rokas.

—  Ja viņš ir Bālais… tādā gadījumā var arī pamanīt. Jo Bālais ir velnišķīgi veikls, izmanīgs tips. Taču labākus par tiem trim zēniem tik ātri nesameklēšu. Neko darīt, jāriskē.

— Paturi prātā, tas ir, lai zēni patur prātā, ka Bālajam kabatā var būt ampula ar kodīgu skābi. Nav piejaujams, ka kāds mūsu kolēģis zaudētu redzi. Nekādā gadījumā ne!

Astotā nodaļa

Inspektors Ježijs iegāja kādā vecā, krietni noplukušā Fabrikas ielas namā. Cauri priekštelpai viņš lēni virzījās uz kāpņu pusi, ar kreiso roku atbalstīdamies uz spieķa — kruķa, kādu parasti lieto invalīdi. Ježijs kliboja pareizi, visu laiku ar labo kāju, kļūdīties nedrīkstēja.

Pieveicis otru stāvu, viņš atpūtās, kā to darītu katrs kroplis. Trešā stāva platformā viņš neapstājās, bet rausās augšup uz ceturto. Tur bija tumšs: spuldzīte izdegusi, bet aiz kāpņu telpas netīrā loga valdīja nakts. Ježijs apstājās, noklepojās. Tumsā kaut kas sakustējās, uzplaiksnīja šķiltaviņas uguns.

—   Ej gulēt, — inspektors norūca. — Ir?

—       Ir. Nav nekur gājis kopš astoņpadsmitiem, — Rišards atbildēja.

—  Viņš tur ir viens?

—  Velns viņu sazin. Laikam jau viens.

—   Tev arī vajadzētu zināt.

—       Kā es to būtu varējis noskaidrot? Iekšā taču neesmu bijis. Varbūt viņam tur ir glīta blondīne. Vai arī trīs bērni.

—   Nemuļķojies!

—       Labi, būsim nopietni: viņš dzīvoklī ir viens. Jo nav bijis nekādu sarunu. Pirms viņa atnākšanas — ne soju, ne arī mūzikas. Pieļauju vienīgi, ka bez.viņa dzīvoklī varētu būt kāds smagi slims vai dziļi aizmidzis cilvēks.

Ježijs apsvēra situāciju. Sčensnijs bija aizliedzis uzsākt kaut ko bez viņa piekrišanas. Taču vajadzēja noskaidrot, vai dzīvoklī bez Lesiņska ir vēl kāds. Un kas?

—       Aizej uz mūsu slēpni, — Ježijs čukstēja, — nodibini sakarus ar majoru un pajautā, vai no rīta agri, teiksim, ap pieciem trīsdesmit, mēs drīkstētu uz savu roku … — Ježijs apklusa, domās pārcilādams dažādus rīcības variantus.

—   Ko? Ieiet dzīvoklī?

—   Jā. Vai tev ir kāda ideja?

—   Majoram būs.

—   Nenovel visu uz majora pleciem. Tas nav godīgi. Domāl

—   Labi, labi… Varbūt pastnieks ar telegrammu?

—   No kā? Telegrammas sūtītājam jābūt konkrētam, dzīvam cilvēkam. Ar miesu un asinīm. Bez tam pastnieks — tas ir pārāk nodrāzts variants, katrā kriminālromānā aprakstīts.

—   KJūda? Sajauktas durvis? Jo pie zvaniem vizītkaršu nav.

—   Paturam prātā. Vēl kāds variants?

—   Santehniķis? Apdrošināšanas aģents?

—   Aģenti tagad ierodas tikai reizi gadā. Santehniķis arī par daudz apspēlēts. Viņš varētu nākt, ja būtu plīsis radiators, kāda caurule. Vasaru tas nemēdz notikt. Būs jāpaliek pie tām sajauktajām durvīm. Vai tavs radiotelefons strādā?

—  Jā.

—   Tāda gadījuma aprunajies ar majoru, pirms dodies mājās. Ja šefs piekrīt, atsūti šurp Marjanu. Viņš durvju sajaukšanai būs vispiemērotākais. Izskatās pēc tāda, kas knapi līdz desmit māk aizskaitīt.

Rišards klusu nozuda tumsā. Ježijs izņēma no kabatas savu radiotelefonu — miniatūru japāņu aparātu, atspiedās pret sienu un sāka gaidīt. Namā valdīja klusums, īrnieki gulēja.

Gaidīt nācās ilgi, Ježijs nosprieda, ka Rišards nevar atrast majoru. Sčensnija dienas režīms tagad bija apgriezts ar kājām gaisā, oficiāli to dēvē par «nenormēto darba laiku». Naktis majors tagad pavadīja visdažādākajās vietās, un, kaut gan viņam klāt bija radiotelefons, nē vienmēr, ne katrā vietā viņš to bez kavēšanās varēja izmantot. Delikātais, tikko sadzirdamais signāls aicināja uz sarunu bez lieciniekiem. Bet nošķirtību bieži vien nācās meklēt parastā vīriešu tualetē.

Beidzot, apmēram pēc stundas, Ježijs nomanīja, ka kāds kāpj augšup. Viņš pieplaka pie sienas, pabāza roku zem vējjakas, kur katram gadījumam glabājās revolveris. Nācējs ieklepojās, un Ježijs pazina, ka tas ir Marjans.

—   Vai majors piekrita? — Ježijs jautāja, kad kolēģis bija pienācis klāt un atvilcis elpu.

—  Jā. Piekrita durvju sajaukšanai. Es to izdarīšu.

—  Vai apdomāji arī detaļas?

—   Tikai lielos vilcienos^ Līdz rītam vēl daudz laika.

Katram gadījumam apbruņojos ar piebāztu portfeli, platmali, putekļu mēteli, ko pārmest pār roku. Saproti: cilvēks iebraucis no provinces Varšavā, sajaucis dzīvokļu numurus. Paklau, — Marjans bija norūpējies, — viņš var mani arī neielaist dziļāk dzīvoklī. Varbūt man priekšnamā pie durvīm paģībt?

—  Vīrieši parasti neģībst.

—   Par bābieti es netaisīšos. Negaidil

—       Namu pārvaldē es redzēju dzīvokļa plānu. Tur ir istaba, virtuve, vannas istaba. Tieši pretī — istaba, pa kreisi durvis uz vannas istabu, bet virtuvē var ietikt no dzīvojamās istabas. Izdomā kaut ko, lai varētu apskatīt visu dzīvokli. Vai majors deva pilnīgu rīcības brīvību?

—       Teica: līdz zināmai robežai. Lai mēs neaizmirstot skābi.

Marjans iegrima domās. Viņam piemita bagāta iztēle, viņš bija daudz lasījis un spēja izdomāt visvisādus gājienus. Taču viņš un Ježijs ņēma vērā, ka pretinieks ir gudrs un gatavs uz visu.

—   Kur noliki mašīnu? — Ježijs vaicāja.

—       Otrpus ielai, gabalu tālāk, bet tā, lai nama ieeja no turienes būtu pārskatāma.

—       Labi. Tagad klausies. Vai zini, kur atrodas mūsu slēpnis?

—   Nē.

—       Pretēja namā, ceturtajā stāvā. Astoņpadsmitais dzīvoklis.

—   Kam tas pieder?

—        Kolēģim no centra. Viņš ir atvaļinājumā un, aizbraucot no Varšavas, atstāja dzīvokli mūsu rīcībā. Se, ņem atslēgu. Tagad ir divdesmit minūtes pāri vieniem. Vari gulēt līdz, teiksim — līdz pieciem. Labāk tomēr varbūt līdz četriem trīsdesmit. Uzgriez modinātājpulksteni, tas atrodas virtuvē. Apģērbies tā, kā esi ģērbies tagad, paņem portfeli. Ierodies še īsi pirms vai pēc sešiem, taču ne jau personīgajā vāģī. Tev jāizkāpj vai nu no taksometra, vai no autobusa. Vilcienu sarakstā paskatījies?

—       Jā. Vroclavietis ienāk Centrālajā piecas minūtes pirms pieciem. Pašā laikā.

—  Vai leģendu sev sacerēji?

—   Lielos vilcienos. Viņa vārds ir Mareks, jā?

—   Kā tu vari to aizmirst, velns ar ārā!

—       Nedusmojies, es zinu, tāpat vien paprasīju. Ko tn tagad darīsi?

—   Aizkāpšu līdz automobilim. Iedod atslēgas!

—   Vaktēsi līdz pašam rītam?

—        Kamēr viņš izies no mājas. — Pēkšņi Ježijs saminstinājās un, lūpas kodīdams sacīja: — Marjan, ja kas… nu… zini, ka būšu tev tuvumā. Abi reizē tagad lejā nekāpsim. Dažas minūtes nogaidi.

*  *

Jauns, gaišmatains vīrietis — ar putekļmēteli mugurā, platmali galvā un piestūķētu portfeli rokā — aizelsdamies uzdrāzās trešajā stāvā un apstājās pie septītā dzīvokļa durvīm. Brīdi vilcinājies, viņš atmeta ar roku un nospieda zvana pogu. «Gan jau spalgā skaņa, vairākas reizes atkārtota, izraus dzīvokļa saimnieku no gultas,» atnācējs nodomāja un pasmaidīja, iedomājoties, cik pārsteigts viņš būs.

Beidzot aiz durvīm sāka šļūkāties čības un atskanēja samiegojusies balss:

—   Kas tur ir?

—       Es, Marek! — atnācējs priecīgi atsaucās. — Taisi vaļā!

Aiz durvīm kādu brīdi valdīja klusums. Tad tā pati balss, nu jau izbrīnījusies, pārvaicāja:

—   «Es»? Kas par «es»?

—       Vai tad nepazīsti, vai? Nu, es taču! Taisi vaļā, Marek!

Noklikšķēja atslēga, nošķindēja durvju ķēde. Viņpus sliekšņa stāvēja Lesiņskis. Ģērbies pidžamā, izspūrušiem matiem un miegainām acīm.

—   Jūs pie manis?

Atnācējs raudzījās uz dzīvokļa saimnieku, un viņa ģīmis bēdīgā izbrīnā stiepās garāks un garāks.

—   Vai tas esi tu, Marek? Tik baigi pārmainījies?

—        Kāpēc es lai būtu pārmainījies? — Lesiņskim neviļus izlauzās jautājums.

—       Tikai desmit gadu, un tie tevi tā pārvērtuši! — ciemiņš vīlies izsaucās. — Neticami!

—   Varbūt jūs beidzot pateiksiet, kas esat?

—   Vai tad … vai jūs nebūtu Mareks Sjuda?

—   Nē.

—        Bet tu taču man iedevi adresi! Tas ir, Sjuda man rakstīja adresi: Fabrikas iela, mājas un dzīvokļa numurs. Un teica: kad iebrauksi Varšavā, vari apmesties pie manis, pūcē taisni no stacijas šurp. Un nu izrādās, ka adrese nav pareiza! — Atbraucējs nolika portfeli zemē, noņēma platmali, noslaucīja sviedrus no pieres.

Lesiņskis klusēja, lūkodamies svešiniekā ar smalkajiem sejas vaibstiem un salmu krāsas matiem. Līdz beidzot iecietīgi pasmaidīja.

—   Man |oti žēl, ka neesmu tas, ko cerējāt sastapt. Varbūt runa bija par Fabrikas ielu Vlohos[13], manuprāt, tur arī tāda ir.

—   Nejokojiet! — Ciemiņš tagad šķita uzjautrināts. — Lai es brauktu uz ārzemēm bez vīzas?!

—   No kurienes esat iebraucis?

—   No Vroclavas. Paklausieties, varbūt Sjuda te dzīvoja pirms jums un nesen pārcēlās uz citu dzīvokli?

—   Nē, es te dzīvoju jau ilgi. Un Vlohi — tās nav nekādas ārzemes, bet gan rajons Varšavas nomalē.

Lesiņskis pacēla roku, grasīdamies vērt durvis ciet. Bet ciemiņš lūdzoši iesaucās:

—   Dārgo pan, esi cilvēks, ielaid mani uz brītiņu tualetē! Gribēju nokārtoties pilsētā, bet tur, velna būšana, viss vēl ciet. Zinu, vajadzēja stacijā, bet es gribēju ātrāk nokjūt pie Mareka, kamēr viņš vēl nav aizgājis uz darbu. Nu, kā, vai drīkstu?

—   Nāciet vien. — Lesiņskis negribīgi ielaida svešo iekšā, parādīja durvis uz vannas istabu. Svešais nolika portfeļi priekšnamā uz grīdas un iesteidzās tualetē. Tur viņš ātri aplaida acis visapkārt: uz plaukta bija tikai viena zobu suka un viena ķemme, un pie sienas karājās tikai viens lielais frotē dvielis. Divas minūtes pagaidījis, svešais parāva kloķīti un, sataisījis priecīgu ģīmi, iznāca no vannas istabas.

Lesiņskis stāvēja priekštelpā, pogādams ciet rītasvārkus, kurus bija paspējis uzvilkt virs pidžamas. Viņa sejā nekas nebija izlasāms. Pāri Lesiņska plecam atnācēja skatiens ielauzās dzijāk dzīvoklī, fiksējot, ka virtuvē neviena nav, ka istabā ir tahta ar gultas drēbēm, pāris krēslu un rakstāmgalds, ka tepiķis ir izbalējis un aizkari aizvilkti.

