Bjorks Samuels

Pūce vienmēr medī naktī

Samuels Bjorks

Pūce vienmēr medī naktī

Kādu 1972. gada pavasara piektdienu, kad Sannefjūras vikārs dienas beigās slēdza ciet baznīcu, negaidīta vizīte lika viņam vēl uz brīdi atstāt dievnamu vaļā.

Jauno sievieti viņš redzēja pirmo reizi, taču atpazina jauno vīrieti. Tas bija pilsētas visgodājamākā vīra vecākais dēls. Viņa tēvs bija kuģniecības magnāts — ne tikai viens no bagātākajiem cilvēkiem Norvēģijā, bet arī nelokāms baznīcas atbalstītājs; tas bija vīrs, kura devīgā roka cita starpā ļāva baznīcai pirms desmit gadiem pasūtīt milzīgu altāra kokgrebumu no raupji kalta mahagonija koka, kas attēloja septiņpadsmit ainas no Jēzus Kristus dzīves. Vikārs ārkārtīgi lepojās ar šo kokgrebumu.

Jaunajam pārim bija īpašs lūgums. Viņi vēlējās salaulāties, tomēr gribēja, lai vikārs novada ceremoniju bez neviena klātesošā. Tas pats par sevi vēl nebija nekas nedzirdēts, tomēr viņa lūguma iemesls bija tik savāds, ka vikārs sākumā to noturēja par joku. Tomēr viņš labi pazina kuģniecības magnātu, zināja, cik vecais vīrs bija reliģiozs un konservatīvs, un sāka noprast, ka pāris tik tiešām runāja nopietni. Kuģniecības magnāts pēdējā laikā slimoja, un baumoja, ka viņš ir uz nāves gultas. Jaunais vīrietis, kas sēdēja viņa priekšā, drīzumā mantotu milzīgas bagātības; tomēr tēvs dēla mantojumam bija izvirzījis vienu noteikumu: ģimenei nedrīkst piejaukt svešas asinis. Sievietei, ar kuru viņa mantinieks apprecētos, nekādā gadījumā nedrīkstēja būt bērni no iepriekšējām attiecībām. Un tā arī bija tā problēma. Jaunajai sievietei, kurā kuģniecības magnāta dēls bija dziļi iemīlējies, bija bērni no iepriekšējās laulības. Divgadīga meitiņa un četrus gadus vecs dēlēns. Bērnus paslēptu, tad vikārs klusībā salaulātu pāri, lai izskatītos, ka līgava atbilst kuģniecības magnāta prasībām, un nevienam pat neienāktu prātā pārbaudīt patiesību. Vai tas būtu iespējams?

Plāns bija šāds: jaunajam vīrietim Austrālijā dzīvoja kāda attāla radiniece. Viņa bija apsolījusi bērnus pieskatīt līdz kuģniecības magnāta nāvei. Kādu gadu vai divus, un tad bērnus vestu atpakaļ uz Norvēģiju. Nekad jau nevarēja zināt, iespējams, ka kuģniecības magnāts pie debesu vārtiem nonāktu ātrāk, nekā gaidīts. Ko vikārs par to domājot? Vai viņš varētu rast sevī līdzcietību un izlīdzēt nelaimes brīdī?

Vikārs izlikās, ka pārdomā lūgumu, tomēr patiesībā lēmumu jau bija pieņēmis. Aploksne, ko jaunais vīrietis bija diskrēti uzlicis uz galda, bija pietūkusi, un kāpēc gan nepalīdzēt jaunajiem mīlētājiem? Galu galā vecā kuģniecības magnāta prasība taču bija pilnīgi neprātīga, vai tad ne? Vikārs piekrita pāri salaulāt, un nākamajā nedēļā nelielā ceremonijā viņi apprecējās aizslēgtā baznīcā brīnišķīgā altāra grebuma priekšā.

Pēc nepilna gada, 1973. gada janvārī, vikārs atkal tika apciemots: šoreiz jaunā sieviete ieradās viena pati. Viņa bija nepārprotami satraukta un stāstīja, ka nezinot, kur vēl citur vērsties. Vecais kuģniecības magnāts esot nomiris, taču bija noticis kas nelāgs. Viņai nebija nekādu ziņu par bērniem. Viņai bija apsolītas fotogrāfijas, vēstules, taču viņa neko nebija saņēmusi, nevienas pašas rindiņas, un viņa sāka apšaubīt, vai šī Austrālijas radiniece maz eksistēja. Sieviete arī atzinās, ka vīrietis, ko bija apprecējusi, patiesībā izrādījās ne tāds, kādu viņa bija iedomājusies. Viņi vairs nesarunājās, arī gulēja atsevišķi; viņam bija noslēpumi, tumši noslēpumi, lietas, par kurām viņa nespēja piespiest sevi runāt skaļi; viņai bija grūti pat domāt par ko tādu. Vai vikārs varētu palīdzēt? Vikārs viņu nomierināja, apliecinādams, ka, saprotams, ka palīdzēšot, viņš visu pārdomāšot, un palūdza, lai viņa iegriežas pēc pāris dienām.

Nākamajā rītā jaunā sieviete tika atrasta mirusi, viņa bija sagumusi pār savas automašīnas stūri dziļā aizā netālu no kuģniecības magnāta ģimenes greznās mājas Vesterojā, ārpus Sannefjūras centra.

Laikraksti lika noprast, ka sieviete vadījusi auto reibumā, un policija tik tiešām uzskatīja to par traģisku negadījumu.

Palīdzējis ģimenei ar bēru nokārtošanu, vikārs nolēma apmeklēt jauno kuģniecības magnātu. Viņš pastāstīja, ka jaunā sieviete bija viņu apmeklējusi dienu pirms nelaimes gadījuma. Ka viņa bija noraizējusies par saviem bērniem. Ka kaut kas, nu, kaut kas vien-kārsi nelīmējoties kopā. Jaunais kuģniecības magnāts klausījās un māja ar galvu. Paskaidroja, ka diemžēl viņa sieva pēdējā laikā esot bijusi ļoti slima. Lietojusi medikamentus. Daudz dzērusi. Galu galā, vikārs jau pats zinot, cik traģiski tas viss esot beidzies. Tad jaunais kuģniecības magnāts uzrakstīja ciparu uz papīra gabala un pārslidi-nāja to pāri rakstāmgaldam. Viņš taču nekļūdīšoties, pieņemot, ka šī pilsēta vikāram bija par mazu? Vai viņam neklātos labāk, ja viņš kalpotu Tam Kungam kādā citā vietā, iespējams, tuvāk galvaspilsētai? Vikārs piecēlās kājās, un tā bija pēdējā reize, kad viņš redzēja jauno un ietekmīgo kuģniecības magnātu.

Pēc pāris nedēļām viņš sakravāja čemodānu.

Viņš vairs nekad neatgriezās Sannefjūrā.

Mazā meitene gulēja uz dīvāna zem segas, cik nekustīgi vien varēja, gaidīdama, kamēr pārējie bērn i aizmigs. Viņa bija izlēmusi. Viņa to darīs šonakt. Viņa vairāk nebaidīsies. Vairāk negaidīs. Viņai bija septiņi gadi, un viņa jau bija liela. Kad sāks satumst, viņa ies prom. Viņa nebija norijusi šīvakara miegazāļu ripiņu. Tikai pastūmusi zem mēles, kur to bija turējusi, kad parādīja krustmātei Džūlijai, cik viņa bija laba meitene.

".Parādi man.”

Mēle ārā.

"Laba meitene. Nākamā. ”

Viņas brālis tā darīja jau ilgu laiku. Kopš tās reizes, kad viņi ieslēdza viņu noblietētas zemes pagrabā. Viņš katru vakaru slēpa ripiņu zem mēles un nerija to nost.

"Parādi. ”

Mēle ārā.

"Labs puika. Nākamais. ”

Trīs nedēļas tumsā par atteikšanos atvainoties. Visiem bērniem bija skaidrs, ka viņš nebija izdarījis neko aplamu, bet pieaugušie tik un tā viņu ieslēdza pagrabā. Kopš tās reizes viņš bija mainījies. Katru nakti viņš paslidināja ripiņu zem mēles, bet nenorija to, viņas miegazāles sāka iedarboties, un viņa kļuva aizvien miegaināka, bet vēl pamanīja, kā viņš uz pirkstgaliem pamet istabu un nozūd.

Mazā meitene nogaidīja, līdz dzirdēja, ka visi bērni bija aizmiguši, tad izlavījās no mājas. Bija ziema, bet joprojām silti, lai arī krēsla bija klusi nolaidusies starp kokiem. Meitenīte basām kājām pārgāja pāri pagalmam, turoties ēnā, līdz patvērās zem kokiem. Pārliecinājusies, ka neviens viņu nebija pamanījis, viņa noskrēja pa taku starp lielajiem kokiem pretī vārtiem, uz kuriem bija rakstīts "Likuma pārkāpēji tiks nodoti tiesai". Viņa bija nolēmusi sākt savus meklējumus šeit.

Viņa bija dzirdējusi brāli sačukstamies par to ar kādu zēnu. Vecs, pussagruvis šķūnis, neliela, pamesta būda teritorijas attālākajā malā, tora viņa pati to nekad nebija redzējusi. Viņus katru rītu modināja sešos, un gulēt viņi katru vakaru gāja deviņos. Katru dienu viena un tā pati dienaskārtība, bez jebkādām izmaiņām, bija tikai divi piecpadsmit minūšu pārtraukumi starp mācību stundām, mājas darbiem, jogas, veļas mazgāšanas un visiem pārējiem sīkajiem mājas darbiem. Mazā meitenīte pasmaidīja, izdzirdējusi cikāžu sisināšanu, un juta, kā mīkstā zāle kutina pēdas, kad viņa nogriezās no takas un uzmanīgi kustējās gar sētu virzienā, kur, viņasprāt, vajadzēja atrasties būdai. Kaut kāda iemesla dēļ viņai nebija bail. Viņa jutās teju vai priecīga; bailes uzmācās vēlāk; tagad viņa bija laimīga, brīva kā putns, viena pati ar savām domām šajā skaistajā mežā, kas tik patīkami smaržoja. Plati smaidīdama, viņa novilka ar pirkstu galiem pāri augam, kas izskatījās pēc zvaigznes; viņa jutās tā, it kā atrastos vienā no tiem sapņiem, ko viņa bieži redzēja, kad iedotās miegazāles nebija pārāk stipras. Viņa pieliecās zem zara un pat nemaz nesatrūkās, kad netālu krūmos izdzirdēja kaut ko čabam. Var būt, ka tur no koka lejā bija norāpusies koala. Viņa iesmējās un prātoja, kā tas būtu, ja to varētu nopaijāt. Viņa zināja, ka tām ir asi nagi un ka tās nepavisam nav pieglaudīgas, tomēr viņa tik un tā centās iedomāties, kā tas būtu, ja viņa ar pirkstiem bužinātu mīksto, pūkaino vilnu un mīkstais deguns kutinātu viņas kaklu. Viņa gandrīz jau bija piemirsusi, kāpēc bija iznākusi ārā, tad piepeši atcerējās un apstājās kā iemieta, kad pavisam netālu parādījās būdas siena. Meitenīte pielieca galvu un pētīja pelēkos koka dēļus. Tātad tā bija taisnība. Mežā tik tiešām bija tāda vieta. Vieta, kur varēja paslēpties. Pabūt vienatnē. Viņa uzmanīgi pielīda tuvāk būdai un, tuvodamās durvīm, izjuta patīkamu tirpoņu.

Mazā nezināja, ka skats, kas viņai pavērsies, izmainīs viņu uz mūžiem, ka tas gadiem katru nakti viņu vajās: zem segas uz cieta dīvāna, lidmašīnā, kas lidoja pāri zemeslodei, pēc tam kad policija uzgāja raudošos bērnus, zem dūnu segas nepazīstamā valstī, kur bija svešādas skaņas. Viņa par to visu nezināja ne nieka, kad izstiepa roku pretī koka durvju rokturim un lēnām pavēra čīkstošās durvis.

Iekšā valdīja tumsa. Acīm bija nepieciešamas vairākas sekundes, lai viņa redzētu, tomēr nebija nekādu šaubu. Vispirms tikai stāvs, tad nofokusējās arī viss cits; viņš bija iekšā.

Viņas brālis.

Viņam nebija nekā mugurā. Viņš bija pavisam kails. Pavisam kails, tomēr viņa ķermenis bija klāts ar... spalvām? Viņš bija sakņupis stūrī, gluži kā putns, salīcis radījums no citas pasaules, un viņam bija kaut kas mutē. Neliels dzīvnieks. Pele? Viņas brālis bija noklāts ar spalvām, un zobos viņš turēja beigtu peli.

Šī aina izmainīja viņas dzīvi. Brālis lēnām pagriezās un paskatījās uz viņu, acīs parādījās izbrīns, it kā tās nezinātu, kas viņa ir. Gaisma caur netīro logu krita uz viņa spalvām klāto roku, kas palēnām cēlās gaisā. Viņa mute savilkās smīnā, atsedzot mirdzoši baltos zobus, tad, izņemdams peli no mutes, viņš ar neizteiksmīgajām acīm ieskatījās viņējās un teica: “Es esmu pūce."

I

.

1. nodaļa

2012

Botāniķis Toms Petešons izņēma no somas fotokameru un uz mirkli apstājās, lai pirms doties mežā baudītu ainavu pāri mierīgajam fjordam. Bija oktobra sākums, un vēsa sestdienas saules gaisma visapkārt lija pār ainavu skaistā mirdzumā, maigie stari krita uz sarkanajām un dzeltenajām lapām, ko koki drīz vien nometīs, lai sagatavotos ziemai.

Tomam Petešonam patika savs darbs. Jo īpaši, kad varēja strādāt brīvā dabā. Viņš bija nolīgts Oslo un Akešhusas apgabalā, lai reģistrētu Dracocephalum jeb pūķgalves, kā to arī mēdza saukt, atrašanās vietas. Šim augam draudēja iznīcība, taču tas auga Oslo fjorda mežos. Viņš savā blogā bija saņēmis jaunu konfidenciālu informāciju, un tas arī bija viņa šīsdienas uzdevums: reģistrēt šī ārkārtīgi retā auga jaunatrasto eksemplāru skaitu un precīzu atrašanās vietu.

Pūķgalve sasniedza desmit piecpadsmit centimetru augstumu, un tai bija zili, tumšzili vai violeti ziedi, kuri rudenī novīta un atstāja brūnu sēklu čemuru, kas izskatījās pēc graudiem. Šis augs ne tikai bija reti sastopams; tas bija mājas vēl retāk sastopamai pūķgalves sveķu vabolei, sīkai metāliski zilai vabolei, kas barojās tikai no šiem ziediem. “Dabas brīnumi,” Toms Petešons nodomāja un nespēja nepasmaidīt, nogriezdamies no takas un sekodams vērīga botāniķa amatiera nosūtītajam maršrutam. Reizēm — to viņš nekad neteica skaļi, jo uzauga ģimenē, kurā neticēja Dieva esamībai, viņa vecāki tā uzstāja, — viņš nespēja to vien beigt apbrīnot: radīšanas brīnumu. Smalkās attiecības starp visām lietām no vismazākajām līdz lielākajam. Putni, kas katru rudeni lidoja ligzdot uz dienvidiem, katru gadu pārvarot milzīgu attālumu uz vienu un to pašu vietu. Lapas, kas katru rudeni mainīja krāsas, pārvēršot kokus un zemi dzīvos mākslas darbos. Nē, viņš to nekad neteiktu skaļi, bet tāda doma viņam bieži ienāca prātā.

Viņš pagriezās pa labi starp divām garām eglēm un sekoja strautam līdz vietai, kur vajadzēja būt augiem, jau atkal smaidīdams pie sevis.

Viņš šķērsoja strautu un apstājās kā icmiets, kad krūmos izdzirdēja lapu čabēšanu. Petcšons pacēla fotokameru un bija gatavs fotografēt. Āpsis? Vai to viņš sadzirdēja? Šis biklais dzīvnieks absolūti nebija tik izplatīts, kā cilvēkiem šķita. Labs āpša foto lieliski iederētos viņa blogā, iznāktu lielisks raksts — pāris pūķgalves un āpsis, ideāls sestdienas pārgājiens. Viņš sekoja troksnim un drīz vien nonāca izcirtumā, tomēr bija vīlies, kad neredzēja neviena dzīvnieka.

Tomēr izcirtuma vidū kaut kas bija.

Kails ķermenis.

Meitene.

Pusaudze?

Toms Petešons bija tādā šokā, ka nometa fotokameru un nepamanīja, kā tā iekrīt viršos.

Izcirtumā bija mirusi meitene.

Spalvas?

Dievīt, tētīti

Mežā bija kaila pusaudze.

Noklāta ar spalvām.

Viņai mutē bija balta lilija.

Toms Petcšons apmetās riņķī, izklupa cauri blīvajai veģetācijai, atrada taku, skrēja cik jaudas atpakaļ uz savu mašīnu un zvanīja policijai.

2. nodaļa

Slepkavību izmeklētājs Holgers Munks sēdēja automašīnā pie savas vecās mājas Reā un ļoti nožēloja, ka bija piekritis atbraukt. Pirms desmit gadiem viņš bija dzīvojis baltajā mājā ar nu jau bijušo sievai Marianni, bet kopš tā laika ne reizi nebija bijis iekšā. Resnais izmeklētājs aizsmēķēja un atvēra automašīnas logu. Pirms pāris dienām viņš bija veicis ikgadējo veselības pārbaudi, un ārsts kārtējo reizi bija ieteicis samazināt tauku patēriņu un atmest smēķēšanu, tomēr piecdesmit četrus gadus vecajam policistam nenāca ne prātā kaut ko tādu darīt, jo īpaši jau to otro daļu. Holgeram Munkam cigaretes bija vajadzīgas, lai domātu, un nekas viņam nepatika vairāk par domāšanu.

Holgeram Munkam patika šahs, krustvārdu mīklas, matemātiskas mīklas — jebkas, kas stimulēja smadzeņu šūnas. Viņš bieži vien sēdēja pie klēpjdatora un tērzēja ar draugiem par šaha spēli vai risināja galvlaužus. Viņš tikko bija saņēmis e-pasta ziņojumu no drauga Jurija, profesora no Minskas, ar kuru pirms pāris gadiem bija iepazinies internētā.

