Patersons Džeimss

Paetro Maksina

Privātdetektīvi

Džeimss Patersons & Maksina Paetro

Privātdetektīvi

PROLOGS

"DŽEK, TU ESI LĪĶIS!"

CIK NU SPĒJU neskaidri atcerēties, pirmoreiz es nomiru šādi.

Visapkārt plosījās artilērijas apšaude, apberot mūs ar griezīgi svelpjošu šķembu krusu. Es nesu uz pleca jūras kājnieku kaprāli Deniju Jangu lielisku puisi. Viņš bija drosmīgākais no visiem kareivjiem, ar ko biju kopā cīnījies, arī īsts jokdaris, bet pats galvenais nākotnes cerību pilns. Teksasas rietumos viņa sieva gaidīja ceturto bērnu.

Tagad viņa asinis plūda pār manu lidotāja kombinezonu, apšļakstot zābakus kā ūdens no notekcaurules.

Tumsā skrienot pa akmeņaino lauku, es aizžņaugtā balsī mierināju Deniju: Es tevi iznesīšu, iznesīšu. Tikai nezaudē samaņu, vai dzirdi?

Noliku Deniju zemē dažus metrus no helikoptera, un pēkšņi norībēja apdullinošs sprādziens, satricinot zemi zem kājām. Sajutu milzu vesera belzienu pa krūtīm, un apkārt viss satumsa.

Es nomiru. Pārgāju viņsaules robežu. Pats nemaz nezinu, cik ilgi biju bez dzīvības.

Del Rio vēlāk pastāstīja, ka mana sirds esot apstājusies.

Atceros tikai, kā atkal neskaidri ieraudzīju gaismu, sajutu sāpes un saodu aviācijas degvielas pretīgo smaku.

Atvēris acis, redzēju, ka pār mani noliecies Del Rio un ar rokām spiež manu krūškurvi. Redzot, ka esmu atguvis samaņu, viņš iesmējās, asarām plūstot pār vaigiem. Viņš iesaucās: Džek, suņabērns, tu esi atgriezies!

Mūs apņēma biezs melnu, eļļainu dūmu mākonis. Man līdzās gulēja Denijs Jangs ar ērmīgi greizi izplestām kājām, bet aiz Del

Rio muguras helikopters dega spožās liesmās, kuru katru brīdi draudot uzsprāgt.

Helikopterā vēl bija mūsu biedri. Mani draugi. Puiši, kuri manis dēļ riskēja ar savu dzīvību.

Es ar pūlēm izdvesu: Mums viņi jādabū ārā!

Del Rio visiem spēkiem centās mani noturēt, bet es belzu ar elkoni viņam pa žokli un trāpīju. Viņš atmuguriski nokrita, es atbrīvojos un metos skriet pie avarējušā lidaparāta, kura magnēzija apvalku tikko bija pārņēmušas liesmas.

Tajā bija mani biedri jūras kājnieki, un man bija viņi jāizglābj.

Ar biedējošu rīboņu helikopteru kapāja piecdesmitā kalibra ložmetēju uguns. Uzsprāga lidaparāta ieroči. Del Rio kliedza: Zemē, idiot, zemē! Džek, gulies zemē, pie velna!

Uzgāzies ar visu savu gandrīz deviņdesmit kilogramu svaru, viņš nogāza mani zemē, un tajā pašā brīdī helikopters pazuda spoži baltu liesmu mutuļos. Es biju dzīvs, bet daudzi mani biedri vairs ne. Goda vārds, es būtu ar mieru viņu dzīvību mainīt pret savu.

Tas laikam daudz ko liecina par mani un droši vien ne tikai labu. Gan jau paši varēsiet spriest, kad uzzināsiet visu.

Iekārtojieties ērti šis būs garš stāsts, bet interesants.

2

BIJA PAGĀJUŠI DIVI gadi kopš atgriešanās no Afganistānas un kara. Nebiju redzējis tēvu vairāk kā gadu, un nebija ne iemesla, ne vēlmes vēl kādreiz ar viņu tikties. Taču viņš piezvanīja un apgalvoja, ka esot jāpavēsta svarīgi jaunumi. Tie esot ļoti steidzami un izmainīšot visu manu dzīvi.

Mans tēvs bija viltīgs un melīgs nelietis, tomēr viņš bija mani ieintriģējis, tāpēc ļāvos pierunāties un iegāju pa biedējošajiem Kalifornijas štata cietuma apmeklētāju vārtiem Korkoranā.

Pēc desmit minūtēm apsēdos pie organiskā stikla starpsienas, bet tēvs otrā pusē ienāca kabīnē un uzsmaidīja, atsedzot pusizkritušos zobus. Kādreiz viņš bija glīts vīrietis, bet tagad izskatījās pēc narkotiku novārdzināta Harisona Forda.

Viņš pacēla telefona klausuli savā, es savā starpsienas pusē.

-   Džek, tu izskaties labi. Laikam baudi vieglu dzīvi.

-   Tu esi novājējis.

-   Te draņķīgi baro, dēls.

Tēvs atsāka sarunu ar to pašu tēmu, ko bija apspriedis mana iepriekšējā apciemojuma laikā. Žēlojās par to, ka vairs neesot smalku blēžu, tikai salašņas. Viņi nogalina Stop-N-Go veikala pārdevēju. Par vienkāršu laupīšanu dabū mūža ieslodzījumu un kādēļ? Par simts dolāriem?

Klausoties viņā, man sāka sāpēt galva un netīkami saspringa kakls un mugura. Tēvs nicīgi lādēja melnādainos un latīņamerikāņus par stulbumu, bet pats izcieta mūža ieslodzījumu par izspiešanu un slepkavību. Turpat vien, kopā ar tiem pašiem "salašņām". Mani pārņēma kauns par tiem ilgajiem gadiem, kad raudzījos uz tēvu dziļā cieņā un centos, kā vien spēju, lai izpelnītos uzslavu "Malacis, Džek", nevis kārtējo pļauku.

-   Vai zini ko, Tom, es ieminējos. Es parunāšu ar cietuma priekšnieku. Varbūt izdosies panākt, lai tevi pārceļ uz Beleiru vai Beverlijas Vilšīru [1] .

Viņš iesmējās. Es par to parādā nepaliktu.

Es beidzot pasmaidīju. Tu gan esi nelabojams.

Viņš paraustīja plecus un atbildēja ar smaidu: Un kāpēc ne, Džek?

Ievēroju uz tēva pirkstu kauliņiem jaunus tetovējumus. Uz kreisās rokas mans, uz labās mana brāļa vārds. Savulaik viņš mēdza mūs dauzīt ar šīm dūrēm, dēvēdams tās par "viens, divi gatavs". Sāku bungot ar pirkstiem pa apmali.

-   Vai es tevi garlaikoju? tēvs jautāja.

-   Nē jau, nē. Es tikai atstāju auto hidranta priekšā.

Tēvs atkal iesmējās, tad ieminējās: Raugoties uz tevi, es redzu sevi tādā vecumā. Kad es vēl biju ideālists.

Patmīlīgais kuces dēls. Vēl aizvien domā, ka ir mans elks, lai gan tagad mana attieksme pret viņu ir gluži pretēja.

-   Uzdošu tev nopietnu jautājumu, Džek. Vai tev patīk strādāt pie tā bezcerīgi nožēlojamā vecā okšķera Pinkusa?

-   Prentisa. Es esmu no viņa daudz ko iemācījies. Esmu apmierināts. Šāds darbs man labi padodas.

-   Džek, tu iznieko laiku. Turklāt man ir labāks piedāvājums. Ieturējis pauzi, lai labāk piesaistītu manu uzmanību, tēvs turpināja: Gribu, lai tu pārņem "Privātdetektīvus".

Šī laikam bija tā ziņa, kas izmainīšot visu manu dzīvi.

-    Vai neatceries, tēt? No "Privātdetektīviem" palikuši pāri tikai dokumentu skapji glabātavā.

-   Rīt tu saņemsi pasta sūtījumu, tēvs turpināja, it kā nebūtu mani dzirdējis. Visu manu klientu sarakstu ar visiem tumšajiem noslēpumiem, kas man par tiem zināmi. Tur būs arī dokuments, kas pilnvaro tevi rīkoties ar manu bankas kontu Kaimanu salās, viņš paziņoja. Piecpadsmit miljoni dolāru, Džek. Tie tagad būs tavi. Vari tos tērēt, kā vien gribi.

Es izbrīnā iepletu acis. "Privātdetektīvi" savulaik veica augsta līmeņa izmeklēšanas filmu zvaigznēm, politiķiem, multimiljonāriem, pat Baltajam namam. Tēvs par saviem pakalpojumiem prasīja augstāko cenu. Un tomēr piecpadsmit miljoni? Kā viņš pamanījies saraust tik daudz, un vai es vispār gribu to zināt?

-   Un kur ir āķis, vai ne? tēvs noprasīja. Pavisam vienkārši. Nesaki neko par šo naudu savam brālim. Visu, ko esmu viņam devis, viņš ir iešņaucis vai paspēlējis. Tev, Džek, ir visas tiesības uz šo naudu. Es cenšos vismaz vienreiz mūžā rīkoties pareizi.

-  Vai nedzirdēji, ka esmu apmierināts ar darbu pie Prentisa? es jautāju.

-    Kaut tu redzētu savu seju, Džek! Uzklausi mani. Vismaz uz mirkli atmet savu "labā dvīņa" lomu un padomā sakarīgi. Nav nekādas "tīras" vai "netīras" naudas. Nauda paliek nauda. Tikai apmaiņas līdzeklis. Un šī ir tava izdevība liela izdevība. Piecpadsmit miljonus vērta. Es gribu, lai "Privātdetektīvi" kļūtu par izcilāko aģentūru. Tu esi gudrs un izskatīgs puika, turklāt arī sasodīts karavaronis. Atgriez "Privātdetektīvus" dzīvē. Izdari to manis dēļ un vēl svarīgāk pats sevis dēļ. Neatsakies no tik lieliskas iespējas. Padari "Privātdetektīvus" par vislabāko aģentūru pasaulē. Tev ir nauda, talants un turklāt arī līdzjūtība, tāpēc rīkojies!

Sargs uzlika roku tēvam uz pleca. Vēl nenoliekot klausuli, tēvs paraudzījās uz mani ar savādu maigumu, ko nebiju redzējis viņa acīs kopš piecu vai sešu gadu vecuma, un noteica: Izbaudi tādu dzīvi, kādu esi pelnījis, Džek. Paveic kaut ko iespaidīgu. Viegli pieskāries ar plaukstu stiklam, viņš pagriezās un devās projām.

Nedēļu pēc mana Korkoranas apmeklējuma Tomam Morganam kāds ietrieca dunci ribās. Pēc trim dienām tēvs nomira.

PIRMĀ DAĻA

»

Pēc pieciem gadiem viss norit pēc plāna

1. NODAĻA

cilvēki mēdz uzticēt man savus noslēpumus, un es pat īsti nezinu, kāpēc. Varbūt viņus iedrošina mana seja, acu skatiens. Gvinevera Skota-Evansa pirms pāris mēnešiem riskēja uzticēties man, liekot uz spēles savu dzīvi un karjeru.

Tagad viņa satvēra manu plaukstu, kad es palīdzēju viņai izkāpt no mana tumši zilā Lamborghini. Atturīgi sašūpojot slaidos gurnus, viņa nogludināja melno kleitu, kas lieliski izcēla augumu. Viņa bija īsta skaistule augstākās klases filmu zvaigzne, turklāt arī neviltoti asprātīga un pietiekami gudra, lai varētu lepoties ar Vanderbilta Universitātes diplomu.

Šovakar es biju Gvinas pavadonis "Zelta Globusa" balvu pasniegšanas ceremonijā. Uzaicinājums bija pateicība par viņas vīra rokmūzika izsekošanu, lai noskaidrotu, ka tas viņu krāpj ar vīrieti. Es zināju, ka Gvina ir satriekta, taču uz ceremoniju viņa bija ieradusies lepna un starojoša. Viņa vēlējās, lai šovakar visi redzētu viņu kopā ar īstu veci tā viņa pati teica -, turklāt viņa gribēja justies iekārojama.

Būs jautri, Džek, viņa apgalvoja, saspiežot manus pirkstus. Mums būs laba kompānija pie galdiņa. Visi no Columbia Pieturēs un, protams, ari Mets.

Gvina bija nominēta labākās otrā plāna aktrises balvai par lomu mīlasstāstā, kur viņas partneris bija Mets Deimons. Manuprāt, viņai bija labas izredzes iegūt šo balvu, vismaz es tā cerēju. Man Gvina ļoti patika.

Fani Beverly Hilton viesnīcas priekšā ar sajūsmu sagaidīja savu

elku parādi uz sarkanā paklāja. Viņi sāka skaļi skandēt gvinas

vārdu, kad mēs iegājām ar samta auklām norobežotajā laukumā fotokameru zibšņu krustugunīs. Kāda fane, pavērsusi pret mani mobilo tālruni, noprasīja, vai es arī esot slavenība.

Es iesmējos. Tu joko? Es esmu tikai butaforija.

Gvina atlaida manu roku, lai apskautos ar Raienu Sīkrestu, kurš ievilka viņu prožektoru gaismā. Fani gribēja redzēt un iemūžināt tikai Gvinu, bet viņa aplika roku man ap vidu un pievilka sev tuvāk, lai mēs abi kopā iekļūtu kadrā.

Sīkrests to uzņēma draudzīgi, uzslavēja mana smokinga piegriezumu un jautāja manu vārdu. Saraucis pieri, viņš pūlējās atcerēties, kāpēc tas šķiet pazīstams, bet tad ieradās Skārleta Johansone, uzsauca: "Sveiks, Džek!" un mums ar Gvinu bija jādodas tālāk pa spoži apgaismoto sarkano paklāju uz Beverly Hilton ieeju.

Pavisam nelaikā iezvanījās mobilais tālrunis.

-   Neatbildi, Džek, Gvina lūdza. Tavs darbalaiks beidzies. Šovakar tu piederi man, sarunāts? Viņas smaids uz brīdi apdzisa, un glītajos vaibstos iezagās raižu ēna. Labi, Džek?

Ieskatījos tālruņa ekrānā. Tikai vienu mirklīti.

Zvanīja Endijs Kušmens, taču viņu bija grūti pazīt. Izklausījās, ka allaž tik vīrišķīgi stingrais Endijs ar pūlēm valda asaras.

-   Džek, brauc šurp tūlīt pat! Man vajadzīga tava palīdzība.

-   Endij, šis nav īstais brīdis. Tici man, es tagad nevaru. Kas noticis?

-   Šelbija! Viņa ir mirusi, Džek!

2. NODAĻA

MIRUSI? KĀ GAN Šelbija var būt mirusi? Tas droši vien bija kāds pārpratums. Bet kā tas iespējams?

Tieši es biju iepazīstinājis Endiju ar Šelbiju. Kāzās, kas notika tikai pirms pusgada, biju līgavaiņa brālis. Pagājušajā nedēļā mēs visi kopā vakariņojām restorānā "Muso un Frenks". Endijs teica, ka viņi esot nolēmuši nosaukt savu pirmo dēlu par Džeku. Nevis par Džonu vai Džeksonu, bet tieši par Džeku.

Vai Šelbija pārcieta sirdslēkmi savos gados? Vai iekļuva autokatastrofā? Endijs neteica, bet viņš bija pavisam satriekts. Un Endija sirdssāpes ir arī manējās.

Iespiedu stāvvietas kalpotājam saujā banknošu žūksni, pavadīju stipri sapīkušo Gvinu uz svinību zāli un nodevu Meta Deimona gādībā. Kad atgriezos uz ielas, mans auto jau bija gatavībā.

Ļaunu nojautu pārņemts, lielā ātrumā traucos ar savu lepno sporta auto uz Kušmenu māju. Šo braucamo man bija uzdāvinājis kāds klients par briesmīga noslēpuma glabāšanu. Kad vien auto nebija remonta darbnīcā, tas pievilka policistus kā īsts magnēts.

Piebremzēju, iebraucot kādā no Pacific Palisades policijas rūpīgi apsargātajiem ciematiem ar maziem veikaliņiem un mājām dažu soļu attālumā no okeāna krasta. Pēc desmit minūtēm apstājos uz lokveida piebraucamā ceļa pie Endija mājas.

Sabiezēja krēsla. Mājā visi logi bija tumši, ārdurvis plaši atvērtas, to aploda sadragāta.

Vai mājā kāds ielauzies? Es gan par to šaubījos, tomēr izņēmu no cimdu nodalījuma revolveri un tikai tad devos iekšā pa atvērtajām durvīm.

Kara laikā trijos gados pilota sēdeklī, vadot CH-46, biju apguvis labas novērošanas spējas. Es pratu vienlaikus modri uzmanīt mēraparātu rādījumus un arī raudzīties zemē, meklējot kustības, putekļus, dūmus, atspulgus, cilvēku augumu apveidus vai gaismas zibšņus.

Detektīva darbā man lieliski noderēja īpašā prasme visur saskatīt neparastus vai neiederīgus elementus. Tikai uzmetot skatienu notikuma vietai, es uzreiz pamanīju sīkas, nodevīgas pazīmes nejaušu asins lāsīti, krāsotā sienā iesistu robu, matu uz pūkaina paklāja.

Ieejot Kušmenu mājā, pārlaidu skatienu dzīvojamai istabai, meklējot iebrucēju pēdas. Dīvāna spilveni bija novietoti kārtīgi. Paklājiņi uz grīdas taisni. Grāmatas un gleznas savās vietās.

Pasaucu Endiju, un viņš atbildēja: Džek? Es esmu guļamistabā. Nāc šurp, Džek, lūdzu!

Turēdams gatavībā ieroci īpašo 45. kalibra Kimber -, devos cauri nama plašajām telpām uz galveno guļamistabu, kas atradās atsevišķā spārnā pagalma pusē.

Sataustīju pie durvīm slēdžus un ieslēdzu gaismu. Endijs salīcis sēdēja uz gultas malas, atbalstījis galvu asinīm notraipītās rokās.

Augstā debess! Kas te noticis?

Atšķirībā no dzīvojamās istabas guļamistaba izskatījās kā viesuļvētras saplosīta. Lampas un gleznu rāmji sadragāti. Televizors norauts no sienas, bet vads palicis kontaktligzdā.

Šelbijas drēbes, kurpes un apakšveļa bija juku jukām izsvaidīta pa visu istabu. Ak mīļais Dievs! Kādas šausmas!

Šelbija kaila un nedzīva gulēja uz muguras pašā gultas vidū.

Centos aptvert notikušo, bet tas šķita neiespējami. Šelbijai pierē bija šāviena brūce. Spriežot pēc asiņu peļķēm uz gaišajiem satina palagiem, vēl viens šāviens laikam trāpījis viņai krūtīs.

No šausmām man saļodzījās kājas. Apspiedu vēlmi pieiet pie Endija, pie Šelbijas. To nedrīkstēja darīt. Ieejot istabā, es varētu sabojāt pēdas nozieguma vietā.

Tāpēc es tikai uzsaucu draugam: Endij! Kas te noticis?

Endijs pacēla skatienu, viņa apaļā seja bija nāves bālumā, acis asinīm pieplūdušas, brilles metāla ietvaros sašķiebušās. Seja un rokas notraipītas ar asinīm. Trīcošā balsī viņš ierunājās: Kāds nogalinājis Šelbiju. Nošāvis pašas gultā. Džek, tev jāatrod slepkava! Tev jāatrod tas nelietis, kas nogalināja Šelbiju!

To pateicis, mans draugs sabruka un sāka raudāt kā mazs bērns. Visļaunākais ir tas, ka esmu redzējis Endiju raudam ari bērnībā.

3. NODAĻA

SAJUTU, KĀ GRĪDA zem kājām sašūpojas, taču zināju, ka Endijs paļaujas uz mani un tāpēc jāsaglabā miers un vēss prāts. Visi taču rēķinās ar to, ka briesmu brīžos es nekad nezaudēju galvu. Es taču esmu Džeks Morgans, vai ne?

Liku Endijam palikt uz vietas, aizgāju līdz mašīnai un paņēmu MD 80 vislabāko fotokameru nozieguma vietu fotografēšanai. Tai bija nakts redzamības funkcija, GPS, turklāt tā prata sazināties daudzās valodās ja nu gadījumā vajadzētu atgādināt persiešu vai mandarīnu valodā, ka esmu aizmirsis noņemt objektīva vāciņu.

Uzņēmu aptuveni desmit bildes, stāvēdams guļamistabas durvīs, cenšoties nepalaist garām nevienu sīkumu.

Fotografēdams pūlējos iztēloties, kā īsti notikusi slepkavība.

Izņemot asiņu peļķi gultā un ari uz Šelbijas ķermeņa, nekādu citu acīmredzamu pēdu nebija ne šļakatu vai nospiedumu uz sienām, ne pilienu vai vilkšanas švīku uz grīdas. Gandrīz pavisam noteikti viņa bija nogalināta gultā. Iztēlojos Šelbiju bailēs sakņupušu pie gultas galvgaļa, kamēr slepkava demolēja istabu. Viņš pavēlēja sievietei gulēt klusi un mierīgi, vai ne? Un tad divreiz izšāva krūtīs un pierē. Asiņojot no drausmīgajām brūcēm, viņa drīz vien nomira.

Lai kāds bijis slepkavības motīvs, laupīšana tā nevarētu būt. Šelbijai uz rokas vēl joprojām bija laulības gredzens un liels briljants karājās ķēdītē ap kaklu. Uz kumodes stāvēja viņas Hermиs rokassomiņa, kārtīgi aizvērta.

Bet, ja tā nebija laupīšana, kas tad?

Man ienāca prātā kāds pieņēmums, ko noteikti iedomātos katrs slepkavību izmeklētājs. Vai Endijs nogalināja savu sievu? Vai tāpēc viņš izsauca mani šurp? Jo es droši vien biju vienīgais visā Losandželosā, kas varētu palīdzēt viņam izglābties no soda.

Mierīgi uzrunāju draugu, izteicu līdzjūtību un sašutumu par drausmīgo nelaimi. Tad liku viņam atstāt Šelbiju un nākt man līdzi.

-   Endij, mums jāaprunājas. Tūlīt pat.

Viņš pienāca pie durvīm, ievaidējās un atslīga pret manu plecu.

Pieturēdams Endiju, pavadīju viņu līdz krēslam dzīvojamā istabā. Pats apsēdos uz dīvāna, apzināti ieturēdams distanci. Priekšā bija grūta un nepatīkama saruna sāpīga mums abiem.

Sāku ar vieglākajiem jautājumiem. Vai piezvanīji uz 911?

-   Es… es negribēju saukt policistus pirms tevis. Nē, es nezvanīju policijai.

-   Endij, vai tev ir ierocis? Vai jums mājās ir ierocis?

Viņš papurināja galvu. Nē. Un nekad nav bijis. Es šausmīgi baidos no ieročiem. Tu taču zini.

-    Labi. Skaidrs. Vai pamanīji varbūt kaut kas ir pazudis?

-   Seifs ir manā darbistabā. Es ienācu caur garāžu. Atgriezos no biroja, tāpēc ienesu portfeli darbistabā, pirms gāju uz guļamistabu… Izskatījās, ka viss kārtībā. Es nezinu, Džek. Tobrīd es nedomāju par laupīšanu. Pašlaik nespēju skaidri domāt…

Es turpināju apbērt Endiju ar jautājumiem, un viņš atbildēdams raudzījās uz mani ar tādu skatienu, kā kuģa katastrofā cietušais skatās uz glābšanas laivu. Viņš teica, ka pēdējoreiz esot redzējis Šelbiju no rīta pirms došanās uz darbu, bet pirms stundas, braucot mašīnā, esot runājis ar viņu pa telefonu. Viņa bijusi labā garastāvoklī.

-   Šis būs grūts jautājums, es brīdināju. Vai Šelbija ar kādu satikās? Vai varbūt tu?

Endijs paraudzījās uz mani kā uz prātā jukušu un atjautāja: Es, Džek? Nē. Viņa? Viņa mani mīlēja. Nebija nekāda iemesla tikties ar citiem. Mēs abi mīlējām viens otru no visas sirds. Agrāk es pat nevarēju iedomāties, ka spēju kādu tik stipri iemīlēt. Mēs gribējām bērniņu.

Dziļi ievilku elpu un turpināju: Vai kāds ir draudējis izrēķināties ar tevi vai Šelbiju?

-   Kur nu, Džek, es taču esmu tikai tāds augsta līmeņa rēķinvedis. Un kurš gan gribētu nogalināt Šelbiju? Viņa ir īsts saulstariņš. Visi viņu mīlēja…

Acīmredzot tomēr ne.

Neizbēgamais jautājums. Endij, lūdzu, tikai saki patiesību. Vai tev ir kaut kāda saistība ar to?

Dažos mirkļos Endija sejas izteiksmē sēras nomainīja pārsteigums, pēc tam niknums.

-   Kā tu vari tā jautāt? Tu taču zini, kā es viņu mīlēju. Teikšu vienreiz par visām reizēm un negribu vairs to atkārtot. Es viņu nenogalināju, Džek. Un nezinu, kas to izdarīja. Nespēju iedomāties, kā tas notika. Nespēju, Džek.

Bija jau satumsis. Pasniedzos un ieslēdzu gaismu. Endijs raudzījās uz mani tā, it kā es būtu viņam iesitis ar dūri pa seju.

Dieva dēļ, es taču biju viņa labākais draugs.

-   Es tev ticu, paskaidroju. Taču policisti noteikti pratinās tevi. Saproti? Vīrs vienmēr ir galvenais aizdomās turamais.

Endijs pamāja ar galvu un atkal sāka raudāt.

Piecēlos un izgāju hallē. Piezvanīju policijas priekšniekam Maiklam Fesko uz mājām. Mēs ar Fesko dažu pēdējo gadu laikā bijām kļuvuši par labiem draugiem. Lai gan allaž nomākts sava nepateicīgā darba dēļ, viņš bija krietns vīrs, kuram varēja uzticēties.

īsumā izstāstīju Fesko par notikušo, paskaidroju, ka mēs ar Endiju esam bērnības draugi un studentu brālības biedri Brauna Universitātē, tāpēc varu simtprocentīgi galvot par viņa godīgumu.

Paliku kopā ar Endiju, līdz ieradās policisti un nozieguma vietas apskates eksperti. Dzirdēju, kā viņš stāsta detektīvam, ka Šelbijai nebija neviena ienaidnieka visā pasaulē. Un tomēr slepkava bija rīkojies diezgan zīmīgi. Tā nebija tikai izrēķināšanās. Tā bija personiska atriebība.

4. NODAĻA

DŽASTINA SMITA BIJA eleganta, nopietna, izcili izglītota brunete ap trīsdesmit pieciem gadiem. Būdama pēc profesijas psiholoģe un noziedznieku psiholoģiskās portretēšanas speciāliste, viņa aģentūrā bija otra svarīgākā persona pēc Džeka Morgana. Klienti uzticējās viņai gandrīz tāpat kā Džekam. Turklāt viņi bija sajūsmā par šo sievieti, kas nevienu neatstāja vienaldzīgu.

Šovakar Džastina vakariņoja kopā ar Losandželosas apgabala prokuroru Bobiju Petino. Bobijs bija viņas labākais draugs un mīļotais. Viņš bija kādreizējais ņujorkietis, itāliešu ēdienu cienītājs. Bobijs pārsteidza Džastinu, sagaidot viņu pēc darba un aizvedot uz vienu no viņas iecienītākajām vietām Džordžo Baidi restorānu Santamonikā.

Restorāns bija ģimenes uzņēmums mājīgs un vienkāršs. Sveču apgaismotie galdiņi atradās tuvu cits citam, radot siltu un draudzīgu noskaņu. Viesu vidū netrūka arī augstākās klases slavenību, taču Bobija skatiens bija pievērsts tikai un vienīgi Džastinai. Viņa uzmanību neizpelnījās pat Džonijs Deps un Denzels Vašingtons, kas ienāca, smiedami un jokodami kā bezrūpīgi dzīves baudītāji.

Bobijs pacēla vīna glāzi un viegli pieskandināja viņējai, kamēr Džordžo pasniedza kūpošus makaronus mājas gaumē. Viņi šeit bija divi vien visā pasaulē.

Vai zini ko? Džastina ieminējās. Man ļoti patīk tādi pārsteigumi, kas ļauj aizmirst grūtu un nepatīkamu darbadienu. Tas ir burvīgi. Paldies, Bobij.

-   Nabaga Džastina, tik daudz darba, nekādu izpriecu, viņš atbildēja.

-   Un tas nekur neder.

-   Pavisam noteikti. Mana smagā darbadiena jau aiz muguras. Iis palīdzēju izmeklēt kādu sarežģītu lietu Sandjego birojā, bet šodienai jau ir gana. Punkts un viss.

Džastina pasmaidīja, bet Bobijs pēkšņi novērsa skatienu. Tā, it kā gribētu kaut ko noklusēt. Viņi parasti itin labi prata uzminēt viens otra domas, bet pašlaik Džastinai nebija ne jausmas, kas nomāc Bobiju.

-   Kas ir? Lūdzu, pasaki! Neliec man minēt.

-   Zvanīja policijas priekšnieks. Es gatavojos tev to pastāstīt pēc vakariņām, goda vārds. Nogalināta vēl viena skolniece. Viņu tikko atrada.

Džastina no šausmām apstulba. Apgāzusi vīna glāzi, viņa pat nemēģināja to pacelt, lai apturētu plūdus uz galdiņa. Līksmais acu mirdzums apdzisa, un atmiņā atausa nesenās pagātnes drūmākie notikumi.

Acu priekšā pazibēja morgā uzņemtie fotoattēli pēdējo divu gadu laikā nogalinātās pusaugu meitenes. Viņas visas bija vidusskolu audzēknes, dzīvoja dažādās Losandželosas vietās, bet lielākoties bija no pilsētas austrumdaļas rajoniem. Pēdējais līķis tika atrasts mazliet vairāk nekā pirms mēneša.

Šīs meitenes nāvei bija pievērsta īpaši liela policijas un mediju uzmanība, un Džastina pēc tam bija gandrīz gatava noticēt, ka slepkava nobijies un paslēpies vai pat pavisam pārtraucis savas darbības. Varbūt viņš ir cietumā. Vai varbūt miris. Vai tas nebūtu jauki?

Taču tagad Bobijs sagrāva šo fantāziju, tāpat kā vēl dažas citas par šī vakara turpinājumu divatā.

5. NODAĻA

-JĀZVANA DŽEKAM, TŪLĪT pat, Džastina paziņoja. Neko darīt. Nolādēts! Nolādēts!

Bobijs pasniedzās un satvēra viņas plaukstu. Es jau piezvanīju viņam. Tev atbrauks pakaļ pēc divdesmit minūtēm. Džastina, tevi gaida bezmiega nakts. Uzēd kaut mazliet. Lūdzu, mīļā! Pati būsi man pateicīga, ka pierunāju tevi paēst.

Viesmīlis uzklāja tīru galdautu un atkal piepildīja Džastinas vīna glāzi, bet viņa vairs neko neievēroja. Paņēmusi dakšiņu, viņa izklaidīgi uzdūra torteloni, lai iepriecinātu Bobiju un varētu klusējot pārdomāt slepkavību lietu.

Visas vienpadsmit meitenes bija nogalinātas dažādi. Tas bija ļoti neparasti. Slepkavības ieročus noziedznieks bija paņēmis līdzi, tāpat arī upuru rokassomiņas vai mugursomas. Slepkava ikreiz bija paņēmis arī kaut ko piemiņai matu šķipsnu, kontaktlēcu, biksītes, žetongredzenu. Policisti tos sauc par "slepkavību suvenīriem".

Pēc tam, kādas ērmīgas pārdrošības dzīts, noziedznieks atzinās vienā slepkavībā, nosūtot neizsekojamu e-pasta ziņojumu pilsētas mēram.

Viņš rakstīja, ka apracis pēdējās slepkavības trofejas puķu podā pie kādas biroju ēkas uz Sanseta bulvāra un Dohenī ielas stūra. Viņš bija parakstījies kā "Tvaikadampis", un šis vārds nedeva nekādas norādes ne toreiz, ne tagad.

Pagāja kāds laiks, kamēr šis e-pasta ziņojums ceļoja birokrātiskajā sistēmā, un vēl ilgāks laiks, līdz kāds to uztvēra nopietni.

Tomēr trīs dienas pēc ziņojuma nosūtīšanas puķu podu pārmeklēja. Atrada apraktu plastmasas maisu. Tajā bija no pēdējā upura paņemtie priekšmeti. Uz tiem nebija ne DNS, ne pirkstu nospiedumu, ne kādu citu palieku. Policijai bija jāpārcieš pazemojums, kļūstot par slepkavas izsmiekla objektu.

Džastina pieteicās konsultēt policiju, un viņu uzaicināja piedalīties izmeklēšanā. Viņa atcerējās, cik mokoši sažņaudzās sirds, ieraugot meitenes personiskās mantas. Slepkava bija tām pieskāries, tīksminājies par tām un pēc tam nosūtījis policijai kopā ar bezjēdzīgu parakstu kā izsmējīgu izaicinājumu.

Tad Džastina izdomāja rīcības plānu. Lai to īstenotu, viņa saveda kopā Džeku Morganu un Bobiju Petino.

Noslēdzot visai neparastu vienošanos, kas izraisīja sašutumu Losandželosas policijas slepkavību nodaļā, apgabala prokurora birojs atļāva aģentūrai "Privātdetektīvi" izmeklēt šo lietu sabiedriskā kārtā bez maksas.

Bet tagad nogalināta vēl viena meitene.

Bobijs, atbildējis uz mobilā tālruņa zvanu, centās piesaistīt viņas uzmanību. Džastina! Džastina! Tavs transports ir klāt.

6. NODAĻA

SASODĪTS! DŽASTINA SATVĒRA spožā, melnā, neprātīgi ātrā Mercedes S65 roku balstus, kad aģentūras kolēģis Emilio Kruss, kas bija atbraucis viņai pakaļ, veica strauju labo pagriezienu uz Hiperiona avēniju Silverleikas rajonā Losandželosas austrumdaļā.

Četru joslu ielas abās pusēs bija visdažādākie lielveikali un ātrās apkalpošanas restorāni, kas visi atradās pavisam tuvu Džona Māršala vidusskolai, kurā bija mācījušās divas nogalinātās meitenes.

-    Kas tev ir zināms par upuri? Džastina beidzot jautāja Emilio, pievēršot viņam skatienu.

Emilio Krusam pat nebija jācenšas uzposties, lai labi izskatītos. Pietika saņemt melnos matus zirgastē, uzvilkt veco, nobružāto ādas jaku ar vienkāršām ikdienas drēbēm, un viņu jau varēja noturēt par filmu aktieri, kas tūlīt sagaidīs savu zvaigžņu stundu.

Kruss ierunājās samtaini maigā balsī: Viņu sauc Konija Jū. Ļoti gudra meitene. Vienpadsmitās klases skolniece, tikai sešpadsmit gadus veca.

-Ja jau viņa bija tik gudra, Džastina ieminējās, kāpēc tad viena staigāja pa šo ielu?

-   Džastina, šīs ir mana rajona meitenes. Viņas ir pārāk lepnas, lai izrādītu bailes.

-  Atvaino, Emilio. Es pukojos no sarūgtinājuma. Jūtos izmisusi un pat vainīga. Kāpēc nekādi nespēju atmaskot to draņķi?

-   Man vari to nestāstīt. Es taču arī esmu tajā pašā ķezā, vai ne? Un vēl par velti! Man riebjas strādāt par velti.

Ari Krusam nepatika zaudēt, nepavisam nepatika. Varbūt pat vairāk nekā Džekam. Savulaik viņš bija cīnījies ringā, pēc tam strādājis policijā, bet vēlāk apgabala prokurora birojā, Bobija Petino pakļautībā, par īpašo lietu izmeklētāju. Pēc trim gadiem Bobijs Petino iepazīstināja Krusu ar Džeku, un tas pieņēma viņu darbā savā aģentūrā par detektīvu. Džastina apbrīnoja Krusa buldogam līdzīgo neatlaidību, atrisinot noziegumus. Pateicoties tai un arī dabas dotajai pievilcībai, Kruss bija kļuvis par izcilu izmeklētāju. Un "Privātdetektīvos" varēja darboties tikai tādi.

-   Un kas vēl mums ir zināms par Koniju Jū? Džastina jautāja.

-    Paklau, Džastina, es atvainojos. Tev taisnība. Šī meitene bija gudra, tāpēc tajā sasodītajā būšanā ir kaut kas aizdomīgs. Turklāt tu taču apmeklēji visas šīs apkaimes skolas, lai brīdinātu bērnus. Tev nav jājūtas vainīgai tu lietas labā dari tik daudz kā neviens.

Kruss piebremzēja jaudīgo auto un apstājās ietves malā starp policijas mašīnām, kas aizšķērsoja ielu pāris kvartālu attālumā no Hiperiona tilta.

Džastina izkāpa, sabāza rokas jakas kabatās un devās uz to pusi, kur dzeltenā policijas lente norobežoja nozieguma vietu. Aiz tās viņa ieraudzīja skolnieču lietas atbildīgo izmeklētāju leitnanti Noru Kroninu.

Kronina bija enerģiska, gudra policiste, varbūt vienīgi mazliet nesavaldīga. Viņa bija neprātīgi iemīlējusies Krusā un ne acu galā nevarēja ciest Džastinu. Šķita, ka viss viņas deviņdesmit kilometru smagais augums izstaro nepatiku pret "Privātdetektīvu" iejaukšanos viņas darbā.

-   Mūs sūtīja apgabala prokurors, Džastina paziņoja, lai aiztaupītu turpmākus asumus.

-   Ak tā. Brūtgāns tev piezvana un sūta uz slepkavības vietu. Dīvainas tieksmes…

Atstājusi kašķīgo leitnanti, Džastina devās parakstīties žurnālā par sevi un Krusu. Pēc tam palīda zem nožogojuma lentes un uzsauca medicīnas ekspertei Dr. Madlēnai Kalderei, kas bija viņai laba paziņa:

-   Sveika, Madlēna! Mums jāapskata upuris.

-    Džastina, kā sviežas? Sveiks, Krus! Kaldere atsaucās. Eksperte bija trausla, maza auguma sieviete, tomēr pietiekami spēcīga, lai vajadzības gadījumā spētu apvelt slepkavības upura ķermeni uz otriem sāniem. Viņa pakāpās sāņus, ļaujot Džastinai paraudzīties uz meiteni, kas gulēja starp atkritumu maisiem un Taco Bell restorāna noplukušajām sētas puses durvīm.

Džastina notupās līdzās Konijas Jū ķermenim un nopētīja tumšo asiņu peļķi ap meitenes galvu. Pamanīja arī mazu zelta auskaru kreisajā ausī.

Madlēna Kaldere ieminējās: Paskaties, Džastina!

Upura labajā ausī nebija auskara.

Nebija arī pašas auss.

Dr. Kaldere paskaidroja: Auss ir pazudusi. Mūsējie izvandīja restorāna miskastes. Izstaigāja visu ielu, meklējot ausi. Tā arī neatrada. Droši vien noziedznieks pēc pāris dienām paziņos mums, kur tā ir.

Pēkšņi Džastinas uzmanību piesaistīja izmisīgi kliedzieni pie policijas nožogojuma. Viņa paraudzījās uz Krusu. Ieradušies Konijas Jū vecāki. Ejam projām, Emilio. Mēs nevaram palīdzēt šiem nabaga cilvēkiem. Vismaz ne šeit.

7. NODAĻA

džastina BIJA PAVADĪJUSI meitenes līķi uz morgu, un bija jau divi naktī, kad viņa zvanīja aģentūras galvenajam kriminālistikas ekspertam Sīmoram Klopenbergam ar iesauku Dr. Saienss [2] vai īsāk vienkārši Sajs un lika tūlīt pat ierasties darbā.

Sajs pateica savai draudzenei Kit-Katai, ka viņam jādodas strādāt, pabaroja visai neparasto mājdzīvnieku Triksiju un ar ķiveri rokā atstāja dzīvokli.

Rūpīgi restaurētais Otrā pasaules kara kurjeru motocikls ar blakusvāģi gaidīja garāžā mājas pagrabstāvā. Iedarbinājis motoru, Sajs izbrāzās uz Hausera bulvāra, pēc tam nogriezās uz Sestās avēnijas un devās taisnā ceļā uz "Privātdetektīvu" ēku Losandželosas centrā.

Aši parādījis apsargam apliecību, viņš ar liftu nobrauca pagrabstāvā, kur atradās viņa laboratorija.

Džastina jau viņu gaidīja.

-   Vai runa ir par skolnieci numur divpadsmit? viņš jautāja, atslēdzot durvis un uzreiz ieslēdzot mūziku melodiju no filmas "Svīnijs Tods".

-  Jā, Džastina atbildēja. Un tāds skats uzdzen nelabumu. Varbūt tev ne, tev stiprākas iekšas.

Sajs savieba komisku vampīra grimasi. Pēc tam pavadīja Džastinu caur negatīvā spiediena priekštelpu uz laboratoriju savu "spēļu laukumu".

Starptautiskās standartizācijas organizācijas akreditētā, daudzus miljonus vērtā laboratorija bija aģentūras sirds un ari peļņas avots. To izmantoja vairākas Rietumkrasta tiesībsargājošās iestādes, jo tā bija labāk aprīkota un ātrāka nekā visas policijai vai FIB piederošās laboratorijas.

Saja komandas divpadsmit tehniķi darbojās dažādās kriminālistikas jomās analīzē, seroloģijā, tiesu medicīnas identificēšanā, kā arī pirkstu nospiedumu un latento pirkstu nospiedumu identificēšanā. Saja jaunākais sasniegums un lielākais lepnums bija mūsdienīgā hologrāfiskās manipulēšanas tehnoloģija, kas ļauj ar mikrolāzera palīdzību īpaši jaudīga mikroskopa palielinājumā atdalīt šūnas.

Viņa darbinieki pirmie izmēģināja satelīta pielietošanu reālajā laikā, izmantojot metodi, ko sauc par teleekspertīzi. Ar mazas kameras palīdzību aģentūras izmeklētāji varēja sūtīt straumētus nozieguma vietas attēlus tieši uz laboratoriju, taupot laiku un resursus, kā ari nepiesārņojot nozieguma vietu.

Džastina sekoja Sajam caur plašo pazemes telpu uz viņa kabinetu laboratorijas vadības centru. Tā sienas rotāja šausmu filmu plakāti "Šons un miroņi", "Kerija", "Hostelis", "Zombijlenda".

Sameklējis ķebli Džastinai, Sajs pats atkrita biroja krēslā un vairākkārt apgriezās riņķī kā mazs bērns pie letes saldējuma veikalā.

-   Atvaino, ka atrāvu tevi no Kit-Katas, Džastina smaidīdama ieminējās, bet man vajag, lai tu aplūko šos pierādījumus, pirms es tos no rīta nodošu policijai.

Viņa izstāstīja Sajam visu par nozieguma vietā redzēto upura novietojumu, sakropļojumu, nāves cēloni.

Džastina pasniedza ekspertam Konijas Jū mugursomu. Emilio to atrada netālu no slepkavības vietas. Beidzot tas maitasgabals pieļāvis kļūdu… bet varbūt viņš tieši gribēja, lai mēs to atrodam.

-   Tev ir upura asiņu un audu paraugi? Sajs jautāja.

-   Somā, kopā ar personiskajām mantām. Tu redzēsi.

Sajs atvēra mugursomu. Aplūkoja tajā esošās lietas. Sāka jau apdomāt darāmo asins analīzes, maka satura pārbaude, tālruņa izokšķerēšana. Ja vien tur būs kaut kas noderīgs, viņš pagūs to atrast līdz rīta sanāksmei deviņos.

Ķēros pie darba, viņš paziņoja, uzgriežot "Svīnija Toda" mūziku apdullinošā skaļumā.

8. NODAĻA

DŽASTINA ŠĶĒRSOJA PLAŠO, nopļauto zālienu ar lielisko skatu uz kanjonu jauki jau izskatās pērļainajā gaismā ar asajām ēnām sasodītā rīta stundā 5.15!

Izģērbusies biksītēs un krūšturī, viņa klusi atvēra tenisa korta vārtiņus.

Paņēma no sola raketi un sāka trenēties servēšanā, spēcīgi raidot bumbiņas pāri tīklam, cenšoties izgāzt dusmas un sarūgtinājumu.

Pēc desmit minūtēm viņa pēkšņi sajuta, ka viņu kāds vēro. Steidzīgi atskatījusies, viņa ieraudzīja Bobija siluetu viņš stāvēja aiz stiepļu pinuma žoga, ieāķējis tajā pirkstus.

-   Džastina, tev viss kārtībā? Pulkstenis ir pieci no rīta. Mīļā, kas notiek?

-    Cenšos izlādēt agresiju, lai tā neizlauztos vēlāk, viņa paskaidroja, tad atkal pagriezās, ar piktu rūcienu pasvieda gaisā nākamo bumbiņu un trieca pa to ar raketi.

-   Noliec raketi un nāc šurp. Lūdzu!

Džastina paklausīja, izgāja pa vārtiņiem tieši Bobija atplestajās rokās. Viņš krietnu brīdi turēja sievieti apskautu, un viņa stipro roku pieskāriens Džastinai šķita bezgala nomierinošs.

Tad Bobijs apjautājās: Ko tu tagad vēlētos? Karstu vannu, brokastis vai gultu?

-   Visas trīs tieši tāda secībā.

Bobijs novilka rītasvārkus, aplika tos Džastinai ap pleciem, un abi kopā gāja uz verandas pusi. Vai uzzināji ko interesantu?

-    Izņemot to, ka šī slepkavība ir kārtējā sasodītā traģēdija?

-Jā.

-   Neko tādu, ko varētu tev pastastit. Vēl ne.

-Tad jautāšu citādi. Džastina, vai tev ir jauna teorija? Vismaz kāda doma? Cik tālu esi tikusi lietas izmeklēšanā?

Džastina pa tīkkoka pakāpieniem uzkāpa līdz karstajai vannai, nometa rītasvārkus un apakšveļu. Tad, satvērusi Bobija roku, iekāpa kūpošajā ūdenī.

Viņa apsēdās uz koka sēdekļa un atlaidās Bobija apskāvienos. Aizvērusi acis, viņa dziļi izelpoja, ļaujoties ūdens nomierinošajai iedarbībai.

-   Tev noteikti ir kāda teorija, Bobijs uzstāja.

-   Tā ir šāda. Slepkavam ir personības dalīšanās. Džastina nopūtās. Un visas viņa dažādās personības ir psihopātiskas.

9. NODAĻA

mani SAPŅI NEBIJA pilnīgi vienādi, taču visos risinājās vieni un tie paši biedējošie notikumi. Bija noticis sprādziens. Kādā reizē uzsprāga māja, citā auto vai helikopters. Es vienmēr nesu kādu projām no uguns, cenšoties nokļūt drošībā, Deniju Jangu, Riku Del Rio, savu tēvu vai dvīņubrāli vai varbūt stiepu uz rokām pats sevi.

Man nekad neizdevās dzīvam izkļūt no uguns zonas. Ne reizi.

Mobilā tālruņa vibrējošais zvans uz naktsgaldiņa izrāva mani no šlrīta murga, tāpat kā gandrīz katru dienu jau apmēram trīs gadus.

Mani uzreiz pārņēma ļauna, baismīga priekšnojauta, sirds it kā pamira, vēl pat nezinot, kāpēc.

Tad pamodās ari mana apziņa, un es sapratu ja neatbildēšu, tālrunis zvanīs atkal un atkal, līdz beidzot es atsaukšos.

Šis bija mans nomoda murgs.

Atvēru pārsegu, pieliku telefonu pie auss.

Tu esi līķis, zvanītājs paziņoja.

Balss bija elektroniski pārveidota. Es iztēlojos zvanītāju kā vīrieti, bet tikpat labi tā varētu būt ari sieviete vai pat kāds bezdzimuma radījums. Dažkārt viņš zvanīja no rīta kā modinātājs. Dažkārt nakts vidū, reizēm ari izlaida kādu dienu, lai uzturētu pienācīgu spriedzi, un tas viņam (vai viņai, vai tam) ari izdevās.

Ikreiz, kad iezvanījās mobilais tālrunis, man bažīgi sažņaudzās sirds. Saņemot šos draudu zvanus, es dažkārt noprasīju: "Ko, ellē, tev vajag?" Citreiz centos uzsākt prātīgu sarunu un mierīgi jautāju: "Pasaki, ko īsti tev vajag."

Šorīt, kad balss klausule paziņoja: "Tu esi līķis," es atbildēju: "Vēl ne."

Un aizcirtu tālruņa pārsegu.

Man bija izdevies sašaurināt ienaidnieku sarakstu līdz kādiem simt, varbūt simt desmit cilvēkiem.

Lai kas arī bija šis draudētājs, viņš zvanīja no maksas tālruņiem. Tas ir skaidrs. Maksas tālruņi. Tādi vēl joprojām atrodami viesnīcu vestibilos un dzelzceļa stacijās, kā arī gandrīz katrā kvartālā ikvienā pilsētā. Apmēram reizi gadā es mēdzu mainīt sava mobilā tālruņa numuru, taču nedrīkstēju paturēt to slepenībā. Mani noteikti vajadzēja sazvanīt maniem darbiniekiem, draugiem un aģentūras klientiem. Jo īpaši klientiem. Es vienmēr biju gatavs tos uzklausīt.

Atkal sāku mocīties minējumos, kas ir šis nāves vēlētājs.

Vai es viņu pazīstu? Vai viņš ir no pašu tuvāko personu loka? Vai arī kāds no blēžiem vai krāpniekiem, ko esmu atmaskojis savas privātdetektīva karjeras laikā?

Es pat nezināju, cik patiesi ir šie draudi.

Vai viņš vēro un izseko mani, gatavodamies kādā izdevīgā brīdī nogalināt? Vai arī tikai terorizē, lai varētu ļauni pasmieties?

Protams, esmu par to ziņojis policijai, taču viņi jau sen zaudēja interesi. Galu galā man neviens nav fiziski uzbrucis, es pat neesmu redzējis savu mocītāju.

Tad manas domas atkal pievērsās Šelbijai Kušmenai.

Iztēlojos, kādas šausmas viņa pārcieta savas dzīves pēdējos brīžos, un aizspiedu acis ar plaukstām. Gribēju paturēt atmiņā Šelbiju viņas dzīves laikā. Es kādreiz ar viņu satikos. Pavadīju vēlus vakarus mazos, draņķīgos improvizāciju teātrīšos, kur viņa uzstājās ar komiskiem numuriem, pēc tam kopā ar Šelbiju devos projām pa sētas puses durvīm. Mēs izšķīrāmies mana rakstura dēļ turklāt Šelbijai jau bija tuvu četrdesmit. Viņa ilgojās pēc ģimenes un bērniem. Tāpat kā Endijs. Viņi paši apgalvoja, ka iemīlējuši viens otru jau pēc pirmā randiņa.

Tagad Šelbija bija mirusi un Endijs palicis viens un nelaimigs, turldāt drīz kļūs par galveno policijas aizdomās turamo slepkavības lietā.

Piecēlos gultā sēdus. Kas, pie velna, notiek? Kur es atrodos?

Palagi bija puķaini, uz grīdas pūkains paklājiņš, bet sienas krāsotas maigi zaļā tonī. Sapratu, viss kārtībā.

Es biju pamodies Kolīnas Molojas mājā.

Šeit bija jauki.

10. NODAĻA

IZGĀJU NO GUĻAMISTABAS. Kolīna sēdēja pie virtuves galda ar muguru pret mani, noliekusi galvu pār portatīvo datoru, gatavojās pilsonības eksāmenam. Viņa jau bija iztukšojusi pirmo rīta tējas krūzi. Jā, man tiešām patika atrasties viņas mājās.

Atglaudis sāņus Kolīnas skaistos, garos, tumšos matus, no aizmugures noskūpstīju viņas kaklu. Viņa pagriezās, aizvēra burvīgi zilās acis un pacēla seju man pretī. Noskūpstīju viņu vēlreiz. Man patika skūpstīt Kolīnu, nekad nebija gana.

Bet vai es viņu mīlēju? Patiesi mīlēju? Dažkārt biju par to pārliecināts. Bet citreiz sāku prātot, vai vispār spēju kādu mīlēt, pieķerties no visas sirds. Vai tomēr biju pārāk pārņemts ar sevi, pārāk sāpīgi cietis no tēva ietekmes?

Viņa ierunājās: Varēji vēl kādu stundiņu nosnausties, mīļum.

Cik jauks bija viņas īru akcents, tumšie mati, acis, rožūdens smarža, kas apņēma viņas augumu.

-    Nokavēšu svarīgo apspriedi pie kafijas tases ar policijas priekšnieku Fesko. Vēlreiz noskūpstīju Kolīnu un paņēmu viņas tukšo tējas krūzi. Izskaloju to zem krāna ar siltu ūdeni un ielēju no tējkannas svaigu tēju. Vēl nebiju pilnībā padzinis domas par slepkavību. Bet bija jātiek no tām vaļā.

-   Skaties, ka tevi kāds nepārmāca, viņa ieminējās.

-   Kāpēc gan lai kāds tā darītu?

-  Jo tu te stāvi pliks kā no pirts iznācis un gribi iestāstīt, ka tev prātā tikai darbs, darbs, darbs.

Es iesmējos, un Kolīna beidzot apskāva mani, ar mazajām plaukstām apņemot manu sēžamvietu. Ļāvu, lai viss notiek pēc viņas prāta.

-   Es aizbultēšu durvis, viņa piedraudēja, saspiežot manu dibenu. Bez jokiem, Džek.

Viņa jau bija mani sakārdinājusi. Kā viņai tas izdodas? No nulles līdz pilnai kaujas gatavībai piecās sekundēs.

-  Tu esi īsta ragana, ieminējos, noslidinot rītakleitu no viņas pleciem. Pacēlu Kolīnu, lai viņa varētu apņemt ar kājām manu vidukli, un piespiedu viņas muguru pie ledusskapja durvīm. Viņa iespiedzās, sajūtot aukstā metāla pieskārienu.

Kolīna reiz bija man pastāstījusi anekdoti: Kas ir īru priekšspēle?

Tagad es viņai to atgādināju: Saņemies, mlļum!

Viņa dziļi ievilka elpu, un mēs abi elsdami pūzdami pamatīgi satricinājām ledusskapja pieticīgo saturu.

-   Piedod, ka tagad manis dēļ nokavēsi, viņa taisnojās, kad bijām beiguši. Taču šķelmīgais smaids vēstīja, ka viņa neko nenožēlo.

Viegli uzsitu viņai pa dibenu. Ja vien tu neko nenokavēji.

Atstāju Kolīnu plunčājamies karstā dušā, piesarkušu un laimīgu, dungojot kādu viņas iemīļotu senu roka dziesmiņu: Ak, mana Ailīna!

Ieslēdzu mājas signalizāciju, aizslēdzu aiz sevis durvis un noskrēju pa kāpnēm. Jāatzīst, tāda pārmācīšana ir pat gluži patīkama. Bet tagad gan jādodas uz darbu, darbu, darbu.

11. NODAĻA

PA CEĻAM UZ aģentūru aizbraucu uz galveno policijas pārvaldi. Pagaidām vēl Endijam Kušmenam nebija izvirzīta apsūdzība. Tā kā biju jau aizkavējies, steidzos uz darbu.

Mūsu aģentūras "kaujas štābs" bija astoņstūraina telpa ar apaļu, spožu, melni lakotu galdu, kas vienīgais bija saglabājies no mana tēva un veco "Privātdetektīvu" laikiem. Ap galdu bija ērti grozāmie krēsli, bet pie visām sienām lieli plakanie ekrāni.

Kad iegāju telpā ar divdesmit minūšu nokavēšanos, visi jau mani gaidīja. Ieraugot mani, kolēģi bijīgi pieklusa, kā jau biju paredzējis.

-   Izsaku līdzjūtību par Šelbiju, ierunājās Del Rio. Viņa bija tik jauka un sirsnīga. Nespēju noticēt tādam murgam, Džek. Neviens no mums nespēj.

Arī pārējie piebalsoja ar līdzjūtības izteikumiem, kamēr Kolīna Moloja ienesa man Red Buli dzērienu un zvanu sarakstu. Nezinu, kā tas mani raksturo, bet šeit bija sapulcējušies visi man dārgākie un svarīgākie cilvēki pasaulē, neskaitot Endiju. Tie bija pusducis detektīvu, kriminālistikas eksperts Sajs un piecdesmitgadīgā datorspeciāliste Morīna Rota, ko visi dēvēja par Mobotu.

-  Vai būs vēl kādi rīkojumi? Kolīna apjautājās. Viņa jau divus gadus bija mana asistente, un tā mēs arī iepazināmies, bet tagad mūsu attiecības bija kļuvušas sarežģītākas, daudz sarežģītākas.

-   Nē, paldies, Moloja. Viss kārtībā.

Ieskatījos zvanu sarakstā un redzēju, ka Endijs bija zvanījis divreiz pusstundas laikā, kopš atstāju galveno policijas pārvaldi.

Endijs bija noraizējies un gluži pamatoti. Viņš bija policistu galvenais un vienīgais aizdomās turamais.

Ieslēdzu portatīvo datoru un ielādēju fotogrāfijas, ko biju uzņēmis nozieguma vietā Kušmenu mājā. Tās parādījās lielajos ekrānos pie apspriežu telpas sienām. Šis bildes es uzņēmu vakar vakarā.

Es biju tuvplānā nofotografējis sadragāto durvju aplodu, savandlto guļamistabu, Šelbijas ievainojumus un ari raudošo Endiju ar asinīm notraipītām rokām. Šāds attēls varētu rotāt avīzes pirmo lappusi.

-   Man jums kaut kas jāsaka, es uzrunāju kolēģus. Šelbija savulaik bija man ļoti tuvs cilvēks. Vēl pirms viņas iepazīšanās ar Endiju. Tāpēc, lai ko jūs dzirdētu no citiem, ziniet mēs ar Šelbiju bijām draugi, labi draugi.

Apspriedes dalībnieki bijīgi klusēja. Džastina raudzījās uz mani, it kā iegrimusi domās. Es zināju, ka viņa pūlas atrast Šelbijas vietu manā raibajā pagātnē un ne bez iemesla.

-   Apskatiet šis fotogrāfijas, es turpināju. Es pats esmu tās izpētījis, bet pagaidām neko zīmīgu nevarēju pamanīt.

Džastina ierunājās: To es saprotu, bet vai mājā kaut kas ir ari nolaupīts?

-   Tikai Šelbijas dzīvība.

-   Vai kāds no viņiem tirgoja narkotikas? apjautājās Del Rio. Atvaino, Džek. Šādi jautājumi jāuzdod. Tu pats zini.

Es atbildēju noliedzoši. Kušmeni nelietoja narkotikas un pavisam noteikti nenodarbojās ar to pārdošanu. Es zināju, ka Endijs, būdams finanšu fondu pārvaldītājs, nopelna pietiekami daudz, lai nodrošinātu pārticīgu dzīvi sev un sievai. Par to es biju pārliecināts. Es biju uzticējis Endijam ari daļu savas naudas un, pateicoties veiksmīgiem ieguldījumiem, varēju atvērt aģentūras birojus visā pasaulē, tostarp Ņujorkā un pavisam nesen arī Sandjego.

-  Tātad, ja pieņem, ka Šelbijas dārglietas ir īstas, istaba savandīta tikai skata pēc, Džastina secināja. Šāviens krūtīs varētu liecināt par seksuāla sadista rokrakstu. Otrs šāviens nozīmē "nāvessodu". Kāpēc Šelbija kļuva par slepkavas mērķi?

-   Varbūt viņš gribēja uzvelt vainu Endijam, Emilio Kruss ieminējās.

Es pamāju ar galvu. Ja tāds bija slepkavas nodoms, tad tas ir izdevies.

Pastāstīju kolēģiem policijas priekšnieka Fesko teikto. Policistu pašreizējā versija bija tāda, ka Šelbija nogalināta vētrainu kaislību uzplūdā, viņu nošāvis Endijs un pēc tam izsaucis mani, lai novērstu no sevis aizdomas. Jāatzīst, ka gluži pārliecinoši.

-   Tu esi pārliecināts, ka viņš nav vainīgs? Emilio noprasīja.

-   Pilnīgi. Es zinu, ka daži nojums nejūt līdzi Endijam, bet viņš mīlēja Šelbiju. Un tagad viņš ir mūsu klients. Policija teica, ka no Šelbijas ķermeņa izņemtās lodes neatbilst nevienam ierocim viņu datubāzē, turklāt slepkava pirms aiziešanas rūpīgi notīrījis visus pirkstu nospiedumus.

Es liku Sajam sazināties ar policijas kriminālistikas laboratoriju un uzreiz pavēstīt man, ja atklāsies kas noderīgs. Krusam pavēlēju kopā ar vēl vienu detektīvu doties uz Kušmenu māju, iztaujāt kaimiņus un censties izdibināt, vai policisti nav kaut ko palaiduši garām. Mēs esam daudz prasmīgāki par viņiem, turklāt mums nav jāievēro obligāti priekšraksti un noteikumi. Es varēju arī norīkot vairāk cilvēku šīs lietas izmeklēšanai.

Tad pievērsos savam asinsbrālim Rikām Del Rio. Pēc atgriešanās no Afganistānas Riks pieņēma dažus neveiksmīgus lēmumus un bija spiests četrus gadus pavadīt aiz restēm, taču līdz ar to kļuva par ļoti vērtīgu ieguvumu aģentūrai. Ieslodzījuma laikā Del Rio bija sācis studēt krimināltiesības vispirms, lai palīdzētu sev, bet pēc tam viņš kļuva par cietuma juristu un ieguva draugus noziedznieku aprindās.

-    Iztaujā savus ziņu pienesējus, ieteicu viņam. Skaidri redzams, ka slepkava zinājis Kušmenu ikdienas paradumus. Pirmkārt, viņš izgāza durvis, zinādams, ka Šelbija parasti neieslēdz signalizāciju. Viņš droši vien zināja ari, cikos Endijs atgriezīsies mājās. Un rūpīgi notīrīja visus pirkstu nospiedumus.

-   Tātad pašlaik svarīgākais uzdevums ir atrast Šelbijas Kušmenas slepkavu, es paziņoju. Visiem jāpievēršas tam. Tas man šobrīd viss.

Piecēlos un aizvēru portatīvā datora vāku.

-   Pagaidi, Džek, ierunājās Džastina. Man ir jaunumi skolnieču lietā.

12. NODAĻA

DŽASTINA PAZĪST MANI tik labi kā neviens, ieskaitot Del Rio un pat manu brāli. Mēs divus gadus nodzīvojām kopā un saglabājām labas attiecības arī pēc šķiršanās. Kā labi draugi, uzticības personas. Es izstāstīju Džastinai par ikdienas draudu zvaniem. Viņa vienīgā to zina. Džek, tu esi līķis!

Tagad viņa pasniedzās zem krēsla, izvilka zilu mugursomu un uzlika uz galda.

Es jautāju: Vai tā ir Konijas Jū soma?

Džastina pamāja ar galvu un paskaidroja: Es to atdošu policijai, tiklīdz būsim tikuši ar to galā. Mēs varam no tās iegūt vairāk nekā viņi. Taču nav zināms, vai slepkava pieļāva kļūdu vai arī izmeta mums ēsmu.

Tad viņa visos šaušalīgajos sīkumos izstāstīja par nogalināto meiteni un nozieguma vietu, nespējot slēpt sirdssāpes. Viņa apklusa, kad asaras aizžņaudza elpu. Tad papurināja galvu, krampjaini norija siekalas un atvainojās.

Un varonīgi turpināja stāstīt.

Arī mana sirds lūza, redzot Džastinas izmisumu, un tas vien jau bija pietiekams iemesls, lai es tikpat stipri ilgotos beidzot atmaskot ļaundari. Tāpat kā mēs visi.

Vēlreiz jāuzsver, Džek, lai kas arī būtu šis slepkava psihopāts, viņš nav pirmais, kas nogalina ar dažādiem paņēmieniem, taču šādi gadījumi ir reti. Vairums šāda tipa slepkavu izvēlas kādu noteiktu metodi un pieturas pie tās. Šī metode raksturo noziedznieka noskaņojumu un varbūt arī raksturu. Šīs slepkavības visas ir atšķirīgas. Tas ir ļoti dīvaini, un līdz šim neko tādu vēl nebiju pieredzējusi.

-   Nošaušana nozīmē, ka viņš grib ievērot distanci. Aizdedzināšana ir seksuāls noziegums. Nožņaugšana nozīmē personisku izrēķināšanos. Šajā lietā ir visas trīs metodes un arī citas. Neredzu ari, ka slepkavas paņēmieni kļūtu izsmalcinātāki, un joprojām nespēju viņu iztēloties. Viņš neatbilst nevienam man zināmajam profilam. Vienīgā labā ziņa, viņa turpināja, ir tā, ka Kruss atrada šo vientuļo, pamesto mugursomu.

-    Tā bija upes krastā, ēnās zem tilta, Kruss paskaidroja. Varbūt slepkava pēkšņi krita panikā un aizsvieda to. Varbūt ir kāds liecinieks, par kuru mēs vēl neko nezinām.

Doktors Sajs turpināja Krusa stāstījumu. Viņš kā allaž bija ģērbies sarkanā havajiešu stila kreklā, haki krāsas šortos un iešļūcenēm kājās.

-   Noņēmu pirkstu nospiedumus no katra pēdējā sīkuma meitenes somā, Sajs paziņoja. Uz Konijas maka bija izplūduši nospiedumi un viens skaidrs, bet daļējs, taču tam nebija atbilstības datubāzē. To nospiedumu varēja atstāt jebkurš gan kāda Konijas draudzene, gan slepkava, taču šis cilvēks nekad nav ticis apcietināts, nav strādājis par skolotāju vai dienējis policijā vai armijā.

-    Žēl gan, Kruss nopūtās. Es biju cerējis uz ko vairāk.

Sajs turpināja: Viss vēl nav zaudēts. Lielākais ieguvums,

mani draugi, ir mobilais telefons. Mobots ieradās darbā četros naktī un izķidāja to.

-   Vai atradi kaut ko, Mo? Džastina jautāja.

-   Telefonā bija milzum daudz īsziņu, ierunājās Morīna Rota, saukta arī par Mobotu, izcilā datorspeciāliste, kas bija uzņēmusies tādu kā mātes lomu mūsu aģentūras ģimenē. Viņai jau bija pāri par piecdesmit, taču viņa izskatījās daudz jaunāka ar tetovējumiem, ultramodernām drēbēm, spurainiem matiem. Vienīgais neiederīgais akcents bija bifokālās brilles, kas šķita piemērotas sirmai vecmāmuļai no Bokareitonas Floridā.