—   Velreiz atvainojiet, — atnācējs teica. — Izrāvu jūs no gultas, iztraucēju no miega ar saviem zvaniem. Neņemiet ļaunā, es biju pārliecināts, ka zvanu pie Mareka durvīm … Ziniet, mēs pazīstamies jau no bērna kājas. Bet pietiks. Ņemšu un braukšu uz tiem Vlohiem, varbūt atradīšu viņu tur. Un, ja ne, tad meklēšu darbavietā — automobiļu fabrikā kaut kur Zeraņā. Uz redzēšanos!

Atnācējs pastiepa roku, bet Lesiņskis savējo pretī nesniedza, turēja to rītasvārku kabatā. Marjana sirds sažņaudzās. Brīdi viņi raudzījās viens otrā, līdz Lesiņskis sacīja:

— Uz redzēšanos! Man roka izmežģīta, atvainojiet.

Atnācējs izteica līdzjūtību, pievāca savu portfeli un devās uz izeju Durvīs viņš vēl pagriezās atpakaļ un jautāja, kā uz Vlohiem jābrauc, bet dzīvokļa saimnieks par atbildi tikai paraustīja plecus.

Inspektors Marjans, paturēdams vaigā rūpju un vilšanās zīmogu, izgāja uz ielas. Brīdi pastāvējis, viņš beidzot it kā kaut ko izdomāja un sāka iet Augšsilēzijas ielas virzienā. Tikai pēc puskilometra viņš atļāvās iekāpt autobusā. Aizbraucis mājās, viņš nomazgāja no sejas grimu un nolēma, ka stundiņas trīs vēl var pagulēt. Fabrikas ielas objektu dienā novēros Rišards; līdz tam «slēpnī» nomodā būs-Ježijs.

* * *

Taču vienunakt Lesiņskis apveda ap stūri visus trīs. Ap pulksten divdesmit diviem Marjans, sēdēdams automašīnā, ieraudzīja Lesiņski iznākam no mājas. Mugurā melna sporta jaka, galvā žokene, uz acīm tumšas brilles. Pazīstamais stāvs ātriem soļiem devās uz Rozbrata ielas pusi, nogriezās pa kreisi. Marjans pa radiotelefonu informēja Rišardu, ka dodas Lesiņskim pakaļ. Viņš brauca lēni, visu laiku ar acīm sekodams Lesiņskim, kas, rokas kabatās sabāzis, ne reizi neatskatīdamies un turēdamies tuvāk namu sienām, devās tik uz priekšu.

Pēkšņi inspektoram kaut kas gājēja siluetā nepatika. «Vai tas maz ir Lesiņskis?» viņš sāka šaubīties. Melnā jaka, žokejcepure, tumšās brilles — to visu inspektors labi pazina, tā ģērbušos Lesiņski viņš bija izsekojis ne vienreiz vien minūtēm un stundām ilgi, līdz nācās konstatēt, ka Lesiņskis vienkārši izgājis pastaigāties — nekur viņš neapstājās, ne ar vienu nerunāja, vienaldzīgi noraudzījās pretimnācējos. Tāpat kā šoreiz. Bet kāpēc šoreiz rodas šaubas, ka tas varbūt nemaz nav Lesiņskis? Marjans pagaidām to nevarēja izskaidrot. Agrāk — reizes divas — viņš no «slēpņa» ar noktovizora palīdzību bija varējis ieskatīties Lesiņska sejā. Tas izklīdināja jebkuras šaubas.

Marjans apsvēra, kā rīkoties. Aizšķērsot Lesiņskim ceļu — vienalga, ar kādu ieganstu — un ielūkoties viņam sejā? Piebraukt klāt, nobremzēt un kaut ko uzsaukt, lai viņš apstātos un pagrieztu galvu pretskatā? Skaidrībai jābūt: ja šis ir tikai Lesiņska līdzinieks, tad īstais Lesiņskis pa šo laiku var būt izgājis no dzīvokļa un izgaisis nezin kur …

Viņi jau bija Lazenku parka apkaimē, kad Marjans izšķīrās par rīcību. Viņš piedeva gāzi, panāca gājēju, nobremzēja un, nolaidis loga stiklu, uzsauca:

—   Cienītais! Vai jums gadījumā nav sērkociņu?

Gājējs apstājās, iebāza roku kabatā, izvilka no tās sērkociņu kastīti un tuvojās automašīnai. Un Marjans bēdīgā pārsteigumā konstatēja, ka viņa priekšā ir svešs cilvēks. Augumā tikpat garš kā Lesiņskis, taču — jā, tagad viņš to zināja — platāks plecos, ar masīvākiem kauliem. Deguns kā kartupelis, gaļīgas lūpas, iedeguši vaigi; salīdzinot ar šo, īstais Lesiņskis bija pilnīgs pretmets — bālu seju, smailu degunu, plānām, cieši sakniebtām lūpām.

—   Lūdzu, — svešais pasniedza sērkociņus. — Aizsmēķējiet un atdodiet.

—   Bet protams! — Marjans izlikās apvainojies. — Nebaidieties, netaisos tos zagt.

—   Visādi gadās, — svešais cieti noteica, iebāza kastīti kabatā un devās tālāk. Inspektors vairs viņam nesekoja. Lai kas arī bija šis cilvēks, svarīgi, ka viņš bija ģērbies kā Lesiņskis un iznāca no mājas, kurā tas dzīvoja. Un — tāpat kā Lesiņskis — vienkārši pastaigājās.

—   Labi nostrādāts, — inspektors norūca. Palēninājis mašīnas gaitu, viņš izņēma no kabatas paciņu fotoattēlu. Un uz viena no tiem ātri vien sazīmēja svešo, lai gan šodien viņa seju daļēji aizslēpa tumšās acenes. Tas bija Morva, narkotiku pārdevējs. Un viss šis notikums nozīmēja tikai vienu: Lesiņskis alias Bālais jau zina vai arī nojauš, ka tiek izsekots. Viņš izsūtījis uz ielas kādu no savas bandas, lai tas piesietu sev «asti», bet pats pa to laiku varētu netraucēts iet turp, kurp viņam jāiet, darīt to, kas jādara.

Pāris stiprāku vārdu izlauzās pār inspektora lūpām. Viņš ieslēdza aparatūru, nodibināja sakarus ar Ježiju un Rišardu, pastāstīja, kas noticis. Pēc tam Marjans aizbrauca uz Fabrikas ielu, atstāja mašīnu krietni patālu no Lesiņska mājas, iegāja «slēpnī» un sāka gaidīt'. Kopš vakardienas, pareizāk sakot, pagājušās nakts, visās laternās atkal dega spuldzes un visu varēja labi saskatīt arī bez noktovizora. Ježijs ieradās «slēpnī» tik drīz, cik drīz vien tas ar sabiedrisko transportu bija iespējams. Rišards ar savu mazlitrāžas vāģi arī bija tepat tuvumā.

Pāris minūšu pirms vieniem viņi ieraudzīja Lesiņski, šoreiz ģērbušos brūnā putekļu mētelī un naģenē. Lesiņskis jau grasījās vērt ārdurvis, kad viņa uzmanību piesaistīja «izremontētās» laternas: viņš brīdi pakavējās uz trotuāra un palūkojās augšup. Marjans atkal ieraudzīja seju, ko pazina: iekrituši vaigi, smails deguns, plānas, sakniebtas lūpas.

Šaubu vairs nebija: Bālais speciāli izsūtījis Morvu pastaigā ar uzdevumu maldināt novērotājus.

* * *

Skvērā pie kāda nama stāvēja jauneklis un apsvēra situāciju: līdz gaismai vēl ilgi, septembra otrajā pusē ap šo stundu joprojām valda tumsa. Sajā laikā cilvēki guļ dziļā miegā; pat autobusu vadītāji un agrie putni nav pamodušies. Un jauneklis nodomāja: arī tajā dzīvoklī,, kurā es gribu ietikt, visi vēl aizmiguši.

Gribu? Man vienkārši vajag tajā ietikt, — jauneklis domās pats sev atbildēja. Un piemetināja, — tas dzīvoklis taču kādreiz bija arī manas mājas. Kabatā vēl glabājas atslēgas. Ja vien tās nav nomainītas… Jauneklis pavilka augstāk jakas piedurkni, lai paskatītos pulkstenī, bet tad atcerējās, ka pulksteņa sen vairs nav. Ar pulksteni pietika vienai nedēļai: viņš tad tankoja iekšā pa desmit, pat piecpadsmit kubu vienā reizē, it kā gribētu atgūt iepriekšējās dienās zaudēto, atlīdzināt sev par tukšo dienu briesmīgajām mokām. Kad pulksteņa nauda bija cauri, viņš klaiņoja pa viņam zināmajiem narkomānu midzeņiem, diedelēja no citiem, nozaga grāmatnīcā kādu bestselleru un Volumenā[14] pārdeva to par grašiem, lai tiktu pie narkotikām. Gāja zagt vēlreiz, taču redzēja, ka pārdevējam pret viņu ir aizdomas, varbūt iepriekšējā reizē bija kaut ko manījis. Atlika izmēģināt laimi citā grāmatnīcā; tur pārdevējs pie izejas viņu aizturēja, laipni atgādinādams, ka «panam piemirsās samaksāt». Naudas viņam, protams, nebija, nācās grāmatu atdot atpakaļ, nomurminot kaut ko sev par attaisnojumu.

Uz grāmatnīcām viņš vairs necerēja, sev par lielām sirdssāpēm nācās pārdot —: šoreiz stadionā — magnetofonu, no kura viņš ne uz brīdi nemēdza šķirties. Kādā kasetē bija ierakstīti dzejoļi, īpaši viņam patika dzejolis ar nosaukumu «Amoks», viņš to zināja no galvas, taču katru reizi, to klausoties, uzacis savilkās kā lielās sāpēs un zem plakstiem sariesās asaras.

. .Tu pārklājies laikam — Asiņainā Vientulības Ena, tu pazini Patiesību — sasisto Altruisma Altāri, kā mēnessērdzīgs tu droši aizej Nāvei garām un pāri.»

Magnetofonu nopirka kāds gados vecāks vīrietis un par tīri smuku naudiņu. Vīrietis vērās jauneklī dīvainām acīm, it kā aptaustīja viņu ar skatienu un ieaicināja uz vakariņām pie sevis mājās, piebilzdams: «Ja labi sanāks, atdošu tev magnetofonu un vēl piemaksāšu. Naudā vai ar jaunām kasetēm.»

Jauneklis apzinājās, ka ir glīts, kaut arī pēdējā laikā nolaidies, vienkārši netīrs. Viņš paņēma banknotes un pateica vīrietim, ka kaut kas tāds viņu neinteresējot, arī pret meitenēm viņš bija vienaldzīgs, kaut cik viņu interesēja vienīgi tās, no kurām reizēm varēja aizņemties «kompotu» vai naudu. Taču tādu palika arvien mazāk. Jauneklis zināja, ka sakars ar turīgu homoseksuālistu ļautu viņam ilgu laiku dzīvot bez bēdu. Tādi naudīgi tipi kā magnetofona pircējs meklēja tādus nelaimīgus zēniņus kā viņš, ko viegli padarīt pilnīgi atkarīgus no sevis. Bet zēniņš tomēr vēl apjēdza, ka ielaisties uz kaut ko tādu nozīmē pagrimt pavisam, ka tās ir beigas. Kā akacī grimstošajam ilgāk virspusē turēties palīdz zāles kumšķis, tā viņu pagaidām glāba bērnībā ieaudzināto principu atbalss, kaut kāda mikroambīcija, izmisīga vēlēšanās nebūt starp pašiem sliktākajiem.

Tātad pagaidām — nē. Labāk tad zagt, lai gan zagt viņš lāgā nemācēja. Tāpēc jāpamēģina šeit. Mājā, no kuras viņš pirms diviem gadiem šķīrās, lai nekad vairs tajā neatgrieztos. Kāpēc viss tā sanāca, vēl šodien nav saprotams. Jo sākumā, cik tālu vien atmiņa sniedz, mājās bija labi. Kā jau mājās. Tēvs … lai kā tēvs bija noguris savā inženiera darbā firmā «Barex», vakaros viņš vienmēr atrada laiku sarunām ar dēlu.

Māte… Viņam bija tikai četri gadi, kad nedziedināma slimība piekala māti invalīda ratiņiem uz visu mūžu. Un tomēr viņa joprojām spēja būt mājas saimniece, sieva un māte, izturēties sirsnīgi, mīļi, labvēlīgi pret apkārtējiem. Viņam vēl tagad ausīs skan mātes ratiņu klusais troksnis — pa dzīvokli māte ar ratiņiem izgrozījās it veikli. Vēlāk, kad bija paaudzies, viņš veda māti' pastaigāties. Bija lepns savā atbildības apziņā, soļoja cieši līdzās ratiņiem, pie pakāpieniem pacēla tos, nekad neatļāva mātei braukt pāri ielai pie sarkanās gaismas, pat pilnīgi tukšā ielā ne. Jo māte, kaut arī invalīde, pēc dabas bija strauja, mēdza rīkoties neapdomīgi un reizēm pat riskēt…

Māte. Joprojām skaista, allaž sakopusies, mazliet uzkrāsojusies. Biezi, tumši mati, kas cirtojās paši. No rītiem atnāk pane Helēna — mājkalpotāja, kopēja un draudzene vienā personā. Vakaros mājās bieži ir ciemiņi — tuvi draugi, seni paziņas.