Ezerā ir metāla stienis. Puse stieņa atrodas jūras dibenā. Stieņa trešā daļa atrodas zem ūdens. Virs ūdens atrodas astoņi metri. Kāds ir stieņa kopējais garums? Veiksmīgi,].

Munks apdomāja atbildi un jau grasījās atbildēt uz e-pastu, kad viņu iztraucēja mobilā telefona iezvanīšanās. Viņš paskatījās uz displeju. Mikelsons. Viņa priekšnieks no Oslo Policijas biroja Grcn-lannē. Munks ļāva mobilajam zvanīt vairākas sekundes; viņš apdomāja iespēju atbildēt uz zvanu, bet galu galā nolēma to ignorēt. Viņš nospieda sarkano pogu un ielika mobilo atpakaļ kabatā. Tagad bija ģimenes laiks. Tā bija tā kļūda, ko viņš bija pieļāvis pirms desmit gadiem. Viņš nebija pavadījis pietiekami daudz laika ar ģimeni. Bija strādājis augām dienām un, pat būdams mājās, domājis par citām lietām. Un tieši tāpēc viņš tagad atradās pie mājas, kur Marianne nu dzīvoja ar citu vīrieti.

Holgers Munks pakasīja bārdu un atpakaļskata spogulī uzmeta skatienu lielajai rozā krāsas dāvanai ar zeltainām lentēm, kas atradās uz aizmugurējā sēdekļa. Viņa mazmeitai Marionai bija dzimšanas diena. Munka sešus gadus vecais prieks un acuraugs. Viņa bija īstais iemesls, kāpēc viņš bija piekritis atbraukt uz Rēa, lai gan iepriekš zvērējis nekad nespert šajā mājā ne soli. Munks dziļi ievilka dūmu no cigaretes un saprata, ka berzē pirkstu tur, kur kādreiz atradās laulības gredzens. Viņš to bija valkājis desmit gadus pēc šķiršanās, nespēdams sevi piespiest to novilkt. Marianne. Viņa bija Munka dzīves lielā mīlestība. Viņš bija domājis, ka viņi vienmēr būs kopā, un pēc šķiršanās nebija devies ne uz vienu randiņu. Viņam bija bijušas iespējas. Bet tas nekad nebija šķitis pareizi. Tomēr beidzot viņš to bija izdarījis,— noņēmis laulības gredzenu. Tas atradās mājās vannasistabas skapītī. Viņš nespēja to izmest.

Holgers Munks smagi nopūtās, vēlreiz dziļi ievilka no cigaretes un atkal uzmeta zibenīgu skatienu rozā dāvanai. Viņš droši vien bija krietni pārspīlējis — jau atkal. Meita Mirjama viņu regulāri norāja par mazās Marionas izlutināšanu, dodot viņai jebko, ko viņa iekāroja. Viņš bija nopircis dāvanu, zinādams, ka Mirjamai tā nepatiks, tomēr mazmeitai tā bija iekritusi sirdī. Lelle Bārbija ar milzīgu Bārbijas māju un pašai savu Bārbijas automašīnu. Viņš jau varēja iztēloties lekciju. Par izlutinātiem berniem. Par sievietes ķermeni un sociālajiem paraugiem, un nesasniedzamiem ideāliem, tomēr, Dieva dēļ, tā taču bija tikai lelle. Kāds gan ļaunums no tā varēja celties, ja mazā meitene gribēja tieši to?

Atkal iezvanījās viņa mobilais telefons; Mikelsons zvanīja otro reizi, un Munks atkal nospieda sarkano taustiņu. Kad mobilais iezvanījās trešo reizi, viņš jau gandrīz atbildēja uz zvanu, jo šoreiz zvanītāja bija Mīa Krīgere. Viņam ārkārtīgi patika jauniņā kolēģe, bet viņš tik un tā neatbildēja. Ģimenei bija jābūt pirmajā vietā. Viņš atzvanīs vēlāk. Varbūt viņi šovakar varētu iedzert tēju bārā Justisen} Pēc ģimenes atkalsatikšanās droši vien būtu lieliski, ja viņš varētu parunāt ar Mīu. Viņš jau kādu laiku nebija ar viņu runājis, un tikai tagad apjauta, cik ļoti viņam Mīas pietrūka.

Pirms sešiem mēnešiem viņš bija atvedis Mīu atpakaļ no salas netālu no Trendelāgas krasta. Viņa bija noslēpusies no pasaules, bez telefona; lai viņu atrastu, viņam bija jālido līdz pat Vernei, jānoīrē automašīna un tad ar vietējās policijas palīdzību ar laivu jātiek līdz salai. Viņš bija paņēmis līdzi mapi ar izmeklējamo lietu. 'Га bija Mīu pārliecinājusi par atgriešanos galvaspilsētā kopā ar Munku.

Holgers Munks lepojās ar savas komandas prasmīgumu, tomēr Mīa Krīgere bija unikāla. Viņš bija pieņēmis viņu darbā, viņai vēl mācoties Policijas koledžā; viņai bija ap divdesmit, kad Munks saņēma ieteikumu no koledžas direktora, sena Munka kolēģa. Holgers Munks bija saticies ar viņu kafejnīcā, tā bija neformāla tikšanās ārpus policijas galvenā biroja sienām. Mīa Krīgere. Jauna sieviete baltā džemperī un apspīlētās melnās biksēs, ar gariem, melniem ma

tiem gluži kā indiānietei un visdzidrākajām zilām acīm, kādas viņš jelkad bija redzējis. Gudra, pašpārliecināta un nosvērta. Viņa bija Munku apbūrusi no pirmā skatiena. Izskatījās, ka viņa nojauta, ka tiek pārbaudīta, tomēr pieklājīgi atbildēja uz jautājumiem ar uguntiņu acīs: vai tu domā, ka es esmu dumja, vai kā?

Mīa Krīgere pirms daudziem gadiem zaudēja dvīņumāsu Sig-rīdu. Viņa tika atrasta mirusi kādāTeijenes pagrabā heroīna pārdozēšanas dēļ. Māsas nāvē Mīa bija vainojusi Sigrīdas draugu, un reiz, kad viņi bija vairākus gadus vēlāk veikuši autofurgona profilaktisku pārbaudi pie Trivanna ezera, viņi bija nonākuši aci pret aci ar viņu, viņam blakus bija viņa kārtējais upuris. Mīa Krīgere nogalināja māsas draugu ar diviem šāvieniem krūtīs, tas bija noziegums sakāpinātu emociju ietekmē. I Iolgers Munks bija redzējis šaušanu un zināja, ka Mīa to varētu attaisnot ar pašaizsardzību, tomēr, tā kā viņš bija viņu atbalstījis, viņu par sodu pārcēla darbā ārpus pilsētas, un Mīa nonāca slimnīcā. Pavadījis divus gadus provincē, Munks visbeidzot tika atjaunots izmeklēšanas vienības vadītāja amatā Ma-riboesgātes ielā Oslo. Munks savukārt atkal pieņēma darbā Mīu. Tomēr pēc pirmās izmeklētās lietas Mikelsons joprojām bija noraizējies. Viņš otro reizi uz laiku atcēla Mīu no amata, aizliegdams viņai ienākt ēkā, pirms viņa nav tikusies ar psihologu, kas apstiprinātu, ka viņa drīkst strādāt.

Munks atraidīja vēl vienu priekšnieka zvanu Grenlannē un turpināja sevi vērot spogulī. Ko viņš te meklēja? Bija pagājuši desmit gadi.

Holger Munk, tu esi idiots. Mīa nav vienīgā, kurai būtu jāiet pie speciālista.

Munks atkal nopūtās un izkāpa no automašīnas. Ārā bija kļuvis aukstāks. Vasara tik tiešām bija beigusies, izskatījās, ka arī rudens, lai gan oktobris bija tik tikko iesācies. Viņš savilka daflkota pusmēteli pāri vēderam, izņēma mobilo telefonu un atbildēja Jurijam: 48 metri;) ИМ

Viņš izsmēķēja cigareti, paņēma no aizmugurējā sēdekļa ekstravaganto dāvanu, dziļi ieelpoja un sāka lēnām iet pa grants ce-liņu

3. nodaļa

Vīrieša lūpas ar šķidrajām ūsām kustējās, bet Mīai Krlgerei nenāca ne prātā klausīties, kas viņam sakāms. Vārdi nenonāca līdz viņas ausīm. Viņai pietrūka kaiju. Jūras smaržas, kad viļņi triecās pret akmeņiem. Klusuma. Kārtējo reizi viņa prātoja, kāpēc piespieda sevi to darīt. Tikties ar psihologu. Runāt par sevi. Kāda no tā visa jēga? Viņa izņēma no kabatas vēl vienu sūkājamo konfekti un jau miljono reizi nožēloja savu lēmumu piekrist terapijai. Tā vietā viņai vajadzēja turpat uz vietas uzteikt darbu.

Nestabila un nepiemērota darbam.

Nolāpītais Mikelsons. Viņam taču nebija nekādas jēgas par lietu kārtību; viņš nekad nebija strādājis pie lietas, savu amatu ieguvis tikai tāpēc, ka zināja, kā pielabināties politiķiem.

Mīa nopūtās un centās saprast, par ko vīrietis rakstāmgalda otrā pusē bija runājis; bija acīmredzams, ka viņai bija kas jāsaka, bet viņa nebija dzirdējusi jautājumu.

“Ko tu domā?” viņa jautāja, atcerēdamās uzgaidāmo telpu, kas bija pilna ar žurnāliem ar, viņasprāt, bezjēdzīgiem vākiem. “Apzinā-tība un labsajūta”. “Vienkārši paņēmieni ceļā uz fitnesu”.

“Tabletes?” psihologs vaicāja, iespējams, jau trešo reizi, atgāzdamies krēslā un noņemdams brilles.

Та bija tuvības pazīme. Signāls, ka viņa šeit ir drošībā. Mīa nopūtās un uzlika sūkājamo konfekti uz mēles. Viņam tik tiešām nebija ne mazākās nojausmas, ar ko viņam ir darīšana, vai ne tā? Jau kopš bērnu dienām viņa spēja ielūkoties cilvēku prātos. Tieši tāpēc viņai pietrūka kaiju. Tajās nebija ne kripatiņas ļaunuma. Tikai daba. Viļņi, kas sitas pret akmeņiem. Klusuma skaņas un nekā cita.

“Labi,” Mīa atbildēja, cerēdama, ka tā bija pareizā atbilde.

“Tātad tu vairs tās nelieto?” psihologs pārjautāja un uzlika brilles.

“Jau vairākas nedēļas neesmu lietojusi.”

“Un dzeršana?”

“Kur tas laiks, kad pēdējo reizi kaut ko iedzēru,” Mīa atbildēja, atkal melodama.

Viņa paskatījās uz sienas pulksteni virs viņa galvas, uz rādītā -jiem, kas kustējās pārāk lēni, ziņodami, ka viņai tc vēl kādu laiku lemts uzkavēties. Viņa ienīda Mikelsonu. Un šo psihologu. Taču Mīa viņu nevainoja. Viņš tikai centās palīdzēt. Un cilvēki teica, ka viņš esot viens no labākajiem. Matīass Vangs. Viņai neticami paveicās; viņa izvēlējās vārdu no internēta pēc tam, kad bija piekritusi izmēģināt terapiju. Viņai nenāca ne prātā apmeklēt tos speciālistus, kuri bija pieejami ar Policijas departamenta starpniecību. Pacienta konfidencialitāte Policijas galvenajā birojā? Ka tik ne arī, ne jau viņai, ne jau Mīai Krīgerei.

“Man šķiet, ka mums vajadzētu parunāt par Sigrīdu?”

Mīa bija uz bridi zaudējusi modrību, bet tagad viņas aizsargvaļņi atkal bija kaujas gatavībā. Lai cik ari jauks un empātisks viņš būtu, Mīa nebija šeit, lai runātu par savām jūtām. Viņa šeit bija tāpēc, lai atgūtu darbu. Lai izietu nepieciešamās tikšanās reizes ar psihologu. Iegūtu vajadzīgo papīru. Izskatās, ka viņa ir veselīga, sarunas ir jēgpilnas, viņa strādā pie savu problēmu risināšanas. Es iesaku nekavējoties atjaunot viņu amatā pilnā kapacitātē.

Viņa pasmaidīja un domās parādīja Mikelsonam vidējo pirkstu.

Nepiemērota darbam.

Ej ratā, bija viņas pirmā doma, bet tad, kad bija vienatnē pavadījusi piecas nedēļas Bišletē iegādātajā jaunajā dzīvoklī, mantu kastu ielenkumā, kuru atvēršanai viņai nebija spēka, ieslodzīta ķermenī, kas joprojām kliedza pēc tabletēm, ar kurām to bija tik ilgi zāļojusi, viņa padevās. Viņa bija zaudējusi ikvienu, ko jebkad bija mīlējusi. Sigrīdu. Māti. Tēvu. Vecomāti. Viņa bija vienīgais cilvēks, kura vēl trūka kapsētā pie Osgardstrannas. Par visu visvairāk viņa bija gribējusi pamest šo pasauli. Teikt ardievas visām šīm ciešanām. Bet tad Mīa apjauta, ka viņai patika kolēģi. Atgriešanās darbā pēc vientulības pilnās dzīves uz salas ļāva viņai noticēt, ka tas vēl bija iespējams, ka par spīti visam dzīve tomēr bija dzīvošanas vērta. Viņa vismaz bija gatava dot tai iespēju. Uz kādu brīdi. Kolēģi bija jauki cilvēki. Krietni cilvēki.Tie bija cilvēki, kas viņai tik tiešām bija svarīgi.

Munks. Karijs. Kims. Anete. Ludvigs Gronlijs. Gabriels Mērks.

“Sigrīda,”vīrietis aizgalda viņu mudināja.

“Jā?” Mīa pārjautāja, ļaujot domām aizklīst pie meitenes, kuru viņa bija redzējusi izejam no konsultāciju telpas, kuras vizīte bija pirms viņējās. Izskatījās, ka viņa bija kādus piecpadsmit gadus jaunāka, tomēr bija tikpat nokaunējusies: tieši tā, es arī. Es arī neesmu normāla.

“Mums vajadzētu, vai ne tā?”

Sigrīda Krīgere

Māsa, draudzene un meita.

Dzimusi 1979. gada 11. novembri. Mirusi 2002. gada 1S. aprīlī.

Ļoti mīlēta. Vienmēr mūsu sirdīs.

Psihologs atkal noņēma brilles un jau atkal atgāzās krēslā.

“Mums vajadzētu par viņu drīzumā parunāt, vai tev tā nešķiet?”

Mia aizvilka ādas jakas rāvējslēdzēju un norādīja uz sienas pulksteni.

“Noteikti.” Viņa pamāja ar galvu un nedaudz pasmaidīja. “Bet to vajadzēs atlikt uz nākamo reizi.”

Matīass Vangs izskatījās teju vai vīlies, kad saprata, ka pulksteņrādītāji rāda, ka vizīte ir galā.

“Jā, protams,” viņš sacīja, nolikdams pildspalvu uz piezīmju bloka, kas atradās viņa priekšā uz rakstāmgalda. “Nākamnedēļ šajā pašā laikā?”

“Labi.”

“Jo ir būtiski, ka...” viņš iesāka, bet Mīa jau bija prom.

4. nodaļa

Ieiedams savā kādreizējā ģimenes mājā, Holgers Munks sajutās aizkaitināts, bet reizē arī atvieglots. Aizkaitināts par to, ka bija piekritis šeit svinēt Marionas dzimšanas dienu. Atvieglots tāpēc, ka bija baidījies nonākt veco atmiņu ielenkumā; bija grūti pateikt, kā viņš reaģēs, tomēr māja iekšpusē tagad izskatījās pavisam citādi, nekā viņš to atcerējās. Viņi to bija izremontējuši. Izgāzuši sienas. Nokrāsojuši tās dažādās krāsās. Sev par pārsteigumu, Munks secināja, ka viņa vecā māja izskatās ārkārtīgi pievilcīgi, un jo vairāk viņš skatījās visapkārt, jo vairāk nomierinājās. Turklāt nebija ne miņas no Rolfa, skolotāja no Hūrumas. Iespējams, ka pēcpusdiena nemaz nebūs tik slikta?

Marianne bija viņu sagaidījusi durvīs ar to pašu sejas izteiksmi kā citos gadījumos, kad viņiem bija jāpavada kopā laiks, vai nu tas bija kristībās, dzimšanas dienās vai bērēs, un ar pieklājīgu un patīkamu sveiks. Nekādu apskāvienu vai jūtu izpausmju, taču viņas acīs nebija arī nekādu rūgtuma, vilšanās vai naida pazīmju, kas pavisam noteikti raksturoja viņu šķiršanās agrīnās dienas. Vien savaldīgs, bet jauks smaids: ienāc, ī/olger. Nāc apsēdies dzīvojamā istabā. Es tikai vēl dekorēju Marionas torti — sešas svecītes. Vai tu spēj noticēt, cik viņa ātri izaugusi?

Munks pakāra savu daflkota pusmēteli gaitenī un jau grasījās ienest dāvanu dzīvojamā istabā, kad izdzirdēja spalgu spiedzienu, kam sekoja sparīga mazu soļu dipoņa lejā pa kāpnēm.

“Vecotēv!”

Mariona skrēja viņam pretī un tad cieši viņu apskāva.

“Vai tā ir man?” mazā meitene iesaucās, ieraugot dāvanu, un viņas acis iepletās.

“Daudz laimes dzimšanas dienā.” Munks pasmaidīja un noglāstīja mazmeitas matus. “Nu, kā ir, kad tev ir seši gadi?”

“Īstenībā nav lielas atšķirības, ir gandrīz tā kā vakardien, kad man bija pieci gadi.”Mariona pārgudri pasmaidīja, ne uz mirkli nenovēršoties no dāvanas. “Vecotēv, vai es varu to atvērt, tagad uzreiz? Nu, lūdzu, vai drīkstu?”