-  Atradu simtiem īsziņu, kurām visām var noskaidrot sūtītāju 1P adreses un mobilos tālruņus, izņemot pēdējo, kas pienākusi no tālruņa ar priekšapmaksas karti. Es saprotu neizklausās iespaidīgi. Tomēr iesaku pievērst uzmanību.

Mobots pieslēdza portatīvajam datoram zibatmiņas ierīci un nospieda dažus taustiņus. Ekrānā pie centrālās sienas parādījās īsziņu virkne.

Izlasīju ziņu, kas atradās saraksta augšgalā un bija saņemta vakar pēcpusdienā.

konij, te linda. mamma man atņēma mobilo, man ir milzīgas nepatikšanas un noteikti jārunā ar tevi. satiekamies taco bell sētas pusē? lūūūdzu!!! nesaki nevienam!

Mo turpināja: Pieņemsim, Konija saņem īsziņu, ka viņas draudzenei Lindai ir nepatikšanas. Tas viņai nešķiet aizdomīgi. Viņa dodas tikties ar Lindu. Un slepkava noķer viņu slazdā pavisam vienkārši.

-   Tātad šī īsziņa bija viltojums? Pievilināšanai?

-    Tieši tā. Jebkurš varēja uzzināt kādas Konijas draudzenes vārdu, nopirkt neizsekojamu telefonu un ievilināt meiteni nāvē. Taču ir jau nogalinātas divpadsmit meitenes. Viņas visas mācījās dažādās skolās un nebija savstarpēji pazīstamas. Tāpēc es uzskatu, ka, iespējams un pat puslīdz droši, slepkava katru meiteni pievilināja ar viltus īsziņu. Vienkāršs un pat atjautīgs paņēmiens.

Džastina secināja: Tātad hakeris ielaužas meitenes telefonā, uzzina, kam viņa uzticas, un tad uzdodas par kādu no šiem draugiem, sūtot ziņu no anonīma tālruņa.

Sajs piebilda: Tā es arī domāju. Tehnoloģiju rēgs. Taču tas mums tomēr nepalīdz piekļūt tuvāk slepkavam. Pēc tam mēs atduramies pret sienu.

13. NODAĻA

DŽASTINA PIECĒLĀS, ĀTRI samainījās vietām ar Mobotu un ķērās pie datora tastatūras. Es neticu rēgiem, viņa paziņoja. Ja skolnieču slepkava psihopāts staigā un elpo, tad viņam ir arī pirkstu nospiedumi, mati un ādas šūnas. Jo biežāk viņš nogalina, jo lielāka iespēja pieļaut kādu kļūdu.

Nospiedusi dažus taustiņus, viņa parādīja lielajos ekrānos skolnieču lietas kopsavilkumu.

Laika grafikā bija redzams, ka pagājušo divu gadu laikā slepkavības notikušas apmēram ik pēc diviem mēnešiem, bet pēdējā laikā biežāk. Līdzās grafikam atradās Losandželosas austrumdaļas karte, kurā slepkavību vietas bija apzīmētas ar elektroniskiem karodziņiem.

Citā ekrānā bija upuru seju attēli.

Meitenes bija ļoti dažādas. Gaišmatainas. Melnīgsnējas. Dažas glītas. Citas pavisam necilas. Teicamnieces. Sportistes. Dažas tievas. Citas dūšīgas. Visas vidusskolu audzēknes. Un visas gājušas bojā traģiskā, bezjēdzīgā nāvē.

-   Jābrīdina par tiem anonīmajiem tālruņiem, Mo ieminējās. Parunā atkal ar skolu direktoriem. Sarīko izskaidrošanas kampaņu televīzijā par viltus īsziņām ar personas informāciju.

-   Pieņemsim, ka mums šajā ziņā ir taisnība, Džastina iebilda. Tikko sāksim izplatīt brīdinājumus par īsziņām no nereģistrētiem telefoniem, slepkava mainīs savu metodi. Un mēs atkal nonāksim strupceļā. Viņš var pat sākt slepkavot vēl biežāk. Mēs zinām, ka viņam patīk slava.

-   Par to, ko tu teici, Džastina, Sajs ierunājās savā monotoni nazālajā balsī. Par dažādajiem profiliem. Kā tas var būt, ka noziedznieks, kurš aizdedzina meiteni, var izdarīt to tikai vienreiz? Kā tas pats cilvēks pēc tam var nošaut upuri no piecdesmit metru attāluma?

-   Un ko tu domā, Saj?

-   Varbūt tas nelietis nav viens? Ja nu ir vairāki slepkavas?

14. NODAĻA

RŪDOLFS KROKERS BIJA paslēpies tualetes kabīnē privātā kapitāla firmas Wilshire Pacific Partners ēkas astotajā stāvā, kad iedūcās mobilā tālruņa vibrozvans. Viņš fantazēja par jauno pagaidu sekretāri Karmenu Rodrigesu, brūnacaino skaistuli ar kuplām krūtīm, turklāt neticami stulbu. Viņš gatavojās uzaicināt Karmenu uz randiņu, vēlams, uz visu nakti.

Izņēmis tālruni no žaketes kabatas, viņš redzēja, ka zvans pāradresēts no viņa tiešās līnijas. Zvanīja vecākais partneris Frenklins Deils, viens no "vecajiem kraķiem". Krokers atbildēja, un Deils uzaicināja viņu pēc darba aiziet iedzert.

Krokers jau vairāk nekā gadu strādāja par kapitāla analītiķi. Savu darbu viņš padarīja cītīgi, taču nemēģināja īpaši izcelties. Viņš gribēja būt tikai viens no daudzajiem gudrajiem jaunekļiem, ko gaida spoža nākotne rēķinu jomā, čakls un neatlaidīgs darbarūķis, kas droši glabā klientu naudu, gādā tiem pienācīgu peļņu, pats palikdams ēnā.

Tagad pēkšņi būs jāiet iedzert ar apnicīgo Frenklinu Deilu.

Septiņos vakarā Krokers aizslēdza sava kabineta durvis un pie liftiem satikās ar Deilu. Abi kopā nobrauca lejā, un Krokeram ienāca prātā, ka varbūt vecais ķēms ir gejs un grib viņam uzmākties.

Pēc divu kokteiļu iztukšošanas, piekožot riekstiņus, Krokers uzzināja, ka ir lielisks darbinieks un vecais Frenklins ir sajūsmā par viņa sasniegumiem. Deils paziņoja, ka, viņaprāt, Krokers ir izcila personība ar slēptiem talantiem, kas nodrošinās viņam spožu karjeras izaugsmi šajā senajā, cienījamajā firmā.

Varētu padomāt, ka tas viņu interesē. Patiesībā viņam bija nospļauties par to, ko šis Frenklins Deils domā par viņu vai viņa darbu.

Kad Krokers atgriezās mājās, bija jau pusdesmit. Vismaz atlikusī nakts bija viņa rīcībā, un to varēs pavadīt aizraujoši.

Viņš pārģērbās sporta tērpā un jau pēc desmit minūtēm skrēja ap Marina del Rejas rajonu, atsaucot atmiņā neseno izklaides pasākumu, kad kopā ar draugu grupu pieveica Koniju Jū.

Nosvīdis un aizelsies, Krokers palēnināja gaitu pie kādas no jahtu piestātnēm. Atspiedies ar plaukstām pret ceļgaliem, viņš atvilka elpu.

Pārliecinājies, ka tuvumā neviena nav, viņš izvilka no kabatas sešsimt mililitru tilpuma aizspiežamo maisiņu un paslēpa to zem smaga virves rituļa.

To paveicis, viņš mierīgi turpināja skrējienu. Atgriezās savā daudzdzīvokļu mājā, pamāja šveicaram un devās augšā.

Noskalojies dušā, viņš atvienoja no lādētāja priekšapmaksas mobilo tālruni.

Uzrakstīja īsziņu Losandželosas mēram Tomasam Heferonam, paziņojot, kur var atrast Konijas Jū ausi.

Viņš parakstījās: "Tvaikadampis".

15. NODAĻA

KOPŠ ŠELBIJAS KUŠMENAS slepkavības bija pagājušas trīs dienas. Apsūdzība vēl nebija izvirzīta, un arī apgabala prokurora birojā man neizdevās neko noskaidrot.

Es brokastoju kopā ar Endiju viņa kabinetā, kas atradās stūra telpā jaunā, elegantā biroju ēkā Zvaigžņu avēnijā.

Endijs pieteica asistentei atbildēt uz visiem telefona zvaniem. Tad viņš aizvēra kabineta durvis. Pārdzīvojumi bija līdz nepazīšanai pārvērtuši viņa seju. Zem acīm maisiņi, bārda neskūta.

-   Džek, es mokos ar bezmiegu, viņš paziņoja. Ja gadījumā neesi pamanījis.

Lieliem malkiem iedzēris kafiju, viņš atslēdza dokumentu skapjus, izņēma mapes un sāka skaidrot, kas jādara veiksmīgam Losandželosas augsta riska ieguldījumu fondu pārvaldniekam, lai saglabātu konkurences priekšrocību.

-Visi šie ļaudis aktieri, aģenti, studiju bosi, zvaigžņu juristi, viņš stāstīja, plašā žestā pamājot uz Holivudas pusi, pelna desmitiem miljonu. Paši nezinādami, ko iesākt ar šo naudu, viņi uztic to man. Es to ieguldu viņu vārdā. Saņemu savu daļu no visām ieguldītajām klientu summām, viņš paskaidroja. Parasti piecus procentus.

-   Bet ja ieguldījums ir neveiksmīgs? apjautājos, atcerēdamies nekustamā īpašuma burbuļa pārsprāgšanu, kam sekoja kredītu krahs, izraisot milzu zaudējumus gan pārticīgajiem, gan trūcīgajiem.

-   Cilvēki dusmojas, ja ieguldītājs aizlaiž vējā viņu naudu, pat ja viņš pie tā nav vainīgs.

-   Tātad tev ir neapmierināti klienti. Endijs nopūtās.

-   Gribi dzirdēt patiesību, Džek?

-   Nē, dieva dēļ! Labāk melo, Endij! Jo vairāk melosi, jo drīzāk nonāksi tiesas priekšā. Es pazīstu apgabala prokuroru. Viņš uzsūtīs kādu no savām jaunajām, niknajām haizivīm, kas saplosīs tevi lupatās…

-   Beidz! Endijs lūdzās.

-   Ja kāds grib tev atriebties, man tas jāzina. Saproti taču, lindij! Tev jāizstāsta man viss. Es taču esmu Džeks.

-   Es nosmēlu krējumu, Endijs atzinās. Skaidri un gaiši, bez ievada vai brīdinājuma. Neesmu nekāds Bērnijs Medofs, un neskaties uz mani tik pārmetoši. Es iekasēju savu komisijas maksu, bet pēc tam ņēmu mazu daļiņu no pamatsummas un ieguldīju pats sev. Es rīkojos piesardzīgi. Visādi sūdi gadās, taču klienti, protams, nedrīkst to uzzināt.

-   Es klausos.

-   Mani ieguldījumi izkūpēja jau pašos krīzes pirmsākumos. Atceries Lehman Brothers bankrotu? Es samazināju apjomu, centos atgūt zaudēto, bet zaudēju vēl vairāk. Daži mani klienti izputēja pilnībā.

-  Iedod man dokumentus, Endij. Man jāzina, kas ir tavi lielākie zaudētāji. Skaidri jāzina, kas tieši viņi ir. Vairs nekādu noslēpumu.

16. NODAĻA

JA UZ DURVĪM ir rakstīts Privāti, uzreiz rodas vēlēšanās ieskatīties aiz tām.

Ja uz aploksnes ir rakstīts Privāti, tūlīt gribas to atvērt.

Es iegāju aģentūrā "Privātdetektīvi" pa apmeklētāju ieeju, pamāju sveicienu Džoanai pie sekretāres letes un kāpu augšā pa lepnajām spirālveida kāpnēm, kas apņem atklāto ātriju ēkas centrā. Šīs kāpnes mani vienmēr ielīksmo. Atgādina nautila čaulas šķērsgriezumu.

Piektajā stāvā ceļā uz kabinetu mani apturēja Kolīna.

Tev ir viesi, viņa paziņoja. Vesela delegācija. Dārgos uzvalkos.

Piegājis pie sliekšņa, ieraudzīju trīs vīrus, kuri bija ērti iekārtojušies manā atpūtas stūrītī uz mīkstajiem atzveltnes krēsliem un tumši zilā dīvāna pie pulētā sekvojas bluķa, kas kalpoja par kafijas galdiņu. Tieši šeit cilvēki uztic man savus noslēpumus, zinādami, ka pie manis tie ir drošībā.

Divi no šiem nepieteiktajiem apmeklētājiem kūpināja cigaretes gluži kā tabakas fabriku direktori. Kolīna paskaidroja: Kungi teica, ka nevēloties rādīties pieņemšanas telpā. Ir nu gan pārsteigums!

Trešais vīrs pagriezās pret mums, un es pārsteigts ieraudzīju, ka tas ir mans tēvocis Freds. Mātes brālis Freds Kroicers, kas vienmēr mēdza atgādināt, lai zvanu viņam ikreiz, kad vien vajadzīgs padoms un atbalsts. Viņš mums ar Tomiju bērnībā iemācīja spēlēt futbolu un mudināja mani turpināt trenēties arī vidusskolā un koledžā.

Vārdu sakot, tēvocis Freds savulaik man bija tēva vietā. Futbolā Freds bija sasniedzis vairāk nekā es daudz vairāk. Viņš bija Ouklendas Raiders lielākais īpašnieks.

Plecīgais vīrs ar sārto seju piecēlās, sagrāba mani spēcīgā apkampienā, pēc tam iepazīstināja ar saviem darījumu partneriem, kas izrādījās man jau pazīstami.

Pretstatā Freda Kroicera raupjumam Evans Ņūmens bija smalks un elegants dendijs. Pēc pasūtījuma šūts uzvalks. Mati rūpīgi ieveidoti, un nagi nopulēti tikpat spīdīgi kā dārgās kurpes. Viņam piederēja Sanfrancisko 49ers.

Trešais viesis bija Deivids Dikss leģendārais uzņēmējs, viens no tiem, kuru dzīvesstāstus biznesa augstskolu studenti mācās no galvas. Dikss bija astoņdesmitajos gados guvis satriecošus panākumus Detroitā, pametis auto detaļu tirdzniecību pirms 2008. gada krīzes un nopircis Minesotas Vikings. Atcerējos kaut kur lasīto, ka aiz viņa līksmības maskas slēpjas bezgalīga cietsirdība. Izklausās gandrīz kā uzraksts uz kapakmens.

Evans Ņūmens piecēlās un, izstiepis roku, nāca man pretī ar draudzīgu smaidu sejā. Atvainojiet par ielaušanos, viņš ierunājās. Freds teica, ka jūs uzklausīsiet mūs.

-  Mums ir problēma, paziņoja tēvocis Freds. Ļoti steidzama lieta, Džek. īsta augstākā līmeņa trauksme.

-    Mēs ļoti priecātos, ja būtu kļūdījušies, Dikss turpināja. Patiesībā jāatzīst ja mūsu aizdomas ir pamatotas, visam profesionālajam futbolam draud milzu katastrofa.

Dikss ar galvas mājienu aicināja mani apsēsties. Mums ir nauda, viņš paziņoja. Jums ir vislabākie cilvēki šim uzdevumam. Apsēdieties, un mēs izstāstīsim šausmīgu murgu.

17. NODAĻA

EVANS ŅŪMENS NOTRAUCA no biksēm neredzamu pelnu kripatiņu un pavēstīja: Džek, mums ir iemesls aizdomām, ka mūsu līgā notiek blēdības ar rezultātiem derību dēļ, bet tas var futbolam nodarīt tādu pašu kaitējumu kā savulaik Black Sox skandāls beisbolam.

Man nepatika šāds iebrukums birojā, tomēr lieta šķita intriģējoša. Portfelī "dega" Endija bijušo klientu saraksts, Džastina gaidīja manu palīdzību skolnieču lietā, un pēc divdesmit minūtēm bija paredzēta telefonkonference ar Londonas biroju par skandālu parlamenta augšpalātā, kas vēl nebija zināms atklātībā.

Ieskatījos pulkstenī un teicu: Lūdzu, izstāstiet galveno īsumā. Ja varēšu, palīdzēšu.

Freds ierunājās: Džek, mums šķiet, ka tās blēdības sākās aptuveni pirms diviem gadiem izslēgšanas spēlē. Spriežot pēc visa, Giants varēja uzvarēt bez grūtībām. Viņu pretinieki Karolīnas komanda bija stipri, taču tiem trūka pāris labāko aizsardzības spēlētāju. Saspēles vadītājam bija neliels kaula plīsums metienu rokas rādītājpirkstā. Šajā spēlē bija gaidāma viegla uzvara. Bet, kā tu varbūt atceries, Tomij…

-   Džeks.

-   Džek, atvaino! Ak dievs! Lai nu kā, trešajā ceturtdaļā tika apturēts Kārtraita skrējiens uz piezemējumu tādā pretinieka rindu robā, caur ko varētu izbraukt ar Brinks kravas auto. Tiesnesis bija saskatījis pārkāpumu, bet pēdējā ceturtdaļā, kad ņujorkieši centās izdarīt sitienu, ar ko varētu panākt spēles pagarinājumu, tiesnesis noteica vēl vienu sodu, kas vairs neļāva viņiem gūt vārtus.

Freds turpināja, sašutumā piesarkstot vēl vairāk. Ņujorkieši zaudēja ar triju punktu starpību. Tobrīd tas šķita tikai atsevišķs Kadījums. Sporta presē gan izskanēja parastās runas, bet drīz vien viss pieklusa, kad izslēgšanas spēles turpinājās tālāk.

-   Tā, Džek, turpināja Dikss. Tagad pārlēksim uz pagājušās sezonas trešo spēli starp Vikings un Cowboys. Atšķirīgs apstākļu kopums, bet scenārijs pamatā tas pats.

Atkal ierunājās mans tēvocis. Viņš gribēja izklāstīt katru spēli visos sīkumos. Šoreiz Vikings komandai otrās ceturtdaļas beigās apturēja četrdesmit jardu piespēli, ar ko viņi būtu ieguvuši septiņpadsmit punktu pārsvaru pirms pārtraukuma.

Nikni vicinādams rokas, Freds pastāstīja par vēl vienu apšaubāmu sodu, kas iznīcināja visas cerības uz uzvaru. Kad Vikings pēdējās ceturtdaļas beigās bija izdevīgā pozīcijā, lai gūtu izšķirošos uzvaras vārtus, tiesnesis paziņoja par pārkāpumu, ko neviens cits, izņemot viņu, nebija redzējis.

-    Un atkal vārti netiek gūti, spēlei noteikts papildlaiks, un viņi zaudē.

Es, protams, sapratu, kāds ir šo stāstu mērķis. Tiesnešu kļūdas futbolā mēdz gadīties, un līdzjutēji klaigā, kur gan skatās amatpersonas, bet pēc kāda laika viss aizmirstas. Taču, ja Freds Kroicers, Evans Ņūmens un Deivids Dikss bija atnākuši pie manis, tas nozīmēja, ka runa vairs nav tikai par atsevišķām tiesnešu kļūdām dažās spēlēs.

Ņūmens paskaidroja: Džek, mēs esam līdz apnikumam skatījušies videoierakstus, ari pagājušās svētdienas spēli Sanfrancisko. Var redzēt sistēmu. Kopumā vienpadsmit spēles divarpus gadu laikā nelabi ož pēc blēdībām. Deviņas no zaudējušajām komandām iepriekš bija vienmēr uzvarējušas, un septiņas no tām pārvarēja izslēgšanas spēļu kārtu.

Mans tēvocis piebilda: Daudzi cilvēki šajās spēlēs zaudēja lielu naudu. Viņiem sāk rasties aizdomas par netīriem darījumiem.

-   Kāpēc jūs nācāt pie manis? es jautāju. Kāpēc vispirms neizstāstījāt komisāram?

-    Mums nav nekādu pierādījumu, Dikss atbildēja. Un, atklāti sakot, Džek, ja kaut kas tiešām notika, mēs negribam, lai par to uzzina komisārs, prese un publika. Nekad.

18. NODAĻA

i'milio kruss pirmais ienāca manā kabinetā, bet Del Rio ieradās minūtes piecas pēc futbola bosu aiziešanas. Liku abiem apsēsties. Pie mums vērsās trīs Nacionālās futbola līgas komandu īpašnieki, paziņoju, kas varbūt pārstāv vēl desmit citus. Viens no tiem ir Freds Kroicers manas mātes brālis.

Kruss izbrīnā iepleta acis. Freds Kroicers ir tavs tēvocis?

-   Jā gan. Viņam un dažiem citiem komandu īpašniekiem ir aizdomas par blēdībām ar spēļu rezultātiem. Viņi ievērojuši sislemu, kā vājas komandas uzvar pārāk bieži, turklāt uz apšaubāmas tiesāšanas pamata.

-   Kādas blēņas. Kruss sarauca pieri. Futbolā nevar blēdīties. Nevar paredzēt izšķirošas situācijas, un, pat ja varētu, katru kustību fiksē kameras. Katru sekundi var apskatīt zem mikroskopa.

-   Ja izrādīsies, ka tā tiešām ir, klienti priecāsies, es atbildēju. Un labi samaksās. Viņi garantē dubultu maksu par ātru, rūpīgu un ļoti konfidenciālu darbu.

-  Vai viņi apgalvo, ka spēlētāji sarunā spēles? jautāja Del Rio.

Del Rio ir mans vienaudzis, taču cietumā pavadītie gadi ievilkusi grumbas viņa sejā un sagrāvuši ticību cilvēkiem. Manuprāt, l utbols ir viena no nedaudzajām jomām, kurās viņš vēl tic neaptraipltam godīgumam.

-   Freds teica, ka spēlētāju pārkāpumi netika novēroti, tikai tiesnešu lēmumi, kas varbūt bija negodīgi. Vai arī tiesnešiem rādījās spoki. Pirms kaut ko izlemjam šajā lietā, parunāsim par Kušmeniem. Šorīt tikos ar Endiju, es turpināju. Viņu vajā avīžnieki. Apsūdzība vēl nav uzrādīta, un viņš grib pazust no pilsētas. Es viņam ieteicu apmesties kādā viesnīcā un neteikt tās nosaukumu nevienam, tikai man.

-   Viņam ir par ko uztraukties, Del Rio noteica. Šelbijas slepkava pamanījās iekļūt mājā un izkļūt no tās tik veikli kā Beverlihilsas proktologs. Es pārbaudu algotos slepkavas. Ir dažas norādes. Šo lietu mēs drīz atrisināsim, Džek.

Pajautāju Krusam un Del Rio, vai viņi varētu uzņemties abas lietas, un viņi bija ar mieru. Mūsu aģentūrā ir tāda kārtība mēs pieņemam darbā labākos, par loti augstu samaksu, tāpēc visi ir gatavi ilgām darba stundām un sarežģītām lietām.

-  Jums ir rūpīgi jāizpēta gan Endija, gan Šelbijas pagātne, es pavēlēju.

-   Ko lai mēs, Džek, meklējam, kas tev jau sen nav zināms?

-   Atbildi uz vienkāršu jautājumu kāpēc lai kāds nogalinātu Šelbiju Kušmenu?

-   Viss skaidrs, Del Rio atbildēja. Divas lietas par triju cenu? Tas man ir pa prātam. Mēs visi nosmējāmies, un tad Kruss un Del Rio devās ķerties pie darba.

Tikai kādu minūti biju palicis kabinetā viens, kad ienāca Kolīna, aizverot aiz sevis durvis.

-    Džek, atnākuši tavi apmeklētāji vienpadsmitos. Un man viņi nepatīk.

-   Tiešām? Viņi taču ir tikai juristi, es atbildēju.

Kolīna nicīgi pasmaidīja. Tikai juristi. Kā tad! Blēdīgi juristi. Netīri juristi.

Pēc brīža viņa ieaicināja kabinetā abus vīrus. Es tos pazinu pēc nostāstiem.

Viņu vārdi bija Ferrara un Reilijs, un viņi pārstāvēja Reju Nočiju noziedzīgā Nočiju klana vadoni.

19. NODAĻA

SAROKOJOS AR ABIEM ienācējiem un aicināju viņus apsēsties.

Advokāts Eds Ferrara bija ģērbies tumšā uzvalkā ar vesti. Viņa kolēģis Džons Reilijs melnos džinsos un melnā kašmira džemperi. Reilijs pārlaida skatienu kabinetam, meklējot grāmatplauktos paslēptas kameras. Manuprāt, viņš tās nepamanīja.

Ferrara ierunājās: Priecājos iepazīties ar jums, Dželc. Esam saņēmuši pārjums ļoti labas atsauksmes no dažādiem cilvēkiem.

-   Vienmēr patīkami to dzirdēt, atbildēju. Kā varu jums palīdzēt?

Reilijs izvilka no kabatas ļoti glītas apmēram divdesmitgadīgas blondīnes fotogrāfiju. Man viņa šķita pazīstama aktrise, laikam vārdā Elizabete. Biju pāris reižu redzējis viņu Kreiga Fergusona šovā.

-  Šī ir Beta Andersone. Filmu aktrise, Ferrara paziņoja. Un Nočijas kungs ir viņas labs draugs.

Rejam Nočijam bija vismaz septiņdesmit gadu. Pēc divu paaudžu gaidīšanas viņš beidzot bija kļuvis par klana vadoni pēc sava tēvoča Antonio nāves. Un, kā izrādās, viņš bija arī "labs draugs" divdesmitgadīgajai Betai Andersonei.

Reilijs stāstīja: Beta nav redzēta jau veselu nedēļu. Viņa ari neatbild uz Nočijas kunga zvaniem. Viņš raizējas, vai meitenei nav noticis kas ļauns.

-   Izklausās, ka šeit darbs policijai, es atbildēju. Sazinieties ar viņiem. Varu viņus ļoti ieteikt.

Ferrara smaidot paskaidroja: Mēs vēlamies saglabāt slepenību. Negribam pievērst sabiedrības uzmanību, lai nekaitētu

Betas karjerai. Tāpēc ari nācām pie jums, Džek. Nosauciet cenas griestus.

Es nodomāju nevar zināt, vai Beta Andersone ir atstājusi pilsētu vai mirusi. Lai kā arī būtu, es negribēju, lai mūsu aģentūra saistās ar Nočiju.

-   Atvainojiet, es nerēķinu cenas, atbildēju. Un arī griestus nebūvēju. Un nevēlos sadarboties ar mafiju.

Uz bridi iestājās saspringts klusums, tad Reilijs un Ferrara abi reizē piecēlās kājās.

-    Jūs sadarbojaties ar Endiju Kušmenu, atcirta Ferrara. Un, ja vien es kaut cik pazīstu nelabojamus brunču medniekus, tad droši vien darbojaties ari ap to mazo īru lauķeni, kas sēž tur priekštelpā.

Reilijs uz sliekšņa apstājās, lai raidītu atvadu "šāvienu". Un neaizmirsīsim arī to, ka jūsu tēvs nomira cietumā, izciešot mūža ieslodzījumu par slepkavību. Jums gan pietiek nekaunības, Džekiņ.

Laikam tā arī ir, bet tas ir viens no aģentūras labo panākumu iemesliem.

20. NODAĻA

TRIJOS PĒCPUSDIENĀ DŽEISONS Pilzers, savā kabinetā Hovarda sabiedrisko attiecību firmā gaidīdams konsultantu padomes sanāksmes sākumu, saņēma īsziņu, kas uzreiz ielīksmoja viņa omu.

Tas bija paša Tvaikadampja sūtīts uzaicinājums uz gaidāmo "izklaides vakaru", uzrunājot Džeisonu viņa interneta segvārdā: "Scilla, "Šausmu nakts" notiek. Gatavojies. Tu esi TAS."

Velns un elle, tas tiešām notiks, viņa ugunskristības! Viņš jau nedēļām ilgi bija sapņojis par šo vakaru. Tikai par to vien spēja domāt. Ar Morbidu [3] viņš bija iepazinies tiešsaistes reālā laika kara spēlē Commandos ofDoom. Viņi kā sabiedrotie bija pēdējo divu gadu laikā izcīnījuši uzvaras desmitos kauju.

Taču, kad Morbids uzaicināja viņu pievienoties daudz izmeklētākai spēlētāju grupai, Džeisons bija mēms no pārsteiguma. Ar Tvaikadampi viņu iepazīstināja tikai virtuāli, un bija jāgaida, lidz Morbids to nokārtos. Tagad Tvaikadampis bija iesaistījies komandā. Un drīz Džeisons ar Scillas vārdu beidzot atrausies no datora ekrāna un iepazīs asas izjūtas reālajā dzīvē.

Turpmākās trīs stundas Pilzers strādāja automātiski kā robots. Viņš ne aci nepamirkšķināja, kad maita priekšniece nolamāja viņu par neveiksmīgu piedāvājumu, kas nemaz nebija viņa sagatavots. Lai viņa iet kārties. Pulksten sešos viņš uzvilka jaku un devās projām.

Viņš brauca taisnā ceļā uz saimniecības preču veikalu Rietumholivudā.

Izstaigājis šaurās ejas starp augstajiem, precēm piekrautajiem plauktiem, viņš nopirka divus metrus garu vadu, līmlentes rullīti un kokvilnas trikotāžas cimdu pāri. Nekā aizdomīga. Par pirkumiem viņš samaksāja skaidrā naudā, nepaceļot galvu, lai novērošanas kamera virs kases nenofilmētu viņa seju.

No liela uztraukuma viņam bija nosvīdušas plaukstas.

Lielais pasākums būs jau pēc trim dienām. Un viņš būs "tas". Sestdien viņš kaut kur Losandželosā nogalinās meiteni.

21. NODAĻA

TO TAČU NEVAR saukt par naktsmieru, vai ne? Labprātāk es katru vakaru devos karā, bet no rīta bumbas sprādziens mani atsauca dzīves īstenībā.

Šoreiz es sapnī skrēju pa liesmojošo kaujas lauku ar Kolīnu uz rokām, asinīm pilot uz zābakiem. Sirds krūtīs izmisīgi dauzījās, kad Kolīna ierunājās: "Glāb mani, Džek. Es esmu tavu bērnu māte."

Apdullinošs minas sprādziens notrieca mani zemē. Steidzīgi .itvēris acis, es vēl kādu bridi jutos kā kaujas laukā pēdējā dienā Afganistānā.

Es atcerējos gandrīz visu todien notikušo, taču kādas svarīgas atmiņu daļiņas trūka, tajās bija pārrāvums no helikoptera nokrišanas līdz manai nāvei.

Es biju noglabājis šo trūkstošo atmiņu daļiņu tik dziļi zemapziņā, ka tā bija kļuvusi neaizsniedzama.

Man bija tā jāatrod. Jānoskaidro, kas īsti todien notika.

Ja izdotos atgūt šīs atmiņas, tad varbūt beidzot varētu mierīgi izgulēties.

Kamēr vēl cīnījos ar sapņu un atmiņu driskām, uz naktsgaldiņa ievibrējās mobilais tālrunis.

Ieskatījos ekrānā, bet tur bija rakstīts "ārpus zonas".

Atstāju tālruni uz galdiņa, izlēcu no gultas un ieslēdzu mājas novērošanas kameru monitorus.

Rūpīgi izpētīju attēlus visos sešos monitoros, taču neko aizdomīgu nesaskatīju, tāpēc atstāju tos un aplūkoju mājas teritoriju ar neapbruņotu aci. Aiz galvenajiem vārtiem pa Klusā okeāna piekrastes šoseju traucās auto straume. Manu māju no kaimiņu īpašumiem abās pusēs nodalīja augsti žogi. Pludmale aiz mājas bija tukša.

Es biju viens.

Telefons beidzot bija pārstājis zvanīt. Ārā jau bija spoža rīta gaisma, un aiz guļamistabas loga šalca Klusā okeāna viļņi.

Šo māju es nopirku, kad biju kopā ar Džastinu.

Ne velti mēdz teikt, ka atmiņas mūs vajā. Es vēl joprojām iztēlē redzēju Džastinu šajā istabā, viņas tumšos matus uz baltā spilvena un mīlestības pilno skatienu. Un vai varat iedomāties? Es raudzījos viņai pretī tieši tāpat.

Kad biju nomazgājies dušā un apģērbies ērtās kokvilnas biksēs un zilā Oksfordas kreklā, atkal iezvanījās mobilais. Paņēmu to sasodīto verķi līdzi pie ēdamgalda, ko izmantoju kā rakstāmgaldu, un atvēru pārsegu.

-   Tu esi līķis, paziņoja mehāniskā balss.

-   Vēl ne, es atbildēju.

Pagatavoju ellīgi stipru kafiju un turpmāko pusotru stundu pavadīju, zvanot pa telefonu un apstiprinot tikšanās.

Kad Santamonikas lidostā satikos ar Del Rio, pulkstenis bija jau gandrīz desmit.

Laiks doties lidojumā.

22. NODAĻA

MĒS IEKĀPĀM CESSNA Skyhawk SP stilīgā un drošā vienmotora lidmašīnā, un Del Rio apsēdās man līdzās otrā pilota vietā. Gluži ka vecajos laikos.

Paraudzījos uz Riku. Viņa skatiens liecināja, ka mums abiem prātā ir viens un tas pats Afganistāna, helikopterā bojāgājušie biedri, tas, kā Del Rio izglāba manu dzīvību, piespiežot darboties apstājušos sirdi.

Iedomājos, ka varbūt viņš varētu pastāstīt man ko vairāk par lo, kas notika tajā pēdējā dienā Gardezā. Es saņēmu medaļu par Denija Janga iznešanu no degošā helikoptera. Taču nespēju i/.mest no galvas uzbāzīgos sapņus. Vai mans prāts darbojas divkosīgā režīmā sargā mani no pārāk sāpīgām atmiņām, vienlaikus urdot un mudinot atcerēties?

-   Rik, vai atceries pēdējo dienu Gardezā?

-   Helikopteru? Kāpēc jautā, Džek?

-   Pastāsti vēlreiz par to.

-   Es jau esmu izstāstījis visu, ko vien atminos.

-    Man tomēr vēl viss nav skaidrs. Kaut kā trūkst, kaut ko esmu aizmirsis.

Del Rio nopūtās. Mēs vedām karavīrus uz Kandahāru. Bija nakts. Tu biji vienības komandieris, bet es otrais pilots. Mēs nepamanījām kādu arābu, kas bija pielavījies ar "zeme-gaiss" raķeti auto kravas kastē. Neviens viņu nepamanīja. Helikopteram trāpīja pa vēderu. Tur neviens nebija vainīgs, Džek, Del Rio turpināja: Tu nosēdināji Vardi, tā dega no iekšpuses atceries? Es izkāpu pa sānu durvīm, bet tu pa aizmuguri. Kareivji skrēja pa visu lauku. Es sāku meklēt tevi. Atradu ar Deniju Jangu uz rokām. Kā vienmēr varonis, Džek, vienmēr krietnais kareivis. Un tad nāvējošais trieciens.

-   Es redzu tikai atsevišķus kadrus, nevis visu filmu.

-   Tu biji beigts, tāpēc tā ir. Es dauzīju tev pa ribām, līdz tu atjēdzies. Tas ir viss, ko varu pateikt.

Saraustītie kadri negribēja saistīties noteiktā secībā, lai veidotos vienots veselums. Es atcerējos helikoptera krišanu. Atcerējos skrējienu ar Deniju Jangu pār plecu. Un tad es pamodos.

Kaut kā pietrūka.

Ko es nezināju? Kas vēl notika tajā kaujaslaukā?

Joprojām raudzījos Del Rio acīs. Viņš blēdīgi uzsmaidīja. Dārgumiņ! Vai tūlīt atzīsies man mīlestībā?

-   Un kāpēc ne, stulbeni? Es tiešām mīlu tevi.

Del Rio mežonīgi iesmējās un uzlika saulesbrilles. Es ķēros pie kontrolsaraksta.

Saņēmu dispečeru atļauju, iedarbināju droseli un sāku ripināt Cessna pa skrejceļu. Pagriezu stūri mazliet pa labi, lai brauktu precīzi pa centra līniju. Kad ātruma indikators rādīja sešdesmit, es mazliet pavilku atpakaļ sviru, un lidmašīna viegli pacēlās gaisā, gandrīz kā putns uzlidojot dzidri zilajās, saulainajās Losandželosas debesīs.

Viegli kā taurenītis.

Turpmākās simt minūtes es vadīju lidmašīnu, izjūtot to gluži kā sava ķermeņa turpinājumu. Lidošanā galvenais ir kārtība, kārtība un vēlreiz kārtība, un es to visu zinu no galvas. Ieklausījos austiņās skanošajās rācijas sarunās, kas ļāva aizmirst mokošās domas.

Aizmirsu ļauno sapni un no sirds izbaudīju lidošanas brīnumu.

23. NODAĻA

NEILGI PĒC DIVPADSMITIEM mēs nolaidāmies Metropolitēna lidostā Sanfrancisko līča krastā.

Iznomājām auto, pievienojāmies blīvajai satiksmes straumei, kas virzījās pa Harborbejas aleju, un ieradāmies Ouklendas Raiders treniņu laukumā uz tikšanos ar Fredu gandrīz ar pusstundas nokavēšanos.

Pasniedzu apsargam pie galvenajiem vārtiem savu vizītkarti, un viņš mums norādīja ceļu uz treniņu laukumu ar dabiskās zāles segumu, kur profesionālie futbolisti vingrinājās piespēļu tehnikā un sekošanā pretiniekam. Laukuma tālākajā galā divi spēlētāji trenējās soda sitienos no četrdesmit jardu līnijas.

Freds stāvēja uz sānu līnijas laukuma vidusdaļā. Ieraudzījis mūs, viņš nāca pretī. Iepazīstināju viņu ar Del Rio un paskaidroju, ka viņš strādās pie šīs lietas kopā ar mani.

Tēvocis paaicināja dažus no Raiders labākajiem spēlētājiem Brankuzi, Lipskombu un pussargu Muhamedu Raginsu: puišus, kas pelna daudzus miljonus gadā. Jēziņ, kādi muskuļu kalni! Mēs patērzējām par gaidāmo spēli ar Sietlas komandu, bet pēc tam pievērsām uzmanību talantīgajam aizsargam Džermeinam Džārvisam, kas laukumā vingrinājās izspēlēs.

Es ieminējos: Nevaru vien nobrīnīties, kā viņam izdodas tik precīzi piespēlēt. It kā viņš zinātu, kad tieši bumbas saņēmējs pagriezīsies pret viņu.

Freds atbildēja: Tev ari, Džek, universitātē labi sanāca. Precīzi metieni kā pa stīgu. Tomēr labi vien ir, ka nekļuvi par profesionāli.

Mani nemaz tur neņemtu. Man nav tada auguma un droši vien rokas nav tik stipras. Turklāt Ivy League nav gluži Big Ten vai SEC[4]

Pamanīju, kā iedzirkstas Freda acis. Paklau, Džek, varbūt tu un Rilcs gribētu iet pamētāt bumbu kopā ar maniem puišiem?

Es iebildu: Vai traks esi? Man šķita, ka tev ir dārga mana dzīvība. Taču Del Rio atplauka sajūsmā kā bērns, kas tikko izvilcis lielo laimestu loterijā.

Mēs abi devāmies laukumā un pārmaiņus skrējām desmit jardu caurgājienus, bet Džermeins Džārviss mums piespēlēja.

Kad biju iesildījies, sāku iejusties spēles garā. Taču, sniedzoties pēc Džermeina Džārvisa kārtējās precīzās piespēles, uzskrēju virsū Del Rio, un mēs abi nogāzāmies zemē. Freds pieskrēja klāt, pieliecās, atbalstījies ar plaukstām pret ceļiem, un, gardi smiedamies, paziņoja: Tas gan bija skaisti, Džek. Kustību poēzija. Bet tagad man jāparāda kaut kas nebūt ne tik jautrs.

Atstājām laukumu un pa garu betona gaiteni devāmies uz Freda biroju. Kad bijām izgājuši caur vairākām slēdzamām durvīm, viņš atslēdza kādu dokumentu skapi un izņēma bankas kasti, pilnu ar DVD diskiem, kuros esot ierakstītas visas pēdējo divdesmit astoņu mēnešu NFL spēles.

-  Es atzīmēju tās vienpadsmit spēles, kuras izraisīja nopietnas aizdomas. Noskaties tās, un pēc tam salīdzināsim savus novērojumus.

Freds arī pastāstīja, kur vislabāk sākt meklēt blēžus, kas cenšas iznīcināt profesionālo futbolu.

-   Es līdz šim neko nebiju tev lūdzis, Džek, bet šoreiz tiešām lūdzu. Man vajadzīga tava palīdzība.

24. NODAĻA

KAD ATGRIEZOS MĀJĀS, bija jau tumšs. Augošs mēness spoži apspīdēja jumtu, kas bija tik tikko saskatāms virs augstajiem vārtiem ar tērauda karkasu.

Gatavodamies iebraukt Lamborghini garāžā, atpakaļskata spogulī pamanīju cita auto priekšējos lukturus.

Tas piebrauca cieši klāt, mirkšķinot lukturu gaismu, it kā signalizējot man. Nobremzēju, izslēdzu motoru un izkāpu no auto. Ieraudzīju uz piebraucamā ceļa melnu sedanu. Kas tas vēl tāds?

Gaidīju pie sava auto, līdz atvērās sedana priekšējās durvis. Izkāpa tā vadītājs. Soļodams man pretī, viņš atpogāja jaku. Džeks Morgana kungs?

Kad apstiprināju, ka tas tiešām esmu es, viņš paziņoja: Nočijas kungs vēlas runāt ar jums. Tas ir svarīgi.

-   Es pašlaik nevēlos runāt ne ar vienu, nekavējoties atbildēju. Lūdzu, uzmanieties, braucot ārā atpakaļgaitā. Nebūtu ieteicams saskrieties ar kādu uz šosejas.

-   Vai esat pārliecināts, ka jānodod viņam šāda atbilde?

Es biju pat ļoti pārliecināts. Mierīgi stāvēju un vēroju, kā šoferis dodas atpakaļ uz Town Car. Domāju, ka tas tūlīt dosies projām, taču atvērās pasažieru puses durvis. Izkāpa vēl viens vīrs un atvēra aizmugures durvis, lai izkāptu trešais. Tad viņi visi trīs nāca pie manis.

Es pazinu Reju Nočiju.

Viņam bija pelēka sporta jaka, sirmi mati, pelēcīga āda un liels deguns, kas meta ēnu uz vaiga. Pār mani nāca baismīga apjausma. Uz manas mājas piebraucamā ceļa stāv mafijas boss, klana vadonis, kas pavēlējis nogalināt desmitiem cilvēku. Ir nakts. Neviens neredzēja viņu piebraucam. Un nepamanīs ari aizbraucam.

Viņš pastiepa roku. Rejs Nočija, viņš paziņoja. Priecājos iepazīties.

Es neizvilku rokas no kabatām, līdz viņš nolaida savējo. Viņa sejai pārslīdēja dusmu ēna, it kā es būtu iesitis viņam pa seju vai uzčurājis uz kurpēm.

Bet tad Nočija pasmaidīja. Man ar jūsu tēvu bija daži kopīgi darījumi, viņš ieminējās. Tāpēc es sūtīju pie jums savus juristus. Acīmredzot viņi jūs kaut kā apvainoja. Man jāatvainojas viņu vietā, un nolēmu izdarīt to personiski.

-   Jums nav jāatvainojas, es atbildēju.

Viņa smaids nevēstīja neko labu.

-Jauki. Tad jūs sameklēsiet man Betu? Es saprotu noteikumus. Nekādu aprēķinu. Nekādu griestu. Kad atradīsiet Betu, samaksāšu jūsu parasto cenu plus bonusu. Tāpēc, ka jūs esat vislabākais.

Bija īstais bridis pielikt šai sarunai punktu, tagad un uz visiem laikiem.

-   Jūsu vīri zina, kur viņi sievieti aprakuši. Ietaupiet naudu. Padrebiniet viņus.

Iestājās drūms klusums. Nočija nenovērsa skatienu no manis, tad ierunājās klusā balsī, ko gandrīz apslāpēja šosejas troksnis un okeāna viļņi.

-   Jūs esat daudz labāk izglītots nekā tēvs, taču ne tuvu tik gudrs, viņš noteica. Tomēr viņa dzīve beidzās tik bēdīgi. Viņš pagriezās un devās atpakaļ uz savu auto.

Droši vien biju izrīkojies neprātīgi, taču mani tas neuztrauca. Rejs Nočija jau bija man pateicis visļaunāko iespējamo ziņu mans tēvs bija ar viņu sadarbojies.

Slēdzot vaļā mājas ārdurvis, man drebēja rokas. Cerēju, ka nekad vairs nenāksies tikties ar Reju Nočiju vai saņemt kādu vēsti no viņa.

Veltas cerības.

OTRĀ DAĻA

Trīspadsmitā

25. NODAĻA

RĪTA SAULES STARI apspīdēja atkritumu kalnus ar mānīgi rožainu blāzmu, un kaijas, griezīgi klaigādamas, lidinājās pār plašo Sanšaina kanjona izgāztuvi. Brokastis bija pasniegtas.

Džastina apturēja Jaguar ceļa malā un palika sēžam, raugoties ārā pa logu. Es pagrozīju policijas rācijas slēdzi, lai uztvertu skaidru signālu. Džastina atvēra termosu un pasniedza man. Es iedzēru malciņu.

Kafija bija melna, bez cukura. īsti Džastinas garā tīrā veidā un bez izskaistinājumiem.

Mums jau vairāk nekā divus gadus nebija bijušas tuvas attiecības, taču, sēžot šeit mašīnā, tik cieši kopā, sajutu neprātīgu vēlmi satvert viņas roku. Šādi brīži vienmēr bija mulsinoši pat tad, kad mēs bijām kopā.

-   Kā ldājas? viņa apjautājās.

Policisti otrā ceļa pusē rakņājās pa atkritumiem. Rācijā mēs varējām noklausīties viņu sarunas ar centrāli.

Es atbildēju: Endijam Kušmenam ir kādi divdesmit nokaitināti bijušie klienti, no kuriem ikvienam ir gan iespējas, gan izdevība, gan jo īpaši motīvs nogalināt viņu. Bet kāpēc tad jānogalina Šelbija? Es netieku ne no vietas.

-   Man ļoti žēl, Džek. Bet es drīzāk gribēju jautāt, kā klājas tev pašam?

Drīzāk gan Džastina gribēja jautāt par manām attiecībām ar Kolīnu, bet to es nevēlējos apspriest ar viņu. Tāpēc atbildēju: Man ir atkal jauna lieta, ko izmeklēt. Grūta un personiska. Vai

atceries, ko stāstīju par savu tēvoci Fredu?

-   Futbola bosu?

-   Jā. Viņš raizējas, ka dažās spēlēs notiek blēdības ar rezultātiem. Var sanākt milzu skandāls, lielākais kopš Black Sox trača beisbolā.

-   Ak vai, Džastina nobrīnījās.

-   Man atkal rādās sapņi, es atzinos.

Džastinas acis iepletās. Es gan pats gribēju parunāt ar viņu, taču tagad izskatījās, ka gaidāma īsti nopietna saruna. Ieminēties psihologam par sapņiem ir gluži tāpat kā pavicināt aukliņu kaķēna priekšā.

-   Kādi sapņi? viņa jautāja. Tie paši vecie?

Es izstāstīju viņai visu. Par briesmīgajiem sprādzieniem, skriešanu pār lauku, nesot pār plecu kādu tuvu cilvēku, par to, ka nekad netieku drošībā.

-   Šķiet, tā varētu būt izdzīvotāja vainas apziņa. Kā tu pats domā, Džek?

-   Es vēlos, kaut tie sapņi beigtos.

-Tu proti asprātīgi izteikties, viņa secināja. īsi un kodolīgi.

Atvēru zem roku balsta paslēpto mapi un aplūkoju fotogrāfiju, ko Bobijs Petino no rīta bija atsūtījis Džastinai uz e-pastu. Tas bija glītas sešpadsmitgadīgas meitenes Serenas Mozesas skolas portrets. Vakar vakarā bija saņemts ziņojums par viņas pazušanu. Serena dzīvoja Ehoparkā Losandželosas austrumdaļas rajonā, ko Džastina dēvēja par "sarkano zonu" skolnieču slepkavību vietu.

Divas stundas pēc Serenas vecāku zvana policijai tika saņemts anonīms un neizsekojams ziņojums uz numuru 911, ka Serenas līķis esot šajā izgāztuvē.

Tieši tajā brīdi policijas rācijā atskanēja satrauktas balsis, un viena no tām bija skaļāka un uzstājīgāka par pārējām.

-   Es kaut ko atradu. Varētu būt cilvēks. Ak dievs…

-   Ejam, es paziņoju, atverot auto durvis.

Nē, Džek. Man tas jādara vienai. Ja tu nāksi man līdzi, es zaudēšu cieņu policistu acīs. Gaidi mani tepat.

Es piekritu. Pēc tam noraudzījos, kā Džastina šķērso tukšo ielu un dodas uz turieni, kur policisti jau sāka norobežot ar dzelteno lenti daļu smirdīgās mēslaines platības.

26. NODAĻA

DŽASTINA PAMĀJA SVEICIENU leitnantei Norai Kroninai, kas atbildēja ar ierasti drūmo skatienu un tūlīt atkal pievērsās melnajam celtniecības atkritumu maisam, kas gulēja viņai pie kājām kā pārplīsis balons.

Džastinai sažņaudzās sirds, atceroties kādu citu skolnieci, kas bija šeit izmesta pirms gada, ievīstīta līdzīgā melnā plastmasas maisā. Viņas vārds bija Lora Lī Brenko, un viņa bija nodurta ar nazi tieši sirdī.

Kronina ar kabatas nazi pārgrieza auklu, un maiss atvērās.

Biedējoši lēni no tā izslīdēja roka ar izstieptu plaukstu un izplestiem pirkstiem. Tikai pēc mokošas neizpratnes brīža Džastina saprata, ko ieraudzījusi.

-   Kas pie velna! iesaucās Kronina, atraujot maisu plašāk vaļā un atsedzot skatienam lielveikala manekenu. Divi citi policisti izvilka to no maisa.

Kronina apgrieza otrādi un aplūkoja sievietes figūru. Uz tās nekas nebija rakstīts, un arī maisā nebija zīmītes.

-   Un kāds ir viņa dižais vēstījums? Kronina jautāja, nevēršoties ne pie viena. Tu taču esi psiholoģe, vai ne?

-  Pati figūra arī ir vēstījums, Džastina atbildēja. Tā ir lelle, saproti? Tas nozīmē, ka viņš spēlējas ar mums.

Kronina atbildēja: Ak, paldies, Džastina. Cik gudri! Tā ir tikai sasodīta laika izniekošana un nekas cits. Un šī pavisam noteikti nav Serena Mozesa.

Džastinu pārņēma pēkšņs atvieglojums, kam uzreiz sekoja skumjas. Serena Mozesa vēl aizvien bija pazudusi, vai ne? Vēl joprojām nebija zināms, kur meitene atrodas un vai vēl ir dzīva.

Viņa pievērsa Kroninai niknu skatienu. Leitnante, kur tad ir Serena? Laikam tev būs jāturpina meklēt. Ceru, ka tu esi tik gudra, kā pati domā.

27. NODAĻA

DŽASTINA PATEICĀS SKOLAS direktorei Barbarai Hetfīldai par iepazīstināšanu un uzrunāja zālē sapulcējušos jauniešus.

Nesen izremontētajā Roibala vidusskolā bija pieci tūkstoši skolēnu, taču uz Džastinas uzstāšanos bija atļauts ierasties tikai abu vecāko klašu audzēknēm. Direktore apgalvoja, ka Džastinas prezentācijā esot pārāk nežēlīgi un briesmīgi skati, lai tos rādītu jaunākām meitenēm.

Džastina it kā varēja viņai piekrist, tomēr viņa uzskatīja, ka biedēšana savā ziņā ir piederīga brīdināšanai. Turklāt vairums slepkavas upuru bija tieši vidusskolas jaunāko klašu skolnieces. Tomēr direktori tas nepārliecināja.

-   Es esmu psiholoģe, Džastina paziņoja klausītājām. Taču es arī izmeklēju vidusskolnieču slepkavības, par kurām jūs visas noteikti jau esat lasījušas internetā un redzējušas televīzijā.

Priekšējās rindās kāds nošķaudījās. Sekoja nervozi smiekli, un Džastina nogaidīja, kad tie apklusīs.

-    Vispirms vēlos jums pavēstīt, ka Serena Mozesa ir drošībā. Viņu notrieca automašīna, un viņa ir nogādāta slimnīcā. Šorīt pamodusies, viņa pateica ārstiem savu vārdu. Serenai ir lauzta roka, bet citādi nekas nekaiš, un drīz vien viņa atgriezīsies skolā.

Bērni sāka priecīgi aplaudēt. Džastina pasmaidīja. Tomēr līdz ar Serenas atrašanos radās cits jautājums: kā slepkava zināja, ka var sūtīt maldinošo e-pasta ziņu? Vai viņš novēroja meiteni? Vai bija vairāki novērotāji?

-   Tas ir liels atvieglojums, viņa atzinās, jūtot, kā acīs sariešas asaras. Taču mums jārunā par tām meitenēm, kurām tā nepaveicās.

Džastina deva zīmi skolotāja palīgam, kas rādīja viņas PowerPoint prezentāciju.

Nodzisa gaismas, un ekrānā parādījās līksmi smaidošas pusaugu meitenes seja.

-  Tā ir Keila Bruksa. Viņa mācījās Džona Māršala skolas priekšpēdējā klasē. Sapņoja kļūt par ārsti, taču nepaguva pat beigt vidusskolu, jo kāds viņu nogalināja ar četriem šāvieniem. Viņas dzīve, nākotne, bērni, kas viņai kādreiz varētu būt, ārstes darbs kāds tam visam pārvilka svītru.

Ekrānā parādījās Keilas nedzīvā ķermeņa attēli, un Džastinas sirds lūza, dzirdot meiteņu raudāšanu zālē. Taču viņai bija jāturpina. Nākamais upuris bija Betānija, pēc tam Dženija šīs skolas audzēkne, pēc tam visi pārējie vārdi, attēli un notikumu izklāsti arī par Koniju Jū, kas gāja bojā tikai pirms piecām dienām.

-    Mēs zinām, ka slepkavas rīcībā bija informācija par visām šīm meitenēm un viņš to izmantoja, lai iegūtu meiteņu uzticību.

Džastina pastāstīja par atrasto Konijas mobilo tālruni un īsziņu no nereģistrēta telefona.

-   Saprotiet, meitenes, to nebija sūtījusi Konijas draudzene. Tā bija viltus ziņa, nelietīgs triks un tas iedarbojās. Kā var zināt, kad kāds cenšas jūs pievilināt ar viltu? Ja kāds, vienalga, kurš, aicina jūs kaut kur doties vienatnē, neejiet! Pasakiet arī jaunāko klašu meitenēm, lai nekur neiet vienas. Vai saprotat?

Skanīgu meiteņu balsu koris atbildēja "jā".

-   Tagad, lūdzu, visi piecelieties, Džastina aicināja. Un atkārtojiet to, ko es teikšu.

Atskanēja murdoņa, kamēr tūkstotis skolēnu cēlās kājās, krēslu sēdekļi atsitās pret atzveltnēm, noplakšķēja nejauši nokritušas grāmatas.

Meiteņu balsis mazliet juceklīgā kori apņēmīgi atkārtoja Džastinas vārdus: Es apsolu. Neiet nekur. Viena.

Džastina cerēja, ka viņai izdevās pārliecināt meitenes. Tomēr viņa joprojām baidījās. No tā, ka viena no šīm meitenēm iedomāsies, ka uz viņu tas neattiecas, ka viņa ir gudrāka par Džastinu un viņai nekādas briesmas nedraud.

28. NODAĻA

DŽASTINA IZNĀCA NO vidusskolas uz Otrās Rietumu ielas. Tikko viņa bija izņēmusi no somiņas telefonu, tieši līdzās ielas malā nobremzēja melns automobilis. Klusi dūcot, atvērās logs.

-   Kundzīt, vai nevajag aizvest?

-   Bobij! Kā tu te gadījies?

-   Atbraucu pretī savai meitenei. Kāp iekšā. Aizvedīšu tevi uz biroju.

-   Es tikko gatavojos saukt taksi. Tu paspēji tieši laikā. Paldies. Viņa apgāja apkārt BMW pie pasažieru puses durvīm un

iekāpa. Pasniedzās pretī Bobija skūpstam.

-   Kā pagāja saruna ar bērniem? viņš apjautājās, iegriezdams auto satiksmes straumē.

-   Manuprāt, tīri labi. Ja vien viņi vispār ieklausās kādā, kas vecāks par trīsdesmit.

-   Mīļā, tu neizskaties vecāka par trīsdesmit. Nevienu dienu, ne minūti.

-   Ko tev no manis vajag, Bobij? Kāds ir tavs īstais nolūks? -Jā, vispār ir gan. Džastina, es gribēju pastāstīt tev, pirms tas

nonāk atklātībā. Es gatavojos kandidēt uz gubernatora amatu. Mani uzaicināja Demokrātu nacionālā komiteja. Piedāvāja finansiālo atbalstu, ja piekritīšu. Tā būs grūta cīņa, tomēr, ja uzvarēšu, tas būs to pūļu vērts. Dažas ietekmīgas personas domā, ka man ir labas izredzes. Zvanīja Bils Klintons.

-   Diezgan negaidīti tas viss, vai ne?

-   Es jau kādu laiku par to domāju. Tikai negribēju neko teikt, kamēr nebiju nopietni izlēmis.

Džastina gan to neizrādīja, tomēr šis paziņojums viņu satrieca. Viņa pateica Bobijam, ka viņš būs lielisks gubernators, un arī pati tam ticēja, tomēr sirds it kā pamira. Viņa bija pieķērusies Bobijam. Viņš bija pirmais vīrietis, kuram viņa spēja uzticēties pēc attiecību saraušanas ar Džeku. Ja Bobijs kļūs par gubernatoru, viņš pārcelsies uz Sakramento. Un kas notiks tālāk? Kāda būs viņas loma?

-   Būtu lieliski, ja varētu nogrābt to draņķi, kas nogalina skolnieces, Bobijs stāstīja tālāk. Tas pat ir obligāti jāizdara. Viņa notiesāšana ļoti palīdzētu manai kampaņai.

-  Protams, Džastina atbildēja. Viņa sajuta aukstumu plūstam no gaisa kondicionētāja un pagrieza to uz mazāku jaudu. Šķita, ka aiz šiem Bobija vārdiem slēpjas kaut kas cits, vēl svarīgāks. Ko tad viņš īsti gribēja pateikt?

Ja viņu ievēlēs par gubernatoru, vai viņš aicinās Džastinu sev līdzi uz Sakramento? Ja aicinās, tad jāuzdod Daienas Kītones slavenais jautājums Vorenam Bītijam filmā "Sarkanie" "Kas es būšu?". Džastina atcerējās, ka Bobijam bija jāpārcieš nikni policijas komisāra pārmetumi, kad viņš uzdeva "Privātdetektīviem" skolnieču lietas izmeklēšanu. Viņa ne mirkli nebija apšaubījusi Bobija rīcības motīvu. Ja nu vienīgi reizēm ienāca prātā: viņš iesaistīja aģentūru tāpēc, ka šī lieta ir tik svarīga viņai.

Taču tagad sāka izskatīties, ka varbūt Bobijs izrāda tik lielu interesi par šo lietu tāpēc, ka tā ir svarīga viņam pašam.

Apturējis auto pie sarkanās gaismas, Bobijs ieminējās: Tu visu laiku klusē, Džastina.

-   Iztēlojos tevi kā gubernatoru Petino. Tev tas izdosies labi. Tas arī viss.

Bobijs pasniedzās un noskūpstīja viņu. Tu esi brīnišķīga, vai zini? Tu esi neparasta sieviete, un es esmu ļoti laimīgs vīrietis.

-   Tur nu neko nevaru iebilst, Džastina atbildēja.

29. NODAĻA

MĒS AR KOLĪNU bijām aizsēdējušies darbā līdz vēlam vakaram, šķirojot Endija Kušmena dokumentus un finanšu izrakstus un atzīmējot daudzus no tiem turpmākai izpētei.

Kollna bija ģērbusies zilā zīda jakā, mežģīņu krekliņā un vīrišķīga piegriezuma biksēs. Melnie mati kā biezs aizkars noslīga pār seju, kad viņa noliecās pār kārtējo papīru grēdu uz kafijas galdiņa.

-   Vai tev nav laiks iet mājās? es iejautājos. Ir jau gandrīz deviņi. Es pats tikšu galā.

-    Labāk izskatīsim to visu tagad, Džek. Rit būs vēl ļaunāk.

-   Apsēdies, es aicināju, norādot uz dīvānu sev līdzās. Kollna atkrita uz dīvāna, atlaidās pret atzveltni un nožāvājās.

Darba vēl atlicis tikai kādai stundiņai, viņa ieminējās. Apskāvu viņu un pievilku sev klāt.

-   Nemaz nesāc, Džek. Nerausti lauvu aiz ūsām.

-   Ko ellē tas vēl nozīmē?

-   Nepatikšanas.

Viņa gan lika man "pievaldīt rokas", tomēr bez lielas pārliecības. Beidzot viņa padevās un pieglauda galvu man pie krūtīm. Viņa smaržoja pēc rožūdens, kas bija viņas iecienītākais aromāts. Noglāstīju viņas matus, un viņa pagrieza seju pret mani.

Es viņu noskūpstīju, un viņa atbildēja skūpstam. Labi, Džek. Ņem mani, dari, ko gribi. Lūdzu!

-   Uzgaidi, es atbildēju. Piecēlos, aizgāju aizslēgt kabineta durvis un izslēgt griestu lampas, tad atgriezos pie dīvāna un teicu: Piecelies, Moloja. Lūdzu!

-   To es varu.

Atpogāju viņas jaku, atvilku bikšu rāvējslēdzēju un, kad viņa bija palikusi apakšveļā, atkal apsēdināju viņu uz dīvāna un izģērbos pats.

Viņa vēroja, kā atbrīvojos no drēbēm, tad aizsedza seju ar roku, kad sāku viņu glāstīt, liekot vaidēt no baudas. Mīlējoties Kolīna sajūsmā kliedza, bet, kad viss bija galā, pēkšņi izplūda asarās.

Es viņu maigi apskāvu, piekļāvu sev klāt, lai viņai nebūtu jāpieskaras aukstajai dīvāna atzveltnei. Kas noticis, mīļum? Kas vainas?

-   Man ir divdesmit pieci gadi, viņa nočukstēja.

-   Taču ne jau šodien?

Viņa pamāja ar galvu un klusi iedungojās: Daudz laimes dzimšan' dienā man!

-   Kāpēc tu man neteici, ka šodien ir tava dzimšanas diena?

-   Es teicu, viņa atbildēja.

-   Nē. Es aizmirsu.

-  Tas nav svarīgi, tiešām nav. Man nemaz nepatīk svinēt dzimšanas dienas.

-   Ir gan svarīgi, es iebildu, paceļot viņas zodu. Pat ļoti. Es izpirkšu savu vainu.

Viņa paraustīja plecus, tad atbrīvojās no manām rokām, nolaida kailās kājas pār dīvāna malu un pacēla no grīdas savas drēbes.

-   Nevajadzētu to teikt, Džek, tāpēc noklusēšu.

Es jau pats sapratu. Ne dzimšanas dienas dāvanas, ne puķu, ne svētku vakariņu. Tikai sekss uz dīvāna. Es mudināju: Saki vien! Tu esi pelnījusi ko labāku.

-   Katrs būtu to pelnījis, Kolīna atteica.

30. NODAĻA

KAD NO RĪTA ienācu savā birojā, priekštelpā mani sagaidīja ne tikai viens, bet pat divi slavenību pāri. Man jau par viņiem bija zvanījis viņu naudas pārvaldnieks.

Pēc izskata visinteresantākā šajā četrotnē bija rokzvaigzne Džeina Hoka, rotājusies ar pīrsingiem, tetovējumiem un ģērbusies piecu dažādu nokrāsu violetā tērpā. Viņas vīrs, asa sižeta filmu zvaigzne ītans Tau, sēdēja viņai līdzās labajā pusē. Viņš bija uzposies kovboja tērpā līdz pat Lucchese zābakiem.

Viņiem pretī sēdēja tenisa zvaigznes Žanete Koltona un Larss Lundstroms gaišmataini, iedeguši, atlētiski. īsti Losandželosas eiropieši.

Kad biju iekārtojies kabinetā, Kolīna ieveda apmeklētājus pie manis un piedāvāja tiem kafiju vai tēju. Tad viņa atturīgi uzsmaidīja man un apjautājās: Vai vēl ko, Džek?

-   Paldies, viss kārtībā, es atbildēju. Bet vai tā tiešām bija?

Viņa aizvēra aiz sevis durvis. Tās tikko dzirdami noklikšķēja.

-   Kā varu jums palīdzēt? jautāju apmeklētājiem. Tad apsēdos ērtāk, lai klausītos.

Pirmā ierunājās Žanete Koltona. Mazliet neērti par to runāt, viņa iesāka. Viņas vīrs, zviedru tenisa čempions, īstā ziemeļnieka mierā sakrustoja rokas klēpī.

Džeina Hoka iebēra cukuru kafijas tasē un paziņoja: Stāsti vien, Žanete. No mums četriem tev vienīgajai tas izdosies pietiekami sakarīgi.

Žanetes Koltonas sejā pazibēja sāpju atblāzma. Neparko nespēju iedomāties, ko viņa gatavojās pavēstīt. Ko šī četrotne meklēja aģentūrā?

-   Mēs ar ītanu mīlam viens otru, viņa paziņoja, raugoties uz Džeinas Hokas vīru.

Palūkojos uz rokzvaigzni, kas malkoja kafiju, ne aci nepamirkšķinot. Es parasti nemēdzu uzņemties šķiršanās lietas. Ir pietiekami daudz citu privātdetektīvu, kas nodarbojas ar tām un daudz labāk pieprot okšķerēšanu.

Tad ierunājās Larss Lundstroms: Ar to stāsts vēl nav galā, Morgana kungs. Tagad būs pats interesantākais. Arī mēs ar Džeinu gribam būt kopā. Par spīti stiprajam zviedru akcentam, biju drošs, ka esmu pareizi sapratis viņa teikto.

Džeinas Hokas acis iemirdzējās zem violeti krāsotajiem plakstiņiem. Mēs jau gadiem ilgi dzīvojam kaimiņos. Tagad nolēmām samainīties vietām.

ītans Tau līdz šim bija klusējis. Tagad viņš plati pasmaidīja un ieminējās: Morgana kungs, jūs gan nevar tik viegli šokēt. Tas man patīk.

-   Vismaz ne pārāk bieži.