Jauneklis apsēdās uz soliņa, skvērā to netrūka. Un atkal uzmācās atmiņas. Aizejot no mājām, viņam vēl nebija pilni sešpadsmit. Atstāja vēstuli: «Nemeklējiet mani, es aizliedzu. Ja milicija mani atradīs, es padarīšu sev galu, neviens mani neaizkavēs.» Viņš aizgāja vasaras naktī, paņēmis līdzi visus savus ietaupījumus, magnetofonu, skaistu pulksteni Longines, svīteri nepaņēma. Ziemu nācās salt, valkāt svešas lupatas; pirmo gadu viņš nodzīvoja Gdaņskā pie drauģeļa, kas arī dūrās. Pavasarī gribējās atpakaļ uz Varšavu. Pa šo gadu viņš bija pastiepies, ataudzējis garus matus, ko pakausī mēdza sasiet, bārdu un ūsas, — nebija jābaidās, ka kāds uz ielas varētu pazīt.

Kādudien viņu uzrunāja padūšīgs vidēja auguma vīrietis, ģērbies spožā jakā, ar importa krosenēm kājās. Viņš no šī tipa jau bija pircis «kompotu», reiz gadījās arī kas labāks — Skoff. Vīrietis teica, ka viņu saucot Morva un ka viņš varot iekārtot jaunekli darbā fabrikā. Toreiz viņš Morvu pasūtīja tālāk, atbildēja, ka nekur strādāt netaisās un vispār darbs viņam ir pie vienas vietas. Viņš nezināja, ka runa ir par pavisam citādu darbu un citādu fabriku.

Pēc pāris nedēļām Morva apošņāja viņu vēlreiz, prašņāja, kur viņš dzīvo, viens vai ar kādu kopā, kā tiek pie naudas, kur ir vecāki. Viņš teica, kā ir: dzīvo pie kāda precēta pāra, kas arī ir narkomāni (viņš nosauca precīzu adresi, jo zināja, ka Morva pārbaudīs), naudu ņem kur nu kuro reizi, pāris reižu kopā ar dzīvokļa saimniekiem aplaupījis veikalus un kioskus.

—   Bet ģimene? Tavi vecāki? — Morva neatlaidās.

—   Man nav vecāku.

—   Miruši?

—   Miruši.

Kā viņš to dabūja pār lūpām? Tonakt viņš nolīda Vislas krasta krūmos, raudāja, domās izlūdzās vecākiem piedošanu par meliem, nolādēja sevi, savu dzīvi. Bet nākamajā naktī sameklēja Morvu un teica, ka piekrīt. Sākumā narkotikas ražoja Bočnas ielā vienpadsmit, nesen viņus pārcēla uz pagrabu Ohotā. Kāds no komandas iebilda, ka tas ir pārāk tālu; viņam bija vienalga — saņēma s^vu «daļu» un veģetēja tālāk.

Labi, bet kā tas viss sākās? Pamazām atmiņā atausa pašas pirmās dienas un nedēļas. Skolā bija viens tāds čalis, kādu gadu par viņu vecāks, nervozs un straujš, visi viņam liptin lipa klāt. Reiz viņi dzīvoklī bija divi vien. Valdeks izvilka no tahtas apakšas kastīti ar šļirci un mazu ampuliņu, kurā bija dzeltenīgs šķidrums.

—        Ko, tu spricēsies? — viņš brīnījās. — Pats? Kāpēc? Vai esi slims?

Valdeks iesmējās.

—       Tas ir «kompots». Vai tad tu ne reizes neesi pamēģinājis?

—   Kompotu dzer, nevis iespricē! Tu kaut ko jauc.

—       Puišelis, — Valdeks iecietīgi noteica. — Mūsu valodā «kompots» — tas ir heroīns. Vai arī morfīns, kā nu kuro reizi.

Viņš sāka apjaust. Un nobijās, gribēja mukt prom. Televīzijas pārraidēs viņš bija dzirdējis runājam par narkomāniem, par narkomānu ārstēšanu, šis tas bija arī lasīts, bet narkotikas lietot viņam nenāca ne prātā. Dzīve tāpat bija ļoti interesanta, vilināja sports, ceļojumi, plašā pasaule. Kopā ar tēvu viņš jau bija bijis pie Balatona ezera un Austrijā, viņš krāja nozīmītes, gribēja studēt arheoloģiju, angli stiķu.

Bet Valdeks teica:

—       Pamēģini! — Un pasniedza viņam šļirci, līdz pusei piepildītu ar tējas krāsas šķidrumu. — Triec kanālā!

—   Kur?

—   Nu — vēnā taču. Nebaidies, tas nesāp.

—       Nespēju. — Viņš nodrebēja klusās šausmās, jo baidījās no injekcijām, nepanesa sāpes.

—   Ja pats nevari, es iespricēšu.

Viņš gribēja protestēt. Bet Valdeka acīs pavīdēja kaut kas līdzīgs ironijai, varbūt pat nicināšanai. «Gļēvulis» — tās it kā teica. Bet gļēvulis viņš negribēja būt. Sakoda zobus un pastiepa roku. Tā tas sākās. Vecāki neko nenojauta. Un, kad vairs nevarēja glābties no vecāku mūžīgajiem jautājumiem: «Kur biji? Ar ko kopā? Kāpēc tu neko neēd? Kas ar tevi notiek?!» — viņš aizgāja no mājām.

Parasti viņi sapulcējās pie Valdeka, kad viņa veči bija ārzemju komandējumos. Sākumā pa seši septiņi, vēlāk jau kāds desmits — ar meitenēm vai paši vien. Izmēģināja visu pēc kārtas: sākot ar čefīru, kas vēl tika ar šo to «uzstiprināts», un beidzot ar «Lusiju» — LSD, bet reiz pat gadījās meskalīns. Var teikt, izgāja cauri visam klasiskajam organisma saindēšanas procesam. Ģībieni, vemšana. ga'vas un vēdera sāpes, arī bauda, apreibums, halucinācijas. Organisms izmisīgi aizstāvējās, brīdināja, kamēr vēl bija spējīgs brīdināt. Parādījās drebuli, krampji kāiās; kā stāsta mednieki, tā kājas raustoties mirstošam zaķim. Arvien biežāk griezīgas sāpes locītavās, visos muskuļos, galvā. Jau pēc gada viņarn sāka izkrist mati. Ļodzījās zobi. Dedzinoši sūrstēja vienmēr asarojošās, iekaisušās acis.

Vai bija brīdis, kad vēl varēja apstāties? Viņaprāt, pēc divu gadu stāža vairs ne. Ja nu vienīgi kāds būtu par viņu īpaši parūpējies, izolējis no citiem narkomāniem, piespiedis ārstēties. Slimnīcā, dispanserā. Bet uz turieni ir iāaiziet. Pašam Mājās viņš negribēja rādīties. Tādā izskatā: vājš, novārdzis, ar trīcošām rokām, ar briesmīga; ām kāju konvulsijām, ko nespēja apvaldīt…

Bet, lai pieņemtu lēmumu ārstēties, vajadzēja kaut kripatiņu gribasspēka, enerģijas… Viņarn bija tikai briesmīga apātija, kas mijās ar galējas uzbudināmības stāvokļiem. Bez miegazālēm nevarēja aizmigt, nakts pagāja, truli blenžot griestos; zuda atmiņa, arvien grūtāk kļuva runāt — viņš stostījās, nevarēja atrast vārdus. Tikai narkotiskā bada brīžos viņš piespieda sevi rīkoties, domādams par to, ka kārtējā deva ļaus uz vairākām stundām paglābies. Bet tādu stundu palika arvien mazāk. Jāduras bija arvien biežāk, naudas vajadzēja arvien vairāk.

Tieši tad Morva piedāvāja viņam darbu fabrikā. Tur viņš katru dienu dabūja savu «daļu» un varēja būt mierīgs. Līdz zināmam laikam. Pienāca diena, kad ar fabrikas devu nepietika. Viņš mēģināja pāris ampulu pievākt; to pamanīja Dols — narkomāns, kas uzraudzīja produkciju. Dols tūlīt visu izstāstīja Morvam, solidaritāte viņiem bija sveša. Morva pasauca talkā Karņaku, pašam viņam bija citas darīšanas. Karņaks sita tikai vienreiz, bet izsita viņam pāris zobu un izmežģīja žokli. Viņš pazaudēja darbu fabrikā un jebkuru iespēju apmierināt vajadzību pēc narkotikām. Naudas arvien pietrūka un beigās vairs nebija nemaz.

Tāpēc viņš bija atnācis uz skvēru pie savām kādreizējām mājām, sēdēja tur un domāja. Atcerējās, ka tēvs glabā naudu rakstāmgaldā un ka tas nav aizslēgts. Pēc viņa domām, tēvam tur varētu būt kādi desmit, piecpadsmit tūkstoši. Pārējā nauda ir krājkasē. Vēl vajadzētu paķert tēva magnetofonu un šādus tādus sīkumus pārdošanai.

Rakstāmgalds stāv lielajā istabā; tajā viņi vakaros skatījās televīzijas pārraides, ēda, sarunājās. Kad viņš un māte gāja gulēt, tēvs palika lielajā istabā un strādāja tur līdz vēlai naktij. Vecāku guļamistaba bija aiz lielās istabas; trešajā istabā kādreiz dzīvoja viņš. Kad tēvs lielajā istabā strādāja, viņš durvis uz guļamistabu aizvēra. Negribēja, ka rakstāmmašīnas klaboņa traucētu mātes miegu. Laiku pa laikam tēvs brauca komandējumā uz citām pilsētām, uz ārzemēm … Jauneklis zināja — viņš māju novēroja jau vairākas dienas —, ka arī pašlaik tēvs ir komandējumā: vakarvakarā aizbraucot viņš ielika mašīnā čemodānu, tātad būs prom ilgāku laiku.

Jauneklis piecēlās no sola, pavērās apkārt. Tukšs un kluss. Kaut kur slinki ierējās suns, pāri ielai pārskrēja kaķis, balts, ar pelēkiem plankumiem. Jauneklis nodomāja: ja gribu iet, tad jāiet tagad, drīz būs gaisma un līdz ar to par vēlu. Mājai bija divi stāvi, vecāki dzīvoja parterā, virs viņiem — patīkama ģimene, labi kaimiņi. Jauneklis piegāja pie ārdurvīm. Aiz tām bija vestibils: pa kreisi kāpnes uz augšstāvu, pa labi — durvis uz vecāku dzīvokli. Uz durvīm vizītkarte «Marija un Jans Dobrudzki», kādreiz viņš tur tika pieskricelējis klāt «un Marcins». Atslēga nemaz neaizķērās. Durvis atvērās. Maza, četrstūraina priekštelpa — un viņš bija mājās.

Brīdi viņš klausījās, elpu aizturējis. Nekas nekur nepakustējās, neviens neko nejautāja. Viņš stāvēja un domāja, pārlaizdams skatienu tumšajai priekštelpai, kuru vāji apgaismoja ielas ugunis. Ar interesi, kādu sen nebija izjutis, pavēra durvis uz «savu» istabu un iegāja tajā. Tur bija gaišāks, aizkari nebija aizvilkti. Viņš skatījās un jutās bezgala pārsteigts, pirmajā mirklī pat neaptvēra, kāpēc. Izrādījās, ka viss, burtiski viss šajā istabā ir tāpat

kā tajā naktī pirms diviem gadiem, kad viņš aizgāja no mājām. Nekas nebija mainīts. Tahta tāpat pārklāta ar krāsainu segu, uz rakstāmgalda tā pati mazliet nekārtīgā grāmatu kaudzīte, burtnīca, divas pildspalvas. Pie sienām viņa iemīļotās reprodukcijas un gleznas. Slēpes stūrī pie skapja. Uz plaukta atskaņotājs un daudzas plates. Grāmatas… kādreiz tās mīlētas, lasītas un pārlasītas, ar aizlocītām lappusēm. Aktrišu attēli, piestiprināti ar spraudītēm.

Jauneklis piegāja pie skapja un atvēra to. Viņa uzvalki, veļa, kurpes. Viss, ko viņš kādreiz tika saucis par savu, bija te, šajā istabā. Gaidīja viņu atgriežamies, vienīgi tā to varēja izskaidrot. Apdullinātā, mēmā sirds atdzīvojās, sāka nemierīgi dauzīties. It kā viņš mostos augšā no briesmīga sapņa, ilga kā pati nāve.

—   Atgriezties, — viņš nočukstēja. Uz rakstāmgalda stāvēja koka svečturis ar sveci. Viņš atcerējās, cik burvīga agrāk likās sveces maigā, trīsošā gaismā. Līdzās gulēja sērkociņi. Tāpat kā kādreiz. Jauneklis aizdedza sveci, pavērās apkārt un ieraudzīja spogulī savu attēlu. Viņš paņēma svečturi rokā, pacēla to gaisā, piegāja pie spoguļa un skatījās. Piecas minūtes. Desmit.

—   Nēi — viņš norūca. Istaba, tiesa, bija tāda pati kā agrāk. Tikai viņš vairs nebija tāds, viņš vafrs neiederējās ne šajā istabā, ne mājā. Viņš tagad bija netīrs, novārdzis narkomāns, grausts, cilvēka vraks. Un viņš nedrīkstēja, viņam nebija tiesību mānīt sevi, izlikties, ka tā nav. ^iss jau par vēlu.

Viņš nolika svečturi atpakaļ. Pārlūkoja skapja saturu, nu jau ar aukstām acīm: ko ņemt pārdošanai, kas vairāk maksā. Vispirms paņēma pelēku audekla maisiņu, ielika tajā divus svīterus, pāris kreklu, zeķes. Pēc tam novilka vecās, sviedriem piesūkušās teniskurpes un apāva gandrīz pavisam jaunas krosenes. Brīdi domāja, vai nepaņemt arī kādu grāmatu, bet baidījās, ka maisiņš būs pārāk smags. Nodzēsis sveci, viņš uz pirkstgaliem izgāja priekštelpā. Atlika piekļūt tēva rakstāmgaldam. Bet ja nu durvis no lielās istabas uz guļamistabu palikušas vaļā?