“Mums droši vien vajadzētu pagaidīt, kad būsim nodziedājuši Happy Birthday j noteica Mirjama, kas arī nonāca no augšstāva.

Meita pienāca pie Munka un apskāva viņu.

“Tēti, es priecājos, ka varēji atnākt. Kā iet?”

“Labi,” Munks atbildēja, palīdzēdams viņai nolikt lielo saini dzīvojamā istabā uz galda, kur jau atradās vairākas dāvanas.

“Ak, tās visas ir man! Lūdzu, lūdzu, vai mēs tās varam drīz taisīt vaļā...” mazā meitene lūdzās; bija acīmredzams, ka, pēc viņas domām, jau tā bijis jāgaida daudz par ilgu.

Munks paskatījās uz meitu, bis atbildēja viņam ar smaidu. Siltums viņas acīs lika justies labāk. Pēc šķiršanās viņu attiecības bija ļoti sarežģītas, tomēr naids, ko meita pret viņu bija izjutusi visus tos gadus, palēnām izzuda.

Desmit gadi. Ledainas attiecības starp tēvu un meitu. Šķiršanās dēļ. Tāpēc ka viņš bija strādājis pārāk daudz. Un dīvainā kārtā tieši darbs bija atkal savedis viņus kopā, it kā pasaulē pastāvētu savdabīgs taisnīgums. Nozīmīga lieta pirms mazāk nekā sešiem mēnešiem, iespējams, ka vissmagākā, ko viņa vienībai jebkad bijis jāizmeklē, kurā Mirjama un Mariona bija tieši iesaistītas. Piecgadīgā meitene tika nolaupīta; Munks bija baidījies, ka tas tikai padziļinātu plaisu viņu starpā, ka meita notikušajā vainotu viņu kā citas reizes, tomēr notika pretējais. Mirjama ne reizi nebija vainojusi viņu; viņa bija pateicīga vienībai, ka tā atrisināja noziegumu. Jaunatklāta cieņa. Viņam šķita, ka to varēja redzēt viņas acīs, kā viņa skatījās uz viņu. Tagad viss bija citādi; viņa beidzot saprata, cik nozīmīgs ir viņa darbs. Viņām abām, Mirjamai un Marionai, bija terapijas kurss pie prasmīga policijas psihologa, lai spētu tikt galā ar briesmīgajiem notikumiem, tomēr, par laimi, izskatījās, ka tie mazajā nebija atstājuši pārāk dziļas rētas. Iespējams, viņa bija par jaunu, lai saprastu, cik slikti viss varēja beigties. Jā, bija dažas trauksmainas naktis, kad Mariona raudāja, pamozdamās no satraucošiem murgiem, tomēr tas viss bija ātri beidzies. Saprotams, ka viņas māte jutās daudz sliktāk, un Mirjama vēl kādu laiku bija turpinājusi tikties ar psihologu. Var būt, ka viņa vēl joprojām to darīja, viņš nebija drošs; viņi nebija tik tuvi, lai stāstītu pilnīgi visu, bet vismaz devās tajā virzienā. Soli pa solim.

“Kur ir Johanns?” Munks jautāja, kad viņi apsēdās uz dīvāna.

“Vai, viņš dežurē, un viņam piezvanīja no Ullevollas slimnīcas, tā ka vajadzēja braukt. Viņš centīsies būt ātri atpakaļ, ja vien varēs. Tu jau zini, ka tas nav viegli, ja esi svarīga persona,” meita noteica, pamirkšķinādama viņam.

Munks uz to atbildēja ar draudzīgu smaidu.

“Torte ir gatava,” Marianne paziņoja, ienākdama dzīvojamā istabā ar smaidu uz lūpām.

Holgers Munks viņu paslepšus vēroja. Viņš negribēja blenzt, bet nespēja arī pilnībā novērsties. Viņa uz mirkli uztvēra viņa skatienu, un Munku pārņēma iekāre aizvilkt viņu uz virtuvi un cieši sagrābt gluži kā vecajos laikos, tomēr viņam izdevās saņemt sevi rokās. Mariona, kurai arī bija grūtības saņemt sevi rokās, lai gan citu iemeslu dēļ, nodrošināja vēlamu uzmanības novēršanu.

“Lūdzu ļaujiet man atvērt vienu? Dāvanas ir daudz svarīgākas nekā kaut kāda muļķīga dziesma.”

“Tu ļoti labi zini, ka mums vispirms ir jānodzied Happy Birthday un jānopūš svecītes,” Marianne teica, noglāstīdama mazmeitas galvu. “Un mums tik un tā ir jāpagaida, kamēr visi ierodas, lai varam redzēt, kādas jaukas dāvanas tu esi saņēmusi.”

Marianne, Mirjama, Mariona un viņš. I Iolgers Munks nevarēja vēlēties labāku priekšnoteikumu patīkamai pēcpusdienai. Tomēr bijušās sievas vārdi, sakot, ka viņiem jāsagaida visi, bija gluži kā rindiņa no lugas, mājiens kādam, lai parādās. Priekšdurvis atvērās laikā, un tur bija Rolfs, skolotājs no Hūrumas, kas rokā turēja milzīgu puķu pušķi un plati smaidīja.

“Sveiks, Rolf,” Mariona nočivināja. Pieskrējusi pie durvīm, meitene viņu apskāva.

Munks sajuta greizsirdības dūrienu, kad ieraudzīja mazmeitas mazās rociņas apskaujam vīrieti, ko viņš absolūti nevarēja ciest. Viņa acīs pasaulē nebija nekā svarīgāka par mazo meitenīti, tomēr, pēc viņas domām, tā tas bijis vienmēr: vecaistēvs viens pats. Vecāmamma kopā ar Rolfu.

“Skaties, cik man daudz dāvanu!”

Viņa ievilka Rolfu dzīvojamā istabā, lai viņš varētu apjūsmot izliktās dāvanas.

“Cik jauki,” viņš teica, noglāstot viņas matus.

“Vai tās arī ir man?” Mariona pasmaidīja, norādot uz lielo ziedu pušķi viņa rokās.

“Nē, tas ir vecmammai,” Rolfs sacīja, atskatīdamies pāri plecam uz sarkstošo Marianni, kas viņus vēroja no durvīm.

Munks ieraudzīja, kā bijusī sieva skatās uz Rolfu. Un visam pienāca gals. Labajam noskaņojumam. Spēlēm par laimīgām ģimenēm. Viņš piecēlās kājās, lai sasveicinātos ar Rolfu, un vēroja, kā vīrietis, ko viņš nicināja, pasniedz viņa bijušajai sievai ekstravagantos ziedus un skūpsta viņu uz vaiga.

Par laimi, Mariona jau atkal viņu izglāba. Viņas seja no aizgrābtības jau metās sarkana, viņa atteicās gaidīt kaut sekundi ilgāk.

“Nu, lūdzu, vai mēs varam tikt ar to dziedāšanu galā?” mazā meitene lūdzās.

Viņi dziedāja sasteigti. Marionai tik un tā bija vienalga. Viņa nopūta sveces uz tortes un uzbruka dāvanām.

Nepagāja no pusstunda, kad mazā bija tās visas jau izlodājusi. Viņa nogurusi sēdēja savu labumu priekšā. Bārbija — nepārprotama uzvarētāja. Mariona bija apmetusi rokas ap Munka kaklu. Par spīti tam, ka viņš bija gaidījis nosodošu skatienu no Mirjamas, jo viņš — jau atkal — bija ignorējis viņas vēlmes, nekā tāda nebija. Meita bija tikai pasmaidījusi, tas bija gluži kā paldies un lika viņam justies tā, it kā viss būtu kārtībā.

Pēc dāvanu izsaiņošanas iestājās vēl viens neērts brīdis. Marianne un Rolfs sēdēja uz dīvāna otrā kafijas galdiņa pusē, un bija tāds spiediens iesaistīties sarunā, ko neviens no viņiem tā īsti negribēja darīt. Par laimi, Munku izglāba mobilā telefona zvans. Zvanīja Mikelsons un šoreiz īstajā laikā. Munks atvainojās un izgāja ārā, aizsmēķēja tik ļoti kāroto cigareti un atbildēja uz zvanu.

“Jā?”

“Vai tu vairs vispār neatbildi uz savai telefonu?” aizkaitināta balss norūca otrā galā.

“Ģimenes laiks,” Munks atbildēja.

“Vai, cik mīļi,”Mikelsons zobgalīgi noteica. “Tomēr man diemžēl nāksies izbojāt tavu ģimenes laiku.Tu man esi vajadzīgs.”

“Kas noticis?” Munks ziņkārīgi apjautājās.

“233. Pusaugu meitene,” Mikelsons turpināja, vairs ne tik skarbi.

“Kur?” Munks jautāja.

“Hūrumas nomalē. Viņu pirms neilga brīža atrada kāds botāniķis.”

Munks dziļi ievilka dūmu no cigaretes. Otrpus durvīm viņš dzirdēja mazās Marionas smieklus. Kāds pa māju spēlēja ar viņu “sunīšos”, droši vien tas idiots, kas bija viņu uzurpējis. Munks aizkaitināti pašūpoja galvu. Atzīmēt Marionas dzimšanas dienu viņa vecajā laulības mājā — ko gan viņš bija domājis?

“Tev jāierodas nekavējoties,” Mikelsons sacīja.

“Labi, braucu,” Munks atbildēja un nospieda zvana beigu pogu.

Viņš izmeta cigareti un jau grasījās iet iekšā, kad atvērās durvis un tajās parādījās Mirjama.

“Tēti, vai viss kārtībā?” meita jautāja, skatīdamās uz viņu ar savilktu pieri.

“Ko? Jā, jā...Tikai... darbs.”

“Лк, tā,”Mirjama sacīja. “Es iedomājos, ka varētu...”

“Ko, Mirjam?” Munks nepacietīgi noteica, bet tad saņēma sevi rokās un sirsnīgi uzsita viņai pa plecu.

“Sagatavot tevi lielajam paziņojumam,” meita noteica, izvairoties no ieskatīšanās viņam acis.

“Kādam paziņojumam?”

“Viņi precēsies,”Mirjama ātri nobēra, joprojām izvairīdamās.

“Kas precēsies?”

“Mamma un Rolfs. Es centos ieminēties, ka šis varbūt nav pats piemērotākais laiks, lai to paziņotu, bet nu...”

Tagad Mirjama skatījās viņā nepārprotami satraukta.

“Tad tu nāksi iekšā?”

“Man ir lieta,” Munks strupi noteica, nezinot, ko vēl piebilst.

Precēsies? Pēcpusdiena bija iesākusies tik daudzsološi, un viņš bija, nu, uz ko tad viņš vispār bija cerējis? Munks noskaitās uz sevi. Ko viņš vispār bija iedomājies? Izgāzies kā veca sēta. Bet tagad vismaz bija kaut kas cits, par ko domāt.

“Tad tu brauc prom?” Mirjama jautāja.

“Jā.” Munks pamāja ar galvu.

“Pagaidi, es ieiešu un paņemšu tavu mēteli,” Mirjama sacīja, un pēc īsa brīža atgriezās, rokās nesot viņa daflkota pusmēteli.

“Tev vajadzēs nodot manus laba vēlējumus,” Munks nomurmināja un taisnā ceļā devās uz automašīnu.

“Piezvanīsi man? Es gribu ar tevi parunāt par man svarīgu lietu. Apsoli, ka piezvanīsi, kad varēsi?” Mirjama sauca viņam aiz muguras.

“Protams, Mirjam. Es piezvanīšu,” Munks sacīja, tad ātrā riksī noskrēja pa grants celiņu, iemetās savā melnajā Audi un iedarbināja dzinēju.

5. nodaļa

Pulkstenis vēl nebija ne pieci pēcpusdienā, tomēr, kad Holgers Munks sasniedza policijas norobežojuma līniju Hūrumlandetas tālākajā malā, ārā bija teju vai piķa melna tumsa. Viņš piespieda identifikācijas karti pie aizsargstikla, un jauns policists ar ātru rokas vēzienu aicināja viņu iebraukt. Viņš izskatījās nedaudz samulsis, ka bija Munku apstādinājis.

Munks novietoja automašīnu vairāku simtu metru attālumā no norobežojuma un izkāpa aukstajā rudenī. Viņš aizsmēķēja cigareti un savilka ciešāk savu daflkota pusmēteli.

“Munks?”

“Jā?”

“Esmu Olsens. Operāciju vadītājs.”

Munks paspieda cimdoto roku — garš, plecīgs vidusmūža policists, ko viņš nepazina.

“Kāds, lūdzu, ir situācijas raksturojums?”

“Upuris tika atrasts aptuveni sešsimt metrus no ceļa ziemeļu— ziemeļrietumu virzienā no šejienes,” Olsens sacīja, norādīdams tumšā meža virzienā.

“Kas tur tagad strādā?”

“Tiesu medicīnas vienība. Patoloģijas vienība. Viens no jūsējiem... Kolstads.vai pareizi?”

“Kolso.”

Munks atvēra Audi bagāžnieku, izņēma gumijas zābakus un jau grasījās tos apaut, kad iezvanījās mobilais.

“Munks?”

“Šeit Kims. Vai tu esi klāt?”

“Jā, esmu pie ceļa. Kur tu esi?”

“Es esmu pie telts. Viks jau pabeidza, un tagad kļūst aizvien nepacietīgāks, bet es viņiem teicu, lai viņu neaiztiek, kamēr neesi atbraucis. Es panākšu tev pretī.”

“Lieliski. Kā tur izskatās?”

“Mēs pēc šitā droši vien vēl ilgi negulēsim. Pilnīgi psihs izdzimtenis.”

“Ko tu ar to domā?” Munks jautāja, viņu pēkšņi pārņēma neomulīga sajūta.

Holgeram Munkam bija gandrīz trīsdesmit gadu ilga slepkavību izmeklētāja pieredze; viņš bija redzējis teju vai visu. Parasti viņš ieturēja profesionālu distanci no ainām, ar kurām saskārās, un, ja šo komentāru būtu teicis kāds cits, nevis Kims Kolso, tad viņš nesatrauktos. Ja tā būtu Mīa, kura ļāva katrā izmeklēšanas lietā sev emocionāli iesaistīties, vai Karijs, kura emocijas visu laiku svārstījās augšup un lejup kā tāds jo-jo, tad viņš tam nebūtu pievērsis uzmanību, bet Kims? Tas nesolīja neko labu.

“Vai tu gribi, lai es pastāstu, vai pats skatīsies?” Kolso turpināja. “Apraksti man īsumā,” Munks sacīja, iebāzdams ausī pirkstu, kad patruļas automašīna no nozieguma vietas pēkšņi ieslēdza bākugunis un sirēnu un pabrauca viņam tuvu garām.

“Vai tu vēl tur esi?” viņš dzirdēja Kolso jautājam.

“Jā, jā. Atkārto, lūdzu, ko tu tikko teici.”

“Pusaudze; mūsuprāt, sešpadsmit vai septiņpadsmit gadi,” Kolso turpināja. “Kaila. Izskatās pēc kaut kāda, kā lai to labāk pasaka... rituāla? Viņai visapkārt ir spalvas. Un sveces...”

Munks atkal iebāza pirkstu ausī, kad vēl viena patruļas mašīna ar zilām bākugunīm sekoja iepriekšējai.

“... sakārtots kā tāds simbols...”

Kolso balss atkal pārtrūka. Munks uzmeta niknu skatienu Olsenam, kas, runādams pa mobilo telefonu, ar roku norādīja uz kaut ko, kas noritēja pie policijas nožogojuma.

“Es tevi nedzirdu,” Munks sacīja.

“Kaut kāds pentagrammas veidojums,” Kolso turpināja.

“Kas?”

“Kaila pusaudze. Viņas ķermenis ir izlocīts savādā pozā. Acis plati ieplestas. Visur ir spalvas...”

Vēl statiski trokšņi.

“Es tevi nedzirdu!” Munks kliedza, jau atkal bāzdams ausī pirkstu.

“... zieds.”

“Ko?”

“Kāds viņai mutē ir iebāzis puķi.”

“Ko?”

“Es tevi nedzirdu,” Kims iesprakšķējās. “Es nāku tev pretī.” “Labi, es esmu pie...” Munks bļāva telefonā, bet Kolso jau bija pārtraucis sarunu.

Munks pašūpoja galvu un atkal dziļi ievilka no cigaretes, kad pie viņa atkal pienāca Olsens.

“Sākumā pārītim ziņkārīgu žurnālistu izdevās piekļūt pārāk tuvu, tomēr, manuprāt, mums beidzot ir izdevies pilnībā norobežot visu teritoriju.”

“Tas ir labi.”Munks pamāja ar galvu. “Vai esat jau uzsākuši apjautāt tuvāk dzīvojošos cilvēkus? Tajās mājās tur augšā?”

“Jā.” Olsens par atbildi pamāja ar galvu.

“Vai kāds ir kaut ko redzējis?”

“Man līdz šim vēl nekas nav ziņots.”

“Skaidrs, galvenais noteikti iekļaujiet izjautāšanā to kempinga vietu tur tālāk pa ceļu. Es pieļauju, ka, ziemas sezonai sākoties, tā ir slēgta, tomēr tur joprojām ir autofurgoni. Nekad neko nevar zināt, ja nu paveicas.”

Olsens atkal pamāja ar galvu un nozuda.

Munks apāva garos gumijas zābakus un mēteļa kabatā atrada vilnas cepuri. Viņš nosvieda cigareti sāņus un ar jutīgiem, nosalušiem pirkstiem aizsmēķēja jaunu, lai gan tikai ar grūtībām izdevās nospiest šķiltavas. Jēziņ, vēl nesen taču bija vasara! Bija tikai vēla pēcpusdiena, bet jau tik auksts un tumšs kā ziemas naktī.

Kims nāca viņam pretī, parādīdamies starp kokiem, viņa seja aiz liela kabatas lukturīša atradās tumsā.

“Vai esi tam gatavs?”

Tam gatavs?

“Neatpaliec. Te pa taku var daudz kur paklupt.”

Munks pamāja ar galvu un sekoja kolēģim takas virzienā, kas gāja cauri mežam.

6. nodaļa

Mirjama Munka stāvēja pie dzīvokļa durvīm Mellergātas ielā, nevarēdama izlemt, zvanīt durvju zvanu vai ne.