Tau turpināja: Mēs visi piekrītam šādai partneru maiņai. Tad viņš vēl piebilda: Džeina dosies dzīvot pie Larsa, bet Žanete pārnāks pie manis. Taču mēs neesam tādi muļķi, kā varētu iedomāties. Mēs vēlamies, lai jūs ievāktu ziņas par mums visiem četriem. Gribam, lai viss būtu skaidrs kā uz delnas. Nekādu pārsteigumu. Ir iesaistīti arī bērni.

-    Saprotu, es atbildēju. Diemžēl jāteic, ka pašlaik mēs esam tik ļoti noslogoti, ka vēl vismaz vairākas nedēļas nevarēsim ķerties pie jūsu lietas. Man loti žēl.

Man tiešām bija žēl. Es labprāt būtu uzņēmies tik vieglu darbiņu bez asinīm, slepkavībām, šaušanām, tikai pagātnes izpēte un novērošana. Pamatīga novērošana. Varētu nodarbināt četrus aģentus diennakts režīmā, skaitītājam tikšķot.

Iedevu kolorītajai četrotnei Heivuda Prentisa tālruņa numuru un paskaidroju, ka esmu ne tikai savulaik strādājis pie Prentisa, bet ari iemācījies no viņa visu šajā profesijā vajadzīgo. Tad pavadīju viņus līdz durvīm.

Man bija gaidāma cita tikšanās, ko negribēju nokavēt.

31. NODAĻA

NOGĀJU KĀJĀM SEŠUS kvartālus līdz kādai adresei Losandželosas centrā, ko man bija iedevis tēvocis Freds. Tā bija trīsstāvu ēka ar noplukušu rožaini krāsotu fasādi un saulē izbalējušu zaļu auduma nojumi virs galvenajām durvīm.

Pa kreisi no tās bija velosipēdu veikals, bet pa labi spāņu vīna bārs. Kāpnes uz otro stāvu aizšķērsoja aizslēgti metāla vārti.

Mikrofonā paziņoju savu vārdu, uzvārdu, koda numuru un piebildu, ka mani sūta Freds Kroicers. Vīrieša balss lika uzgaidīt, viņš tūlīt nonākšot pie manis.

Pēc brīža parādījās stiegraina auguma vīrs ar tumšu ādas krāsu un zebiekstes purnam līdzīgu seju. Atslēdzis vārtus, viņš nosauca savu vārdu: Bārnijs Sapoks. Priecājos iepazīties, Morgana kungs.

Sekoju Sapokam pa kāpnēm uz trešo stāvu, tur viņš atvēra svaigi krāsotas durvis un ieveda mani telpā, kur bija ierīkoti apmēram divdesmit nodalījumi un katrā sēdēja vīrietis vai sieviete ar tālruņa austiņām, bloknotu un datoru.

Viņi pieņēma derību likmes.

Telpa izskatījās pēc policijas vadības centrāles vai telemārketinga biroja, taču patiesībā tas bija bukmeikeru kantoris, kas pelnīja desmitiem miljonu dolāru gadā. Tikai šī viena filiāle.

Sporta derības ir aizliegtas visos štatos, izņemot Nevadu. Līdz ar to šī joma kļuvusi par dāsnas peļņas avotu organizētajai noziedzībai. Bārnijs Sapoks vai nu pats bija grupējuma loceklis, vai arī maksāja lielas nodevas mafijai par aizsardzību un parādu iekasēšanu, norakstot tās kā uzņēmējdarbības izdevumus.

Sapoka kabinets atradās stūrī, ar skatu uz ielu. Viņš paskaidroja: Kroicera kungs teica, ka jums var uzticēties. Lūdza, lai parādu jums dažas lietas. Taču nekas nedrīkst atstāt šo telpu.

-   Saprotu, es atbildēju.

Viņš atvēra atvilktni, izņēma no mapes kādu tabulu un nolika uz rakstāmgalda.

-  Es nokopēju šos datus no šifrētā tīkla. Derību slēdzēji ir apzīmēti ar kodētiem nosaukumiem un numuriem, tāpēc es pavadīju visu pagājušo nakti, atšifrējot tos, lai jūs saprastu.

-   Tas man noteikti noderēs. Paldies, Bārnij.

Pievilku krēslu pie galda un sāku izskatīt sarakstu. Uzreiz pamanīju pazīstamus vārdus vairākus abu līgu komandu spēlētājus.

-  Tās ir pagājušā gada likmes, Sapoks paskaidroja, velkot ar pirkstu pa skaitļu kolonnām zem vārdiem. Vai ievērojāt kaut ko? viņš jautāja.

-    Es redzu dažas piecdesmit tūkstošu likmes uz vienu spēli.

-   Vai vēl ko?

-   Neviens no spēlētājiem neslēdz derības par savām spēlēm.

Sapoks pamāja ar galvu. Ja spēlētāji piedalās rezultātu blēdībās, es par to neko nezinu. Viņš iemeta tabulu spainī ar ūdeni, kas stāvēja līdzās rakstāmgaldam.

Tabula, tāpat kā visi pārējie dokumenti bukmeikeru birojā, bija drukāta uz rīsu papīra. Es vēroju, kā lappuses un printera tinte ūdenī izšķīst bez pēdām.

Sapoks jautāja: Kroicera kungs ir jūsu tēvocis? Tiešām?

Es pamāju ar galvu. Viņš pat bija man tēva vietā.

-  Man jāparāda jums vēl kaut kas. Kāds mūsu klients ir parādā vairāk nekā sešsimt tūkstošus dolāru. Viņam draud lielas nepatikšanas. Tas var beigties traģiski.

-   Futbolists? es jautāju.

Sapoks uz bloknota augšējās lappuses ar drukātiem burtiem uzrakstīja vārdu, pagrieza bloknotu, lai es varētu izlasīt, tad noplēsa šo lapu un iesvieda ūdens spainī.

Rīsu papīrs izšķīda, bet tikko redzētie lielie burti vēl biedējoši rēgojās acu priekšā.

Sapoks bija uzrakstījis mana brāļa vārdu.

Toms Morgans jaunākais.

Tomijs bija parādā mafijai vairāk nekā 600 000 dolāru.

32. NODAĻA

PATEICOS BĀRNIJAM SAPOKAM un atstāju viņa biroju, niknumā zvērodams. Es nedusmojos uz Sapoku. Viņš centās palīdzēt, pastāstot par Tomija 600 000 dolāru parādu. Skaidrs, ka tēvocis Freds gribēja, lai es uzzinu, ka Tomijam ir nepatikšanas, bet viņš pats nespēj palīdzēt.

Freds un Tomijs nebija sarunājušies jau vairāk nekā desmit gadus. Es nezināju viņu strīda iemeslu, taču Tomijs mēdza ilgi glabāt aizvainojumu, un uz tēvoci Fredu viņam bija pamatīgs zobs. Man šķiet, ka Freds droši vien centās atturēt Tomu no iekulšanās tādā ķezā, kādā viņš bija tagad, un mans brālis, protams, ņēma to ļaunā.

Es biju noskaities uz Tomiju un riebuma pārņemts. Un nezināju, kā tagad rīkoties.

Vērojot Tomiju, es iepazinu šīs slimības attīstību. Azarta spēlmaņi spēlē, lai gūtu asas izjūtas. Rodas nepārvarama vēlme, kas pārtop par atkarību. Ja viņi laimē, tad uzreiz izdara nākamo likmi. Ja zaudē un tā gadās daudz biežāk -, sajūsmu nomaina vilšanās un jāveic nākamā likme, lai atgūtu zaudēto. Un tā tas turpinās bezgalīgi.

Nelieli zaudējumi tiek reģistrēti sava bukmeikera tabulā. Ja parāds netiek samaksāts, dažkārt iesaistās mafijas aizdevēji haizivis. Aizdevumam ir atbaidoši augsti procenti, kas jāmaksā katru nedēļu. Pārāk bieži notiek tā, ka derību slēdzējs nespēj savākt pietiekami daudz naudas, lai atmaksātu pamatsummu, un, kad viņš sāk kavēt procentu maksājumus, sākas draudi, pēc tam piekaušana. Un viņš nepagūst ne atjēgties, kad mafijas vīri jau ir pārņēmuši viņa uzņēmumu.

Tomijam bija savs uzņēmums. Tas darbojās gluži sekmīgi. Bet kāds ir iknedēļas procentu maksājums 20 procenti 600 000 dolāru aizdevumam? 12 000 dolāru nedēļā, vēl pirms var sākt runāt par pamatsummas atmaksu.

Vai Tomijs bija ieķīlājis savu māju? Uzņēmumu? Vai viņš aiz pirkstu galiem karājās virs aizas malas vai arī jau gāzās bezdibenī? Sapoks teica, ka tas var beigties traģiski.

Uzskrēju pa spirālveida kāpnēm uz savu kabinetu un pieteicu Kolīnai, ka mani nedrīkst traucēt.

Turpmākās pāris stundas pavadīju pie telefona. Pēc tam piezvanīju uz Tomija biroju.

Paziņoju viņa asistentei: Ketrina, nemaz nemēģini mani piemānīt. Savieno ar viņu.

Klausulē atskanēja Tomija balss. Lai gan negribīgi un pikti, viņš tomēr piekrita aiziet kopā ar mani pusdienās pulksten vienos.

33. NODAĻA

TOMIJS, ALLAŽ VĒLĒDAMIES būt noteicējs, ieteica restorānu, kur tiksimies. "Krabītis" ir populāra iestāde ar Eiropas un Vjetnamas virtuvi Santamonikā, pavisam netālu no viņa biroja.

Pateicu viņam, ka būšu tur pēc divdesmit minūtēm, un precīzi pēc šī laika iegāju pa restorāna durvīm.

Nosaucu savu vārdu zāles pārzinei, un viņa pavadīja mani pāri stiklotajam strautiņam ar dzīvām dekoratīvajām karpām uz "Tomija kunga galdiņu" līdzās strūklakai un izsniedza ēdienkarti.

Sāku to pētīt, un, kad pacēlu skatienu, mans brālis jau līkločiem nāca caur zāli, ik uz soļa sarokodamies ar kādu, it kā būtu uzsācis vēlēšanu kampaņu.

Beverlihilsā ārišķības ir vissvarīgākās, un Tomijs lieliski prata spēlēt savu lomu.

-   Brāļuk, viņš uzrunāja mani, pienācis pie galdiņa. Es piecēlos. Mēs piesardzīgi apkampāmies. Viņš man paplikšķināja pa muguru.

-   Kā klājas? es apjautājos.

-    Fantastiski, Tomijs atbildēja, apsēzdamies pie galdiņa. Nevaru palikt ilgi. Es pasūtīšu.

Pienāca viesmīle, nostājās, izriezusi gurnus, ievēroja, ka mēs esam identiskie dvīņi, un sāka flirtēt ar Tomiju. Viņa pieņēma pusdienu pasūtījumus no "slepenās virtuves". Es visu laiku lauzīju galvu, gudrodams, kā labāk uzsākt sarunu ar Tomiju par šorīt uzzināto.

Viņš ieminējās: Es dzirdēju, ka tavs draugs Kušmens jau gandrīz iesēdināts par sievas nogalināšanu.

-   Viņš nav vainīgs.

-   Uz cik saderam? viņš noprasīja.

Tomija uzņēmums "Privātā Drošība" bija aģentūra, kas nodrošina miesassargus slavenībām un biznesmeņiem, kam vajadzīga apsardze vai augstā statusa apliecinājums, vai ari abas šīs lietas. Tomijs bija guvis daudz lielāku labumu no tēva paziņu loka nekā es. Tagad viņš pārlaida skatienu zālei un noteica: Lai kāds arī draņķis tēvs bija, bez viņa mums būtu daudz grūtāk izsisties uz augšu.

-   Tomij, tev tiešām klājas labi? Prieks dzirdēt.

-   Protams. Dieva dēļ, puse no šeit sēdošajiem ir mani klienti.

Tomijs atlaidās pret atzveltni un pievērsa man aizdomu pilnu

skatienu, kamēr viesmīle lika uz galdiņa krabja un ķiploku nūdeļu porcijas un pēc tam apjautājās, vai mēs vēl ko nevēlamies.

-   Paldies, saulīt, viss kārtībā, Tomijs atbildēja. Pēc tam pievērsās man: Nu tad saki, ko vajag!

-    Es dzirdēju, ka tu joprojām slēdz derības, es ieminējos.

-   Kas to teica? Annija, tā mazā…

-   Es nejautāju viņai.

-   …kuce, viņš nolamāja savu pārāk pacietīgo, pārāk piedodošo sievu un sava dēla māti. Kāpēc tu viņai zvanīji, Džek?

-   Es neesmu runājis ar Anniju kopš Ziemassvētkiem.

-   Viņai vajadzētu būt pateicīgai man par tādu dzīvi, ko esmu viņai sagādājis, Tomijs pukojās, ar rokām pārlauzdams krabi uz pusēm. Lupatas. Mašīnas. Lai kur viņa ietu, visi klanās viņai kā karalienei. Būs atkal viņa jāpārmāca par tādu pļurkstēšanu.

-   Tomij, bet vai Annija zina, ka tu esi parādā mafijai sešsimt tūkstošus? Varu saderēt, ka to gan tu viņai neesi izstāstījis.

-   Tā nav viņas darīšana, lielībniek. Un tava arī ne. Lai kādā ķezā es būtu iekļuvis, pats arī izkulšos. Vari man ticēt.

-   Labi jau būtu, ja varētu.

-    Ej ellē! Nezvani man vairs, labi? Pietiks ar Ziemassvētku kartīti. Vēl labāk bez tās.

Tomijs nosvieda salveti uz galdiņa un steigšus metās uz durvju pusi.

34. NODAĻA

NOMETU UZ GALDIŅA divsimt dolārus un sekoju Tomijam ārā uz Mazā Santamonikas bulvāra rosīgas satiksmes maģistrāles, kas stiepjas caur biznesa rajonu, kur abās pusēs rindojas biroju ēkas un ar tām saistīti uzņēmumi aptieka, AT & T tālruņu veikals, dažādas modīgas kafejnīcas un augsta līmeņa bankas.

-    Tomij! Tom! es saucu nopakaļ brālim. Nebēdz prom, lūdzu! Parunāsim, Tom!

Viņš strauji apstājās un pagriezās ar dusmās saviebtu seju un sažņaugtām dūrēm. Mēs abi jau agrāk bijām nonākuši līdz asumiem, bet šoreiz viss šķita nopietnāk.

-    Nebāz degunu manās darīšanās, Džek. Es teicu, ka pats tikšu galā. Es taču pazīstu tos puišus.

-   Vai tev ir nauda, lai samaksātu parādu? Esmu dzirdējis, ka drīz vien mafijas vīri sāks lauzt kaulus, tavus kaulus, Tom. Un pēc tam pieliks spridzekli tava auto aizdedzei un pārņems tavu uzņēmumu.

-   Ja viņi mani nogalinās, tad taču nedabūs savu naudu, vai ne? Tomijs nosmīkņāja. Nejaucies tur iekšā, Džek. Neliec man to atkārtot.

-   Lai cik arī jautri tev tas šķitu, es tomēr iejaukšos, jo negribu, ka cieš Annija un Neds.

-   Jā, es jau redzu, kā spīguļo tavs svētā nimbs. Vai nesāk apnikt šitā dziesmiņa?

-   Tātad tu neļausi man palīdzēt un labāk būsi savtīgs, lecīgs maitasgabals, īsts pašnāvnieks, kas grib iedzīt kapā arī savu ģimeni. Vai tā ir, ko?

Tomijs nīgri pasmīnēja. Un ko tu piedāvā? Aizdevumu, ja apsolīšu nekad vairs nezvanīt bukmeikeram? Tu esi prātu izkūkojis.

Viņš pagriezās un devās projām, bet es panācu viņu un uzliku roku uz pleca.

Biju kāvies ar Tomiju tik daudzas reizes, ka pamanīju āķa sitienu, vēl pirms viņš bija kārtīgi atvēzējies.

Pieliecies izvairījos, ietriecu brālim ar plecu pa vēderu un nogāzu viņu zemē. Mēs abi nokritām uz ietves, bet man bija mīkstāka piezemēšanās uz brāļa tuklā ķermeņa.

Viņš atbrīvoja vienu roku un mēģināja piespiest manu galvu ar elkoni, bet es apvēlu viņu otrādi un atliecu labo roku aiz muguras. Tad pacēlu plaukstas locītavu starp lāpstiņām.

-   Auūū! Paklau, stulbeni, viņš izdvesa. Ja kāds no maniem puišiem to pamanīs, viņš sadauzīs tavu galvu lupatās, un es viņam nelikšu izbeigt.

-   Tagad es tevi kaut kur vedīšu, es paziņoju. Un tu nāksi man līdzi un nerīkosi scēnas.

-   Tu esi traks. Auūū!

-   Es esmu tava vienīgā cerība, idiot. Tāpat kā vienmēr.

-   Draņķis, viņš nikni norūca. Kaut tu nosprāgtu!

Apjausma nāca pēkšņi kā zibens spēriens. Kā es to agrāk

nesapratu vai arī tīši nevēlējos saskatīt acīmredzamo? Tu man visu laiku zvani, vai ne, Tomij? Dienām un naktīm zvani un saukā mani par līķi.

-   Ko? Au, velns parāvis\ Nekad! Es nekad neesmu tev zvanījis, idiot, un neesmu saucis par sūda līķi. Tad bravūra saplaka un viņš iešņukstējās. Tie mērgļi nonāvēja manu suni.

-   Kas? Kas to izdarīja? Tavu suni? Neda suni?

-   Mafijas puiši.

Es atbildēju: Sapratu. Man žēl, Tom. Tagad es ļaušu tev piecelties. Tikai nesāc atkal kauties, sarunāts?

-   Gribi, lai es tev saku paldies? Nemaz neceri.

-   Es gribu, lai tu nāc man lidzi bez ārdīšanās un stīvēšanās.

-   Labi. Kā teiksi.

Es vēl nelaidu viņu vaļā.

-    Pirkstiņgodavārds? es noprasīju, saāķēdams savu kreisās rokas mazo pirkstiņu ar viņējo. Pagāja kāds brīdis, līdz viņš attapās.

-   Pirkstiņ-sūda-godavārds, viņš norūca.

35. NODAĻA

MARGARITA ESPERANSA PATEICA vecmāmiņai, ka atgriezīsies pēc dažām minūtēm. Viņa skaļi aizcirta aiz sevis sieta durvis, atstājot nelielo brūni krāsoto māju ar sarkano dakstiņu jumtu Sv. Džordža ielā, piecu minūšu gājiena attālumā no videonomas, ko viņa bija apmeklējusi jau neskaitāmas reizes.

Klausīdamās iPod, viņa nogriezās uz Rovenas ielas. Četru joslu ielas abās pusēs spoži mirdzēja skatlogi Pizza Hut, Blockbuster, Sushi-to-Go. Rosīga un pilnīgi droša vieta.

Nekādas briesmas neuzglūn. Turklāt Margarita prot sevi aizstāvēt. Pavisam droši.

Pamājusi sveicienus dažiem paziņām, Margarita soļoja tālāk, pretī izdevīgā piedāvājuma neona reklāmai, kas mirgoja nākamā kvartāla beigās. Iedūcās mobilais tālrunis bija pienākusi īsziņa.

Numurs nebija pazīstams, taču tikai viens cilvēks visā pasaulē sauca viņu par Tīģerieni. Tas būs Lamars. Lamars Rindels bija superīgi kolosāls puisis no pēdējās klases, basketbolists, kas bija pasācis flirtēt ar Margu gan aci pret aci, gan pa telefonu. Viņi bija pēc stundām devušies izklaidēties kopā ar vēl citiem skolasbiedriem, bet Marga cerēja uz ko vairāk.

Lams: Ko dari, Tīģeriene?

Marga: eju ņemt filmu. Jaunu Mēnesi. Es Ґ vampīrus.

Lams: Video Pasaulē?

Marga: jā. © tas ir tuvu, vai ne?

Lams: negribi pēc tam iekost picu?

Marga: nevaru.

Lams: skaidrs. Neko darīt.

Margarita apstājās un, atspiedusies pret pastkastīti, apdomāja savas iespējas. Vecmamma pret Lamaru to taču nevar salīdzināt! Pizza Hut bija tikai vienu kvartālu tālāk. Un vēl pat nebija tumšs.

Viņa aizrakstīja Lamaram: "Labi. Tiekamies pēc brīža."

Tad viņa piezvanīja uz mājām un paziņoja vecmāmiņai: Es aiziešu apēst picas šķēli un iedzert kolu. Picēriju var gandrīz saskatīt pa virtuves logu. Pēc tam Lamars pavadīs mani līdz mājām, labi?

Marga sagatavojās, nolēma, kā izturēties tikšanās laikā, un cieši apņēmās atcerēties itin visu, ko runās ar Lamaru, lai vēlāk varētu to atstāstīt savai labākajai draudzenei Tonjai. Jau iedomājoties par to, viņa labpatikā pasmaidīja.

Viņa devās pēc vampīru filmas. Sākumā soļiem, bet pēc tam teciņiem.

36. NODAĻA

MELNS HYUNDAI BUSIŅŠ ar kabeļtelevīzijas logotipu uz sāna lēni brauca pa Losfelisas ielām.

-   Turu uz grauda tavu balodīti, Morbids teica puisim, kas sēdēja viņam līdzās busiņa aizmugurē. Tikko izgāja no mājas. Gan jau uzķersies. Nekur neliksies.

-   Es esmu gatavs, atbildēja Džeisons Pilzers, iejuties Scillas lomā. Sasodīts grieķu briesmonis. Ar sešām galvām. Ļauj man to izdarīt. Viņa ir pilnībā manējā, vai ne?

Morbids piebīdīja datoru tuvāk Scillam, un tas vēroja, kā ekrānā, GPS kartē, pārvietojas Margaritas Esperansas izsekošanas ikona.

Scilla sāka klabināt taustiņus, sūtot īsziņu Margaritai, uzdodoties par puisi, vārdā Lamars, ar kuru meitene sarakstījās jau pāris nedēļu.

Un Margarita atbildēja.

Pēc neilga dialoga un pārdomu brīža viņa piekrita. Bija gatava tikties ar "Lamaru" Pizza Hut ēstuvē.

Scilla sajuta sviedrus izspiežamies uz pieres. Viņš pasniedzās jakas kabatā, sameklēja un uzvilka jaunos cimdus.

Viņš skaļrunī noklausījās Margaritas zvanu vecmāmiņai, un, kad saruna bija galā, Tvaikadampis novietoja busiņu Rovenas ielā. Metrus divdesmit no picērijas. Ne vairāk.

Scilla vēroja, kā Margaritas ikona GPS režģī tuvojas busiņa ikonai. Pa sānu loga tumšo stiklu viņš ieraudzīja pašu meiteni nākam pa ietvi gar rakstāmlietu veikala skatlogu.

-   Ir gan smukulīte, viņš nopriecājās.

-   Un pilnībā tavējā, Scilla. Viņa ir tava smukulīte. Vai varēsi tikt ar viņu galā?

Dažas sekundes Margarita atradīsies starp ķīmisko tīrītavu un busiņu kā mēness aptumsumā.

-   Scilla! Aiziet! Morbids pavēlēja. Rīkojies!

Scilla atvēra busiņa durvis un pirmoreiz kārtīgi ieraudzīja uzbrukuma mērķi. Meiča izskatījās spēcīgāka, nekā viņš bija domājis.

Viņa bija vismaz metru septiņdesmit pieci centimetri gara un šķita visai muskuļota. Tā kā nedrīkstēja vilcināties ne mirkli, Scilla izlēca uz ietves, piezagās meitenei no mugurpuses un uzmeta uz galvas auduma maisiņu, savelkot to ar auklu.

Viņa iekliedzās neiedomājami skaļi un sāka stīvēties pretī.

Scilla aizspieda viņas muti ar plaukstu. Adrenalīna uzplūdu spārnots, viņš pat nejuta meitenes svaru, abiem ar Morbidu paceļot viņu no ietves un iesviežot busiņa aizmugurē.

Morbids aizcirta durvis un uzsita pa starpsienu, dodot zīmi Tvaikam brauc, brauc! Tad viņš un Scilla nospieda meiteni uz grīdas, neļaujot pretoties.

-    Nogrābām tevi, Scilla paziņoja. Tagad uzvedies rāmi.

Morbids uzbļāva meitenei: Ja apklusīsi, mēs tev dosim

iespēju uzvarēt.

Scillam bija izkaltusi mute. Viņš jutās kā apdullis. Tagad vairs nevarēja atkāpties, pat ja viņš to vēlētos.

-   Kā to saprast? meitene jautāja. Kādu iespēju uzvarēt?

37. NODAĻA

NOKAUCA BREMZES, UN melnais busiņš strauji apstājās. Atvērās durvis, un Scilla kopā ar Morbidu izcēla meiteni, turot aiz garajām rokām un kājām. Ātri aiznesuši tālāk no ielas, viņi nosvieda gūstekni zemē.

Pēkšņi viņa zibenīgi norāva no galvas maisu un pielēca kājās gluži kā uz burvja mājienu. Asi novēcinājusi roku, lai atbrīvotu vietu sev apkārt, viņa nostājās pretī Scillam, kas bija ieņēmis cīkstoņa stāju tikai nepilnu divu metru attālumā.

Viņš plati pasmaidīja, paslēpis seju aiz slēpotāja maskas. Šo meiču nevarēja ne salīdzināt ar pretiniekiem spēlē Commandos ofDoom. Viņa bija tik aizraujoši un satriecoši īsta, turklāt ne tik viegli pievārējama.

-    Sveika, Tīģeriene! Mincīt, kaķenīt! viņš uzrunāja meiteni.

-   Kas tu esi? Margarita izmisīgi iekliedzās.

-    Es esmu tavs pārbaudītājs, Scilla atbildēja. Mēs abi cīnīsimies, Margarita.

Meitene paraudzījās apkārt, un Scilla saprata, ka viņa novērtē apkārtni. Viņi atradās Rovenas ielas malā, aiz veikalu un tirgotavu kvartāliem, pašā ūdenskrātuves krastā, tik vientuļā vietā kā Mēness tumšā puse. Aiz žoga, kas norobežoja ūdenskrātuvi, bija dzirdama auto motoru rūkoņa uz ceļa.

Morbids un Tvaiks dejas solī mīņājās apkārt Margaritai, biedējot viņu ar cīņas mākslas māņu kustībām, ko Scilla bija neskaitāmas reizes izpildījis spēlē Commandos ofDoom. Tā viņi ne tikai mulsināja upuri, bet arī aizšķērsoja ceļu, neļaujot izbēgt.

Taču atšķirībā no citām meitenēm, kuras sāktu raudāt un lug ties, viņa metās uzbrukumā. Trieca ar delnu un trāpīja Scillam pa degunu ar biedējošu krakšķi.

Sāpēs iegaudojies, viņš atkāpās, ar abām plaukstām aizsedzot seju. Viņš redzēja, kā meitene pagriežas un metas skriet, izvairoties no pārējiem uzbrucējiem, gluži kā ielu basketbola spēlē apejot pretiniekus, lai izdarītu metienu no groza apakšas.

Tvaiks pastiepa savu garo roku, sagrāba meiteni aiz matiem un nogāza no kājām.

Tad viņš to atlaida un atkāpās. Šoreiz nebija viņa kārta.

Scilla domāja, ka zina, kā tagad rīkoties. Viņš devās pie meitenes, iztēlodamies, kā notrieks viņu zemē un aizžņaugs rīkli, piespiežot ar elkoni, taču viņa izrādījās daudz veiklāka.

Viņa apsviedās apkārt, ar kādu džudo paņēmienu iesita ar plaukstas malu, pēc tam spēra pa kājstarpi. Viņš laikus pamanīja spērienu un atvairīja to, bet arī trāpījums pa gūžu ellīgi sāpēja. Nākamais spēcīgais sitiens trāpīja pa apakšdelmu. Vai tikai nesalauza kaulu?

Viņš izvairījās no dažiem nākamajiem sitieniem un arī pēc trāpīgajiem palika uz kājām. Sāpes sāka viņu uzkurināt īstas sāpes īstā spēlē uz dzīvību un nāvi. Arvien vairāk iedegoties niknumā, viņš riņķoja ap pretinieci. Morbids un Tvaiks kaitināja meiteni ar izsmējīgām piezīmēm, mīņājās viņai apkārt, vicinādami rokas.

Es jūs atcerēšos, viņa uzkliedza kā īsta nelokāmi nikna cīnītāja. Tevi. Tevi. Un jo īpaši tevi, idiot!

Scilla redzēja, kā Margaritas sitiens pagriezienā netrāpa mērķī. Saskatījis izdevību, viņš uzsita meitenei ar plaukstas malu no mugurpuses pa kaklu. Tad iespēra pa kājām un nogāza gar zemi.

Nokritusi viņa sāka raudāt: Kāpēc… kāpēc? Bet tūlīt atkal pielēca kājās.

Metās pretī Scillam un spēcīgi iespēra pa rīkli. Viņš nokrita un meitene pamanīja izdevību bēgt un izglābties.

Tvaiks uzsauca Morbidam: Viņš netiks galā. Tad viņš sāka smieties. Taču nedrīkstēja ļaut meičai aizmukt. Tāpēc Tvaiks izvilka no jostas pistoli. Iešāva meitenei krūtīs. Atmuguriski krītot, viņa uzgrūdās virsū Scillam.

Viņa palika guļam, un Tvaiks draudoši nostājās līdzās. Tu biji lieliska, viņš uzslavēja. Tad iešāva meitenei sejā. Drošības pēc divreiz.

Morbids arī pienāca pie gulošās meitenes. Tas bija tīri forši. Viņa tiešām bija lieliska.

38. NODAĻA

DŽEISONS PILZERS SCILLA gribēja gaudot kā vilks. Sāpes, kas visasākās bija degunā, izplūda pa visiem ķermeņa nerviem, atbalsojās kreisajā gurnā un labās rokas apakšdelmā, kas droši vien bija salauzts. Ja sāpes būtu redzamas, tad viņš viscaur mirgotu kā sasodīts gaismas efekts.

Tomēr taisnība uzvarēja. Tā kuce bija beigta. Tagad viņa uzdevums bija noformēt līķi.

Viņš pielīmēja elektrības vada brīvo galu pie meičas plaukstas un pacēla to virs galvas. Otru galu cieši apsēja ap kaklu, lai izskatītos, ka viņa ir pakārusies.

Karātavu humors un tāds arī bija sākotnējais plāns, pirms Tvaiks bija spiests nošaut meiču.

Ja nebūtu jācieš tik drausmīgas sāpes, tad šis pasākums būtu pat gluži jautrs. Viņš novilka meičas sporta kurpes un iesvieda busiņā. Tā būs viņa trofeja. Kurpes bija tik lielas, varbūt pat viņam derētu. Tas gan būtu joks, ja viņš tās varētu valkāt!

Viņš pacēla galvu, lai pateiktu to Morbidam un Tvaikam. Objektīvi vērtējot, viņi bija mežoņi. Viņš bija pārliecināts, ka arī abi draugi nogalina tā paša iemesla dēļ kā viņš. Nepārspējami asu izjūtu dēļ. Tās bija kā narkotikas. Un viņi bija arī pietiekami gudri un disciplinēti, lai nostrādātu šo darbiņu tik apdzīvotās vietās kā šī.

Velns! Viņš tikko bija nogalinājis sievieti tieši līdzās satiksmes maģistrālei.

Tvaikadampis beidzot ierunājās: Scilla. Tas bija nekur nederīgs sniegums, vecīt.

Džeisonam nepatika Tvaika sejas izteiksme. Par ievainojumiem viņš zaudēja punktus. Pie velna, tas meitietis viņu nogāza zemē! Džeisons iebilda: Tu joko, vai ne? Viņa taču bija trenējusies džudo.

Kāpiet busiņā, čaļi, Tvaikadampis izrīkoja. Scilla, tev būs vēl viena iespēja. Varbūt nākamreiz pat izdosies uzvarēt.

39. NODAĻA

DEL RIO UN Kruss atstāja aģentūras Mercedes Beverlihilsas viesnīcas stāvvietas uzraugam un cauri vestibilam devās uz Polo bāru. Zāles pārzinis teica, ka Rollinsas jaunkundze esot iekšpagalmā. Kruss uzlocīja jakas piedurknes un sekoja Del Rio ārā spožajā saulē.

Kruss nodomāja, ka pēc izskata Sērijai Rollinsai varētu būt ap gadiem trīsdesmit, taču šajā pilsētā arvien grūtāk bija noteikt sieviešu vecumu. Viņai galvā bija cepure ar platām malām, mugurā pieguloša melnbalta kleita. Viņa izskatījās kā jauna filmu biznesa vadītāja.

Abi detektīvi sarokojās ar gaišmataino sievieti, nosauca savus vārdus, un viņa aicināja tos apsēsties, vispirms nocēlusi no krēsla sunīti.

-   Vai nevēlaties ko iekost? viņa apjautājās. Šeit ir gluži labi omāru salāti.

-   Varbūt kaut ko dzeramu, ieminējās Del Rio.

Piesteidzās viesmīle, un Del Rio pasūtīja alu, bet Kruss tēju.

Tad Kruss uzņēmās sarunas vadību.

-   Rollinsas jaunkundze.

-   Šerija, viņa izlaboja.

-   Šerija. Mēs izmeklējam Šelbijas Kušmenas nāvi. Jūs noteikti esat par to dzirdējusi.

-   Ielaušanās, vai ne? Laupītājs iekļuva mājā un nošāva viņu.

-    Patiesībā gan tā nav, Del Rio iebilda. Visas pazīmes liecina, ka Šelbija Kušmena nogalināta ar iepriekšēju nodomu. Nekas nav paņemts. Nenieka.

-    Kaut kāds neprāts, sieviete nobrīnījās. Es pavisam noteikti dzirdēju, ka tā bija laupīšana. Kāpēc gan lai kāds nogalinātu Šelbiju?

-   Cik labi jūs viņu pazināt? Kruss jautāja.

-    Es viņu pazinu dažus gadus, viņa atbildēja. Nevarētu teikt, ka mēs bijām tuvas draudzenes.

-   Bet viņa strādāja pie jums, vai ne? Bija viena no jūsu eskorta meitenēm.

Šerija Rollinsa nemaz nesamulsa. Pēc apprecēšanās vairs ne. Un dažus pēdējos mēnešus viņa strādāja pie kāda cita. Vismaz tā esmu dzirdējusi. Atvainojiet tas ir tik briesmīgi.

-   Būtu ļoti labi, ja jūs pastāstītu mums visu, Kruss ieteica. Neko nenoklusējot. Centieties apvaldīt bēdas.

-   Es nezinu neko vairāk par to, ko jau pateicu.

-    Zināt gan, Šerij, Del Rio iebilda, tagad daudz stingrākā balsī, bez izlikšanās. Jūs zināt daudz vairāk. Piedāvāju šādu vienošanos. Izpalīdziet mums, un mēs neiesim uz policiju. Neteiksim viņiem, kāpēc mēs turam jūs aizdomās Šelbijas Kušmenas slepkavībā.

-   Aizdomās? Kāds absurds! Kāpēc lai es nogalinātu Šelbiju?

-  Es nezinu, kāpēc, bet policisti labprāt jūs par to nopratinātu un arī par daudz ko citu.

Sieviete uzmeta viņam ledainu skatienu no cepures apakšas, taču viņa bija piespiesta pie sienas, un Del Rio to zināja.

Dažkārt viņam tiešām patika šis darbs.

Pagaidām viņš šo dienu vērtēja ar piecām zvaigznītēm.

40. NODAĻA

NEILGI PĒC ČETRIEM saule blāvi vīdēja kā bālgans disks alvas pelēcīgajās debesīs. Ūdenskrātuves virsmu klāja aļģes, kuplie koki slējās kā mamuti ar bieziem kažokiem aizvēsturiskā ainavā.

Piemiedzot acis, pilsēta pazuda skatienam. Varēja iztēloties, ka satiksmes troksnis uz Rovenas ielas ir tikai nikna vēja šalkoņa.

Džastinas Smitas kurpju papēži grima zemē, kāpjot lejā pa nogāzi, kuras pakājē dūmakā un puskrēslā kā spilgti dzeltens loks izcēlās nozieguma vietas norobežošanas lente, kas bija izstiepta starp koku stumbriem.

Leitnante Nora Kronina pacēla lenti, ļaujot Džastinai ienākt, bet ierasto indīgo piezīmju vietā vienkārši sasveicinājās. Kaut kas bija mainījies, un Džastina noprata, kas tas varētu būt. Kronina bija izmisumā, nespējot atrisināt šo lietu, un bija gatava pieņemt jebkādu palīdzību.

Pat no "Privātdetektīviem". Pat no Džastinas.

Tevi meklēja priekšnieks Fesko, Kronina paziņoja. Viņš ir šeit.

Džastina pamāja ar galvu un devās pie policistu grupas, kas bija sastājusies ap līķi. Gandrī divus metrus garais Mikijs Fesko bija saskatāms jau no tālienes. Policijas priekšnieks parasti nemēdza ierasties nozieguma vietā, taču Džastina nojauta, ka šoreiz arī Fesko sāk pārņemt panika.

Mazliet vairāk nekā divu gadu laikā bija nogalinātas trīspadsmit meitenes. Fesko tika paaugstināts amatā šīs slepkavību sērijas vidū, bet tagad viņš sāka izjust arvien uzstājīgāku sabiedrības spiedienu. Nogalināto meiteņu vecāki bija izveidojuši rīcības komiteju un katru vakaru uzstājās televīzijas ziņās. Cilvēki bija nobijušies un sašutuši.

Džastina viegli pieskārās policijas priekšnieka rokai.

Fesko pagriezās un teica: Džastina. Prieks jūs redzēt. Paskatieties. Viņš pasniedza Džastinai lateksa cimdu pāri. Sākas eskalācija, kļūst arvien ļaunāk.

Džastina notupās pie Margaritas Esperansas nedzīvā ķermeņa. Septiņpadsmitgadlgajai meitenei ap kaklu bija apmesta cieši savilkta vada cilpa.

Vada brīvais gals bija ar līmlenti pielīmēts pie kreisās plaukstas, kas bija savādā leņķi pacelta virs galvas. Dīvainākais tas, ka meitenei bija arī vismaz divreiz iešauts krūtīs un sejā.

Slepkava bija centies atdarināt pakāršanos. Ko gan tas varēja nozīmēt? Atkal šķita, it kā būtu darbojies pavisam cits noziedznieks.

Džastina jautāja: Liecinieki ir? Vai vismaz kaut kas?

-   Spriežot pēc visa, viņa nogalināta šeit, Fesko paskaidroja.

-    Zeme pamatīgi izdangāta, it kā būtu noticis cīniņš. Mēs uz lapu kaudzes atradām asinis. Upura vai slepkavas. Varbūt viņa pamanījās ieskrāpēt tam nelietim. Vismaz cerēsim. Būtu labi, ja pārmaiņas pēc varētu atrast kādu norādi.

-   Kur ir viņas somiņa? Vai atrasta?

-  Nē, tā ir pazudusi, tāpat kā kurpes. Tā nu ir raksturīgā pazīme. Viņu atrada daži pusaudži un izsauca policiju. Viņi teica, ka nonākuši šeit apmēram pirms stundas un šeit neviena neesot bijis.

Džastina pieskārās meitenes aukstajam vaigam. Margarita bija glīta, turklāt šķita ari spēcīga. Seju un rokas klāja zilumi. Pirms nāves viņa bija nežēlīgi piekauta.

-    Šī poza ir acīmredzami teatrāla, Džastina paskaidroja.

-    Šoreiz rīcības metode atšķiras no pārējām slepkavībām, kas diemžēl ir visu šo noziegumu raksturīgākā īpašība. Kāpēc gan viņa nogalināta tik drīz pēc Konijas Jū? Un kāpēc viņu vajadzēja nošaut un pēc tam imitēt pakāršanos?

41. NODAĻA

SCILLAS GREZNAIS DZĪVOKLIS atradās Bērtona ielā. Viņš dzīvoja vienā no četriem blakus esošajiem smalkajiem, sešus stāvus augstajiem namiem.

Džeisona dzīvoklis bija augšējā stāvā, ar lielu terasi. No tās pavērās plašs skats uz kalniem. Viņam nekad nebija bijuši īsti draugi, toties šis mājoklis palīdzēja piesaistīt paviršus paziņas un pat sievietes.

Tagad Džeisons stāvēja uz terases un vēroja, kā pilsētas ugunis nemanāmi saplūst ar zvaigžņotajām debesīm un Visuma plašumiem. Šis skats bija ko vērts, taču šoreiz tas nespēja viņu sajūsmināt.

Viņš atgriezās istabā, ieslēdza televizoru un sāka skatīties, kā Lakers sakauj Bostonas Celties. Viņam bija nospļauties par to, kas uzvarēs šajā stulbajā spēlē, ar ko tik ļoti aizraujas garlaicīgi ļautiņi bez jebkādas iztēles un piedzīvojumu gara.

Džeisona prātu nodarbināja dažādi jautājumi, taču viņš bija pārāk apdullis no pretsāpju līdzekļiem, lai spētu skaidri domāt. Kolēģi gribēs zināt, kā viņš ticis pie plākstera uz deguna, zilumiem zem acs un pārsēja uz rokas. Viņam nebija ne jausmas, ko teikt, kādu pasaciņu sacerēt.

Bet tagad drīz ieradīsies Morbids runāt par iespēju mēģināt vēlreiz. Viņi bija apmainījušies ar īsziņām, un Morbids apgalvoja, ka Scilla viņu apkaunojis, jo tieši viņš bija Scillu iesaistījis grupā.

Ziņā bija nojaušami slēpti draudi, bet vienlaikus ari piedāvājums izpirkt vainu. Izrādot īpašu labvēlību Scillam, Morbids bija pierunājis Tvaiku sarīkot ārpuskārtas izklaides pasākumu, lai Scilla varētu atbrīvoties no kauna traipa.

Morbids atrakstīja, ka viņi jau esot noskatījuši mazu, jauku balodīti un Scillam būs jātiek galā ar to jau šonakt.

-   Tik drīz? Džeisons apjucis jautāja.

-   Tev tas neder? Morbids noprasīja.

-   Der. Lai būtu šonakt.

Atskanēja durvju zvans, un Džeisons piecēlās no dīvāna. Aizkliboja līdz hallei un nospieda mājruņa pogu.

-   Tas esmu es, paziņoja Morbids. Un Tvaiks.

-   Nāciet augšā.

Viņš nogalinās vēl vienu meiteni taču šoreiz tas vairs nešķita tik jautri un patīkami.

42. NODAĻA

SCILLA ATVĒRA DZĪVOKĻA durvis. Ienāca Tvaikadampis, viņam sekoja Morbids. Viņi izskatījās nopietni un apņēmīgi noskaņoti, un Džeisonam ienāca prātā, ka viņi droši vien jau ir seni draugi, arī ārpus spēles robežām. Labi, ka viņi vispār ļāva Džeisonam iesaistīties viņu grupā.

-      Kā tavs deguns? apjautājās Morbids, atgāzdamies ādas atzveltnes krēslā, bet Tvaiks sāka pētīt grāmatplauktus.

-     Normāli. Aliņu gribat, veči? Džeisons piedāvāja.

-     Es ne, paldies. Jauks miteklis, Scilla. Kolosāls skats, Tvaiks nopriecājās, dodamies pie bīdāmajām durvīm, kas veda uz terasi.

-     Es atvēršu, Džeisons ieteicās, klibodams viņam nopakaļ. Viņš atslēdza durvju aizbīdni un atvēra tās. Skats šeit ir galvenais efekts-aptuveni piecdesmit kilometru plašumā,-viņš paskaidroja.

Tvaikadampis iesvilpās. Morbid! Tev tas jāredz. Nāc šurp, vecais! Skats kā īstā filmā. Tāda panorāma!

Džeisons pabīdīja tālāk metāla bistro krēslus, lai viņi visi trīs varētu nostāties pie terases apmales un vērot naksnīgo Losandželosu.

Tvaikadampis noprasīja Džeisonam: Redzi to? Viņš norādīja uz ielas otrā pusē novietotu busiņu ar Comcast logo. Tā ir tava grēku izpirkšana, vecīt. Šāvakara braucamais. Vai tici, ka tev tiks dota vēl viena iespēja?

-     Protams, Scilla atbildēja.

-     Nekā nebija, stulbeni! Tu esi šāvakara balodītis.

Tvaikadampis veikli pieliecās. Sagrāba Scillas kājas ap ceļiem.

Tajā pašā brīdī Morbids pagrūda viņu aiz pleciem, tā ka Džeisons palika karājamies ar galvu un pleciem pāri apmalei. Zem viņa bija divdesmit metru augsts tukšums.

-   Nevajag! Džeisons iesaucās. Lūdzu, laidiet mani vaļā! Lūdzu!

-   Beidz činkstēt, sīkais vārguli! Izplet spārnus un lido! Džeisona vēders rīvējās gar cementu, kad viņu pagrūda vēl

dažus centimetrus pāri apmalei. Lejā uz ielas garām traucās mašīnas. Galvā saplūda asinis, un domas drudžaini šaudījās. Ko lai tagad saka? To, ka šī ir viskolosālākā spēle, kāda vien var būt?

Džeisona iztēlē pazibēja juceklīgi tēli. Tēva roka ar pildspalvu. Mācītājs sniedz viņam pirmo svēto vakarēdienu. Margaritas Esperansas sejas izteiksme, cīnoties par savu dzīvību. Ausīs izmisīgi atbalsojās paša balss. Es negribu šādi mirt! Es vispār nekad negribu mirt!

Krītot pāri apmalei, viņš bija pārāk pārbijies, lai kliegtu, tāpēc skaidri sadzirdēja Tvaika ņirdzīgo uzsaucienu: Balodīt!

43. NODAĻA

ATKLĀTI SAKOT, MANS mokošais sapnis dažkārt bija pat īstāks par nomoda īstenību. Koncentrētāks, izteiksmīgāks un parasti ļoti spilgtās krāsās.

Es skrēju caur postažu uz CH-46 aizmugures rampu. Tik jaudīgu helikopteru afgāņiem bija visvieglāk notriekt uz siltumu orientētās raķetes uztvēra tā motorus daudz labāk nekā saules karstumu. Kareivji sāpēs kliedza, un man ausīs apdullinoši atbalsojās mīnmetēja lādiņu sprādzieni. Apstājos pie rampas malas, ieskatījos iekšā, un mani pārņēma šausmas, ieraugot…

Ak Jēziņ, kaut kāda skaļa dūkoņa uzrāva mani no sapņa pašā svarīgākajā brīdī.

Atvēru acis un ieraudzīju mobilo tālruni vibrējam nepilna pusmetra attālumā no sejas.

Satvēru to un ieskatījos ekrānā, sirdij joprojām pārbīlī dauzoties. Pulkstenis bija 9.35. Zvanītāja vārds: "R. Del Rio".

Pieliku tālruni pie auss.

-   Rik! Es aizgulējos. Parasti man tā negadās.

-  Tas nekas. Bet man kaut kas jāsaka, vecīt. Un tev tas nepatiks.

Pārcēlu kājas pāri gultas malai. Ceļi šķita ļodzīgi, it kā es tiešām būtu skrējis pa akmeņiem un gruvešiem. Mutē bija pretīga šaujampulvera garša.

-   Klāj vaļā. Es klausos.

-    Runa ir par Šelbiju, Riks paziņoja. Viņa nebija gluži tāda, kā tu domāji.

Tas mani uzreiz sasodīti pamodināja. Ko tas nozīmē? Ko tu uzzināji? Stāsti visu, Rik.

-    Viņa bija ielene, Del Rio izgrūda bez ievadiem. Vai precīzāk augstas klases ballīšu meitene. Vai nav vienalga. Un, Džek, viņa atgriezās darbā pēc apprecēšanās ar Kušmenu.

-   Kādas muļķības! Kas tev to sastāstīja?

-  Džek! Džek, nomierinies! Es taču tev nemelotu. Mēs ar Krusu uzzinājām to no dažiem uzticamiem ziņu avotiem. Ģērbies! Es būšu pie tavas mājas pēc piecpadsmit minūtēm. Jābrauc iztaujāt kādu liecinieku.

Pēc desmit minūtēm es iesviedu portfeli aģentūras S klases Mercedes aizmugures sēdeklī. Riks sēdēja pie stūres. Viņš pasniedza man papīra glāzīti ar kafiju.

-    Šelbija nebija ielene. Es par to esmu pārliecināts. Tās ir pēdējās muļķības, es uzstāju.

-   Tu domā, ka es meloju? Kāpēc lai es tev melotu, Džek?

-   Es tā neteicu.

-    Piesprādzējies, viņš pavēlēja. Noskaidrosim visu līdz pašiem pamatiem. Uzzināsim, kas un kāpēc noslepkavoja viņu.

Del Rio vadīja auto caur pelēcīgo rīta smogu augšā kalnos. Jo augstāk nonācām, jo bagātīgāki mājokļi pavērās acu priekšā.

Miljoniem vērti savrupnami slējās plašu dārzu vidū ar elpu aizraujošu skatu uz apkārtni. Del Rio palēnināja gaitu un apturēja auto pie augstiem kaltas dzelzs vārtiem kāda lepna Beverlihilsas nama priekšā.

Kopš 20. gadsimta 40. gadu sākuma šis nams Benedikta kanjona ceļā bija piederējis kādam bēdīgi slavenam tenku žurnālistam, filmu režisoram Oskara laureātam un Saūda Arābijas princim.

Tagad šī lepnā, plašā Vidusjūras stila villa slēpās aiz izkārtnes "Benedikta spa".

Taču es zināju, policija zināja un turīgi vīrieši no visām pasaules malām zināja šī smalkā pils uz kanjona kraujas ir dārgs priekanams, kuru pašlaik vada Glenda Trīta madāma, kas apkalpo zvaigznes un zvaigžņu aizbildņus. Nama ipašnieks bija neviens cits kā Rejs Nočija.

Pārsteigumā apstulbis, uzrunāju Riku: Tu taču negribi teikt, ka Šelbija strādāja šeit?

Riks īsi pamāja ar galvu.

-   Trītas jaunkundze mūs negaida, viņš paziņoja. Mums būs jāizjautā viņa par Šelbiju, lai iegūtu ziņas no pirmavota. Iesaku tev likt lietā savu šarmu, kas tev vienmēr tik labi noder.

-   Šorīt es nejūtos uz to spējīgs.

-   Tikai spēlē savu lomu, Del Rio ieteica.

44. NODAĻA

APMĒRAM DIVDESMIT METRUS lejup pa nogāzi no šķietamā spa nama galvenās ieejas bija neaizslēgti vārtiņi, un es tos atvēru. Mēs abi ar Del Rio, brlkšķinādami zarus, izlauzāmies cauri krūmiem Glendas Trītas nama sētas pusē un devāmies pie baseina, kas atradās iekšpagalmā.

Apstājos pie akmens plākšņu terases, lai pagaidītu Riku, un vienlaikus nopētīju apkārtni.

Bariņš slaidu, ļoti glītu jaunu sieviešu bija atlaidušās uz bāli ziliem pludmales zviļņiem, pavērsušas kājas pret apaļo peldbaseinu. Šis skats man atgādināja uzkodu plati. Kumosiņi un mērces trauks.

Tā ir viņa, Del Rio ar zodu norādīja uz sievieti ap gadiem četrdesmit ar zirgastē saņemtiem bāli blondiem matiem. Saules cepurītē ar nagu viņa atgādināja Lasvegasas dīleri.

Tikko biju pievērsis skatienu Glendai Trītai, viņa pacēla galvu un ieraudzīja mūs.

Trītas jaunkundze nebija neko daudz novecojusi kopš tiem laikiem, kad pirms dažiem gadiem avīžnieki dēvēja viņu par "mafijas bosa madāmu". Kad viņu apcietināja par savedējas darbību, viņa draudēja parādīt žurnālistiem savu "mazo, melno piezīmju grāmatiņu", kur esot garš klientu saraksts ietekmīgas personas, sabiedrības pīlāri un politiķi. Galu galā viņa pazuda no bulvāru preses slejām un klusi izcieta piespriesto piecu gadu cietumsodu. Nostāsti vēsta, ka tūlīt pēc iznākšanas brīvībā Rejs Nočija pasniedza viņai šī nama atslēgas kā pateicību par klusēšanu.

Pūlējos iztēloties Šelbiju kopā ar Reju Nočiju un Glendu Tritu, bet tas kaut kā "nelīmējās kopā". Šelbija necieta trūkumu, un viņai nebija ari blēdīgu noslieču, vismaz ne tai Šelbijai, kuru es pazinu. Man zināmā Šelbija bija jautra un asprātīga, turklāt gatava atdot otram savu pēdējo kreklu. Varbūt tā arī bija viņas nelaime.

Glenda Trīta graciozi piecēlās no pludmales krēsla un nāca pretī, pa ceļam vērtējoši nopētīdama mani un Riku. Es atbildēju ar to pašu. Viņa nenoliedzami aizrāvās ar plastikas ķirurģiju āda ap zaļajām acīm cieši nostiepta, augums pēc Holivudas slaiduma standartiem, krūtis kā spilveni. Es iedomājos vai viņa vispār var kārtīgi peldēt baseinā vai arī mākslīgie apaļumi paceļ viņu uz ūdens virsmas kā glābšanas riņķi.

Viņa apveltīja mūs ar savu slaveno uzvarētājas smaidu, kas man vienmēr šķita mazliet skumjš.

Viņa, protams, noturēja mūs par klientiem.

Nosaucu savu un Rika vārdu un pasniedzu sievietei savu vizītkarti.

-   Bez brillēm nevaru izlasīt, viņa atbildēja.

Paskaidroju, ka pārstāvu aģentūru "Privātdetektīvi". Viņa

zināja par šo firmu. Tāpat kā visi. Viņa bija pat dzirdējusi par mani.

-   Ko tad es varu jums piedāvāt, kungi? Glenda apjautājās. Viņas smaids bija manāmi apdzisis. Manikīru? Jūraszāļu ietīšanas procedūru?

-   Man vajadzīga informācija par Šelbiju Kušmenu.

Laipnā smaida pēdējās atliekas pazuda kā nebijušas.

-  Dzirdēju, ka viņa esot mirusi, madāma noteica. Atvainojiet.

Pagriezusi man muguru, viņa noliecās, atsedzot krietnu tiesu

gurnu, un kaut ko iečukstēja ausī divdesmitgadīgai brunetei, kas sēdēja pie baseina. Brunete paņēma mobilo tālruni un pagāja nostāk, lai piezvanītu.

Glenda atgriezās un paziņoja: Man jālūdz jūs atstāt šo īpašumu. Tas arī ir privāts.

-   Vēl tikai vienu minūti, labi? es lūdzu. Šis man ir stingri personisks jautājums. Mani nolīdzis Šelbijas vīrs. Es Šelbiju labi pazinu.

-   Morgana kungs, Šelbija bija laba masiere. Viņa varēja vienā dienā veikt četras vai piecas masāžas, liekot katram klientam justies īpašam. Viņa sāka strādāt šeit pēc apprecēšanās. Cik atceros, viņa teica, ka esot garlaicīgi caurām dienām vienai sēdēt mājās. Ko es zinu par to, kas notika ar viņu? Tikai to, ko izlasīju LA Times. Taču mēs visi zinām, ka tā ir tikai tenku lapele.

-   Vai kāds vēlēja ļaunu Šelbijai? es jautāju. Vai kāds viņai draudēja?

-   Viņa bija populāra, Glenda atbildēja. Mis Labsirdība. Visiem viņa patika, un viņa uzskatīja visus par saviem draugiem.

Teikdama pēdējos vārdus, viņa pievērsa skatienu kaut kam pār manu labo plecu. Pagriezies ieraudzīju divus vīrus iznākam iekšpagalmā pa stikla durvīm.

Viņi bija ģērbušies ikdienas drēbēs, ar aizdomīgi uzblīdušām padusēm. Vienu no viņiem es atcerējos no tikšanās ar Reju Nočiju tovakar pie savas mājas.

Tas, kurš gāja pa priekšu, bija ģērbies melnā žaketē, melnās biksēs un melnā kreklā bez kaklasaites. Cieši ieskatījies man acīs, viņš arī atcerējās mani.

-    Ko tad jūs te meklējat, Morgan? Pieteicāties uz masāžu?

Pacēlu plaukstas pret viņu, lai parādītu, ka nemeklēju nepatikšanas. Taču bija jau par vēlu. Nepatikšanas bija atradušas mani.

-   Vai es izskatos pēc tāda, kam jāmaksā par masāžu? es atjautāju.

45. NODAĻA

TOREIZ, MAFIJAS BOSA apciemojuma laikā, melnā ģērbies vīrs turējās ēnā, stāvēdams aiz Reja Nočijas muguras. Viņš bija izsitējs, un tagad varēju aplūkot viņu tuvāk gandrīz četrdesmit, diezgan glīts, ja patīk šāda tipa vīrieši, atlētisks un pamatīgi apbruņots.

Glenda uzsmaidīja viņam. Morgana kungs, vai pazīstat Frensisu Moskoni? Viņš darbojas līdzīgā jomā, viņa paziņoja.

Mēs esam tikušies, atbildēju. Frensis. Pamāju viņam ar galvu.

Es pazinu arī vīru, kas stāvēja tieši aiz muguras Moskoni. Tas bija Nočijas šoferis kungs pāri par piecdesmit, kurš tālredzīgi deva man padomu neatteikties no sarunas ar viņa bosu. Tagad es viņu pazinu. Džozefs Riči šķiet, dona brālēns.

Vēl viens vīrs iznāca iekšpagalmā, sekojot Riči un Moskoni. Viņš bija jauns, gaišmatains, iededzis un dzeltenajā polo kreklā un haki krāsas biksēs izskatījās pēc pludmales glābēja.

Moskoni pārmeklēja mani. Nepilnu metru tālāk Glābējs gribēja veikt to pašu procedūru Del Rio, bet tas atgrūda viņa rokas un paziņoja: Novāc rokas! Tūlīt!

Glābējs tam nepievērsa uzmanību, apgrieza Riku otrādi un piespieda ar seju pie sienas. Ļoti neapdomīga rīcība.

Viņš gan bija jaunāks par Del Rio un varbūt arī labākā fiziskajā formā, taču tam nebija nozīmes. Riks iegāza viņam ar dūri pa degunu, bet pēc tam no apakšas spēcīgi iezvēla pa zodu. Gaišmatis uzreiz bija nokdaunā, bet es gandrīz sāku aplaudēt.

Taču tad Riči metās virsū Rikām un apķēra viņu no mugurpuses, piespiežot rokas pie sāniem, bet Moskoni pielika pie deniņiem deviņu milimetru Beretta stobru.

Pietiek, es uzsaucu. Mēs esam beiguši. Pacēlu rokas. Turēju tās augstu un labi saskatāmas, kamēr Moskoni nāca pie manis. Tad viņš man spēcīgi iesita ar Beretta. Laikam tomēr vēl nebijām beiguši.

Es nogāzos zemē. Tad gan beigas bija klāt.

46. NODAĻA

PĒC DAŽĀM SEKUNDĒM ieraudzīju Moskoni draudīgi stāvam manā priekšā un aizsedzam blāvos saules starus. Sajutu mutē žults garšu. Man ienāca prātā, ka neviens nezina, kur mēs esam. Mēs ar Del Rio bijām sastapušies ar pamatīgu pretinieka pārspēku. Bijām nokļuvuši Dodžsitijā [5] pašā dienasvidū, un visi trumpji bija ļauno puišu rokās.

Moskoni ierunājās klusi, pat laipni. Tas par to, kā tu izrunājies ar Nočijas kungu, viņš paziņoja. Tagad slienies augšā, Morgan.

Ar pūlēm pierausos kājās, un, tikko biju nostājies, Moskoni man iegāza spēcīgu labo āķi pa zodu. Es sagrīļojos un nogāzos atkal, saplacinot pludmales krēslu un salaužot galdu. Acu priekšā pašķīda dzirksteles.

-   Tas par ielaušanos īpašumā, Moskoni turpināja. Un par to, ka nosauci mani par Frensisu.

Sajutu auksta metāla pieskārienu viņš bija iebāzis pistoles stobru man ausī. Abi pārējie mafijas vīri apstrādāja Riku, klaigādami un lādēdamies pie katra sitiena.

-   Tev, Morgan, jāiemācās bijāšana. Un tavam draugam tāpat.

-   Saprotu, atbildēju. Tiešām. Es atvainojos. Palīdzi piecelties.

Moskoni smējās par mani. Viņš pastiepa roku, es to satvēru un pagriezu plaukstas locītavu, līdz Moskoni sāpēs ieķērcās un nogāzās gar zemi.

Beretta nograbēja uz akmens plāksnēm. Es to paķēru otrajā atsitienā un piespiedu stobru pie Moskoni deniņiem. Dots pret dotu.

-   Nometiet ieročus, uzsaucu Riči un Glābējam. Nometiet zemē un atkāpieties!

Džo Riči uzreiz nolika pistoli zemē. Glābējs tūlīt pēc tam.

-   Morgan, Moskoni smīnēdams ierunājās. Viss ir galā. Šoreiz tu uzvarēji.

-   Vēl viss nav galā, es iebildu.

Negribēju, lai viņi mums seko, un nekāroju arī saņemt lodi mugurā, tāpēc liku visiem trim izsitējiem kāpt baseinā.

Riči novilka kurpes, noņēma pulksteni un nokāpa pa pakāpieniem seklajā galā kā īsts džentlmenis. Moskoni nometa žaketi un ielēca ūdenī ar joni. Del Rio pārsvieda Glābēju pāri malai.

-   Neaizmirstiet šīs, es uzsaucu viņiem.

Iesviedu baseinā viņu pistoles.

Meitenes piesardzīgi nāca tuvāk. Viena no viņām pieliecās, atbalstījusies ar plaukstām pret ceļiem, un pievērsa Moskoni riebuma pilnu skatienu. Tā bija sika auguma meiča ar dusmās zvērojošām acīm.

-   Un kā lai mēs tagad te peldam? viņa noprasīja.

-   Vēzē rokas un kustini kājas, Del Rio atbildēja.

Glenda Trīta vēroja pa vīnstīgām aizaugušu logu, kā mēs ar Del Rio atstājam pagalmu. Es pamāju sveicienu, bet viņa, kā jau bija sagaidāms, parādīja vidējo pirkstu. Diemžēl tas arī bija viss mūsu ieguvums "Benedikta spa".

47. NODAĻA

-   TAGAD ESAM NORĒĶINĀJUŠIES, Del Rio paziņoja. Viņš turēja pie deguna papīra dvieļu žūksni, kamēr es sēdēju pie stūres, braucot atpakaļ uz biroju.

-   Par ko tu runā?

-   Tu tikko izglābi man dzīvību. Es sen jau gaidīju šo brīdi.

-   Nepavisam. Viņi tikai gribēja mūs iebiedēt. Tu jau sāc murgot.

-   Sūds, Del Rio nomurmināja.

-   Kāpēc Šelbija strādāja pie Glendas Trītas? Es nespēju saprast.

-   Viņa bija tava draudzene, Džek. Es viņu pazinu tikai attāli. No portfeļa uz aizmugures sēdekļa atskanēja tikko dzirdams

zvans. Liku Del Rio pasniegt man telefonu, un viņš paklausīja. Atvēru pārsegu un ieraudzīju kādu duci neatbildētu zvanu. Sasveicinājos ar Kolīnu.

-   Džek, kur tu biji pazudis? Es tev zvanu vienā laidā.

-  Jā, es saprotu. Es biju spa centrā. Kas notiek? es jautāju. Žoklis dega kā ugunīs, galva no sāpēm plīsa pušu, arī pašcieņa bija iedragāta.

-   Džastina grib runāt ar tevi.

-   Savieno.

-   Es tikai brīdināšu viņu, ka tu esi mazliet sapīcis.

-   Kolīna, savieno ar Džastinu. Es esmu vislabākajā omā. Džastina ierunājās steidzīgi un satraukti. Mērs saņēma

e-pasta ziņu no tā maitasgabala, viņa pavēstīja. Viņš rakstīja, ka atstājis Margaritas Esperansas sporta kurpes pastkastē

La Bri ielā. Pašlaik eksperti laboratorijā nodarbojas ar tām. Džek, kur, ellē, tu esi?

Es ieteicos: Uzgaidi!

Ieraudzīju degvielas uzpildes staciju uz Sanseta bulvāra un Feirfaksas avēnijas stūra. Iegriezu auto tajā.

-   Tvertne ir gandrīz pilna, Del Rio atgādināja.

• Aizej uz labierīcībām. Nomazgā asinis no sejas. Džastina? Tu vēl klausies?

-   Asinis? Kas vainas Rikām? Kas vispār notiek? Kāpēc tu neesi birojā? Un kas tas par spa centru?

Izkāpu no auto un aizgāju uz klusāku Chevron betonētā stāvlaukuma nostūri. Izstāstīju Džastinai par ballīti pie baseina tā sauktajā "spa centrā" un arī to, ka Glenda Trīta apstiprināja: Šelbija tur strādāja, bet joprojām nav saprotams, kāpēc.

-    Tu esi psiholoģe izskaidro to, es lūdzu. Kāpēc viņa bija tik strādīga meitene?

-   Nepazīstot viņu, es diez vai to varēšu.

-   Iedomājies, ka tev jāveido profils. Vismaz uzmetums.

Džastina brīdi klusēja. Tad iejautājās: Šelbija bija komiķe,

vai ne?

-   Turklāt laba.

-   Skaidrs. Vienādās devās apvienojot narcisismu un mazvērtības kompleksu, var kļūt par komiķi improvizētāju. Vai arī par prostitūtu.

Es laikam ievaidējos.

Džastina noprasīja: Vai es izteicos pārāk skarbi, Džek?

-   Šelbija droši vien uzzināja kaut ko tādu, ko nedrīkstēja atklāt. Varbūt kaut ko par Nočiju ģimeni.

-   Man ļoti žēl.

-   Vēl nekas nav beidzies.

-   Es zinu. Džek? -Jā?

-   Vai tu būsi birojā? Man un Sajam ir ļoti atšķirīgas versijas •.kolnieču lietā. Man vajadzīgs vēl kāda cilvēka viedoklis.

-   Šķiet, ka beidzot lieta sāk virzīties, es nopriecājos. Tūlīt būšu klāt.

48. NODAĻA

KAD MĒS AR Del Rio ienācām apspriežu telpā, četri acu pāri pievērsa mums pārsteigtus un šausmu pilnus skatienus.

-   Visi palika dzīvi, es mierinoši paziņoju.

-Jo bija pārāk daudz liecinieku, Del Rio ar burvīgu smaidu piebilda.

Kad es jau gandrīz biju beidzis izklāstīt teoriju par Šelbijas Kušmenas saistību ar Nočiju ģimeni, ienāca Kolīna pieņemt pusdienu pasūtījumus. Viņa paraudzījās uz mani ar pārbīlī ieplestām acīm. Man bija pamatīgi nobrāzts žoklis, plēsta brūce uz vaiga kaula. Un tie bija tikai paši redzamākie ievainojumi.