Viņš novilka krosenes un basām kājām aizzagās līdz rakstāmgaldam. Lielajā istabā bija tumšs, bet viņš te pazina katru pēdu, zināja, kur stāv krēsli un kā tikt tiem garām. Sirdij skaļi dauzoties, paskatījās uz guļamistabas pusi — durvis bija pievērtas… Brīdi pagaidīja, sataustīja rakstāmgalda malu, uzmanīgi izvilka augšējo atvilktni. Taustīja pēc kastītes, kurā parasti stāvēja nauda. Sataustīja to, izgrāba tukšu, sabāza visu jakas kabatās.

Pēkšņi viņš sastinga. Guļamistabā iedegās gaisma, un klusa balss vaicāja:

—   Janek, tu?

; Tēvu sauc Jans. Māte acīmredzot domā, ka tēvs pārbraucis, ka lielajā istabā ir viņš. Jauneklis turpināja stāvēt kā sastindzis, taču pazīstamā, mīļā balss lika kaklam aizžņaugties žēlumā, pieriesā acis ar asarām.

—   Janek, vai tu kaut ko meklē? Kāpēc tu neiededz gaismu?

Viņš domāja, ko darīt. Gribējās bēgt projām, bet kaut kas viņu it kā turēja ciet — neapzināta vēlēšanās redzēt māti, redzēt viņu kaut vai mirkli, iztālēm. Viņš izdzirda, kā māte atsviež malā segu un kā viņa — ak, kāda nepanesama skaņa! — rāpo pa tepiķi šurp. Durvis atvērās. Viņš nespēja paskatīties.

—   Marcin! Tu, dēliņ?

Viņš iekodās lūpās tā, ka sajuta asins garšu, klusēj'5 . Māte nepazīs, ja viņš nerunās. Lai māte domā, kā parast zaglis. Svešs cilvēks.

—   Marcin, mīļo!

Lēnām, galvu nepacēlis, viņš kāpās atpakaļ uz priekštelpu, kur bija atstājis maisiņu. «Nepazīs!» viņš domās sauca, melodams pat sev, jo juta, ka māte jau ir viņu pazinusi. Ka māte tur, durvīs, tup vai guļ un nespēj piecelties un ka viņai nepietiek spēka arī aizrāpot līdz rat ņiem, kas stāv no viņas pa labi. Un nebija saprotam. kādā brīnumainā kārtā māte spējusi pacelties no grīdr augšup vispirms uz rokām un pēc tam arī uz bezspēcīg; jām kājām, lai iedegtu lielajā istabā gaismu. Nu mā\ redzēja viņu.

Jauneklis spēji izmetās priekšnamā un aizcirta aiz sevi< durvis. Paķēra maisiņu, krosenes, izskrēja ārā. Noskrēj; daudzus desmitus metru, pirms atjēdzās. Skvērā viņš atkrita uz tā paša sola, kur tika sēdējis pirmīt, iecirta nagus sejā — lai sāp, lai aizmirstas. Un raudāja.

* * *

Sčensnijs nedusmojās un nepārmeta, tikai noskatīja visus trīs inspektorus tā. ka uzbļāvieni un lamas, salīdzinot ar šo skatienu, tiem šķistu maigi bērna šļupsti.

Poloņskis arī neteica neko; viņš bija jaunāks par majoru un vēl labi atcerējās savas kļūdas un neveiksmes.

«Tas var gadīties katram,» viņš nodomāja. «Puiši centās, esmu par to pārliecināts. Viņus apveda ap stūri? Arī tas gadās.»

Ienāca Daņilovičs.

—   Sēdieties! Visi! — viņš teica. — Es paaicināju šurp Vojtčaku, viņam ir svarīga informācija.

Uzmetis skatienu inspektoru bēdīgajām sejām, Daņilovičs viegli pasmaidīja. Par viņu jaunību, kļūdas un nezināšanu ieskaitot, viņš atdotu nezin ko… Taču sacīt nekā nesacīja.

Vojtčaka seja liecināja, ka viņš ar sevi ir apmierināts. Apsēdies pie Sčensnija rakstāmgalda, viņš izvilka lielu, pelēku aploksni.

—   Vai atļausiet, pulkvedi?

—   Protams. Mēs klausāmies.

—   Nu tad tā. — Vojtčaks izbēra uz galda dažāda formāta attēlus, sakārtoja tos un uzvaroši palūkojās klātesošajos. — Viņš mums ir rokā!

—   Kas? Bālais? — Jautājums bija vairākbalsīgs.

—   Par Bālo vēl nezinu. Esam noķēruši Lesiņski, un tas ir būtiski. Skatieties! — Viņš palaida apkārt fotogrāfijas. Uz visām tām bija redzams viens un tas pats vīrietis, ģērbies reizēm melnā jakā, reizēm brūnā putekļmētelī, bet vienmēr ar cepuri galvā un tumšām brillēm uz acīm. Vienā attēlā viņš kādā pagalmā sarunājās ar personu, ko klātesošie pazina kā Karņaku, citā — stāvēja pie pagraba Ohotā, vēl cita — sēdās automobilī, pie kura stūres bija Morva. Lesiņska seja visur bija labi saskatāma.

—   Ko teiksiet? — kapteinis sacīja ar tādu lepnumu, ka visi sāka smieties.

—   Saki, cilvēk, kā tu to dabūji gatavu? — Daņilovičs vaicāja. — Viņš taču ir ārkārtīgi piesardzīgs.

—   Izrādās tomēr, ka ne. Taču atzīšos, ka man palīdzēja kolēģi no Kriminālistikas pārvaldes: viņi aizdeva ļoti labu aparātu ar teleobjektīvu, man tāda nav. Atradāmies vienu, pat divus kilometrus atstatu no Lesiņska, un viņš nekādi nespēja mūs pamanīt. No šī pagraba, piemēram, — Vojtčaks parādīja attēlu, — mūs šķīra vismaz divi kilometri.

—   Smalki! — Sčensnijs atzinīgi pamāja. — Taču saki — kā tu zināji, ka viņš tieši tajā naktī tur būs? Varēja gadīties, ka gaidāt tur velti vai veselu nedēļu.

—      Mēs, tas ir, mana nodaļa, izsekojām nevis Lesiņski, bet gan narkotiku pārdevējus Morvu un Karņaku. Zagva vēl ir slimnīcā, tas mūs pagaidām neinteresē. Jau vairākas dienas uzmanām pagrabu Ohotā, uz kurieni, kā liekas, pārcelta Bočnas ielas nelegālā laboratorija, taču tas vēl jāpierāda. Morva, Karņaks, pagrabs un narkomāni, kas tajā ražo «kompotu», vairāki desmiti klientu, pastāvīgo pircēju, — tie visi nepārtraukti bija mūsu redzes lokā. Visu šo kompāniju — ražotājus, pārdevējus, pircējus — mēs varējām savākt un padarīt nekaitīgus jau pirms kādas nedēļas. Bet tad tajā barā nebūtu bandas vadoņa. Nebūtu Bālā.

—   Tādā gadījumā … — Ščensnijs iesāka, bet Vojtčaks v.iņu pārtrauca:

—   Pagaidi, tas vēl nav viss. Izrādījās, ka tur grozās vēl kāds trešais.

—   Kāds trešais? Un kur?

—  Tūlīt paskaidrošu. Ohotas pagraba apkaimē, kā arī Rozbrata un Fabrikas ielu rajonā nu jau nedēļas divas apgrozās kāds tips, par kuru mēs pagaidām neko nezinām.

—   Toties mēs zinām, — majors apmierināts konstatēja — Pasaki! — Viņš paskatījās uz Ježiju. — Vai noskaidrojāt, kas ir šis cilvēks?

—   Jā, — inspektors atbildēia, priecādamies, ka var sevi reabilitēt. — Sis cilvēks ir Jans Dobrudzkis, inženieris, strādā firmā «Barex». Turpat, kur strādā Lesiņskis. Dob rudzkis ir četrdesmit sešus gadus vecs, precējies. Dēh Marcins pie vecākiem nedzīvo jau divus gadus, kur viņ5 atrodas, pagaidām nav noskaidrots. Šķiet, ka viņš aizbēdzis no mājām.

—   Paga, paga! — iesaucās Vojtčaks, saraukdams gaišās uzacis un plucinādams īso Ūsiņu. Šīs izdarības vienmēr palīdzēja viņam atcerēties to, kas uz brīdi bija piemirsies. — Kā tu teici — Dobrudzkis?

—   Jā, Marcins Dobrudzkis. Astoņpadsmit gadu vecs vai apmēram tādā vecumā.

—   Tas ir narkomāns. Kolēģi Gdaņskā reģistrējuši viņu kā vietējās narkomānu kompānijas locekli. Tur aplaupīja vairākus kioskus, veikalus. Aizdomas krita uz narkomāniem, arī uz Dobrudzki. Tas bija pirms kāda gada. Pēc tam Dobrudzkis no Gdaņskas pazuda.

—   Vai vecāki ir ziņojuši milicijai par dēla pazušanu? — jautāja Daņilovičs. — Astoņpadsmit gadu viņam ir tagad bet tobrīd viņš Vēl bija nepilngadīgs, sešpadsmitgadnieks

—   Nav ziņojuši, — Poloņskis atbildēja. — Tiklīdz kolēģi bija noskaidrojuši, kas ir šis trešais, kas parādījies mūsu interešu sfērā, es ievācu ziņas par šo ģimeni. Dobrudzkis, juniors, aizgājis no mājām pirms diviem gadiem, kad jau bija pamatīgi iestidzis narkomānu vidē. Grūti pateikt, kāpēc viņš tā pagrima. Mājās viņam bija ļoti labi apstākļi gan materiālā, gan visādā citā ziņā. Māte ir invalīde, piekalta pie ratiņiem. Sabiedrībā Dobrudzku ģimeni cienī, mīl. Tēvs divas reizes paņēmis dēlu līdzi uz ārzemēm; kā apgalvo kaimiņi, Dobrudzku mājā nekad nav notikuši strīdi, skandāli. Mārciņām bijusi pašam sava istaba, skolā viņam veicies labi, nekādu nepatikšanu. Līdz brīdim, kad sācis lietot narkotikas. Tad palaidies, sācis bastot, skolotāji un klases audzinātājs prātojuši, vai nu saslimis, varbūt sācis dzert, sapinies ar sliktiem draugiem… Un nevienam nav ienācis prātā aizsūtīt viņu pie skolas ārsta vai uz poliklīniku. Ārsts būtu atšifrējis, kur tas suns aprakts. Kad Marcins pilnīgi pārstājis nākt uz skolu, pedagogi sazinājušies ar tēvu. Tēvs viņus maldinājis: dēls esot slims un pašlaik uzturoties sanatorijā. Un atvainojies, ka neesot skolai to paziņojis. Galu galā Mārciņu izsvītrojuši no audzēkņu sarakstiem — tas bija visvieglāk un visvienkāršāk.

—  Vai tu ar Dobrudzki runāji?

—   Nē. Nebija iemesla. To, ka viņš grozās ap Ohotas pagrabu, es uzzināju tikai šodien. Bet staigāt pa Rozbrata ielu, Kultūras parku drīkst katrs, kaut arī dzīvotu nezin cik tālu. Andžej, vai tev nešķiet, ka viņš vienkārši meklē dēlu? — Poloņskis palūkojās uz Vojtčaku. — Kāds viņam varbūt pateicis, ka tur uzturas narkomāni.

—   Nesaprotu, kāpēc tēvs nemeklēja viņu pirms diviem gadiem, kad tas vēl bija nepilngadīgs, bet dara to tagad? — teica Marjans.

—   Tam var būt dažādi iemesli. Tačoi nenodarbosimies vairs ar Dobrudzku ģimeni, — pulkvedis sacīja. — Varšavā, visā Polijā daudzās ģimenēs norisinās šādas traģēdijas, kuru vaininiece ir narkomānija. Sčensnij, kas mums šobrīd ir pilnīgi skaidrs?

—   Lesiņska sakari ar narkotiku pārdevējiem. Maigo• žatas Rudzikas alias Melnās liecība, kas apvaino Bālo Janīnas Pavelikas slepkavībā. Bālā uzbrukums M,elnajai un viņas sakropļošana. Tas viss mums ir. Kā mums nav? Nav viena, bet neapgāžama pierādījuma, ka Lesiņskis ir Bālais. Tāpēc mēs nevaram viņu aizturēt kā eventuālu slepkavu un apsūdzēt miesas bojājumu nodarīšanā. Citiem vārdiem: ļoti viegli ir nodot viņu tiesai par nelegālu tirdzniecību ar narkotikām un to ražošanu. Ļoti gruti_-rpar slepkavību. Vienīgi — Ščensnijs brīdi padomāja. — Vienīgā cerība, ka kāds no viņa līdzdalībniekiem sāks runāt.

Vakarā pie Sčensnija atnāca Poloņskis, un viņi sprieda par to, kā varētu tikt pie šī vienīgā neapgāžamā pierādījuma.