Jūlijes dzīvoklis. Jūlije bija sena draudzene, kas bieži sūtīja Mirjamai īsziņas, sakot, ka viņai noteikti jāatnāk ciemos. Kādreiz abas bija tuvas draudzenes; dumpinieciskas pusaudzes, viņas slaistījās pic Blitz un darbojās kā brīvprātīgās Amnesty International, ticot, ka protestēšanai pret apspiešanu ir kaut kāda jēga. Šķita, ka tas bija noticis pirms kādas mūžības. Kādā citā ērā. Citā dzīvē. Mirjama nopūtās. Viņas pirksts lēnām tuvojās durvju zvanam, tomēr viņa turpināja vilcināties. Mariona bija kopā ar vecmāmiņu un Rolfu. Palika pie viņiem pa nakti. Viņa bija uzstājusi, ka pēc savas dzimšanas dienas grib tur pavadīt nedēļas nogali. Johanns kā jau ierasts strādāja, viņu dzīvoklis bija tukšs un ne pārāk vilinošs, bet tik un tā viņa nevarēja saņemties nospiest durvju zvanu. Dieva dēļ, nebija jau tā, ka viņa nebija aizgājusi ne uz vienu ballīti kopš Marionas piedzimšanas. Nē, viņai bija sabiedriskā dzīve; viņu apturēja kaut kas cits. Viņa paskatījās lejup uz kurpēm un piepeši nodomāja, ka ir smieklīga. Uzvilkusi kleitu un glītus apavus. Viņa nespēja atsaukt atmiņā pēdējo reizi, kad bija tā saposusies. Viņa mājās bija pavadījusi vairāk nekā stundu spoguļa priekšā, pielaikojot dažādus tērpus. Uzlika kosmētiku, pārdomāja, pārģērbās, notīrīja grimu, apsēdās uz dīvāna, ieslēdza televizoru, cenzdamās atrast jebko, kas ļautu atslābināties, taču nekas nelīdzēja. Tāpēc viņa bija izslēgusi televizoru, vēlreiz uzkrāsojusies, atkal defilējusi spoguļa priekšā dažādos tērpos, un te nu viņa bija. Nervoza gluži kā pusaugu meitene, pirmo reizi miljons gados viņai vēderā atkal kņudēja taureņi.

Ko, tavuprāt, tu te tagad dari?

Viņa pakratīja galvu, dzīdama sevi izmisumā. Viņa taču bija laimīga, vai tad ne? Pēdējo nedēļu laikā viņa šo teikumu bija vairākkārt atkārtojusi pie sevis. Mirjama, tu esi laimīga. Tev ir Johanns. Tev ir Mariona.Tev ir tāda dzīve, kādu tu gribēji. Un par spīti visam viņa tur neko nevarēja darīt — nevarēja pārstāt domāt domas, kurām nevajadzēja būt. Viņa bija centusies, bet tās atteicās izgaist. Naktī, kad viņas galva bija uz spilvena, mirkli pirms aizmigšanas. No rīta kopš pamošanās brīža. Vannasistabā spoguļa priekšā, kad viņa tīrīja zobus. Kad aizveda Marionu uz skolu, mājot ardievas no lielu čuguna vārtu otrās puses. Vienas un tās pašas domas atkal un atkal, un tēls viņas prātā. Seja. Visu laiku viena un tā pati seja.

Nē, tā nedrīkst.

Viņa bija pieņēmusi lēmumu.

Tālāk vairs ne.

Viņa ievilka dziļu elpu un sāka ātrā gaitā kāpt lejā pa kāpnēm, kad aiz muguras atvērās durvis un tajās parādījās Jūlijc.

“Mirjama? Kur tad tu tagad domā iet?”

Jūlijc jau bija krietni noreibusi; viņa novicināja pilnu glāzi ar sarkano vīnu vienā rokā un skaļi iesmējās.

“Es tevi ieraudzīju pa logu, bet nodomāju, ka varbūt esi apmaldījusies. Nāc iekšā.”

Jūlije pacēla glāzi kā tostā un aicināja Mirjamu kāpt atkal augšā.

“Es sajaucu stāvus,” Mirjama sameloja, lēnām kāpdama pa pakāpieniem, lai apskautu draudzeni.

“Mīļā,” Jūlije ieķiķinājās un noskūpstīja Mirjamu uz vaiga. “Nāc nu iekšā, nāc.”

Jūlije — kas kādreiz par viņu zināja pilnīgi visu — ievilka Mirjamu dzīvoklī un ar kāju aizsita ciet durvis.

“Nevajag vilkt kurpes nost. Nāc, tev ar visiem jāiepazīstas.”

Negribīgi Mirjama ļāvās viņas aicinājumam ieiet dzīvojamā istabā, kas bija piebāzta pilna ar cilvēkiem. Cilvēki sēdēja uz palodzēm, dīvāniem, paroceņiem un uz grīdas; mazais dzīvoklītis bija pilns līdz griestiem. Izteikts tabakas un nelegālu vielu aromāts plūda pa dzīvokli, pāri dažādu formu un izmēru pudelēm un glāzēm. Jauns vīrietis ar zaļu grebeni bija uzurpējis mūzikas sistēmu un atskaņoja The Ramones tik skaļi, ka sienas trīcēja, un Jūlijei bija jākliedz, cik jaudas, lai piesaistītu klātesošo uzmanību, bez kā M irjama itin labi varēja arī iztikt.

“Oi, Kirre,”Jūlije nosvilpās. “Pagriez klusāk tos pankroka amatierus."

Mirjama neteica ne vārda; piepeši viņa sajutās, ka būtu pārāk saposusies un izlikta apskatei, tā stāvēdama durvīs roku rokā ar draudzeni.

“Sveiciens visiem!”Jūlije kliedza, kamēr puisis ar grebeni negribīgi samazināja mūzikas skaļumu. “Šī ir mana sena un mīļa draudzene Mirjama. Viņa tagad ir pievienojusies augstākiem sabiedrības slāņiem, tāpēc pacentieties šovakar uzvesties, kā cilvēkiem pienākas, nevis kā tādi plebeji, skaidrs?”

Viņa skaļi iesmējās pati par savu joku un pacēla sarkanā vīna glāzi tostam.

“Pagaidiet, tas vēl nav viss. Mirjama ir policista meita. Jā, jūs pareizi dzirdējāt. Viņas tēvs ir neviens cits ka superdetektīvs Hol-gcrs Munks, tāpēc, ja negribat, lai te iegāžas narkotiku apkarošanas vienība, turiet savu zāli tā, lai to nevar redzēt. Geir, es ar tevi runāju.”

Viņa ar glāzi norādīja jauna vīrieša virzienā, kuram bija drcd-loki un mugurā īslandiskais vilnas svīteris. Viņš bija atkritis uz palodzes ar lielu marihuānas cigareti zobos un svētlaimīgu smaidu sejā.

“Labi, tagad tu atkal vari griezt skaļāk.” Jūlije uzsmaidīja jaunajam vīrietim ar grebeni. “Bet, ja tu taisies spēlēt pankroku, tad izvēlies kaut ko jēdzīgu.”

Mirjama visvairāk vēlējās, lai zeme paveras un aprij viņu, tomēr, par laimi, izskatījās, ka visiem vienalga, ko Jūlije bija stāstījusi. Pēc divām sekundēm atkal ieskanējās mūzika, un cilvēki salīka pār saviem dzērieniem, it kā nekas nebūtu noticis. Jūlije tikmēr izvilka Mirjamu cauri dzīvojamai istabai virtuvē, kur ielēja viņai uz virtuves letes glāzi pilnu līdz malām ar sarkanu vīnu no kartona iepakojuma.

“Es esmu sajūsmā, ka tu atnāci,” draudzene teica, vēlreiz viņu ilgi apskaujot. “Piedod, esmu nedaudz iereibusi.”

“Ir jau labi.” Mirjama pasmaidīja, uzmanīgi pārlaizdama skatienu virtuvei.

Viņa nebija ne dzīvojamā istabā, ne šeit. Iespējams, viņa bija velti satraukusies. Ballīte. Tā bija vienkārši ballīte. Ballīte, kurā bija viņas vecuma cilvēki, kas uzvedās kā pusaudži. Un viss. Nekas vairāk. Viņa bija piedalījusies gana formālās pusdienās ar Johanna draugiem ārstiem. Pavadījusi pārāk daudz laika, apspriežot automašīnas un lauku kotedžas, sudrablietu un porcelāna zīmolus. Viņai mugurā bija nepiemērots apģērbs, bet visādi citādi kā vecajos, labajos laikos. Vienkārši ballīte. Nekas vairāk. Nevienam no tā nemetās nekāds ļaunums.

“Vai tā ir taisnība?”

Mirjama pagriezās pret vietu, kur tik tikko vēl bija atradusies Jūlije, bet ieraudzīja, ka viņas vietā tagad stāvēja kāds cits.

“Vai tā ir taisnība?” jaunais vīrietis vēlreiz jautāja ar piesardzīgu smaidu.

“Kas ir taisnība?” Mirjama jautāja, atkal pārlaizdama skatienu virtuvei.

“Ka Ilolgers Munks ir tavs tēvs? Policists? Viņš ir slepkavību izmeklētājs, vai ne?”

Jautājums Mirjamu nedaudz aizkaitināja. Viņa to bija dzirdējusi neskaitāmas reizes, viņa bija sadzīvojusi ar tā sekām kopš bērnības — viņas tētis ir policists, mēs Mirjamai neko nedrīkstam teikt —, tomēr, kad viņa ieskatījās jaunajam vīrietim acīs, kas viņai bija uzdevis šo jautājumu, viņa apjauta, ka viņš ar to nebija domājis neko sliktu, ka viņam nebija nekāda slepena motīva. Viņai vairs nebija astoņi gadi, un viņa vairs nebija viena pati spēļu laukumā. Jaunajam vīrietim mugurā bija balts krekls un uz acīm apaļas brilles, viņam bija laipnas acis, un viņš tikai izrādīja interesi bez jebkādiem nelabiem nodomiem.

“Jā, viņš ir mans tēvs,” Mirjama atzina, pirmo reizi pa ilgiem laikiem sajuzdama, ka tas patiesībā nebija slikti, ka to varēja atzīt.

“Forši,” teica jaunais vīrietis ar apaļajām brillēm, iemalkodams dzērienu. Izskatījās, ka viņš gribēja vēl kaut ko teikt, tomēr neko nevarēja izdomāt.

“Jā, tas ir forši," Mirjama sacīja, atkal paceldama skatienu pāri savai sarkanā vīna glāzei.

“Un ko tu dari?” jaunais vīrietis jautāja.

“Kā tu to domā?” Mirjama jautāja nedaudz izvairīgi. Viņa to uzreiz nožēloja.

Puisis bija kautrīgs un nedaudz neveikls. Viņš tikai gribēja parunāties; iespējams, viņš pat gribēja flirtēt, tas bija acīmredzami, ka viņam šajā jomā trūka gan pieredzes, gan talanta. Viņai jau gandrīz sametās viņa žēl, kā viņš tur stāvēja, sagrābis savu dzērienu, cerēdams, ka šonakt viņam varētu noveikties. Viņš izskatījās tikpat neiederīgi kā Mirjama, balts krekls iebāzts gludinātās biksēs, un kurpes, kas izskatījās gandrīz kā spīdīgas, dārgas itāļu kurpes, tomēr bija vien lēts pakaļdarinājums. Viņa neticīgi pakratīja galvu, nokaunējusies par pēdējo novērojumu. Kādreiz viņa būtu viena no tiem cilvēkiem, kas sēdēja uz palodzes ar marihuānas cigareti zobos; tagad viņa spēja pamanīt atšķirību starp īstu Scarosso kurpju pāri un viltojumu.

“Es esmu mamma,” viņa laipni ieteicās. “Studēju žurnālistiku un domāju, ka varētu atkal atsākt, bet pašlaik vienkārši esmu pilnas slodzes mamma.”

“Ak tā,” puisis ar apaļajām brillēm noteica, izskatīdamies viegli vīlies.

Mirjama Munka bija pievilcīga sieviete, kurai netrūka ieinteresētu pielūdzēju vai piedāvājumu. Tomēr ar "man ir sešus gadus veca meita" parasti pietika, lai viņi lavītos prom ar asti kājstarpē. Nemaz jau nerunājot par to, ka viņai bija arī draugs.

“Un ko tu dari?” viņa jautāja tikpat laipnā balsī, tomēr izskatījās, ka jaunais vīrietis jau bija pārdomājis un meklēja kādu citu.

“Viņš veido lieliskus plakātus, vai ne,Jākob?”

Un pēkšņi te nu viņš bija.

“Jākob, šī ir Mirjama; Mirjam, šis ir mans draugs Jākobs. Es redzu, ka jūs jau esat iepazinušies, cik patīkami.”

Viņš pamirkšķināja viņai un pasmaidīja.

“Ā, tad viņa ir tā, ko tu esi...” puisis ar apaļajām brillēm noteica; izskatījās, ka viņš bija nedaudz samulsis un par varītēm gribēja tikt prom.

“Man šķiet, ka man vajag vēl vienu,” Jākobs nomurmināja, norādīdams uz dzērienu, un nozuda.

“Viņa ir tā? Kādā ziņā...?” Mirjama smaidīja.

“Tu jau zini,” viņš sacīja, klusi iesmiedamies. “Starp citu, skaista kleita. Prieks redzēt, ka vismaz kādam šeit ir gaume.”

“Paldies,”Mirjama sacīja un viegli pakniksēja.

“Tātad?” viņš sacīja.

“Par ko tu runā?” viņa jautāja.

“Vai, tavuprāt, te nepaliek mazliet par biezu?”

“Daudz par biezu.” Viņa ieķiķinājās.

“Esmu dzirdējis, ka Internasjonalen var iegādāties diezgan labas “margaritas”.” Viņš smaidīja.

“Es nekad nebūtu domājusi, ka to teikšu,” Mirjama smējās, “bet šajā brīdī man ļoti noderētu tekila.”

“Tad tā arī darīsim.” Viņš pamirkšķināja viņai, nolika savu dzēriena glāzi uz virtuves letes un mierīgi veda viņu cauri trokšņainajam pūlim.

7. nodaļa

Izmeklētājs Jūns Larsens, kuru draugi pazina kā Kariju, centās iekļūt dzīvoklī, bet viņam bija grūti iedabūt atslēgu slēdzenes caurumā.

Viņš jau neskaitāmas reizes bija līgavai solījis pielikt punktu.

Viņi bija krājuši vairāk nekā gadu. Katru mēnesi divtūkstoš kronu; viņa ļoti gribēja aizbraukt uz Fidži. Trīs nedēļas paradīzē. Dzert eksotiskus kokteiļus ar saulessardziņiem. Peldēt debeszilā jūrā ar krāsainām zivīm. Tikt prom no darba, kas viņai ne īpaši gāja pie sirds; tikai viņš jau atkal bija ņēmis un visu salaidis dēlī.

Karijs pie sevis nolamājās, un visbeidzot viņam izdevās iebīdīt mazo atslēdziņu knapi redzamajā caurumā. Viņš iegāja dzīvoklī, cik vien klusi varēdams. Centās pakarināt jaku uz vadža, tomēr netrāpīja un stāvēja, gaitenī šūpodamies, nevarēdams izlemt, vai iet uz guļamistabu vai uzreiz doties trimdā uz dīvānu. Tur viņš parasti gulēja, kad pārnāca mājās šādā stāvoklī, piedzēries līdz nemaņai, nespējīgs neko paskaidrot, kur notriecis viņu ietaupījumus. Kārtējā pokera spēle. Jau atkal liels zaudējums. Viņam visu vakaru turējās labas kārtis, bet tad viņš bija gājis uz visu banku ar streitu, kas satikās aci pret aci ar viena masta spēļu kārtīm; kad žetoni nonāca pie jaunā īpašnieka, uzvarētājs bija viņam plati uzsmaidījis no galda otrās puses. Viņam nekas cits neatlika kā piedzerties, to taču viņa saprata?

Sasodīts.

Viņš atspiedās pret sienu, kaut kā izdevās nospert nost kurpes, grīļīgā gaitā iegāja dzīvojamā istabā un devās dīvāna virzienā.

Fidži bija viņas ideja, bet kāpēc viņiem vajadzēja lidot pāri puspasaulei, lai iedzertu? To viņi varēja darīt mājās. Karijs klupdams krizdams šķērsoja dzīvojamo istabu un tad iegāza savu muskuļaino augumu baltajā Ikea dīvānā. Viņš uzlika galvu uz dīvānspilvena un centās pārvilkt sev pāri segu, tomēr netika tālāk par ceļgaliem. Tad viņu pamodināja mobilā iezvanīšanās; viņš pat neapjauta, ka bija gulējis.

“Sveiki?”

Ārā bija gaišs.

“Vai tu esi pamodies?” Munks jautāja.

“Pamodies?” Karijs nomurmināja, nespēdams pacelt galvu no spilvena.

Izklausījās, ka Munks ir norūpējies un sliktā garastāvoklī. “Mēs izsaucam visus, vai vari ierasties uz komandas sapulci, kas sākas pēc stundas?”

“Svētdienā?” Karijs nožāvājās.

“Vai pašreizējā stāvokli vari to izdarīt?” Munks jautāja.

“Es...” Karijs centās kaut ko pateikt.

Viņš bija miegā siekalojies. Vaigs bija slapjš. Viņam nebija viegli dabūt vārdus lejā no smadzenēm un ārā pa muti.

“Birojā pēc stundas?”

“Protams,” Karijs nomurmināja un centās uzslieties dīvānā pus-sēdus, bet tad ķermenis nosūtīja nežēlīgu atgādinājumu par iepriekšējo nakti un lika atkal atgulties.

“Man tikai... jāaprunājas ar Sunnivu... jāatceļ mūsu svētdienas pastaiga... Bijām plānojuši doties kalnos, lai paelpotu svaigu gaisu, bet tas...”

Karijs bažīgi lūkojās visapkārt dzīvojamai istabai, nespēdams pilnībā atvērt acis, meklējot līgavu. Taču izskatījās, ka viņas nav.