-   Mēs bijām mazākumā, es paskaidroju.

-   Pusdienās kā parasti? viņa jautāja.

-   Vairāk cepto kartupeļu, es atbildēju. Vairāk ledus.

Kad Kolīna aizgāja, aicināju izteikties Dr. Saju.

-    Džek, es esmu to pārrunājis ar Mo. Mēs esam vienisprātis. Ja skolnieču slepkava pievilina upurus ar viltus īsziņām, viņam nepieciešama bezvadu piekļuve meiteņu mobilajiem telefoniem reālajā laikā.

Tad ierunājās Mobots. Viņa bija ģērbusies bezpiedurkņu blūzē, lepni izrādot daudzkrāsainu tetovējumu jūkli. Grūti bija iedomāties viņu Hārvarda Universitātē, kur viņa bija ieguvusi PhD grādu. Noņēmusi bifokālās brilles, viņa iesāka: Sajs grib teikt, ka, mūsuprāt, slepkava gaida upurus kādā noteiktā vietā, droši vien kādā neuzkrītoša izskata braucamajā. Piemēram, busiņā.

-   Noziedznieks uztver no gaisa signālu, piekļūst upura mobilajam tālrunim un, vienkārši sakot, klonē to. Tā viņš var sūtīt savus ziņojumus, uzdodoties par kādu no upura draugiem.

-   Ja viņš var izdarīt to, piebilda Sajs, viņš var arī bloķēt visas pārējās ziņas gan ienākošās, gan izejošās. Bet man gan nav zināma neviena programma, ar ko var bezvadu ceļā nolaupīt mobilā tālruņa saturu.

-   Taču to var iztēloties. Un, ja kaut ko var iztēloties, to var ari izdarīt, paziņoja Mobots.

49. NODAĻA

PATURĒSIM TO PRĀTĀ, Džastina?

Pat ar tumšiem lokiem zem acim Džastina joprojām izskatījās skaista. Bet, ja tā padomā, es nespēju atcerēties, kad pēdējoreiz redzēju viņu smaidām. Šī lieta bija viņu pārņēmusi un izsūca visus spēkus.

-   Man jau pāris dienu nelika mieru kāda neskaidra doma, viņa iesāka, un beidzot šorīt es sapratu, kas tā ir. Pirms pieciem gadiem tajā pašā šķērsieliņā, kur atrada Koniju Jū, tika atstāts vēl vienas meitenes līķis. Es izskatīju LA Times arhīvus un atradu informāciju.

-   Viņas vārds bija Vendija Bormena. Viņai bija septiņpadsmit gadu, Džastina turpināja. Tāpat kā Konija Jū, viņa izgāja no mājas, lai aizskrietu līdz Hiperiona avēnijai, un neatgriezās. Viņas līķi atrada nākamajā rītā.

-   Vendijas Bormenas lieta netika atrisināta?

Džastina pamāja ar galvu un piebilda: Viņa nogalināta, nožņaudzot ar rokām. Aiz auss bija zilums, kas radies no sitiena ar smagu priekšmetu. Nebija ne liecinieku, ne seksuālas vardarbības, ne lietisko pierādījumu. Vai izklausās pazīstami? Un vai zini ko? Bija pazudusi viņas rokassomiņa un mobilais tālrunis. Vēl viņai bija kaklarota ar zelta zvaigznīti ķēdītē smalks roku darbs. Kad atrada līķi, tās vairs nebija. Meitenes māte teica, ka viņa vienmēr nēsājusi to kaklarotu.

-   Tātad acīmredzot vainīgais gribēja radīt iespaidu, ka tā ir slepkavība laupīšanas nolūkā.

-   Tas man liek aizdomāties, cik sen jau patiesībā sākušās sis skolnieču slepkavības. Cik meitenes tas nenormālais ir nogali nājis? Cik dažādos veidos? Vai bija kāda arī pirms Bormenas?

Pie pusdienu galda mēs pārskatījām uzdevumus un darba slodzes. Visu klātesošo darba laiks maksāja dārgi, bet mani tas pārāk neuztrauca. Acīmredzot Džastinu ari ne.

Es paziņoju: Visas pārējās lietas tiek apturētas, izņemot Kušmenu, NFL un Džastinas lietu. Visi spēki jāvelta šīm trim lietām, līdz tās tiks atrisinātas. Un mēs tās atrisināsim.

Aizkliboju pa kāpnēm uz savu kabinetu, un Kolīna pavadīja mani līdz rakstāmgaldam.

-   Tev šorīt kāds zvanīja, viņa ieminējās. Varbūt tas ir tikai joks, bet pārāk ļauns, Džek. Paklausies. Nopietni.

Viņa pacēla klausuli, atvēra balss pastu un ieslēdza skaļruni.

Man bija žēl, ka Kolīnai bija jādzird rēgainā elektroniskā balss, kas atskanēja no tālruņa.

-   Tu esi līķis, zvanītājs paziņoja. Kolīna šķita satriekta, un ne bez iemesla. Šī balss nepavisam neatgādināja joku.

Apskāvu Kolīnu un piespiedu pie krūtīm. Viņa iemurrājās kā kaķene un pēc tam iesmējās par savām bailēm.

Ko lai es iesāku ar šo burvīgo, burvīgo sievieti?

Mierinoši ieteicos: Vēl ne, Kolīna. Es vēl neesmu līķis.

TREŠA DAĻA

Kāds gan mīlestībai ar to sakars?

50. NODAĻA

STĀVĒJU LĪDZĀS KOLĪNAI pie pakavveida bāra letes, kas tikko jaušami oda pēc grūtas darbadienas sviedriem. Es nāku šurp gandrīz katru vakaru pēc darba, viņa paskaidroja par Maika Donahjū tavernu. Viņa bija ģērbusies piegulošā rožainā žaketē un puķainā kleitā, izlaidusi garos, krāšņi viļņotos matus pār pleciem. Kolīna ļoti centās iegūt ASV pilsonību, taču es sapratu, kas viņu piesaista šajā krēslainajā īru krogā ar tumšo alu no mučeles un tautiešiem krogusbrāļiem.

Es biju mazliet noraizējies par mūsu attiecībām. Mēs ar Kolīnu satikāmies jau apmēram gadu un uztvērām šo faktu katrs citādi. Kolīnai tas nozīmēja "pietiek slapstīties pa krūmiem".

Gaidot, kamēr sagatavos galdiņu, mēs dzērām alus kokteili Black and Tans un mētājām šautriņas iesācēju spēlē "Ciparnīca". Man vēl joprojām sāpēja roka pēc kautiņa ar Moskoni, tāpēc Kolīna mani sakāva lupatās.

-   Džek, kāpēc tu ļauj man uzvarēt? viņa iebilda. Neceri, ka izdosies mani piemuļķot.

-   Moloja, tu taču nedomā, ka es zaudēju tīšām?

-   Mēģini trāpīt astoņniekā, viņa pavēlēja, paplikšķinot man pa gurnu.

Mans nākamais metiens netrāpīja mērķī, bet es tikai pasmējos, ar prieku vērojot, kā Kolīna mērķē, nostājusies kā gracioza skulptūra no paceltās rokas pirkstu galiņiem līdz papēžiem. Viņas pirmā šautriņa trāpīja divdesmitniekā, noslēdzot spēli.

-   Laikam tas nozīmē, ka man jāmaksā par vakariņām, es noteicu.

Viņa iesmējās un noskūpstīja mani. Tad no virtuves iznāca viņas draugs Donahjū trīsdesmit sešus gadus vecs bārdainis. Kolīna stāstīja, ka viņš jau ciešot no podagras.

-   Ak tad šis ir tas vīrs, kas nolaupīja mums tavu sirdi, viņš paziņoja.

-   Maiks ir liels pļāpa, Kolīna nosmējās, apkampjot mani ap vidukli. Mēs sekojām Donahjū pie galdiņa mājīgā dibentelpas stūrītī. Kad bijām paēduši, viesmīlis ienesa kūku ar spoži degošām svecītēm.

Kad bija izskanējuši aplausi un svilpieni, es pārliecos pār galdiņu noskūpstīt gaviļnieci. Ar novēlošanos daudz laimes dzimšanas dienā, Moloja. Pastūmu viņai tuvāk zelta papīrā ietītu mazu kārbiņu. Kolīnas seja atplauka priekā, noplēšot lenti un papīru. Tad viņa lēni nocēla kārbiņas vāciņu.

-   Paldies, Džek. Tas ir burvīgs, viņa jūsmoja, izņemdama zelta rokaspulksteni.

-   Tas tev piestāv, Kolīna.

-   Beidz, Džek! Tev nav tas jāsaka, ja domā pavisam ko citu, viņa atteica.

Mājiens skaidrs un nepārprotams. Tas nav gredzens.

51. NODAĻA

KOLĪNA DZĪVOJA ĪRĒTĀ namiņā Losfelisā mājīgā, mākslinieciskā rajonā ar gleznainām ieliņām, kur cieši līdzās bija mazstāvu īres nami un ģimenes mājas. Mēs sēdējām manā auto, un es paskaidroju, kāpēc nevaru šonakt palikt pie viņas, lai gan bija dzimšanas dienas svinību vakars.

Cilvēki ieliņā staigāja ar suņiem, bērni skraidīja apkārt, priecīgi sasaukdamies. Kāda idille! Kolīna paraudzījās uz klēpī saliktajām rokām un mazo zelta pulkstenīti, kas viegli spīdēja ielas laternas gaismā.

-   Mēs ar Riku pēc stundas lidojam uz Lasvegasu, es paskaidroju.

-   Džek, tev nav nekas man jāsaka. Es taču pasūtīju jums numuru viesnīcā McCarran.

-   Tas ir tikai darbs, Kolīna. Es neiešu uz kazino.

-   Viss kārtībā, Džek. Man tik un tā šovakar jāmācās. Tev nebūtu interesanti kopā ar mani. Vēlreiz paldies par jauko dzimšanas dienu un dāvanu. Tik skaists pulkstenis man nekad nav bijis.

Uzspiedusi man vieglu buču uz lūpām, viņa pasniedzās pēc durvju roktura.

-   Pavadīšu tevi līdz durvīm.

Viņa palika sēžam, līdz es izkāpu un atvēru pasažieru durvis, tad lepni izkāpa. Soļoju viņai līdzās gar pārziedējušajiem rožu krūmiem un lavandas ceriem mazajā dārziņā ietves malā. Kolīna somiņā sameklēja mājas atslēgas. Lai tev drošs lidojums!

-    Tiksimies no rīta, es atbildēju. Tad pa ziedu smaržas ieskauto celiņu devos uz auto. Jutos pavisam nelāgi, atstājot Kolīnu šonakt vienu, tomēr braucienu nevarēja atlikt.

Namā iedegās gaismas.

Redzēju, kā Kollna dodas no priekšnama uz virtuvi, pēc tam uz nelielo dzīvojamo istabu, kur viņa drīz ķersies pie mācībām ar tējas krūzi un radio priecīgākam prātam.

Iztēlojos, kā viņa aplūko jauno pulksteni, apdomādama visu, ko būtu varējusi man teikt un ko varbūt pateiks rīt. Iedarbināju motoru un braucu projām. Apstājos pie sarkanās gaismas un piezvanīju Rikām.

-   Kā sviežas? apjautājos. Kopš incidenta Glendas Trītas namā viņš bija pagalam sadrūmis. Būdams vissīkstākais vīrs no visiem, ko pazīstu, Del Rio bija ļoti aizvainots par toreizējo piekaušanu.

-   Tikko izbraucu, viņš atbildēja. Ja nebūs sastrēgumu, būšu lidostā pēc divdesmit minūtēm.

-   Gribēju tev atgādināt, es piebildu. Paņem šaujamo.

-   Jā. Un tu, Džek, arī neaizmirsti.

52. NODAĻA

KARMĪNA NOČIJAS MĀJA atradās pusstundas brauciena attālumā no Makkarana lidostas un piecpadsmit minūšu attālumā no Lasvegasas izpriecu centra. Nobremzēju nomāto auto pie iebraucamajiem vārtiem iežogotajā teritorijā, kur mita slavenības, sultāni, kazino magnāti un citi noslēpumainās superbagāto kastas pārstāvji, kas bieži ir arī mūsu aģentūras klienti.

Del Rio izkāpa no auto un mikrofonā nosauca mūsu vārdus. Vārti atvērās.

Pa līkumotu ceļu braucu līdz nākamajiem vārtiem. Pie šiem līdzās vietējās saziņas pultij atradās dzelzī kalts Nočijas mājas numurs. Del Rio piezvanīja, un arī šie vārti atvērās, ļaujot mums braukt iekšā.

Pārslēdzu ātrumus un uzreiz izdzirdēju gluži neticamu skaņu ūdens čalošanu. Mēs pa tiltiņu šķērsojām mākslīgu upi, pabraucām garām tenisa kortiem un staļļiem, līdz beidzot nonācām spāņu stila nama priekšējā pagalmā, ko rotāja izgaismotas dateļpalmas.

Grūti noticēt, ka šī krāšņā oāze izveidota tuksneša smiltīs, taču tieši tā arī bija.

Džinsos un sarkanā kreklā ar atpogātu apkaklīti ģērbies vīrs atvēra masīvās ārdurvis, ieveda mūs vestibilā un pavēlēja nostāties pie sienas ar paceltām rokām. Viņš paņēma mūsu ieročus un pārbaudīja, vai nav paslēptu noklausīšanās mikrofonu.

Redzēju, kā satumst Del Rio seja. Viņu atkal sāka pārņemt dusmas, tāpēc uzmetu viņam brīdinošu skatienu.

Sarkankreklis noteica: Uz turieni, un veda mūs caur vairākām arkām un istabām ar augstiem griestiem, garām biljarda spēlmaņiem, uz plašu telpu ar stikla durvīm, kas veda uz baseinu.

Karmīns Nočija sēdēja krēslā pie kamīna un lasīja grāmatu cietos vākos.

Viņš bija vidēja auguma vīrs, tikai četrdesmit sešus gadus vecs, bet jau iesirmiem matiem. Ģērbies pelēkā zīda svīterī un biksēs ikdienišķā, bet augstas kvalitātes materiāla un piegriezuma apģērbā. Viņš tiešām izskatījās pēc bagāta mafijas bosa, pēdējās nozīmīgās Rietumkrasta noziedzīgās ģimenes atvases, kura nelegālā peļņa sasniedz vairākus miljonus nedēļā.

Es diezgan daudz zināju par Karmīnu Nočiju. Viņš bija ar izcilību beidzis Stenforda Universitāti un saņēmis maģistra grādu mārketingā Kalifornijas Universitātē Losandželosā. Pēc studiju beigšanas viņš bija izpelnījies tēva labvēlību, un pēdējos desmit gadus prostitūcija un, iespējams, arī narkotiku bizness bija tieši viņa pārziņā. Šis dona dēls nekad nebija apsūdzēts slepkavībā, taču šad un tad atkritumu konteineros uzradās prostitūtu līķi. Pazuda kāds starpnieks, kas nodarbojās ar meiteņu ievešanu no bijušajām padomju bloka valstīm. Bet mana un Del Rio pistoles bija palikušas vestibilā uz senlaicīga skapja.

Kad pārkāpām pār slieksni, Nočija uzreiz piecēlās kājās un ielika rokas kabatās. Viņš aicināja mūs apsēsties, un mēs abi atkritām uz ādas dīvāna, kas atradās slīpi iepretī viņa krēslam.

Nočija noprasīja: Vai atvedāt naudu, lai izpirktu savu brāli? Es ceru, ka tā. Pretējā gadījumā, saprotiet pats, nekāda saruna nevar sanākt.

Uzplikšķināju pa kabatu un paskaidroju: Man vajadzīga jūsu palīdzība kādā citā lietā. Kāds nogalinājis Šelbiju Kušmenu. Izskatās pēc profesionāļa darba, un tāpat domā arī policija. Ja zināt, kas viņu nošāva, es arī vēlētos to uzzināt. Mēs ar Šelbiju bijām labi draugi.

Kamēr es runāju, Del Rio piecēlās un sāka apstaigāt lepno telpu, aplūkodams fotogrāfijas un šautenes pie sienām. Viņš jautāja Nočijam: Vai jūs jājat ar zirgiem, kas dzīvo tajā stallī?

-   Es nezinu, kas nogalināja Šelbiju, Nočija atbildēja, ar skatienu sekodams Rikām. Varu teikt tikai to, ka mums viņa patika. Viņa bija jauka sieviete. Ļoti gudra, ļoti asprātīga.

Izņēmu no kabatas plāno aploksni un pasniedzu Nočijam. Viņš atvēra to, ieskatījās iekšā uz kases čeku par 600 000 dolāru.

Tomija derību parāds tagad bija pilnībā samaksāts.

-   Es nodošu to īstajiem saņēmējiem, Nočija apsolīja. Viņš ielika aploksni lasītajā grāmatā "Pārdrošā cerība" [6] . Interesanti. Man ienāca prātā vai viņš bija par vai pret Baraka Obamas ievēlēšanu.

-   Ja kaut ko dzirdēšu par Šelbiju, tad paziņošu jums, viņš nosolījās. Džek, jūs šovakar mani patīkami pārsteidzāt. Jūs izglābāt savu brāli.

53. NODAĻA

nākamajā rītā aģentūrā man pretī sēdēja Endijs Kušmens. Viņa seja bija koši sarkana, ar saulesbriļļu atstātiem baltiem riņķiem, kas liecināja par pārāk ilgu uzturēšanos ārā pie baseina. Mati bija sasukāti. Viņš bija noskuvies un uzvilcis tīras, kārtīgas drēbes. Neizskatījās, ka Endijs būtu nonācis visdziļākajā izmisumā, taču es zināju, ka jau pēc brīža tas notiks.

-   Tev ir jaunumi, viņš ieminējās.

Kolīna ienesa man Red Buli un Endijam espreso. Mēs pateicāmies viņai.

-   Endij, man kaut kas jāsaka. Bet tev tas nepatiks.

-   Neraizējies, Džek. Lai kas tas būtu, es to pārcietīšu. Tāpēc arī nācu pie tevis.

Es pamāju ar galvu. Tad pastāstīju senajam draugam, ka esam uzzinājuši, kur Šelbija pirms nāves strādājusi "Benedikta spa".

Endijs pielēca kājās un, vicinādams gaisā pirkstu, iesaucās: Kādas stulbības tu gvelz? Viņa tur strādāja? Tas ir pilnīgs sviests! Nekrietni meli! Kāds tevi ir piečakarējis, Džek!

Nogaidīju, līdz norims Endija dusmu uzplūdi. Es sapratu, cik satriekts viņš ir. Es to neteiktu, ja mēs nebūtu visu pārbaudījuši. Endij, man ļoti žēl, bet tā ir patiesība.

Endijs bija dusmās pietvīcis zili melns. Viņš elpoja strauji un saraustīti. Sāku raizēties, vai viņam te, manā kabinetā, neuznāks nāvējoša sirdslēkme.

-   Nu tad pasaki, kāpēc, Džek! Pasaki, kāpēcl Viņai taču bija viss nekā netrūka. Mums taču bija ļoti aktīva seksuālā dzīve! -

Viņš atrāvās no rakstāmgalda. Kādi ir pierādījumi? Man vajag pierādījumus. Tas taču ir tavs darbs, vai ne? Atrast pierādījumus! Pierādi, Džek, pierādi to!

-   Mēs ar Del Rio vakarnakt aizlidojām uz Lasvegasu un tikāmies ar Karmīnu Nočiju.

Endijs izbrīnā iepleta acis. Kāda viņam ar to saistība? Kaut kāda bezjēga, Džek. Pilnīga bezjēga.

-  Viņam pieder "Benedikta spa". Viņš pazina Šelbiju un nenoliedz, ka bijis viņas darba devējs. Taču viņš nezina, kas Šelbiju nogalinājis. Vismaz tā viņš saka.

-   Tu gribi man iestāstīt, ka mana sieva bija ielene un mele, turklāt strādāja mafijas labā? Kāpēc, Džek? Naudas viņai netrūka.

Es atkārtoju: Endij, man ļoti žēl!

-   Tātad viņu varēja nogalināt kurš katrs nekrietnelis, kam bija ierocis? Vai to tu uzzināji?

-   Mēs pašlaik meklējam slepkavu. Mēs visi ar to nodarbojamies. Mēs atradīsim vainīgo.

Endijs uzsita ar dūri pa rakstāmgaldu. Vai zini ko? Es vairs negribu zināt, kas viņu nogalināja, viņš paziņoja. Negribu vairs viņas dēļ iztērēt ne grasi. Pie velna, Džek! Pie velna to visu!

Es papurināju galvu. Lūdzu, apdomā kārtīgi. Ja mēs neatradīsim Šelbijas slepkavu, policija turpinās turēt aizdomās tevi.

-   Nu un tad! Viņiem nav nekā pret mani un nebūs arī. Džek, tu tikko esi zaudējis šo darbu. Tu esi atlaists!

Endijs piecēlās, apgāzdams krēslu, un izbrāzās ārā no kabineta. Pie durvīm saskrējās ar Kolīnu, gandrīz notriecot viņu no kājām.

-   Vai es nepārklausījos? Kolīna jautāja, iespiežot roku sānos. Pamanīju, ka viņa uzlikusi jauno pulksteni. Viņš mūs atlaida?

-   Nē. Tas ir, jā. Viņš ir satriekts, taču viņš ir mans draugs. Es pārceļu Kušmenu lietu bezmaksas darbu sarakstā, paskaidroju.

Mēs turpināsim to izmeklēt. Tikai tagad mēs to darīsim par brīvu.

Es par to parūpēšos, Džek, Kolīna apsolīja. Tad viņa aizvēra kabineta durvis. Vai mēs vēl esam draugi, Džek?

54. NODAĻA

KRUSS NOVIETOJA AUTO netālu no "Benedikta spa" un vēroja, kā pa nama vārtiem iznāk pārsteidzoši skaista jauna blondīne un dodas lejup no kalna uz viņa pusi.

Viņa bija apmēram metru piecdesmit piecus centimetrus gara, trausla, ar īsu, zēnisku matu griezumu, ģērbusies melnās riteņbraucēju biksēs un zaļā, piegulošā krekliņā, kājās kurpes bez papēžiem. Kruss sāka iet uz viņas pusi, kamēr viņa izslēdza sava Lexus kabrioleta signalizāciju.

-    Sveiki, vai jūs varētu mirklīti uzgaidīt? viņš ierunājās, pienācis klāt. Sieviete iekāpa mašīnā un aizslēdza durvis.

Kruss izņēma no kabatas žetonu. Parādīja to un ar rokas mājienu lūdza atvērt auto logu.

-   Kas jūs esat? sieviete noprasīja. FIB?

-   Privātdetektīvs, viņš smaidot atbildēja. Es jūs ilgi neaizkavēšu. Jūs strādājat spa centrā, vai ne? Tas nebūs nekas briesmīgs, es apsolu.

-   Es nedrīkstu runāt ar jums. Lūdzu, paejiet nost, lai neuzbraucu jums uz kājām.

-   Mani sauc Emilio Kruss. Un jūs?

-   Es esmu Karla. Pierakstieties pie manis, labi? Spa centrā es varēšu runāt ar jums, cik tik gribēsiet. Kaut vai stundām ilgi.

-   Karla, palieciet mašīnā. Neslēdziet vaļā durvis. Man ir tikai divi vai trīs jautājumi, ne vairāk.

Karla meitene bez uzvārda ielika atslēgu aizdedzē un iedarbināja motoru. Kruss apgāja ap auto priekšgalu un nostājās pasažieru pusē. Karla pastiepa roku un nospieda durvju slēgšanas pogu, taču logs bija palicis pusvirus.

Kruss pasniedzās iekšā, pavilka uz augšu durvju rokturi un iekāpa mašīnā.

-  Kāpiet ārā vai es kliegšu! Piezvanīšu uz darbu, atnāks apsardze un sados jums. Lai viņus nokaitinātu, daudz nevajag.

-   Man ir pavisam mierīgi nodomi. Negribēju jūs izbiedēt, Kruss iebilda. Vēlos tikai pajautāt par Šelbiju Kušmenu.

-   Parādiet vēlreiz to žetonu.

Kruss pacēla to. Man ir licence, viņš paskaidroja. Taču neesmu policists. Es ierados Šelbijas dēļ.

Sievietes acīs pēkšņi saskrēja asaras. Krusam tas bija liels pārsteigums.

-   Man viņa patika, Karla atzinās.

-   Esmu dzirdējis īstas slavas dziesmas par viņu.

-   Viņa vienmēr juta līdzi citu bēdām. Bija gatava atdot pēdējo kreklu pat ja to neviens neprasītu. Un viņa bija arī tik jautra.

-   Kas tad viņai notika?

-   Cik es esmu dzirdējusi? Nezinu, vai tā ir patiesība vai nav. Viņa esot bijusi savā guļamistabā, un kāds viņu nošāvis. Ar diviem šāvieniem.

-   Kā jūs zināt, Karla, ka viņu nošāva tieši guļamistabā?

-   Dzirdēju sarunu pie baseina. Jāpadomā… Man šķiet, Glenda teica.

-   Bet no kā viņa bija uzzinājusi? Tas ir svarīgi.

-   Nezinu. Un nevaru iedomāties, kas gribētu nodarīt ļaunu Šelbijai, Karla piebilda. Taču man prieks, ka jūs cenšaties atrast viņas slepkavu.

Kruss jautāja: Tikai starp mums kā jums šķiet, vai Nočiju ģimene ir ar to saistīta?

Karla sakrustoja rokas uz krūtīm un it kā ierāvās sevī. Jūs turat aizdomās viņus?

-   Es jautāju jums.

-   Šelbija bija laba pelnītāja un nekad nerunāja pretī. Tāpēc man to grūti iedomāties.

Karla kļuva nemierīga, sāka nervozēt. Kruss uzsmaidīja viņai. Tas ari gandrīz viss. Kas bija viņas pastāvīgie klienti? Vai kāds no tiem šķita nenosvērts? Vai valdonīgs? Atriebīgs?

-   Nē, ne pārāk. Bet daži vīrieši bieži pierakstījās pie viņas, Karla stāstīja. Divi nāca pat vairākas reizes nedēļā. Šelbija strādāja tikai dienā.

-   Kas viņi bija? Tas man tiešām ļoti palīdzētu. Vai Šelbija kaut ko stāstīja par šiem pastāvīgajiem klientiem?

-   Tie bija Holivudas darboņi. Viens filmu režisors. Otrs aktieris. Bandītu lomu tēlotājs. Viņu vārdus es nedrīkstu nosaukt. Bet varbūt jūs pats varat izdomāt. Vai jums patīk filmas?

-   Protams, kam nepatīk?

-   Vai esat redzējis "Sikspārnis no elles"?

-   Paldies, Karla. Jūs esat fantastiska.

-   Nav par ko. Viņa iedarbināja motoru. Tikai, lūdzu, nesakiet nevienam. Un nenāciet vairs pie manis ne ārpusē, ne spa centrā. Saprotiet, es jau tāpat briesmīgi riskēju. Negribu beigt savu dzīvi tāpat kā Šelbija.

55. NODAĻA

KRUSS UN DEL Rio iebrāzās manā kabinetā. Kruss ar pirkstiem atglauda matus atpakaļ un no jauna saņēma tos zirgastē. Del Rio pacēla Endija apgāzto krēslu un apsēdās tajā.

-   Endijs mūs atlaida? Tu laikam joko.

-    Man bija viņam jāizstāsta par Šelbijas darbu spa centrā. Viņš nespēja tam noticēt.

-   M-jā, Kruss nopūtās. Jūtu līdzi nabagam.

-   Es arī, piekritu. Vai esat kādreiz vēlējušies, kaut būtu kļūdījušies?

-   Viņš mūs atlaida tāpēc, ka tu pateici patiesību? Del Rio noprasīja.

-   Pēc dažām dienām viņš nāks pie prāta.

-   Tu domā? Kruss šaubījās.

-   Un kā jums sokas? jautāju viņiem. Mēs turpinām izmeklēt šo lietu, skaidrs? Noskaidrosim, kas nogalināja Šelbiju.

Kruss iebāza roku jakas iekškabatā. Izņēma šauru piezīmju bloknotu un sāka ziņojumu. Pastāstīja, ka iztaujājis kādu sievieti, kas strādā Glendas Trītas namā, un viņa pateica divu Šelbijas Kušmenas pastāvīgo klientu vārdus.

-   Viņi abi darbojas izklaides biznesā, Kruss stāstīja. Es ievācu ziņas. Apjautājos arī mūsu Ņujorkas birojā. Viens no šiem vīriem Bobs Santandželo ir nācis no Bruklinas. Vai pazīsti viņu?

-   Zinu tikai pēc vārda. Šķiet, esmu redzējis dažās filmās.

-   Lecīgs tipiņš no Austrumkrasta. Viens no tiem aktieriem, kuri nesniedz intervijas televīzijā. Viņam patīk izrādīt savu svarīgumu.

-   Viņš bieži nāca pie Šelbijas?

-   Acīmredzot vairākas reizes nedēļā. Otrs ir Zevs Martins

A klases režisors, daudz sadarbojies ar Warner Brothers. Daži cilvēki runā, ka viņa gadījumā A nozīmē aptaurētais. Acīmredzot viņš ir ļoti augstās domās par sevi.

-    "Sikspārnis no elles", Del Rio jūsmoja. Šausmu žanra klasika, sasodīts šedevrs. Es to noskatījos reizes sešas. Martins bija režisors. Santandželo tēloja ļaundari.

-   Viņi abi ir precēti, Kruss turpināja. Nevienam nav kriminālas pagātnes.

-   Ieroču nēsāšanas atļauja? es jautāju.

-   Nav, Kruss atbildēja.

-   Kuru tu izvēlies?

-   Man vienalga.

-   Tad ņem Santandželo, es teicu Krusam. Sazināsimies.

56. NODAĻA

MĒS AR DEL Rio braucām uz Warner Brothers studiju Bērbankā. Es parādīju apsardzei savu žetonu un ieteicu sazināties ar studijas vadītāju, kas ir mūsu klients. Jau pēc dažām minūtēm devos tālāk pa plašu, gaišu ceļu cauri stāvlaukumam, garām komisāra birojam un skaņošanas paviljoniem uz dzīvojamiem namiņiem, kas bija izvietoti līdzīgi kā augstskolas teritorijā.

Atradām Zevu Martinu darbojamies ap motociklu pie balta namiņa ar viņa vārdu virs durvīm. Martins bija neliela auguma vīrs pāri par trīsdesmit, ar īsi apcirptu bārdiņu un dzeloņstieples tetovējumu ap augšdelmu.

Nosaucu savu un Del Rio vārdu, un Martins pievērsa mums aizdomu pilnu skatienu. Ko vajag? viņš noprasīja.

Mēs izmeklējam Šelbijas Kušmenas nāvi, es paskaidroju. Līdz šim šie vārdi bija gauži neveiksmīgs sarunas iesākums. Arī šoreiz izrādījās tāpat.

-Jūs apmeklējāt viņu vairākas reizes nedēļā, Del Rio iesāka.

-   "Benedikta spa". Vai viņa kaut ko teica, ka viņai ir kādi ienaidnieki?

Martins izslējās, noslaucīja rokas ar netīru lupatu un paziņoja:

-   Pie šādām meičām neiet, lai klausītos runas par viņu nedienām. Tas gan būtu jocīgi. Vai jūs tā darāt? Martins noprasīja Del Rio. Maksājat sievietēm, lai uzklausītu viņu bēdu stāstus? Vai nav labāk vienkārši apprecēties?

Del Rio seju vēl rotāja lieli un tumši zilumi. Viņš atgādināja pitbulterjeru, kas sastapies ar līdzvērtīgu pretinieku un uzvarējis to.

-  Es nemaksāju sievietēm, Del Rio atbildēja. Un nesaprotu, kāpēc citi tā dara.

-   Rik, es iejaucos, lūdzu, pagaidi mani mašīnā.

Taču viņš manī neklausījās. Viņš sagrāba Martinu aiz krekla apkakles, cieši savelkot to ap viņa kaklu. Viņa motocikls apgāzās.

-    Mums nav jāklausās tavas riebeklības, Del Rio iešņāca Martinam tieši sejā. Pastāsti par Šelbiju, vai arī es sadauzīšu tavu stulbo pauri un pēc tam izstāstīšu tavai nelaimīgajai sievai par tavu nelaimīgo vazāšanos uz spa.

-   Izbeidz! Kas tev lēcies? Martins šausmās iespiedzās.

Izdzirdēju tuvojamies apsardzes elektroauto.

Martina seja sāka piesarkt, un viņš aizžņaugtā balsī izgrūda: Šelbija bija kādā iemīlējusies. Tas nebija viņas vīrs, saprati?

-   Rik, es pavēlēju, satverot viņu no aizmugures. Laid viņu vaļā!

-   Kas viņš bija, kā viņu sauc? Del Rio uzstāja, purinot režisoru.

-   Es nezinu. Dažas pārējās meičas par to baumoja. Pati Šelbija nekad to nepieminēja.

Es atrāvu Riku no Zeva Martina un atvainojos režisoram, kamēr Riks drūmi aizsoļoja uz auto.

-   Kā jūtaties? apjautājos Martinam.

-   Sūdīgi, viņš izdvesa, aptaustīdams kaklu.

-    Del Rio ir kara veterāns, es paskaidroju, noklusējot to, ka viņš ir arī bijušais ieslodzītais. Viņš cieš no pēctraumas sindroma. Lūdzu, atvainojiet.

-  Vajadzētu iesūdzēt viņu par uzbrukumu, Martins pukojās, kad ietves malā piestāja studijas apsardzes braucamais.

-   Varbūt kļūdos, taču man šķiet, ka jums nav ieteicams piesaistīt šai situācijai vēl lielāku uzmanību, es ieminējos.

Cenzdamies neskatīties uz apsargu, atgriezos pie auto. Iekāpu un aizcirtu durvis.

-   Es ļoti ceru, ka Šelbija nebija iemīlējusies tevī, Džek, Del Rio pikti nomurmināja. "Tuvi draugi", tā laikam tu to sauci.

Iedarbināju auto un noprasīju Rikām: Kas, ellē, tev lēcies? Vai esi pārstājis lietot zāles?

Viņš bija saliecies un atspiedies pret pasažieru puses durvīm. Vai drīkstu kaut ko jautāt? viņš ieminējās. Vai esi kādreiz staigājis miegā?

-   Nē, neesmu.

-   Es reizēm pamostos aiz dīvāna, sienas skapī vai ārā zālienā. Man nav ne jausmas, kā es tur esmu nokļuvis. Un man rādās murgi, briesmīgi murgi.

-    Paņem šodien pēcpusdienu brīvu, Rik. Brauc mājās un mēģini izgulēties, kamēr mēs abi tevis dēļ neesam dabūjuši galu.

57. NODAĻA

džastina malkoja atdzisušu kafiju no kartona glāzītes.

Viņas uzmeklētais policists leitnants Marks Bruno sēdēja pie rakstāmgalda savā kabinetā ar skatu uz slepkavību nodaļas lielo darba telpu. Bruno bija aptuveni četrdesmit gadus vecs, drukns, apdomīgs. Pirms pieciem gadiem viņš bija viens no detektīviem, kas izmeklēja Vendijas Bormenas slepkavību Losandželosas austrumdaļā.

-   Kad šķērsielā atrada Vendijas līķi, tas bija tur nogulējis jau veselu dienu, Bruno stāstīja. Bija lijis lietus. Tas visu vēl vairāk pasliktināja. Ja arī uz viņas ķermeņa bija palikušas kādas pēdas, tās visas bija aizskalotas notekā.

-   Kāda ir jūsu teorija šajā lietā? Džastina jautāja.

-   Ne tikai teorija. Bija ari liecinieks, viņš atbildēja. Kāds redzēja meitenes nolaupīšanu.

Džastina pārsteigumā izslējās krēslā. Pagaidiet! Liecinieku taču nebija.

-   Bija gan. Avīzēs šis fakts nenonāca, jo, pirmkārt, lieciniekam bija tikai vienpadsmit gadi. Tā bija meitene, vārdā Kristina Kastilja. Viņas māte neparko neļāva meitai daudz runāt ar mums, un viņas redzētajam arī nebija lielas nozīmes.

-    Es izmisīgi meklēju kādu norādi, Džastina paskaidroja. Man vajadzīgs viss, kas jums ir zināms, lai cik nenozīmīgs tas liktos.

Bruno ieminējās: Nevienam neienāca prātā saistīt Vendiju Bormenu ar skolnieču slepkavību sēriju. Jūs būtu laba policiste ja būtu ar mieru strādāt par tik niecīgu algu.

-   Paldies, Džastina atbildēja. Bet varbūt šajā ziņā es kļūdos.

-   Tomēr jāpārbauda visas versijas, Bruno mudināja. Es neesmu no tiem policistiem, kam ir zobs uz jums, doktore Smita.

-   Džastina.

-   Džastina. Man vienalga, kurš noķers to nelieti. Es pat lieku lielākas cerības uz jums. Tagad mums ir vajadzīga visa iespējamā palīdzība.

Džastina pasmaidīja. Pastāstiet par Kristīņu Kastilju.

Bruno pagriezās krēslā pret aizmugures sienu, atvēra dokumentu atvilktni un izņēma ar spirāli iesietu piezīmju bloku, kam uz vāka lieliem burtiem bija rakstīts "Bormena". Atkal pagriezies pret Džastinu, viņš paberzēja pieri un ātri pāršķirstīja piezīmes, brīžiem kaut ko nomurminādams. Tad viņš atkal pacēla skatienu.

-   Viss skaidrs, es to atceros tīri labi. īsumā ir tā Kristina kopā ar māti Pegiju Kastilju sēž kafejnīcā uz Rovenas ielas un Hiperiona avēnijas stūra. Meitene sēž ar seju pret Hiperiona avēniju un ierauga, kā divi puiši iemet busiņā meiteni…

-   Divi puiši?

-   Tā viņa teica. Viņa nevarēja droši zināt, ka nolaupītā meitene bija Vendija Bormena. Un mēs nevarējām pietiekami precīzi noteikt Vendijas nāves laiku, lai zinātu, vai viņa nogalināta ap to laiku, kad abas Kastiljas sēdēja kafejnīcā.

Bruno nopūtās. Taču viņa redzēja divus puišus. Vispār ar to mūsu izmeklēšana sākās un arī beidzās. Nekas cits noderīgs neatradās.

-  Vai Kristina varēja aprakstīt šo vīriešu izskatu? Vismaz vienu no viņiem?

Bruno pāršķirstīja lapas un atrada fotorobotu jauna vīrieša portretu ar cirtainiem matiem un brillēm. Viņa sejas vaibsti bija ļoti parasti, gandrīz bezpersoniski. Tas neko daudz nelīdzēs.

Viņš pagrieza bloku, lai Džastina varētu aplūkot attēlu.

-   Šis portrets liecina, ka Kristina nepaguva kārtīgi saskatīt viņa seju, Bruno secināja. Viņam bija tumši mati un brilles, un tas arī bija viss, ko viņa redzēja.

-   Žēl gan, vai ne?

-Jā, bet tagad es sāku atcerēties vēl kaut ko. Kristina redzēja arī otro puisi, bet no mugurpuses. Viņš esot bijis mazāks augumā un ar garākiem, taisnākiem matiem nekā pirmajam. Lieliska ziņa, vai ne? Tad jau atliek tikai kādi pāris miljoni balto vīriešu Losandželosā.

-   Vai viņa aplūkoja aizturēto noziedznieku fotogrāfijas?

-   Nē, to mums neizdevās panākt. Māte tik steidzīgi rāva viņu projām no šejienes kā no ugunsgrēka. Mēs nespējām pierunāt viņu sadarboties.

-   Kristinai bija vienpadsmit gadi, Džastina noteica. Tātad tagad viņai ir sešpadsmit vidusskolas otrajā klasē.

-   Es visu šo laiku nespēju aizmirst Vendiju Bormenu, Bruno atzinās. Šī ir pēdējā zināmā Kastilju adrese.

Džastina pateicās: Paldies, Mark. Varbūt varētu lūgt jums vēl ko. Būtu jauki, ja jūs iepazīstinātu mani ar labāko jums zināmo policistu, kas pārzina vecās, neatrisinātās lietas.

Marks domīgi pamāja ar galvu. Tiks izdarīts.

58. NODAĻA

VISU PĒCPUSDIENU LĪDZ vēlam vakaram Kruss nopūlējās tikt tuvumā filmu zvaigznei Bobam Santandželo līdz beidzot tas izdevās, kvernot ārpusē pie "Tedija bāra" kā tādai stulbai pielūdzējai, kas gaida, kad elks ar pavadoņu svītu iznāks no tā.

Kruss piesardzīgi virzījās caur drūzmu drošā attālumā aiz miesassarga muguras. Viņš nokļuva pie pelēkā perlamutra Mercedes, kad tas jau sāka ripot projām no ietves malas. Viņš piespieda žetonu pie tonētā vējstikla, un šoferis strauji nobremzēja.

Atvērās aizmugures durvis, un izkāpa miesassargs. No Āzijas vai Samoa salām. Dūšīgs. Ko jūs vēlaties, ser?

-   Man jāuzdod Santandželo kungam tikai daži jautājumi, un tad viņš varēs braukt.

Mersedesā atskanēja kāda balss: Labi, lai nāk.

Santandželo sēdēja aizmugures sēdeklī. Viņš bija iededzis, ar īsiem, brūniem matiem un nelieliem bārdas rugājiem. Mugurā viņam bija brūna ādas jaka, līdzīga tai, kas redzēta filmā "Vēja brāzma". Aktieris pavirzījās tālāk, un Kruss iesēdās viņam līdzās.

Pelēkais sedans atkal izkustējās no vietas.

Kruss ierunājās: Es esmu Emilio Kruss privātdetektīvs.

-   Kas tie par jokiem? Santandželo nobrīnījās. Es domāju, ka jūs esat policists.

-   Žēl, ka sagādāju jums vilšanos, Kruss atbildēja.

-   Nu tad kas par lietu? Vai Ellena lika mani izsekot?

-   Es nepazīstu jūsu sievu.

-   Tomēr zināt, ka viņu sauc Ellena. Sakiet, ko jums vajag, un ātri. Kad tiksim līdz Govera ielai, jums būs jākāpj ārā.

-   Es izmeklēju Šelbijas Kušmenas nāvi.

-   Ak kungs! Nabaga Šelbija. Nudien nespēju noticēt, kad uzzināju to.

-   Vai jūs viņu labi pazināt? Cik ilgi, Bob?

-   Tikai pāris mēnešu. Vai bijāt kādreiz saticis Šelbiju? Viņa bija burvīga sieviete. Turklāt tik jautra. Vai varat iedomāties es esmu precējies, man nekā netrūkst, un tomēr vislabāk man patika būt kopā ar Šelbiju. Es biju viņā iemīlējies. Šķiet, ka tiešām pa īstam.

-   Kur jūs bijāt viņas slepkavības laikā? Atvainojiet, ka esmu spiests to jautāt.

-  Lidoju uz Ņujorku kopā ar Ho, viņš norādīja uz miesassargu priekšējā sēdeklī. Vakariņoju ar Džūliju Robertsu restorānā "Merkūrijs". Varat pārbaudīt, ja vajag.

-   Noteikti pārbaudīšu. Ja jums būtu jānosauc kāds Šelbijas nelabvēlis vai ienaidnieks, kurš tas būtu?

-  Nezinu, vecīt. Viņas dīleris? Kaut kāds Orlando. Viņa reiz aizņēmās no manis naudu, lai samaksātu viņam. Es nekad neesmu to ķēmu saticis. Viņš apgādā daudzas spa meitenes.

Aktieris paliecās uz priekšu un lika šoferim apturēt auto. Viņš paziņoja: Jūsu pietura… hmm… Krusa kungs.

Kruss pasmaidīja un papurināja galvu. Aizvediet mani atpakaļ uz "Tedija bāru". Es tur atstāju savu auto. Tagad taču mēs esam tik labi draugi.

-   Pie "Tedija", aktieris pavēlēja šoferim. Negribu vairs jūs redzēt, viņš noteica Krusam.

-   Tikai filmās, vecīt.

Emilio Kruss atlaidās pret smalkā ādas sēdekļa atzveltni. Tagad vismaz lieta sāka noskaidroties. Šelbija Kušmena, sieviete ar zelta sirdi, bagāta vīra sieva, bija nonākusi narkotiku gūstā. Varbūt tāpēc arī bija spiesta piepelnīties bordelī.

Endijam tas nepatiks un Džekam ari ne. Neviens nepriecājas, uzzinot, ka mīļotais cilvēks ir narkomāns.

59. NODAĻA

KAD IENĀCU SAVĀ kabinetā, tēvocis Freds runāja pa mobilo tālruni, atspiedies pret sienu telpas stūrī, ar muguru pret durvīm. Bija pagājusi gandrīz nedēļa, kopš viņš, Deivids Dikss un Evans Ņūmens bija uzticējuši man grūtu uzdevumu, piedāvājot bagātīgu atlīdzību, bet pagaidām mēs tik tikko bijām atpelnījuši pirmo iemaksu.

Freds jau toreiz izskatījās noraizējies. Tagad viņa piere bija savilkta tādās krunkās kā eksotiskas ķīniešu šķirnes sunim. Futbols viņam bija ne tikai iztikas avots, bet arī lielākā kaislība un prieks dzīvē. To es no viņa biju dzirdējis daudzkārt jau kopš bērnības. Ja atklātos blēdības spēlēs, sabruktu visa viņa pasaule.

Freds klausulē paziņoja: Viņš tikko ienāca. Es tev pārzvanīšu.

Dūšīgais vīrs, kas mēdza man bužināt matus, kad biju mazs puika, tagad nāca pretī stīvā gaitā, kas liecināja par sportojot savainotiem ceļgaliem. Ar abām plaukstām paspiedis man roku, viņš smagi atslīga krēslā.

-   Es domāju, ka mums bija jātiekas piektdien, ieminējos.

-   Es vakar vakarā kaut ko uzzināju, Džek. Negribēju stāstīt pa telefonu.

Viņš iebāza roku kabatā, izvilka cigarešu paciņu, tad atlika atpakaļ, paskaidrojot: Es cenšos pīpēt mazāk. Tas it nemaz nepalīdz.

Kolīna ienāca atsveicināties. Es ieliku Moreno kunga tālruņa numuru tavā portfelī. Rīt septiņos no rīta tev ir telefonkonference ar Romas biroju. Par Fiat lietu. Vai vēl ko vajadzēs, Džek?

-   Paldies, viss kārtībā. Arlabvakaru, Moloja.

Viņa aizvēra kabineta durvis.

-   Kā sokas ar mūsu projektu? Freds jautāja. Lūdzu, saki, ka esat jau kaut ko noskaidrojuši.

-  Mēs virzāmies uz priekšu. Šķiet, ka Del Rio nonācis uz pēdām kaut kam interesantam. Būs vajadzīgas dažas dienas, lai to pārbaudītu. Pastāsti, ko tu vakar uzzināji.

-    Zvanīja Bārnijs Sapoks, Freds iesāka. Es viņu pazīstu jau vismaz gadus piecpadsmit. Viņš nekad nebija man zvanījis uz mājām.

Freds atkal pasniedzās pēc cigaretēm un atkal atturējās. Viņš teica, ka mūsu draugi "spēļu industrijā" sākuši okšķerēt un nonākuši pie tiem pašiem secinājumiem kā mēs. Kaut kas šajā sezonā nav kārtībā.

-   Džek, man vajadzēja nākt pie tevis jau agrāk. Es tikai negribēju tam noticēt. Tagad mafijas darbonis uzdod man tādus jautājumus, par kuriem vajadzēja interesēties komisāram. Taču viņš to nedarīja. Lai kas arī notiek, man tas jāuzzina pirms viņiem.

-   Es tevi nepievilšu. Visa mūsu aģentūra ir tavā rīcībā.

-   Es zinu. Tu esi mans puika. Vienmēr esi bijis tas gudrākais.

Pavadīju tēvoci līdz liftam, tad soli atkāpos, kad aizvērās kabīnes durvis.

Brīdi stāvēju, noraugoties, kā mainās cipari virs lifta ieejas. Domāju par mafijas ieinteresētību apšaubāmajās spēlēs, kuru rezultāti pēkšņi mainījās pēdējā brīdī. Šādi pavērsieni droši vien organizētās noziedzības aprindām sagādāja miljonu zaudējumus. Kādam par to būs jāsamaksā.

Bet kurš gan bija tik gudrs, lai sarīkotu blēdības profesionāļu spēlēs, kad desmitiem kameru un miljoniem acu pāru vēro katru aizdomīgu kustību? Neparko nespēju iedomāties, kā to var dabūt gatavu.

60. NODAĻA

SAJA DZĪVOKLIS ATRADĀS augšējā stāvā, vecā, nolaistā ēkā, kur savulaik bijusi tipogrāfija tajās senajās dienās, kad Losandželosā kāds vēl prata lasīt.

Mājokļa telpa bija plaša un atklāta, ar metāla kolonnām un augstiem griestiem. Uz baltajām sienām projektors rādīja nepārtrauktu bilžu slaidrādi Vatikāns naktī, Tatšenšini upe Aļaskas mežonīgajos plašumos, Hārvarda Universitātes pagalms, ziemeļblāzma, Raudu mūris Jeruzalemē, uzņemts no augšas pa viesnīcas King Dāvid logu. Daži no Saja iemīļotākajiem skatiem.

Augstu virs galvas šūpojās gandrīz četrus metrus gara tīģerhaizivs, ķēdēs piekārta pie jumta sijas.

No laboratorijas izglābtā pērtiķiene Triksija sēdēja uz sava būra un kāri grauza banānu čipsus, bet Sajs sēdēja pie datora un ar tīmekļa kameras palīdzību tērzēja ar savu iemīļoto Kit-Katu.

Viņas glītā seja un dūšīgais augums piepildīja visu ekrānu.

-   Tu šovakar izskaties tik noraizējies, viņa ieminējās. Šī lieta tevi nomocījusi, vai ne?

-   Tas ir piemērs, kā slimīgas fantāzijas pārvēršas īstās slepkavībās. Izklausās pazīstami, vai ne, Kata?

-Jā. Tā tie nelietīgie slepkavas rīkojas. Tas notiek visā pasaulē.

-   Tikai šoreiz mēs nevaram saskatīt nekādu sistēmu.

Sajs zināja, ka Kata ir bioķīmiķe. Un arī to, ka viņa ir precējusies un dzīvo Stokholmā, taču nezināja viņas īsto vārdu. Viņi nemaz negatavojās tikties reālajā pasaulē, jo tas taču visu sabojātu, vai ne?

-   Saj, es zvanu tāpēc, ka uzzināju kaut ko tev noderīgu. Tās gan ir tikai baumas. Es nevaru tās apstiprināt. Runas par bezvadu spiegu robota programmu, kas esot nākusi no ASV. Tā ļauj lietotājam uztvert kāda noteikta mobilā tālruņa signālu un klonēt to. Nemanāmi.

Sajs juta, kā sirds aizrautīgi iepukstas, gavilējot: alelūjāl Viņš bieži bija iztēlojies šādu programmu, un tagad Kata paziņo, ka tāda tiešām pastāv.

-   Izstāsti visu, Kata, manu saulīt!

Pērtiķiene Triksija ieķērcās, nosvieda ēdamo un aizskrēja pa gaisā nostiepto virvi. Uzlēca uz Saja pleca, notupās un sāka vervelēt, raugoties uz Katas attēlu ekrānā.

-   Sveika, mīlulīt Triksij… Tātad, Saj, man šī programma šķita it kā pazīstama. Tāpēc es sameklēju kādu citu programmu, jau dažus gadus vecu, bet ar līdzīgu parakstu. To bija izstrādājis kāds spēļu cienītājs, vārdā Morbids. Mīļum, tikai, lūdzu, neliec uz to pārāk lielas cerības. Tas ir tikai apdomīgs minējums, pamatojoties uz baumām. Taču es izmeklējos itin visur.

-    Kata, es pat nezinu, kā tev pateikties. Šī ir vienīgā kaut aptuvenā norāde, kas pašlaik ir manā rīcībā.

-    Man drīz jābeidz runāt, Kata ieminējās. Atlicis tikai brītiņš…

Viņa atpogāja blūzi, un skaļruņos sāka dunēt tehnomūzika ar sarežģītu melodiju un uzstājīgu ritmu. Uz brīdi izmetis no galvas domas par spiegu programmu, Sajs ieslēdza Triksiju būrī un pievērsās Kit-Katai.

Dūšīgā un bezgala valdzinošā sieviete izņēma sprādzi no biezajiem, gaišajiem matiem un sāka izģērbties. Saki, mīļais, ko tev šovakar kārojas, viņa aicināja. Un es to izdarīšu.

61. NODAĻA

VĒLĀK TAJĀ PAŠĀ vakarā Sajs sēdēja baisi valdzinošās haizivs ēnā, neatraujot rokas no datora tastatūras un skatienu no ekrāna.

Pēc sarunas ar Kit-Katu viņš meklēja internetā informāciju saistībā ar vārdu Morbids, taču atrada tikai trash metāla grupas Morbid Angel un Morbid Death, kā ari rakstus par slimīgām, neveselīgām parādībām visdažādākajās kategorijās.

Izsmēlis visas Google un Bing iespējas, viņš ielūkojās dažādos datorfanu forumos, meklējot atsauces uz spiegu robotu, kas bezvadu ceļā klonē mobilos tālruņus, un programmētāju, vārdā Morbids.

Izpētījis visus forumus, kuros viņš bija reģistrējies, Sajs neatrada nenieka. Tāpēc aizrakstīja labam draugam Darenam uz Indiju. Darens strādāja kādā lielā internetā pakalpojumu uzņēmumā un, atbildot uz Saja e-pasta ziņu, atsūtīja saites uz ekskluzīvām mājaslapām, kas ir pieejamas tikai augsta līmeņa tehnoloģiju profesionāļiem. Viņš atvēlēja Sajam arī savus lietotājvārdus un paroles.

Uzvārījis kafiju, Sajs devās ceļojumā internetā slepenākajos nostūros. Veiksme viņam uzsmaidīja kādā superspečuku forumā, par kura esamību viņš līdz šim pat nebija zinājis, un tas viņu patiesi pārsteidza. Viņš atrada Morbida vārdu kādā nesenā sarunu tēmā un izlasīja šādu paziņojumu: "Dižais Morbids izgājis ielās. Baumas vēsta, ka viņš ir svarīgs dalībnieks kaujas spēlē ar nosaukumu "Šausmu nakts"".

Sajs bija kā piekalts pie datora, gan sajūsmas pārņemts, gan baidīdamies, ka šī norāde novedīs viņu strupceļā. Tāpēc arī "Privātdetektīvi" ir vislabākā aģentūra tai ir vislabākie resursi un darbībai nav tādu ierobežojumu kā policijai. Aģentūras izmeklētāji rīkojas saskaņā ar savu taisnīguma izjūtu.

Izmantojot drauga lietotājvārdu, Sajs ievietoja jautājumu par "Šausmu nakti" un uzreiz saņēma atbildi no kāda foruma dalībnieka, kas noticēja, ka viņš ir Darens.

"Daren, vecīt! Ko es tev varu pateikt. "Šausmu nakts" ir tik neprātīga, gluži transcendentāla. Tā pārceļ fantāziju jaunā līmenī reālajā dzīvē."

"Kā tu to zini?"

"Kāds spēlētājs, vārdā Scilla, dažas reizes ziņoja uz Extreme Combat. Viņš teica, ka esot uzaicināts tajā spēlē. Taču varbūt muldēja. Es arī mēģināju tur iekļūt. Nesaņēmu pat atbildi."

"Pirmoreiz dzirdu par to," Sajs atbildēja Darena vārdā.

"Jo tu dzīvo dziļā nostūrī Mumbajā. Ha-ha. Lielākajā pasaules daļā slepkavības nav nekāda spēle. Scilla laikam bija sanarkojies, kad rakstīja to ziņu."

Sajs apzīmēja šo lapu ar grāmatzīmi un nosprieda jā, droši vien Scilla bija sanarkojies. Tāpat kā daudzi spēļu fani, viņš bija nonācis atkarībā no tām un vairs nespēja nodalīt reālo dzīvi no virtuālās vai varbūt pat neredzēja atšķirību. Viņš bija kļuvis par savu virtuālo personāžu neredzamu un neuzvaramu.

Sajs pārmeklēja Extreme Combat dalībnieku forumu, līdz atrada Scillas ziņojumu: "Mūsu spēle: kareivji pret maukām," viņš rakstīja. "Nākamsestdien vakarā atcerieties mani!"

Vēlāk kāds cits dalībnieks, vārdā Trojānis, bija sācis jaunu tēmu: "Sestdien spēle. Svētdien atmaksa. Scilla nolidoja no savas mājas terases. Lidot ir viegli. Piezemēties nav patīkami."

Atvēris vietnes lietotāju profilu lapas, Sajs uzzināja, ka Scillas vārds ir Džeisons un dzīvesvieta Losandželosa.

Pulksten četros pēc Losandželosas laika foruma administrators pamanīja, ka "Darens" izmanto neapstiprinātu IP adresi, un izslēdza Saju no foruma.

Sajs pagatavoja svaigu kafiju. Viņa pirksti bija stīvi un rokas trīcēja.

Sasildījis pirkstus pie kafijas krūzes, līdz tie atdzīvojās, viņš sāka meklēt kādā brīvi pieejamā ziņu blogā informāciju par vīrieti, vārdā Džeisons, kas Losandželosā nokritis no terases tajā pašā naktī, kad bija nogalināta Margarita Esperansa.

Viņš atrada rakstu Times interneta versijā, izlasīja to divreiz, tad zvanīja Mobotam.

Kolēģe viņam uzrūca: Saj, man riebjas šādi naksnīgi telefona zvani. Gandrīz tikpat ļoti kā mamogrāfija.

Sajs pastāstīja, ko uzzinājis. Mobots noklausījās visu un jautāja: Un kas tad ir šis Morbids? Es vairs nezinu, kur vēl meklēt. Zvanīšu Džekam.

Lai viņš guļ. Man šķiet, ka tas var pagaidīt līdz rītam.

62. NODAĻA

es paķēru telefonu, nobļāvos: Vēl ne! un nosviedu to atpakaļ uz naktsgaldiņa.

Sapnī jau biju ieskatījies nogāztajā CH-46, ielūkojies kravas nodalījumā. Gandrīz saredzējis zemapziņā apslēpto, pieņēmu lēmumu, kā rīkoties turpmāk.

Tagad sapnis bija aizbiedēts.

Kāds bija jautājums?

Ko es izlēmu?

Telefons iezvanījās atkal. Apnicīgais draudētājs nekad nebija zvanījis vēlreiz pēc tam, kad es biju atbildējis.

Šoreiz es ieskatījos ekrānā. Zvanīja Sajs.

Viņš paziņoja: Man ir norāde skolnieču lietā.

63. NODAĻA

PĒC PUSSTUNDAS ES sēdēju Starbucks kafejnīcā kopā ar Saju un dzēru apelsīnu un mango kokteili Vivanno. Sajs bija ģērbies zilās pidžamas biksēs ar smaidiņiem un T kreklā ar uzrakstu "Dzīve ir jauka" un sārtu sirdi uz krūtīm. Viņa mati bija ar motocikla ķiveri saplacināti bļodiņas formā. Es varēju paķircināt viņu par šādu izskatu, taču jutos pārāk noguris, turklāt Sajs bija bezgala nopietns un pārņemts ar jauno ideju.

Maisīdams kokteili ar salmiņu, pūlējos saprast viņa domu gājienu.

Sajs stāstīja: Trakākais tas, ka puisis, vārdā Džeisons, tiešām nokrita no sava dzīvokļa terases tajā pašā naktī, kad tika atrasts Esperansas līķis. Policija domā, ka tā bija pašnāvība.

-   Džeisons ir programmētājs?

-   Viņš darbojas sabiedriskajās attiecībās. Darbojās.

-   Es nesaprotu. Paskaidro vēlreiz, kāda ir saistība.

Sajs nopūtās. Viņš zināja, ka neesmu tāds kā viņš. Es protu rīkoties ar datoru, taču neesmu aizrautīgs tehnikas fans.

-   Skaties, Sajs mēģināja vēlreiz. Viņš paņēma vienā rokā kanēļa, otrā šokolādes pulvera trauciņu.

-   Kanēlis ir bezvadu programma, kas klonē tālruņus un sūta un saņem ziņas, skaidrs? Šokolāde ir kaujas spēle reālajā dzīvē. To sauc "Šausmu nakts".

Saskandinājis abus trauciņus kopā, viņš paziņoja: Šīm abām lietām ir kopīgs elements spēles dalībnieks ar segvārdu Morbids.

Es jautāju tālāk: Paskaidro vēlreiz par tām datorspēlēm.

-   Lielākā daļa populārāko spēļu ir kara spēles. Mobots spēle vienu no tām. World ofWarcraft. Tā ir MMORPG masīva daudzu dalībnieku tiešsaistes lomu spēle, kas norisinās caurām diennaktīm visā pasaulē. Tai ir vienpadsmit miljoni dalībnieku mēnesi.

-   Karina spēles datorā. Vari man ticēt, tas droši vien ir patīkamāk nekā īstenībā.

-    Vairumā šo spēļu tiek rīkoti vērienīgi kari ar lielām armijām. Dalībnieki sacenšas, iekarojot valstis vai planētas pagātnē, tagadnē vai nākotnē. Ar tām var ļoti aizrauties, nonākt nopietnā atkarībā. Viss šķiet tik reāls. Vai saproti? Tiktāl viss skaidrs?

-   Jā, es atbildēju.

-   Dažas spēles ir tikai diviem pretiniekiem, kuri cīnās kā senlaiku samuraji vai romiešu kareivji. Dažkārt viņiem ir komandas biedri vai sabiedrotie, tādi kā ieroču brāļi.

-   Es ticu, Saj, ka droši vien tam ir kāda nozīme, ja jau tu zvanīji pussešos no rīta.

-   Tikai pacietību, Džek. Es nemaz neesmu gulējis.

-   Es tevi uzmanīgi klausos. Turpini.

-   Tātad. Iedomājies, ka spēlētājs ar segvārdu Scilla lielās, ka spēlējot reālu kaujas spēli ar nosaukumu "Šausmu nakts". Viņš to raksturo šādi "kareivji pret maukām".

-   Reālajā dzīvē.

-   Bravo, Džek! Un Margaritas Esperansas slepkavības nakti šis Scilla īstajā vārdā Džeisons nolidoja kā balts gulbis no savas mājas terases. Es atradu ziņu par to Times lapā. Tajā nakti kāds vīrs, vārdā Džeisons Pilzers, izdarīja pašnāvību.

-  Apkoposim, es piebildu. Programmētājs ar segvārdu Morbids izveidoja bezvadu klonēšanas programmu, kas ļauj iekļūt svešos telefonos.

-   Norādes par to liecina.

-   Un viņš ir arī viens no dalībniekiem reālās dzīves kaujas spēlē ar nosaukumu "Šausmu nakts"?

-   Reālās dzīves. Ļoti labi, Sajs uzslavēja.

Es pacēlu kanēļa trauciņu un turpināju: Un cits puisis ar segvārdu Scilla, bet īstenībā Džeisons Pilzers, sabiedrisko attiecību darbonis, arī piedalījās šajā spēlē. Un pagājušās sestdienas naktī padarīja sev galu…

-  Tik daudz man ir zināms, Džek. Vēl nav īstas skaidrības, bet sāk jau iezīmēties. Pārāk daudz sakritību, lai tās būtu nejaušas. Džeisons Pilzers pat pēc nāves ir svarīga norāde. Manuprāt, mēs esam pavisam tuvu atrisinājumam.

-   Tātad jābūt piesardzīgiem?

-   Jābūt ārkārtīgi piesardzīgiem.

64. NODAĻA

ĪPAŠĀ PIESARDZĪBA SĀKĀS tieši šeit, pie Džeisona Pilzera mājas Bērtona ielā Beverlihilsā. Lepnu daudzdzīvokļu namu kompleksi Beverlihilsā ir retums, bet šis kvartāls ir izņēmums.

Mājām šajā Bērtona ielas pusē bija terases ar krāšņu skatu uz kalniem.

Saskatīju augšā sestā stāva balkonu. Bīdāmās durvis aiz terases apmales bija aizvērtas. Jautāju Sajam: Kāpēc Džeisons Pilzers nolēca?

-   Varbūt sirdsapziņas pārmetumu dēļ? Nē, šaubos gan.

Dažu pagājušo stundu laikā es biju mazliet ievācis informāciju par Pilzeru. Viņš bija divdesmit četrus gadus vecs, strādāja ievērojamā sabiedrisko attiecību firmā par klientu vadītāju. Droši vien pelnīja aptuveni piecdesmit tūkstošus gadā, kas nemaz nav slikti tik jaunam puisim šajos grūtajos laikos. Tomēr šādu mājokli viņš par darba algu nevarēja atļauties. Tur drīzāk iesaistīts kāds "trasta fonds" vai varbūt bagāti, šķīrušies vecāki.

Klusi dūcot riepām, pie ietves malas pieripoja Bobija Petino auto. Viņš izkāpa, ģērbies trīstūkstoš dolārus vērtā melnā zīda uzvalkā, un pielika zem vējstikla tīrītāja kartīti ar uzrakstu, ka ieradies oficiālās darīšanās.

Bobijs sasveicinājās ar Saju un mani, ieslēdza auto signalizāciju un paziņoja: Beidzot kāda karsta un cerīga norāde. Malacis, Saj. Džek, ko par to teica Džastina?

-   Viņa izmeklē šo lietu no citas puses. Mēs izskatām visas iespējamās versijas.

-   Skaidrs. Es jau sāku just piesardzīgu optimismu, Petino ieminējās. Tādu kā kņudoņu savās lielajās ausīs.

Mēs sekojām Bobija ausīm iekšā pa vestibila durvīm un pa melno marmora grīdu pie apsardzes letes, ko rotāja milzīga, ķeburaina eksotisku ziedu kompozīcija. Petino iepazīstināja mūs ar šveicaru Semu Viljamsu pavecu vīru formas tērpā un parādīja viņam kratīšanas orderi.

-   Vai vēl kāds, izņemot policistus, ir bijis Pilzera kunga dzīvoklī? Petino jautāja Viljamsam.

-   Kostellas kundze no 6.A dzīvokļa paņēma atpakaļ savu fikusu. Pēc tam man lika aizslēgt durvis un gaidīt, līdz no Vankūveras ieradīsies Pilzera kunga māte.

Es jautāju: Vai jūs varbūt tovakar redzējāt Džeisonu Pilzeru?

-   Neredzēju gan. Kad atnācu uz darbu, viņš jau bija mājās. Es ielaidu pie viņa piegādātāju no aptiekas, bet ap vienpadsmitiem Pilzera kungs piezvanīja un teica, ka gaidot dažus draugus.

-   Pilzera draugi, es noteicu. Vai viņš nosauca vārdus? Vai jūs viņus redzējāt?