—   Zini, Bohdan, — teica majors, staigādams pa istabu šurp un turp, kā parasti mēdza darīt intensīvas smadzeņu piepūles brīžos, — vēl arvien, kaut zinu, ka Lesiņskis ir Bālais, neaptveru, kā var tā mainīt ādu. Būt nepraktisks, bezpalīdzīgs ierēdnītis, mazs cilvēciņš, pieticīgs un pakļāvīgs un tai pašā laikā viltīgs, cietsirdīgs noziedznieku bandas vadonis. Kas prot ne tikai organizēt ražošanu, sagādāt mašīnas, izejvielas narkotiku producēšanai, bet arī pakļaut savai varai citus noziedzniekus, kuri nebūt nav nekādi muļķi.

—   Atkārto vēlreiz visos sīkumos to jūsu sarunu vilcienā.

Poloņskis klausījās, šūpoja galvu un beigās teica:

—  Tik ilgi esi nostrādājis milicijā un tik viegli ļāvi sevi apmānīt. Taisni jābrīnās.

—  Es jau arī brīnos. — Ščensnijs turpināja staigāt pa istabu, bet tad apstājās Bohdana priekšā un vērās viņā, piemiedzis savas melnās, šaurās acis. — Vai vari pateikt, ar ko īsti viņš sajauca man galvu?

—   Varu. Ar to stāstu par savu kādreizējo sirdsdraugu, kas «grauj cilvēku veselību» un tā tālāk. Veikls gājiens! Viņš ieveda tevi sev visizdevīgākajā celiņā un darīja to ar nolūku. Un nopriecājās: tagad milicija meklēs viņu, nevis mani. Kādu citu, vai saproti? Viņš jau toreiz kaut ko saoda, kļuva nemierīgs. Tāpēc viņš, kad jūs nejauši sagadījāties vienā vagonā, gāja uz tavu kupeju. Tīšām. Labs aktieris.

—   Bet ja es toreiz nebūtu bijis tajā vagonā?

—   Grūti pateikt. Varbūt būtu noorganizējis cita veida tikšanos. Varbūt būtu kļuvis piesardzīgāks savās naksnīgajās gaitās un kontaktos ar Morvu un tiem pārējiem. Vai ārstam Dombrovskim tu Lesiņska fotoattēlus parādīji?

—  Jā. Viņš saka — «varbūt ir, bet varbūt arī ne». Tāda atbilde mums neko nedod. Redzu tikai vienu izeju: jāaiztur pārdevēji un jāmeklē pierādījumi pie viņiem.

Devītā nodaļa

Jo stiprāka kļuva salauztā kāja, jo dziļākās pārdomās ieslīga slimnieks: slimošanas vienmuļajās dienās un naktīs Zagva briedināja plānu reizi par visām reizēm atdalīties no Bālā un nodibināt patstāvīgu biznesu. Viņš domāja tik intensīvi, ka nedzirdēja apkārtējo vaidus un žēlošanos. Citi slimnieki vakaros lūdzās māsiņai miegazāles, bet viņš, kurls pret visu un visiem, tikai turpināja domās izstrādāt savu koncepciju.

Zagvam jau bija pa spēkam neilga pastaiga — balstīdamies uz kruķiem, viņš izkliboja slimnīcas dārzā. Sēdēja uz sola, pagrieza vaigu pret rudenīgo sauli un domāja. Sava biznesa organizēšanai kapitāls bija drusku par mazu. Bija nepieciešams simtiem tūkstošu zlotu, bija vajadzīgas izejvielas, telpas, cilvēki, kas narkotikas pārdos. Savi cilvēki, uz kuriem var paļauties, un tādiem par darbu bija jāmaksā daudz. Viņš plānoja nodibināt sakarus ar ārzemju jūrniekiem, lai varētu pārdot rūdītiem narkomāniem arī smalkākus ražojumus, nevis tikai primitīvo pašmāju «kompotu». Viņš apsvēra un pārsvēra visus apstākļus gluži kā direktors, kas organizē jaunu fabriku. Un ne uz brīdi viņam neienāca prātā, ka šī fabrika nesīs ļaudīm nāvi.

Torīt Zagva kārtējo reizi sēdēja dārzā uz sola, sildījās saulē un kreņķējās. Viņš nevarēja izdomāt, kur dabūt vismaz nieka pāris simttūkstošu. Viss, ko viņš pie Bālā bija nopelnījis, iztērēts. Nekas nav iekrāts. Jo līdz nelaimes gadījumam viņš dzīvoja plaši: lepni restorāni, labi dzērieni, dārgas prostitūtas. Dzīvoja vienai dienai, nedomāja par rītdienu. Un tāpēc viņš tagad savu lielisko plānu nevar realizēt.

Kāds apsēdās viņam līdzās.

—   Pans Smigelskis, vai jā? — atskanēja pusbalsī izteikts jautājums. Zagva pagrieza galvu un paskatījās. Ne pacients, ne arī ārsts. Svešs tips. «Milicis?» viņš bažīgi iedomājās. «Diezin vai. Slimnīcā! Lai gan viens jau te snaikstījās apkārt. Tas, kurš pateica par Melno…»

—   Nu un? — Zagva nelaipni atrūca, lai liek viņam mieru.

—  Vai varam aprunāties?

Zagva pabrīnījās. Sirmi mati, grumbu izvagota seja — vai tad tādi strādā milicijā?

—   Par ko?

—       Teikšu bez aplinkiem. Gribu nopirkt no jums informāciju.

Zagvas apziņā aizķērās viens vārds — «nopirkt». Tātad no šī tipa var dabūt naudu.

—       Cik? — Zagvam izlauzās, lai gan viņš vēl nezināja, par ko īsti ir runa.

Svešā vīra acis neatlaidīgi vērās viņā, un tajās bija kaut kas nenosakāms, Zagva nesaprata, kas. Lūgums, pavēle, it kā izmisums …

—   Daudz.

—   Kas vienam daudz, tas otram maz, — Zagva norūca.

—   Ļoti daudz.

—       Es neko nezinu, — Zagva katram gadījumam nomurmināja. Varbūt tomēr špiks. Bālajam arī ir visvisādi paziņas.

—       Jūs zināt. Un es neprasu par velti. Runa ir par pirkšanu un pārdošanu. Par biznesu.

Zagva neviļus nopūtās. Tagad svešais bija trāpījis desmitniekā. Bet ko viņš grib uzzināt?

—   Kādu informāciju jums vajag?

—        Kā sauc cilvēku, kas noorganizējis tirdzniecību ar narkotikām? Viņu dēvē par Bālo. Jūs pie viņa strādājat.

Zagvu pārņēma izbailes. Bālais var aizsniegt viņu arī te, slimnīcā. Pavisam vienkārši — kāds no pieciem palātas biedriem ņems un iebērs kaut kādu indi viņa šķīvī…

—       Nezinu, — viņš atbildēja. — Neko nezinu. Man nav nekādu darīšanu ar narkotikām. Taisieties prom, vai neredzat, ka esmu slims!

Pēc stundas viņš sāka padoties. Jo bija parādījusies iespēja realizēt loloto koncepciju. Nodibināt savu biznesu! Un viņš nolēma prasīt daudz. Un neatlaist no prasītā ne grasi, lai kā šis kaulētos un lūgtos. Zagvam bija bieza āda kā nīlzirgam, viņa sirds atvērās tikai naudai.

—       Vienu miljonu, — viņš cieti noteica. — Ne grasi mazāk.

Svešais klusēja. Un raudzījās tālumā, it kā domas kavētos tur. «Pāršāvu pār strīpu,» Zagva klusībā errojās. Bet nē! Vai nu miljonu, vai arī sapnis par savu biznesu jāaprok. Ar miljonu viņam pietiktu.

—   Labi, — svešais beidzot teica. — Jūs to dabūsiet.

—        Skaidrā naudā! — Zagva brīdināja. — Nekādus čekus. Un tieši rokā.

—   Labi, — svešais atkārtoja. — Rīt ap šo pašu stundu jūs to miljonu dabūsiet. — Un klusā, nogurušā balsī piebilda: — Ja izrādīsies, ka esat man melojis, nositīšu.

Savādi: Zagva, kas patiešām bija nodomājis melot, uzreiz noticēja svešajam. Šajā cilvēkā slēpās kaut kas, kas vienkārši lika ticēt. Interesanti, kas?

—   Vai jums ģimenē ir kāds, kas duras? — Zagva piesardzīgi izlūkoja. Nedrīkstēja svešo aizbaidīt, Zagva pie tā miljona jau bija pieradis.

Svešā vīrieša seja it kā pārakmeņojās. Viņš aizvēra acis un klusēja.

—   Labi, tā nav mana darīšana. Gaidīšu jūs rīt. Te, dārzā. Ja rīt lītu — satiksimies vestibilā un pameklēsim kādu nomaļu kaktu. Tur es pateikšu jums to, ko gribat uzzināt. Nesamelošos. — Zagva gribēja vēl kaut ko piebilst, bet svešais strauji piecēlās un devās prom.

Pagalam uztraucies un gandrīz vai apdullis, Zagva noskatījās pakaļ svešajam. Miljons! Uz rokas. Rīt. Zagva devās uz palātu, nolikās garšļaukus un iegrima domās.

Te bija ko padomāt.

* * *

Dobrudzkis atgriezās firmā un turpināja darbu. Kolēģi par viņu raizējās: satrauca viņa klusēšana un pelēko acu savādi smagais skatiens. Kāds pajautāja, kas viņam kait. Dobrudzkis atteica, ka nekas, mazliet streikojot sirds. Darba dienas beigās, kad istaba jau bija tukša, Dobrudzkis pasniedzās pēc telefona klausules un uzgrieza kādu numuru. Atsaucās zema balss.

—   Hallo!

—   Pan Henrik, jūs traucē Dobrudzkis… Sveicinu jūs un tūlīt arī paskaidrošu, kāpēc zvanu. Vai vēl arvien gribat pirkt manu Peugeot? Pirms diviem mēnešiem jūs izteicāt tādu priekšlikumu … Ziniet, tādi apstākļi… Jā, atceros, toreiz jūs piedāvājāt piecus ijiiljonus… Vārdu sakot, esmu ar mieru. Taču ar vienu norunu: man tūlīt uzreiz vajadzīgs … viens miljons, — Dobrudzkis uzsvēra pēdējo vārdu.

Sarunas biedrs brīdi klusēja. Viņi nebija draugi, taču pazinās jau vairākus gadus. Henriks, firmas uzņēmuma līdzīpašnieks, zināja arī Dobrudzka ģimenes apstākļus un no sirds juta līdzi panei Marijai. Dobrudzka automašīna bija labā stāvoklī; tiesa, viņš ar to bija nobraucis vairāk nekā četrdesmittūkstoš kilometru, taču bez avārijām, un mašīnu rūpīgi kopa. Henriks bija darījumu cilvēks, nevis labdaris un uzskatīja, ka cena atbilst Peugeot vērtībai, viņš tikai nesaprata, kāpēc Dobrudzkim tik steidzīgi vajadzīga nauda un tieši viens miljons.

—   Vai kaut kas atgadījies? — viņš labsirdīgā basā vaicāja.

—   Nē, — inženieris atbildēja. — Vienkārši tāda spiedīga situācija. Ja piekrītat, nogādāšu mašīnu jūsu garāžā. Bet pārējo naudu es varu gaidīt kaut mēnešus divus.

—   Kā redzu, jums tiešām deg. Labi, jūs varat saņemt to miljonu, teiksim … vakarā. Pieskrieniet.

—   Es aizbraukšu ar mašīnu un tad jums to arī atstāšu.

—   Pan Janek, mēs neesam pazīstami vienu dienu vien. Jūs varat mašīnu man atstāt, taču es ar to nebraukšu, pirms nebūšu samaksājis visu. Man taču ir savs Volvo.

Nākošās dienas priekšpusdienā Zagva sēdēja uz sola slimnīcas dārzā un gaidīja. Viņš bija nolēmis atšifrēt Bālo, par kuru kopš kāda laika zināja visai daudz. Gribēdams atdalīties no bandas, viņš bija nodrošinājies, ievācis informāciju par bandas vadoni — kā viņu patiesībā sauc, kur viņš dzīvo. Šantāža nodrošinātu Zagvam brīvu ceļu. Iespējams pat, ka viņi vienotos, sadalītu savā starpā ietekmes sfēras — kur katrs pārdos. Pie sienas piespiests, Bālais varbūt pat visādi nāktu pretim. Protams, sarunām jānotiek neitrālā vietā, kur Bālais neuzdrošinātos izvilkt no kabatas ampulu ar skābi. Zagva labi zināja, kāds ir Bālā «sarunu stils».

No ceriņu krūmiem iznāca Dobrudzkis. Apsēdies uz soliņa, viņš teica:

—   Ja saņemšu patiesu informāciju, nekavējoties izsniegšu jums miljonu zlotu. Skaidrā naudā. Divu un piecu tūkstošu banknotēs. Drusciņ arī pa tūkstotim. Banknotes bijušas apgrozībā.

—   Parādiet! — allaž aizdomu pilnais un piesardzīgais Zagva izmeta.

Dobrudzkis pavēra portfeli, vienlaikus ar acīm uzmanīdams apkārtni. Zagva pieliecās, viņa alkatīgais skatiens ieķērās lielajos naudas žūkšņos.

—   Skaitīsiet pēc tam, — inženieris aizrādīja. — Tagad stāstiet.

* *

Nākošās trīs stundas inspektoram Rišardam bija brīvas, pēc tam — dežūra «slēpnī» Fabrikas ielā. Vakars bija dzestrs, sijāja sīks lietutiņš, taču gribējās izlocīt kājas, izkustēties. Te, centrā, viņš pazina katru pagalmu, katru namu un daudzus to iemītniekus.