“Es atvainojos, ka izjaucu jūsu romantiskos plānus, bet man vajag, lai tu ierodies šeit,” Munks sacīja balsī, kurā nebija ne miņas no atvainošanās.

“Kas... kas noticis?”

“Pa telefonu par to nerunāsim. Pēc stundas, skaidrs?”

“Jā, protams, būšu klāt, man tikai...” Bet Munks jau bija pārtraucis sarunu.

Karijs iestreipuļoja virtuvē, atrada trīs pretsāpju tabletes un norija tās ar teju vai litru ūdens. Ieskāja dušā un stāvēja tur tik ilgi, kamēr beidzās karstais ūdens.

Sasniedzis Mariboesgātes ielu 13, viņš jau grasījās ievadīt ārdurvju kodu, kad parādījās Anete Goli. Karijam patika Anete. Viņa bija diezgan kluss cilvēks, nekad nepievērsa sev pārāk daudz uzmanības, tomēr bija apdāvināta juriste, vienmēr runāja tieši un lietišķi. Dažiem šķita, ka Mikelsons pret viņu izturas labvēlīgi, jo viņa pielīda, bet viņš nekad nebija redzējis neko tādu, kas par to liecinātu.

“Labrīt,” Anete viņu sveicināja, ieiedama liftā viņam pa priekšu.

“Jā,” Karijs nomurmināja.

Viskija un cigāra balss, tagad viņš to sadzirdēja un ieklepojās.

“Vēla nakts?” Anete jautāja, atplaukdama ērmotā smaida.

“Nē... kāpēc prasi?”

“Tu od,” Anete sacīja.

“Tikai pāris dzērienu, tas ari viss,” Karijs nomurmināja un sajuta, kā vakardiena atgriežas ar uzviju, mazliet grīļīgajam liftam sākot braucienu augšup uz otro stāvu.

“Kas vispār notiek?”viņš prasīja, cenzdamies pasmaidīt.

“Atrasta pusaudze Hūrumā,”bija viss, ko Anete pateica.

“Skaidrs. Vai ir kādi... pavedieni?” Karijs turpināja, kad lifts sasniedza otro stāvu.

Anete paskatījās uz viņu ar sarauktu pieri, tad viegli pakratīja galvu un iegāja birojā viņam pa priekšu.

Karijs to uztvēra kā mājienu, ka šodien viņam labāk vajadzētu ciest klusu. Viņš iegāja virtuvē, kur ielēja lielu krūzi kafijas, ko centās neizšļakstīt, iedams uz sanāksmju telpu.

Viņš īsi pamāja visiem komandas biedriem: Kimam Kolso, Ludvigam Gronlijam, Gabrielam Merkam, jaunajai sievietei, ko Munks nesen bija pieņēmis darbā — kā viņu sauca? Kaut kas ar burtu “I”? īsi, blondi mati, viņa bija pievilcīga pati savā veidā, lai gan viņa gaumei viņas apģērbs bija par puicisku. Ilva, tā viņu sauca. Karijs atrada sēdvietu telpas aizmugurē un novietoja kafijas krūzi uz galda savā priekšā.

Munks jau bija nostājies pie podesta un turēja rokā projektora tālvadības pulti. Viņš bija savilcis uzacis un nesmaidīja, kā parasti mēdza darīt komandas sanāksmju laikā.

“Ludvig, lūdzu, izslēdz gaismu,” viņš strupi noteica, nospiezdams pogu.

Uz diaprojektora viņam aiz muguras parādījās fotogrāfija. Karijs, to ieraudzījis, salēcās. Alkohola drebuļi. Tie tagad viņu sāka krietni mocīt, un viņš nožēloja, ka bija ieradies darbā. Viņam vajadzēja samelot. Teikt, ka ir slims. Palikt uz dīvāna. Sviedri sāka tecēt zem krekla; rokas trīcēja, viņš nespēja kontrolēt savus pirkstus. Karijs pieķērās pie krūzes, cerēdams, ka neviens to nav pamanījis.

“Vakar 12.40 mežā, Hūrumlandetas tālākajā malā, tika atrasts jaunas meitenes līķis,” Munks sacīja. “Kādu gabalu tālāk no takas, kas ved uz vietu, ko sauc par Harallsfjclli. Līķi atrada Toms Pete-šons, četrdesmit sešus gadus vecs botāniķis, kas strādā Oslo Universitātē. Petešons tur bija devies fotografēt kaut kādus augus un meiteni uzgāja pilnīgi nejauši.”

Karijs savā dzīvē bija daudz ko redzējis un domāja, ka tagad viņam vajadzēja būt imūnam, tomēr šis bija kas pilnīgi neredzēts, un paģiras to visu darīja vēl grūtāku. Kailā meitene. Viņa izskatījās pārbijusies. Viņas acis bija plati ieplestas. Augums izlocīts neiespējamā pozā — pat figūrā — viena roka pavērsta uz augšu, otra savādi dūrās no sāna.

Munks atkal noklikšķināja. Parādījās cita fotogrāfija.

“Pēc pataloganatoma teiktā, meitene bija nožņaugta, iespējams, ka tajā vietā, kur tika atrasta, un tā novietota jau mirusi. Vēlāk pievērsīsim padziļinātāku uzmanību detaļām, šobrīd svarīgi pieminēt šīs lietas...”

Munks sāka klikšķināt daudz ātrāk, un viņam aiz muguras parādījās daudzas fotogrāfijas.

“Spalvas.”

Nākamā fotogrāfija.

bveces.

Nākamā fotogrāfija.

“Parūka.”

Nākamā fotogrāfija.

“Viņas roku izvietojums.”

Nākamā fotogrāfija.

“Šis tetovējums. Та ir zirga galva, zem kuras ir burti Л un F.”

Karijs centās iedzert nedaudz kafijas, tomēr nespēja to norīt un cik diskrēti vien iespējams atspļāva to krūzē. Viņam bija grūti sekot līdzi sapulcē notiekošajam. Acis nespēja fokusēties, un uznāca izmisīga vēlme ieelpot svaigu gaisu. Kad Munks bija piezvanījis, viņš vēl joprojām bija piedzēries. Tieši tāpēc viņš bija spējis nesabrūkot atkļūt līdz birojam, tomēr tagad paģiras uzkrita kā lavīna, un viņam vajadzēja no visa spēka saņemt sevi rokās, lai nesabruktu uz galda. Kandža? Vai viņš bija dzēris kandžu? Prātā uzpeldēja neskaidra bilde ar liftu daudzdzīvokļu namā pie... Esterosas, vai? Kāds vīrietis ar ūsām, sievietes augstpapēžu kurpēs, kuras bija pārāk sasmaržojušās ar spēcīgām smaržām, un uz galda liela krūze alkohola. Jēziņ, nav nekāds brīnums, ka viņš jūtas tik slikti. Un kur bija Sunniva? Vai viņa jau nopratusi, kas noticis? Vai jau atkal devusies dzīvot pie mātes, šoreiz uz visiem laikiem?

“Un pēdējā lieta, kas nebūt nav nesvarīga.”

Izklausījās, ka Munka balss nāca no lielas tālienes.

Včl viena fotogrāfija.

“Zieds viņas mutē. Viņas bailēs ieplestās acis.”

“Sasodītais psihopāts,” Kims Kolso blakus nošņācās.

Karijs vairs ilgi nespēs noturēt to sevi. Visa vakardiena gribēja nākt atpakaļ un ārā no ķermeņa. Viņš izmisīgi skatījās apkārt, meklēdams durvis; viņš gribēja skriet ārā, tomēr kājas atteicās klausīt. Tāpēc viņš palika uz vietas un dziļi elpoja, joprojām turēdamies pie krūzes.

“Sākotnējais patoloģijas ziņojums,” Munks turpināja runāt, nemanīdams telpā esošo reakciju, “norāda uz daudzām neparastām detaļām, kuras apskatīsim pa vienai, bet pagaidām vēl šis.”

Vēl vairāk bilžu. Karijs nespēja skatīties ne uz vienu no tām.

“Pēdējā fotogrāfija. Nobrāzumi uz ceļgaliem un elkoņiem. Viņas delnas ir noklātas ar daudzām tulznām. Piedevām meitene ir pārsteidzoši tieva. Pat izvārgusi, kā jūs paši redzat — tikpat kā anorek-siska —, un mēs pieņemam, ka šis varētu būt iemesls.”

Munks atstāja pēdējo fotogrāfiju uz ekrāna, kamēr šķirstīja cauri papīra lapām savā priekšā.

“Pataloganatoms ziņo, ka vienīgā viela, kas tika atrasta viņas kuņģī, bija bumbiņas.”

’ “Kas?”

Tagad telpā bija vērojamas vēl daudzveidīgākas reakcijas izpausmes.

“Dzīvnieku barība?” Ludvigs Gronlijs jautāja.

“Jā.” Munks piekrītoši pamāja ar galvu.

“Bet, ak Dievs...”

“Barības bumbiņas?”

“Kā tas ir iespējams...?”

“Es nesaprotu?” teica Ilva, jauniņā. Viņa izskatījās neviltoti apjukusi.

“Viņas vēderā nav nekā, kas izskatītos pēc normāla ēdiena,” Munks sacīja. “Kā jau minēju, šis ir tikai sākotnējais ziņojums. Viks solīja rīt sniegt vairāk informācijas, tā ka mums nāksies vienkārši gaidīt. Pa to laiku...”

Izskatījās, ka Munks grasījās vēl kaut ko teikt, bet viņu iztraucēja mobilā telefona iezvanīšanās. Viņš uzmeta skatienu displejam un izlēma atbildēt uz zvanu.

“Sveiks, Rikard. Vai saņēmi manu īsziņu?” viņš jautāja.

Rikards Mikelsons. Sī bija pirmā reize, kad Karijs dzirdēja Munku uzrunājam viņu priekšnieku vārdā. Viņš redzēja, ka arī pārējie saskatās un pilnīgā nesaprašanā rausta plecus.

Munks iebāza mutē cigareti un norādīja uz balkonu, tādā veidā likdams saprast, ka visi var iziet pārtraukumā.

8. nodaļa

Mīa Krīgere savā dzīvoklī bija nometusies uz ceļiem, viņai priekšā atradās zāļu pudelītes, un viņa meklēja iemeslu, lai nevērtu tās vaļā.

Visu nakti viņa bija soļojusi turp un šurp pa tukšo dzīvokli, stundām staigādama uz priekšu un atpakaļ, rokām apskāvusi nosalušo auksto ķermeni, galu galā atkrizdama nemaņā uz matrača pie loga.

Tur viņa bija laimīgi laidusies sapņos. Par Sigrīdu.Tas bija sapnis, kas atkārtojās. Viņas dvīņumāsa smaidīdama baltā kleitā skrien pa dzeltenu kviešu lauku, smaidīdama un mādama.

Nāc, Mīa, nāc.

Un tas bija tik nomierinoši. Tas bija viņu padarījis tik mierīgu. Tik siltu. Lika viņai justies tā, it kā dzīve tomēr būtu dzīvošanas vērta. Bet tad viņa pamodās. Pie pilsētas skaņām. Realitātes trokšņa. Pie šīs visaptverošās tumsas, un tagad viņa vairs nespēja atcerēties, kāpēc bija piekritusi dot dzīvošanai vēl vienu iespēju. Tāpēc, ka viņa jau bija izlēmusi, vai tad ne? Tur, mājā pie jūras. Uz tās vientuļās salas 1 Iitras. Pamest šo pasauli. To viņa bija izlēmusi jau sen — vai tiešām viņai atkal būs jāiet tam visam cauri?

Nāc, Mīa, nāc.

Vismaz pamēģi n i ?

Nē.

Nāc, Mīa, nāc.

Mīai tik ļoti sala, ka viss augums trīcēja. Viņa savilka dūnu segu ciešāk sev apkārt un pastiepa tievu, baltu roku pretī vienai pudelītei.

Centās izlasīt etiķeti, tomēr nespēja to kārtīgi saskatīt. Viņa nebija ieslēgusi gaismu. Viņa nebija pārliecināta, ka bija nomaksājusi elektrības rēķinu.

Viņa piecēlās kājās, lai aizietu pēc dzēriena.

Es nedzeru.

Viņa bija labi uzvedusies, nolikusi visas pudeles, mēģinādama dzīvot veselīgi un tikumīgi; paslēpusi tās veļas groza apakšā.

Es tikai slēpju pudeles netīrajās drēbēs, ko ceru, ka izmazgāšu veļas mašīnā, ko es nemaz neesmu pieslēgusi, dzīvoklī, pilsētā, pasaulē, kurai negribu piederēt.

Vannasistabas spogulī viņa pamanīja savu atspulgu un atcerējās, kā pirins vairākiem mēnešiem bija redzējusi sevi vienā no spoguļiem savā mājā I litrā.

Tolaik viņai tik tikko pietika dūšas, lai ieskatītos sev acīs, tomēr tagad viņa darīja tieši to, cieši lūkojās uz sevi spogulī kā uz spoku.

Mirdzošas, zilas norvēģu acis. Gari, melni mati, kas krita pār kaulainiem, baltiem pleciem. Rēta pie kreisās acs. Trīs centimetru iegriezums, rēta, kas nekad neizzudīs. Neliels taurenītis, ko bija uztetovējusi uz gurna tieši virs apakšveļas augšējās malas pēc jauneklīga muļķīguma pilnas nakts Prāgā. Viņa noglāstīja smalko sudraba rokassprādzi uz labās rokas. Viņas abas bija tādas saņēmušas pēc iesvētībām, viņa un Sigrīda. Bērnu rokassprādze ar piekariņiem, ar sirsniņu, enkuru un vienu burtu. M uz viņas rokassprādzes. S uz Sigrīdas. Tovakar, kad svinības bija beigušās un viesi devušies mājās, viņas bija sēdējušas kopējā guļamistabā Osgardstrannā, kad Sigrīda bija piepeši ieminējusies, ka viņas varētu samainīties.

Tu paņem manu, un es tavējo?

Mīa nekad nenoņēma sudraba rokassprādzi.

Mīa Mēnesstars.

Tā bija iesauka, kādā viņu sauca vecāmāte.

Tu esi ļoti īpaša, vai tu to zināji? Visi pārējie bērni ir labi bērni, bet tu zini lietas, Mīa, vai ne? Tu redzi to, ko citi palaiž garām.

Vecmāmiņa nebija viņas bioloģiskā vecāmāte, tomēr Mīa viņu mīlēja kā savu īsto. Sigrīda un Mīa. Mīa un Sigrīda. Divas pievilcīgas dvīnītes, ko adoptēja paris pusmūža vecumā, Eva un Kirre Krī-geri, kad viņu īstā māte, kas bija pārāk jauna, nevēlējās, nespēja rūpēties par viņām.

Mamma. Tētis. Vecmāmiņa. Sigrīda.

Četras kapavietas vienā un tajā pašā kapsētā; vēl pietrūka tikai Mīas kapavietas. Mia iebāza roku netīrās veļas kaudzē, izvilka pudeli un, vienā apakšveļā trīcēdama, aiznesa to atpakaļ uz matraci, kas atradās uz grīdas zāļu pudelīšu rindas priekšā.

Iet pie psihologa?

Ej galīgi!

Viņa pamēģināja, vai tad ne?

Matīass Vangs. Ar savām kušķim līdzīgajām ūsām un visbagātākajā Oslo daļā, laipns un labsirdīgs, gudrs un ieinteresēts, izglītojies un profesionāli gatavojies teju vai visu savu mūžu un par spīti visam viņš nezināja neko.

"Mīa, vai tu zini, ko es par to domāju ?"

Mīa noskrūvēja pudeles vāciņu. “Nē?” Un pielika pudeli pie lūpām.

"Manuprāt, tas ir tavs darbs, kas tevi dara slimu. "

Viņa juta, kā siltums izplešas lejup pa rīkli.

“Kādā ziņā?"

Šī sajūta viņai atgādināja par sapni. Par Sigrīdu.

"Tu neesi kā pārējie policisti. ”

Mīa iedzēra vēl vienu malku no pudeles un juta, kā siltums izplešas pa visu ķermeni.

"Kādā ziņā?”

Viņa gandrīz vairs nemaz nejuta aukstumu.

"Tu ņem pārāk tuvu pie sirds. Manuprāt, tas arī tevi galē nost. ”

Mīa savilka segu ciešāk apkārt. Tas lika justies omulīgāk un mierīgāk.

“Kāpēc tā, Matīas?”

Piecas baltu tablešu pudelītes.

"Tas viss ļaunums. Viss, ko tev nākas redzēt. Viss, kas tev jājūt. Citiem cilvēkiem tas ir tikai darbs. Tavā gadījumā tas ir, nu, es pat nezinu... it kā tas notiktu ar tevi, it ka tu esi visu to nežēlīgo noziegumu upuris — vai arī tev šķiet, ka par daudz pārspīlēju?"

Mīa atkal pielika pudeli pie mutes.

"Manuprāt, tev nav taisnība."

Pieci vāciņi, kas jāver vaļā.

"Saprotams, ka mēs vēl neesam bieži tikušies, — nevaru apgalvot,

ka tevi pazīstu vai ka vispār kaut ko zinu,-bet tas bija mans — kā

gan es to varētu nosaukt? — mans pirmais iespaids par to, kas tu esi. ”

Šoreiz Mīa ļāva pudelei ilgāk atspiesties pret lūpām.

“Turpināsim nākamnedēļ Nē.

"Man šķiet, ka mums izdosies atrast izeju, ko tu saki, Mīa?”

Nē.

Mīa Krigcre nolika pudeli zemē un lēnām noglāstīja nelielo sudraba rokassprādzi sev uz rokas.

Nē. Es tā nedomāju.

Un viņa sāka uzmanīgi atskrūvēt zāļu pudelītes, kas stāvēja uz aukstās linoleja grīdas.