-   Nē. Tikai "draugi" un viss. Un viņi laikam atnāca pēc pusnakts, kad mana maiņa bija beigusies. Naktī nav neviena dežuranta līdz pat sešiem no rīta, kad ierodas Ralfs.

-   Vai jums ir novērošanas kameras? es jautāju.

-Jā, tā viena. Tai ir četrdesmit astoņu stundu cikls. Sestdienas vakaram jau ir pārrakstīts pāri. Ja nav noslēpums, kāpēc jautājat? Vai domājat, ka tā nebija pašnāvība?

-  Paldies par palīdzību, Bobijs atteica. Vēlāk, kad nonāksim lejā, varbūt vajadzēs vēl ar jums aprunāties.

Šveicars pamāja ar galvu. Jūs zināt, kur mani atrast.

Man ienāca prātā vēl kāds jautājums. Viljamsa kungs, kā jūs raksturotu Džeisonu Pilzeru? Tikai starp mums.

Vecais vīrs pamāja ar galvu un klusā balsī noteica: Pretīgs tipiņš. Pat ļoti.

Ceļā uz liftu es uzrunāju Bobiju: Būtu labi, ja jūs dabūtu atļauju mūsu aģentūrai pārmeklēt Pilzera dzīvokli. Ja es tur iesū tīšu Saju ar viņa komandu, tad rit līdz šim laikam viss jau būs apstrādāts un dienas beigās saņemsiet ziņojumu.

Tiks izdarīts, Bobijs apsolīja. Noskaidrosim, ar ko nodarbojās šis pretīgais tipiņš.

65. NODAĻA

BŪDAMS MILITĀRĀ HELIKOPTERA pilots, es biju ietrenējis vērīgu aci un nebiju zaudējis šo spēju arī tagad. Nofotografēju Džeisona Pilzera dzīvokļa kopskatus un tuvplānus no priekšnama, lai netraucētu Sajam un neaiztiktu lietiskos pierādījumus, ja gadījumā šeit ir notikusi slepkavība.

Dr. Sajs strādāja klusēdams, apmainīdamies ar kolēģiem tikai īsām piezīmēm, darbojoties ar vismūsdienīgāko kriminālistikas aprīkojumu, kas tiešām bija savas dārgās cenas vērts. Raugoties no mana skatpunkta, dzīvoklī viss šķita esam savās vietās bet tas arī varētu būt aizdomīgi.

Kad Sajs atļāva, es kopā ar viņu izstaigāju mūsdienīgo, atturīgi mēbelēto divistabu dzīvokli.

Spilveni uz dīvāna un klubkrēsliem bija savās vietās, izlietnē nebija glāžu, gulta saklāta, guļamistabas sienas skapis pedantiskā kārtībā. Un nebija atrodama arī pirmsnāves vēstule.

Ievēroju guļamistabā uz pakaramā uzvalka žaketi. Vannasistabā uz izlietnes marles saiti un joda pudelīti.

-   Eksperts teica, ka viņam kuņģī esot bijis riekstiņu maisījums, pāris martini un pretsāpju līdzekļi, Sajs pastāstīja. Varbūt viņš gatavojās doties vakariņās kopā ar draugiem. Vai saviem slepkavām. Nobrāzumi uz vēdera atbilst asiņu un ādas daļiņām uz terases mūra. Viņš pārslīdēja pāri apmalei kas šķiet neticami vai vismaz neparasti.

-   Vai arī kāds viņu pamazām grūda pāri, līdz viņš zaudēja līdzsvaru, es secināju. Tas izklausās ticamāk.

-  Atradām pirkstu nospiedumus, gaiteni paziņoja laborante Kārena Paskvāle. Pagaidām trīs dažādus veidus.

-   Lieliski, Sajs atbildēja. Tālāk. Kur ir viņa dators?

-   Kas tas? es jautāju, norādot uz portfeli, kas bija paslēpts ēnās, iespiests starp biroja krēslu un sienu.

Sajs ar cimdotajām rokām pacēla portfeli, nolika uz rakstāmgalda un nospieda slēdžus.

Portfelis atvērās.

Uz portatīvā datora uzmesta kaklasaite. Sānu kabatā papīru žūksnis.

Un mobilais tālrunis.

-   Tas ir darbiņš man, Sajs noteica. Vēl viena bezmiega nakts.

-   Vai tu varētu tūlīt uzmest aci telefonam? es apjautājos.

-   Protams.

Sajs atvēra tālruni un secināja: Akumulators gandrīz izlādējies, bet mēģināšu ātri apskatīt.

Nostājos Sajam aiz muguras un raudzījos pāri plecam uz ziņojumiem ekrānā. Pēkšņi viņš sastinga kā pārakmeņojies.

-Saj?

Viņš parādīja kādu īsziņu, kas bija nosūtīta pagājušajā trešdienā. Tā bija īsa un konkrēta.

"Scilla, "Šausmu nakts" notiek. Gatavojies. Tu esi TAS."

Sūtītājs bija parakstījies ar vārdu Tvaikadampis.

Es jautāju Sajam: Pagaidi. Vai tad to nesūtīja Morbids? Viņš taču ir spēles kontaktpersona, vai ne? Kas ir Tvaikadampis?

Sajs dažas reizes bez skaņas novirināja muti, tad atzinās: Kas ir Tvaikadampis? Lai kāds ģēnijs es būtu, uz šo jautājumu uzreiz nevaru atbildēt.

66. NODAĻA

EKSKLUZĪVAIS UN NEIEDOMĀJAMI dārgais rehabilitācijas centrs, kurā uzturējās Tomijs, bija nosaukts "Zilās Debesis" laikam kādam mārketinga specam tas šķita cerības simbols.

Iestāde atradās Brentvudā, uz ziemeļiem no Sanseta bulvāra, vairāk nekā divpadsmit akru platībā, ar elpu aizraujošu skatu uz Santamonikas kalniem. Stāvot pie administrācijas ēkas, varēja raudzīties lejup uz kanjonu, vērot, kā ļaudis dodas izjādēs ar zirgiem pa meža takām, kas sākas tūlīt aiz māju pagalmiem.

Nebiju redzējis Tomiju kopš tās dienas, kad atvedu viņu uz "Zilajām Debesīm", tāpēc tagad uzskatīju par savu pienākumu apraudzīt brāli.

Atradu Tomiju sēžam pludmales krēslā pie baseina. Viņš bija ģērbies indīgi zilās peldbiksēs un baltā, pūkainā peldmētelī.

Viņš izskatījās veselīgs un iededzis. It kā būtu atguvis mieru. Atpūta viņam nāca par labu. Vismaz es tā cerēju.

Kad mana ēna aizsedza sauli, viņš paraudzījās augšup, piesedzis acis ar plaukstu, un paziņoja: Tikai nedomā, brālīt, ka es tev teikšu paldies. Es visu laiku gudroju, kā izbēgt šajā sasodītajā halātā.

Es apsēdos pludmales krēslā viņam līdzās. Vai negribi pateikties par to, ka aizlidoju pie Karmīna Nočijas un iedevu viņam čeku par sešsimt tūkstošiem?

-   Protams. Paldies.

-   Tas ir aizdevums, Tomij. Ņem to vērā. Un es neteicu Annijai, ka mafija gatavojās uzspert gaisā tavu vāģi. Vai varbūt pat māju.

-    Vai tev galva nesāp? Visu laiku tas svētā nimbs spiež ausis.

-   Vispār sāp gan. Tu varētu ļaut man kādreiz būt ļaunajam dvīnim. Man patiktu tāda pārmaiņa.

-   Tēvocis Freds bija atnācis, Tomijs ieminējās. Teica, ka mani gaidot liels pārsteigums ja es labošos.

-   Kas tev īsti ir par kašķi ar Fredu? Man nav ne jausmas.

-   Bērnībā viņš man bāza roku bikšelēs. Berzēja manu mazo krāniņu.

-   Tom, tu esi idiots!

-Jā, viņš tā darīja. Dieva goda vārds, Džek. Mātes acu priekšā.

Es pielēcu kājās, sagrābu Tomija peldmēteļa atlokus un tā iegāzu pa žokli, ka iesāpējās visi plaukstas kauliņi. Tomijs novēlās zemē, apgāzdams krēslu.

Baseina otrā pusē būdlgs tēvainis baltā treniņtērpā paraudzījās uz mūsu pusi un metās šurp.

Tomijs ar rokas mājienu lika saprast, ka strīds ir galā. Viņš pieslējās kājās, rīstīdamies no smiekliem.

-   Džek, tevi gan viegli iznerrot. Pietiek parādīt ēsmu, un tu uzreiz lec ārā no ūdens tieši laivā. Liec man mieru. Sasmērēsi vēl spārnus.

-   Ņem savus vārdus atpakaļ.

-   Labi jau, labi. Ņemu atpakaļ. Varbūt tēvs bija tas, kurš man uzmācās. Vai varbūt tu?

-   Kā tu pats sevi vari paciest? es brīnījos.

-   Resnais Freds pastāstīja tev par manu parādu, vai ne?

Mani pirkstu kauliņi smeldza.

-   Vienmēr prieks tevi redzēt, Tomij. Saudzē sevi.

-   Atā, atā, Džekiņ!

Joprojām smiedamies, viņš piecēla apgāzto krēslu.

Atgriezos administrācijas birojā un samaksāju Tomija rēķinu līdz mēneša beigām. Aiz letes sēdošā meitene izturējās ļoti laipni un apjautājās, kā jūtas mans brālis. Es nespēju izteikt ne vārda. Tikai iedevu viņai kredītkarti un, kad maksājums bija paveikts, steidzīgi devos projām.

Cik gan grūti ir ienīst savu miesīgu brāli!

67. NODAĻA

AIZBRAUCU MĀJĀS NOMAINĪT spārnus un uzspodrināt nimbu, bet pēc tam devos uz Beverlihilsu.

Man vajadzēja pavadīt kādu bridi vienam patīkamā vidē, tāpēc devos uz "Mastro"vienu no labākajiem steiku restorāniem uz rietumiem no Kanzassitijas. Tajā valdīja rāma retro noskaņa un ne tikai tāpēc, ka pie klavierēm kāds dziedāja "My Way".

Ieraudzīju telpas stūrī Džozefu Riči dedzīgi apspriežamies ar Frenku Moskoni. Viņi mani nepamanīja. Pateicu zāles pārzinim, ka man vajag klusu galdiņu otrajā stāvā. Kad biju iekārtojies, pasūtīju viskiju ar sodu un sāku pētīt ēdienkarti ar izcilo liellopu gaļas ēdienu piedāvājumu.

Tikpat izcilās kvalitātes dzēriens palīdzēja man pamazām nomierināties. Es biju paņēmis līdzi grāmatu krietni nobružātu humorista Deivida Sedarisa darba "Kādreiz runāšu skaisti" [7] izdevumu. Viņa stāsti ir nežēlīgi atklāti un neprātīgi smieklīgi, turklāt viņa ģimenes dzīve laikam bijusi tikpat nejēdzīga, cik mana.

Piezvanīja mūsu Londonas biroja vadītājs. Es nosaucu savu izvēlēto kandidātu viņa vietnieka amatam, tad turpināju lasīt.

Sāku jau justies gluži karaliski, it kā būtu viens no nedaudzajiem laimīgajiem Losandželosā. Lasīju, galvu nepaceldams, līdz uz galda parādījās pasūtītās ribiņas ar brokoļiem.

Tikko biju nolicis grāmatu, domas atgriezās pie ikdienas rūpēm.

Sāku domāt par brāli, kas bija trīs minūtes vecāks par mani un tik līdzīgs tēvam, ka tas vien jau bija iemesls man viņu neciest. Tomijs bija gandrīz tāds pats narciss kā savulaik tēvs, tikpat augstprātīgs, tikpat pārliecināts, ka pasaulē visam jānotiek pēc viņa prāta. Taču, manuprāt, agrāk viņš tāds nebija.

Mēs bijām nešķirami no agras bērnības līdz devītās klases beigām. Atceros, ka mums pat bija savi roku signāli un slepeni vārdi. Mēs uzticējām viens otram itin visu, aizstāvējām viens otru, abi vienā dienā saņēmām melno jostu. Bet tad tēvs sāka mūs kūdīt vienu pret otru. Sākām sacensties, un viss mainījās.

Skaidri redzams, ka tēvs bija īpaši aplaimojis vienu dēlu ar savu vārdu un tikpat cinisku dzīves uztveri. Es vairāk pieķēros tēvocim Fredam. Toms, tāpat kā tēvs, sāka nežēlīgi izturēties pret māti. Es centos māti aizsargāt, līdz ar to neglābjami sanaidojoties ar Tomu.

Manas pārdomas pārtrauca viesmīlis, piedāvājot vēl vienu dzērienu, un es piekritu.

Ienāca pārītis un apsēdās pie blakusgaldiņa. Pirmais randiņš to uzreiz varēja pateikt. Abi apmainījās ar ilgiem skatieniem, kas daiļrunīgi liecināja, ka viņi ir sajūsmā viens par otru un vakars droši vien beigsies kopīgā gultā.

Iedzēru vēl un atcerējos Kolīnu. Viņai patiktu šis restorāns. Iedomājos, kā būtu uzaicināt viņu pie sevis uz māju, kas kādreiz man bija kopīga ar Džastinu. Kolīna vēl nekad nebija tur pavadījusi nakti. Šāda iespēja mani pārāk mulsināja. Man Kolīna tiešām ļoti patika, un es negribēju viņu sāpināt, taču zināju, ka reizēm tomēr tā notika.

Centos iestāstīt viņai, ka manā mājā nav pietiekami droši un man daudz labāk patīk pavadīt nakti viņas apskāvienos viņas jaukajā, mājīgajā ligzdiņā. Kolīna saprata, ka es ieturu distanci mūsu attiecībās, tomēr samierinājās ar to un cerēja, ka laika gaitā es mainīšu savu attieksmi, bet tas tikai vairoja manu vainas apziņu un neskaidrību par mūsu kopīgo nākotni.

Telefons jau bija man rokā. Sāku meklēt Kolīnas numuru, bet tad atkal uzmanīgi aizvēru aparāta pārsegu un vienā malka iztukšoju atlikušo dzērienu. Es nebiju godīgs pret Kolīnu. Būšu spiests visu izbeigt, taču nespēju iedomāties, cik briesmīgi būs tā nodarīt pāri mīļotajai un zaudēt viņu.

Samaksāju rēķinu, atstāju dāsnu dzeramnaudu un devos projām, nodomājot: Ej kārties, Džek!

68. NODAĻA

DŽAST1NA NE MIRKLI nespēja aizmirst skolnieču lietu, pat ja izmisīgi to vēlējās.

Viņa gāja pa garu, vēsu gaiteni ar dienasgaismas spuldzēm pie griestiem un atvēra durvis ar numuru 301. Detektive seržante Šarlote Mērfija sēdēja pie viena no trim rakstāmgaldiem palielā telpā ar ūdens notraipītiem griestiem, policijas iecirkņa nomaļā spārnā, kur glabājās vecās lietas.

Šarlote, detektīve iepazīstoties paspieda Džastinas roku.

Šarlote Mērfija bija ģērbusies vīrišķīga piegriezuma biksēs un kreklveida blūzē ar augstu apkaklīti. Ap kaklu ķēdītē karājās zelta žetons. Viņas sejas izteiksme bija atturīga, taču tās stingrību mazināja burvīgi zilās acis un laipnais smaids.

Mērfija iepazīstināja Džastinu ar saviem kolēģiem un aicināja viņu apsēsties. Viņa teica: Man bija dažas stundas laika izņemt Vendijas Bormenas mantas no arhīviem. Vai vispirms vēlaties ieskatīties slepkavības grāmatā? Varat nesteigties. Man ir pietiekami daudz citu bezcerīgu darbu.

Detektīve Mērfija pabīdīja tuvāk Džastinai biezu piezīmju mapi ar trim iesiešanas caurumiem vākos.

Džastina steigšus to atvēra un sagatavojās izpētīt lēni un rūpīgi, lai neko nepalaistu garām.

Lapas bija ievietotas caurspīdīgos apvalkos, viss saturs reģistrēts un sakārtots hronoloģiskā secībā.

Dažās pirmajās lappusēs bija fotogrāfijas, kurās bija redzams Vendijas Bormenas nedzīvais ķermenis šķērsielā pie Hiperiona avēnijas, pavisam netālu no tās vietas, kur tika atrasts Konijas

Jū līķis. Viņa bija pilnībā apģērbta, mati lietū izmirkuši, kreis.i roka pabāzta zem atkritumu maisu kaudzes.

Pēc fotogrāfijām bija nozieguma vietas shēmas un medicīnas eksperta garā ziņojuma fotokopija uz septiņām lappusēm. Nāves cēlonis: nožņaugšana ar rokām.

Tālāk detektīva Bruno rakstīto lietas piezīmju kopijas vairākas kopā saspraustas lapas vienā apvalkā. Pēc piezīmēm vienīgās liecinieces, vienpadsmitgadīgās Kristinas Kastiljas, iztaujāšanas protokoli.

Pēc tam Džastina izskatīja nozagtā īpašuma sarakstu Vendijas Bormenas mugursomas satura uzskaitījumu. Pazudusi bija arī rotaslieta zelta ķēdīte ar zelta amuletu zvaigznītes formā.

Mapes beigu daļā bija Vendijas Bormenas fotogrāfija dzīves laikā ar šo kaklarotu ap kaklu. Meitene stāvēja starp saviem vecākiem. Viņa jau bija garāka par tiem un bija aplikusi tiem rokas ap pleciem. Vendija bija smaidīga gaišmataina meitene ar sportisku augumu. Izskatījās, ka viņa dzīvos ilgi un laimīgi. Cik skumjš liktenis…

Tagad esmu gatava pierādījumu kastes apskatei, Džastina paziņoja. Vismaz tā man šķiet.

Detektīve Mērfija pasniedza Džastinai lateksa cimdus no iesaiņojuma, tad ar kabatas nazi pārgrieza sarkano lenti, kas apņēma vienkāršu kartona kasti. Viņa noņēma vāku, izņēma lielu papīra tūtu un pārgrieza aizzīmogošanas auklu.

Džastina sajuta adrenalīna uzplūdus cerīgu nojautu, ko viņa nespēja apvaldīt. Tieši šīs sajūtas dēļ viņa bija izvēlējusies izmeklētājas darbu un guva tajā labus panākumus. Varbūt šeit atradīsies kāda vērtīga norāde, kas noderēs skolnieču lietā.

Varbūt pat palīdzēs atrast slepkavu.

Viņa pasniedzās maisā un izņēma sestā izmēra elastīgos džinsus un maigi zilu trikotāžas džemperi ar U veida kakla izgriezumu.

Vēlreiz iebāzusi rokas maisā, viņa izvilka Nike sporta kurpes un maigi zilas zeķītes.

Viņa izklāja apģērba gabalus un nopētīja vietas, kur policijas laboratorijas eksperti bija izgriezuši auduma paraugus.

-   Tās droši vien ir upura asinis.

Mērfija piekrītoši pamāja ar galvu.

-   Man uz laiku jāpaņem šīs drēbes, Džastina nosprieda.

-   Priekšnieks Fesko un apgabala prokurors Petino jau deva atļauju, Mērfija atbildēja. Viss jūsu rīcībā.

Viņa piebīdīja Džastinai veidlapu un pasniedza pildspalvu.

-   Vendijas kreisā roka, Mērfija ieminējās. Tā bija zem atkritumu maisiem. Piedurkne lietū neizmirka. Iesaku jūsu laboratorijai pārbaudīt to. Tagad ir daudz lielākas tehnoloģiju iespējas. Jo īpaši tās, kas pieejamas jūsu aģentūrā.

-   Nezaudēsim cerību, Džastina noteica.

-   Nē, nogrābsim to nelieti, detektīve Mērfija iebilda, atkal pasmaidot, taču viņas stingrā un neatlaidīgā apņēmība bija Džastinai skaidri saskatāma.

69. NODAĻA

-   VAI ATCERIES VENDIJAS Bormenas lietu? Džastina jautāja.

Visapkārt smaržoja pēc ceptām zivīm, ceptiem sīpoliem un ceptiem kartupeļiem. Džastina sēdēja pie maza kvadrātveida galdiņa pretī Kristinai Kastiljai Belmonta vidusskolas kafetērijā. Vendijas Bormenas nolaupīšanas vienīgajai lieciniecei tagad bija sešpadsmit. Viņa bija sīka auguma meitene, kas, sakrustojusi rokas uz krūtīm, raudzījās uz Džastinu no biezu, brūnu matu cirtu apakšas.

Nav jābūt psihologam, lai saprastu, ka Kristina ir nobijusies. Džastina zināja, ka pret meiteni jāizturas ļoti uzmanīgi, un arī pati nejutās pārāk droši. Viņa izmisīgi ilgojās, kaut šī meitene varētu pastāstīt kaut ko noderīgu, kas palīdzētu atrast skolnieču slepkavu, pirms tas nogalinās nākamo upuri.

-   Kad tas notika, man bija tikai vienpadsmit gadi, Kristina ieminējās. Jūs to zināt, vai ne?

-   Zinu. Džastina ar salmiņu apmaisīja diētisko kokakolu ar ledu plastmasas glāzē. Un tomēr vai vari pastāstīt, ko redzēji? Man tas jādzird tieši no tevis.

-   Vai jūs domājat, ka varbūt tie paši puiši tagad jau droši vien pieauguši vīri nogalinājuši visas tās meitenes?

Virtuvē pēkšņi apgāzās vesels toveris ar šķīvjiem. Atskanēja griezīga, neciešama šķindoņa.

Džastina nogaidīja, līdz norims skolēnu aplausi, tad atbildēja: Tas ir iespējams. No Vendijas Bormenas līdz Keilai Bruksai bija trīs gadu starplaiks. Tāpēc neviens neiedomājās meklēt saistību.

Un tāpēc tevis redzētajam ir tik liela nozīme. Ja Vendija Bormena bija pirmais upuris, slepkavas varbūt pieļāva kādu kļūdu.

-   Tas bija parasts melns busiņš, Kristina stāstīja. Apstājās uz ielas, kas šķērso Hiperiona avēniju, un, kad es atkal paskatījos, divi puiši bija sagrābuši to meiteni. Tas notika ļoti ātri. Izskatījās, it kā viņai būtu uznākusi kāda lēkme vai kaut kas tāds. Viņi iesvieda meiteni busiņā, tad viens iesēdās pie stūres un viņi aizbrauca. Es pastāstīju policijai, kā izskatījās vadītājs.

-   Vendiju Bormenu apdullināja ar elektrošoka pistoli, Džastina paskaidroja. Tā bija tā lēkme, ko tu redzēji. Vai tava mamma neredzēja neko?

Kristina papurināja galvu. Es pati īsti nesapratu, ko biju redzējusi. Tā varēja būt it kā reklāmas pauze manās domās tik zibenīgi viss notika. Es sastingu, bet, kad mamma pagriezās, lai palūkotos, ko es tā vēroju, busiņš jau bija projām. Mamma man neticēja vai negribēja ticēt. Bet, kad par to sāka stāstīt televīzijā, viņa beidzot piezvanīja policijai. Mamma ticēja televīzijai vairāk nekā man.

Bērni gāja garām galdiņam, ziņkāri raugoties uz sievieti lietišķā kostīmā, kas risina tik nopietnu sarunu ar viņu skolasbiedreni.

-   Pastāsti par to puisi, kura seju tu redzēji.

-   Policijas zīmējumā viņš izskatījās līdzīgs Klārkam Kentam filmā par Supermenu. Bet īstenībā viņš bija citāds. Deguns it kā spicāks. Un atļukušas ausis. Tādas tiešām pamatīgi atļukušas.

-   Vai tu neredzēji busiņa numura zīmi? Pat viens vai divi cipari noderētu meklējumos.

Meitene brīdi klusēdama domāja, pavērsusi skatienu uz augšu un pa kreisi, pūlēdamās atcerēties.

Atskanēja zvans uz stundu skaļi, uzstājīgi. Skolēni visi reizē cēlās kājās, un daži garāmejot pieskārās Džastinas piedurknei un apgāza viņas portfeli, dodoties pie atkritumu tvertnēm un ārā pa durvīm.

Kristina ieminējās: Uz aizmugures loga bija uzlīme. Ar uz rakstu Gateway. Tāpat kā datorfirmai. Taču bez govju plankumiem.

-   Tu to pateici policijai?

-   Laikam. Mamma bija pārbijusies. Rāva mani projām no turienes tādā steigā.

Džastina ieskatījās meitenei acīs, un viņa īsu bridi raudzījās pretī. Pamēģini uzzīmēt to uzlīmi, Džastina ieteica. Viņa pasniedza savu plaukstdatoru un irbuli.

Kodīdama apakšlūpu, Kristina uzvilka ovālu un ierakstīja tajā vārdu Gateway ar formai pieskaņotiem lielākiem un mazākiem burtiem.

-   Man liekas, tā bija šāda. Nezinu, kāpēc tik labi atceros, bet tā nu ir.

Džastina raudzījās uz aptuveno zīmējumu. Tas izskatījās līdzīgs kādas Santamonikas privātskolas ar nosaukumu Geitveja logotipam. Kad viņa strādāja pilsētas psihiatriskajā slimnīcā, viņa bieži brauca garām Geitvejas privātskolai ceļā uz konsultācijām Steitsaidā Kalifornijas štata garīgi slimo noziedznieku ārstniecības iestādē.

Viņa vēl joprojām spilgti atcerējās pacientus, kas bija nodedzinājuši mājas, nogalinājuši savus brāļus un māsas, nošāvuši vecākus un sarīkojuši sprādzienus skolu pagalmos. Darbs ar tiem bija smags un nogurdinošs un nesniedza gandarījumu. Tur viņa bija daudz uzzinājusi par nežēlīgāko ļaundaru tumšajām neprāta dzīlēm.

Toreiz Džastina mēdza aizdomāties par bezdibeni, kas šķir Steitsaidu no Geitvejas privātskolas,tikai pusotra kilometra attālumā viena no otras, bet divas gluži atšķirīgas pasaules. Tagad viņa gudroja par Gateway uzlīmi.

Vendijas Bormenas slepkavības lietā šāda uzlīme nebija pieminēta.

Uzlīme bija jaunums. Sejas vaibstu īpatnības bija jaunums. Varbūt tiešām izdosies tikt uz pēdām. Ja tie bija tie paši puiši.

-   Vai tu varētu atpazīt to puisi, ja tagad viņu redzētu?

-   Es nespēju aizmirst viņa seju.

-   Paldies tev, Kristina. Džastina iedeva pusaudzei savu vizītkarti. Zvani man, ja atcerēsies vēl kaut ko. Kad nākamreiz tiksimies, vairs nebūsim svešinieces.

70. NODAĻA

Šī bija VĒL viena aģentūras priekšrocība slepkavību izmeklēšanā un iemesls, kāpēc Džastinai patika tur strādāt. DNS apstrāde pilsētas laboratorijā ilga veselu mūžību lielo rindu un milzīgā lietu apjoma dēļ. "Privātdetektīvos" pietika ar diennakti no paraugu iesniegšanas līdz rezultātu saņemšanai, jo aģentūrai bija sava tiesu medicīnas laboratorija un Vendijas Bormenas lietai bija piešķirts īpašs svarīgums.

Četros no rīta visas pagrabstāva telpas bija spoži apgaismotas. Saja kolēģi jau divdesmit stundas strādāja vaiga sviedros, ņemot paraugus no Vendijas Bormenas drēbēm, kas bija piecus gadus nogulējušas policijas lietisko pierādījumu glabātavā.

Pēc meitenes līķa atrašanas drēbes bija iesaiņotas pareizi, taču lietus un atkritumi jau bija sabojājuši pierādījumus. Tomēr kopš slepkavības laikiem bija parādījušās gan jutīgākas ierīces, gan jauna pēdu daļiņu uztveršanas metode ar nosaukumu "pieskārienu DNS".

Sajs ticēja veiksmei, un šis optimisms deva viņam spēkus veikt apnicīgi vienmuļus darbus, saņemot neskaidrus vai negatīvus rezultātus.

Viņš bija licis noņemt paraugus no Vendijas džempera kreisās piedurknes un zem zeķītes atloka tādās vietās, kas nebija izmirkušas lietusūdenī.

Pēc DNS atdalīšanas no apakšējā slāņa un nokopēšanas DNS pastiprinātājā Sajs izlaida DNS paraugus caur kādu ierīci, kas pēc izmēra un formas atgādināja biroja kopētāju, lai veiktu kapilāro elektroforēzi. Šajā procedūrā materiālu nosūtīja caur garu eju kapilāru, lai atdalītu DNS ar pievienoto krāsvielu pēc izmēra un elektrības lādiņa. Rezultāti parādījās elektroforetogrammas formā, gatavi salīdzināšanai ar nacionālo DNS datubāzi.

Vienā no Saja datoru monitoriem bija Katas videoattēls. Viņš paraudzījās uz to, lai pastāstītu draudzenei par darba gaitu.

-   Vai vēl esi kopā ar mani, mlļum?

-   Saj, tu aizmirsti laika starpību, Kata atbildēja. Man ir pietiekami daudz citu darbu.

-   Kādi? Nosauc kaut vienu.

-   Mīļumiņ, jebkurš cits darbs būtu noderīgāks. Defragmentēt datora cieto disku. Sakārtot nodokļu dokumentus. Aiziet jaukās pusdienās kopā ar neciešamo Helgu… Saj! Paskaties uz integratoru. Tur kaut kas parādījies!

Sajs ieskatījās izdrukā. Tur bija viena virsotņu kopa un ari vēl viena. Tas bija sasodīts brīnums identificēti divi individuālu avotu paraugi, abi ar Y hromosomām.

Tā bija īsta sensācija.

Sajs pievērsās Kit-Katai, un viņa pārsteigtajā sejā atplauka smaids.

-   Divi vīrieši pieskārušies Vendijas Bormenas drēbēm. Kata, vai tu spēj tam noticēt? Mums ir pierādījumi. Skaisti, droši pierādījumi.

Kata ieminējās: Es laikam tev nesu veiksmi.

-   Mīļum, mīļum, tu esi īsta brīnumdare.

-   Nu tad ņem par labu, un tagad man būs jābeidz.

-   Paliec vēl, kamēr izlaidīšu profilus caur sistēmu.

-   Tu meklē adatu siena kaudzē, Kata nopūtās. Un ar tādām siena kaudzēm ir pilns vesels lauks. Cik vien tālu sniedzas skatiens.

-   Mēs tomēr varam pavadīt laiku kopā, Sajs atbildēja. Man patīk, ka tu esi līdzās.

Kata pasmaidīja. Nu labi. Uzdejosim, smukulit.

71. NODAĻA

SKOLNIEČU LIETAS IZMEKLĒŠANĀ bija iesaistījušies visi aģentūras darbinieki, un visi no sirds vēlējās to atrisināt. Mobots sēdēja savā kambarītī gaiteņa otrā pusē, pretī Sajam. Lai padarītu mājīgāku šo bezlogu telpu, tajā bija novietots ērts atzveltnes krēsls, lampas piesegtas ar šallēm, pa kreisi no Mo darba vietas viņas bērnu fotogrāfiju slaidrāde monitorā, pa labi akvārijs ar zivtiņām. Telpā visu laiku kūpēja smaržīgs vīraks.

Viņas priekšā uz galda bija Džeisona Pilzera portatīvais dators.

Mo izmantoja īpašu programmu, ko pati bija izstrādājusi. Viņa to sauca par "galveno atslēgu". Viņa jau bija sākusi atšifrēt Pilzera paroles, pārmeklēt cieto disku un pārbaudīt visu datora elektronisko smadzeņu saturu.

-   Iegāju viņa e-pastā, viņa uzsauca Sajam. Es esmu ģēnijs. Vai ne, Saj?

-   Ak, Mo, visu datoriķu mātesplate! viņš atsaucās.

-   Tieši tā. Tūlīt redzēsi, kas būs.

Džeisons Pilzers elektroniskās saziņas jomā bija īsts vācējs un krājējs. Viņš neko neizdzēsa un izmantoja vairākus lietotājvārdus. Mo bez pūlēm atlauza viņa biroja lietotājkontu, aši pārskatīja saraksti ar priekšniecību un kolēģiem. Tur nebija nekā interesanta, nekā nozīmīga, nekā noderīga, tāpēc viņa devās tālāk.

Commandos of Doom pastkastītei Pilzera lietotājvārds bija Atiks. Mobots devās uzbrukumā parolei, un tā drīz padevās. Tad viņa ķērās pie aizdomās turamā failiem. Pilzers ar "Atika" vārdu piedalījās spēlētāju forumos un sūtīja privātus ziņojumus, izlaupīdams karaļvalstis un slaktēdams naidniekus virtuālajā pazemes valstībā Kvarazizā ap 2409. gadu. Cik aprobežots stulbenis viņš laikam bijis!

Noskaidrojusi visus Pilzera draugus un ienaidniekus Kvarazizā, Mo devās tālāk ar savu elektronisko atslēgu atvēra viņa MyBook lapu.

Pilzers šajā lapā bija ievietojis savas fotogrāfijas, rakstījis iespaidus par filmām, sveicis un izzobojis savus MyBook "draugus". Taču šajā lapā nebija nekā ļaunāka par indīgu politisku ķengāšanos. MyBook lapai nebija neviena kopīga lietotājvārda ar Commandos of Doom, un Mo neatrada nekādas norādes par to, ka Džeisons Pilzers būtu cietis no depresijas. Taču no šīs iedziļināšanās viņa dzīvē gan varēja uznākt depresija.

Aizvērusi e-pasta mapes, Mo sāka klikšķināt uz visām rīkjoslas ikonām pēc kārtas. Viena no tām šķita interesanta zibens, kas izšaujas no izstiepta pirksta. Tās nosaukums bija "Scilla".

Mobots noklikšķināja uz šīs ikonas un nonāca vēl vienā mājaslapā. To Pilzers bija nosaucis "Scillas Dzīve". Tā bija ieeja Pilzera personiskajā dienasgrāmatā un, ieraugot to, Mo sirds pamira.

Viņa steidzīgi lasīja, klikšķināja uz saitēm, līdz atrada virtuālās pasaules saikni ar reālo.

Viņa pielēca kājās, strauji atstumjot krēslu no galda. Jau pēc mirkļa viņa stāvēja Saja darba telpas durvīs.

Sajs pievērsa viņai izklaidīgu skatienu.

Kas viņam lēcies? Vai viņš nesaprot? Mo tikko bija atklājusi īstu sasodītu slepkavības plānu. Viņa bija mūsdienu Šerloks Holmss brunčos.

-    Jau pēc nepilnas nedēļas, viņa paziņoja, atkal būs "Šausmu nakts". Vai dzirdi, Saj? Tā viņi sauc savu slepkavošanas spēli. Džeisons Pilzers būtu tajā piedalījies ja būtu dzīvs.

-   Atvaino. Nevaru koncentrēties. Pārbaudu DNS…

Mo uzstāja: Klausies, ko es saku! Viņi ir divi. Dēvē sevi par "Ielu briesmoņiem". Viņu segvārdi ir Morbids un Tvaikadampis,

un viņi jau ir izvēlējušies nākamo upuri. Meiteni, kas dzīvo Silverleikā un sauc sevi par Lēdiju D. Saj! Vai tev nepielec? Pēc piecām dienām viņi nogalinās to meiteni.

72. NODAĻA

DŽEKS JAU BIJA iepriekš zvanījis un brīdinājis "Privātdetektīvu" Austrumkrasta biroju. Kad Emilio Kruss izkāpa no lidmašīnas Maiami starptautiskajā lidostā, viņu sagaidīja vecākā aģente Daiena Dikarlo.

CIP apmācību izgājusi Dikarlo savu darbu pārzināja labi. Viņa pasniedza Krusam portfeli, kurā bija viss nepieciešamais ierocis, novērošanas aprīkojums, automobiļa atslēgas un arī Floridas dienvidos dzīvojošo aģentūras ziņu pienesēju tālruņa numuri. Dikarlo arī pateica Krusam, kur apmetušies viņa izsekojamie.

Kruss piereģistrējās viesnīcā Biltmore, numurā tieši virs novērojamajiem. Uzstādīja mikrofonus un sāka noklausīšanos.

Vēlāk viņš sekoja šiem vīriem no viesnīcas uz klubiem un restorāniem un pat novēroja, kā tie slēdz derības suņu skriešanas sacīkstēs Hailīhā.

Tagad, trīs dienas pēc šī uzdevuma uzsākšanas, viņš bija nokļuvis Sautbīčā Maiami vecās daļas līksmākajā un seksīgākajā rajonā.

Emilio Kruss sēdēja uz koraļļu iežu mūrīša pašā pludmales malā ar skatu uz okeānu. Viņš bija ģērbies tāpat kā visi bezrūpīgie atpūtnieki neaizpogātā kreklā ar bezpiedurkņu kokvilnas krekliņu zem tā, cieši piegulošām melnām saulesbrillēm uz acīm.

Viņš šķita iegrimis šīsdienas sacīkšu saraksta pētīšanā, bet tā bija tikai izlikšanās. Viņa saulesbriļļu rāmjos bija iebūvēts kameras objektīvs, kas spēja ne tikai filmēt. Tā fiksētos attēlus un skaņu uztvēra trīs kilometrus virs galvas lidojošais satelīts un pārraidīja uz Losandželosas biroju.

Tieši priekšā, aptuveni desmit metru attālumā, trīs vīri sēdēj.i uz soliņa ar mugurām pret Krusu un ar skatu uz Okeāna avēniju.

Viņi sarunājās, taču nespēja atraut skatienu no iedegušajām puskailajām meitenēm, kas traucās garām uz skrituļslidām pa sakarsušo plūmju krāsas ietvi.

Abi Krusa izsekojamie vīri bija Kenijs Ouens un Lanss Ričters. Abi bija NFL tiesneši. Ouens bija plikpaurains, ar vasarraibumiem. Divdesmit gadus jaunākajam Ričteram bija kupli, brūni mati, svaigs iedegums un bezgaumīgs RoIex pulkstenis, kas droši vien sver puskilogramu.

Pirms piecām minūtēm abiem tiesnešiem pievienojās Viktors Speino Čikāgas mafijas Marzullo ģimenes darbonis.

Kruss no pārsteiguma gandrīz skaļi iesaucās.

Velns un elle!

73. NODAĻA

SPEINO IZSKATĪJĀS SVAIGS kā tikko no dušas un bija uzlicis pistoles maksts siksnu zem vēsi zilās jakas. Viņš stāstīja tiesnešiem par lieliskajām pagājušās nakts izpriecām viesnīcā Nautilus otrā ielas pusē. Maiami ir visseksīgākā pilsēta Amerikā, pārspējot pat Lasvegasu.

-   Māte bija mazliet kaislīgāka nekā sīkā. Toties sīkā bija daudz centīgāka.

Ričters paraustīja plecus un apjautājās: Bet, Speino kungs, vai tad tas nebija tāds kā asinsgrēks?

-   Nē-e, Speino atbildēja. Tā bija viņas audžumāte. Ko tad jūs domājāt? Vai es kāds perverss izvirtulis?

Visi sāka smieties. Jaunais vīrietis ar kuplajiem matiem ierunājās: Tagad nopietni, Speino kungs. Atgriezīsimies pie mūsu šīsnedēļas uzdevuma. Tenesija uzvar Ouklendu ar septiņpadsmit punktiem? Tik liels pārsvars nav nekāda joka lieta, un mums var būt visai sarežģīti.

Speino atbildēja: Es saprotu jūsu domu, Lans, taču jūs zināt, kā mēdz teikt. Sarežģījumus mēs radām paši. Jūs, puiši, esat profesionāļi. Gan tiksiet galā.

Pusaudzis bezpajumtnieks ar metamfetamīna sabojātiem zobiem, ģērbies Speedo šortos un netīrā zaļā kreklā, pienāca pie Krusa, lai palūgtu lieku sīknaudu savam koledžas fondam.

Kruss iebilda: Tu stāvi man priekšā saulei.

Puika jau īsts ldaidonis turpināja diedelēt: Tāpēc jau to sauc par lieko sīknaudu, vecīt. Tev tās nepietrūks.

Kad Kruss bija ticis vaļā no uzbāzīgā traucēkļa, Speino saruna ar tiesnešiem bija galā un viņi bija izšķīrušies. Speino atgriezās savā art deco stila viesnīcā otrpus ielai, bet tiesneši ar taksometru devās uz pilsētas centru.

Bet tas vairs nebija svarīgi. Kruss jau visu bija uzzinājis. Bija nolemts, ka Titāns komandai jāsakauj Raiders. Tiesnešiem bija jānovērš sagrāve un jānosargā septiņpadsmit punktu pārsvars. Ja viņiem tas izdosies, kāds nopelnīs daudzus miljonus.

Kruss nospieda iPhone pogas, lai piezvanītu Džekam.

-    Labi jaunumi, ļoti labi. Es fiksēju vienošanos. Vai dzirdi mani, kapteini?

-   Skaļi un skaidri. Mēs visu saņēmām. Audio un video. Kas ir tas vīrs zilajā jakā?

-   Viktors Speino. No Čikāgas. Marzullo ģimene.

-   Neticami, Džeks noteica. Labi pastrādāts, Emilio. Atgriezies mājās. Tu mums esi vajadzīgs.

74. NODAĻA

DŽASTINA SĒDĒJA "BESO" lieliskā restorānā, kas piederēja Evai Longorijai un Todam Inglišam. Tā bija plaša, velvēta telpa, kur pasniedza izslavētus meksikāņu virtuves ēdienus ar oriģināliem akcentiem.

Sēžot stūrī pie apaļa galdiņa, Džastinai pavērās skats uz visu ēdamzāli, taču viņa nebija šurp nākusi slavenību medībās. Tas īsti nebūtu viņas garā.

Viņa izmantoja brīvo laiku, pāršķirstot nelielu kaudzīti Geitvejas privātskolas gadagrāmatu. Viesmīlis novāca traukus un atnesa rēķinu.

-   Vai šovakar viss bija kārtībā, doktore Smita? Vai paltuss citronu mērcē garšoja labi?

-   Jā, Rafael. Es jau gandrīz vairs nespēju dzīvot bez paltusa citronu mērcē. Viss bija lieliski.

Patiesībā nekas nebija lieliski, izņemot zivi. Viņa bija grāmatās atzīmējusi desmit puišus Geitvejas absolventus no 2004. līdz 2006. gadam, kas it kā atbilda Kristinas Kastiljas aprakstam. Dažiem bija smails deguns, citiem atļukušas ausis. Neviens nebija policijas uzskaitē.

Džastina samaksāja rēķinu un, gaidot, kamēr apkalpotājs piebrauks viņas auto, ieslēdza telefonu un apskatīja saņemtās ziņas. Viņa redzēja, ka ir zvanījis Bobijs un arī Kristinas Kastiljas māte Pegija.

Vai tas ir iespējams? Vai Kristina atcerējusies kaut ko svarīgu? Džastina nospieda pogu, lai piezvanītu Pegijai Kastiljai.

Viņa murmināja: Nu taču, atbildi, līdz pēc piektā sign.il.i sieviete atsaucās.

-   Lieciet mieru manai meitai, Kristinas māte paziņoja. Viņa ir nervozs bērns, un tagad jūs vēl viņu lieki satraucat. Uz viņas teikto nevar paļauties, saprotat? Jo viņa tikai negrib sagādāt jums vilšanos. Pašlaik viņa sēž savā istabā un raud.

Džastina bija aizšķērsojusi ceļu satiksmei un gājējiem uz ietves. Nodūrusi skatienu uz savām zilajām laiviņkurpēm, viņa atvainojās Pegijai Kastiljai, ka sagādājusi satraukumus viņas meitai, taču Kristinas palīdzība ir nepieciešama.

-   Nepieciešama? Tikai ne Kristinai, Pegija Kastilja iebilda.

Džastinai iesāpējās galva. Sažņaugusi telefonu saujā, viņa centās paskaidrot: Pegij! Kāds jau ir nogalinājis trīspadsmit meitenes par kurām mēs zinām. Pašlaik Kristina ir mūsu vienīgais reālais pavediens. Vai jūs tiešām vēlaties traucēt slepkavas meklēšanu?

-  Doktore Smita, es nevaru atļauties raizēties par citām meitenēm. Ja jums pašai būtu meita, varbūt jūs mani saprastu. Lūdzu, lieciet mieru Krisijai. Nelieciet man sūdzēties varasiestādēm.

-   Es pati esmu varasiestāžu pārstāve. Varu pieprasīt, lai Kristinu nopratina kā svarīgu liecinieci, Džastina paziņoja saspringtā balsī, sākot zaudēt pacietību. Lūdzu, viņa brīdināja Pegiju Kastilju. Nelieciet man vērsties policijā.

-   Tikai pamēģiniet, doktore Smita. Es cīnīšos pret jums līdz pēdējam elpas vilcienam. Tad Pegija Kastilja nolika klausuli.

75. NODAĻA

DUSMĀS VĀRĪDAMĀS, DŽASTINA izbrauca uz šosejas un devās uz mājām. Sajs bija ieguvis derīgu DNS no Vendijas Bormenas apģērba, taču tam nebija atbilstības datubāzē. Bez atbilstības nav iespējams pēc DNS uzzināt Vendijas Bormenas slepkavas vārdu.

Viņi bija tik tuvu atrisinājumam taču nonākuši strupceļā.

Un tieši šobrīd noziedzīgais grupējums gatavojās nākamajai slepkavībai.

Ieraugot pazīstamu ceļa zīmi, Džastinai pēkšņi iešāvās prātā laba doma. Viņa nobrauca no šosejas un nogriezās uz Bobija mājas pusi.

Bobijs lieliski prata nomierināt viņu grūtos brīžos. Varbūt viņš varēs pierunāt Pegiju Kastilju. Ja ne, tad viņš varēs ierosināt prasību tiesā, lai panāktu meitenes sadarbību.

Labi, lai tā būtu.

Bobija auto bija novietots šaurajā vienvietīgajā stāvvietā uz slīpās iebrauktuves mājas priekšā. Džastina atstāja savu Jaguar ielas malā, iegāja pa vārtiem un piezvanīja pie durvīm. Kad Bobijs uzreiz neatbildēja, viņa pa labi zināmo akmens plākšņu celiņu devās apkārt mājai uz plašo sētas puses zālienu ar brīnumaino skatu uz kanjonu.

Novilkusi kurpes, viņa ar baudu sajuta zāles maigo pieskārienu pēdām.

Un tad viņa ieraudzīja Bobiju. Viņš mērcējās karstajā vannā, un Džastina uzsauca: Bob! Es atbildu uz tavu zvanu.

Bobijs piecēlās, kautrīgi saliecies, un tad Džastina ieraudzīja sievieti vannā kopā ar Bobiju. Viņa bija kaila.

76. NODAĻA

DŽASTINA TO VISU pamanīja vienā mirklī. Sieviete vannā iespiedzās un aizsedza ar abām rokām nelielās krūtis. Bobija seja saviebās dusmu grimasē, un viņš iesaucās: Džastina! Paliec turpat!

Viņš taustījās uz vannas malas pēc brillēm, bet sieviete, karstajā ūdenī koši piesarkusi, uzsauca viņam: Padod manu halātu! Lūdzu, man vajag halātu!

Tagad Džastina pazina kailo sievieti. Tā bija Bobija sieva Marisa, no kuras viņš bija pašķīries jau vairāk nekā pirms gada, kuru viņš vairs nemīlēja, kura bija pārcēlusies uz Fēniksu un bija gatava jebkurā brīdī parakstīt šķiršanās dokumentus.

Džastinas sirds nodrebēja, pēc tam sastinga. Viņa jutās tik ļoti vīlusies un nodota.

Viņa gribēja bēgt, tomēr labāk būtu rīkoties stingri un drosmīgi. Skatīties patiesībai acīs. Uzzināt atbildes.

Viņa gluži labi varēja nojaust, kāpēc Marisa Petino atkal šeit uzradusies, tomēr pajautāt vajadzēja.

Saņēmusi spēkus, Džastina piegāja mazliet tuvāk karstajai vannai. Viņa uzrunāja Marisu Petino: Es esmu Džastina Smita. Atvainojiet par traucējumu. Es domāju, ka Bobijs būs viens.

Marisa, piespiedusi pie krūtīm halātu, pievērsa vīram niknumā zvērojošu skatienu.

Bobij, kas tā tāda?

Džastina paskaidroja: Mēs ar Bobiju satiekamies jau cik ilgi, Bobij? Apmēram gadu?

Bobijs bija aptinis ap vidukli dvieli. Greizi uztupinājis uz deguna brilles. Šķita, ka viņš karstajā vannā zaudējis ierasto savaldību, un tas viņu kaitināja. Vīrietim jābūt situācijas noteicējam.

-   Džastina, pie joda! Tas ir sasodīts neprāts, tu saproti? Iesim. Es tevi pavadīšu līdz vārtiem.

Neklausoties viņā, Džastina atkal pievērsās Marisai: Lūdzu, veltiet man mazliet laika. Vai Bobijs teica jums, ka kandidēs uz gubernatora amatu?

-   Kā to saprast? Protams, teica. Jūs gribat apgalvot, ka satiekaties ar viņu tagad1

Bobijs stāvēja starp Marisu un Džastinu, dusmās tik tumši piesarcis, ka Džastinai šķita viņš tūlīt metīsies viņai virsū ar dūrēm.

-    Es negribēju, lai tu to uzzini šādi, viņš ierunājās. Tev vajadzēja piezvanīt, pirms brauci šurp.

-   Es tevi mīlēju, Džastina atbildēja. Uzticējos tev.

-   Es tev nekad neko neesmu solījis. Nekad neesmu tev melojis.

Džastina iecirta viņam pļauku, atstājot baltu plaukstas nospiedumu uz vaiga. V/ss bija meli, viņa paziņoja. Vai tiešām tu to nesaproti?

Marisa Petino ietinās peldmētelī un pievērsās vīram. Tagad es sapratu, Bobij. Gubernatora kandidāts ar sievu izskatās labāk nekā ar draudzeni.

-   Lūdzu, Marisa, lūdzu, parunāsim par to vēlāk, Bobijs taisnojās.

-   Nebūs nekāda "vēlāk". Un paldies, Džastina. Labi, ka atgādinājāt, cik glums nelietis ir mans drīz jau bijušais virs.

-   Vienmēr laipni, Džastina atbildēja.

-    Vai jūs varētu mani aizvest? Marisa jautāja Džastinai. Mans auto palika pie Beverly Hilton viesnīcas. Es varu saģērbties divās minūtēs. Bobij, kaut tu saķertu lepru un nosprāgtu!

-     Mans auto ir ceļa malā, Džastina teica Marisai. Zils Jaguar. Es jūs gaidīšu. Viņa atkal pievērsās Bobijam. Vēlu veiksmi gubernatora vēlēšanās, Bob. Nekad vairs man nezvani.

CETURTĀ DAĻA

Šāvējs

77. NODAĻA

PIE endija numura durvīm slavenās vai varbūt bēdīgi slavenās Sanseta bulvāra viesnīcas Chateau Marmont trešajā stāvā bija piekārta zīme "NETRAUCĒT!". Pulkstenis bija gandrīz vienpadsmit no rīta. Es bungoju un rībināju pa masīvkoka durvīm.

-   Endij! Te Džeks. Ielaid mani!

-    Ej prom, Endijs durvju otrā pusē pavēlēja. Lai ko tu man gribētu iestāstīt, es to neklausīšos.

-   Beidz, vecīt! Es jau pateicu menedžerim, ka tu vari izdarīt pašnāvību. Ja nevērsi vaļā, viņš nāks un ielaidīs mani ar savu atslēgu.

Beidzot durvis atvērās.

Endijs, ģērbies saburzītā pidžamā, turēja rokā pusizdzertu Chivas pudeli. Viņa mati bija saslējušies stāvus gaisā, it kā vairākas dienas nebūtu ne mazgāti, ne ķemmēti.

-   Es tevi atlaidu, vai ne?

-   Jā, atlaidi gan, stulbeni. Es vairs neprasu no tevis naudu. Atnācu tāpēc, ka esmu tavs labākais draugs.

Sekoju Endijam dzīvojamā istabā. Tā bija tumša, aizkari aizvilkti.

Televizorā rādīja vecu Harisona Forda filmu "Liecinieks". Numurs atgādināja pagājušā gadsimta trīsdesmito gadu filmas dekorāciju vai Ņujorkas Vestsaidas dzīvokli, ja neskaita atvērto picas kasti uz krēsla līdzās milzīgajam televizoram. Paņēmu picas kasti, aiznesu uz virtuvi un iemetu atkritumu kastē. Tad atgriezos dzīvojamā istabā un apsēdos.

-   Kā klājas? apjautājos.

-   Sasodīti lieliski, vai tad neredzi?

-   Atvaino, es atbildēju.

Endijs iedzēra malku no pudeles un noprasīja: Ko atkal teiksi, Džek? Iepriekšējo reizi tu apgalvoji, ka mana sieva ir ielene. Ko labu pavēstīsi šoreiz?

-   Viņa lietoja.

-   Ko? Ko tu teici?

-   Viņa bija atkarīga no kreka [8] . Varbūt ari no heroīna.

-   Beidz muldēt, Džek! Bet galu galā vai nav vienalga? Viņa ir mirusi, Džek. Mirusi. Atstājot mani tādās ziepēs. Poliči vēro mani dienu un nakti. Draugi izvairās no manis, droši vien ne bez iemesla. Un šis sasodītais numurs drīz mani izputinās. Tas viss tikai manas sievas maukas un narkomānes dēļ.

-   Saproti, Endij, Šelbijas narkotiku atkarība ļauj mums labāk viņu saprast. Piemēram, kāpēc viņai bija slepena dzīve. Kāpēc vajadzēja naudu. Varbūt arī to, kāpēc viņa nevarēja tev izstāstīt patiesību.

Endijs paņēma televizora pulti un sāka pārslēgt kanālus, kamēr es runāju. Viņa skatiens bija truli vienaldzīgs. Kā neglābjami zudušai dvēselei.

-   Tas arī savā ziņā ir pavediens, es paskaidroju. Mums jau ir norāde par viņas dīleri. Un, kā jau es teicu, ja mēs atradīsim Šelbijas slepkavu, tevi vairs neturēs aizdomās.

Endijs beidzot paraudzījās uz mani. Nāc šurp, Džek! Gribu tevi kārtīgi sabučot.

Es piecēlos, izņēmu pulti no viņa rokas un izslēdzu televizoru.

-   Es tevi neiegrūdu šajās ziepes. Es cenšos tev palīdzēt.

-   Jā jau, jā.

-   Tāpat kā tu man palīdzēji skolas laikos. Kad izrādījās, ka meitene, ar kuru es satikos, krāpj mani ar Artiju Devillu.

-   Lorela… kaut kāda.

-   Pareizi. Tu man palīdzēji pārciest Lorelas Velkijas nodevību un neļāvi nosist to čali. Nosist viņu, Endij. Un kā bija toreiz, kad es ar auto izbraucu cauri telefona būdiņai Providensas centrā? Tu nomierināji dekānu un manu senci.

Endijs iesmējās: Ha-hā! Tavu senci.

Lai cik vārgi, tie tomēr bija smiekli. Un es uz brīdi it kā atkal ieraudzīju seno draugu Endiju.

-   Es nogrābšu to nelieti, Endij.

-   Es zinu. Tu esi labs detektīvs, Džek. Un tava aģentūra ir laba, daudz labāka nekā tava tēva laikos.

-   Aiziesim šovakar kopā vakariņās, es ierosināju. Uz kādu jauku vietiņu. Piekrastē.

-   Paldies. Viņa acīs saplūda miklums.

Pie durvīm mēs apkampāmies un pāris reižu uzsitām viens otram pa muguru.

-   Man tik sasodīti viņas žēl, Endijs izdvesa un sāka raudāt. Viņa bija nonākusi ellē, bet nevarēja man atzīties. Kāpēc viņa man neko neteica? Es taču biju viņas vīrs. Es biju viņas vīrs, Džek!

78. NODAĻA

ja varēja ticēt filmu aktierim Šelbijas klientam un varbūt ari mīļotajam, viņas narkodīleris bija kāds iepriekš sodītais, vārdā Orlando Peress.

Es biju izlasījis viņa sodāmību sarakstu. Šis agresīvais tipiņš vairākkārt tika aizturēts par vardarbību ģimenē un dažādiem uzbrukumiem, līdz beidzot nonāca uz trim gadiem Čaino cietumā par narkotiku glabāšanu ar nodomu tās pārdot. Pēc izkļūšanas no drūmā sprosta 2008. gadā viņam laikam pietika izmanības vai veiksmes neiekrist vēlreiz.

Tagad Peress ar sievu un bērniem dzīvoja divus miljonus dolāru vērtā grieķu stila atdarinājuma villā Vudrova Vilsona ielā. Uz piebraucamā ceļa stāvēja divi auto jauna modeļa BMW un melns Escalade ar zelta ķēdēm rotātiem riteņu disldem.

Del Rio jau divas diennaktis izsekoja Peresu, noklausoties viņa sarunas ar parabolisko antenu greipfrūta pusītes lielumā un Sennheiser MKE 2 miniatūro mikrofonu. Šajā lietā es netaupīju aģentūras izmaksas.

Del Rio ziņoja, ka Peress izmanto vairākus priekšapmaksas tālruņus steidzamu narkotiku darījumu sarunāšanai, kas parasti notiek stāvlaukumos un ceļmalās. Viņa klienti bija biznesa aprindu pārstāvji, kā ari modeles un sīkas aktrisites, kuras, spriežot pēc visa, varēja dabūt atlaidi, sniedzot dīlerim pakalpojumus džipa priekšējā sēdekli.

Atvērās villas ārdurvis, un iznāca glita brunete ar zīdaini uz rokas, pie otras rokas vezdama mazliet lielāku mazuli. Viņa iekāpa BMW un aizbrauca tieši mums garām.

-   Sieviņa, čiepiņa, Del Rio nosmikņāja.

Uzlicis austiņas, viņš ziņoja, ka Peress mājā palicis viens. Dīle ris runāja pa telefonu ar kādu satrauktu klienti, vārdā Taurenlte, lūgdams viņu dziļi ievilkt elpu. Viņš tūlīt būs klāt. Atvedīs to, kas viņai vajadzīgs.

-    Skaidrs, viņš pēc divdesmit minūtēm tiksies ar Taurenīci Holiday Inn stāvlaukumā Kahuengā, Riks pavēstīja.

-   Nē, netiksies vis. Ejam.

Mēs izkāpām no aģentūras auto un devāmies uz mājas galveno ieeju. Es piezvanīju pie durvīm. Pēc tam vēlreiz. Tad iesaucos: Atver, Peres! Tu esi laimējis desmit miljonus dolāru firmas Publishers Clearing House akcijā.

Kad gribēju jau likt Del Rio iet dežurēt pie Escalade, Peress pēkšņi atvēra durvis.

Viņš bija basām kājām, un līdz pleciem garie balinātie mati dīvaini kontrastēja ar melnīgsnējo ādu un tumšajām Fu Manču ūsiņām. Zem tām stiepās rēta, vēl vairāk pastiprinot sejas draudīgo izteiksmi.

Vai šī seja bija pēdējā, ko Šelbija Kušmena redzēja pirms nāves? Tas mani nemaz nepārsteigtu.

Vai šis nekrietnelis nogalināja Šelbiju par maksājumu kavēšanu? Es parādīju Peresam žetonu, un viņš sāka minstināties, noturējis mūs par policistiem.

-   Jums vajadzīgs sasodīts orderis, tā gan, Orlando Peress paziņoja, savelkot seju tādā dusmu grimasē, ka pat rēta nobālēja.

Del Rio spēcīgi triecās ar plecu pa durvīm, un iekšā mēs bijām.

-   Redzi, nevajag nekādu orderi, Riks noteica.

79. NODAĻA

ORLANDO PERESS IESAUCĀS, pārkliedzot fona mūziku: Vācieties ārā no manas mājas. Vācieties prom!

Del Rio izņēma no jostas pistoli un ieminējās: Džek, es aizmirsu mašīnā grāmatu. Par sarunu veikšanu "Kā panākt piekrišanu". Vai tu varētu man to atnest?

Es atbildēju: Mēģināsim iztikt bez grāmatas.

Jā, Del Rio piekrita. Protams. To mēs varam. Redzēs, cik daudz atceramies.

Peresa acu zīlītes bija iepletušās, un viņš nespēja īsti koncentrēt skatienu. Ei, tu! viņš uzsauca, skatoties uz Del Rio pistoli. Es teicu, vācies prom!

Es izrāvu stereosistēmas kontaktdakšu no sienas.

Del Rio paskaidroja: Mēs neesam policisti. Bet, kad būsim aprunājušies, varēsi droši tos saukt.

Dīleris paķēra ieroci, kas mētājās uz atpūtas krēsla, un pacēla šaušanas gatavībā. Tikko viņš bija notēmējis ar pusautomātisko pistoli, es iespēru viņam pa ceļiem, nogāžot uz gridas.

Atskanēja vairāki šāvieni. Lodes nolidoja man gar ausi, trāpot lampai ar stikla kupolu un gleznai ar toreadoru virs kamīna dzegas.

Del Rio ar kājas spērienu izsita ieroci no Peresa rokas, bet es apvēlu dīleri uz vēdera un spēcīgi uzspiedu ar celi uz muguras. Tad saslēdzu rokas ar plastmasas roku dzelžiem.

Kad piecēlos, Del Rio iedeva man paturēt savu ieroci. Tad viņš ar abām rokām sagrāba Peresu un aiz balinātajiem matiem un džinsu jostas aizvilka pa nospodrināto marmora grīdu garām izliektas formas iekšējam baseinam uz modernu, bagātīgi apn kotu virtuvi ar nerūsošā tērauda apdari, kas man pat gluži labi patika.

-   Ei-ei-eiiiī, auū! Ko tu dari, ko? Izbeidz šitās stulbības, saprati? Del Rio uzrāva dīleri kājās un piespieda viņa seju pie plīts

virsmas dažu centimetru attālumā no priekšējā degļa.

-   Kāpēc tu nogalināji Šelbiju Kušmenu? Riks iebļāva narkotirgonim ausī.

-   Nepazīstu nekādu Šelbiju.

Del Rio pagrieza plīts slēdzi. Iedegās zilas liesmas. Peress brīdināja: Ei, čomiņ, tu nezini, cik bīstams tips es esmu.

Del Rio atbildēja: Tieši tā, un uzgrieza lielāku liesmu. Dīlera baltie mati sāka svilt un gruzdēt, izplatot deguma smaku.

-   Auuuū. Izslēdz to, vecīt! Lūdzu, izslēdz!

Del Rio sagrāba Peresu aiz apkakles un pacēla viņa galvu no plīts. Tad jautāja atkal: Kāpēc tu nogalināji Šelbiju?

-   Es viņu nenogalināju! Viņa bija man parādā dažus taukšķus. Kādus četrus. Viņa būtu samaksājusi. Viņa bija jauka sieviete. Man patika Šelbija viņa patika visiem.

-   Tagad klausies, kādi ir spēles noteikumi, Del Rio paziņoja.

-   Ja turpināsi melot, es piespiedīšu tavu ģīmi tieši pie degļa. Saprati?

Peress stīvējās un pretojās, tomēr nespēja izrauties no Del Rio tvēriena. Del Rio atkal uzgrieza lielāku liesmu. Jūtot, kā uguns piezogas ūsām, Peress nobijās ne pa jokam.

Es jau gatavojos iejaukties un apturēt Riku, bet tad tirgonis iekliedzās: Klausies! Es viņu nenogalināju. Bet varbūt zinu, kurš to izdarīja.

Del Rio uzrāva Peresu augšā, pagrieza pret sevi un pavēlēja:

-   Tikai nemelo, vecais. Vai arī turpināsi cepties.

-   Es dzirdēju uz ielas. Tas bija algots slepkava. Mafijas uzdevumā.

-   Vārds?

-   To es nezinu. Kā lai es to zinātu? Auuuū! Peress iekaucās, kad Del Rio, sagrābis aiz baltajiem matiem, atkal nospieda viņa seju uz plīts.

-   Mērkaķis Mankijs! Viņu sauc Montijs! Kaut kā tamlīdzīgi.

Del Rio jau bija man ziņojis par pazīstamākajiem mafijas slepkavām, un Bo Montgomerijs, saukts arī Montijs, bija vietējais un līdz ar to arī viens no galvenajiem aizdomās turamajiem.

-   Montgomerijs, ieminējos Del Rio.

Peress iesaucās: Tas ir viņš. Tagad izslēdz plīti, vecīt!

Del Rio atrāva Peresu no plīts. Viņš pieteica: Cerams, ka teici patiesību. Citādi es atgriezīšos. Es pildu savus solījumus, vecīt!

80. NODAĻA

TĀ BIJA VĒRTĪGA norāde, un mūs pārņēma medību azarts. No Peresa divu miljonu villas līdz algotā slepkavas zirgu fermai Aguras kalnos, uz ziemeļiem no Malibu, bija divdesmit piecu minūšu brauciens.

Uz fermu veda putekļains zemesceļš caur pļavu ar garu, brūnu zāli, garām koku stumbriem piestiprinātiem uzrakstiem "Ieeja aizliegta". Ceļš apliecās ap klinti, tad stiepās taisni uz sudrabaini pelēki izbalējušu dzīvojamo māju ar skaidu jumtu.

Aiz mājas bija jauns šķūnis un aploks, kur ciešā bariņā zem koka stāvēja mūlis un trīs bēri mustangi, ar astēm gaiņādami mušas. Aiz aploka sākās jāšanas trase, kas piecdesmit metrus tālāk virzījās augšup lēzenā pakalnā.

Del Rio apturēja auto, un manu uzmanību piesaistīja gaismas atspīdums stiklā.

Ieraudzīju zem mājas jumta dzegas uzstādītas Avigilon sešpadsmit megapikseļu kameras kupolveida korpusu. Es jau biju apsvēris iespēju iegādāties šo novērošanas sistēmu savai mājai. Tā uzņem augstas izšķirtspējas video gan krāsu, gan infrasarkanajā režīmā.

Iečīkstējās durvju eņģes, un no mājas iznāca vīrs ar AK-47 rokās un pinkainu suni līdzās. Vīrietis bija kalsns, ar gluži ikdienišķu izskatu, kas droši vien viņam labi noderēja darbā. Suņa galva bija krietnas melones lielumā. Kad mēs izkāpām no auto, dzīvnieks saspringa un ierūcās.

Ar acs kaktiņu vērojot suni, nosaucu Montijam savu un Del Rio vārdu, cenšoties izturēties brīvi un nepiespiesti, lai gan jutos nelāgi. Šis vīrs bija daudzkārtējs slepkava. Viņam rokās bija ierocis, ar ko cilvēku var vienā mirklī sacaurumot kā sietu.