Viņš iegāja kādā ielā, vecā namā. Pirmo stāvu pildīja bungu rīboņa un klaigas. Rišards zināja, ka te atrodas pusaudžu diskotēka. Stāvēdams uz sliekšņa, Rišards ieraudzīja sasarkušas sejas un augumu jūkli, kas vērpās pā zāli. Troksnis bija tik liels, ka viņš neviļus atkāpās. Vairāki fani neuzticīgi noraudzījās viņā, bet viens piekasīgi noprasīja:

—   Tev nepatīk mūsu mūzika?

—  Vai tad tā ir mūzika? — viņš atvaicāja un steidzās pazust, pirms šie sāktu ķīviņu. Rišardam nāca smiekli: šajā diskotēkā kādreiz arī viņš tika lēkājis. Līdz apnika.

Tuvējā kafijas bārā viņš ieraudzīja pazīstamu kompāniju — narkomānus. Ar skatienu pārskaitījis tos, Rišards konstatēja, ka grupai pievienojusies nepazīstama meitene. Gari, gaiši mati, kas krīt pār seju, pelēks svīteris un raibi svārki, ausīs lēti sirdsveida klipši. Skaistās, zilās acis aizmiglotas, vaigos neveselīgs sārtums. Meitene dzēra tēju. Kāds no narkomāniem bija apskāvis viņu un kaut ko čukstēja viņai ausī. Citi nekustīgi nīka pie bāra galdiņiem, it kā viņu te nemaz nebūtu, it kā no pārējiem tos atdalītu kaut kāda siena — viņu Vājība, vai. Bārmene, kas strādāja pie kafijas automāta, noskatījās uz narkomāniem ar neslēptu nepatiku. Rišards zināja, ka restorānu un kafejnīcu personāls necieš narkomānus — paši viņi tērē maz un ar savu izskatu vēl atbaida citus apmeklētājus.

Rišards izdzēra savu kafiju un devās tālāk. Augšsilēzijas ielā gabalu priekšā viņš pamanīja Dobrudzki. Visi trīs inspektori jau bija iemācījušies pazīt viņu pēc garā, mazliet salīkušā auguma. Dobrudzkis parasti pastaigājās Kultūras parka vai Lazenku apkaimē. Allaž viens, domās iegrimis, bēdīgs. Rišards domāja, ka Dobrudzkis nogriezīsies pa labi Rozbrata ielā un dosies uz Lazenku parku. Un nobrīnījās — šajā laikā parks jau bija slēgts. Taču Dobrudzkis aizgāja uz Fabrikas ielu un apstājās pie nama, kurā dzīvoja Lesiņskis.

«Laikam Dobrudzkis grib viņu apciemot,» Rišards domās minēja. «Viņi taču strādā vienā kantorī. Varbūt kaut kāda darba lieta, varbūt vienkārši draudzīgas attiecības?»

Dobrudzkis tomēr neiegāja namā. Pastāvēja kādu brīdi pie ārdurvīm, it kā apsvērdams, ko darīt, tad pagriezās un straujiem soļiem steidzās uz autobusa pieturu. Visu šo epizodi Rišards vēlāk izstāstīja Ježijam, piebilstot, ka pēc viņa rīcībā esošajām ziņām Dobrudzkim ar Lesiņski nekādu draudzīgu attiecību nav. Varbūt inženieris kaut ko uzzinājis par Bālo?

—   Tu gribi sacīt, ka inženieris, nevarēdams atrast dēlu, iedomājies, ka Lesiņskis kaut ko zina par pazudušo? Bet tas jau nozīmētu, ka viņš ir atklājis, kas ir Bālais. Maz ticams, — teica Ježijs. Brīdi klusējis, viņš turpināja: — Šķiet, būsim nošāvuši greizi, nepieskatot to, kas ir slimnīcā, — žagvu.

* * *

Instruktāža pulkveža Daņiloviča kabinetā sākās pulksten desmitos rītā, un uz to bija ieradies kāds ducis cilvēku. Iepriekšējā vakarā Kriminālmeklēšanas nodaļas šefs kopā ar Ščensniju, Poloņski un Vojtčaku jau bija izstrādājuši operācijas plānu, tagad atlika iepazīstināt ar to pārējos darbiniekus un sadalīt uzdevumus. Plāns bija vienkāršs, taču tā realizēšanā iesaistītajām grupām vajadzēja darboties vienlaicīgi, tādēļ bija jāsaskaņo, kas, ko, kur un kā darīs; viena sīka neprecizitāte varēja izgāzt visu operāciju.

—  Tā kā lielos vilcienos viss skaidrs, pāriesim pie detaļām, — teica pulkvedis, ik pa brīdim ieskatīdamies savās piezīmēs. — Ščensnij, kā rīkosies tava grupa?

Ščcnsnija skatiens pārslīdēja klātesošajiem, ilgāk pakavējoties pie Ježija.

—  Vispirms gribu pateikt, ka mans vietnieks operācijā būs Ježijs. Grupā ir seši cilvēki, mani ieskaitot. Piecos no rīta jau būsim slēpnī Fabrikas ielā un sāksim novērot māju, kurā dzīvo Lesiņskis. Ieņemt pozīciju tuvāk, teiksim, Lesiņska mājas ceturtajā stāvā, ir pārāk riskanti. Viņš jau reiz mums izmuka, ir tramīgs. No mājas ir tikai viena izeja …

—   Un bēniņi, — Ježijs pārtrauca.

—   Labi, bēniņi. Viņš tur uzlīdīs un paliks, caur skursteni gaisā neizkūpēsl Toties viens no mums pastāvīgi uzmanīs pagalmu, kas ir savienots ar blakusmājas pagalmu.

—   Svešs cilvēks pagalmā var piesaistīt mājas īrnieku vai sētnieka uzmanību, — Daņilovičs teica. — Ko viņš pagalmā varētu darīt?

Seensnijs tikko pamanāmi pasmaidīja.

—   Viņš tur labos automašīnu. Un nesalabos to līdz pašām akcijas beigām. Proti: kāds mans paziņa, kas arī dzīvo Fabrikas ielā, iedos mums tajā dienā savu veco fordu it kā remontā. Jāteic, kolēģi to krāmu kādreiz ir jau remontējuši, viņi tās lietas pieprot. Vēlreiz no sākuma: ieņemam pozīciju slēpnī, novēroiam māju. Ap septiņiem Lesiņskis, kā parasti, ies uz darbu. Līdz pārnākšanai — visu darba laiku — viņu acīs paturēs Rišarda grupa, no viņa trim puišiem viens būs noenkurojies firmā «Barex» kā inspektors', kas kontrolē pārsegumu un liftu drošību.

Klātesošie visi kā viens iesmējās.

—   Kādu iestādi viņš pārstāvēs? — šefs jautāja.

—   Nav svarīgi. Viņam būs attiecīga dienesta apliecība, viņš parunās ar šveicaru un grozīsies pa vestibilu līdz darba dienas beigām. Ja Lesiņskis aizies no darba agrāk, inspektors dos zīmi Rišardam, kas kopā ar otru grupas locekli atradīsies uz ielas automašīnā. Tā ir situācija, kad mums jāpaļaujas uz puišu reakcijas asumu un prātu … Tālāk. Lesiņskis atgriezīsies Fabrikas ielā. Tur viņu no acīm neizlaidīs mana grupa. Lejā uz ielas mums būs automašīna, pastāvīgi uzturēsim sakarus ar pārējām grupām. Tas ir, gaidīsim signālus no tām.

—   Labi. Un tu, Bohdan? — šefs vērsās pie Poloņska.

—   Mana grupa, arī seši cilvēki, nodarbosies arMorvu,— kapteinis teica. — Noskaidrots, ka viņš rītnakt dosies uz pagrabu pēc preces. Tā iznāk, viņš brauc turp katru trešo nakti.

—   Regulāri?

—   Jā. Gribam viņu aizturēt brīdī, kad viņš iznāks no pagraba ar «kompota» ampulām, citādi viņš sāks pūst pīlītes, ka gribējis tikai paskatīties, kas tur notiek. Protams, mēs esam viņu nofotografējuši ne vienā vien situācijā, bet ne reizes pagrabā, tātad nepietiek pierādījumu. Grupa sadalīsies šādi: divi novēros Morvas dzīvokli. Viņš dienu parasti gul, jo naktī tirgojas. Morva brauc ar sarkanu mazlitrāžas vāģi, mūsējiem būs spēcīgs fiats. Kad viņš izies no mājām, mūsējie pa radiotelefonu informēs mani un paši viņam sekos. Es ar pārējiem trim puišiem no pulksten septiņpadsmitiem būšu netālu no pagraba. Mūsu rīcībā būs fiats, teleobjektīvs un noktovizori — katram gadījumam. Kārtējo reizi nofotografēsim narkomānus, kas pagrabā strādā. Saņēmuši signālu, ka Morva dodas pagraba virzienā, nodarbosimies tikai ar vinu.

—   Proti?

—   Turēsimies pietiekami atstatu, lai mūs nevarētu pamanīt, — starp citu, būs jau nakts, tumšs, — sagaidīsim Morvu, apvienosimies ar biedriem, kas viņam būs sekojuši. Kad Morva ieies pagrabā, aplenksim māju un gaidīsim. Visu laiku uzturēšu sakarus ar Andžeja grupu, lai mums nejauši neuzdurtos Karņaks. Lai gan … tas nemaz nebūtu slikti, — Poloņskis piebilda.

—   Karņaku ņem mana grupa, — teica Vojtčaks. — Pēc mūsu rīcībā esošajām ziņām viņš rītnakt tirgosies savā rajonā. Tas ietver neregulāru kvadrātu Sventokžiža un Vareckas ielu apkaimē, kā arī dalu Novi Svjatas ielas. Kopš Zagva ir slimnīcā, Karņaks pārņēmis savā ziņā arī viņa rajonu. Maceks, — Vojtčaks norādīja uz vienu no inspektoriem, kas samulsis pasmaidīja, — tēlos narkomānu, kas iebraucis Varšavā no provinces un meklē «kompotu». Macekam būs attiecīgs apģērbs, grims.

—   Karņaku tik viegli neapmānīsiet!

—   Zinu! Bet Maceks tomēr apmānīs. Kā nekā viņš ir no manas — no Narkomānijas apkarošanas nodaļas. Jādomā, ka Karņaks viņam neko nepārdos, tas būtu «pārāk skaisti, lai būtu patiesi», bet par to nav jāuztraucas. Galvenais — Maceks paziņos mums, vai Karņaks ir ieradies un kurā rajona punktā viņš funkcionē. Saņemsim ciet gan tirgoni, gan viņa klientus — narkomānus, kam viņš būs paspējis pārdot. Aizvedīsim visus uz pārvaldi un gaidīsim jūsu signālu.

—   Manuprāt, mums visu laiku jāpieskata arī Zagva, — teica Ježijs. — Zagva jau staigā, var gadīties, ka viņam kāds piezvana un paziņo, bet viņš savukārt pa telefonu brīdina Lesiņski.

—   Kas gan varētu viņam piezvanīt?

—   Nav svarīgi; kāds narkomāns, kuru pārbiedējusi Karņaka aizturēšana, kāds, kas uzmana pagrabu, kāda prostitūta. Narkotiku spekulantiem taču ir plaši sakari ar zagļiem, ar noziedznieku pasauli; tieši brīdināšana par briesmām ir tas pakalpojuma veids, par ko biznesmeņi labi maksā.

Kad bija precizētas visas detaļas, Daņilovičs ļāva padotajiem iet, lai viņi varētu sagatavoties rītdienas operācijai, kuras šifrs bija «Bālais». Poloņskis devās pārbaudīt automašīnu tehnisko stāvokli, bet Sčensnijs aizbrauca līdzi Vojtčakam uz viņa dzīvokli. Kad viņi jau sēdēja pie kafijas tases, majors teica:

—   Paklau, tu nu jau vairākus gadus noņemies ar narkomāniem, saki — ko tu par šiem cilvēkiem domā? Tev acīmredzot ir par viņiem savs pieredzē izsvērts uzskats?

Vojtčaks brīdi klusēja. Pēc tam viņš paņēma no sekcijas plaukta kādu nelielu grāmatiņu melnos vākos, atšķīra to un teica: — Vispirms paklausies šo, pēc tam mani. «…Un tā es aizgāju. Pa narkomānijas melīgo burvju loku. Nu ceļojums galā, loks noslēdzies. Esmu brīva no visa. Kaut kas manī trūd. Sagrautajās smadzenēs aizķēries laiks rāda iluzoru pasauli. Bet kādreiz es pati piederēju pie šīs pasaules, biju tās daļiņa …»

—   Kas tā par grāmatu?

—   «Narkomānes dienasgrāmata». Autore Barbara Rosjeka. Baisa grāmata, kas beidzas tā: «Es pati iznīcināju sevi… Nomiršu šeit, šajā svešajā dzīvoklī un vientulībā, nomiršu bezjēdzīgā narkomānes nave. Nemācēju dzīvē atrast savu vietu.» Un tagad pamēģināšu atbildēt uz tavu jautājumu — kā cilvēks, kā milicijas virsnieks, kā sociologs pēc izglītības. Kad es lasu kaut ko tādu, — Vojtčaks teica, rokā vēl turēdams grāmatu, — vai runāju ar narkomānu, kas visbiežāk ir jauns, pat ļoti jauns cilvēks un tīši galē sevi nost, mani pārņem gan dusmas, gan izmisums.