9. nodaļa

Holgers Munks, sēdēdams pie sava melnā Audi stūres un braukdams Bišletes virzienā, bija nelāgā garastāvoklī. Pie Ullevollsvcienas ielas viņš apstājās pie sarkanās gaismas un vēroja, kā smaidīgs jauns pāris viņa priekšā stumj bērnu ratiņus pāri krustojumam. Viņš aizsmēķēja un pašūpoja galvu. Kā gan tas bija atgadījies? Tas vēl ne tik sen bija viņš. Marianne un viņš. Лг Mirjamu ratiņos. Un kāpēc viņam nekādi neizdevās to dabūt ārā no prāta, to, ka viņa atkal precēsies? Bija skaidrāks par skaidru, ka viņam ir svarīgākas lietas, par kurām domāt. Septiņpadsmit gadus veca pusaudze. Noslepkavota un atstāta kaila mežā. Noguldīta uz spalvām. Лг ziedu mutē. Un viņš bija pielīdis Mikelsonam; bija pilnīgi iespējams, ka tieši tas viņu aizkaitināja par visu visvairāk. Tomēr no tā brīža, kad viņš mežā iegāja baltajā teltī un ieraudzīja meiteni guļam zemē, viņš zināja, kas viņam jādara. Viņam vajadzēja Mīu Krīgeri. Viņam bija lieliska komanda, pavisam nopietni, labākie izmeklētāji valstī, bet viņa bija unikāla.

Automašīnas signāltaure, kas ietaurējās aiz muguras, lika viņam izrauties no pārdomām. Luksoforā bija zaļā gaisma, un jaunais pāris bija nozudis. Munks ieslēdza pirmo ātrumu un nogriezās Bišletes stadiona virzienā. Precēties? Kāda gan tam jēga?

Viņš tik tikko bija novietojis automašīnu un jau grasījās kāpt urā, kad iezvanījās mobilais telefons.

“Munks?”

“Šeit Ludvigs.”

«T-V’

Ja?

“Man šķiet, ka esam viņu identificējuši.”

“Jau?”

“Man tā šķiet.”

Munks bija teicis Ludvigam Gronlijam un viņa jaunajai asistentei Ilvai, lai tie pārbauda pazudušo cilvēku sarakstus.

“Labi pastrādāts. Kas tad viņa ir?”

“Tas vēl ir jāapstiprina, bet esmu gandrīz pilnīgi pārliecināts, ka tā ir viņa. Kamilla Grīna. Izsludināta meklēšanā pirms trim mēnešiem. Apraksts atbilst — garums, acu krāsa, tetovējums —, tomēr kaut kas nav tā.”

“Kādā ziņā?”

“Un tāpēc tas prasīja kādu brīdi,” Gronlijs turpināja.

Munks pasmaidīja un aizsmēķēja. Kādu brīdi. Vēl nebija pagājušas ne divas stundas, kopš viņš bija izdevis pavēli. Viņš sajutās gandrīz vainīgs, ka bija Mikelsonam uzstājis, ka viņam noteikti vajag, lai atgriežas Mīa. Viņa vadībā jau strādāja valsts labākie izmeklētāji.

“Turpini?” Munks sacīja, izkāpdams no automašīnas.

“Kamilla Grīna,” Gronlijs turpināja, un izklausījās, ka viņš skaļi lasa no sava ekrāna. “Dzimusi 1995. gada 13. aprīlī. Zaļas acis.Tumši blondi mati līdz pleciem. Augums 1,68 m. Svars aptuveni septiņdesmit kilogrami. Vecāki miruši. Par pazušanu ziņojusi Helēne Eriksena, viņa ir vadītāja vietā, ko sauc par “Hūrumlandetas audzē-

» n

tavu .

“Septiņdesmit kilogrami?” Munks jautāja, izņemdams lietas dokumentu mapi no mašīnas un tad to aizslēgdams. “Tad tā nevar būt viņa, vai ne? Meitene, ko mēs atradām, bija deviņa, neaizmirsti...”

“Es zinu,” Gronlijs viņu pārtrauca. “Taču man ir viņas fotogrāfija, un tā pavisam noteikti ir viņa. Kamilla Grīna. Viss pārējais atbilst. Tetovējums un viss pārējais.”

“Labi, un kad tu teici viņa tika pasludināta par pazudušu?”

“19. jūlijā. Taču te sākas tā dīvainā lieta, un tas arī izskaidro, kāpēc mums viņas atrašana reģistrā prasīja tik daudz laika.”

“Kāda lieta?”

“Izskatās, ka tikai pāris dienu pēc tam, kad sieviete, bis pieteica viņas pazušanu, Helēne Eriksena, bija paziņojusi, ka meitene — hmm, kā to lai saka “nav pazudusi”?”

“Tu gribi teikt, ka viņa bija atrasta?”

Gronlijs uz pāris sekundēm nozuda, it kā atkal pārbaudītu informāciju ekrānā.

“Nē, netika atrasta. Ziņojums vienkārši tika atsaukts.”

“Bet tas taču ir neloģiski,” Munks sacīja, pamezdams skatienu augšup uz Mias dzīvokļa logiem.

Abi logi bija tumši. Viņš bija mēģinājis viņu sazvanīt, tomēr viņa nebija atbildējusi uz zvanu, tāpēc viņš bija izlēmis atbraukt.

“... taču viņa neatbild,” Gronlijs teica.

“Kas?”

“Helēne Eriksena. Šeit ir norādīts telefona numurs, bet viņa neatbild uz telefona zvaniem.”

“Labi,” Munks sacīja, šķērsodams ielu. “Vai tu minēji, ka Kamillas vecāki ir miruši? Kādam taču par viņu ir jābūt atbildīgam? Ko vēl mēs par viņu zinām?”

“Pagaidām tas ir viss,” Gronlijs noteica. “Vienīgi tā vieta “Hū-rumlandetas audzētava”.”

“Un kas tā ir?”

Munks piegāja pie ieejas un pētīja durvju zvanu pogu lērumu, lai gan zināja, ka tas ir bezjēdzīgi; Mīa negribēja, lai cilvēki zinātu, kur viņa dzīvo. Viņš atkāpās pāris soļu un atkal paskatījās uz logiem. Tas bija patiešām jocīgi. Viņi abi nedzīvoja nemaz tik tālu viens no otra — viņa dzīvoklis Terēsesgātes ielā atradās tikai pāris minūšu attālumā —, tomēr viņš vēl ne reizi nebija Mīu apciemojis. īstenībā tas nebija jocīgi; tas bija vairāk skumīgi. Viņš nometa izsmēķi uz ielas, aizsmēķēja nākamo cigareti un atkal sajutās vainīgs. Kopš tā brīža, kad Mikelsons bija Mīu uz laiku atcēlis no amata, viņi bija tikušies tikai pāris reižu. īsas, teju vai paviršas tikšanās bārā Justisen. Mīa bija šķitusi atturīga, runājusi tikai vienzilbīgiem vārdiem. Nav jau arī nekāds brīnums, pēc visa, ko viņa bija piedzīvojusi. Pāris telefona zvanu. Pāris tējas tases. Varbūt viņam vajadzēja darīt ko vairāk viņas labā. Būt labākam priekšniekam. Un draugam. Taču lada nu Mīa bija. Viņa augstu vērtēja savu privātumu, nevarēja ciest, ka viņu traucē, tāpēc viņš bija licis viņai mieru.

“Mēs vēl neko daudz neesam atraduši, bet izskatās pēc kaut kādas mājas pusaudžiem ar problēmām,” Gronlijs atsāka runāt.

“Viņiem ir mājaslapa, bet tā ir nedaudz...”

“No deviņdesmitajiem,” fonā ierunājās Ilva.

“Tā ir jāatjaunina,” Gronlijs noteica.

“Bet tas ir dārzkopības uzņēmums?”

“Jā,” Gronlijs atbildēja. “Pēc tā, ko var saprast. Vieta jauniem cilvēkiem, kuriem, nu, ir problēmas. Viņi tur dodas strādāt. Tas pagaidām ir viss, ko es par to zinu, man vairs nekā cita nav.”

“Lieliski,” Munks sacīja. “Mēģini sazvanīt — kā viņu sauca?”

“Helēne Eriksena.”

“Skaidrs, turpini zvanīt, kamēr viņa atbild. Un mēģini atrast vēl kaut ko par Kamillu Grīnu.”

“Mēs jau tā darām,” Gronlijs sacīja.

“Labi,”Munks sacīja un beidza sarunu.

Viņš vēlreiz piezvanīja Mīai, bet viņa joprojām neatbildēja. Viņš kādu brīdi stāvēja, apdomādams, vai nevarētu vienkārši izmēģināt spiest visas zvanu pogas, kurām nebija pierakstīti cilvēku vārdi, lai redzētu, vai viņam izdotos atrast pareizo, tomēr viņam palaimējās, kad durvis pēkšņi atvērās. Tajās parādījās jauna sieviete apspīlētā, krāsainā sporta tērpā, un Munkam bija tik vien laika, lai nomestu cigareti un ieslīdētu pa durvīm, pirms tās atkal aizvērās.

Tas bija otrais stāvs, tik daudz viņš zināja. Viņi reiz bija nākuši mājās no Justisen, un viņa to bija parādījusi.

Es dzīvoju tur. Manas jaunās mājas.

Viņa bija piedzērusies un runāja sarkastiski.

Mājas.

Neizklausījās, ka viņa to domā nopietni. Munks sāka sēkt, kāpdams augšā pa kāpnēm uz otro stāvu. Par laimi, tur bija tikai divi dzīvokļi. Uz viena durvīm bija zīmīte “Šeit dzīvo Gunnars un Vībeke”. Uz otrām durvīm nebija nekā.

Munks atpogāja daflkota pusmēteli, divreiz nospieda durvju zvanu un gaidīja.

10. nodaļa

>

Mirjama Munka bija pamodusies svešā dzīvoklī. Nē, ne svešā gultā. To viņa nebija darījusi; viņš bija džentlmenis, nebija par to pat ieminējies. Viņš bija paķēris dūnu segu un sarūpējis viņai guļvietu uz dīvāna omulīgajā mazajā dzīvoklītī, kas galīgi neizskatījās pēc viņas dzīvokļa.

Pavisam citāda dzīve, dzīve, kas atgādināja to, kuru viņa dzīvoja, pirms palika stāvoklī; kaut kādā ziņā daudz brīvāka dzīve. Viņas un Johanna nesen iegādātajā dzīvoklī Frongnerē bija itāļu grīdas flīzes un griestos iebūvēti gaismas ķermeņi. Ledusskapis, kas sasaldēja ledus gabaliņus, un īpaša atvilktne, kurā uzglabātie dārzeņi ilgāk turējās svaigi. Trauku mazgājamā mašīna ar ciparu displeju. Viņiem bija elektriskie radiatori, kurus tie varēja kontrolēt no attāluma ar telefona palīdzību, tādējādi varēja ierasties mājās, kad tā bija iesilusi perfektā temperatūrā. Jauna automašīna — Mirjama pat nezināja, kas tas bija par modeli, taču laikam aprīkots ar visām tām lietām, kam mūsdienās jābūt: GPS, četru riteņu piedziņa, gaisa spilveni gan priekšā, gan aizmugurē, ciparvideodisku ekrāni, nolaižamais jumts un papildu bagāžas nodalījums uz jumta. Šis dzīvoklis pārstāvēja kaut ko pavisam citu. Veci plakāti, kas pielīmēti pie sienas ar līmlenti. Vienā stūri plašu atskaņotājs. Visur drēbes. Sēdēdama uz dīvāna, viņa sajuta caurvēju no loga; šajā dzīvoklī bija tik auksts, ka viņa savilka segu sev ciešāk apkārt. Tad pasniedzās pēc cigaretēm uz kafijas galdiņa.

Oktobris Oslo. Drīz iestāsies ziema, un parasti viņa virtuvē ieslēdza termostatu, kas kontrolēja visa dzīvokļa temperatūru, lai Marionai būtu silti, kad viņa miega pilnām acīm iznāca no savas guļamistabas un apsēdās pie virtuves galda, lai paēstu brokastis, un atgriezās Mirjamas vainas apziņa. Viņa nebija labs cilvēks, vai ne? Aiziet uz ballīti. Un pēc tam nākt uz šejieni, sēdēt visu nakti svešinieka dīvānā, malkot sarkanvīnu un stundām runāt par lietām, par kurām viņa ne ar vienu nekad tā īsti nebija runājusi. Par savai tēti. Par šķiršanos. Ko viņa īstenībā bija par to domājusi. Par Johannu. Par uzmācīgajām aizdomām, ka viņa bija Johannu izvēlējusies, lai tiktu prom, lai dumpotos, lai dzemdētu bērnu, kamēr vēl jauna, ar vīrieti, kas bija absolūts viņas tēva pretstats.

Mirjama aizsmēķēja cigareti, parakājās rokassomā, kas atradās uz galda, lai atrastu telefonu, bet tajā nebija nekā no Johanna. Nekādu: Es ilgojos pēc tevis. Nekādu: Kur tu esi? Tikai īsziņa no mātes: Vai Mariona drīkst palikt vēl vienu nakti ? Viņa grib, lai mēs viņu rītdien aizvedam uz skolu.

Mirjama uzrakstīja atbildi: Protams, mammu, lai notiek, iedod viņai buču no manis. Viņa nolika mobilo telefonu, saritinājās zem segas un atkal sāka pētīt plakātus.

Dzīvnieku brīvība ir mūsu brīvība.

Apstādiniet Lokenas fermu.

Plakāts no fermas Misenā. Tā bija vieta Norvēģijā, kur cilvēki pelnīja, iepērkot nevēlamus dzīvniekus, turot tos būros un tad pārdodot uz ārzemēm testu veikšanai.

Tā viņi bija satikušies.

Zigijs.

Mirjamu jau atkal pārņēma vainas sajūta, tomēr viņa nespēja pieņemt lēmumu, vai celties augšā, ģērbties, paņemt taksi uz mājām uz Frongneru, sasveicināties ar Johannu, kad viņš atgriezīsies no savas maiņas slimnīcā, kā laba draudzene, kā laba mamma, cilvēks, kādam viņai bija jābūt, vai pārvilkt dūnu segu sev pāri galvai šajā mazajā, bet dzīvīgajā dzīvoklītī, kas viņai tik ļoti atgādināja par kādreizējo dzīvi.

Apstādiniet Lokenas fermu.

Viņa toreiz bija Dzīvnieku aizsardzības līgas patversmē Mose-veienas ielā, jo viņai šķita, ka kaut kas jādara ar savu dzīvi. Kaut kas vairāk kā tikai būt par mammu. Tove un Kāri, divas kārtīgas sievietes, kurām nebija nekādu citu ambīciju, kā tikai rūpēties par kaķiem, kuri nevienam nebija vajadzīgi. Pabarot tos. Samīļot tos. Darīt visu, lai tie zinātu, ka kādam rūp. Tas bija vienkārši, bet viņai ar to bija gana.

Un piepeši tur parādījās viņš.

Kad viņš ieradās pirmo reizi, viņas bija teju vai pārvērtušās par ķiķinošām pusaudzēm, Tove un Kāri, sarkdamas tā, it kā viņas apciemotu kāda slavenība. Un sākumā Mirjama nesaprata, ar ko viņš tik ļoti atšķīrās no citiem brīvprātīgajiem.

Bet tagad gan viņai tas bija skaidrs.

Sasodīts.

Mirjama pasniedzās pēc kārtējās cigaretes un bija tikko aizsmēķējusi, kad atvērās guļamistabas durvis.

“Sveika.”

“Sveiks,” Mirjama atņēma.

“Vai tu pagulēji?”

Viņš berzēja acis, klusām šķērsoja grīdu un apsēdās uz krēsla viņai iepretim, ciešāk ietīdamies dūnu segā, ko bija paņēmis sev līdzi.

“Ne pārāk, mazliet.” Mirjama nosarka.

“Tas labi.” Viņš pasmaidīja, pasniegdamies pēc cigaretes no paciņas uz galda.

Zigijs aizsmēķēja un nedaudz pielieca galvu uz vienu pusi, pētīja viņu pār cigaretes gailošo galu ar savām skaistajām smejošajām acīm, tad atvēra muti un ķērās vērsim pie ragiem.

“Mirjama, ko, tavuprāt, mums vajadzētu darīt? Par šo?”

Pēkšņi viņai palika nedaudz slikti. Viņa palika uz vietas, cieši vērdamās uz savu cigareti, neko neredzēdama. Viņa bija domājusi, ka tā reibinošā sajūta, kad tu sēdi visu nakti ar kādu kopā, kas tev liek justies kā pašam sev, pāries.

“Man vajag kafiju. Vai tu arī gribēsi?”

Jā, lūdzu.

“Man šķiet, ka man ir jāiet.”

Es gribu šeit palikt visu dienu.

“Es saprotu.” Zigijs pasmaidīja. “Es tikai negribēju tevi palaist bez brokastīm, bet, saprotams, tā ir tava izvēle.”

Lūdzu, pārstāj runāt, vai arī es nespēšu aiziet.

“Nē, man droši vien vajadzētu iet prom.”

“Protams. Tev ir jādara tas, ko uzskati par pareizu.”

Un, kad viņa saģērbās un izgāja ārā no dzīvokļa, Mirjama Munka saprata, ka viņai ir problēma.

Viņa bija iemīlējusies.

Tas bija kas vairāk par ieķeršanos.

Ja nu es ar viņu vairs nesatiekos'?

Viņa apturēja taksometru un centās turēties pie šīs domas visu mājupceļu.

Tas pāries.

Viņa nolika atslēgas uz sienas plauktiņa pie ieejas durvīm, iegājusi guļamistabā, noģērbās, paslīdēja zem dūnu segas un aizmiga, tikko galva bija pieskārusies spilvenam.

11. nodaļa

Holgers Munks bija vēlreiz nospiedis durvju zvanu, vairākas reizes klauvējis un jau grasījās iet prom, kad visbeidzot durvis atvērās un parādījās Mīa.

“Kam tad nu par godu?”

Mīa uzsmaidīja viņam sāju smaidu un ielaida dzīvoklī.

“Jo ir četri svētdienas pēcpusdienā?”Munks jautāja.

Viņš novilka kurpes un veltīgi meklēja pakaramo savam mētelim, tāpēc nolika to uz grīdas un gāja viņai līdzi uz dzīvojamo istabu.

“Atvaino par nekārtību,” Mīa sacīja. “Man vēl tā arī nav sanācis izkrāmēties. Vai tu kaut ko vēlies? Tēju? Pieņemu, ka joprojām nedzer alkoholu?”