Vienlaikus es ar bažām domāju par blakus stāvošo pārāk nesavaldīgo kolēģi. Rikām bija pielādēta pistole, aizbāzta mugurpusē aiz bikšu jostas. Viņš nevarēja to izvilkt, pirms Montijs pagūtu izšaut, taču viņš noteikti bija gatavs mēģināt. Man uz augšlūpas izspiedās sviedri.

Montijs noprasīja: Ko jums vajag? Viņa balss bija augsta, gandrīz puiciska.

-    Es esmu Džeks Morgans no aģentūras "Privātdetektīvi". Šelbijas Kušmenas vīrs ir mans klients, es paskaidroju. Mums nav nekādu pretenziju pret jums. Man tikai jāuzzina, kurš vēlējās Šelbijas nāvi.

-   Esmu dzirdējis par jums, Morgana kungs. Taču nepazīstu nekādus Kušmenus.

Es turpināju runāt. Ja Šelbijas nogalināšanai bija personiski motīvi, ja viņas nošaušana bija vēstījums mūsu ldientam, mums tas jānoskaidro.

Tik tikko paverot plānās lūpas, Montijs atbildēja: Es atkārtoju nepazīstu nekādus Kušmenus. Un, pat ja es zināju, ka Šelbija vienmēr četros pēcpusdienā liekas nosnausties, tie tomēr nebija personiski motīvi, un es nesūtu vēstījumus. Tagad brauciet projām lēni, lai neizbiedētu zirgus.

-   Paldies, Montij, jūs esat īsts profesionālis, es pateicos. Tad mēs ar Del Rio devāmies projām un iekāpām mašīnā.

Es apsēdos pie stūres. Lēni izgriezu auto atpakaļgaitā no pagalma, tad aizbraucu pa zemesceļu, saceļot putekļu mākoņus.

81. NODAĻA

KRIETNI NOPŪLĒJIES, STRĀDĀJOT pie skolnieču lietas, meiteņu dēļ, Džastinas dēļ, abi iemesli vienlīdz svarīgi beidzot nolikos pagulēt. Tālruņa zvans uzrāva mani no miega tieši sapņa vidū. Sirds dauzījās tik mežonīgi, ka šķita tūlīt pārplīsīs kāds vārsts. Atvēru pārsegu un, nemaz neļaujot zvanītājam sākt runāt, uzbļāvu: Vēl ne! un nosviedu tālruni uz galdiņa.

Nelietis! Es jau biju tik tuvu atbildei. Tik tuvu izskaidrojumam. Jau gandrīz redzēju to. Ko es biju aizmirsis par Afganistānu un helikoptera sprādzienu?

Atkal atkritu uz spilvena. Sapnis vēl joprojām bija spilgtā atmiņā, un varēju to atkārtot kā filmu uz griestu baltā ekrāna.

Sapnis atbilda manām atmiņām par to dienu. Es stāvēju pie CH-46 rampas. Helikopters dega, un visapkārt sprāga 50. kalibra artilērijas šāviņi. Kareivji sāpēs kliedza.

Denijs Jangs tumsā gulēja uz muguras. Viņa lidotāja kombinezons bija vienās asinīs, to bija tik daudz, ka pat nevarēja pateikt, kur viņš ir ievainots.

Es saucu viņa vārdu. Un tad viss apstājās. Ausīs atskanēja šņākoņa, un skatiens aizmiglojās.

Lai kā centos, neko vairs nevarēju saskatīt. Nespēju iedomāties, kas tikko notika. Taču biju zaudējis dažas sekundes.

Darbība atsākās.

Gan dzīvē, gan sapnī es izvilku Deniju no lidaparāta, uzmetu pār plecu un sāku skriet pa degošo kaujas lauku.

Noliku viņu zemē drošībā un kas notika pēc tam?

Es gulēju uz muguras nepilna metra attālumā no Denija nedzīvā ķermeņa. Es biju nomiris un atkal atdzīvojies. Ar Del Rio palīdzību.

Uzliku spilvenu uz sejas, tomēr nespēju padzīt atmiņas par Deniju, gulēdams mīkstajā gultā.

Denijs bija nācis no piena lopkopju ģimenes, kas jau daudzās paaudzēs saimniekoja fermā, mazā Teksasas ciemā. Viņš bija iestājies jūras kājniekos, jo uzskatīja to par savu pienākumu. Un ari tāpēc, lai beidzot izrautos no apnikušās govju kūts. Es rīkojos tāpat lai tiktu projām no tēva.

Šim puisim piemita kaut kas tik neparasts, tik bērnišķīga spēja jūsmot par visu, un tāpēc man viņš iepatikās. Viņā nebija ne mazākās viltības. Taču, lai gan pats būdams tiešs un neviltots, viņš spēja būt arī iejūtīgs un saprotošs.

Mēs nodienējām kopā tikai sešus mēnešus līdz Denija bojāejai, taču šajā laikā viņš un Del Rio bija vienīgie eskadronā, ar ko es varēju normāli sarunāties. Vienīgie, kas neuztvēra mani kā bagātnieku aprindu pārstāvi, bet ļāva būt man pašam.

Atsaucu atmiņā tikšanos ar Denija sievu Šeilu pēc atgriešanās Štatos. Viņai bija gaiši sarkanīgi mati un pelēkas acis. Atcerējos, kā sēdēju viņu mājas mazajā, tumšajā viesistabā. Spogulis bija aizsegts ar melnu audumu. Šaurajai telpai piemērotās mēbeles bija neērtas un šķita reti lietotas.

Pastāstīju Šeilai, ka biju kopā ar Deniju viņa nāves brīdī. Pateicu, ka viņš bija bezsamaņā. Un necieta sāpes. Ka viņš bija drosmīgs kareivis. Mēs visi viņu cienijām. Tas viss bija patiesība.

Šeila bija sakrustojusi rokas uz lielā vēdera. Viņa nešņukstēja, bet asaras straumēm plūda pa vaigiem.

Mums būs vēl viena meitiņa, viņa atzinās.

Atmiņas atkal pārtrūka. Tieši šādi pārrāvumi lika domāt, ka esmu aizmirsis kaut ko svarīgu. Toreiz notika vēl kaut kas. Bet kas tas bija? Ko es nezināju?

Sasodītais telefons iezvanījās atkal.

82. NODAĻA

TĀLRUNIS VIBRĒJA MAN saujā. Ekrānā bija redzams: 7.04. Zvana: T. Morgans.

Pacēlu tālruni pie auss un noprasīju brālim: Vai tu zvanīji pirms brīža?

-   Es zvanīju vakar vakarā. Vai nesaņēmi manu ziņu? Mans psihologs grib satikt mūs abus kopā. Šorīt deviņos.

-   Šodien? Tu joko? Man ir darbs, saproti?

-   Jā, protams. Tu to saņēmi mantojumā no tēva, Tomijs atbildēja. Tas ir svarīgi, bet lai nu paliek, dari, kā gribi.

Tā nu es tagad sēdēju "Zilo Debesu" rehabilitācijas centra vestibilā bezlogu telpā ar bāli zilām sienām, ko rotāja keramikas flīžu mozaīka ar lidojošu putnu rakstu un neuzkrītošas modernu Skandināvijas stila mēbeļu grupas.

Es dusmojos, ka biju izsaukts šurp aģentūras iknedēļas apspriedes dienā, tomēr negribēju arī sagādāt Tomijam nekādu aizbildinājumu nespējai laboties. Ja paveiksies, ap pusvienpadsmitiem būšu birojā. Skolnieču lietā bija jaunumi un arī futbola līgas lietā.

Kamēr gaidīju, pievienojos telefonkonferencei ar kādu mūsu Londonas biroja klientu, bet tad noliku klausuli, kad atvērās vienas no durvīm gaiteņa galā. Iznāca kāds vīrs un devās tieši pie manis. Viņš bija kalsns, sirmiem matiem, ģērbies dzeltenā jakā un kārtīgi izgludinātās platās biksēs, ķēdītē ap kaklu karājās lasāmās brilles.

Viņš uzmundrinoši smaidīja. Piecēlos, lai paspiestu viņa roku, bet viņš pēkšņi sagrīļojās un nogāzās uz grīdas.

Piepeši visa pasaule sasvērās sāņus. Steigšus pasniedzos pēc krēsla un smagi atkritu tajā.

Kas, ellē, notiek?

Virs galvas šūpojās griestu lampas, metot ēnas uz bālā grīdas paklāja. Atskanēja tāda kā stipra vēja gaudošana taču tas nebija vējš.

Grīda sāka viļņoties kā upes ūdens virsma.

Cieši pieķēros pie krēsla roku balstiem, bet tas sāka raustīties, it kā būtu atdzīvojies un gribētu mani nomest.

Vīrs dzeltenajā jakā aizsedza pakausi ar plaukstām. Sienas mozaīka saplaisāja pašā vidū, un sarkanas puķes izlidoja no vāzes kā raķetes. Nošķindēja saplēsti stikli, un pazuda elektrība.

Bariņš cilvēku panikā metās skriet caur vestibilu, izbailēs kliegdami tumšajā telpā.

Es joprojām turējos pie krēsla. Jutos kā paralizēts, bet īstās šausmas plosījās manā prātā, zibsnījot kā vētras pārrauts elektrības vads. Acu priekšā viss sagriezās, un es atkal biju nonācis tur. Helikopters gāzās no debesīm, virpuļojot nāves spirālē. Es neko nespēju darīt, lai novērstu kritienu un biedru bojāeju.

83. NODAĻA

ES ZINĀJU, KA milzis, kas purina ēku kā suns zobos sagrābtu lupatu, ir zemestrīce. Droši vien. Taču tumsā, sēžot lēkājošā krēslā uz viļņojošas grīdas, kāds spēks mani izrāva no tagadnes un iesvieda septiņus gadus senā pagātnē.

Es sēdēju CH-46 pilota kabīnē, kad no zemes izšauta raķete izlauzās caur kravas nodalījuma grīdu, sadragājot pakaļgala transmisiju. Kabīnē atskanēja sprādziens, kas šķita vēstām par pasaules galu.

Helikopteram virpuļojot lejup, es biju iespiests pilota sēdekļa kreisajā pusē. Ieslēdzu motoriem tukšgaitas režīmu, lai mazinātu bīstamo griešanos pa labi, taču biju bezspēcīgs pret zemes pievilkšanas spēku.

Izmisīgi turējos pie sviras, gandrīz izlaužot rokas no pleciem, pūloties izlīdzināt lidaparātu gaisā.

Man prātā bija tikai viena doma nosēdināt helikopteru veselu, bet tas visu laiku pretojās. Iekrampējos svirā, pievērsis skatienu infrasarkano briļļu rādītajai rēgainajai zemes ainavai, kas nenovēršami strauji tuvojās.

Atsitoties pret zemi, nolaišanās šasija sadragāja priekšgala stiklu man zem kājām. Apdullinošais trieciens sadrebināja visus kaulus, taču lidaparāts bija palicis neskarts.

Atsprādzēju drošības jostu, pasniedzos un papurināju Riku aiz pleca.

Viņš pagriezās, satvēra manu roku un paziņoja: Draņķīga nolaišanās, Džek. Sasodīti draņķīga.

Ložmetējnieks un vada komandieris metās ārā pa komandas izkāpšanas durvīm man aiz muguras. Riks izspraucās starp mūsu sēdekļiem un sekoja viņiem tumsā, lejā pa pakāpieniem.

Es varēju izrāpties pa logu, bet laikam devos uz kravas nodalījumu pakaļgalā, jo nākamais skats, ko atceros, bija sadragātā kabīne, ko raķete bija pārplēsusi uz pusēm. Atlikusī telpa bija pilna ar jūras kājnieku līķiem.

Tā bija īsta šausmu filma, tikai reālajā dzīvē.

Četrpadsmit vīri, kas pirms divdesmit minūtēm jokoja un smējās, kad helikopters pacēlās gaisā, tagad bija krustām šķērsām sakrituši salona kreisajā pusē.

Denijs Jangs, asinīm noplūdis, gulēja atsevišķi no pārējiem. Mēģināju sataustīt pulsu, taču rokas šķita sastingušas un drebēja. Nevarēju sajust neko.

Saucu Denija vārdu, bet viņš neatbildēja. Vai viņa plakstiņi nodrebēja? To es nevarēju droši pateikt.

Uzmanīgi spraucos caur helikopteru, velkot Deniju sev līdzi. Kad biju uzcēlis viņu uz pleca, izdzirdēju kādu saucam manu vārdu. Pagriezos un ieraudzīju kaprāli Džefriju Albertu guļam salona pakaļgalā, iespiestu zem kritušo ķermeņiem.

Viņš sāpēs kliedza.

Bija aizdegusies pilota kabīne. Liesmas apgaismoja salonu, un es vairs neko nevarēju saskatīt ar infrasarkanajām brillēm.

Džefs Alberts pagrieza galvu, lai paskatītos uz mani. Ātri izvērtēju viņa izdzīvošanas izredzes. Džefs bija ne tikai iespiests zem līķiem, bet kritienā viņam bija arī salauztas kājas un kauli izdūrušies caur kombinezonu. Es viens nevarēju izdabūt viņu ārā.

Viņš iekliedzās: Kapteini, palīdzi man izkļūt ārā! Neatstāj mani te sadegt!

Es atgriezīšos, uzsaucu Albertam. Atvedīšu palīgus. Tūlīt būšu atpakaļ.

Alberts ieķērcās: Kapteini, viņš ir miris! Denijs ir miris! Palīdzi man, lūdzu!

84. NODAĻA

REHABILITĀCIJAS CENTRA VESTIBILĀ gaismas nomirgoja un atkal iedegās, apžilbinot mani ar kvēlspuldžu balto mirdzumu.

Palūkojoties apkārt, redzēju, ka sienas ieplaisājušas kā olu čaumalas, apberot paklāju ar apmetuma gabaliem un stikla lauskām. Es biju "Zilajās Debesis" un vienlaikus Afganistānā, jo atmiņas joprojām plūda pār mani kā benzīna straume uz cietās tuksneša zemes.

Kareivji skrēja man pretī kā rēgaini mirdzošas zaļas figūras nakts melnumā. Es noliku zemē Deniju Jangu, un tad atmiņas pagaisa melnā bezdibenī. Tikko vēl es biju tur. Un tad vairs ne.

Es nomiru un atkal atgriezos dzīvē. Kādēļ man nebija ne jausmas.

Sajutu sāpīgu, uzstājīgu spiedienu uz krūtīm un ieraudzīju Rika Del Rio seju. Džek, suņabērns…

Viņš nezināja, ka es biju atstājis Džefu Albertu nomirt.

Viņš to nezināja un es pats arī ne. Uz brīdi biju zaudējis prātu, iedomājos, ka atrodos bārā. Pateicu Rikām izsmējīgu joku. Tagad es pirmoreiz sāku atcerēties to visu, krītot atmiņu melnajā caurumā, pretī mokošam apkaunojumam.

Šīs drausmīgās patiesības priekšā sabruka visi mani līdzšinējie uzskati par sevi. Es pametu ievainotu biedru. Apsolīju atgriezties, bet neturēju vārdu. Vēlējos, kaut Riks nebūtu mani atdzīvinājis.

Vēlējos, kaut būtu nomiris un neatmodies.

Atskanēja kāda balss: Džek. Džek, vai jums kas noticis?

Riks? Kur, ellē, es atrodos?

Neizpratnē raudzījos uz sirmo viru, kas bija noliecies pār mani. Kas viņš ir? Kā viņš zina manu vārdu?

-    Es esmu Brendans Makgintijs, Tomija psihoterapeits. Jūs vaidējāt. Vai esat savainots?

-   Nē… neesmu. Tikai…

Pūlējos piecelties, un Dr. Makgintijs pasniedza roku, lai palīdzētu. Satvēru viņa apakšdelmu un pieslējos kājās. Cilvēki izbiedēti skrēja mums garām divatā un bariņos.

Makgintijs mierinoši uzrunāja mani: Būs jau labi, Džek. Pasaukšu kādu ārstu jūs apskatīt.

-   Nē, man nekas nekait. Tiešām nekas.

Makgintijs ieminējās: Tomij, mums būs jāatliek šī saruna. Pārcelsim to uz citu dienu.

Pacēlu skatienu un ieraudzīju brāli stāvam tikai pāris metru attālumā. Viņš iebilda: Ne vella. Nekas nav jāatliek. Džeks savulaik pārcietis īstu elli mēness tumšajā pusē. Tāda nieka zemestrīce viņam ir tīrais sīkums. Vai ne, Džekiņ?

Es ilgojos iekāpt Lamborghini un iespiest gāzes pedāli grīdā. Vēlējos tikai braukt un braukt, līdz aizmigšu pie stūres. Izmisīgi vēlējos kaut kā aizbēgt no mokošās vainas apziņas par nodalījumu, ko beidzot biju skaidri atcerējies. Es biju iznesis no degoša helikoptera mirušu biedru, bet dzīvu pametis.

-   Tev taču nekas nekaiš, bračka, vai ne? Tomijs uzstāja.

-   Galu galā kas par sūdiem? Tu taču jau esi šeit. Ar visu savu lielo aizņemtību pats zini.

No apstulbuma gandrīz zaudējis valodu, tomēr atbildēju:

-   Lai notiek.

85. NODAĻA

APKĀRTĒJĀ PASAULE ŠĶITA tik nereāla, it kā tagadne būtu sapnis, bet atmiņas daudz dzīvākas un taustāmākas.

Skaņas nebija svarīgas griezīgās sirēnas ārā uz šosejas, metāliskā balss skaļruņos, Tomija un Dr. Makgintija sarunas, soļojot gaitenī man pa priekšu.

Pārkāpjot Dr. Makgintija kabineta slieksni, es pieliecu galvu.

Pēc zemestrīces nelielajā telpā pa cietkoksnes grīdu bija izmētātas grāmatas un gleznas. Makgintijs piecēla apgāztu grīdas lampu un ieslēdza to.

Viņš ierunājās: Džek, tiešām. Mēs varam atlikt to uz citu reizi.

Man nekas nekait, es atbildēju. Tiešām nekas. Esmu gatavs sarunai.

Mēs atbrīvojām vietu telpas vidū un novietojām divus vienādus koka atzveltnes krēslus vienu otram līdzās pretī Makgintija zvilnim. Jutu, ka Džefa Alberta gars no kabineta stūra vēro, kā mēs ar Tomiju apsēžamies krēslos un psihologs ērti iekārtojas savā sēdeklī. Es apzinājos, ka tas ir pilnīgs neprāts, tomēr uz mirkli iedomājos vai Džefs Alberts zvana man katru dienu, saucot mani par līķi?

Tomijs ieminējās: Šķiet, Kalifornija vismaz neatlūza no kontinenta.

Mēs abi bijām ģērbušies vienādi. Baltos kreklos, zilos bleizeros un džinsa biksēs. Man kājās bija šņoru kurpes, Tomijam mokasīni. Smīns Tomija neskūtajā sejā darīja viņu līdzīgu galvenās lomas atveidotājam seriālā Mad Men.

Viņa augstprātība bija pilnīgi nepamatota. Viltīgi pašapmierināto pozu viņš bija pārņēmis no tēva. Tomijs bija neglābjami iestidzis Tomija vecākā atdarināšanā.

Makgintijs apjautājās, vai nevar mums kaut ko piedāvāt, un paziņoja: Nu tad sāksim. Džek, mēs cerējām uzzināt no jums ko vairāk par jūsu tēvu.

Kā velnu piemin…

-   Kā jūs viņu raksturotu?

Tēvs jau piecus gadus bija miris, bet es joprojām nespēju atbrīvoties no viņa ēnas. Es atbildēju: Viņš bija nežēlīgs. Tā bija viņa labākā īpašība.

Dr. Makgintijs pasmaidīja un apjautājās: Vai varat pastāstīt ko vairāk, Džek?

-   Jā, protams, cik tik vajag. Viņš nepārtraukti mocīja māti. Sava prieka pēc sarīdīja mani un Tomiju vienu pret otru. Nelikās mierā, līdz mēs sakāvāmies līdz asinīm vai asarām. Viņam vienmēr un itin visur bija taisnība par sportu, cilvēku dabu, laika apstākļiem. Viņaprāt, viņš bija īsts pusdievs.

Psihologs pamāja ar galvu. Mēs ar kolēģiem tādus saucam par "īstiem maitasgabaliem". Viņš paraudzījās uz manu brāli. Un ko jūs, Tomij, domājat par savu tēvu?

-   Džeks visus vērtē pēc sava prāta. Viņš pats ari ir tāds, kam vienmēr taisnība. Tēvs tikai centās mūs norūdīt, brālis atbildēja. Smīns bija pazudis no viņa sejas. Es biju uzbrucis svētumam, ko viņš visu mūžu aizstāvēja. Viņš negribēja, lai dzīvē mums visi darītu pāri.

Es pat neklausījos, kā brālis attaisno tēva brutālo nežēlību. Viņš apgalvoja Dr. Makgintijam: Džeks nekad nesaka neko labu par tēvu. Bet tēvs gribēja, lai mēs gūstam panākumus. Viņš mudināja Džeku trenēties futbolā un kļūt par labu spēlētāju. Mēs abi ieguvām melnās jostas divpadsmit gadu vecumā. Un, kad Džeks iestājās jūras kājniekos, tēvs staroja sajūsmā, stāstot par savu dēlu kara varoni. Viņš tiešām lepojās.

Pāri Dr. Makgintija plecam manī raudzījās Džefa Alberta seja infrasarkano briļļu attēlā. Redzēju viņa nāves bailes un agoniju, salauztos kaulus spraucamies caur bikšu starām. Viņš kliedza: Neatstāj mani te sadegt!

Par ko jūs šobrīd domājat? Makgintijs noprasīja.

Atmiņu tēli bombardēja mani kā piecdesmitā kalibra šāviņi. Es biju apracis zemapziņā patiesību, lai aizsargātu sevi. Tagad man vairs nebija, kur paslēpties. Es nebiju tas, par ko biju sevi uzskatījis.

Es paziņoju: Tā bija kļūda. Man te nav ko meklēt. Es iešu.

86. NODAĻA

PIECĒLOS NO KRĒSLA un devos uz durvju pusi. Kad biju jau uzlicis roku uz durvju roktura, Tomijs uzsauca: Paklau, Džek! Lai kas tev būtu lēcies, paliec. Vari izmantot manu konsultāciju. Vai piekrītat, doktor Makgintij?

-   Jā, protams. Lūdzu, Džek. Apsēdieties.

Es negribēju izlaist dēmonu brīvībā. Tas bija pārāk briesmīgs un pārāk pēkšņi uzradies. Kā lai paskaidroju svešam cilvēkam, ka visus šos gadus biju to slēpis no sevis paša? Kā lai atklāju to Tomijam?

-   Šeit jūs esat drošībā, Makgintijs mierināja mani.

Viņš kļūdījās. Es nebiju drošībā. Lai atklātu savus noslēpumus Tomijam, bija vajadzīgs kas vairāk par drosmi. Tā bija spēle ar augstu risku un vājām izredzēm uzvarēt, turklāt zaudējumam būtu neglābjamas sekas. Tomēr aicinājums izrunāties pamodināja nepārvaramu vēlmi atzīties nodarītajā.

-   Es lidoju no Gardezas uz Kandahāras bāzi, vedot kareivju vienību, ar pūlēm izdvesu. CH-46 helikoptera salonā sēdēja četrpadsmit jūras kājnieki. Kravas nodalījumā valdīja pilnīgs klusums, tāpēc, kad grīdā ietriecās raķete… tāds troksnis… it kā lidaparāts sasprāgtu gabalos…

Iztēlojos salona kreisajā pusē kaudzē sakritušos kareivju līķus.

Piespiedu sevi turpināt. Pastāstīju par kritienu un tā sekām kā es ar infrasarkanajām brillēm raugos salonā, redzu mirušos biedrus, asinīm noplūdušo draugu.

-   Es biju uzcēlis Deniju uz pleca ugunsdzēsēju tvērienā -, bet tad atguvās kaprālis Alberts. Viņš lūdza mani neatstāt viņu tur sadegt. Es jau nesu Deniju. Man bija jānogādā viņš drošība. Alberts bija gandrīz aprakts zem kritušajiem. Abas kājas sadragatas. Man bija vajadzīga palīdzība, lai izdabūtu viņu no turienes. Es apsolīju atgriezties.

Šie vārdi aizžņaudza man rīkli.

-   Džek, vai jums slikti?

-   Džefs Alberts teica, ka Denijs Jangs ir miris.

-  Un jūs domājat, ka tā tiešām bija? Kā Alberts varēja to zināt?

-   Nezinu. Bija tumšs… Denijs nerunāja… Es nevarēju sataustīt pulsu, jo rokas bija… sastingušas. Pirms katra lidojuma mums instruktāžā saka… izvest vienu biedru sev līdzi. Vispirms jāved ārā vissmagāk ievainotie, kas vēl ir dzīvi. Mirušos glābt nav jēgas tas katram skaidrs. Ja Denijs bija miris, es izglābu mirušo un atstāju dzīvu cilvēku sadegt. Es gribēju atgriezties helikopterā.

Iestājās ilgs klusums, tad Makgintijs beidzot ierunājās. Kāpēc neatgriezāties?

-   Es nomiru, atbildēju.

87. NODAĻA

NEBIJU RAUDĀJIS KOPŠ agras bērnības, četru piecu gadu vecuma. Ari pēc tēva nāves asaras man nebija ne prātā. Taču tagad izmisums par Džefa Alberta pamešanu draudēja mani nosmacēt. Paslēpu seju plaukstās, un bēdas gāzās pār mani kā lavīna.

Dzirdēju, kā Tomijs stāsta Dr. Makgintijam, ka man apstājās sirds pēc atlūzu gabala trieciena pret bruņu jaku. Tā atsāka darboties tikai pēc sirds masāžas un mākslīgās elpināšanas.

Kamēr Tomijs runāja, man acu priekšā parādījās Rika Del Rio seja, it kā viņš atrastos šeit, kopā ar mums. Dzirdēju viņa smieklus un vārdus: "Džek, suņabērns, tu esi atgriezies!" Dzirdēju helikopteru uzsprāgstam un sajutu neciešama karstuma viļņus gāžamies pār lauku.

Psihologs ierunājās: Džek, jūs bijāt miris. Sakiet, kā jūs būtu varējis izglābt šo cilvēku.

Atvēru muti, bet nespēju izteikt ne vārda. Piecēlos no krēsla, un arī Tomijs darīja tāpat. Viņš uzlika man rokas uz pleciem, un mēs apkampāmies pirmoreiz kopš desmit gadu vecuma. Es raudāju uz Tomija pleca, un viņš mani mierināja.

Tas bija mans brālis. Mēs dzīvojām vienā istabā kopš atvešanas no dzemdību nama. Es pazinu viņu tikpat labi, cik viņš pats sevi, varbūt pat labāk. Pārsteigts apjautu, ka zem ārējā naidīguma čaulas mēs ar Tomiju vēl aizvien mīlējām viens otru. Tas mums abiem bija saviļņojošs bridis.

Es jau gatavojos teikt, cik labi, ka varēju izstāstīt viņam par notikušo, bet Tomijs ierunājās pirmais.

-   Kaut kas neticams, ko tu neteiksi! Tēvs taču domāja, ka tu esi nevainojams. Laikam tomēr bija kļūdījies, brālīt Džek. Nemaz neesi tik nevainojams.

Tomijs bija man iedūris dunci mugurā. Tagad viņš pagrieza asmeni brūcē.

Mani pārņēma nevaldāmas dusmas. No visa spēka pagrūdu brāli, noskatījos, kā viņš atsitas pret grāmatplauktu un nogāžas uz grīdas.

-    Ko vēl vēlaties uzzināt, doktor Makgintij? noprasīju. Manuprāt, jūs jau esat dzirdējis pietiekami daudz.

Un devos projām.

88. NODAĻA

TAGAD JUTOS PAVISAM nelāgi. Brāļa nodevības aizvainots. Izbraucu uz šosejas un devos uz ziemeļiem, gandrīz neievērojot garām zibošās norādes.

Ātrums raisija vismaz kādu izglābšanās cerību, taču domas šaudījās uz riņķi vien kā sanarkojies vanags. Lai kur arī es bēgtu, nespēju paslēpties no drausmīgās vainas apziņas Džefa Alberta priekšā. Ar prātu es sapratu, ka nevajag sevi šaustīt, tomēr tas nelīdzēja.

Santabarbarā pie Kariljo ielas nobraucu no šosejas un atgriezos uz tās pie 101. ielas, tikai tagad jau dienvidu virzienā, atpakaļ uz Losandželosu.

Ieliku mobilo tālruni turētājā un piezvanīju Džastinai. Izdzirdot viņas balsi skaļruņos, man acīs saskrēja asaras.

-    Džek? Vai tu jau esi ceļā uz biroju? Man ir svarīgi jaunumi.

-   Vai tev ir laiks iedzert kafiju kopā ar mani? apjautājos.

-   Man par kaut ko jāparunā.

-   Nu labi, viņa piekrita. Tiksimies "Rozē". Nevar būt, ka gribi izkratīt sirdi, Džek?

-   Ko var zināt. Ir redzēti arī vēl lielāki brīnumi.

-   Nu nē, viņa iebilda. Tikai ne tev.

Kopīgajās kafijas pauzēs mēs jutāmies pasargāti no ļaunuma. Un Džastina vienmēr atrada laiku, lai uzklausītu mani.

Kafejnīca "Roze" bija ierīkota kādreizējā gāzes uzņēmuma dispečeru punkta telpās. Tajā bija saglabājušies sīkrūšu logi un masīvas griestu sijas. Kafejnīcai bija sava ceptuve, apmeklētāji sēdēja pie maziem, apaļiem galdiņiem, kas allaž visi bija aiz ņemti, un gaisā vēdīja ābolu pankūku un kanēļa aromāts.

Kad iegāju, Džastina jau gaidīja pie sava iecienītā galdiņa telpas dziļumā. Viņa bija ģērbusies šaurās, melnās biksēs un pērļu krāsas blūzē ar volānu ap kaklu. Mati bija saņemti zirgastē ar lūpukrāsai pieskaņotu rožainu lenti.

Džastina uzsmaidīja man un nolika uz grīdas savu rokassomiņu, lai atbrīvotu otru krēslu. Kad apsēdos, viņa noprasīja: Kur tu biji, kad zeme nošķaudījās?

Kopā ar Džastinu sēžot "Rozē", pēkšņi atkal sajutos kā senajos laikos. Mēs kādreiz mēdzām nākt šurp svētdienu rītos palasīt avīzes, novērtēt muskuļainos atlētus, kas iegriezās šeit pēc treniņiem Golda trenažieru zālē. Es šeit bieži biju redzējis Arnoldu un arī Oliveru Stounu, kura studija atradās pāris kvartālu attālumā.

Pastāstīju Džastinai, ka biju "Zilajās Debesīs" un tur zemestrīce neradīja nekādus lielus postījumus. Tas it kā atbilda patiesībai, tomēr ne pilnībā.

Vēlējos izstāstīt viņai visu. Ilgojos, lai viņa palīdz man atkal saņemties. Cerēju, ka viņa pamanīs mokošās sāpes manā skatienā.

-   Es biju uz Feirfaksas avēnijas, viņa pavēstīja. Iebraucu tirdzniecības centrā pie Olimpiskā stadiona. Velns un elle! Ne velti mēdz teikt, ka dažkārt mirklis ilgst veselu mūžību.

Bez liekas kavēšanās Džastina pievērsās galvenajam jautājumam. Nolika uz galdiņa portfeli. Izņēma no tā gadagrāmatas un parādīja vārdu un lappušu numuru sarakstu.

-   Džek, es lūdzu Dievu, kaut mana nojauta izrādītos pareiza. Viens no šiem puikām varētu būt mūsu slepkava. Man tūlīt ir tikšanās ar Kristinu Kastilju. Viņa palīdzēs rast atrisinājumu mana sirds to jūt.

Džastina parādīja pusaugu zēnu fotogrāfijas, kas atbilda Kristinas Kastiljas sniegtajam Vendijas Bormenas iespējamā nolaupītāja aprakstam. Es pūlējos koncentrēties, tomēr nespēju paglābties no atmiņām par Afganistānu. Redzēju Deniju asiņu peļķē, kas infrasarkanajās brillēs rādījās zaļa. Ausīs atbalsojās Džefa Alberta kliedziens: "Denijs ir miris\"

-   Vai nejūties labi? Džastina beidzot apjautājās. Kā klājas Tomijam? Kaut kas noticis, vai ne?

-    Viņam nekas nekaiš. Bet man… Jutu, kā piesarkstu. Pēkšņi atgriezās dažas atmiņas par karu. Gribu tev izstāstīt.

Džastina aizvēra gadagrāmatu un ieskatījās pulkstenī. Sasodīts, Džek, man jāiet! Pēc divdesmit minūtēm jātiekas ar Kristinu Melrouzas avēnijā. Ja nebūšu laikā, viņa aizmuks. Man ir ideja. Brauc līdzi. Varēsim parunāt mašīnā, pa ceļam.

-   Nē, brauc vien, es atbildēju. Tas nav tik steidzami. Tiešām. Tomijam ldājas labi. Man klājas labi.

Džastina aizcirta portfeļa slēdzi un pacēla rokassomiņu. Piecēlās un uzlika roku man uz pleca.

Mēs ieskatījāmies viens otram acīs. Viņa pasmaidīja, un uz mirkli man šķita, ka tūlīt viņa nolieksies un noskūpstīs mani. Taču tas nenotika.

-   Novēli man veiksmi, viņa lūdza. Ar šo meiteni man tā ir vajadzīga.

Es noteicu: Lai tev veicas! Džastina atbildēja: Tiksimies vēlāk. Tad es pa sīkrūšu logu noraudzījos, kā viņa aizsteidzas uz savu auto, atstājot mani vienu.

Tā tev vajag, Džek, es sev teicu.

89. NODAĻA

DŽASTINA JAU vairākas dienas svārstījās starp neprātīgu optimismu un bezcerīgu izmisumu. Ja var ticēt e-pasta vēstulēm, ko Sajs un Mobots bija atraduši Džeisona Pilzera datorā, tad jau pēc dažām dienām "Ielu briesmoņi" gatavojās izdarīt nākamo slepkavību. Viņi bija kaut kā jāaptur.

Džastina gandrīz varēja iztēloties noskatīto upuri pusaugu meiteni, kas ir pārdroša vai naiva un tāpēc viegli pierunājama uz neapdomīgu tikšanos, kura var beigties ar viņas nāvi.

Džastinai iesāpējās galva, domājot par to. Viņa juta, ka ir nonākusi jau pavisam tuvu slepkavas notveršanai, tomēr saprata, ka atkal var ciest neveiksmi.

Bet Kristina Kastilja bija īsts cerību stariņš. Bija pat ļoti iespējams, ka viņa palīdzēs aģentūras izmeklētājiem līdz pirmdienai sadzīt slepkavu pēdas, lai novērstu vēl vienas meitenes nāvi.

Džastina novietoja auto rosīgajā kvartālā Melrouzas avēnijā, kur bija norunāta tikšanās ar Kristinu. Viņa bija ieradusies desmit minūtes par agru.

Blīvajā satiksmē gaiss bija smacīgs. Džastina ieslēdza gaisa kondicionētāju uz lielāku jaudu, tad izņēma no rokassomiņas BlackBerry un novietoja uz paneļa.

Viņa nopētīja ielu un ievēroja bērnu bariņus, kas grozījās uz ietves.

Kristinas viņu vidū nebija.

Kad dienasvidus pienāca un pagāja, Džastinai radās nelāga nojauta, kas sāka pieņemties spēkā. Kristina bija pieteikusies uz šo tikšanos par spīti mātes aizliegumam. Tā bija drosmīga rīcība. Varbūt tagad meitene bija pārdomājusi? Bet varbūt Kristinai noticis kaut kas ļauns?

Piecpadsmit pāri divpadsmitiem Džastina jau bija par to pārliecināta.

Pusvienos viņa piezvanīja uz aģentūru un pārbaudīja savu balss pastu. Ziņojumu no Kristinas nebija.

Džastina atkal nosvieda tālruni uz paneļa. Galvassāpes pulsēja deniņos, neļaujot skaidri domāt.

Viņa tiešām vēlējās izrunāties ar Džeku. Taču bija bīstami tikties ar viņu ārpus biroja. Kopīgais "Rozes" apmeklējums sāpīgi uzjundīja senas atmiņas, liekot sentimentāli ilgoties pēc kādreizējās tuvības.

Tolaik viņi abi rīkojās tik muļķīgi. Džastina domāja, ka spēs panākt, lai Džeks atklāti izstāsta visu, kas uz sirds. Taču Džeks acīmredzot nebija pieradis pie tādas vaļsirdības, bet Džastina nespēja uzturēt attiecības bez tās.

Viņa nopirka Džekam krūzi ar smaidošu seju un uzrakstu: "Man klājas labi. Tiešām. Un tev?" Džeks smējās un labprāt dzēra kafiju no šīs krūzes, tomēr joprojām paturot noslēpumā lielu daļu savu jūtu un domu. Viņš nesaprata, kā savu dvēseles dzīļu atklāšana var palīdzēt uzlabot dzīvi. Laikam viņš nemaz nejuta tādu vajadzību.

Džeks bija izskatīgs vīrietis un pats to labi apzinājās. Sievietes glaimoja viņam, plivināja matus viņa priekšā, it kā nejauši pieskārās viņam un atstāja savus tālruņa numurus. Džeks nekad nedižojās ar savu ārieni, jo tas nemaz nebija nepieciešams.

Viņa ar Džeku mēdza strīdēties, vētraini salabt, tad sastrīdēties atkal, un pēc trešās vai ceturtās pašķiršanās Džeks pārgulēja ar kādu aktrisi. Savukārt Džastina pavadīja neaizmirstamu nakti kopā ar Bobiju Petino, abpusēji izlādējot seksuālo spriedzi, un Džeks par to uzzināja. Protams, kā gan citādi Džeks zināja visu līdzcilvēku noslēpumus.

Viņa un Džeks atkal salīga mieru, tomēr abus pārāk nospied.i pagātnes aizvainojumu nasta, neļaujot attiecībām izdzīvot. Pirms gada viņi izšķīrās atkal, un tagad katru domu par attiecību atjaunošanu saindēja nenovēršamas sāpīgas vilšanās priekšnojauta…

Viņa satrūkās, izdzirdot klauvējienu pie loga.

Kristina Kastilja, izskatīdamās tik bāla melnā jakā ar kapuci un džinsa biksēs, tramīgi nopētīja ielu uz abām pusēm, tad atvēra auto durvis un iekāpa.

Doktore Smita, man radās kāda ideja, Kristina paziņoja. Varbūt aiziesim uz to kafejnīcu, kur es toreiz redzēju tos puišus?

Džastina uzsmaidīja meitenei. Cerība atkal plaši izpleta spārnus un uzlidoja padebešos. Tiešām lieliska ideja, viņa uzslavēja.

90. NODAĻA

TĀTAD ŠEIT TAS viss sākās? Visas līdzšinējās slepkavības.

"Bekijas Pīrāgu Nams" bija vienkārša, lēta ēstuve Hiperiona avēnijā. Drūmajā telpā oda pēc kafijas un dezinfekcijas līdzekļa, ar ko trauku novācējs mazgāja grīdu. Pie sienas virs kases bija elektroniskais pulkstenis. Tas skaļi tikšķēja līdz ar katru sekunžu rādītāja kustību.

Džastina iedomājās interesanti, ko skolnieču slepkavas dara šobrīd, tieši šajā sekundē.

-   Mēs sēdējām šeit, Kristina norādīja uz sarkaniem vinila sēdekļiem pie ilgos gadu desmitos neskaitāmu pusdienotāju apbružāta galdiņa.

Pa lielo logu līdzās galdiņam pavērās skats uz Hiperiona avēnijas pusdienlaika satiksmes straumi. Kāds resns motociklists šķērsoja krustojumu pie dzeltenās gaismas un nesteidzīgi aizpurkšķināja tālāk.

Kristina stāstīja: Es sēdēju šeit. Mamma sēdēja tur. Es to varu pavisam skaidri iztēloties.

Viesmīlei bija sirmi mati, zila samta kleita ar priekšautu un plāksnīti pie krūtīm ar uzrakstu "Bekija". Šķita, ka viņa šajā pīrāgu ēstuvē nostrādājusi jau gadus piecdesmit.

Džastina pasūtīja melnu kafiju. Kristina palūdza tunča salātus, pēc tam ieminējās: Godīgi sakot, zināt ko, doktore Smita? Es negribētu sagādāt kādam nepatikšanas, ja nebūtu īsti pārliecināta.

-   Par to neraizējies, Kristina. Tikai ar saviem vārdiem tu nevienam nevari kaitēt. Mums būs vajadzīgi pierādījumi. Nav nemaz tik viegli apsūdzēt cilvēku slepkavībā.

-    Busiņš apstājās ielas vidū, Kristina stāstīja, noradot 11/ šķērsielu. Es uz mirkli novērsu skatienu, bet, kad atkal paraudzījos uz turieni, tie abi puiši svieda gaišmataino meiteni busiņā.

-   Vai tu varētu aplūkot dažas fotogrāfijas?

-   Protams. Ja tas var kā līdzēt.

Džastina izņēma no portfeļa trīs smagās gadagrāmatas un pāri galdiņam pabīdīja tās tuvāk meitenei.

Malkojot kafiju, viņa vēroja, kā Kristina pārlapo grāmatas. Meitene pievērsa uzmanību ne tikai portretiem, bet ari grupu bildēm un momentuzņēmumiem. Krietnu brīdi viņa pētīja kādu melnbaltu grupas foto ar parakstu "Āmrijas komanda".

-   Ko tu tur redzi? Džastina beidzot nenocietās.

Kristina iebakstīja ar pirkstu attēlā, norādot uz kādu zēnu,

kas stāvēja rindā līdzās deviņiem vai desmit vienaudžiem.

Tad meitene iesaucās: Tas ir viņš!

Džastina pagrieza grāmatu otrādi un pievilka tuvāk.

Parakstā bija nosaukti gadagrāmatas veidotāji un to absolvēšanas gadi. Salīdzinājusi parakstu ar skolēnu sejām, Džastina sameklēja 2006. gada absolventu portretus.

Zēnam, pret kuru bija pavērsts Kristinas apgrauztais nags, bija tumši mati, deguns, ko varētu nosaukt par smailu, un ausis, ko varētu raksturot kā atļukušas.

Džastina pēkšņi sajuta tādu enerģijas lādiņu, kas varētu saražot elektrību visai Losandželosas austrumdaļai.

Vai tiešām Kristinai bija tik laba atmiņa? Vai arī viņa tikai centās izpatikt Džastinai, kā bija brīdinājusi meitenes māte?

Džastina iejautājās: Kristina? Tas notika vakarā, vai ne? Busiņš apstājās uz īsu brīdi, un tie puiši kustējās. Vai tu esi pārliecināta, ka redzēji tieši šo puisi?

Kristina bija pietiekami attapīga, lai uzreiz saprastu iespējamo problēmu.

-  Es raizējos, ka nevarēšu viņu atpazīt. Taču izrādījās, ka varu gan. Kā jau toreiz teicu, doktore Smita, es nekad neaizmirsīšu viņa seju.

-    Labi, Kristina. Tu lieliski palīdzēji. Tagad šai sejai ir ari vārds. Rūdolfs Krokers

91. NODAĻA

SĀKUMĀ DŽASTINA IEBILDA pret Saja ieteikumu aprīkot viņas Jaguar ar smalku iebūvēto datoru. Tas sabojātu salona izskatu un turklāt neļautu viņai ne mirkli atrauties no darba.

Sajs uzvarēja strīdā ar nenoliedzami loģiskiem argumentiem, un tagad Džastina bija viņam pateicīga. ŠI nelielā kastīte ar desmit collu skārienjutīgo ekrānu bija savienota ar "Privātdetektīvu" starptautisko datortīklu un tiesu medicīnas datubāzēm. Tai bija arī motora diagnostikas funkcija, aizmugures šķēršļu noteikšanas sistēma un CD atskaņotājs.

Gudrā, mazā kastīte.

Džastina ierakstīja meklētājā Rūdolfa Krokera vārdu. Kamēr elektroniskās smadzenes pārmeklēja internetu, ekrānā sāka veidoties šā vārda īpašnieku saraksts. Tie bija dažādu štatu iedzīvotāji, kas darbojās visās iespējamās profesijās ārsti, juristi, ugunsdzēsēji, amatnieks, baseinu tīrītājs un pat apakšveļas modelis no Čikāgas.

Nevienam no šiem Rūdolfiem Krokeriem nebija kriminālas pagātnes, bet trīs vīri ar šādu vārdu dzīvoja Losandželosā un tās apkārtnē.

Pirmais no tiem bija dzimis 1956. gadā Saules ielejā un strādājis par skolotāju līdz agrai aiziešanai pensijā 2007. gadā.

Otrais sarakstā minētais Krokers bija vērtspapīru analītiķis brokeru firmā ar nosaukumu VVilshire Pacijīc Partners.

Džastina nospieda ekrānā dažas pogas, lai atvērtu firmas mājaslapu.

Viņa noklikšķināja uz virsraksta "Par mums" un atvēra sadaļu, kur bija visu firmas darbinieku biogrāfijas un mazi portreti.

Rūdolfs Krokers bija septītais no augšas.

Džastina cieši ieskatījās mazajā attēlā. Viņai bija jāpārliecinās, ka šis nopietnais, lietišķais portrets atbilst vecajā gadagrāmatā redzētajam, taču līdzība bija nenoliedzama. Neapstrīdama. Šis Krokers bija tas pats, kurš 2006. gadā bija beidzis Geitvejas skolu.

Džastina piezvanīja uz biroju. Zvani Džekam, Sajam un Mobotam tika savienoti ar balss pastu. Džastina zināja, ka visi strādā, galvu nepacejot. Sajs un Mo bija iegrimuši skolnieču lietas datoru pētījumos. Džeks, Kruss un Del Rio nodarbojās ar NFL blēdību un Šelbijas Kušmenas slepkavības izmeklēšanu.

Saistība ar Vendijas Bormenas lietu bija Džastinas ideja, un viņai pašai bija tā jānoved līdz galam. Sajs bija ieguvis divus vīriešu DNS paraugus no Vendijas Bormenas apģērba. Šie paraugi neatbilda nevienam zināmam cilvēkam ne dzīvam, ne mirušam, tāpēc tagad būs jāsadabū Rūdolfa Krokera DNS paraugs salīdzināšanai.

Un viņai tas būs jādara vienai.

Vai tiešām?

Džastinai radās spoža ideja. Viņa taču pazina kādu, kas pilnībā pārzina šo lietu un tikpat dedzīgi alkst notvert skolnieču slepkavu.

Diemžēl šī persona necieta viņu ne acu galā.

92. NODAĻA

DŽASTINA PAZINA LEITNANTI Noru Kroninu jau daudzus gadus. Kronina bija nostrādājusi slepkavību nodaļā piecus gadus, un visi viņu cienīja kā godīgu policisti. Viņa būtu pelnījusi spožu karjeras izaugsmi, taču to kavēja runāšana pretī augstākas pakāpes virsniekiem. Varbūt arī liekais svars nenāca par labu, jo īpaši šeit, Losandželosā.

Taču Bobijs Petino uzskatīja, ka Kronina ir laba un perspektīva izmeklētāja. Viņš pierunāja policijas priekšnieku Fesko uzticēt leitnantei skolnieču lietas izmeklēšanu tiešā viņa pakļautībā.

Džastina zināja, ka Kronina nopietni strādā pie šīs lietas kopš Keilas Bruksas nožņaugšanas pirms diviem gadiem un droši vien ir nonākusi vēl lielākā izmisumā nekā Džastina. Kroninai arī bija lielāka atbildība. Skolnieču lieta bija viņas galvenais uzdevums.

Novietojusi auto Martela ielā šaurā ieliņā rietumu Holivudā -, Džastina nogāja aptuveni desmit metru līdz vietai, kur Nora Kronina kaut ko meklēja, palīdusi zem veca, sagrabējuša Ford ietves malā.

-   Sveika, Nora, tā esmu es, Džastina ierunājās.

-   Ak, laimes diena, Kronina nomurmināja. Viņa izlīda no auto apakšas ar nazi cimdotajā rokā. Pasniedzot nazi kādam ierindas policistam, viņa pavēlēja: Edison, iesaiņo un piereģistrē šo un nodod laboratorijā.

-   Jā, kundze, Noras kundze. Tūlīt!

Novilkusi lateksa cimdus, Kronina pievērsa nīgru skatienu Džastinai. Kas tad lēcies, Džastina? Dzirdēju, ka tev ar Bobiju viss ir cauri, bet man tu to nepateici. Vai tu vispār vēl strādā pie skolnieču lietas?

-    Aģentūru "Privātdetektīvi" ir nolīgusi pilsētas dome. Mes izmeklējam lietu par brīvu. Bez samaksas.

Džastina gaidīja Kroninas nākamo dzēlienu, bet tas nesekoja. Iespiedusi rokas sānos, leitnante noprasīja: Vai tavas mašīnas gaisa kondicionētājs darbojas?

Abas sievietes iesēdās Jaguar, ieslēdza kondicionētāju uz pilnu jaudu, un Džastina izstāstīja Norai par Kristinu Kastilju.

-    2006. gadā Kastilja redzēja, kā divi puikas iesviež Vendijai Bormenai līdzīgu meiteni melnā busiņā. Pirms stundas viņa identificēja vienu no tiem. Manuprāt, Vendija Bormena varēja būt pirmais upuris šajā slepkavību sērijā.

-   Es zinu par to Kastilju meitēnu. Viņai tolaik bija tikai vienpadsmit, vai ne? Māte sargāja viņu no policijas aiz septiņām atslēgām. Tu tiešām tici, ka viņa pēc pieciem gadiem var kādu droši atpazīt?

-    Ne jau pilnībā, nē. Es paņēmu no glabātavas Bormenas apģērbu un liku pārbaudīt mūsu laboratorijā. Tur ir labas DNS analīzes, Džastina paskaidroja. Atrada divus dažādus vīriešu DNS paraugus. Taču datubāzē nekas neuzpeldēja.

-   Ko tad tu gribi no manis? Es te kaut ko īsti nesaprotu.

-    Mums ir pamats domāt, ka pēc divām dienām notiks vēl viena slepkavība.

-   Ak tiešām? Taču tu nevari pateikt, kā tu to zini, vai ne? Es atkārtoju ko tu gribi no manis?

-    Kristina Kastilja redzēja uz nolaupītāju busiņa Geitvejas skolas uzlīmi, Džastina paskaidroja. Nospiedusi dažus iebūvētā datora taustiņus, viņa parādīja ekrānā Rūdolfa Krokera fotogrāfiju.

-    Šis ir tas puisis, kuru atpazina Kristina Kastilja. Vārds Rūdolfs Krokers. 2006. gadā beidzis Geitvejas skolu. Tagad smalks darbonis brokeru firmā. Kristina ir pārliecināta, ka toreiz redzēja tieši viņu.

-   Ak tā. Un ko tagad, Džastina?

-   Tagad šeit man ir aizdomās turamais, Džastina paziņoja, paceļot vienu roku. Bet šeit DNS paraugs. Viņa pacēla otru roku. Ja varētu salikt abas rokas kopā, varbūt izdotos piežmiegt to draņķa psihopātu.

-Ja gribi, lai es tev palīdzu, man jāzina viss, kas tev ir zināms, Kronina paziņoja. Vairs nekādu stulbību "mums ir pamats domāt". Ja kaut ko noklusēsi, es atteikšos sadarboties.

-   Protams.

-   Man nav jāpakļaujas tavām komandām.

-   Nē, nav. Bet tu nedrīksti bez manas piekrišanas piesaistīt nevienu citu policistu. Labi?

-   Jā, Nora novilka.

Tad viņa pasmaidīja. Šķiet, šī bija pirmā reize, kad Džastina redzēja smaidu Noras sejā. Visi mani apsmietu par šādu sadarbību ar tevi. Pēc tam kad esmu tevi nemitīgi lamājusi.

Džastina pamāja ar galvu. Sarunāts?

-   Sarunāts. Viņas braši sasita kopā plaukstas auto vēsajā gaisā.

-   Mēs būsim lieliska komanda, Džastina nopriecājās.

-   Nepārsteidzies nu, Nora Kronina brīdināja. Tu man joprojām diez ko nepatīc.

Džastina beidzot arī pasmaidīja. Tas pāries.

93. NODAĻA

PA CEĻAM UZ aģentūru, kad biju aizķēries sastrēgumā uz Piko ielas, piezvanīja Mobots no tehnikas centra.

-    Pirms piecām minūtēm mūsu draugi no Losandželosas lidostas Marriott piezvanīja uz kādu dzērienu uzpildes fabriku Reno, lūdzot ziedojumu štata policistu atraitņu fondam, viņa paziņoja, neslēpojot sajūsmu. Šīs fabrikas īpašnieks ir neviens cits kā Antonijs Marzullo. Kā tev tas patīk, Džek?

-    Labs ķēriens, Mo. Lielisks panākums. Bet tu jau zini, ko man visvairāk vajag.

-   Dzirdēt naudas šķindoņu, pārejot no vienām rokām citās? Mo iesmējās. Pēc zvana uz Nevadu Viktors Speino piezvanīja Kenijam Ouenam uz mobilo. Viņi šopēcpusdien tiksies Beverlihilsas viesnīcā. Ceturtajā namiņā.

Mo noklausījās Kenija Ouena un Lansa Rihtera telefonus kopš viņu ierašanās Losandželosā pirms rītdienas spēles. Mēs jau zinājām, ka profesionālie rezultātu ietekmētāji paredzēja, ka Titāns uzvarēs Raiders ar trīs piezemējumu starpību. Un mēs zinājām ari to, ka tad, ja abiem tiesnešiem izdosies ietekmēt rezultātus un saglabāt septiņpadsmit punktu pārsvaru, Marzullo kabatās ieplūdīs desmitiem miljonu dolāru no nelegālajām derībām.

Taču tēvocim Fredam un viņa kolēģiem būs vajadzīgs kas vairāk par tukšām baumām un aizdomām. Viņiem vajadzēs pierādījumus.

Piezvanīju Del Rio, mēs satikāmies garāžā un nomainījām manu auto pret vienu no aģentūras Honda CR-V spēkratiem. Tas bija melns, ar tonētiem logiem un aprīkots ar vismūsdienīgākajām bezvadu elektronikas ierīcēm.

Aizbraucām uz Sanseta bulvāri, tur es apturēju auto zem Beverlihilsas viesnīcas ieejas nojumes, un Del Rio izkāpa.

Pavilcis zemāk cepures nagu un uzmetis plecā ar kamerām pilno somu, viņš iegāja viesnīcā. Pēc tam es apbraucu loku pa Sanseta bulvāri un apstājos Kreščenta ielā, kur no glītā, baltā namiņa viesnīcas krāšņajā dārzā mani šķīra simt metri un apmesta mūra žogs.

Del Rio ziņoja man par savām darbībām pa atlokam piesprausto mikrofonu. Viņš novietoja vienu miniatūru kameru pie namiņa ieejas durvīm, otru iekšpagalmā, bet vēl trīs "zirnekļu acis" uzstādīja pie visu triju istabu logiem.

Pēc gausi aizritējušām divpadsmit minūtēm Del Rio atgriezās automobilī, un mikrokameras sāka raidīt bezvadu videoattēlu uz mūsu portatīvajiem datoriem.

Pagaidām vienīgie kustīgie objekti namiņā bija sīki putekļi, kas saules staru strēlēs rāmi virmoja augšup.

Par spīti Del Rio nesavaldīgajam raksturam, viņš spēja kaut desmit stundas pacietīgi sēdēt novērošanas postenī, pat nesajūtot vajadzību aiziet uz tualeti. Es vēl aizvien jutos izsists no līdzsvara pēc zemestrīces un tās atmodinātajām satriecošajām atmiņām. Kad bijām nosēdējuši pusstundu, vērojot saules staru, es vairs nespēju klusēt.

-   Paklau, Rik! Vai tu apskatīji Deniju Jangu, kad es viņu iznesu no helikoptera?

-   Ko? Jā. Kāpēc jautā?

Neskanīgā balsī izstāstīju par saviem šīrīta piedzīvojumiem. Runāju monotoni kā mironis, tomēr viss galvenais bija pateikts. Nebija nekādas vajadzības izpušķot stāstījumu. Del Rio pats bija to visu redzējis.

-   Ļauj man saprast, viņš pārjautāja, kad biju beidzis. Tu tagad mokies pārmetumos par to, ka atstāji helikopterā Džefu

Albertu, cenšoties izglābt Deniju Jangu? Bet kā tad pa rej ir 7 Džek, mūs sašāva ar raķeti. Bet tu spēji nosēdināt to sasodīto lidaparātu.

-   Vai atceries Albertu?

-   Protams. Viņš bija lāga puisis. Tāpat kā visi pārējie. Džek, tu pats arī vēl biji jauns puika.

-   Man šķiet, ka Denijs Jangs bija miris, kad es viņu nesu ārā.

Del Rio kādu brīdi raudzījās manī, tad ierunājās: Kad es piegāju pie tevis, Denijam no krūtīm vēl plūda asinis. Viņš nomira uz zemes. Helikopters uzsprāga, Džek. Ja tu būtu atgriezies tajā, tad būtu gājis bojā tāpat kā Denijs Jangs un Džefs Alberts. Un neviens tevi vairs nespētu atdzīvināt.

Del Rio bija taisnība. Denija asinis tecēja man uz zābakiem. Viņš bija dzīvs. Es biju iznesis viņu ārā dzīvu.

Gandrīz vai atļāvos atviegloti uzelpot.

Mēs abi klusējām, līdz uz viesnīcas dārza celiņa parādījās divi vīrieši.

Viens bija Viktors Speino. Otrs maza auguma vīrs dārgā uzvalkā. Tas izņēma no kabatas elektronisko karti un atslēdza 4. namiņa durvis.

Es pacēlu rokas kā futbola tiesnesis.

-   Trāpīts!

94. NODAĻA

GATAVOJOS PAVĒSTĪT SVARĪGUS jaunumus, tiesa gan, ne visai iepriecinošus.

Bija jau tumšs, kad piebraucu pie tēvoča lepnā itāliešu stila savrupnama Ouklendā. Novietoju auto lokveida piebraucamā ceļa galā un devos pa celiņu uz māju.

Tur mani sagaidīja Freda otrā sieva Luisa kopā ar manu trakulīgo vienpadsmitgadīgo brālēnu Braienu, kas apķērās man ap kājām gluži kā Amerikas labākais aizsardzības spēlētājs no Dienvidkalifornijas komandas, par kādu viņš sapņoja kādreiz kļūt.

Nogāzos priekšnamā uz grīdas, vaidēdams tēlotās sāpēs, kamēr Braiens lēkāja man apkārt, izpildot indiāņu kara deju. Pienāca mazā māsīca Džekija un noglaudīja man galvu kā zelta retrīveram.

-   Braiens ir liels, resns nekauņa, Džek. Vai stipri sasities?

Piemiedzu viņai ar aci un pateicu, ka man nekas nekaiš, un

meitenīte paraustīja mani aiz deguna.

-   Džek, vai ēst gribi? tēvocis Freds apjautājās, palīdzot man piecelties un apliekot roku ap pleciem.

-   Es neatteiktos no kafijas, atbildēju.

-   Varbūt kafiju ar banānu krēma pīrāgu?

-   Lieliski!

Apsēdos pie ēdamistabas galda, un bērni sāka bombardēt mani ar jautājumiem kā patika zemestrīce, vai pēdējā laikā esmu noķēris kādus bandītus, cik ātri protu braukt ar auto.

Tikko biju atbildējis uz vienu jautājumu, zibenīgi sekoja nākamais.

Citreiz es būtu paķēris mazos katru savā padusē un ai/.tr.iu cies uz televīzijas istabu, lai kopīgi noskatītos kādu filmu p.u Zirnekļcilvēku vai Betmenu, bet šovakar man prātā bija cit.is domas par to, cik maz laika atlicis līdz svētdienas spēlēm, no kurām viena bija īpaši svarīga.

Uztvēru tēvoča skatienu un paplikšķināju pa jakas krūšu kabatu. Viņš pamāja ar galvu un teica Luisai: Es uz bridi nolaupīšu Džeku.

Sekoju Fredam uz viņa darbistabu skaistu telpu ar mahagonija paneļiem, balvu vitrīnām gar divām sienām un simt septiņdesmit trīs centimetru plakano videoekrānu goda vietā virs kamīna.

-   Es gribu iedzert, Freds paziņoja.

-   Ielej man arī to pašu, ko sev.

Freds sagatavoja J&B ar ledu, un es ievietoju video iekārtā līdzpaņemto zibatmiņas karti. Tad atbrīvoju biroja krēslu, lai tēvocis varētu vērot ekrānu no labākā skatpunkta. Freds Kroicers bija sarežģīta rakstura vīrs. Grūti bija paredzēt, ko viņš teiks, noskatījies nelaimīgo filmiņu, ko biju spiests parādīt.

Augstas izšķirtspējas videoekrāna kvalitāte bija lieliska īsti atbilstoša mūsu NASA līmeņa kamerām.

Sākām vērot ierakstu, kas bija uzņemts no ārpuses pa Beverlihilsas viesnīcas namiņa logu.

Telefonam iemirgojās sarkana gaismiņa.

Parādījās uzvalkā ģērbies vīrietis ar muguru pret kameru, pacēla klausuli, nospieda dažus ciparus un noklausījās ziņojumu.

Viņam aiz muguras Viktors Speino izņēma no ledusskapja Heinekert alus pudeli un ieslēdza televizoru.

Paņēmu no Freda rakstāmgalda tālvadības pulti un ātri padzinu ierakstu uz priekšu, tad atkal palēnināju, kad ekrānā tuvplānā parādījās uzvalkā tērptā vīra seja.

Tas bija Antonijs Marzullo Čikāgas mafijas ģimenes trešās paaudzes boss.

Viņš pavēlēja Speino: Atver durvis.

Speino paklausīja, un ienāca divi vīri: Kenijs Ouens vecākais tiesnesis ar divdesmit piecu gadu pieredzi laukumā un Lanss Ričters jauns, enerģisks līnijtiesnesis, kurš bija pārliecinājies, ka finansiāli izdevīgāk ir sagrozīt rezultātus, nevis spēlēt pēc noteikumiem.

Tēvocis Freds pārsteigumā ievilka elpu, tad nikni nolamājās.

Ekrānā vīri sarokojās, un tiesneši apsēdās pretī cilvēkam, kurš bija uzņēmies līdz šim neiespējamu pasākumu mūsdienu profesionālā futbola samaitāšanu.

-    Nedrīkst būt nekādas kļūdas, Marzullo brīdināja. Viņš savilka lūpas mākslotā smaidā. Kā vienmēr, te būs divdesmit procentu priekšapmaksa. Pārējo saņemsiet rītvakar. Ne vairāk par septiņpadsmit punktiem. Sapratāt? Ja jāpārtrauc spēle tāpēc, ka jums acīs spīd saule, tas ir pietiekami labs iegansts. Šī starpība jānotur ar jebkādiem līdzekļiem.

Ričters atbildēja: Mēs saprotam un zinām, kas ir likts uz spēles. Viņš pastiepa roku pēc biezas simtdolāru banknošu paciņas.

-  Vai tiešām saprotat? Marzullo pārjautāja, apturējis Ričtera plaukstu.

-    Jā, ser. Viss notiks tieši tā, kā likāt. Bez problēmām. Ar jebkādiem līdzekļiem.

Ouens vispirms uzsita ar naudas žūksni sev pa gurnu, tad ielika to kabatā.

Apturēju videoierakstu un pievērsos tēvocim.

Nabaga vīrs izskatījās kā saņēmis triecienu ar sienu graujamo bumbu. Šādu skatienu mokoša kauna un skumju maisījumu es atcerējos no tēva tiesas prāvas.

-    Diezgan pārdrošs gājiens, es ieminējos. Tas nav tikai viena godkārīga mafijas bosa un pāris pērkamu tiesnešu darījums. Tas ir kaut kas daudz vērienīgāks. Marzullo ģimene sāk iekarot Nočiju teritoriju.

-  Man vienmēr šķita, ka Kenijs Ouens pat svešu grasi nepacels no zemes, Freds brīnījās. Es pazīstu viņa sievu un esmu ticies arī ar bērniem. Viens dēls spēlē Ohaio štata komandā.

-   Šis ieraksts ir labs pierādījums, es atbildēju. Derēs ari tiesā.

-   Man jāpiezvana dažiem cilvēkiem, Freds ieminējās. Sazināšos ar tevi rīt no rīta un pateikšu, kā mēs rīkosimies. Tu mums lieliski palīdzēji, Džek.

-   Jā, nu ko, man loti žēl, tēvoci Fred. Tiešām ļoti žēl.

-   Neko darīt, Freds nopūtās. Rīt būs vēl ļaunāk.

95. NODAĻA

bija jau pāri pusnaktij, kad beidzot nokļuvu līdz Kolīnas mājai.

Biju pārguris līdz nemaņai, ilgojos sajust uz pieres Kolīnas vēsās plaukstas pieskārienu. Ieklausīties viņas maigajā, melodiskajā balsī un aizmigt siltā apskāvienā.

Kolīna pienāca pie durvīm, ģērbusies krekliņā un pavisam niecīgās biksītēs. Mati bija sasprausti vaļīgā mezglā uz pakauša. Viņa burvīgi smaržoja pēc rozēm un cukura glazūras.

-   Atvainojiet, bet viesnīca ir slēgta, viņa paziņoja. Tepat netālu uz šis ielas ir motelis.

-   Kolīna, es zinu, ka vajadzēja iepriekš piezvanīt.

-   Nāc iekšā, Džek.

Viņa atvēra durvis un pastiepās uz pirkstgaliem, lai noskūpstītu mani. Tad viņa piespiedās ar gurniem, un jau pēc pāris sekundēm mani pārņēma iekāre.

Kolīna pārvilka plaukstu pār manu bikšu priekšu, tad saņēma mani aiz rokas un veda uz guļamistabu. Aizkaru apslāpētajā mēnesgaismā viņa uzvilka augstpapēžu kurpes.

-   Gribi paskatīties televīziju? viņa apjautājās. Vai ari tev prātā kaut kas cits?

-   Ko labu rāda? es noprasīju un pasmaidīju.

Kolīna man pievienojās.

96. NODAĻA

satvēru kolīnas krekliņa lences un pavilku uz leju pār pleciem. Ne tālāk. Tikai mazliet.

Joprojām smaidīdama, Kolīna atsprādzēja bikšu jostu un izģērba mani. Tad lika apsēsties uz gultas, novilka kurpes un zeķes un maigi nospieda mani guļus.

Ak dievs, kā man patīk tavs augums, viņa izdvesa. Tik ļoti. Dievs, palīdzi man.

Šādu saņemšanu es nebiju gaidījis, kad zvanīju pie viņas durvīm, bet te nu es biju kails atlaidies puķainajos palagos un vēroju, kā Kolīna izņem no matiem sprādzes. Melnās cirtas kā reibinošs zīda aizkars noslīga pār pleciem, apsedzot, tad atkal atklājot viņas krūtis.