Liekas — ja man būtu vara, es iznīcinātu visas narkotiskās vielas, visus psihotropos medikamentus, aizliegtu audzēt magones un kaņepes. Tas, protams, ir nereāls sap-' nis. Narkotikas taču medicīnā ir nepieciešamas — operācijās, piemēram, ārstējot psihiski slimos, un citos gadījumos. Tātad iznīcināt narkotikas nevaru. Ja visa vara būtu man, es likvidētu nelegālo tirgošanos ar «kompotu», «magonīti», visādiem pulveriem un narkotiku pārdevējus liktu cietumā uz simt gadiem. Arī to es nevaru izdarīt, bet mans pienākums ir pret šiem šeptmaņiem cīnīties. Truisms, vai nav tiesa? Un es ar visiem saviem milicijas spēciņiem pret viņiem cīnos. Cīnos, kaut arī reizēm liekas — gals klāt, jo tā sērga iet arvien plašumā: tirdzniecība ar narkotikām ienes lielu naudu.

—   Bet kāda ir tava attieksme pret pašiem narkomāniem?

—   Man viņu žēl. Un dusmas. Ka nespēju viņus apturēt. Ka bezpalīdzīgi noskatos, kā tie kļūst par cilvēku vrakiem un pāris gados noiet dibenā. Reizēm vēl tīrie bērni. Ak, Ščensnij! Šķiet", no visiem milicijas dienestiem mūsējais ir vissmagākais. Kas nekait ķert zagļus, laupītājus, pat slepkavas. Tur viss skaidrs, jāaizsargā cilvēki pret noziedzniekiem. Bet te?

* * *

Bija vakars. Četri vīrieši dārzos pie kādas lapenes jau vairākas stundas gaidīja signālu, kas pavēstītu, ka akcija sākusies. Poloņskis notīrīja teleobjektīva stiklus, noregulēja asumu. Narkomāni jau bija nofotografēti, tagad viņi pagrabā ražoja «kompotu». Atlika gaidīt Morvas parādīšanos.

—  Vēl nekā? — Poloņskis čukstus jautāja inspektoram, kura rīcībā bija radiotelefons.

—   Nē. Acīmredzot vēl nav izbraucis no mājām.

—   Parasti viņš atbrauc īsi pirms divdesmit vieniem, — teica kāds cits. — Drīz viņam jābūt.

—   Kaptein, ko darīsim, ja viņš šodien tomēr neatbrauks?

—  Aizturēsim viņu pilsētā, kad viņš pārdos. Bet tas… — Poloņskis apklusa, jo atskanēja kluss izsaukuma signāls.

—   Kurmi, te āpsis, kā dzirdi?

—   Te kurmis, dzirdu labi.

—   Objekts sācis kustību paredzētajā virzienā.

—   Kārtībā.

Tātad Morva ar savu sarkano fiatiņu brauc uz pagrabu pēc preces. Pēc stundas ceturkšņa, varbūt drusku agrāk jāsāk rīkoties.

Poloņskis paskatījās pulkstenī. Pēc piecām minūtēm viņi pārvietosies tuvāk pagrabam. Viņi būs sešatā, atbraucēji — kopā ar Morvu — pieci. Bet ja Morvam ir ierocis? Nē, nevar būt, Morva neriskēs braukt ar pistoli kabatā pa Varšavu, kur katru mirkli var iekulties kaut kādā ķezā ar autoinspekciju. Poloņskis teleobjektivā novēroja ielu, pa kuru Morvam bija jāatbrauc, lai pēc tam atstātu kaut kur malā mašīnu un kājām dotos uz pagrabu. Tā Morva bija rīkojies pēdējās nedēļās, kad milicija viņu izsekoja un fotografēja. Rieibas plāns bija saistīts ar sekundes precizitāti.

Ielā parādījās mazs fiatiņš; tas brauca no centra puses. Kustība ap šo laiku bija pierimusi, tāpēc kapteinis uzreiz pazina, ka tas ir Morvas vāģis.

—   Ir, — viņš norūca un neizlaida mašīnu no acīm, līdz Morva nobremzēja un kāpa ārā. Aizsitis mašīnas durtiņas, Morva kādu brīdi vēl stāvēja uz vietas, palūkojās apkārt un tikai tad devās uz pagraba pusi.

—   Ejam, — teica Poloņskis.

*  *

Pret mūri balstīiās sīka auguma jauneklis, ģērbies nodriskātos džinsos un netīrā jakā. Sabāzis rokas kabatās, viņš it kā cīnījās ar miegu, laiku pa laikam ķermenim pārskrēja drebuļi. Acis viņam bija aizvērtas, seju klāja sviedru lāses.

Karņaks vēroia jaunekli — šo narkomānu viņš nepazina. Vai nu atbraucis no provinces, vai arī iesācējs. Izskatās, ka ir nogatavojies. Jautājums tikai par naudu. Karņaks tuvojās jauneklim lēni, negribīgi, it kā tas viņu nemaz neinteresētu. Patiesībā Karņakam ļoti gribējās savervēt jaunu klientu. Viņam klientu pietika, klāt bija nācis Zagvas rajons, taču arvien likās par maz. Viņu bija pārņēmusi nepārvarama kāre pēc naudas, gribējās sagrābt visu, cik vien iespējams. Tagad viņš sāka tirgoties stundu agrāk, beidza, gaismai austot, un briesmīgi niknojās, ja kāda ampula palika nepārdota. Alkatīgums bija notrulinājis paradumu piesargāties, neuzticēties nepazīstamam narkomānam.

Karņaks piegāja puisim tuvāk, vēroja viņu no trīs četru soļu atstatuma. Iekritušas acis, sasprēgājušas lūpas. Puisis izvilka rokas no kabatām, izstaipīja notirpušos pirkstus, un Karņaks ieraudzīja delnu virspusē viņam tik labi pazīstamos tumšos plankumus, kādi paliek pēc injekcijām. «Kārtībā,» Karņaks nodomāja. «Tūlīt viņš man būs rokā.»

—   Ei, tu! — Karņaks uzsauca. — Kas tev kait?

Jauneklis lēni pacēla plakstus, paskatījās runātājā. Pakratīja galvu un sakustējās, it kā gribētu iet prom.

—   Ir vajadzība? — Karņaks jautāja.

Trulajās acīs kaut kas iezibējās, seja atdzīvojās. Puisis norija siekalas, atrāvās no sienas.

—   Jā, — viņš atbildēja, knapi dabūdams īso vārdu pār lūpām. Un pēkšņi bailēs sarāvās, nodūra galvu: no pagalma puses kāds tuvojās. Tas bija Karņaka pastāvīgais klients — izdilis kā skaida, ar papliku galvvidu, taču bārdainu ģīmi.

—   Nebīsties, — Karņaks teica. — Tas ir savējais.

^Nebūdams pārliecināts, vai puisim ir nauda, Karņaks.

pagriezās pret pastāvīgo klientu, vispirms vajadzēja apkalpot viņu, tā bija droša nauda. Klients trīcošām rokām izvilka kabatas portfeli, izņēma no tā tūkstoš zlotu banknoti un pasniedza to Karņakam. Tas ātri iebāza naudu kabatā, izņēma no somas trīs ampulas un šļirci. Bārdainis jau turēja rokā savu «mašīnīti».

Piepeši svešais jauneklis izslējās, zibenīgi izdarīja pāris fotouzņēmumus ar nez no kurienes gadījušos aparātu un pavēloši uzsauca:

—   Milicija! Nekustēties!

Pienāca trīs inspektori, kas bija stāvējuši vai nu oagalmā, vai kāpņu telpā; pārējie divi gaidīja mašīnā. Karņaks bija tā apstulbis un pārbijies, ka nepretodamies ļāva uzlikt sev «rokassprādzes» un paklausīgi gāja uz mašīnu. Bārdainais narkomāns mēģināja iešļircināt sev kaut vienu ampulu, bet, kad tas neizdevās, gribēja ampulas aizsviest. Taču Vojtčaks nebija pirmo .reizi ar pīpi uz jumta: tādos gadījumos ampulas bija lietisks pierādījums nelikumīgajam darījumam. Somā tirgonim noteikti bija tādas pašas.

Kad narkomānu iestūma mašīnā, viņam sākās krampji, uz lūpām parādījās putas, acis pārgriezās.

—   Uz slimnīcu! — Vojtčaks teica šoferim.

Slimnīca saņēma pacientu bez entuziasma; dežurējošais ārsts gandrīz vai pirmajā acu uzmetienā konstatēja simulāciju. Narkomānam iedeva kaut ko nomierinošu, un viņš atgriezās automašīnā bez jebkādām epilepsijas pazīmēm, pat tā kā mazliet nokaunējies. Viņš jau zināja, ka pēc visām šīm formalitātēm viņu gaida piespiedu ārstēšana; viņš uz to bija ticis nosūtīts vairākkārt, bija jau pieradis. Un viņš zināja arī, ka pēc iznākšanas no slimnīcas tūlīt atsāks lietot narkotikas.

Ščensnijs vispirms noklausījās Poloņskī, kas šifrēti informēja, ka Morva un četri narkotiku ražošanā nodarbinātie jau nogādāti Mostovsku pilī. Iekārta, trauki, magones konfiscētas, pagrabs aizzīmogots.

—   Kā tev? — kapteinis neuzbāzīgi painteresējās.

—   Pagaidām nekā, — Ščensnijs atbildēja.

Pusstundu vēlāk ziņoja Vojtčaks: Karņaks un viens

narkomāns arestēti, nogādāti pilsētas Iekšlietu pārvaldē, narkomānu pašlaik pratina. Maceks jau pārģērbies un atgrimējies. Lietiskie pierādījumi atrodas Vojičaka kabinetā.

—   Bet kā tev? — Vojtčaka interese bija nepacietīgāka.

—   Pagaidām nekā, — majors atkārtoja.

Patiešām — pēc atgriešanās no darba Lesiņskis no dzīvokļa nebija izgājis. Logos dega gaisma.

—   Iesim iekšā? — Ježijs jautāja.

—       Jā. Pēc brītiņa. Vispirms… — Ščensnijs apklusa, skatīdamies teleobjektīvā, un sarauca pieri.

—   Kas tur ir? — inspektors jautāja.

—       Dobrudzkis. Iegāja namā. Interesanti, ko viņam vajag.

—       Vēl jau nav vēls, divdesmit minūtes pāri deviņiem. Varbūt viņš nes Lesiņskim kādu ziņu no firmas?

—   Šaubos.

Ščensnijs raizējās. Inženiera klātbūtne Bālā aizturēšanas brīdī varētu akciju apgrūtināt. Tādēļ vajadzēja pagaidīt, līdz ciemiņš aiziet.

* * *

Ērti iekārtojies atpūtas krēslā, Bālais lēni malkoja padzisušo kafiju. Viņa domas traucās vienlaikus pa vairākām sliedēm te satuvojoties, te atkal attālinoties. Ar pašreizējo dzīves situāciju viņš bija apmierināts. Vadīt bandu, redzēt, kā padotie klausa, izpilda katru rīkojumu — tas viss joprojām sagādāja milzīgu gandarījumu. Viņam bija vara pār cilvēkiem! Vienu viņš varēja apbalvot ar simttūkstoš zlotiem, otru — iznīcināt, novākt no ceļa kā traucējošu šķērsli. Varēja nogalināt. Viņš to bija darījis. Varēja briesmīgi sakropļot, un arī tas' jau bija darīts.

Lesiņskis izstiepa rokas un smaidīdams aplūkoja savus pirkstus. Tiem bija spēks — tie prata zibenīgi izņemt no kabatas ampulu un ietriekt skābi kādam acīs, lai tās nekad gespētu viņu pazīt.

Viņa atmiņā pēkšņi uzpeldēja diena, kad kolēģi bija uzlikuši uz viņa rakstāmgalda melnos uzročus. Lesiņskis ]oti labi saprata to nozīmi, taču neizrādīja, ka jūtas aizskarts. Viņš bija pieradis dzīvot ar masku, tēlot un darīja to meistarīgi. Neviens nemūžam — viņš par to nešaubījās — nespētu iedomāties, ka biklais, pieticīgais ierēdnītis varētu būt narkobiznesa šefs. Lesiņska aizskartā patmīlība cietās, kamēr viņš izstrādāja un sāka realizēt ģeniālu — pēc paša domām — plānu. Tikai tad viņš varēja atspēlēties. Lai gan… Jā, plānam tomēr bija viens vājš punkts: tas nedeva iespēju parādīt kolēģiem, kas viņš ir īstenībā. Ak, ja varētu iemest viņiem sejā: «Man ir nauda, man ir vara, un es uzspļauju jums!» To viņš nevarēja, un tas viņu joprojām dziļi kremta.

Lesiņskis piecēlās no krēsla, dusmodamies uz sevi, ka ļāvies nepatīkamām pārdomām. Viņš ieslēdza televizoru, taču programma bija neinteresanta, un viņš atkal izslēdza aparātu. Šajā brīdī pie durvīm kāds zvanīja.

Lesiņskis izbrīnījies pavērās pulkstenī. Pusdesmit. Viņš neko nebija norunājis, neviens bandas loceklis viņa dzīvokli nezināja. Kolēģus viņš ciemos nemēdza aicināt, jo nīda tos. «Droši vien zvanītājs kļūdījies,» Lesiņskis nodomāja un palika sēžam. Taču zvans atkārtojās, turklāt šoreiz skanēja ilgi, nepacietīgi. Galu gala Lesiņskis izgāja priekšnamā.

—   Kas tur ir? — viņš nelaipni jautāja.

.— Pan Lesiņski, te esmu es, jūsu kolēģis no firmas.

—   Kāds kolēģis?

—   Dobrudzkis. Inženieris Jans Dobrudzkis, mēs esam pazīstami. Man steidzami ar jums jārunā.