Munks centās pēdējā teikumā saklausīt kādu pieskaņu, mājienu, ka bija pagājis daudz laika, ka viņam vajadzēja viņu apciemot jau agrāk, tomēr viņš neko tādu nesaklausīja.

“Es tikko grasījos ieiet dušā. Vai tu neiebilsti uzgaidīt?”

“Nē, protams, ka ne,” Munks sacīja.

“Labi. Dod man divas minūtes.”

Mīa nozuda vannasistabā, kamēr Munks palika dzīvojamās istabas vidū, īsti nezinādams, ko ar sevi darīt. Nav sanācis izkrāmēties bija tikpat kā nepateikt neko. Šī vieta Holgeram atgādināja viņa veco dzīvokli Hēnefosā. Viņš arī nebija izkrāmējies, viņam nebija nekādas motivācijas pārvērst dzīvojamo istabu par mājām, un šis bija tieši tāds pats dzīvoklis. Uz grīdas zem loga bija matracis ar dūnu segu un spilvenu. Pa visu dzīvokli izmētātas kartona kastes. Izskatījās, ka dažas no tām bija mēģināts atvērt, bet tad atkal pamestas novārtā. Sienas bija kailas, un šeit tikpat kā nebija nekādu mēbeļu.

Izskatījās, ka vienu bridi Mīa bija centusies. Šur un tur redzamas

Ike a kastes, daļēji salikts balts krēsls, tā kājas joprojām atradās uz grīdas pie norādījumiem, kā to salikt kopā, mazs galdiņš, ko viņai vismaz bija izdevies uzbūvēt. Munks smagi atkrita zemajā dīvānā, nolika lietas mapi uz galda. Viņam nepatika tas, ko viņš redzēja.

Viņa izskatījās pavisam slima. Jau atkal. Gandrīz tikpat slima kā Hitrā. Toreiz viņš bija nodrebējis, viņu ieraugot, un šobrīd bija tāda pati sajūta. Mīa, kas parasti bija stipra, pilna enerģijas un dzidrām acīm, tagad izskatījās pēc rēgainas pagātnes versijas. Pie matrača bija pusizdzerta armanjaka pudele un glāze; stūrī kaudzē sakrāmētas trīs picas kastes. Munks atkal sajutās vainīgs. Viņam vajadzēja apciemot jau agrāk. Viņa izskatījās šausmīgi. Kad viņi bija tikušies pēdējo reizi, tovakar bārā Justisen, viņa izskatījās mundrāka, viņā turējās cerība, ka lietas nokārtosies, bet tagad viņas acis izskatījās tāpat kā toreiz Hitrā. Tukšas. Nedzīvas.

Munks piecēlās kājās un paķēra cigaretes no daflkota pusmēteļa gaitenī.

“Vai es drīkstu smēķēt iekšā vai man labāk iziet uz balkona?” viņš iesaucās vannasistabas virzienā, bet viņa bija iegājusi dušā un neko neatbildēja, tāpēc viņš izlēma par labu balkonam. Viņš stāvēja ārā un sala, skatīdamies, kā izzūd pēdējās dienas gaismas druskas un Bišletes stadions un pārējā pilsēta iegrimst mēmā tumsā.

Slims izdzimtenis.

Munks piešķīra sev minūti laika, lai to visu pārdomātu.

Komandas priekšā ne. Nekad. Profesionāls. Ieturēts. Mierīgs. Attapīgs. Tieši tāpēc viņš bija priekšnieks, viņš nekad citiem neļāva ieraudzīt, ko viņam nodarīja izmeklējamās lietas, taču tagad juta, kā tas piezogas klāt; viņu ārkārtīgi nomāca atmiņas par to, ko bija redzējis Hūrumā. Viņi bija izmeklējuši tik daudz noziegumu. Un Munks vienmēr juta līdzi upurim, ģimenei; viņš izjuta to milzu traģēdiju, kas nomāca cilvēkus, kuri zaudēja tuviniekus, tomēr lielākoties tiem bija racionāls izskaidrojums. Nejauši strīdi ar nelaimīgām beigām. Rēķinu kārtošana pilsētas kriminālo bandu starpā. Greizsirdība. Reizēm viņa izmeklējamajās lietās pavīdēja arī cilvēcības moments. Teikt, ka nogalināšana var būt cilvēcīga, to nekādi neattaisnoja, tomēr viņa profesijā — un viņš to nekad neteica skaļi, tomēr bieži vien par to iedomājās — viņu vienmēr pārņēma atvieglojums, kad beigu beigās tika atrasts izskaidrojums, kas bija viņam saprotams.

Bet ne šoreiz.

Tas nebija cilvēcīgi.

Munks paķēra savu daflkota pusmēteli no gaiteņa, izgāja ārā uz balkona un aizsmēķēja kārtējo cigareti. Viņš redzēja, kā Mīa izslīd no vannasistabas, satinusies dvielī, un nozūd guļamistabas virzienā, visticamākais, kur atradās drēbju skapis vai drēbju kaste; viņš atkal sajutās mazliet nelāgi, par visu, par visu situāciju. Pavisam nesen viņa bija izvēlējusies pamest realitāti. Noslēpties vienatnē uz salas jūras vidū. Un viņš bija atvedis viņu atpakaļ. Viņi bija viņu izmantojuši, jo bija tiem vajadzīga, un tad bija pagrūduši viņu malā, nesniedzot nekādu atbalstu. Nē, ne viņi. Tas bija Mikelsons, kas viņu atstāja postā. Departaments. Sistēma. Nevis viņš. Ja Holgeram Mun-kam būtu teikšana, tad Mīa Krigere varētu darīt visu, kas viņai ienāk prātā, ja vien viņa turpinātu strādāt kopā ar viņu.

“Ja durvis ir vaļā, tad tikpat labi varēji arī smēķēt iekšā.”

Mīa smaidoša parādījās no guļamistabas, viņai mugurā bija apspīlētas melnas bikses, balts džemperis ar nolokāmu apkakli un ap galvu aptīts dvielis, ko viņa noņēma un sāka sausināt matus.

“Лк, jā, piedod.” Munks pasmaidīja. Viņš par to nebija iedomājies; prāts bija aizņemts ar citām lietām.

Viņš nosvieda cigareti lejā uz ielas un iegāja iekšā, šoreiz aizvērdams durvis sev aiz muguras.

“Ja es vēl joprojām strādātu par izmeklētāju,” Mīa pasmaidīja, apsēzdamās uz matrača zem loga, “tad būtu deducējusi, ka tādā gadījumā, ja Holgers Munks apciemo svētdienas pēcpusdienā ar fotogrāfijām piebāztu mapi, ārpasaulē ir atgadījies kas šaušalīgs, ka departaments ir izmisumā un man vajadzēs atgriezties darbā?”

Munks atkrita dīvānā.

“Neoficiāli. Un tev tas maksās,” viņš sacīja.

“Tātad tu gribi, lai es lienu uz vēdera, vai tā?”

Munks jau atkal meklēja kādu mājienu viņas balsī, bet arī šoreiz neko nesaklausīja. Viņa izklausījās atvieglota, gandrīz laimīga. Nedzīvās acis, kas viņu bija sagaidījušas uz sliekšņa, bija atguvušas nedaudz dzīvības, un izskatījās, ka viņa priecājas par viņa apciemojumu.

“Nu, kas tad mums ir?” viņa jautāja, nomezdama dvieli uz grīdas.

“Vai gribi pati apskatīties vai gribi dzirdēt, ko es par to do-māju?

“Vai man ir izvēle?” Mīa jautāja, paņemdama mapi no galda.

Munks redzēja, kā mainījās viņas acis, kad viņa to atvēra un sāka kārtot fotogrāfijas sev priekšā uz grīdas.

“Mēs viņu atradām vakar no rīta,” Munks iesāka. “Hūrumlan-detas tālākajā malā. Vairākus simtus metru dziļi mežā. Kāds kājāmgājējs tūrists — nē, kaut kāds biologs, botāniķis, kas bija devies fotografēt augus, — uzgāja viņu, atrada viņu šādā izskatā pa vidu visam šim...”

“Rituālam,” Mīa sacīja. Viņa izklausījās atturīga.

Munks sēdēja, neteikdams ne vārda, kamēr Mīa novietoja pēdējās fotogrāfijas uz grīdas.

“Tā izskatās. Bet...”

“Kas?” Mīa vaicāja, galvu nepaceldama.

“Vai tu gribi, lai es ciešu klusu, vai...?” Munks jautāja, pēkšņi sajuzdamies tā, it kā traucētu.

“Jā, nē, piedod. Turpini, lūdzu,” Mīa nomurmināja, atvērdama uz grīdas stāvošo armanjaka pudeli un pieliedama netīro glāzi līdz malām.

“Pagaidām, kā tu teici, tas izskatās pēc rituāla,” Munks turpināja. “Parūka. Spalvas. Sveces. Viņas roku izvietojums.”

“Pentagramma,” Mīa sacīja, pielikdama glāzi pie lūpām.

“Jā, Ilva arī to teica.”

“Ilva?”

“Kirre tika nosūtīts uz citu nodaļu,” Munks sacīja. “Un Ilva bija tikko kā svaigi absolvējusi Policijas koledžu, tāpēc...”

“Tapat kā es?” Mīa pasmaidīja, atkal pievērzdama skatienu fotogrāfijām.

“Nē, jo tu jau tā ari nepabeidzi,” Munks laipni noteica.

“Tu man nedevi iespēju pabeigt! Labi, kā mēs to darīsim?”

“Ar Ilvu?”

“Nē, ar mani,” Mīa sacīja, paceldama vienu fotogrāfiju no grīdas.

“Kādā ziņā?”

“Ar Mikelsonu. Kā mēs to šoreiz darīsim? Pagaidi, ļauj uzminēt: cs varu atgriezties —ja piekritu turpināt iet pie psihologa?” “Jap,” Munks sacīja, pagrozīdamies krēslā.

“Tu vari smēķēt šeit. Kaut kur jābūt arī pelnutraukam — tur, vienā no virtuves plauktiem, man šķiet.” Mīa norādīja. Viņa vēl aizvien skatījās uz fotogrāfijām.

“Kamilla Grīna,” Munks sacīja, kad bija aizsmēķējis. “Septiņpadsmit gadus veca. Izsludināta par pazudušu pirms trim mēnešiem no kaut kādas iestādes problemātiskiem pusaudžiem. Sākotnējais autopsijas ziņojums uzrāda, ka viņas vēderā bija dzīvnieku barība.” “Kas?” Mīa jautāja, paskatīdamās uz viņu.

“Barības bumbiņas.”

“Jēziņ.”Mīa atkal pievērsās fotogrāfijām.

Viņa iedzēra lielu malku armanjaka. Tagad viņas acis skatījās kaut kur tālumā. Viņš to bija redzējis jau tik daudz reižu. Viņas šeit vairs nebija.

Kad iezvanījās viņa mobilais telefons un viņš izgāja uz balkona, lai atbildētu uz zvanu, viņa to pat nepamanīja.

“Jā? Runā Munks.”

“Šeit Ludvigs. Mums viņa ir rokā.”

“Kas?”

“Ilelēne Eriksena. Sieviete, kas paziņoja par meitenes pazušanu. Viņa brauc šurp.”

“Es jau braucu,” Munks ātri noteica un pārtrauca savienojumu. Kad viņš atgriezās dzīvojamā istabā, Mīa jau atkal bija piepildījusi savu glāzi.

“Nu?” viņš jautāja.

“Nu kas?” Mīa jautāja, paskatīdamās viņā ar stiklainām acīm. “Ko tu domā?”

“Es rīt būšu birojā. Pagaidām gribu palikt vienatnē ar šīm.” “Labi,” Munks sacīja. “Vai esi droša, ka ar tevi viss būs kārtībā? Vai gribi, lai es tev — nu, sagādāju ēdamo vai kaut ko citu?”

Mīa gaiņāja viņu prom, viņas acis jau atkal bija atgriezušās pie fotogrāfijām.

“Nu, tad tiekamies rītdien.”

12. nodaļa

Četrdesmitgadīga sieviete īsā, sarkanā dūnu jakā stāvēja zem ielu laternas pie Bišletes stadiona, vērodama resnu vīrieti bēšas krāsas daflkota pusmētelī, kas pameta dzīvokļu namu. Viņš aizsmēķēja cigareti un izskatījās, it kā kaut ko apsvērtu, tad iekāpa melnā Audi un aizbrauca.

“Ko mēs vēl gaidām?”

Jaunais puisis viņai blakus, divdesmit gadus jaunāks, piesardzīgi pameta skatienu visapkārt, vēl zemāk novilkdams adīto cepuri pāri ausīm.

“Es salstu nost.”

“Turi muti ciet,” sieviete noteica, iebāzdama roku kabatā, lai pārliecinātos, ka tā tur vēl bija.

Rokassprādze.

“Cik tad grūti gan tas varētu būt?” jaunais puisis vaicāja un ar trīcošiem pirkstiem aizsmēķēja paštītu cigareti, kas bija iesprausta lūpu kaktiņā. “Es sapratu, tu teici, ka viņa dos mums naudu?”

Sieviete sarkanajā jakā nožēloja, ka bija paņēmusi viņu līdzi; galu galā, viņi nemaz nebija tik labi pazīstami. Sī bija lieta, ko viņai vajadzēja darīt vienai pašai, kas viņai jau sen bija jāizdara.

Viņa ciešāk savilka jaku un turpināja skatīties augšup uz otro stāvu. Tur bija redzama vārga gaismiņa, tātad viņai vajadzēja būt mājās, tomēr kaut kas nešķita lāgā.

“Man vajag devu,” jaunietis noteica, viegli ieklepodamies.

“Apklusti,” sieviete atkal noteica, jo tagad viņa arī to sajuta.

Alkas pēc adatas, kas liktu izzust ciešanām, kas sniegtu siltumu, ko viņa tik ļoti gribēja.

“Parādi man,” viņš teica, izstiepis roku.

“Ko tev parādīt?”

“Rokassprādzi. Es sapratu, tu teici, ka viņa mums par to samaksās?”

Viņa vēlreiz paskatījās uz dzīvokli un tad parādīja puikam, kas viņai bija kabatā.

“Šitā?” Puika izklausījās neticīgs, paceldams rokassprādzi laternas gaismā.

“Ko gan tā var būt vērta? Izskatās pēc grabažas, pēc kaut kā tāda, ko sīkie valkātu. Sūds. Mēs taču varējām aplaupīt kiosku vai kaut ko tādu, 7-Eleven kiosku, iekšā un ārā piecās minūtēs, ko gan mēs varam iegūt par šo? Bāc, vai tu esi galīgi nojūgusies?”

Sieviete paķēra rokassprādzi un ieslidināja jakas kabatā.

Sudraba rokassprādze, sirds, enkurs un burts. M.

“Sentimentāla vērtība,” viņa klusi noteica, alkas pēc devas tagad viņai mācās virsū ar pilnu jaudu.

“Koa?”

Jaunais vīrietis nervozi paskatījās apkārt un ievilka vēl vienu dūmu no paštītās cigaretes.

“Pie velna, ejam aplaupīt 7-Eleven kiosku. Vai pamēģinām paprasīt, vai Lefe mums kaut ko nevar iedot. Viņš man ir parādā. Pie-drāzt, tā rokassprādze taču nav pat piecīti vērta — kāda no tās jēga? Es te netaisos nīkt."

Sieviete sarkanajā jakā paskatījās augšup tieši tajā brīdī, kad pavērās durvis un uz balkona parādījās meitene tumšiem matiem. Viņai rokās bija dzēriena glāze. Viņa tur uzkavējās īsu brīdi; šķita, ka cieši ielūkojās pilsētas tumsā, tad iegāja atpakaļ iekšā, aizverot durvis.

Mīa Krīgere.

Viņai to vajadzēja izdarīt jau sen.

Sen, pavisam sen.

“Nu, izbeidz,” jaunais vīrietis ierunājās gandrīz lūdzošā balsī, pamezdams malā cigaretes izsmēķi. “Tinamies no šejienes prom, labi? Man trakoti salst.”

“Aizveries. Tas nav tikai naudas dēļ.”

“Nav?” puika pārjautāja.

“Nē.”

“Bet, pie velna, tu teici, ka...”

“Mēs kādreiz bijām draudzenes,” sieviete viņu pārtrauca, viņa tagad bija aizkaitināta.

Viņai vajadzēja nākt vienai.

“Draudzenes? Kas? Tu un tā sieviete tur augšā?”

“Aizveries, labi?”

“Ja jau jūs esat draudzenes, карее tu vienkārši nepaprasi naudu? Jēziņ, Sise, tas ir smieklīgi! Kāpēc mēs te stāvam ārā uz ielas?”

“Nē, ne ar viņu. Ar Sigrīdu.”

“Kas ir Sigrīda?”

“Viņas māsa.”

Puika izgrāba teju vai tukšo tabakas maisiņu no kabatas un centās uztīt vēl vienu cigareti no palikušajām druskām, viņas acis izmisīgi šaudījās turp un šurp.

“Sasodīts, Sise, es nejokoju, es vairs nevaru gaidīt, man kaut ko vajag tagad uzreiz.Tcv ne?”

“Es tur biju,” sieviete sarkanajā jakā noteica, nenovērsdama skatienu no ēnas, kas atradās dzīvoklī virs viņiem.

“Kur?”

“Es viņu redzēju.”

“Par ko tu runā?”

“Es redzēju, kā viņš viņu nogalināja.”

Viņš palika kluss. Sastinga ar tievo paštīto cigareti starp lūpām un šķiltavām priekšā, tā arī neaizsmēķējot.

“Jēziņ, Sise, tu mani sāc biedēt. Ko nogalināja?”

Sigrīdu.

Viņa juta, kā tas viss atgriežas.

Viņai vajadzēja atnākt jau sen.

Viņa tur bija.

“Piedrāzt, Sise, es vienkārši gribu apdullināties. Es sapratu, ka tu teici, ka mēs iesim pēc skanošā?”

“Ko?”

“Es zinu, ka Lefe iedos mums uz krīta. Tas nav tālu. Ejam. Mēs te totāli zaudējam laiku.”