Kolīna noliecās pār mani, ar matiem kutinot seju, un ilgi, kaislīgi noskūpstīja. Tas bija brīnumjauki. Tad viņa apgūlās un piekļāvās ar visu augumu, uz mirkli atraujoties un atkal piespiežoties klāt.

Apskāvu viņas slaidos gurnus sajūtot smailo papēžu dūrienu muguras lejasdaļā un tad jau biju iegājis viņā.

Mana apziņa pagaisa, visas domas par miegu pazuda kā nebijušas. Sirdi pārpildīja bezgalīga mīlestība, pateicība un svētlaime, bet vēlāk, pēc desmit minūtes ilgušas vētrainas kaisles abi sasniedzām baudas kulmināciju. Noslīdēju no Kolīnas auguma un atslīgu palagos.

Mani kaisles sviedri pamazām apžuva, bet tad kaut kas neticams Kolīna sāka raudāt.

Sajutu pēkšņu nožēlu. Šodien jau biju noguris no pārsteigumiem, vairs nevēlējos nekādas emociju vētras, taču šis sapīkums pārgāja, to nomainīja kauns un līdzjūtība pret Kolīnu.

Maigi apskāvu viņu un piekļāvu sev klāt, ļaujot klusi šņukstēt pie krūtīm. Kolīna, kas noticis?

Viņa tikai papurināja galvu.

-    Mīļumiņ, pastāsti, kas tev kaiš. Es gribu to zināt. Esmu kopā ar tevi.

Kolīna strauji izrāvās no manām rokām. Ar troksni iesvieda kurpes kaktā. Atvērās vannasistabas durvis, un es izdzirdēju ūdens šalkoņu. Pēc dažām minūtēm Kolīna iznāca, ģērbusies garā naktskreklā, un apgūlās gultā.

-   Es uzvedos kā muļķe, viņa nopūtās.

-   Pastāsti, kas vainas. Lūdzu!

Viņa apgūlās uz muguras un pievērsa skatienu griestiem. Uzliku plaukstu uz viņas vēdera.

-   Man ir grūti, Džek. Tas viss… mani reizēm tik ļoti apbēdina. Es tevi satieku tikai šad un tad, pašā nakts melnumā. Mēs strādājam kopā birojā. Bet kas vēl mums ir kopīgs?

-   Piedod.

Es nedrīkstēju teikt, ka viss mainīsies. Mēs bijām nonākuši bezizejā, un bija jāatzīst patiesība.

-   Kolīna, tas ir viss, ko varu atļauties. Es nevaru pārvākties pie tevis. Nevaru apprecēt tevi. Tas jāizbeidz.

-   Tu mani nemīli, Džek, vai ne?

Es nopūtos. Kolīna apskāva mani, un es noglāstīju viņas matus. Mīlu. Bet ne tā, kā tu to vēlies.

Man sirds sāpēja tikpat stipri kā viņai, tomēr nācās atraisīties no viņas apskāviena.

-   Paliec, Džek. Es vairs neraudāšu. Šodien ir svētdiena. Jauna diena, jaunas cerības.

-    Man jābrauc mājās un mazliet jāpaguļ. Šodien jāstrādā. Futbola līgas lietā gaidāms atrisinājums. Tēvocim vajadzīga mana palīdzība. Es viņam apsolīju.

-   Skaidrs.

Savācu no grīdas drēbes un tumsā apģērbos. Kolīna raud/ijiis griestos, kad atvadoties noskūpstīju viņu.

-   Džek, tu neesi slikts cilvēks. Vienmēr esi bijis godīgs pret mani. Vienmēr atklāts. Lai tev jauka šī diena!

97. NODAĻA

JOPROJĀM DOMĀDAMS PAR Kolīnu, divpadsmitos satikos ar Del Rio un Fredu stadiona autostāvvietā.

Apdullinoši auroja taures. Motocikli parkšķēja un rēca, iebraucot pa vārtiem. Pa asfaltu plūda lielāku un mazāku auto straume. Visdažādāko vecumu fani, ģērbušies Raiders T kreklos, daži pat izkrāsojuši sejas melnā un sudraba krāsā, bet saujiņa īpaši izredzēto Darth Raider tērpos pulcējās bariņos ap saviem spēkratiem, cepa burgerus un dzēra alu.

Šī bija vietējās komandas spēle, tāpēc fani vienmēr uzdrīkstējās cerēt, ka brīnumainā kārtā senie slavas laiki pēkšņi atgriezīsies un Raiders triumfēs bet, ja ne, tad vismaz diena būs pavadīta jautrās izklaidēs.

Paraudzījos uz īpašnieku stāvlaukumu, redzēju, ka Freds slēdz ciet savu auto, un devos uz ieejas pusi. Tēvocis bija ģērbies savā iecienītajā Dockers iesildīšanās jakā, ortopēdiskajām kurpēm kājās. Paplānie mati bija rūpīgi sasukāti. Man šķita, ka viņš izskatās vecāks nekā pirms nedēļas, it kā būtu pārcietis smagu zaudējumu, un droši vien tā ari bija.

Pasaucu viņa vārdu, un Freds pacēla skatienu un pagriezās uz manu pusi.

Viņš sarokojās ar Del Rio, uzsita man uz pleca un veda mūs cauri pūlim uz sānu durvīm aiz apsardzes līnijas.

Paldies, ka atbraucāt, Džek, Rik. Tas man daudz nozīmē.

Viņš parādīja apsargam savu apliecību un paziņoja: Viņi ir kopā ar mani. Tad atvērās durvis, un mēs nokļuvām iespaidīga apmēra tunelī.

Uz brīdi acu priekšā pazibēja koši zaļais laukums un tribīnes, kas strauji pildījās ar skatītājiem, bet tad gaitenis strauji pagrie zās pa kreisi, vedot mūs sporta arēnas pazemes dzīlēs.

Apakšzemes gaiteņa abās pusēs durvis nemitīgi vērās vaļa un ciet. Stadiona darbinieki sveicināja Fredu, un viņš smaidot pamāja ar roku, bet man sažņaudzās sirds, iedomājoties, kas notiks jau pēc dažām minūtēm.

Tiksim ātrāk ar to galā, Freds ieminējās. Tas būs smagi, Džek, ļoti nepatīkami.

Viņš atslēdza sava kabineta durvis un pakāpās sāņus, lai ielaistu mani un Del Rio pa priekšu.

Es pārsteigts ieraudzīju pie Freda rakstāmgalda sēžam Evanu Ņūmenu un Deividu Diksu. Telpas dziļumā uz dīvāna sēdēja divi man nepazīstami vīri, ģērbušies melnbalti svītrotajās tiesnešu formās. Viņu sejas izteiksme bija drūma.

Freds nosauca viņu vārdus Skips Stefero un Martijs Matlaga -, tad noprasīja: Džek, tev ir līdzi tās bildes? Nāciet abi ar Riku man līdzi. Visi pārējie gaidiet mūs atpakaļ pēc pāris minūtēm. Ja nebūsim, lauzieties iekšā.

Mēs ar Riku sekojām Fredam līdz netālu esošām durvīm ar uzrakstu "Tiesneši".

Freds divreiz pieklauvēja, tad, negaidot atbildi, pagrieza rokturi un atvēra durvis.

Mums ienākot, uzreiz kā uz burvja mājienu apklusa sarunu murdoņa un skapīšu durvju virināšanas troksnis.

98. NODAĻA

PUSAPĢĒRBTIE TIESNEŠI PĀRSTEIGTI raudzījās uz mums. Freds mierīgi ierunājās: Kenij, Lans, man ar jums jārunā.

Kenijs Ouens aizpogāja melnbalti svītroto kreklu. Tad uzcēla kāju uz sola, lai aizsietu kurpes auklas.

-   Ārā, Freds piebilda. Un tūlīt.

Lansa Ričtera iedegusi seja nobālēja, tomēr viņš un Kenijs Ouens sekoja Fredam ārā pa durvīm, kurš tās aizvēra aiz viņiem.

Mēs visi pieci sastājāmies ciešā bariņā metrus desmit no tiesnešu ģērbtuves. Freds paziņoja: Vieglā ceļa šeit nav. Mēs varam to darīt smagi vai ļoti smagi.

-    Par ko tu runā, Fred? jautāja Ouens, gluži pārliecinoši izliekoties nesaprotam.

-   Mums ir nofilmēts viss jūsu netīrais darījums, jūs, nožēlojamie blēži! Džek, parādi bildes, ko uzņēmi Beverlihilsā.

Es biju izdrukājis videoieraksta stopkadrus no tiesnešu tikšanās ar Antoniju Marzullo. Aploksne ar bildēm bija manas žaketes krūšu kabatā.

Izņēmu fotogrāfijas, pārcilāju tās un uzliku pašā virspusē naudas saņemšanas skatu.

Ričters ieraudzīja fotogrāfijā sevi un Ouenu ar naudas paciņām rokās sēžam pie kafijas galdiņa pretī Čikāgas mafijas bosam.

Sajutu urīna smaku un ieraudzīju slapju plankumu Ričteram uz bikšu priekšas. Viņš izgrūda: Man bija jāpiekrīt. Ja es nepiekristu Kenijam, tad zaudētu darbu.

Ouens nicīgi nošņācās: Tu, lupata!

Freds turpināja: Nepūlieties mani apvārdot, Ričter. Mani neinteresē jūsu iemesli.

-   ŠI bija pirmā reize, Ouens taisnojās. Apžēlojies, Fred. Šajā darbā nevar pietiekami nopelnīt.

-   Ken, vai nedzirdēji, ka man viss ir nofilmēts? Marzullo saka: "Te būs divdesmit procentu priekšapmaksa. Kā vienmēr." Tagad klausieties. Manā kabinetā ir Dikss un Ņūmens. Dikss būtu gatavs aizvest jūs abus uz tuksnesi un nošaut. Viņš tiešām spētu to izdarīt. Ņūmens grib kandidēt Kongresa vēlēšanās. Viņš labprāt liktu jūs tūlīt pat arestēt, lai daļēji aizsargātu NFL reputāciju, vienlaikus izjaucot spēli. Es uz to raugos citādi, un kolēģi tic manai intuīcijai. Ja jums galvā ir kaut nedaudz prāta, piedāvāju šādas iespējas. Klausieties uzmanīgi.

Abi tiesneši saspringti raudzījās uz Fredu, kas turpināja runāt.

-   Plāns A. Jūs atgriežaties ģērbtuvē un paskaidrojat, ka esat pieķerti, vakariņojot ar dažiem spēlētājiem, bet nevarat teikt, kuri tie bija. Tas ir līgas noteikumu pārkāpums, par kuru draud atlaišana. Bet Plāns B ir šāds. Es dodos pie komisāra ar videoierakstu, kur redzams, kā jūs saņemat samaksu no Marzullo. Spēles norises godīgums nonāk zem mikroskopa. Izpētīs visas spēles, ko jūs savā nožēlojamo neliešu mūžā esat tiesājuši.

Jūs arestēs un apsūdzēs noziedzīgā sazvērestībā, un šī lieta vienas dienas laikā nonāks visas valsts avīzēs, kas par to rakstīs vēl gadiem ilgi. Marzullo ģimeni apsūdzēs šantāžā, un jūsu dzīvībām būs graša vērtība gan cietumā, gan ārpus tā.

Atklāti sakot, es ari pašlaik neko nedotu par jūsu izdzīvošanas izredzēm. Jums ir ne vairāk par trim stundām, lai pazustu. Kad Marzullo vīri neredzēs jūs laukumā, viņi apziņos visus savējos. Kad spēle nenoritēs pēc Marzullo prāta, jūsu liktenis būs izlemts. Šaubos, vai jūsu līķus kādreiz atradis.

Kenija Ouena plati ieplestajās acis saplūda asaras. Viņš atkārtoja Freda ieteikto pasaciņu: Mēs vakariņojām kopā ar dažiem spēlētājiem, bet nedrīkstam teikt, kuri tie bija, jo viņi nebija vainīgi. Mēs rīkojāmies muļķīgi. Gribējām izēsties par velti un pārkāpām noteikumus. Lūdzu, pieņemiet mūsu atlūgumu.

Freds pavēlēja: Iztukšojiet skapīšus un pazūdiet no šejienes. Zibenīgi!

Pēc desmit minūtēm Freds, Ņūmens un Dikss ieveda ģērbtuvē jaunos tiesnešus. Kā jau bija gaidāms, Titāns sagrāva Raiders ar 52 pret 21, pārsniedzot rezultāta starpību par 14 punktiem.

Es aizvedu videoierakstu uz aģentūru un ieslēdzu lielajā seifā, kur glabājas daudz citu tumšu noslēpumu. Ja kādreiz Fredam to ievajadzēsies, viņš to dabūs.

Taču stopkadrus ar Speino, Marzullo un tiesnešiem es paturēju kabatā. Man bija radusies kāda spoža ideja. Taču par to vēl neviens nedrīkstēja zināt.

99. NODAĻA

pulkstenis bija bez desmit četri tās pašas dienas pēcpusdienā.

Džastina un Nora Kronina jau no astoņiem rītā sēdēja mašīnā pie Rūdolfa Krokera baltās trīsstāvu daudzdzīvokļu mājas. Viņas vēl nebija kļuvušas par labām draudzenēm, taču nebija arī sakāvušās.

Džastina bija piestiprinājusi pie auto loga miniatūru parabolisko antenu. No rīta viņas noklausījās visas skaņas no Krokera vannasistabas, bet vēlāk raidījumu "Tikšanās ar presi", ko pavadīja Krokera indīgie komentāri.

Dažas minūtes pirms diviem Krokers izgāja no mājas, ģērbies šortos un T kreklā, un Nora ar Džastinu pirmoreiz savām acīm ieraudzīja divdesmit trīs gadus veco vīrieti, kurš varbūt ir noslepkavojis vairāk nekā desmit meitenes.

-   Neizskatās diez cik iespaidīgs, Nora vīlusies norūca.

-   Viņš jau arī tāds nav. Viņš ir tikai parasts nelietis, Nora.

Krokers devās skrējienā pa Admiralitātes ielu, bet Džastina un

Nora drošā attālumā sekoja viņam vienā no aģentūras pelēkajiem Crown Victoria standarta sedaniem.

Atgriezies mājās, Krokers noskalojās dušā, dziedādams Unbreak My Heart greizā meldijā, toties izjusti. Viņš noskatījās CNN raidījumu "Jūsu nauda", bet tad viņa dzīvoklī iestājās klusums. Džastina iedomājās, ka varbūt Krokers strādā pie datora. Vai arī licies nosnausties.

-   Vai viņš vairs nelīdīs ārā līdz rītam? Nora pukojās. Man šķita, ka šis puisis alkst pēc piedzīvojumiem.

-    Nomierinies. Aizver acis, Džastina pamācija. Ja viņš paliks tepat, tad mēs ari.

-   Es nespēju snaust mašīnā. Un tu?

-   Kāda kafija tev garšo? Tepat uz stūra ir delikatešu veikals. Es izmaksāšu.

Neilgi pēc pieciem Krokers atkal parādījās mājas durvis, šoreiz uzposies smalkā zilā bleizerā, sārtā kreklā, pelēkās biksēs un ar dārgām šņoru kurpēm kājās.

Viņš piegāja pie jauna modeļa zila Sienna minivena, kas bija novietots Bora Bora ielas galā, un iesēdās pie stūres. Atpakaļgaitā veikli izbraucis no stāvvietas, viņš nogriezās uz Via Marina ielas.

Džastina bija profesionāla izsekotāja un labi pieprata šo mākslu. Viņa brauca nopakaļ Krokera minivenam, turoties divu vai triju auto attālumā.

Kad mainījās luksofora signāls, viņa gandrīz pazaudēja izsekojamo, tomēr piedeva gāzi un aiztraucās pāri krustojumam pie dzeltenās gaismas.

-   Maitasgabals, Kronina nomurmināja. Vai viņš mūs ievēroja?

-   Nezinu, Džastina atbildēja. To mēs drīz redzēsim.

Pa Vestvudas bulvāri viņas iebrauca Vestvudā un tālāk devās pa Hilgarda ielu. Viņas pamanīja, ka Krokers iegriežas piebraucamajā ceļā, atstāj auto atslēgas apkalpotājam un iet pa kāpnēm uz viesnīcas W Hotel lobiju.

Ēkas stūri izvietotais bārs bija saskatāms no ielas pa lielajiem logiem abās pusēs.

-   Viņš iet uz bāru Whiskey Blue, Džastina secināja. Tā ir iepazīšanās vieta bagātiem vientuļniekiem. īsti piemērota ari mūsu mērķim.

Viņas bija skaidri un precīzi vienojušās par veicamo uzdevumu. Viņas negatavojās pratināt Rūdolfu Krokeru. Viņas negatavojās to arestēt. Viņas pat nevēlējās ieskatīties šim vīrietim acis, lai gan Džastina labprāt tās izskrāpētu.

Viņas tīkoja iegūt tikai kādu mazumiņu siekalu, mikroskopisku ādas daļiņu vai blaugznu kripatu. Ar to ari pietiks.

Tomēr vieglāk pateikt nekā izdarīt.

-   Kā es izskatos? Nora jautāja Džastinai.

-   Burvīgi. Uzkrāso šo.

Džastina izņēma no somiņas lūpukrāsu un pasniedza Norai, neatraujot skatienu no durvīm, pa kurām Rūdolfs Krokers bija tikko iegājis. Viņš vēl nebija nācis ārā.

-   Izlaid matus, Nora izrīkoja. Izpurini tos. Atpogā dažas pogas.

Džastina paklausīja, tad paziņoja: Ejam! Laiks tikties ar sātanu.

Nora aizcirta durvis, parādīja apkalpotājam žetonu un pieteica: Mūsu auto paliks tieši šeit, ietves malā. Policijas izmeklēšana.

Džastina pasniedza puisim desmit dolārus un sekoja Norai augšā pa kāpnēm.

-   Sapratu, puisis noteica. Labā policiste, ļaunā policiste.

Nora pagriezās atpakaļ un skaļi iesmējās. Nē, šoreiz resnā

policiste un tievā policiste!

100. NODAĻA

LABS JOKS VIENMĒR palīdz, Džastina noteica, kad viņas iegāja bārā.

Kopš Džastinas iepriekšējā apmeklējuma Whiskey Blue bija krietni pārvērties. Interjers bija ieturēts neitrālos zemes toņos, pie galdiņiem izvietoti stūraini dīvāni šokolādes un umbras krāsā, klusināts bāra apgaismojums. Skaļruņos dārdēja tehnomūzika, neļaujot normāli sarunāties.

Telpa bija pārpildīta ar jauniem biznesa veiksminiekiem un censoņiem, kas izbaudīja nedēļas nogales pēdējo vakaru. Vēl bija iespēja rast kādu piedzīvojumu. Meitenes ar kupliem matiem, ģērbušās apspīlētās drēbēs un sacēlušas krūtis līdz pat atslēgas kaulam, koķeti smējās, runājot ar jauniem puišiem, kuri izskatījās pēc laimes un panākumu lutekļiem. Šķiet, katram otrajam bija tumši mati un izcili balti zobi, un gandrīz katram bija saulesbrilles.

Džastinu pārņēma nervozs satraukums. Šī bija viņas vienīgā iespēja. Rūdolfs Krokers noteikti ir vainīgais, un viņš ir šeit.

Pārāk ilgi viņa bija nopūlējusies ar šo lietu, uztverot noslepkavotās meitenes kā savus pašas bērnus. Mēnešiem viņu nomāca sarūgtinājums un bēdas, un upuru vecāku neremdināmās vaimanas iztēlē vajāja viņu, iegriezušās dziļi nervos kā veclaicīgas vinila plates rievas.

Viņa un Nora bija uzņēmušās grūtu, bet bezgala svarīgu uzdevumu. Ja tas izdosies, varbūt varēs apturēt bīstamu psihopātisku slepkavu taču bija ari pārāk daudz iespēju visam noiet greizi.

101. NODAĻA

DŽASTINA AR SKATIENU deva zīmi Norai, un viņas sāka spraukties cauri drūzmai.

Nonākusi pie bāra letes, Džastina uzrunāja kādu druknu liela auguma divdesmitgadnieku ar sarkanu seju, ģērbušos pieskaņotas krāsas kreklā: Vai atļausiet man paspraukties garām un pasūtīt dzērienu?

-   Ko ņemsiet? puisis apjautājās, nopētot Džastinas augumu.

-   Mēs ar draudzeni esam kopā.

Dūšīgais puisis palūkojās uz Noru, tad steidzīgi atkal pievērsās Džastinai. Šoreiz ieskatījās viņai acīs. Viņš pasmīnēja, tomēr atkāpās.

Džastina aši apsēdās uz kāda brīva krēsla, uzlika roku uz Noras pleca un pievilka viņu tuvāk. Tad pastiepās un iečukstēja ausī: Vai redzi viņu labi?

-Jā. Krokers prasa vēl vienu dzērienu. Bārmenis tikko paņēma viņa tukšo glāzi.

Bārmenim bija mazliet pāri par trīsdesmit, gaišie mati sāka pamazām atkāpties no pieres. Viņam bija labi trenēts augums un garlaikota sejas izteiksme, bet pie krūtīm plāksnīte ar vārdu "Badijs".

-   Ko varu jums piedāvāt, dāmas?

-   Pinot Grigio, pasūtīja Džastina.

-   Perrier, izvēlējās Nora. Džastinai aiz muguras sākās grūstīšanās, kāds atsitās pret viņu.

-   Kas tas…?

-    Tagad neskaties. Krokers saticis draugu, Nora ziņoja. Kārns puisis, mati krīt pār acīm. Izskatās pēc īsta datoriķa.

-   Es nedzirdu, ko viņi runā, Džastina atbildēja.

-  Tas nav svarīgi, Kronina atteica. Kamēr vien varam viņus redzēt, viss ir kārtībā.

Bārmenis nolika uz letes viņu pasūtītos dzērienus. Džastina pasniedza divdesmit dolārus, atvēlot Badijam paturēt atlikumu. Bārmenis savāca banknoti, paņēma trauku ar riekstiņiem un piebīdīja tuvāk viņām.

Džastina pacēla skatienu un sāka vērot Krokeru spogulī virs bāra.

Viņam tiešām bija atļukušas ausis un zīmīgi smails deguns. Taču kopumā viņa āriene bija tik parasta, ka šķita grūti noticēt kā tik necila izskata jaunietis var pretendēt uz pirmo vietu visu laiku leģendārāko slepkavu psihopātu sarakstā?

Trauku novācējs atnesa uz bāru paplāti ar tīrām glāzēm, un bārmenis pieņēma vēl dažus pasūtījumus. Krokera draugs dzēra lejamo alu, un abi bija iegrimuši nopietnā sarunā.

Džastina atrāva no viņiem skatienu, kad Krokers pamāja bārmenim, prasīdams rēķinu. Viņa noraudzījās, kā Krokers to paraksta, tad abi jaunie vīrieši piecēlās no krēsliem un atstāja bāru.

Badijs piegāja, lai aizvāktu viņu glāzes, bet Nora zibenīgi apturēja viņu, nosviežot uz letes žetonu.

-   Neaiztieciet šos traukus! viņa pavēlēja. Man tie ir vajadzīgi. Tie ir lietiskie pierādījumi.

-   Kādi vēl pierādījumi? bārmenis brīnījās.

-   Man šķiet, ka tur tā glītā meitene vēlas vēl vienu dzērienu, Džastina ieminējās Badijam. Varbūt ejiet un apkalpojiet viņu.

Nora un Džastina ietina papīra salvetē gan Krokera, gan viņa drauga glāzi.

Tikai izkļuvušas no bāra un atkal iesēdušās mašīnā, viņas atļāvās uzvaroši pasmaidīt.

Džastina paņēma tālruni un nospieda dažus taustiņus.

-   Saj? Vai vari būt laboratorijā pēc divdesmit minūtēm? Šķiet, ka man ir labi jaunumi.

102. NODAĻA

KĀ TEIKTU JOGS Berra [9] , "atkal dйjа vu". Mēs ar Riku atkal sēdējām Cessna lidmašīnā. Pievakarē nolaidāmies Lasvegasas lidostā un iznomājām auto.

Pēc tam braucām garām smilšainiem būvlaukumiem, kas stāvēja tukši un izmiruši kopš 2008. gada. Drīz mūsu priekšā parādījās pelēka mūra siena, kas apņēma grezno savrupnamu kompleksu.

Apstājāmies pie Karmīna Nočijas villas vārtiem.

Riks nospieda pogu, atsaucās kāda balss, un vārti atvērās. Pārbraucām pa tiltu pāri mākslīgajai upei ar recirkulācijas ūdens padevi, kāda iespējama tikai Lasvegasā vai varbūt vēl arī Orlando. Tad braucām garām ar prožektoriem apgaismotajiem staļļiem, līdz nokļuvām pagalmā mājas priekšā, ko rotāja dateļpalmu puduris pie masīvajām ozolkoka durvīm.

Mazliet pieverot acis, var iztēloties, ka atrodies Barselonā vai Marokā.

Nočijas miesassargs, ko iepriekšējā reizē redzējām sarkanā kreklā, tagad bija ģērbies piegulošā melnā puloverā un biksēs no ādai līdzīga materiāla.

Viņš atvēra durvis, tad paņēma mūsu abu ieročus un novietoja uz platā ieroču seifa, kas bija nomaskēts kā priekšnama skapis mauru stilā.

Miesassargs veda mūs pa to pašu ceļu kā iepriekš caur biljarda istabu, kur klaudzēja krāsainas māla bumbas, uz lielo, grezno telpu, kur Karmīns Nočija sēdēja ādas atzveltnes krēslā.

Šoreiz Nočija nelasīja. Viņš bija pievērsis visu uzmanību milzīgajam ekrānam pie sienas, kur tika atkārtoti rādīta pirms dažām stundām notikusi Titāns un Raiders spēle ar iespaidīgo rezultātu.

Mafijas boss izslēdza televizoru un tāpat kā iepriekš aicināja apsēsties, nepasniedzot roku.

Man no uztraukuma reiba galva.

Turklāt mēs jau bijām brīdināti turēties tālāk no Karmīna Nočijas un viņa "ģimenes", kam bija pietiekami iemesli mūs neciest. Es biju augstprātīgi izturējies pret viņa juristiem, piekāvis viņa vīrus Glendas Trītas priekanamā, turklāt arī izrādīju necieņu Karmīna tēvam donam.

Tagad atkal biju atgriezies kopā ar Del Rio savu nesavaldīgo biedru miesassarga lomā un vēlējos noslēgt vienošanos. Tam vajadzīga liela dūša. Es jau iepriekš biju stingri pieteicis Rikām turēt muti ciet, acis vaļā un necelt dibenu no dīvāna. Viņš tikai atbildēja: "Labi, priekšniek," un man atlika vien cerēt, ka šis karstgalvis spēs savaldīties.

Ara baseina apgaismojums caur stikla durvīm meta viļņojošu atblāzmu uz Nočijas sejas, neļaujot atšifrēt tās izteiksmi.

Vai viņš pateiks to, kas man jāuzzina? Es vismaz tā cerēju.

-   Ko jums atkal vajag, Morgan?

-   Vai redzējāt spēli?

-   Kas nu tā par spēli? Drīzāk tāds slaktiņš.

-   Es gribu jums kaut ko parādīt.

Izņēmu no kabatas fotogrāfiju aploksni un pasniedzu Karmīnam Nočijam.

Viņš paņēma to ar vēsajiem, manikirētajiem pirkstiem un pārcilāja attēlus. Viņa acis tikko manāmi iepletās, atpazīstot fotogrāfijās redzamos cilvēkus un apjaušot, ko tie dara un kā tas var ietekmēt viņa biznesu.

-   Kā jūs dabūjāt šīs bildes? Protams, ja drīkst jautāt.

-    Uzņēmu pats. Bet svarīgākais ir kas cits. Spēle bija sarunāta, un tā tas notiek jau kādu laiku. Ja mēs nebūtu iejaukušies, nauda turpinātu aizplūst no bukmeikeru kantoriem, līdz jūs pilnīgi izputētu. Taču šoreiz Marzullo plāns izgāzās. Tas varētu viņus uz kādu laiku izsist no ierindas. Atturēt no sporta derībām nacionālā līmenī. Tā man šķiet. Un kā jūs domājat?

Karmīns nolika fotogrāfijas uz galdiņa, kas atradās starp mums. Atlaidies krēslā, viņš vēroja manu seju. Es tāpat raudzījos pretī.

Pūlējos iztēloties, ko viņš pašlaik domā. Vai viņš tic, ka es esmu paveicis kaut ko tik ļoti nozīmīgu, kas viņam tiešām nāks par labu? Vai viņš jau sāk plānot karu pret Marzullo klanu? Vai vienkārši gatavo stāstījumu tēvam, kā par mata tiesu izdevies novērst katastrofu, kas varētu sagraut ļoti svarīgu ģimenes biznesa jomu?

Ilgu laiku mēs klusējām. Šis klusums šķita izplešamies ārpus viesistabas slīpētā stikla logiem, pāri mākslīgajai upei, tālu tuksnesī.

Kā jau teicu, Del Rio spēj būt pacietīgs, ja saņemas. Es biju veltīgi raizējies, jo viņš tagad rīkojās tāpat kā daudzkārt toreiz, būdams mans otrais pilots Afganistānā. Viņš tikai gaidīja un vēroja.

Karmīns Nočija beidzot atguvās no sastinguma.

-   Sakiet, ko jūs vēlaties, viņš pavēlēja.

103. NODAĻA

KARMĪ1NS NOČIJA JAUTĀJA, ko es vēlos. Tas bija gluži kā pasakā, kad džins piedāvā izpildīt trīs vēlēšanās tikai jāuzmanās, lai nevēlētos piekarināt desu kādam pie deguna.

-   Es apliecināju labu gribu, iesāku. Novērsu nepatikšanas, par kuru esamību jūs pat nenojautāt. Vēlos, lai jūsu tēvs uzzina, ko mēs paveicām. Un mans mērķis visā šajā lietā ir tāds: jūs neko nepasāksiet un mēs arī ne. Pieņemsim realitāti, kāda tā ir.

-Jūs vēlaties pamieru. Mierīgu līdzāspastāvēšanu. Netraucēt viens otram.

-   Jā, apmēram tā. Un vēl es gribu zināt, kas pasūtīja Šelbijas Kušmenas slepkavību.

Nočija pasmaidīja. Tas bija tikko manāms smaids, kas šķita patiess. Vislabākais draugs. Visļaunākais ienaidnieks, viņš noteica.

Lai nu ko, bet to nu nepavisam nebiju gaidījis. Ar šiem Nočijas tikko izteiktajiem vārdiem jūras kājnieki raksturo sevi.

Vislabākais draugs. Visļaunākais ienaidnieks.

Izrādās, Karmīns Nočija ir dienējis jūras kājniekos tāpat kā Del Rio un es.

-    Puiši, vai varu piedāvāt jums kaut ko dzeramu? viņš apjautājās. Vai varbūt būsiet mani viesi vakariņās? Pie galda arī varēsim parunāt.

-   Liels paldies, bet ir jau vēls. Un man jāvada lidmašīna.

Nočija pamāja ar galvu, piecēlās no krēsla un aicināja mani

un Del Rio sekot viņam uz biljarda istabu. Tur viņš pavēlēja spēlētājiem: Izejiet ārā, puiši. Paņemiet pārtraukumu.

Spēlmaņi nekavējoties pazuda. Virs biljarda galda bija rezul tātu rādītājs, bet Nočija pagāja tam garām pie tāfeles, kas karājas pie sienas. Uz tās bija ilgāka laika uzvaru saraksts.

Nočija paņēma no paplātes zem tāfeles dzēšamo sūkli un nodzēsa dažus stūrī uzrakstītus tālruņa numurus.

Viņš ierunājās, stāvēdams ar muguru pret mani. Mums ir kāds partneris vairākos celtniecības projektos viesnīcā Nevadā, pāris lielveikalos Losandželosā un Sandjego. Šis partneris vērsās pie mums ar lūgumu, Nočija paskaidroja. Mums nebija citas izvēles, kā vien izpildīt to.

Es pārsteigumā apstulbu, kad viņš sāka rakstīt sava partnera vārdu ar četrstūrainu zila biljarda krita gabaliņu. Sākumā nespēju to apjēgt. Nodomāju, ka varbūt viņš zīmē shēmu, lai parādītu partnera saistību ar slepkavības pasūtītāju.

Taču īstenībā bija citādi.

Karmīns Nočija uzrakstīja burtus uz tāfeles un paziņoja: Šis cilvēks pasūtīja jūsu paziņas Šelbijas Kušmenas slepkavību.

Pārliecinājies, ka esmu izlasījis šo vārdu, viņš uzspļāva uz sūkļa un nodzēsa uzrakstu.

Nolicis sūkli, viņš pavadīja mani un Del Rio lidz durvīm, kur atsveicinājās no mums.

Un paspieda man roku.

104. NODAĻA

bija jau pāri pusnaktij, un es biju atgriezies Losandželosā. Kad atvadījās no Del Rio līdz ritam, viņš man uzmeta tādu skatienu kā tēvs mazajam dēlēnam, pirmoreiz iesēdinot to skolas autobusā.

-   Man viss būs labi, es apsolīju.

Bet vai tiešām? Riks joprojām vēroja mani, kad iesēdos Lamborghini un piesprādzēju jostu. Izbraucu uz 10. Austrumu šosejas un pēc tam nogriezos no tās uz Sanseta bulvāra pusi.

Ja es brauktu ar Volkswagen, tad varētu atļauties pārvietoties ātrāk. Lepniem sporta automobiļiem piemīt kāda nelaime. Tos allaž ievēro visi policisti un katrs sasodīts apzinīgais pilsonis ar mobilo tālruni kabatā.

Satrauktais prāts joņoja pa priekšu jaudīgajam spēkratam, tomēr nepārkāpu atļauto ātrumu, līdz beidzot nobremzēju viesnīcas Chateau Marmont durvju priekšā.

Neviena neredzēts, pazemes autostāvvietā iekāpu liftā un nospiedu Endija stāva pogu. Piegājis pie numura durvīm, piezvanīju viņam uz mobilo.

Tālrunis zvanīja un zvanīja bezgalīgi ilgi. Beidzot viņš atsaucās.

-   Džek? Kas noticis? Ir viens naktī.

-    Daudz kas ir noticis. Es esmu pie tava numura durvīm. Ver vaļā.

Endijam mugurā bija tā pati pidžama kā iepriekšējā reizē. Zīda, saburzīta, ar platām sarkanbrūnām svītrām pamīšus ar šaurām, melnām līnijām.

Istabas sasmakušais gaiss oda pēc ķiplokmaizes, kas mētājās uz kafijas galdiņa.

-   Tu izskaties nelāgi, Endijs ieminējās.

-   Tikko atlidoju no Lasvegasas, paskaidroju. Un uzreiz braucu šurp.

-   Apsēdies, Džek.

Es paliku stāvam.

-    Man bija ļoti vērtīga tikšanās ar Karmīnu Nočiju. Es biju viņa mājā.

Endijs raudzījās man acīs. Viņa skatienā nebija baiļu.

Kā gan viņš varēja iedomāties, ka es to neuzzināšu? Vai viņš pienācīgi nenovērtēja manu attieksmi pret notikušo? Vai arī Endijs ir daudz aukstasinīgāks nelietis, nekā es biju domājis? Nekas tāds man nebija ienācis prātā par manu studiju brālības biedru un tuvāko draugu kopš agras bērnības laikiem.

Es turpināju satraukumā trīcošā balsī: Karmīns man pastāstīja par tavu lūgumu, par to, ka tieši tu pasūtīji Šelbijas slepkavību. Kā tu varēji tā rīkoties? Pasaki kādu pietiekami ticamu iemeslu.

Endija seja sašļuka un ceļi saļodzījās. Noraudzījos, kā viņš saļimst uz grīdas, tad skarbā tvērienā sagrābu aiz pleciem, piecēlu un iesēdināju atzveltnes krēslā, gandrīz apgāžot to.

Tagad viņš sāka šņukstēt, bet šo apkaunojošo gļēvuma izpausmi es jau biju redzējis.

-   Raudi vien, Endij. Izpinkšķies kārtīgi, sūdabrāli!

-   Viņa bija mauka, Džek! Tu pats tā teici, bet es jau to zināju. Viņa par naudu bija gatava apmierināt katru neķītru izvirtuli. Un man tas bija jāuzzina no kāda nožēlojama vazaņķa, kurš nezināja vai neņēma galvā, ka Šelbija ir mana sieva.

-   Laulību taču var šķirt, es atgādināju, klusībā domādams par Šelbiju, iztēlodamies viņas seju, atcerēdamies sirsnīgos smieklus improvizācijas teātri, viņas atbalstu un glābiņu tūlīt pēc manas atgriešanās no kara.

Man sāpēja sirds, apzinoties, ka narkotiku atkarības dēļ viņas dzīve bija pārvērtusies par elli. Tad atcerējos, kā pats savulaik iepazīstināju Šelbiju ar virieti, kurš vēlāk nolīga viņas slepkavu. Ja es nebūtu viņus savedis kopā, Šelbija joprojām būtu dzīva. Es mīlēju Šelbiju un uzticējos Endijam. Un man viņas ļoti pietrūka.

Kā Endijs varēja to nodarīt Šelbijai? Kā vispār var gribēt nogalināt Šelbiju? Viņa bija tik jauka un sirsnīga un spēja mūs visus sasmīdināt spēja sasmīdināt pat mani.

Endija raudāšana mani kaitināja. Kad viņš iepriekšējo reizi tik nevaldāmi šņukstēja, es jutu līdzi viņa bēdām. Tagad biju spiests atzīt mani smalki piemuļķoja. Un to izdarīja mans draugs.

Es vairs nepazinu Endiju Kušmenu.

Ieminējos: Jāatzīst, ka, būdams rēķinvedis, tu esi sasodīti labs aktieris. Tagad gan varbūt mazliet pārspīlē.

Šņuksti apklusa, un Endijs atguva savaldību. Lūdzu, Džek! Tu nesaproti, kā es jutos, dzīvodams ar viņu vienā mājā. Zinot par visām viņas riebeklībām narkotikām, vīriešiem. Man bija tas jādara taču es nespēju to paveikt pats savām rokām. Es viņu mīlēju, Džek! Tiešām mīlēju. Lūdzu! Nesaki policijai!

-   Par to neraizējies. Es neziņošu policijai. Tu esi mans klients, sūdabrāli nelaimīgais!

-   Un draugs?

Viņa lūdzošais skatiens satracināja mani vēl vairāk.

Atbildes vietā iegāzu viņam ar dūri pa seju. Krēsls apgāzās, Endijs nokrita uz muguras, tad es viņu aiz matiem uzrāvu kājās un sāku apstrādāt ar spērieniem pa kājām, nierēm, ribām. Izlēju viņam uz galvas trīssimt dolārus vērtu viskija pudeli. Nespēju iedomāties, ko vēl teikt, ko darīt, lai sodītu viņu, bet nenogalinātu.

Endijs Kušmens, mans bijušais klients, bijušais draugs, joprojām raudāja, kad atstāju viņa numuru.

105. NODAĻA

dr. sajs pieskrēja pie Džastinas kabineta durvīm, pieķērās pie roktura un ieskatījās telpā, šūpodamies izstieptā rokā kā karogs stiprā vējā.

Bija desmit minūtes pāri desmitiem no rīta, un viņš visu nakti bija laboratorijā darbojies ar Džastinas atnestajām divām bāra glāzēm.

Džastina nolika plaukstas uz rakstāmgalda un vērīgi ieskatījās Saja bērnišķīgajā sejā. Viņš taču ir zinātnieks, tāpēc viņa sejas izteiksme var būt priecīga ari tad, ja rezultāti neatbilst. Viņš var priecāties par to, ka atrisinājis kādu problēmu.

-   Pasaki kaut ko labu, Džastina lūdza. Liec man pasmaidīt, brīnumpuisēn.

-   Man ir gan labas, gan sliktas ziņas, Sajs paziņoja.

Džastina paslēpa seju plaukstās. Sliktās vispirms, viņa

pavēlēja.

-   Labās ziņas ir tādas, ka esmu izolējis nezināmā vīrieša DNS. Tas atbilst DNS, ko atradām Vendijas Bormenas drēbēs.

-   Vai tās ir labās ziņas? Džastina pārjautāja. Mēs no tā vīrieša DNS ieguvām tikai vispārēju atbilstību.

-  Jā, viņš joprojām ir nezināms. Taču tu viņu redzēji. Viņš ir sveiks un vesels un dzīvo Losandželosā.

-   Klausies, Saj, labas ziņas būtu tad, ja tu būtu atradis pozitīvu atbilstību Rūdolfam Krokeram. Es bārā sēdēju viņam tieši blakus. Ietinu viņa glāzi salvetē tik saudzīgi kā mazu cālēnu. 11/ tās glāzes jābūt viņa DNS.

Sajs atrāvās no durvju roktura, ienāca kabinetā un apsēdās krēslā pretī Džastinai. Atspieda iešļūcenēs ieautās kājas pret rakstāmgalda malu. Dzelteni raibais jamaikiešu stila krekls labi saderēja ar balināto matu šķipsnu akcentiem. Izskatījās, ka viņš nejauši ieklīdis šeit no sērfotāju paradīzes Venēcijas pludmalē.

-    Problēma nav tāda, ka uz tās glāzes nav Rūdolfa Krokera DNS. Ķeza tāda, ka tur ir īsta gēnu putra. Tāpēc, lai gan es nevaru izslēgt viņu no šī parauga, nevaru arī pilnīgi droši apstiprināt viņa DNS atbilstību uz Vendijas Bormenas atrastajai DNS. Piedod, Džastina. Tas paraugs ir īsts mēsls.

-   Pagaidi mazliet. Pagaidi, pagaidi! Vai tu nevari atkārtot testu un mēģināt kaut kā izolēt viņa DNS…

Sajs noraudzījās, kā Džastina cenšas gūt kaut niecīgu cerību no šīs bēdīgās ziņas. Ja viņš būtu varējis kaut kā līdzēt, tad būtu jau to izdarījis.

-   … tu nevarētu?

-    Nē. Ja man būtu jāuzmin, kas noticis, Sajs paskaidroja,

-   es teiktu, ka bārmenim izbeidzās tīrās glāzes. Tāpēc viņš pie krāna izskaloja kādu no netīrajām un pasniedza Krokeram. Tūlīt pēc tam parādījās svaigas glāzes, un tāpēc nezināmais vīrietis dabūja tīru. Ticami?

-   Es nevaru dabūt citu Krokera paraugu, Džastina žēlojās.

-   Vismaz ne tik ātri.

-   Ja nevari atrast vajadzīgo uz ielas, dodies uz viņa māju un paņem to, Sajs ieteica.

-   Tu taču negribi teikt, ka jāielaužas viņa mājā… Ak jā. Tu domā, ka jādabū kratīšanas orderis.

-   Ja tā ir tava labākā iespēja.

Sasodīts, Džastina nopukojās. Jāzvana Bobijam. Numuru, protams, viņa zināja no galvas.

106. NODAĻA

DŽASTINA NOPŪTĀS, PAGRIEZĀS krēslā uz loga pusi, ar muguru pret Saju. Noliekusi galvu, viņa satraukti uzrunāja Petino.

-   Bobij. Sajs teica, ka nevar izslēgt Rūdolfa Krokera DNS no parauga. Tas nozīmē, ka viņš varēja būt viens no tiem psihopātiem, kas nolaupīja Vendiju Bormenu.

-   Pareizi, Bob, Džastina turpināja. Paraugs ir netīrs, bet Krokers ir tajā iekļauts kā viens no daudziem iespējamiem…

-  Jā, tieši tā. Krokers ir viens no daudziem iespējamiem DNS avotiem, tāpēc man ir vajadzīgs kratīšanas orderis…

-   Nopietni? Man tikai jāiekļūst viņa dzīvoklī uz īsu mirkli un jāpaņem viņa zobu suka…

-   Paldies, Bob, ka uzklausīji mani, un paldies, ka nepalīdzēji. Ja tagad kaut kas notiks, tas būs uz tavas sirdsapziņas.

Džastina nosvieda klausuli, pagriezās un teica Sajam: Viņš apgalvo, ka pat tad, ja viņam izdotos piespiest kādu tiesnesi, pierādījumi nebūtu pieņemami. Es pašlaik mazāk uztraucos par lietu. Es gribu apturēt to nelieti, lai viņš šovakar nenogalinātu vēl kādu.

Sajam pie jostas iedūcās tālrunis. Viņš paraudzījās uz to un teica Džastinai: Es būšu lejā, ja kaut ko vajag.

Sajs noskrēja pa kāpnēm uz pagraba laboratoriju. Mobots sēdēja savā darbistabā kā druīdu alā, pilnā ar vīraka dūmiem. Sajam šis aromāts atgādināja iesmaržinātu atkritumu smaku.

Mo neatrāva skatienu no datora ekrāna. Viņa paziņoja: Morbids nolaupījis kādu segvārdu un nosūtījis īsziņu iecerētajam upurim.

Sajs pieripināja krēslu pie Mo rakstāmgalda un ieskatījās ekrānā. Viņu izveidotā spiegošanas programma darbojās lieliski. Tā spēja bezvadu ceļā uztvert svešus zvanus, ja bija norādīts zvanītāja numurs, taču tā uztvēra ari dažādas fona sarunas.

-   Iezīmē Morbidu un Lēdiju D, Sajs ieteica. Tā mums būs vieglāk saprast. Viņš noņēma no jostas mobilo tālruni un piezvanīja Džekam.

-   Morbids pļāpā ar meiteni, viņš ziņoja. Šis nelietis izvēlējies segvārdu Lulu218. īsziņas teksts ir šāds: "Tiekamies pēc skolas". Tikai nav zināms, kur.

Sajs jautāja Mo: Vai vari precīzāk noteikt Morbida atrašanās vietu?… Džek, viņš ir Rietumholivudā. Tas pagaidām ir viss, ko varu pateikt. Mēs sekosim signāliem, līdz varēsim precizēt atrašanās vietu.

-   Vai nevarat izsekot viņu? Džeks apjautājās.

-   Nē, Sajs atbildēja. Mēs nevaram pārtvert zvanu, un, kamēr policisti sadabūs tiesas orderi, nabaga meitene jau būs pagalam.

-   Es cenšos to sagādāt! Džeks gandrīz iekliedza klausulē.

Sajs atbildēja: Skaidrs. Mēs arī darīsim visu iespējamo, un

beidza sarunu.

-   Aizsūti īsziņu Lēdijai D, Sajs ieteica Mo.

-   Es jau mēģināju. Numurs ir bloķēts. Viņa ir tik piesardzīga, nabaga mazais jēriņš. Viņa zina, ka apkārt klejo slepkava, tāpēc ielaiž pie sevis vilku, kas maskējies ar viņas draudzenes segvārdu, bet mūs bloķē.

107. NODAĻA

leitnante nora kronina piebrauca pa Figeroa ielu, asi nogriezās pa labi un apstājās pie necilās baltās piecstāvu ēkas, kur atradās aģentūra "Privātdetektīvi" ar visiem tās daudzajiem noslēpumiem. Džastina aši izsoļoja pa stikla durvīm, iekāpa policijas auto un piesprādzēja drošības jostu.

-   Es esmu tik nikna, Džastina pukojās.

-   Tomēr, lai kāds ari draņķis Bobijs būtu, šoreiz tev jāatzīst, ka viņam taisnība. Mums nav pārliecinoša iemesla.

-   Krokers ar savu drauģeli šovakar kādu nogalinās, vēl vienu meiteni. Tāds ir mans sasodītais "pārliecinošais iemesls".

Ierunājās policijas auto rācija: gājēja notriekšana un aizbēgšana Ziemeļkahuengas un Santamonikas bulvāra krustojumā.

Nora pagrieza rāciju klusāk un ierunājās: Es iesaku bez pieteikšanās iegāzties Rūdolfa Krokera darbavietā. Tu stāvi man blakus, izskatīdamās svarīga. Kā stingra, barga prokurore. Es uzrādīšu Krokeram žetonu un laipni aicināšu braukt mums līdzi. Tas nebūs arests mums tikai vajadzīga viņa palīdzība izmeklējamā lietā. Apzinīga pilsoņa pienākums. Piemēram, viņš varbūt bijis kāda nozieguma liecinieks.

-    Labi, Džastina atbildēja. Viņš atbrauks mums līdzi. Nokļūs iecirknī. Un tu teiksi, ka viņš ir pamanīts, braucot garām tai ielai, kur pirms pieciem gadiem kāds nolaupīja Vendiju Bormenu?

-   Tieši tā. Tas var iedarboties. Varbūt viņš sāks nervozēt un pateiks kaut ko inkriminējošu. Vai varbūt atstās savu DNS uz kokakolas skārdenes, Nora ieminējās. Varbūt policijas iecirkņa apmeklējums izsitīs viņu no līdzsvara, un viņš atcels šīvakara slepkavību, un līdz ar to mēs, pāriniec, būsim vismaz ieguvušas vairāk laika.

Džastina pamāja ar galvu. Viņa darbavieta atrodas Vilšīras bulvārī, pie Feirfaksas ielas. Bez divdesmit vienpadsmitos no rīta viņam jābūt tur.

Nora nospieda gāzes pedāli un pēc piecpadsmit minūšu brauciena pa Vilšīras bulvāri bez grūtībām atrada vajadzīgo adresi un apturēja auto. Tad viņas abas izkāpa un iegāja vēsajā biroju ēkā ar izteiksmīgu, iespaidīga apmēra Frenka Stellas [10] konstrukciju vestibilā.

Nora parādīja savu žetonu izģindušajai sekretārei pie garās zaļa marmora letes otrajā stāvā. Viņa pieprasīja tikšanos ar Rūdolfu Krokeru.

Sekretāre atbildēja: Krokera kunga šodien nav darbā. Viņš paņēmis brīvdienu.

-   Nolādēts! Nora nolamājās, uzsitot ar dūri pa leti.

Atgriezušās policijas auto, viņas brauca uz Krokera dzīvokli.

-Ja viņa nebūs mājās, gaidīsim tāpat kā iepriekšējā reizē, Nora nosprieda.

-  Bet varbūt tu vari izsludināt viņa stulbā minivena meklēšanu?

Nora nopriecājās: Lieliski! Laba doma, Džastina.

Nora paziņoja centrālei Krokera vārdu, pastāstīja, ka viņš brauc ar jauna modeļa zilu Toyota Sienna minivenu, un pieprasīja, lai visi posteņi uzmana šo auto. Tas vāģis man ir vajadzīgs, viņa piebilda, saistībā ar skolnieču slepkavībām.

-  Gan jau redzēsi, ka autiņš būs novietots tieši pie viņa mājas, Nora ieminējās Džastinai.

Taču zilais minivens nekur nebija manāms, un šveicars teica, ka Krokers esot izgājis no mājas agri no rīta, ap septiņiem, un nav ne jausmas, kad viņš varētu atgriezties.

Nora un Džastina iekārtojās policijas auto pretī Krokera mājai. Nora turpināja šķendēties "sūdu būšana", "maucība" un tā tālāk. Pēc vairāk nekā četrām stundām Nora saņēma ziņu no centrāles.

Leitnante, tas zilais Sienna minivens ir Silverleikā. Pēdējoreiz tas redzēts, braucot uz ziemeļiem pa Alvarado ceļu. Mūsu vienība brauca uz dienvidiem un pazaudēja viņu, meklējot apgriešanās vietu.

Nora pavēlēja: Seržant, lieciet visām vienībām atrast to minivenu. Lai viņi aptur to un aizkavē vadītāju ar jebkādu ieganstu, līdz es būšu klāt. Aizturamais var būt bruņots un bīstams. Viņš ir galvenais aizdomās turamais sērijveida slepkavībās.

108. NODAĻA

DŽEK, MOBOTS IERUNĀJĀS neparasti savaldīgā balsī, lai nebūtu pārpratumu, saproti, ka mēs nezinām īsto vārdu nevienam no šiem cilvēkiem.

Bija jau gandrīz puspieci pirmdienas pēcpusdienā. Es sēdēju pie aģentūras auto stūres, Kruss man blakus, un es sarunājos ar Mobotu, kas atradās darbā.

Ieslēdzu skaļruņu režīmu, lai arī Emilio varētu dzirdēt sarunu.

Mo paziņoja: Morbids raksta nezināmajai meitenei Lēdijai D, izmantojot vārdu, ko nozadzis no viņas telefona. Tā ir kāda viņas draudzene.

-   Sapratu.

-   Morbids tikko uzrakstīja: "Man jāpastāsta kaut kas svarīgs. Vai varam satikties pie "Slommo"?"

-   Kas ir "Slommo"? es jautāju Mobotam.

Kruss ieminējās: Es zinu. Preses kiosks Vermontas ielā.

Atkal ierunājās Mo: Lēdija D atbildēja: "Nevaru, draudzenīt. Šovakar gatavošu vakariņas. Jāiet iepirkties." Morbids uzstāj: "Tas ir degošs jautājums. Satiekamies pie veikala."

-   Pie kāda veikala? es noprasīju.

-   Džek, tu zini visu to pašu, ko es. Paga! Meitene atbild: "Labi. Tiekamies pēc 15." Un viss.

-   Mo, vai zini atrašanās vietu? Vienai vai otrai pusei?

-   Morbids ir Montrozas ielā, Glendeilas tuvumā. Vēl precīzāk nevaru noteikt. Pagaidi, Morbida signāls pārvietojas. Virzās uz ziemeļiem. Džek, viņš apstājās Glendeilā. Varbūt pie sarkanās gaismas, bet, nē, spriežot pēc ātruma, tagad iet kājām.

Kruss nervozi krakšķināja pirkstu kauliņus. Viņš ieminējās: Glendeilā ir tāds "Ralfa Supermārkets". Kādas ir pazīmes?

-   Džastina teica, ka viņš ir baltais, kalsna auguma. Mazliet pāri par divdesmit gadiem.

-   Mēs braucam, es paziņoju Mobotam. Jutos tā, it kā būtu atgriezies kaujas laukā, it kā man būtu dota vēl viena iespēja vērst visu par labu.

109. NODAĻA

ĪMONS FICHJŪ, SAUKTS ari par Morbidu, pamanīja Grasiellu Gomesu stāvam pie "Ralfa Supermārketa".

Glītā meitene bija ģērbusies ļoti īsos džinsa šortos un koķetā, rožainā krekliņā. Viņš soļoja pāri stāvlaukumam pretī meitenei, sabāzis rokas džinsu kabatās, noliecis galvu, lai mati aizsegtu acis, kurās kvēloja nevaldāma iekāre pret šo jauko, mazo lellīti.

Lēdija D pat nepacēla skatienu. Kālab gan? Viņa taču gaidīja savu draudzeni Lulū Fernandesu, kas gatavojās pavēstīt kaut kādus degošus jaunumus.

Morbids vēroja, kā Grasiella ieskatās rokaspulkstenī, tad piegāja un uzrunāja viņu iesaukā. Tagad bija jāsāk spēlēt teātri, un to viņš pieprata labi. Tāpēc viņam vienmēr viss izdevās.

-   Grasija? -Jā?

Kautrīgā tonī: Es esmu Lulū draugs. Fics.

-    Ak tā? Viņa man nekad nav teikusi, ka pazīstot kādu Ficu.

-   Tas līdz šim bija mūsu noslēpums. Bet tas nav svarīgi. Lulū sūtīja mani tev pretī, jo viņai jādodas uz slimnīcu. Viņai ir nepatikšanas.

-   Ko? Nevar būt. Kas viņai noticis?

-   Paklau! Nu labi, viņa ir stāvoklī no manis. Viņa lika man pateikt tev, ka sākusies smērēšanās un viņa var zaudēt mazuli. Fichjū uzņēma asarainu toni. Gribi, tici, gribi, netici. Bet viņai tiešām ir vajadzīga tava palīdzība.

-    Vai zini ko? Nevajag pūst pilītes, vecīt. Viņa būtu man pateikusi, ja būtu uzsākusi attiecības ar balto čali, sevišķi tik vecu kā tu.

-   Vai tu nesaproti angļu valodu? Es teicu, ka viņai vajadzīga palīdzība.

Meitenes seja saviebās dusmu grimasē. Viņa iekliedzās: Tu, meli! Liec mani mierā! Viņa kāpās atpakaļ, atdūrās pret iepirkumu ratiņu rindu, paklupa, atguva līdzsvaru un metās skriet.

Fichjū bez pūlēm panāca viņu. Sagrāba meitenes roku, apturēja un nelaida vairs vaļā. Izbeidz, Grasij, muļķīte tāda! Beidz ākstīties! Es saku patiesību, saproti? Redzi es tevi atlaidīšu.

Meitene jau gandrīz noticēja. Morbids gatavojās teikt, ka Lulū gaida mašīnā, taču nepaguva izteikt ne vārda.

Pēkšņi viņš sajuta apdullinošu triecienu pa ribām. Nogāzies atmuguriski, viņš pacēla skatienu un ieraudzīja švītīgu meksikāni, kas bija notriecis viņu zemē un tagad atlieca rokas aiz muguras, gandrīz salaužot labo plecu. Fichjū iekliedzās.

-   Ko tu gribēji nodarīt tai meitenei, mazais draņķi? Kā tevi sauc? Kruss noprasīja. Es runāju ar tevi!

Kruss noliecās, izņēma no puiša bikšu kabatas maku un pasniedza Džekam. Tad bargi uzsauca zemē gulošajam jaunietim: Kur ir Rūdolfs Krokers?

-   Nepazīstu nekādu Rūdolfu Krokeru. Laid mani vaļā, vai es saukšu policiju.

-    Nesatraucieties, Fichjū kungs. Policisti jau ir ceļā. Es pats viņus izsaucu.

110. NODAĻA

DŽASTINA AR LABO roku cieši turējās pie sēdekļa roku balsta, bet kreisajā bija sažņaugusi tālruni un stāstīja Džekam, pārkliedzot sirēnu troksni. Es esmu kopā ar Noru Kroninu. Mēs atradām Krokera busiņu viena kvartāla attālumā no Ralfa veikala. Busiņu ielenkušas policijas mašīnas… Džek, es tev pārzvanīšu. Te tūlīt sāksies liels tracis.

Nora nobremzēja ielas vidū, un viņas abas izlēca no auto. Kāds policists pienāca pie Noras.

-   Leitnante, situācija tāda. Kad mēs viņu atradām, viņa auto jau stāvēja uz vietas. Tikko piebraucām klāt, viņš pacēla rokas aiz galvas. Auto durvis ir aizslēgtas, un viņš negrib kāpt ārā.

-   Viņš atsakās kāpt ārā no mašīnas?

-   Tieši tā. Vai nav savādi? Viņam busiņā noteikti kaut kas ir paslēpts. Varbūt narkotikas. Vai zagta elektronika. Ieroči. Taču viņš arī nekur netiek projām.

Džastina caur vējstiklu paraudzījās uz baltādaino jaunekli ar brillēm metāla rāmjos. Viņš lūkojās pretī neparasti mierīgi.

Tas neapšaubāmi bija Krokers, nelietīgais slepkava psihopāts. Viņa pazina šo seju pēc portreta gadagrāmatā un arī pēc vakardienas tikšanās bārā Whiskey Blue. Pēdējo divu gadu laikā viņš ik pēc pāris mēnešiem bija ievilinājis lamatās un nogalinājis jaunas sievietes, kuras bija naivi noticējušas pasaciņām, ko viņš un viņa līdzdalībnieks bija tām iestāstījuši.

Džastina zināja upuru vārdus un daudzsološos, taču traģiski īsos dzīvesstāstus visām trīspadsmit meitenēm. Viņa ienīda Krokeru. Taču bija arī nobijusies.

Ne viņai, ne policijai nebija nekādu stingru pierādījumu pid Krokeru, vienīgi piecus gadus sena atpazīšana, ko sniegusi nepilngadīga meitene, kura nevar pat liecināt tiesā.

Džastina pieliecās tuvāk, līdz varēja saskatīt, ka Krokera nāsis ir nobālējušas, uzacis savilktas uz augšu, bet lūpas sastingušas smaidā.

Viņš izskatījās satraukts, it kā censtos izaicināt kādu šaut uz viņu.

Ko tas nozīmēja? Uzprasīšanos pēc policista lodes kā pašnāvības veida?

To nedrīkst pieļaut. Nedrīkst pieļaut.

Džastina atgriezās pie Noras auto un paņēma no konsoles zizli saliekamo steku. Viņa piegāja pie Noras, kas stāvēja, satvērusi ieroci abās rokās, un mērķēja uz Krokeru caur aizvērto vadītāja puses logu.

Kāpiet ārā no mašīnas! Nora atkal uzsauca Krokeram. Pēdējo reizi saku. Kāpiet ārā. Turiet rokas tā, lai varētu tās redzēt.

Krokers atsaucās: Es neesmu bruņots. Diez vai jūs šausiet uz mani.

Džastina zināja, ka ir nonākusi dusmu varā un zaudējusi savaldīšanos, taču viņai bija vienalga. Viņa novēcināja zizli uz sāniem un uz leju ar tādu skaņu, kā pārlādējot šauteni. Smagais, piecpadsmit centimetru garais metāla stienis pārvērtās par četrdesmit centimetru garu steku.

Džastina brīdināja: Nora, paej nost.

Satvērusi steku kā beisbola nūju, viņa atvēzējās un sita pa Sienna vadītāja puses logu. Krokers pieliecās par vēlu. Stikls sašķīda.

Tad Džastina atvēzējās un vēlreiz iegāza pa logu.

Nora pārsteigta raudzījās uz Džastinu, tad iebāza roku pa izsisto logu un atslēdza durvis. Ielikusi ieroci makstī, viņa izvilka Krokeru no sēdekļa un nogāza uz asfalta.

Kad izstīdzējušais jauneklis nogāzās zemē, viņu aplenca policisti ar ieročiem.

Nora uzbļāva: Uz vēdera, rokas aiz galvas! Krokera seja bija asinīm noplūdusi.

Džastinu pēkšņi pārņēma bailes. Ja viņa bija kļūdījusies attiecībā uz Krokeru, sekos briesmīgas tiesas prāvas. Krokers iesūdzēs pilsētas varasiestādes par nepamatotu apcietināšanu, policijas brutālu rīcību, uzbrukumu viņam un viņa īpašumam. Vienlaikus viņš var iesūdzēt ari pašu Džastinu, bet, tā kā viņa nav bagāta, tad labāk vērsties pret aģentūru.

Taču šobrīd tas nebija svarīgi. Nekam citam nebija nozīmes, izņemot zemē gulošo aukstasinīgo slepkavu.

-   Rūdolf Kroker, jūs esat arestēts par policijas darba traucēšanu, Nora paziņoja.

-    Es nekam netraucēju. Tikai sēdēju savā mašīnā, nevienu neaiztiekot.

-   Varēsiet to stāstīt tiesnesim, Nora atbildēja.

-   Jūs nonāksiet muļķu lomā, Krokers noteica.

111. NODAĻA

MĒS AR KRUSU nonācām pie Džastinas jau dažas minūtes pēc viņas zvana. Uz četru joslu šosejas bija izveidojies iespaidīgs sastrēgums. Ceļu policisti regulēja blīvo satiksmi, novirzot to citur, un abas dienvidu virziena joslas bija norobežotas ar patruļas mašīnām.

Mēs izkāpām no auto un izgājām caur nožogojumu. Es saskaitīju astoņus patruļas auto, divdesmit policistus uniformās un dažādus citus varas pārstāvjus. Tie visi bija sadrūzmējušies ap Noru Kroninu, kas bija uzlikusi kāju uz kakla vīrietim, kurš uz vēdera gulēja zemē. Kronina nolasīja aizturētajam viņa tiesības.

Džastina stāvēja pāris metru tālāk ar tādu kā aizgrābtības izteiksmi sejā. Tikai mirkli paraudzījusies uz Krusu un mani, viņa nespēja atraut skatienu no Kroninas, kad leitnante sagrāba aizturēto aiz apkakles un piecēla kājās.

-   Gribu piezvanīt savam advokātam, briļļainais jauneklis paziņoja.

-   Vari zvanīt kaut vai visiem advokātiem pēc kārtas, draņķi, Nora atcirta.

Četri policisti uzklupa jauneklim, nogāza viņu uz patruļas auto motora pārsega un saslēdza rokas aiz muguras. Puisis izskatījās gluži nekaitīgs, turklāt pat nešķita nobijies.

Es jautāju Džastinai: Tas ir Krokers?

Viņa paraudzījās uz mani un atbildēja: Jā, tas ir viņš. Vai viņš ir kādu nogalinājis? To es nezinu. Varbūt tagad beidzot kāds sagādās orderi, lai mēs varētu paņemt viņa sasodīto DNS.

Virs galvas parādījās ziņu dienestu helikopteri. Pa ielu tuvojās BMW, Ford sedans un TV busiņš ar satelītu antenu.

No Ford izkāpa policijas priekšnieks Maikls Fesko. Nespēju noticēt, ka viņš ir klāt tik ātri.

No BMW izkāpa apgabala prokurors Bobijs Petino.

Abi viri satikās, īsi aprunājās, tad pienāca pie mums.

-   Kas tev noticis? Bobijs jautāja Džastinai.

Viņa paskatījās lejup un ieraudzīja asiņu tērcīšu pēdas no elkoņiem līdz plaukstām. Tās nav manas, viņa paskaidroja. Tās pieder Krokeram.

Viņas seja bija koši piesarkusi, bet kāpēc?

Viņa novērsās no Bobija, kad Fesko jautāja man: Tas, kuram uzbruka Kruss, īmons Fichjū? Kas notika ar viņu?

Es atbildēju: īsi sakot, mēs uzzinājām, ka viņš un Krokers gatavojas šovakar izdarīt slepkavību. Nekas konkrētāks nebija zināms. Mēs sekojām Fichjū un pieķērām viņu, uzmācoties piecpadsmitgadīgai meitenei Ralfa veikala auto stāvlaukumā.

-   Viņš guļ slimnīcā ar izmežģītu plecu un sasitumiem, klaigā par policijas brutalitāti, Fesko paziņoja.

Kruss iebilda: Viņš gribēja nogalināt to meiteni…

-   Tā jūs sakāt, Fesko viņu pārtrauca.

-   Tā es saku, Kruss piekrita. Es viņu tikai aizturēju ar spēka paņēmienu. Viņš ir īsts vārgulis.

Fesko pievērsa man dusmās zvērojošu skatienu. Džek, tas ir kaut kāds murgs. Jūs neatklājat savus ziņu avotus. Piekaujat cilvēkus. Apcietināt bez pamata. Pēc pusstundas gaidu jūs savā kabinetā. Paņemiet līdzi Krusu un Smitu. Ja nespēsiet pienācīgi izskaidrot šo katastrofu, atņemšu jums licenci.

Kad Fesko devās projām, es jautāju Džastinai: Tu teici, ka tās ir Krokera asinis?