Lesiņskis vēl šaubījās. Dobrudzki viņš atcerējās kā pa miglu, viņi strādāja dažādās nodaļās. Liela auguma, sirms, seja vienās grumbās, apdzisis skatiens. Darbā par Dob rudzki kaut ko runāja — ka sieva viņam invalīde, ka ar dēlu kaut kāda nelaime, Lesiņskis netika uzmanīgi klausījies, citu dzīve viņu neinteresēja. Ko Dobrudzkim tik traki vajag, ja atļaujas neaicināts traucēt kolēģi tik vēlā stundā? Ak vai — Bālais tādu Dobrudzki vis iekšā nelaistu, bet Lesiņskim tas jādara, jo viņš ir «laipns un pretimnākošs» … Lesiņskis klusībā nepukojās un atvēra durvis.

—   Lūdzu, nāciet iekšā. — Lesiņskis piespieda sevi pasmaidīt. — Lūdzu, lūdzu, tālāk! Vai kantori kaut kas noticis? Novelciet mēteli, lūdzu!

Dobrudzkis iegāja istabā, nenovilcis mēteli. Pavēries visapkārt, viņš brīdi kaut ko it kā apsvēra. Tad spēji izrāva no kabatas revolveri un pavērsa to pret Lesiņski.

—  Sēdies! — Dobrudzkis ar galvu pamāja uz krēsla pusi.

Bālais raudzījās revolvera stobra melnajā caurumā, kās atradās tikai kādu metru no viņa, un bija spiests paklāti1 sit. Tādu situāciju viņš nebija paredzējis, tā pārsteidza viņu nesagatavotu, bez ieroča: skābes ampulas viņam nebija klāt, tā bija ieslēgta skapī.

—   Kas par lietu? — Bālais tik tikko varēja parunāt.

—  Jucis esat, vai?

—   Tūlīt tu to uzzināsi, nelieti!

—   Palūgšu nelamāties! — Bālais iesaucās. — Esmu jūsu kolēģis. — Viņš joprojām tēloja biklu ierēdni, Dobrudzkis taču nezināja, ka viņa priekšā ir noziedznieku bandas vadonis. Varbūt inženieris patiešām ir sajucis prātā? Bet kur viņš dabūjis ieroci? Varbūt tas nav īsts, tikai baidīšanai … — Pan inženieri, nomierinieties, — viņš centās runāt laipni, kā mēdz runāt ar nervu slimniekiem.

—   Lūdzu, lieciet revolveri kabatā, apsēdieties un mierīgi pastāstiet, kas noticis. Vai jums ir kādas nepatikšanas? Vai varu kaut kā palīdzēt?

Dobrudzkis jāva Bālajam runāt, līdz viņš apklusa, nezinādams vairs, ko sacīt. Un tad sāka runāt pats — lēni, klusinātā, šķietami mierīgā balsī.

—  Es teicu, ka tu esi nelietis, un man ir simtkārt taisnība. Pasaulē nav lielāka nelieša par tevi, draņķi tāds! Sēdi, nekusties, es šaušu! Bet, pirms to daru, tev vēl jādzird, kāpēc esmu atnācis. Tātad klausies! Es par tevi zinu visu, Bālais!

Lesiņskis pamira. Kaut kas žņaudza ciet kaklu, drausmīgs izbīlis pārplūdināja viņu sviedriem. Kā viņš to uzzinājis? Kā? Tas taču nav iespējams!

—   Tā ir kaut kāda briesmīga kļūda, — viņš izstostīja.

—   Jūs mani ar kādu jaucat, jūs nogalināsiet nevainīgu cilvēku. Vai jums nemaz nav sirdsapziņa?

—   Sirdsapziņa? — Dobrudzkis ironiski saviebās. — Vai tu maz atceries, kas tas ir — sirdsapziņa? Nē, runāsim citādi! Uz tavas bandīta sirdsapziņas ir simtu, tagad jau varbūt tūkstošu narkomānijas upuru traģēdija. Tu noorganizēji bandu, kas ražo un pārdod narkotikas. Zem Bālā maskas tu katru nakti izsūtīji Varšavas ielās trīs veiklus, plēsīgiem zvēriem līdzīgus tirgoņus, lai tie pārdod jauniešiem, bieži arī bērniem jūsu «kompotu». Tā vārīšana tev ienesusi miljonus. Tu liki narkomāniem Bočnas ielas vienpadsmitās mājas pagrabā un vēlāk citur ražot indi, no kuras viņi saņēma, kā jūs sakāt, «savu daļu». Un tas btji tu, kas manu dēlu padarīji par neārstējamu narkomānu. Kas noveda manu sievu nāvē.

Tikai šajā brīdī Lesiņskis pamanīja uz Dobrudzka mēteļa piedurknes sēru lenti.

—   Es nepazīstu ne tavu sievu, ne dēlu! — viņš kliedza. — Neko par viņiem nezinu. Atjēdzies!

—   Protams, tu nepazīsti narkomānus, kas pērk tavu preci. Jo pats jau tu nepārdevi. Tu biji bandas smadzenes, roka, kas visu vadīja. Saki, cik miljonu esi sarausis! Ak, nav svarīgi. Sēdi! — viņš pacēla balsi, jo Bālais krēslā sakustējās.

—   Tas viss ir meli, kāds tev sagvelzis blēņas! Tu tici kaut kādam muļķa narkomānam, lai gan pazīsti mani, strādā ar mani vienā firmā, kur nevienam ne prātā nenāk mani turēt aizdomās par kaut ko tādu!

—  Tas nebija muļķa narkomāns, kas man par tevi visu izstāstīja. Tevi nodeva viens no taviem uzticamajiem narkotiku pārdevējiem. -

Bālais sastinga. «Kurš?» smadzenēs pazibēja doma.

—   Kurš? — viņš skaļi atkārtoja.

—  Viens no viņiem. Viņi tevi nemīl. Viņi mīl tikai naudu, un es samaksāju. Daudz. Ļoti daudz.

Dobrudzkis apklusa un, acu nenovērsdams, raudzījās uz Lesiņski. Un grūti pateikt, kā viņa skatienā bija vairāk:

naida vai nicinājuma. Dobrudzkis nospieda gaili. * * *

Ritēja minūtes. Inženieris Dobrudzkis joprojām nenāca laukā no nama, kurā tik negaidīti bija iegājis. Ščensnijs sazinājās ar Daņiloviču, raksturoja situāciju un jautāja, kā rīkoties: gaidīt vai doties iekšā.

—   Un ko tu pats iesaki? — Daņilovičs sēdēja pārvaldē,

tālu, un, nebūdams klat, vilcinājās izlemt. Pie rakstamgalda sēžot, viss izskatās citādi nekā pašā notikuma vietā.

—       Doties iekšā. Starp citu, nav nemaz droši zināms, ka inženieris gāja pie Lesiņska. Un, ja viņš ir tur, mums vienkārši būs liecinieks.

—   Labi.

Majors izslēdza radiotelefonu un piecēlās.

—       Ejam! — viņš teica. — Man līdzi nāks Ježijs un jūs abi. Pārējie, kas ir automašīnā, lai gaida.

Viņi piegāja pie mājas; viens no inspektoriem nozuda pagalmā, otrs palika pie ārdurvīm kāpnēs. Ščensnijs un Ježijs lēni kāpa augšup.

—   Uzmani viņa rokas! — Ščensnijs norūca.

—   Skābe?

—   Jā. Es redzēju Melnās seju …

Viņi bija otrajā stāvā, kad augšā atskanēja slāpēts šāviena troksnis. Vienreiz un tūlīt arī otrreiz.

—       Velns parāvis! — Pārlēkdams trim pakāpieniem uzreiz, Ščensnijs uzdrāzās līdz Lesiņska dzīvokļa durvīm. Nospieda zvana pogu, dauzīja durvis ar dūrēm.

—   Palaidiet mani, major!

Ježijs triecās pret durvīm ar visu savu muskuļoto plecu un kāju spēku. Nokrakšķēja eņģes, salūza atslēgas. Viņi skrēja uz istabu, turēdami revolverus rokās. Un palika uz sliekšņa kā piekalti.

Krēslā nedabiskā pozā bija saļimis Lesiņskis. No brūces viņa krūtīs straumītē tecēja asinis. Divus soļus atstatu no Lesiņska stāvēja Dobrudzkis. Likās, viņš nevienu neredz un nedzird — roka ar ieroci nolaista gar sāniem, seja balta kā palags, viscaur klāta sviedru lāsēm.

—       Lūdzu atdot ieroci! — Ščensnijs teica un pastiepa roku ar mutautu saujā. Inženieris lēni pagrieza galvu uz viņa pusi un bez pretošanās atdeva revolveri.

—       Varat nerūpēties par papillārajām līnijām, — viņš mierīgi sacīja. — Viņu nogalināju es un nenoliegšu to ne milicijā, ne prokuratūrā, ne tiesas priekšā.

Ježijs ātri apskatīja brūci, pārbaudīja pulsu. Ščensnijs pa radiotelefonu informēja Daņiloviču, lūdza izsūtīt ātro palīdzību.

—       Dzīvs? — majors jautāja, skatīdamies, kā inspektors ar dvieli mēģina apturēt asiņošanu.

— Pagaidām jā.

Dobrudzkis mazliet atkāpās, it kā viss notiekošais viņu vairs neinteresētu. Viņš apsēdās krēslā pie loga, skatiens atkal apdzisa, seja sastinga. Ienāca inspektori, kas pirmīt bija palikuši lejā, un neizpratnē raudzījās te uz Lesiņski, te uz inženieri.

No ielas dzīvoklī ielauzās arvien skaļāks ātrās palīdzības mašīnas signāls.

Saturs

B. NAVROCKA.

Apturi pulksteni uz vienpadsmitiem. Tulk. V. Brangult Dl. ALEKSS

…nerimu vajāt viņu… Tulk. R. Luginska 145 H. GAVORSKIS.

Brieži ēd dārglietas. Tulk. S. Brice 275 A. KLODZIŅSKA.

Aiz tumsas sliekšņa. Tulk. V. Brangule 427

Польский детектив

Рига «Лиесма» 1990 На латышском языке С польского языка перевели В. Брангуле, Р. Лугинска, С. Брице Художник М. Адуманс

HB .N° 5900

Poļu detektīvs

Galvenais redaktors Uldis Norielis Redakcijas vadītāja Maiga Lejietc Mākslinieciskā redaktore Maija Dragūne Tehniskā redaktore Maija Jaunzeme Korektore Leonīda Kamene

Nodota salikšanai 29.01.90. Parakstīta iespiešanai 14.08.90. Formāts 84x108/32. Tipogrāfijās papīrs № 2. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 31,08 uzsk. iespiedi.31,40 uzsk. krāsu nov.; 35,51 izdevn. 1. Metiens 50 000 eks. Pašūt. № 89-5. Cena 6 rb|. Izdevniecība «Liesma», 226256 Rīgā, Aspazijas bulv. 24. Izdevn. № 251/33401/D-l 133. Iespiesta Latvijas republikāniskās Izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības ražošanas apvienības «Litta» tipogrāfijā «Rota>, 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Po 370 Poļu detektīvs. Sastādījis N. Plisko. No poļu vai. tulk. V. Brangule, R. Luginska, S. Brice. — R.: Liesma, 1990. 589 lpp.

ISBN 5—410—00579

4703010100—211

nusoToiļ^šo- "122-90 84 <°)-44

1 Patīkamā bezdarbībā. (Itāliešu vai.)

[1] Pilnvarotais. (Vācu vai. Seit un tālāk — tulkotāju piezīmes.)

[7] polijas strādnieku partija.

[8] personības apliecība. (Vācu vai.)

[9] minu dinastija valdīja Ķīnā no 1368. līdz 1644. g.

[10] poļu rakstnieces H. Mņiškuvnas romāns par jaunas meitenes grūto likteni.

[10] Cepuri nost! (Franču vai.)

[14] brīvais grāmatu tirgus.

Content

Navrocka Barbara, et al Poļu detektīvs

Barbara Navrocka. Apturi pulksteni uz vienpadsmitiem

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

Treša nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmitā nodaļa

Vienpadsmitā noda|a

Divpadsmitā nodaļa

Trīspadsmitā noda|a

Četrpadsmitā nodaļa

Piecpadsmitā nodaļa

Sešpadsmita nodaļa

Septiņpadsmitā nodaļa

Džo Alekss …nerimu vajāt viņu…

Pirmā daļa jeb epilogs

Otrā daļa

Pirmā nodaļa, kurā vīrieši domā, ka sievietes guļ

Otra nodaļa «… tur būs tikai tukšums un klusums …»

Trešā daļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa Vitrīnas vidū,

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa Misters Sirils Bedfords

Desmita nodaļa

Vienpadsmitā nodaļa Naktstauriņš Miroņgalva

Henriks Gavorskis Brieži ēd dārglietas

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

10. nodaļa

11. nodaļa

12. nodaļa

13. nodaļa

14. nodaļa

15 . nodaļa

16. nodaļa

17. nodaļa

18. nodaļa

19. nodaļa

20. nodaļa

21. nodaļa

22. nodaļa

23. nodaļa

24. nodaļa

25. nodaļa

26. nodaļa

27. nodaļa

28. nodaļa

29. nodaļa

30. nodaļa

31. nodaļa

32. nodaļa

33. nodaļa

34. nodaļa

35. nodaļa

Anna Klodziņska Aiz tumsas sliekšņa

Pirmā nodaļa

Otra nodaļa

Treša nodaļa

Ceturta nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Saturs