Viņa pamāja ar galvu. Jā.

Sienna sēdekļi bija apbiruši ar stikla lauskām. Pirms policisti paguva mani aizkavēt, es uzvilku lateksa cimdu, pacēlu dažas

asinīm notraipītas šķēpeles un ietinu vēl vienā cimdā. Pasniedzu šo pašdarināto pierādījumu maisiņu Džastinai kopā ar sava auto atslēgām.

Zibenīgi ved uz laboratoriju. Tiksimies Fesko kabinetā. Būs jautri.

Džastina nespēja īsti pasmaidīt, tomēr viņas sejas izteiksme atmaiga. Paldies, Džek.

112. NODAĻA

policijas priekšnieka maikla Fesko kabinetā oda pēc vakardienas pusdienām.

Iekšējo stikla sienu žalūzijas bija mazliet pavērtas, lai Fesko varētu vērot policistu darba telpu. Nokvēpušie logi bija vērsti pret Losandželosas ielu, kur tumsā garām rēgaini zibēja auto gaismas.

Telpā valdīja neciešama, elektrizēta spriedze.

Katrs no klātesošajiem skaidri apzinājās, ka šīsdienas izdarību rezultātā var zaudēt darbu, nonākt tiesas zālē vai cietumā vai varbūt saņemt visus šos sodus reizē.

Es kā aģentūras "Privātdetektīvi" vienīgais īpašnieks kļūšu par galveno grēkāzi. Es biju tikai līgumdarba veicējs. Aģentūrai jau pašā sākumā uzvels vislielāko vainu. Mēs izmantojām elektroniskas ierīces, kas būtu aizliegtas, ja būtu jau uzrakstīti likumi par šādām uzlabotām attālinātas noklausīšanās tehnoloģijām.

Uz mūsu nepārbaudīto ziņu pamata un pēc mūsu pamudinājuma leitnante Nora Kronina bija apcietinājusi vīrieti, kuru aresta laikā viens no mūsu darbiniekiem ievainoja, turklāt mūsu pierādījumi pret Rūdolfu Krokeru bija balstīti tikai uz piecus gadus senām atmiņām, ko pavēstījusi pusauga meitene, kura varbūt pat nevēlēsies sniegt liecību.

Tiesa gan, Fichjū pirms pieciem gadiem bija atstājis DNS uz slepkavības upura apģērba, taču DNS uz zeķītes nav pierādījums, ka viņš nogalinājis meiteni.

Ja mums neizdosies pierādīt Krokera un Fichjū saistību ar kādas meitenes no Bormenas līdz Esperansai slepkavību, advokāti izpestīs viņus no cietuma.

Petino un Fesko abi riskēja ar daudz ko, bet policijas priekš nieks atradās ipaši spiedīgā situācijā. Lietā bija iesaistīta viena no viņa padotajām. Kamēr Fesko atvēra kafijas krūzes vāciņu, Petino telpas dziļumā nemierīgi soļoja šurpu turpu. Tā kā Petino bija tuvas attiecības ar Džastinu, viņš bija pieaicinājis palīga aģentūru un galvojis Fesko par mums visiem. Ja mēs kritīsim, tad Bobijs Petino nekad vairs šajā pilsētā neiedrikstēsies ēst pusdienas un kur nu vēl pretendēt uz štata gubernatora amatu.

Visi apsēdās. Nora Kronina starp Fesko un Džastinu. Man labajā pusē bija Džastina, kreisajā Kruss.

-    Gribu dzirdēt visu pēc kārtas, Fesko paziņoja. Tikai vienkāršos vārdos. Džastina, jūs pirmā. Iztiksim bez liekas muldēšanas vismaz šī kabineta sienās.

Džastina ierunājās nevainojami profesionālā tonī, taču es viņu pazinu pietiekami labi, lai saskatītu un saklausītu viņas bailes. Nezaudējot savaldību, viņa izstāstīja Fesko par Kristīņu Kastilju Vendijas Bormenas nolaupīšanas liecinieci, kuras teikto apstiprināja mūsu laboratorijas rezultāti.

-   No Vendijas apģērba tika iegūti divi individuāla avota DNS paraugi, viņa paskaidroja. Viens no šiem paraugiem absolūti atbilst īmonam Fichjū. Otrs paraugs vēl pagaidām neatbilst nevienam. Taču, spriežot pēc aculiecinieces Kastiljas ziņojuma, Rūdolfs Krokers bija otrs puisis, kas iesvieda Vendiju Bormenu busiņā.

Fesko gribēja zināt, kāda saistība ir Vendijai Bormenai ar skolnieču slepkavībām, un tas jau bija bīstams jautājums. Es iejaucos un paskaidroju, ka nozieguma metodes bija līdzīgas, ja ne gluži identiskas. Mēs domājam, ka Vendija Bormena bija pirmais upuris.

-  Ja ne gluži pats pirmais, tad noteikti kāds no agrīnajiem, Džastina apstiprināja.

Es paskaidroju, ka Krokers un Fichjū nebija pieļāvuši nekādas būtiskas kļūdas līdz brīdim, kad Fichjū iesaistīja spēlē Džeisonu Pilzeru iespējams, lai celtu likmes.

-   Mēs pārtvērām Pilzera elektronisko saziņu. Tas nelietis plātijās saviem virtuālajiem draugiem par uzaicinājumu iesaistīties kādā klubā, sauktā "Ielu briesmoņi". Un par to, ka šie "Ielu briesmoņi" izdara slepkavības reālajā dzīvē.

-   Tagad es vairs nespēju sekot līdzi, Fesko atzinās.

-   Mikij, jūs prasījāt vienkāršo versiju. Svarīgākais ir tas, ka mēs pārtvērām ziņojumus, ko Krokers sūtījis Pilzeram, un Krokera sūtītos Fichjū, kuros aprakstīts plāns šovakar nogalināt vēl vienu meiteni. Ziņojumos minētā meitene bija tā, ar kuru Fichjū sarunājās, kad Kruss viņu aizturēja.

-  Es redzu tikai veselu jūkli punktu, kas nav savstarpēji savienoti, Fesko iebilda. Viņa acīs sāka sabiezēt negaisa mākoņi.

-   Viss, ko jūs te sastāstījāt, ir vai nu netieši, vai nepieļaujami pierādījumi, vai arī kaut kas pārāk sasodīti neskaidrs, lai to saprastu zvērinātie vienkārši ļautiņi. Man vajag slepkavības ieročus. Man vajag ekspertīžu rezultātus, kas atbilst. Man vajag aculieciniekus, kas nebija vienpadsmit gadus veci, vai tādus, kas nenositās, nolecot vai nokrītot no terases. Vai saprotat mani, ļaudis? Krokeru pārstāvēs Beri Hanta. Ja nesagādāsim labākus pierādījumus, šī lieta pat nenonāks līdz tiesai.

-   Nedrīkst ļaut Krokeram un Fichjū tikties, es pamācīju.

-    Mums vajag nedaudz laika, lai salīdzinātu Krokera DNS ar Vendijas Bormenas drēbēm.

Pievērsos Bobijam Petino, kurš joprojām deldēja Fesko kabineta paklāju man aiz muguras.

-   Bobij, mums vajadzīgi orderi kratīšanai Krokera un Fichjū mājās un darbavietās. Vai varēsiet izpalīdzēt? Neļausim tiem neliešiem izsprukt.

113. NODAĻA

NORA UZMANĪGI IELAVĪJĀS Krokera dzīvoklī, turēdama ieroci gatavībā, ieslēdza gaismas, nosvieda uz priekšnama galdiņa orderi, tad pārlaida skatienu divistabu mājoklim.

Dzīvojamā istabā dators nekur nav redzams.

Logi aizvērti.

Gaisa kondicionētājs ieslēgts.

Acīmredzot neviena nav mājās.

-   Nevajag atvainoties, Džastina, Nora ierunājās pār plecu, turpinot liftā iesākto sarunu. Es nebūšu tā, kas visvairāk dabūs ciest. Nezinu, kā ir tev, bet izskatās, ka mazā Nora ir tikai sīks gariņš policijas hierarhijā. Es esmu tas kāviņsauc bandinieks. Tīrs, viņa paziņoja.

Džastina iegāja dzīvoklī un sekoja Norai mazajā virtuvītē, guļamistabā, vannasistabā.

Nora pārbaudīja visas telpas un sienas skapjus, tad ielika ieroci makstī.

-    Neviena cita šeit nav, tikai mēs. Tu ņem guļamistabu un vannasistabu, Nora izrīkoja. Ja ko atrodi, pasauc.

Džastina apstājās guļamistabas durvīs un pārlaida skatienu telpai. Tā nepārprotami liecināja par ipašnieka aktīvo prātu. Sienas bija nokrāsotas tumši zilas un rotātas ar dažādu neona toņu koka detaļām sārtām, zaļām, dzeltenām un oranžām grīdlīstēm un reljefiem. Jaunajam slepkavam bija California King platformas gulta.

Grāmatas aptvēra itin visas zinību jomas no humanitārajām un eksaktajām zinātnēm līdz politikai un ekoloģijai. Uz naktsgaldiņa bija kabatas lukturis, neatvērts prezervatīvu iesaiņojums, lūpu balzams ChapStick, TV pults, baterijas.

Istabā bija ari rakstāmgalds, un Džastina ķērās pie tā. Uz galda virsmas nebija datora. Atvilktne aizslēgta.

Džastina paņēma no zimuļu trauciņa šķēres un atmūķēja slēdzeni tik veikli kā ists kramplauzis. Tas droši vien bija nelikumīgi, bet vai nav vienalga? Viņa bija sadauzījusi Krokera auto logu. Tas noteikti bija smagāks pārkāpums.

Taču Krokera rakstāmgalda atvilktne sagādāja vilšanos. Seši krūgerandi* tukšā papīra saspraužu kastītē. Neliels maisiņš ar marihuānu un smēķu tinamie papīriņi. Viss pārējais tikai rakstāmpiederumi. Nebija pat nevienas fotogrāfijas.

Džastina aizvēra atvilktni, devās pie kumodes un atvēra visas atvilktnes.

Viņa meklēja drausmīgo noziegumu lietiskos pierādījumus vai kaut niecīgākās piemiņas lietiņas avīžu izgriezumus, kladi ar piezīmēm vai kādus suvenīrus. Vismaz kaut ko.

Krokers mēdza ņemt no saviem upuriem piemiņas lietas, taču atšķirībā no daudziem citiem trofeju medniekiem viņš tās kaut kur paslēpa un pēc tam sūtīja mēram izsmējīgas e-pasta vēstules ar norādēm uz šiem ar pirkstu nospiedumiem neaptraipītajiem priekšmetiem, no kuriem nevarēja gūt nekādas norādes.

Tomēr, ja jau Krokers tik ļoti lepojās ar saviem panākumiem, viņš noteikti vismaz kaut ko paturēja. Vai arī viņš ir pārāk sasodīti gudrs?

Nora ienāca istabā, un viņas kopīgiem spēkiem apgrieza matraci otrādi. Tas bija tīrs, bez slēptiem iegriezumiem audumā.

Nora brīnījās: Pirmoreiz redzu tādu tīrību vīrieša mājās.

Džastina piegāja pie sienas skapja, pasniedzās un pavilka gaismas ieslēgšanas ķēdīti, pie kuras bija piekarināts kāds nieciņš.

Krokeram bija seši tumši uzvalki, sešas sporta jakas un vairāki zili krekli, visi sakārti uz pakaramajiem. Kurpes bija kārtīgi sarindotas zem apģērbiem. Džastina pārbaudīja kabatas un iztaustīja kurpju iekšpusi. Un, jo ilgāk viņa meklēja, jo vairak uzmācās vilšanās.

Vai Kristina bija kļūdījusies par Krokeru? Vai tas ir iespējams? Vai Džastina netīši piespieda meiteni izgudrot viltus atmiņas? Viņa pasniedzās, lai izslēgtu gaismu sienas skapī, un tad ari ieraudzīja meklēto.

Ak, muļķis Krokers! Viņš domāja, ka neviens to vairs nemeklēs. Kāpēc gan? Ir taču pagājuši pieci gadi.

Džastina pasauca Noru, un leitnante zibenīgi bija klāt. Džastinas sirds satraukumā sāka pukstēt straujāk un asiņu šalkoņa ausīs gandrīz apslāpēja pašas balsi, kad viņa teica: Nora! Saki, ka tas man nerēgojas. Saki, ka es to neesmu sagudrojusi.

114. NODAĻA

DŽASTINA ATLAIDĀS PRET pratināšanas telpas sienu un vēroja, kā Nora Kronina droši un pārliecināti iztaujā aizdomās turamo.

Norai pretī pie galda sēdēja Rūdolfs Krokers. Viņam uz sejas pāris vietās bija šuves, taču citādi viņš šķita gluži priecīgs, atrodoties uzmanības centrā.

Raugoties uz Noru, viņš smaidīja, it kā teikdams: "Jūs esat ķezā, kundzlt. Redziet, kas ir manā pusē Beri Hanta, slavenību aizstāve krimināllietās."

Beri Hanta dzīvē izskatījās gluži tāpat kā TV ekrānā mazliet pāri par četrdesmit, īsi, tumši mati un bāla ādas krāsa kā porcelāns. Viņa bija ģērbusies smalkā, vasarīgi plānā pelēkā vilnas kostīmā un aplikusi pelēku Klusā okeāna salu pērļu kaklarotu.

Hanta jau bija paziņojusi Norai un augstākstāvošajiem virsniekiem, ka viņi, protams, drīkst aizturēt Krokeru par traucēšanu policijai. Taču, tiklīdz Krokeram uzrādīs apsūdzību šajā niecīgajā pārkāpumā, viņa pieprasīs atbrīvošanu pret drošības naudu un viņas klients izkļūs brīvībā. Vienlaikus viņa gatavos sūdzības tiesā, lai panāktu bargus sodus visiem šajā arestā iesaistītajiem. To viņa pavēstīja ar laipnu smaidu sejā.

Nora ierunājās: Krokera kungs, es vēlreiz atvainojos par sagādātajiem savainojumiem, taču jums jāsaprot mēs domājām, ka jums uz auto priekšējā sēdekļa ir ierocis.

-   Skaidrs. Taču man nebija ieroča, un mēs jūs iesūdzēsim par nelikumīgu uzbrukumu, vai ne, Beri? Mēs prasīsim miljonus.

-    Rūdij, ļaujiet leitnantei runāt. Mēs uzklausīsim visu, kas viņai sakāms.

-   Rūds [11] , krokers izlaboja. Tāda ir mana iesauka.

-   Krokera kungs, jūs taču saprotat ari to, Nora turpina ja, nepievēršot uzmanību Rūda teiktajam, ka, iekāpuši jūsu mašīna, mēs ieraudzījām visai biedējošu skatu.

-   Nekas no mašīnā atrastā nav pieņemams, advokāte iebilda. Mans klients nebija bruņots. Un jums nebija nekāda iemesla pārmeklēt viņa auto. Kādi vēl pierādījumi jums ir?

-   Parunāsim par minivenu, Hantas jaunkundz, labi? Tas bija izklāts ar melnu plastmasas plēvi, kādu izmanto celtniecībā, un tajā atradās darbarīku kaste, pilna ar elektrodiem un spailēm. Tāpēc uzreiz rodas jautājums, kam šie rīki paredzēti. Katram saprātīgam cilvēkam, jo īpaši tādam, kurš redzējis trīspadsmit nogalinātu meiteņu līķus un zina šos nogalināšanas veidus, var rasties aizdomas, ka minivens izklāts ar plēvi, lai nenotraipītu tā salonu ar ķermeņa šķidrumiem, kad jūsu klients spīdzinās un noslepkavos nākamo meiteni.

-   Es tikai gribu uzturēt to vāģi labā stāvoklī, lai varētu pārdot, Krokers paskaidroja, tomēr viņa smaids vismaz uz brīdi bija pazudis.

-    Nesakiet neko, Hanta brīdināja. Detektīve tikai šauj tumsā ar tukšām patronām.

-   Man ir arī kaujas patronas, Nora iebilda. Un sāk spīdēt arī spoža gaisma.

Viņa atvēra mapi, kas atradās viņai priekšā uz galda, un pagrieza virsējo lapu, lai Hanta un Krokers varētu izlasīt "Privātdetektīvu" laboratorijas ziņojumu.

Hanta uzlika brilles. Tā ir DNS analīze, viņa secināja.

-   Pareizi, Nora Kronina piekrita. Krokera kungs, jums nav jāatbild uz jautājumiem, jo es neko nejautāju. Es iepazīstinu jūsu advokāti ar mūsu rīcībā esošajiem pierādījumiem, lai viņa varētu aizstāvēt jūs pret apsūdzībām, ko mēs jums izvirzīsim.

Šajā ziņojumā pozitīvi apstiprināta jūsu DNS atbilstība uz Vendijas Bormenas krekla atrastajai DNS.

-   Atvainojiet, Hanta iejautājās. Kas ir Vendija Bormena?

-    Pastāstiet advokātei, Krokera kungs. Ja ne, ne. Es pati pastāstīšu. 2006. gadā septiņpadsmitgadīgai meitenei Vendijai Bormenai uzbruka uz ielas un viņu apdullināja ar elektrošoka pistoli. Pēc tam Krokera kungs satvēra viņu aiz rokām, bet viņa draugs Fichjū kungs aiz potītēm un iesvieda meiteni busiņā. Nākamajā dienā Vendiju Bormenu atrada mirušu. Viņas apģērbu pienācīgi novietoja glabāšanā, un uz viņas zeķītēm un krekla atrastā DNS pilnībā atbilst Fichjū kungam un šim nekrietnelim jūsu klientam. Vendijas Bormenas nolaupīšanai bija lieciniece, Nora turpināja. Šī lieciniece var pozitīvi atpazīt jūsu klientu, un viņa liecinās tiesā.

Advokāte jautāja: Leitnante, vai jums ir kādi pierādījumi mana klienta saistībai ar meitenes nāvi? Pieskaršanās un nogalināšana nebūt nav viens un tas pats.

Nora pievērsās Džastinai: Doktore Smita, vai vēlaties paskaidrot Hantas jaunkundzei?

115. NODAĻA

DŽASTINA APSĒDĀS PIE galda līdzās Norai pretī Krokeram un viņa slavenajai advokātei. Viņa juta, kā sirds sāk sisties straujāk, tomēr cerēja, ka izdosies saglabāt stingru sejas izteiksmi. Viņa sen jau bija gaidījusi šo brīdi.

Viņa atvēra mapi un izņēma sirsnīgo fotogrāfiju, kur Vendija Bormena bija redzama kopā ar saviem vecākiem garāka augumā par tiem, apskāvusi abus ap pleciem.

Vendija bija ne tikai skaista. Viņa šķita īsta laimes lutekle, ko gaida saulaina nākotne.

Kulons, kas karājās ķēdītē ap Vendijas kaklu, bija apvilkts ar flomāsteru, un Džastina parādīja tā attēlu tuvplānā.

Tā bija neparasta zelta zvaigzne, gandrīz kā jūras zvaigzne, ar viļņveidīgi izliektiem staru galiem. Rota izskatījās pēc unikāla autordarba, un tā tas arī bija. Tās darinātājs kāds Santamonikas juvelieris vēl joprojām strādāja un varēja atpazīt šo rotu.

Advokāte ieskatījās fotogrāfijā, pēc tam pievērsa Džastinai jautājošu skatienu.

Džastina pasniedzās žaketes kabatā un izņēma mazu, caurspīdīgu maisiņu ar Vendijas Bormenas kaklarotu.

Hantas jaunkundz, jūsu klients to izmantoja kā gaismas slēdža piekariņu, viņa paskaidroja. Uz tā ir Krokera kunga pirkstu nospiedumi un arī Bormenas jaunkundzes asinis. Kulona aizmugurē ir iegravēts: "Mīļajai Vendijai, M un T". Es nofotografēju šo amuletu karājamies Krokera kunga sienas skapī. Leitnante Kronina bija lieciniece. Mums ir vairāk nekā pietiekami pierādījumu aizturēt jūsu klientu uz aizdomu pamata par slepkavību, kamēr notiks sarunas ar Fichjū kungu.

-   Man jārunā ar savu klientu divatā, Hanta paziņoja.

-    Lieliski. Parunājiet gan, Nora atbildēja. Un vēl jums jāzina daži fakti. Mēs saņēmām orderi Krokera kunga biroja datora pārbaudei, un pašlaik jau notiek tā rūpīga pārmeklēšana. Esam jau atraduši inkriminējošu Krokera kunga un Fichjū kunga e-pasta saraksti, kur minētas visu trīspadsmit meiteņu slepkavību vietas un laiki.

Džastina vēroja, kā Krokers, zaudējis lepnā, aukstasinīgā Rūda masku, sāk izskatīties pēc puišeļa, kas tūlīt no bailēm pietaisīs bikses.

-   Un vēl kas jums abiem jāzina, Nora turpināja. Fichjū kungs atrodas slimnīcā, policijas uzraudzībā. Viņš vēl nav ticies ar juristu, bet mēs viņam paskaidrojām visu to pašu, ko tikko skaidrojām Krokera kungam. Hantas jaunkundz, jūs zināt, kāda ir kārtība. Jūs varat riskēt stāties zvērināto tiesas priekšā. Vai arī ne. Jums ir ļoti īss apdomāšanās laiks, pirms Fichjū kungs liecinās pret jūsu klientu un noslēgs savu vienošanos.

-   Es šorīt apmeklēju Fichjū kungu slimnīcā, Džastina pastāstīja. Viņš saprot, ka zvērinātajiem diez ko nepatiks piecpadsmitgadīgas meitenes nolaupīšana ar nodomu nogalināt. No profesionālā viedokļa es šaubos, vai Fichjū kungam pietiek dūšas nāvinieku kamerā gaidīt liktenīgo adatas dūrienu. Viņš ir jūtīgs cilvēks ar ļoti loģisku prātu. Un, loģiski spriežot, tādu stresu viņš neizturēs. Atklāti sakot, viņš jau ir gatavs visā atzīties. Varbūt tas jau ir noticis.

Džastina juta, ka satraukumā sākusi runāt skaļāk, taču tas nebija svarīgi, un viņa turpināja. Apgabala prokurors grib tiesāt jūs abus, viņa paziņoja Krokeram. Bet policijas priekšnieks Maikls Fesko labs mans draugs vēlas pēc iespējas vienkāršu risinājumu. Kurš pirmais atzīsies, būs uzvarētājs. TSpēc izlemiet, Džastina noslēdza savu runu, saņēmusi abas rokas kopā uz galda sev priekšā, kuru sagaida nāve bet kuru dzīve! Pašlaik viss atkarīgs no jums, Rūd.

116. NODAĻA

IZEJOT NO KABINETA, lai dotos uz tikšanos pilsētas domē, Džastina jutās spriedzes pārņemta un gluži kā apreibusi. Viņa pielaboja lūpukrāsu, ar liftu nobrauca lejā un iekāpa aģentūras auto.

Džeks sēdēja pie stūres, Kruss viņam blakus.

-   Kā jūties, Džastina? Kruss apjautājās.

-   Normāli. Kāpēc jautā? Tāpēc, ka mērs vēlas satikt mūs tūlīt pat, bet nepaskaidro, kāpēc? Vai tāpēc, ka manu prātu neglābjami saindējis sērijslepkava?

-   Pastāsti viņam, Džastina, Džeks, plati smaidot, mudināja.

-   Es vēl nepaguvu.

Kruss pagrieza galvu un uzsmaidīja viņai. Jā, Džastina, izstāsti visu.

-    Nu labi. Tātad Krokers vispirms atlaiž savu advokāti, pēc tam sāk stāstīt par Vendijas Bormenas nogalināšanu savā lielmanīgajā, nedaudz ironiskajā privātskolas absolventa tonī.

-    Klausies, Emilio, citēšu viņa vārdus, Džastina turpināja.

-   "Tā bija spēle, un vēlos saņemt atzinību. Kādēļ gan vēl es veicu visu plānošanu un, saprotiet, izpildi?"

Kruss iesvilpās. Tu laikam joko. Vai viņš tiešām tā teica?

-   Viņš pretendē uz pirmo vietu, Džeks ieminējās. Vai arī pēdējo atkarībā no tā, kā uz to raugās.

-   Tieši tā. "Rūds" sapņo kļūt par visļaunāko un drausmīgāko sērijslepkavu savā "vecuma grupā" Losandželosas vēsturē, Džastina paskaidroja.

-   Vai nu viņam tas patīk, vai ne, bet laikam nāksies dalīt šo godu ar Fichjū. Turklāt attiecībā uz mums zināmajiem četrpadsmit upuriem Krokers netieši liek noprast, ka varbūt to ir vairāk. Viņš varbūt var kaut ko pastāstīt par Džeisona Pilzera šķietamo pašnāvību. Tad viņš grib runāt ar apgabala prokuroru.

Džeks turpināja stāstīt Džastinas vietā. Viņa atlaidās pret atzveltni un aizvēra acis, kamēr Džeks pavēstīja Krusam par Bobija Petino vienošanos ar Krokeru atbrīvošana no nāvessoda pret pilnīgu atzīšanos visās pārējās slepkavībās, lai cik arī to ir bijis.

Pēc tam Bobijs atstāja nopratināšanas telpu vēsā mierā. Viņam bija vienalga, kāpēc šis puisis kļuvis par psihopātisku slepkavu.

Džastina gan vēlējās izprast, kāpēc šādi augstākās sabiedrības jaunieši kļūst par briesmoņiem. Krokers un Fichjū viņai atgādināja Nātanu Leopoldu un Ričardu Lēbu divus gudrus un talantīgus pusaudžus, kas 20. gadsimta pašā sākumā nogalināja skolasbiedru, lai pārliecinātos, vai varēs izsprukt nesodīti. Lai cik viltīgi būdami, puiši tomēr pieļāva tipisku iesācēju kļūdu un nonāca cietumā uz mūžu. Vēlāk noskaidrojās, ka abus zēnus saistīja spēcīga, bet pašu neatzīta homoseksuāla pieķeršanās.

Krokers un Fichjū spīdzināja meitenes, bet nevienai nebija nodarīta seksuāla vardarbība. Vai Krokers un Fichjū ir mūsdienu Leopolds un Lēbs?

Par viņu psihozes raksturu bija vairāk jautājumu nekā atbilžu, un izskaidrojumus varēja meklēt dažādās jomās iedzimtība, trauma, smadzeņu fizioloģija, kā ari populārā tukšā frāze "kas lai to sazina, mēs taču visi esam tik atšķirīgi, vai ne?".

Būdama potenciāla lieciniece pret Krokeru, Džastina vairs nedrīkstēja tikties ar viņu, taču viņa labprāt būtu vēl ar to aprunājusies. Tas mūdzis izstāstītu visu, ko viņa vēlētos zināt, lai tik varētu runāt par sevi.

Džeks iebrauca auto pilsētas domes pazemes stāvvietā, atvēra aizmugures durvis un pasniedza Džastinai roku, palīdzot izkāpt.

Džastina apstājās, noņēma saulesbrilles un paziņoja: Džek, es tevi brīdinu. Ja mērs sāks mūs lamāt par rupju attieksmi pret tiem neliešiem, es nedomāju klusēt.

117. NODAĻA

MĒRS TOMASS HEFERONS bija stiegraina auguma vīrs ar bieziem, sirmiem matiem un paralizētu kreiso roku pēc Persijas līča karā gūtā ievainojuma. Gandrīz divus metrus garais, muskuļainais policijas priekšnieks Fesko viņam līdzās izskatījās pēc miesassarga, tomēr ari Heferons prata iedvest cieņu un bijību.

Heferons aicināja mūs visus Džastinu, Krusu, Fesko, Petino, Kroninu un mani kopā ar viņu apsēsties pie stikla apspriežu galda, kur pa logu pavērās plašs skats uz pilsētas panorāmu.

Viņš paziņoja: Priecājos, ka jūs visi varējāt ierasties tik ātri. Policijas priekšniekam Fesko ir jaunumi.

Fesko salika rokas uz galda. īmons Fichjū vienojās ar Bobiju un atzinās par savu lomu Vendijas Bormenas slepkavībā. Mēs pašlaik laboratorijā pētām viņa datoru. Izrādās, ka tas nenormālais psihopāts laikam cieš no kādas apsēstības, policijas priekšnieks sacīja un tad turpināja: Viņš saglabāja katru failu, katru teksta ziņojumu, sākot no 2006. gada. Paies vairākas nedēļas, līdz izdosies atšifrēt bezvadu noklausīšanās programmu, ko viņš izmantoja upuru pievilināšanai. Mūsējie teica, ka šis nelietis esot īsts ģēnijs.

Džastina ieminējās: Cik interesanti, Mikij. Krokers uzskata sevi par ģēniju. Fichjū viņš nosauca par pakalpiņu.

Kronina piebilda: Abi viņi ir kretīni, un viss. Nu tad viss galā, ko? Es pēc diviem gadiem varu atgūt normālu dzīvi? Tagad vairs nezināšu, ko ar tādu iesākt.

Kad visi bija izsmējušies, atkal ierunājās Heferons: Jūs visi paveicāt kolosālu darbu. Fesko, labi, ka jums pietika dūšas iesaistīt lietā "Privātdetektīvus". Džek, ceru, ka vēl kādreiz tiksimies. Džastina, Nora, visas ilgās stundas un pat gadi atmaksājās ar uzviju. Arī jūsu pūliņi, Emilio. Es dzirdēju, ka jūs pamatīgi pārbiedējāt Fichjū. Pateicoties jūsu pašaizliedzībai, Losandželosa kļuvusi par drošāku pilsētu. Paldies jums.

Sasodīts, cik patīkami bija saņemt šo pateicību. Gandarījums pārņēma mani kā silts prieka vilnis. Nekāda naudas summa nav salīdzināma ar apziņu, ka ļaundari ir nogrābti un iesēdināti aiz restēm uz visiem laikiem.

Kad mēs malkojām šampanieti un, priecīgi smiedamies, fotografējāmies kopā ar mēru, man žaketes iekškabatā iedūcās mobilais tālrunis.

Bija saņemts balss pasta ziņojums ar atzīmi "steidzams", pāradresēts no biroja telefona. Zvanītājs bija kāds Maikls Donahjū.

Es biju dzirdējis šo vārdu, taču uzreiz nevarēju iedomāties, kam tas pieder, bet tad apjausma nāca kā dūres belziens sejā. Donahjū bija Kolīnas iecienītā īru kroga īpašnieks.

Nospiedu pogu un izdzirdēju Donahjū nopietno balsi ar īru akcentu. Atskaņoju ziņojumu vēlreiz, lai pārliecinātos, ka nepārklausījos.

Džek! Bēdīgas lietas. Kolīna ir Glendeilas Memoriālajā slimnīcā. 411. palātā. Steidzīgi brauc šurp!

118. NODAĻA

KĀ VĒJŠ AIZBRĀZOS pa šoseju uz ziemeļiem, uz slimnīcas pusi.

Mēģināju sazvanīt Donahjū, bet viņa tālrunim bija ieslēgts balss pasts.

Es biju nobijies un noraizējies, un nobrauktuve no šosejas parādījās pārāk ātri.

Asi sagriezu stūri un zaudēju kontroli pār auto. Tas sagriezās sāņus, sagrīļojās un apstājās gandrīz piecdesmit centimetrus no betona norobežojuma.

Ar simts kilometru lielu ātrumu garām braucošie autovadītāji dusmīgi uztaurēja. Ar trīcošām rokām iedarbināju noslāpušo motoru un beidzot nobraucu pa rampu. Ak Jēziņ, es gandrīz vai sadauzīju auto un pats arī tik tikko nedabūju galu.

Divdesmit piecas minūtes pēc Donahjū ziņas saņemšanas izlauzos caur pūli Glendeilas Memoriālās slimnīcas vestibilā un izmisīgi dauzīju lifta pogu, līdz durvis atvērās un atkal aizvērās aiz manis.

Laikam pateicoties kādam aklam dzinējsuņa instinktam, atradu Kolīnas palātu bez ilgas meklēšanas.

Strauji atgrūdu vaļā divpusēji veramās durvis, un Donahjū piecēlās no krēsla līdzās gultai, nāca pretī un paspieda man roku.

-   Izturieties saudzīgi pret viņu, Džek. Viņai ir ļoti slikti.

-   Kas noticis?

-   Es jūs atstāšu divatā.

Kolīnas vaigi bija piesarkuši. Mati pie deniņiem mikli no sviedriem. Baltā kokvilnas sega apsedza viņas augumu līdz pat kaklam.

Šajā gultā viņa izskatījās tik maza, gluži kā ar drudzi sasirdzis bērns.

Apsēdos Maika atbrīvotajā krēslā, paliecos uz priekšu un pieskāros Kolīnas plecam. Es biju nobijies par viņu. Kopš es viņu pazinu, viņa nekad nebija slimojusi. Nevienu dienu.

-   Kolīna! Tas esmu es, Džeks.

Viņa atvēra zilās acis un pamāja ar galvu, ieraudzījusi mani.

-   Kā jūties? Kas noticis? es jautāju.

Zāļu ietekmē viņas balss skanēja neskaidri. Es atgriezīšos mājās.

-   Ko tu runā? Dublinā?

Pēkšņi mani apdullināja kāda briesmīga doma kā dūres zvēliens pakrūtē. Vai tu biji stāvoklī? Un zaudēji bērnu?

Kolīnas nomocītajā sejā parādījās smaids. Viņa iesmējās, tad smiekli pārauga histērijā un pārvērtās šņukstos. Viņa pacēla plaukstas pie sejas, un es ieraudzīju biedējošus baltus marles apsējus un plāksterus uz delnu locītavām.

Uz marles vīdēja koši sarkanas švīkas, asinīm joprojām sūcoties cauri.

Ko viņa bija sastrādājusi?

-   Es neļāvu Maikam tev zvanīt. Man kauns, ka tu redzi mani šādā paskatā… Man viss būs labi. Lūdzu, ej projām, Džek. Man vairs nekas nekaiš.

-   Kolīna, ko gan tu domāji?

Atcerējos pēdējās nedēļas un mēnešus. Es nebiju ievērojis Kolīnas pārdzīvojumus. Kā es varēju to nepamanīt? Kāpēc dažkārt esmu tāds cietpauris?

-   Es rīkojos kā pilnīga idiote, viņa atzinās. Bet man tik ļoti sāpēja sirds. Tu vari neko vairs neteikt. Es zinu, ka viss ir beidzies.

-   Kolīna! Ak, Kolīna! es čukstēju.

Viņa aizvēra acis, un mani pārņēma mokošs kauns. Vainas apziņa un kauns. Es tiešām mīlēju Kolīnu, bet viņa mani mīlēja vairāk. Es biju īsts egoists, paliekot kopā ar viņu tik ilgi, l.u gan zināju, ka mūsu attiecības nonākušas strupceļā. Es sāpināju mīļoto sievieti un viņa nodarīja sev šādu briesmu darbu. Cik drausmīgi!

Nezinu, cik ilgi mēs abi klusējām. Varbūt tikai īsu brīdi, tomēr tas bija pietiekami ilgs, lai es apjaustu, ko Kolīna man nozīmē, un pūlētos iztēloties mūsu kopīgo nākotni. Cik gan skumji, bet nespēju to saskatīt.

-   Tev vismaz vairs nebūs jāpacieš mana jocīgā izruna, viņa ieminējās.

-   Vai tad nezini, cik ļoti man patīk klausīties tavā balsī?

-   Tu biji labs pret mani, Džek. Vienmēr. Es to neaizmirsīšu.

-   Sasodīts, Moloja. Es gribu, lai tu būtu laimīga.

Viņa pamāja ar galvu, asarām plūstot pār vaigiem.

-   Tu arī, viņa atbildēja. Esi laimīgs.

Tad mēs vairs neteicām ne vārda.

Uz atvadām noskūpstījis viņu, devos projām, skaidri zinādams, ka nekad vairs Kolīnu neredzēšu, un tas mani sāpināja.

Es biju zaudējis vēl vienu brīnišķīgu sievieti. Kas, ellē, man vainas?

119. NODAĻA

ES BIJU IECERĒJIS sarīkot "noslēguma ballīti" restorānā Pacific Dining Car, lai pateiktos laboratorijas darbiniekiem un galvenajiem skolnieču lietas izmeklētājiem par tiešām izcili paveikto darbu.

Pēc tikšanās ar Kolīnu man svinēšana vairs nebija ne prātā, un izlikties arī nespēju.

Piezvanīju Sajam, pateicu, ka man ir ārkārtas gadījums ģimenē, un lūdzu viņu uzņemties namatēva lomu. Tad izdarīju kaut ko neiedomājamu. Izslēdzu mobilo tālruni.

Aizbraucu uz Forest Lawn plašu, vecu kapsētu, kur bija apglabātas daudzas slavenības. Turpat atdusējās arī mana mīļā māte.

Viņa nomira no laikus neatklātas sirdskaites smagās un pazemojošās tēva tiesas prāvas laikā. Tas bija pēkšņs un traģisks noslēgums vilšanās pilnai dzīvei. Varbūt tieši vecāku nelaimīgās laulības dzīves pieredze atturēja mani no precēšanās.

Novilku žaketi un apsēdos zālē pie vienkāršā kapakmens ar uzrakstu: "Sandra Kroicere Morgana dus Dieva mierā".

Tālumā klusi dūca zāles pļāvējs, gaisā pazibēja koši Mylar baloni, kas laikam rotāja kāda pāragri aizgājuša bērna kapiņu.

Es necentos uzrunāt mātes pīšļus vai viņas garu. Arī lūgšanu noskaitīju tikai brīdi pirms aiziešanas.

Taču es atsaucu atmiņā kopā pavadītos jaukos brīžus retos piknikus, dažus izbraukuma mielastus pēc futbola spēlēm, kopīgas Pītera Sellersa filmu skatīšanās TV nakts programmā. Māte laikam noskatījās "Rozā panteru" vismaz simt reizes. Tāpat kā es. Un arī Tomijs.

Es pasmaidīju, to atceroties, tad mazliet vēlāk salocīju žaket i kā spilvenu un apgūlos zemē. Cik patīkami bija vērot ozola zaru un lapu rāmo šūpošanos virs galvas.

Un tad es uz bridi aizlidoju sapņu valstībā.

Laikam biju nogulējis diezgan ilgi un ciešā miegā, jo pamodos, kad kapu kopējs purināja mani aiz pleca, teikdams: Ser, mēs slēdzam kapsētu. Jums jāiet prom, ser.

Uz atvadām pieskāros pie mātes kapakmens, devos uz auto, bet tas, gluži kā zirgs, kas zina ceļu mājup, aizveda mani pie labi pazīstamas glītas mājas Beverlihilsā.

Apstājos Vezerlija ielā, tīrā, sakoptā dzīvojamā kvartālā, un kādu laiku sēdēju, raudzīdamies uz Džastinas mazo, jauko namiņu. Ieslēdzu tālruni un nospiedu viņas numuru.

Džastina atsaucās pēc pirmā signāla. Džek! Kas tā bija par ģimenes lietu? viņa jautāja. Tu palaidi garām ballīti.

-   Kolīna atgriežas Dublinā, es atbildēju. Mēs izrunājāmies par to. Bet pēc tam es aizbraucu uz kapiem. Vajadzēja mierīgi padomāt.

-   Vai tagad viss kārtībā?

-   Protams.

-   "Protams", viņš apgalvo, Džastina izmēdīja mani. Man pašai arī jāveic revīzija sirdslietās. Zini… vispār Bobijs mani pameta, lai atgrieztos pie sievas. Tiesa gan, neveiksmīgi, jo sieva vairs negrib ņemt viņu atpakaļ.

Es vēlējos mierināt Džastinu, bet vienlaikus priecājos par šiem pārsteidzošajiem jaunumiem. Džastina bija pārāk laba Bobijam Petino un ari Kalifornijas politikas netīro intrigu valstībai.

Iedomājos, ko Džastina dara tieši šobrīd. Iztēlojos viņu atlaidušos atzveltnes krēslā darbistabā vai guļam gultā ar vīna glāzi rokā, pie televizora ar izslēgtu skaņu. Mani pārņēma gluži nepārvaramas ilgas pēc viņas.

-   Ko tu pašlaik dari? apjautājos.

-   Kāpēc jautā?

-   Es varētu iegriezties, ieminējos. Tikai uz īsu brīdi. Iestājās ilgs klusums, kas man jau šķita cerīgs.

-   Džek, mēs abi zinām, ka tā nebūtu laba doma, Džastina atbildēja. Varbūt labāk izgulies, un tiksimies rit.

Kad mēģināju ko iebilst, viņa izbeidza sarunu. Vēroju, kā viņas mājā cita pēc citas nodziest gaismas. Tad viens braucu mājās.

EPILOGS

RĒĶINI NOSLĒGTI

120. NODAĻA

aktieris bezdarbnieks pārķers Daltons pieklauvēja pie Chateau Marmont 34. numura durvīm.

Vienā rokā turēdams saliekamo masāžas galdu, viņš ar otru sakārtoja cepurīti un, stāvēdams uz tumšā, rakstainā paklāja, gaidīja Kušmena kunga aicinājumu ienākt, lai veiktu ikdienas procedūru.

Daltonam šis darbs gluži labi patika. Šajā viesnīcā bieži apmetās zvaigznes, un dažas no tām uzturējās pat mēnešiem ilgi. Sastapšanās viesnīcas gaiteņos ar Drū Berimoru, Kameronu Diasu, Metjū Periju un citiem, ko Daltons aizraujoši aprakstīja savā blogā, iedvesmoja viņu arī nezaudēt cerības par savu karjeru.

Kušmena kungs nebija zvaigzne, tomēr savā ziņā slavenība viņam taču noslepkavota sieva, un vainīgais joprojām nav atrasts.

Savas tikšanās ar Kušmena kungu Daltons bija aprakstījis portālā Twitter, un visi viņa draugi un neskaitāmie draugu draugi lūdzās jaunas ziņas, vairāk interesantu sīkumu un viltīgu novērojumu.

Kad Kušmena kungs neatsaucās, Daltons pa tiešo līniju piezvanīja uz viņa numuru. Viņš dzirdēja, kā aiz durvīm zvana tālrunis, un, kad Kušmena kungs neatbildēja arī uz to, Daltons apsvēra rīcības iespējas.

Iet projām vai piezvanīt uz reģistratūru?

Kušmena kungs Daltona ierašanās laikā reizēm ir bijis viegli iereibis. Bet varbūt noticis kāds negadījums. Varbūt viņš ir pakritis dušā.

Daltons beidzot tomēr piezvanīja uz reģistratūru, un jau pēc pāris minūtēm ieradās dienas menedžeris gara auguma gaišmatains vīrs ar atlētisku augumu un plāksnīti ar uzrakstu "Strauss" pie vestes. Isi iztaujājis Daltonu, Strauss atvēra Kušmena numura durvis.

Apstājies uz sliekšņa, Daltons iesaucās: Kušmena kungs! Nesaņēmis atbildi, viņš sekoja Strausam plašajos apartamentos.

Atturīgā dizaina pagājušā gadsimta 30. gadu stila mēbeles bija savās vietās. Galdi bija apkrauti ar pudelēm un glāzēm, papīrgrozi ar kaudzi pilni atkritumiem, un baltie aizkari plivinājās virs nesaklātās gultas.

-   Kušmena kungu nekur neredz, Daltons ieminējās.

-   Vai tiešām? Strauss atbildēja.

Daltons vēroja, kā Strauss atver sienas skapja durvis, šī bija lieliska iespēja paspiegot. Kā Kušmena kungs ģērbjas, kad nav kails vai pidžamā?

Sienas skapis bija tukšs, tāpat arī kumodes atvilktnes.

Ar skaistajām retro stila melni baltajām flīzēm rotātajā vannasistabā valdīja īsts haoss zāļu skapītis atvērts, tajā palicis tikai izlietots skuveklis un aspirīna pudelīte, pa grīdu izmētāti dvieļi.

-   Šķiet, ka viņš izrakstījies, nebrīdinot mani, Pārķers Daltons secināja.

-   Ak kungs, menedžeris novaidējās, bēdīgi šūpojot galvu. Viņš nav izrakstījies. Viņš ir aizmucis.

-   Vai zvanīsiet policijai?

-   Neesiet muļķis. Šī taču ir Chateau Marmont.

Pārķers Daltons sāka rakstīt Twitter ziņu vēl pirms iziešanas no leģendārās un, spriežot pēc nostāstiem, apsēstās viesnīcas. Tas tik būs kolosāls stāsts! Līdz dienas beigām divdesmit tūkstoši cilvēku uzzinās, ka Endijs Kušmens piešmaucis viesnīcu un aizlaidies nesamaksājot.

121. NODAĻA

BIJA VĒLA PĒCPUSDIENA, kad Del Rio nogriezās no Lobo kanjona ceļa un apturēja pelēko Lanā Rover līdzās Lobo Vista ceļam.

Debesis bija tikpat pelēkas kā auto un viņa drēbes, taču šajā vientuļajā nostūrī maskēšanās bija lieka.

Domādams par Džeku, Del Rio izņēma no bagāžnieka ar desmitkārtīga palielinājuma tēmēkli aprīkoto Remington 700.

Atstājis ceļu, viņš pa briežu taku caur krūmiem devās augšup piekalnē.

Nogāze kļuva arvien stāvāka, un, kad taka nogriezās pa kreisi, Del Rio sāka spraukties caur brikšņiem, turēdamies pie zāles kušķiem un koijotu krūmājiem, lai tiktu uz augšu tur, kur kājas slīdēja uz nogāzes.

Nonācis plakanajā virsotnē, viņš paraudzījās uz fermera māju septiņdesmit metrus zem viņa, ar saulē izbalējušajām saimniecības ēkām, plašajiem laukiem, kas izskatījās pēc kalnos nomesta, saburzīta, putekļaina paklāja.

Del Rio apgūlās uz vēdera, novietojis šautenes stobru pāri kraujas malai.

Gausi aizritēja četrdesmit minūtes, līdz atvērās fermera mājas sētas puses durvis un vīrs, kuru viņš gaidīja, iznāca kopā ar suni glītu Rodēzijas ridžbeku.

Šis vīrs staigāja jūrnieka gaitā un bija ģērbies rūtainā krekla, džinsa biksēs, brūnu platmali galvā. Viņš pieķēdēja suni pie lieveņa staba, noglaudīja tam galvu, tad, paņēmis no margām iemauktus un seglus, devās uz aploku.

Tur viņš apsegloja bēru ķēvi un izjāja uz ceļa, kas ved kalnos, kur viņu gaidīja briesmas.

Del Rio nomērķēja uz kādu rūtiņu raksta līniju krustpunktu un nospieda gaili.

Ķēvīte izbailēs pieglauda ausis, un Del Rio ieraudzīja jātnieka kreklā parādāmies lodes caurumu, tikko zirgs bija nogriezies ceļa līkumā.

Piecēlies Del Rio redzēja, ka jātnieks vēl sēž seglos, bet tad gluži kā palēninātā filmā tas sasvērās pa kreisi un nogāzās zemē.

Ķēve noskrēja no takas, velkot līdzi jātnieku aiz vienas kājas, līdz zābaks atbrīvojās no kāpšļa. Tad lopiņš apstājās un sāka plūkt sauso zāli.

Del Rio pacēla patronas čaulīti, ielika krekla kabatā un devās lejā pa nogāzi taisnā leņķī pret taku.

Nonācis pie jātnieka nekustīgā ķermeņa, viņš pārbaudīja pulsu. Tas nebija jūtams.

Viņš dažas reizes iespēra algotajam slepkavam pa sāniem, lai pārliecinātos, ka tas tiešām ir miris, tad noteica: Klausies, Bo Montgomerij, maitasgabals. Šelbija arī to negaidīja.

Del Rio ar krekla malu noslaucīja šauteni un aizsvieda to, noraugoties, kā tā vairākkārt atsitas pret akmeņiem, tad pazūd bezgalīgajā krūmāju biežņā.

Rūpīgi noslaucījis čaulīti, viņš aizlidināja to nopakaļ šautenei un vēroja pazūdam.

Viens šāviens. Viens upuris.

Darbs paveikts. Ļoti profesionāli. Ļoti privāti.

Un arī ļoti personiski, Del Rio nodomāja.

Džeks mīlēja Šelbiju un viņš mīlēja Džeku.

122. NODAĻA

VISAS SVARĪGĀKĀS LIETAS šobrīd bija atrisinātas. Vismaz Losandželosas birojā.

Londonas, Frankfurtes, Čikāgas un Ņujorkas birojos darbs ritēja pilnā sparā, un Presti birojs Romā bija iesaistījies īstā karā ar noziedzību tas, protams, nāca par labu biznesam, bet man pašlaik neko daudz nerūpēja.

Mūsu rīta apspriede kaujas štābā bija izvērtusies par trokšņainām un drūzmainām improvizētām svinībām. Mo cienāja visus ar siera kūku, Sajs piepildīja kafijas krūzes no milzīgas Bailey's pudeles, bet Kruss pamanījās nostāties tik tuvu Saja laborantei Kārenai, lai ieskatītos viņas blūzes kakla izgriezumā līdz pat kurpēm.

Kādam bija jāsaka uzruna, tāpēc Džastina uzņēmās šo lomu, īsi paziņojot: Mēs viņus nogrābām!

Klātesošie atbildēja ar skaļām ovācijām.

Tieši tajā brīdī atvērās durvis un mans jaunais asistents Kodijs Douss nemanāmi ieslīdēja un pienāca pie manis.

-   Džek, kāda Žanete Koltona ieradusies bez pieteikšanās. Viņa gaida sekretāres telpā. Ko darīt?

-   Es pats aizvedīšu viņu uz savu kabinetu, atbildēju. Uzkavējies, Kodij. Iepazīsties ar kolēģiem. Tas ir vissvarīgākais tavā darbā.

-   Kā tad telefoni?

-   Tāpēc ir balss pasts.

Atstāju štābu un atradu Žaneti Koltonu sēžam blakus sekretāres letei. Kad tikāmies iepriekšējo reizi, viņa, rūpīgi saposusies, mierīga un savaldīga, stāstīja, kā kopā ar savu vīru tenisa zvaigzni un kaimiņu laulāto pāri iecerējusi mainīties partneriem.

Toreiz es viņu aizsūtīju pie sava senā drauga Heivuda Prentisa, klusībā nožēlojot, ka nevaram uzņemties šo darbu.

Tuvojoties Žanetei Koltonai, sāku ievērot, ka viņai noticis kaut kas ļoti nelāgs. Uz kreisā vaiga rēgojās svaigs, sarkans plaukstas nospiedums, un pietūkumi zem abām acīm sāka pārtapt zilumos.

Viņa izmisīgi pieķērās pie manas rokas un nelaida vairs vaļā.

-   Džek, man ar jums jārunā. Atvainojiet, ka traucēju bez pieteikšanās.

-   Ak kungs, kas ellē noticis? Iesim augšā uz manu kabinetu.

Sievietes seja noraustījās, un viņa sāka raudāt. Pēkšņi viņa

izskatījās pēc mazas meitenes.

-   Es izdarīju kaut ko briesmīgu, Žanete Koltona izdvesa, kad iekāpām liftā. Es sabraucu Larsu ar viņa Rolls Royce.

-   Ko jūs izdarījāt?

-   Notriecu viņu un vēl pārbraucu pāri atpakaļgaitā.

-   Jūs viņu nogalinājāt?

Viņa noliedzoši papurināja galvu. Kad braucu projām, viņš lamājās uz mani. Es izsaucu ātro palīdzību, bet negaidīju to atbraucam. Man vajadzīga jūsu palīdzība, Džek. Vislabākā palīdzība.

Izkāpām no lifta un devāmies uz manu kabinetu. Varu aizmirst tikko teikto, ka visas svarīgākās lietas atrisinātas.

-   Es jums palīdzēšu, kā vien spēšu, apsolīju, atverot durvis un palaižot Žaneti pa priekšu kabinetā.

Durvis plaši atvērās, un mēs ar Žaneti Koltonu uz mirkli apstulbām. Manā krēslā sēdēja mans dvīņubrālis ar ļaunu smīnu sejā, uzcēlis mokasīnus uz rakstāmgalda.

Ko viņš te meklē?

Kādus mēslus šoreiz grib uzgāzt man uz galvas?

-   Kā labi sokas varoņu biznesā? Tomijs noprasīja. Nevajag raudāt, daiļā dāma nelaimē. Džeks tūlīt visu vērsīs par labu.

123. NODAĻA

ES TEVI ILGI neaizkavēšu, brālīt, Tomijs paskaidroja. Tikai pāris vārdu, un es pazudīšu.

Palūdzu Žaneti Koltonu apsēsties līdzās Kodija rakstāmgaldam un solīju drīz atgriezties. Pēc trīsdesmit sekundēm. Tad aizvēru aiz sevis durvis.

-   Runā, pavēlēju brālim.

-   Man ir arī kaut kas rādāms, Tomijs paziņoja, pasniegdams man kādu dokumentu, ko izņēma no zilas mapes.

-   Vācies prom no mana galda, es pavēlēju.

Nicīgi iesmējies, Tomijs piecēlās un apsēdās krēslā līdzās rakstāmgaldam, bet es iekārtojos savā vietā un atlocīju oficiāla izskata dokumentu. Ieraudzīju tajā Tomija un… mūsu tēva vārdu.

Paraudzījos uz brāli un teicu: Nestiep garumā, junior, labi? Manai klientei ir nepatikšanas.

-   Gan jau viss būs kārtībā. Es tā nojaušu. Nu labi, teikšu bez aplinkiem, dvīņuk. Es spoži pabeidzu rehabilitācijas kursu un ieminējos par to tēva juristam. Tagad man ir kolosāli jaunumi. Tiešām kolosāli!

-   Sencis nebija mūsu īstais tēvs? Patīkami to uzzināt.

Tomijs iesmējās. Nē, viņš bija gan mūsu īstais tēvs, un kā

vēl. Un, tā kā esmu veiksmīgi izgājis ārstēšanos, es saņemu mantojumā milzu naudu. Piecpadsmit miljonus, Džek. Laikam tikpat daudz, cik tu.

Lai gan centos to neizrādīt, šī ziņa mani satrieca. Pietiekami labi pazīdams tēvu, es sapratu, ka viņš rīko sacensības "Džeks pret Tomiju", pat kapā gulēdams. Vecais blēdis perināja intrigas pat savā nāves stundā. Kāpēc viņš man toreiz nepateica, ka sagatavojis naudu arī Tomijam?

-   Vai zini, Džek, kā es izlietošu šo mantojumu? Izvērsīšu "Privātās Drošības" darbību. Mēs sāksim darboties globālā mērogā. Es esmu nosaukts tēva vārdā, tāpēc, manuprāt, viņš gribētu, lai es tevi pārtrumpoju. "Privātā Drošība" būs gan lielāka, gan labāka par "Privātdetektīviem". Vari man ticēt.

-   Man prieks, Tomij. Vēlu panākumus tev un tavam uzņēmumam.

Piecēlos un norādīju brālim uz durvīm, neizkustēdamies no vietas. Paldies, ka iegriezies. Ejot ārā, uzmanies, lai neieskrietu ar pieri durvīs.

Bet Tomijs vēl nebija pateicis visu. Viņa smīns pletās plašumā.

-   Man ir arī kaut kas nododams tev, viņš ieminējās. Izņēmis no krūšu kabatas nelielu papīra strēmeli, viņš pasniedza to man.

Tas bija čeks par 600 000 dolāru, izrakstīts uz mana vārda.

-   Tagad esam norēķinājušies, Džek, viņš paziņoja.

Tad viņš piecēlās un, pacēlis rādītājpirkstu un īkšķi pistoles formā, nomērķēja uz mani.

-   Džek, tu esi īīķis\

Viņš to pateica ērmīgi aizžņaugtā balsī, un es sapratu, ka viņš atdarina elektronisko ierīču pārveidoto balss toni. Redzot viņa seju, kad viņš paziņoja: "Tu esi līķis!", man bija vēl drausmīgāka sajūta, nekā dzirdot mehānisko balsi klausulē. Šie draudi bija daudz, daudz reālāki.

Tas bija mans brālis, mans dvīnis.

Viņš ienīda mani tik ļoti, ka bija gatavs slepeni spīdzināt gadiem ilgi.

Es pat nenodrebēju, lai gan sajutu sāpīgu dūrienu sirdī. Tad atbildēju: Tātad tas biji tu, junior, kas visu šo laiku man zvanīja. Es tev jautāju, vai tas biji tu, un tu meloji. Un, tāpat kā visas citas reizes, kad es tev noticēju, tu atkal mani pievīli. Es tev vairs nekad neuzticēšos, nemūžam. Un, starp citu, brālīt. Es neesmu līķis. Nepavisam. Vēl ne.

Tomijs neatbildēja. Atstājot kabinetu, viņa smaids bija kokaini sastindzis. Mans tuvākais radinieks, mans ļaunākais naidnieks, nāves draudētājs sāka kāpt lejā pa skaistajām vītņu kāpnēm un pazuda skatienam. Kaut es nekad vairs neredzētu viņa seju un nedzirdētu viņa balsi.

Veltīgas cerības, protams.

Izgāju pasaukt Žaneti Koltonu. Mans ļaunais dvīnis, es paskaidroju.

124. NODAĻA

NĀKAMAJĀ RĪTĀ PAMODOS saskaņā ar savu laika izjūtu.

Pārmaiņas pēc neuztrūkos no murga. Nezvanīja tālrunis. Aiz atvērtajiem logiem okeāna viļņi šalca, krāca un dunēja, sitoties pret krastu. Jauki.

Un vēl jaukāk man līdzās gulēja Džastina.

Pagriezos, lai ielūkotos burvīgajā sejā, un redzēju, ka viņa jau pamodusies un smaidot vēro mani. Sajutu bezgalīgu mīlestību pret šo sievieti.

Viņa aplika rokas man ap kaklu un pievilka manu seju sev klāt.

-   Okeāna mūzika, viņa jūsmoja. Es vienmēr esmu mīlējusi šo māju.

-   Šī māja vienmēr ir mīlējusi tevi.

Mēs gulējām uz sāniem, ar seju viens pret otru. Es pavilku Džastinas gurnu uz savējā, un pēkšņi mēs sakļāvāmies kaislīgā skūpstā, ar savu elpu apslāpējot viļņu dārdoņu aiz loga.

Es vairs nespēju gaidīt ne mirkli un tieši tad iezvanījās sasodītais tālrunis.

Tomijs. Pasniedzos pēc telefona, nolēmis viņu pamatīgi izlamāt. Tad ieskatījos ekrānā. Zvanītājs nebija Tomijs un tomēr man bija jāatbild.

-   Džeks Morgans, mazliet aizelsies atsaucos.

Karmīns Nočija runāja bezrūpīgā tonī, bet viņa pavēstītā ziņa bija pat ļoti nopietna.

-   Atvainojiet, Džek, bet man ir bēdīgi jaunumi. Endijs Kušmens cieta auto negadījumā uz piekrastes ceļa. Viņš neiekļāvās līkumā un pārlidoja pāri klinšu kraujai pie Marinas. Auto pilnībā sadega. Slīdēšanas pēdu nebija. Man šķiet, ka varbūt bija sabojājušās bremzes.

-Jūs droši zināt, ka tas bija viņš? es jautāju. Man bija grūti runāt, nespēju pat paelpot.

-    Jā gan. Tas bija viņš. Viens no maniem puišiem redzēja, kā tas notiek. Zināt, Džek, mēs viņu novērojām. Neko darīt. Lai jums jauka nedēļas nogale.

Aizvēru tālruņa pārsegu, bet vēl brīdi neizlaidu to no rokas. Aizdomājos par savu jauno slepeno partneri Karmīnu Nočiju. Vislabākais draugs. Visļaunākais ienaidnieks.

Domāju arī par to, kā mainījās mana attieksme pret Endiju, kad uzzināju, ka viņš pasūtījis Šelbijas slepkavību.

Endijs bija mans tuvākais draugs. Es biju liecinieks viņa kāzās. Gatavojos kļūt par viņa bērnu krusttēvu vai vismaz kopā pavadīt laiku vecumdienās, spēlējot golfu, kavējoties atmiņās, smejoties par mums vien zināmiem jokiem.

Bet tagad Endijs bija miris. Es zināju, ka vēlāk bēdas liks sevi manīt, bet pagaidām nejutu neko.

Itin neko.

Piecēlos no gultas un atvēru bīdāmās durvis. Tad atvēzējos un aizsviedu tālruni, cik vien tālu spēju. Kad tas iekrita viļņos, atkal aizvēru un aizslēdzu durvis. Atgriezos pie Džastinas.

Vai viņa prata atšifrēt manu sejas izteiksmi? Protams.

Vai viņa spēja lasīt manas domas? Varbūt.

-   Kas zvanīja? viņa jautāja.

-   Nav svarīgi.

Viņa pārvilka plaukstas man pār sāniem un muguru. Viss kārtībā, Džek?

-Jā, atbildēju, atglaužot Džastinas tumšos matus no sejas. Pienācis laiks jaunam tālrunim, jaunam numuram.

-   Sagādā man kādreiz pārsteigumu, labi? Vai tas ir tik grūti? Vienreiz pasaki, ko tu tiešām domā.

-   Es domāju, ka mūs pārtrauca, kad bijām uzsākuši kaut ko ļoti jauku, es atbildēju.

-   To es atceros.

Pievilku Džastinu tuvāk, uzcēlu viņas kāju uz savējās. Atkal noskūpstīju viņu, gluži apreibis no viņas burvības. Tas bija tik jauki, tā kā vienmēr biju vēlējies. Varēju teikt viņai visu un tāpēc neklusēju.

-   Endijs ir miris, nočukstēju, piekļāvis lūpas pie Džastinas vaiga.

PATEICĪBAS

Pateicamies šiem izcilajiem profesionāļiem, kas veltīja mums savu dārgo laiku, lai dalītos vērtīgā pieredzē.

Kapteinim Ričam Kanklinam; Dr. Hamfrijam Germaniukam; kapteinim Nilam Osvaldam, USMC; Eleinai Paljaro, MS, JD; Stīvam Bouenam; Kenam Zersisam; Markam Bruno un Č. PIteram Kolomello.

īpaša pateicība mūsu pētniecēm Linnai Kolomello un Lorinai Šeftellai un, protams, Mērijai Džordanai, kas vada visus darbus.

Džeimss Patersons, Maksina Paetro PRIVĀTDETEKTĪVI

Redaktore Egija Smaļķe Mākslinieciskā redaktore Inguna Kļava-Švanka

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, K. Valdemāra ielā 6, Rigā, LV-1010. Red. nr. T-211. SIA Preses nams Baltie

[1] bel-air, Beverly Wilshire pieczvaigžņu viesnīcas Losandželosā. (Šeit un turpmāk tulkotājas piezīmes.)

[2] science zinātne (angļu vai.).

[3] morbid slimīgs, neveselīgs, patoloģisks (angļu vai.).

[4] Salīdzinātas prestižas studentu sporta līgas ASV.

[5] "dodge city" asv mākslas filma (1939) vesterns, kura darbība notiek noziedzības pārņemtā mazpilsētā.

[6] "the audacity of hope: thoughts on reclaiming the american Dream" Baraka Obamas grāmata, izdota 2006. gadā.

[7] david sedans "me talk pretty one day" amerikāņu humorista eseju krājums, iznācis 2000. gadā.

[8] kreks (crack) kokaīna kristalizēta forma, ko var smēķēt. Vislielāko atkarību izraisošā kokaīna forma, rada īsu, bet ļoti spēcīgu eiforiju.

[9] Lorenss Pīters "Jogs" Berra (Lawrence Peter "Yogi" Berra, dzimis 1925. g.) slavens ASV Augstākās līgas beisbola spēlētājs, spēlējis komandā New York

Yankees.

[10] frenks stella (frank stella, dzimis 1936. g.) amerikāņu gleznotājs un grafiķis, ievērojams minimālisma un abstrakcionisma virziena pārstāvis.

[10] Krūgerands DĀR zelta monēta.

[11] rude rupjš, nepieklājīgs, prasts (angļu vai.).

Content

Patersons Džeimss, et al Privātdetektīvi

PROLOGS

PIRMĀ DAĻA

1. NODAĻA

2. NODAĻA

3. NODAĻA

4. NODAĻA

5. NODAĻA

6. NODAĻA

7. NODAĻA

8. NODAĻA

9. NODAĻA

10. NODAĻA

11. NODAĻA

12. NODAĻA

13. NODAĻA

14. NODAĻA

15. NODAĻA

16. NODAĻA

17. NODAĻA

18. NODAĻA

19. NODAĻA

20. NODAĻA

21. NODAĻA

22. NODAĻA

23. NODAĻA

24. NODAĻA

OTRĀ DAĻA

25. NODAĻA

26. NODAĻA

27. NODAĻA

28. NODAĻA

29. NODAĻA

30. NODAĻA

31. NODAĻA

32. NODAĻA

33. NODAĻA

34. NODAĻA

35. NODAĻA

36. NODAĻA

37. NODAĻA

38. NODAĻA

39. NODAĻA

40. NODAĻA

41. NODAĻA

42. NODAĻA

43. NODAĻA

44. NODAĻA

45. NODAĻA

46. NODAĻA

47. NODAĻA

48. NODAĻA

49. NODAĻA

TREŠA DAĻA

50. NODAĻA

51. NODAĻA

52. NODAĻA

53. NODAĻA

54. NODAĻA

55. NODAĻA

56. NODAĻA

57. NODAĻA

58. NODAĻA

59. NODAĻA

60. NODAĻA

61. NODAĻA

62. NODAĻA

63. NODAĻA

64. NODAĻA

65. NODAĻA

66. NODAĻA

67. NODAĻA

68. NODAĻA

69. NODAĻA

70. NODAĻA

71. NODAĻA

72. NODAĻA

73. NODAĻA

74. NODAĻA

75. NODAĻA

76. NODAĻA

CETURTĀ DAĻA

77. NODAĻA

78. NODAĻA

79. NODAĻA

80. NODAĻA

81. NODAĻA

82. NODAĻA

83. NODAĻA

84. NODAĻA

85. NODAĻA

86. NODAĻA

87. NODAĻA

88. NODAĻA

89. NODAĻA

90. NODAĻA

91. NODAĻA

92. NODAĻA

93. NODAĻA

94. NODAĻA

95. NODAĻA

96. NODAĻA

97. NODAĻA

98. NODAĻA

99. NODAĻA

100. NODAĻA

101. NODAĻA

102. NODAĻA

103. NODAĻA

104. NODAĻA

105. NODAĻA

106. NODAĻA

107. NODAĻA

108. NODAĻA

109. NODAĻA

110. NODAĻA

111. NODAĻA

112. NODAĻA

113. NODAĻA

114. NODAĻA

115. NODAĻA

116. NODAĻA

117. NODAĻA

118. NODAĻA

119. NODAĻA

EPILOGS

120. NODAĻA

121. NODAĻA

122. NODAĻA

123. NODAĻA

124. NODAĻA

PATEICĪBAS