Četrdesmit gadus vecā sieviete vēlreiz uzmanīgi apvija pirkstus ap smalko sudraba rokassprādzi kabatā, sajuta to sev starp pirkstiem, kad pēkšņi dzīvoklī virs viņiem izdzisa gaisma un pāri palika vien tumsa.

«T? * »

hjam.

“Vai tu varētu uz mirklīti aizvērties?”

“Ej dirst, Sise! Tad tu nāksi?”

“Tu esi pārliecināts, ka Lelc iedos mums uz kredīta?”

“Protams, viņš man ir parādā. No šitā nav nekādas jēgas. Ejam.” Viņa vēl pēdējo reizi paskatījās uz dzīvokļa tumšajiem logiem. Un sekoja raustīgajam jaunajam vīrietim Pīlestrēdes ielas virzienā.

II

.

13. nodaļa

Gabriels Mērks apstājās pie laikrakstu stenda, kas atradās pie kioska Mariboesgātes ielas stūri, un atcerējās, kad viņš šeit pirms sešiem mēnešiem bija ieradies pirmo reizi, satraucies par darba sākšanu policijā. Pirms tam jaunajam hakerim nebija tādas īstas policijas pieredzes — īstenībā viņam vispār nebija nekādas darba pieredzes. Policija bija uzzinājusi viņa vārdu no M16. Viņš bija atrisinājis vienu ārkārtīgi sarežģītu kodu, ko britu slepenais dienests bija augšup-ielādējis internētā: vai tu spēj to atrisināt? Galu galā izrādījās, ka tā bija darbā pieņemšanas kampaņa, un viņam paziņoja, ka risinājums bijis pareizs, tomēr, lai iegūtu darbu, viņam vajadzēja būt Lielbritānijas pilsonim. Gabriels bija to pilnīgi aizmirsis līdz dienai, kad viņam piezvanīja Holgers Munks. Kā gan viņš varēja noraidīt kārtīga darba piedāvājumu, ņemot vērā, ka viņam ar draudzeni bija gaidāms mazulis? Viņa nekad nebūtu to piedevusi.

Gabriels atrada savu karti un novilka, lai iekļūtu dzeltenajā ēkā. Pusaudze. Kaila atrasta Hūrumas mežos. Viņu pārņēma trīsas, atceroties redzētās fotogrāfijas. Viņi nebija strādājuši pie šādas lietas, kopš mazās meitenītes tika atrastas pakārtas kokā, un toreiz viņš bija gandrīz apvēmies. Viņa pirmā doma bija, ka viņš pieļāvis kļūdu, pieņemot šādu darbu, tomēr, par laimi, viņiem bija izdevies lietu atrisināt.

Un viņš bija pielicis savu roku tās atrisināšanā.

Pēc visa notikušā Munks bija iesaucis viņu savā birojā un pateicies, sakot: “Gabriel, bez tevis mums tas nebūtu izdevies.” Un viņš bija sajuties lepns; piederīgs kaut kam svarīgam.

Gabriels pielika karti pie lifta paneļa un jau gatavojās piespiest otrā stāva pogu, kad aiz muguras izdzirdēja pazīstamu balsi.

“Pagaidi mani.”

Gabriels pagriezās un, ieraudzījis Mīu skrienam viņam pretī, izjuta reizē gan pārsteigumu, gan sajūsmu.

“Paldies,” viņa noelsās, kad aizvērās lifta durvis.

Mīa Krīgere.

“Vai tu esi atpakaļ?” Gabriels jautāja, apzinādamies, ka bija nedaudz nosarcis, tomēr cerēdams, ka viņa nepamanīs.

“Tā izskatās. Man gan vajadzēja viņus sūtīt ratā, vai ne?”

“Iespējams.” Gabriels pasmaidīja.

“Vai tev ir izdevies piekļūt ierakstiem?”

“Hmm?”

“Viņas telefona zvanu ierakstiem? Upura?”

“Nē,” Gabriels sacīja. “Tādām lietām vajag laiku, tomēr viss notiek. Birokrātiskas procedūras un tamlīdzīgas lietas — tu jau zini, kā tas ir.”

“Kāpēc tu vienkārši neuzlauz viņu sistēmu un pats tos пера-

*s»

ņem.''

“Munkam patīk visu darīt pēc noteikumiem.” Gabriels pasmaidīja nedaudz samulsis.

Mīa iesmējās.

Viņa gāja viņam pa priekšu pa gaiteni, novilka karti cauri nolasītājam, palaida viņu pa priekšu un tad aizvēra aiz sevis durvis, kad tieši tajā brīdī parādījās Munks.

“Man šķita, ka es teicu vienpadsmitos? Vienpadsmit nozīmē vienpadsmit, nevis piecpadsmit minūtes pāri,” Munks norēja un nozuda savā birojā.

“Viņš pašlaik ir draņķīgā omā,” Gabriels sacīja, it kā atvainodamies.

“Tas ir acīmredzami,” Mīa sacīja, bet neizskatījās, ka viņu tas īpaši satrauktu.

“Vienpadsmit nozīmē vienpadsmit. Nē, nopietni, ļaudis, izrādīsim kaut nedaudz profesionālisma, labi? Kur mēs esam? Kur visi ir?” Munks tagad kliedza no sanāksmju telpas, viņa balss bija rūcoša un dobja kā lācim, kuru kāds ir pamodinājis no ziemas miega.

Mīa Krīgere.

Gabriels bija priecīgs, ka viņa atgriezusies.

14. nodaļa

“Tātad,” Munks noteica, ieņemdams ierasto vietu telpas priekšā pie diaprojektora.

Gabriels Mērks redzēja, kā visu sejas atplauka, kad sanāksmju telpā ienāca Mīa.

“Mēnesstars,” Ludvigs Gronlijs iesaucās un piecēlās, lai viņu apskautu.

Anete Goli arī piecēlās, lai paspiestu Mīai roku, bet Kims Kolso atplauka platā smaidā un no sava krēsla parādīja viņai divus paceltus īkšķus.

“Labi,” Munks atkal noteica. “Kā jau jūs redzat, Mīa ir atgriezusies, un mēs visi esam par to ārkārtīgi priecīgi. Un, ja jūs gribat zināt, kam par to teikt paldies, tad jūs uz viņu pašlaik skatāties. Un jūsu informācijai: šī ir pirmā un pēdējā reize, kad es pielienu Mikel-sonam, tomēr, manuprāt, tas bija tā vērts.”

Ieslēgdams projektoru, Munks ļāva sev atplaukt mazā smaidā.

“Kur ir Karijs?”viņš piepeši vaicāja. “Kim? Ludvig?”

Munks pārskatīja telpu, bet visapkārt redzēja tikai noraidoši purinātas galvas.

“Nekas nav dzirdēts,” Kims atbildēja.

“Labi,” Munks sacīja, noklikšķinādams pogu.

Uz ekrāna parādījās fotogrāfija. Mirusī meitene tikko saredzami smaidīja objektīvā, izskatījās pēc skolas fotogrāfijas.

“Vakar tika apstiprināts, ka meitene, ko atradām Hūrumā, ir septiņpadsmit gadus vecā Kamilla Grīna. Dzimusi 1995. gadā. Uzaugusi audžuģimenē. Māte gāja bojā autokatastrofā, kad Kamilla bija maza. Tēvs ir francūzis, viņu sauc...”

“Lorenss Klemenss,” Ludvigs Gronlijs iestarpināja.

“Jā, paldies, Ludvig.”

“Pagaidām mums vēl nav izdevies ar viņu sazināties,” Munks turpināja, “un, pēc Helēnes Ēriksenas teiktā, Kamilla Grīna tikpat kā neuzturēja ar viņu kontaktu. Kad viņa bija jaunāka, viņa mēdza vasaras brīvlaikā ciemoties pie viņa Francijā, tomēr viņu pieskatīja Norvēģijas sociālais dienests.”

“Atvainojiet, kas ir Helēne?” Gabriels jautāja.

“Jā, protams. Mums te ir bijusi gara nakts, un cs atvainojos, ka visi vēl nav informēti par pēdējiem pavērsieniem šajā lietā.”

Viņš nokremšļojās un iedzēra vēl nedaudz minerālūdens Farris, kas atradās uz galda viņam priekšā.

“Helēne Ēriksena...”

Munks paskatījās uz Gronliju.

“Mums nav viņas fotogrāfijas, vai ne?”

Ludvigs Gronlijs noraidoši pašūpoja galvu.

“Labi, Kamilla Grīna uzauga vairākās audžuģimenēs, tomēr tā arī nevienā neiejutās.”

Munks ātri pārskatīja savas piezīmes. “Man šķiet, ka mums ir zināmas četras adreses; viņa vienmēr bēga prom, līdz piecpadsmit gadu vecumā nonāca “Hūrumlandetas audzētavā”.”

Izskatījās, ka Munks sagaida jautājumus, un viņš pacēla roku komandas virzienā.

Viņš apspieda žāvas; neizskatījās, ka viņš būtu pārāk daudz gulējis.

“Helēne Ēriksena,” Ilva viņu mudināja.

Gabriels redzēja, ka Ilva zagšus vēro Mīu Krīgeri, un atpazina to sajūtu. Viņš arī to bija pieredzējis, kad bija sācis šeit strādāt. Tā godbijības pilnā sajūta, ka viņš atradās vienā telpā ar Mīu Krīgeri, nevēlēdamies pateikt vai izdarīt kaut ko nepareizi.

“Jā, paldies,” Munks atsāka. “Vakar mēs tikāmies ar Helēni, kas ir “Hūrumlandetas audzētavas” vadītāja, sievieti, kas pirms trim mēnešiem ziņoja par Kamillas Grīnas nozušanu. Ludvigs un es pavadījām viņu uz Tiesu medicīnas institūtu, un viņa apstiprināja, ka atrastā meitene ir Kamilla.”

Tajā brīdī Munks apstājās un atkal pievērsās Gronlijam. “Kā ar viņu bija atpakaļceļā?”

Ludvigs nopūtās un pašūpoja galvu.“Nebija labi. Viņa bija šokā.”

“Un viņu kāds tur audzētavā sagaidīja, kāds, kas varēja par viņu parūpēties?”

Ludvigs atkal pamāja ar galvu. “Vīrietis, vārdā Peuluss. Viņas asistents.”

“Tas labi,”Munks noteica, atkal šķirstīdams savas piezīmes.

Telpā iestājās klusums, un Munks atkal nospieda pogu. Šoreiz parādījās fotogrāfija no nozieguma vietas, viena no tām, ko viņi bija redzējuši jau iepriekš, kur Kamilla kaila gulēja viršos dīvainā pozā ar baltu ziedu mutē.

“Šis Peuluss...?” Munks turpināja, atkal paskatīdamies Gronlija virzienā.

“Nē, mums vēl nav viņa fotogrāfijas.”

“Labi, vienalga, izskatās, ka Peuluss ir viens no bijušajiem “Hūrumlandetas audzētavas” iemītniekiem, un tagad, pēc tā, ko var noprast, izskatās, ka viņš ir Helēnes “labā roka”; tas bija viņš, kas mums atsūtīja sarakstus ar iemītniekiem, darbiniekiem, skolotājiem un ikvienu citu, kas ir saistīts ar šo vietu. Ludvig, tagad tu?”

“Labi,” Ludvigs sacīja, pārbaudīdams papīrus uz galda savā priekšā. ““Hūrumlandetas audzētava” ir iestāde problemātiskiem pusaudžiem. To 1999. gada rudenī dibināja Helēne Ēriksena, un tā ir privātīpašums, lai gan saņem valsts finansējumu. Centrs sadarbojas arī ar garīgās veselības centriem un ēšanas traucējumu klīnikām Ullcvollas un Dīkemarkas slimnīcā. Esmu šur tur piezvanījis, un visiem ir tikai pozitīvas atsauksmes par šo vietu. Izskatās, ka bērni un jaunieši, kuriem citur nav izdevies iedzīvoties, patiešām daudz iegūst, uzturoties “Hūrumlandetas audzētavā”. Daži tur ir uzturējušies vairākus gadus.”

Viņš atkal pāršķirstīja savus papīrus.

“Jā, kā jau jūs zināt, vēl ir pāragri teikt, tomēr visi cilvēki, ar kuriem runāju, slavē šo vietu un jo īpaši Helēni Ēriksenu. Izskatās, ka viņa šiem jaunajiem cilvēkiem ir kļuvusi par tādu kā otro māti. Es turpināšu meklēt informāciju, tomēr pagaidām neesmu uzgājis neko satraucošu.”

“Lieliski, Ludvig, paldies. Ēm...”

“Mana kārta?” Kims Kolso šķībi pasmaidīja.

“Jā, lieliski, Kim.” Munks pamāja ar galvu.

“Kopš tā brīža, kad meitene tika atrasta, nozieguma vietā ir uzturējušies policijas darbinieki,” Kims sacīja. “Klauvējuši pie durvīm, izķemmējuši teritoriju ar smalku zaru ķemmi, tomēr, ja runājam par tiesiskiem pierādījumiem, tad neesam atraduši neko daudz. Šī vieta ir populāra tūristu kājāmgājēju vidū, tāpēc par pēdu nospiedumiem varam aizmirst, ja vien nepārbaudīsim apavus pusei vietējo iedzīvotāju. Arī nekā cita nav, kas man personīgi šķiet mazliet neparasti, tomēr joprojām meklējam. Esam pieprasījuši papildspēkus no Svel-vīkas, Reikenas un Sannes un neliksimies mierā, kamēr kaut ko neatradīsim, jo kaut kam noderīgam tur noteikti ir jābūt. Mēs šeit runājam par lielu teritoriju, tāpēc tas noteikti prasīs daudz laika, taču mēs esam iesākuši un nepārstāsim, līdz nebūsim tikuši galā. Saprotams, ka mums jau ir daži pierādījumi, bet jūs tos jau esat redzējuši. Spalvas, sveces, zieds viņai mutē — lilija, ja nemaldos. Un mums ir arī lieciniece.”

Viņš novilka ar pirkstu pār iPad virsmu.

“Sieviete, vārdā Olga Lunna, pensionāre, kas dzīvo pie ceļa, bis ved uz taku netālu no tās vietas, kur atradām upuri, domā, ka redzējusi baltu autofurgonu ar uzlīmi uz sāna pabraucam garām, kā viņa teica, neilgi pēc agrajām vakara ziņām, un atgriežamies pa to pašu ceļu, atkal viņas vārdiem, neilgi pirms ziņu pārraides pulksten vienpadsmitos vakarā.”

To dzirdot, komanda pasmaidīja. Viņiem nebija grūti iztēloties veco sievieti, kuras laika izjūta vadījās pēc televīzijas programmas.

“Uzlīme?” Mīa jautāja. Tā bija pirmā reize, kad viņa ierunājās.

“Jā, tā viņa teica.”

“Vai logotips?”

“Man šķiet, ka viņa to arī domāja.”

“Nekādas informācijas par to, kāds logotips?”

Kims atkal paritināja tekstu savā iPad. “Šeit nekas nav pierakstīts. Es dabūju šo ziņojumu no cita policijas darbinieka, taču man ienāca prātā pašam tur aizbraukt un ar viņu parunāt.”

“Lieliski, Kim, paldies. Gabriel?”

Gabriels Mērks bija nozudis savā pasaulē un satrūkās, kad izdzirdēja savu vārdu.

“Jā?”

“Telefona zvanu ieraksti?”

“Tika izsūtīts pieprasījums, un tie jau ir ceļā.” Gabriels pamāja ar galvu.

“Tas ir labi.”

Gabriels paskatījās uz Mīu Krīgeri, kas pamirkšķināja viņam.

“Labi,” Munks noteica. “Mīa?”

Mīa piecēlās kājās un piegāja pie ekrāna. Munks pasniedza viņai tālvadības pulti un apsēdās uz krēsla pie podesta. Mīa atmeta garos, melnos matus, tad nokrekšķinājās un noklikšķināja, liekot parādīties pirmajai fotogrāfijai.

“Man nebija pārāk daudz laika, lai izpētītu fotogrāfijas, jo saņēmu tās tikai vakar.” Viņa gandrīz vai atvainodamās pasmaidīja.

“Tomēr ir vairākas lietas, kas, manuprāt, mums ir būtiskas.”

Tagad telpā visi bija apklusuši, un Mīa pievērsās ekrānam.

“Nav nekādu šaubu, ka tas bijis plānots un plānots ilgu laiku. Pirmā lieta, kas man iekrita acīs, ir tas, ka nozieguma vieta ir tik iestudēta. Piekritīsiet taču?”

Mīa klikšķināja cauri bildēm, negaidot atbildi no komandas.

“Parūka. Spalvas. Sveces, kas izvietotas viņai apkārt. Tas, ka viņa ir kaila. Tas, kā novietotas viņas rokas. Zieds viņai mutē. Rituāls. Pirmā lieta, kas man nāk prātā, ir ziedojums. Upuris.”

Mīa pagājās tuvāk ekrānam un norādīja uz vairākām vietām fotogrāfijā.

“Tas, kā ir izvietotas sveces. Sī piecmalu figūra. Pentagramma. Tas uzreiz paver ceļu spekulācijām, jo tas ir vispārzināms simbols, vārti, nu, uz tumsu, velnu. Es pašlaik neizsaku nekādus galējus secinājumus, bet man nav ne mazāko šaubu, ka meklējam cilvēku vai cilvēku grupu, kas ir iesaistīti okultajā. Sātanismā.”

Mīa pārlaida skatienu pāri telpai, lai redzētu, vai kādam ir jautājumi, tomēr visi turpināja sēdēt pavisam nekustīgi.

“Vai jūs saprotat, ko es ar to domāju?”

Daži viegli pamāja, tomēr neviens vēl neko skaļi neteica.

“Cik man zināms, tad nebija nekādu seksuāla uzbrukuma pazīmju, vai taisnība?”

Mīa paskatījās uz Munku, kas piekrītoši pamāja ar galvu.

“Skaidrs,” Mīa noteica, ar klikšķi ejot cauri nākamajai fotogrāfiju sērijai.

“Jaunava,” Mīa turpināja, apstājoties pie upura tuvplāna. “Ar to arī visi šie rituāli ir saistīti, vai ne tā?”

Neviens joprojām neko neteica.

“Es neapgalvoju, ka Kamilla Grīna bija jaunava, mūsdienās tādu septiņpadsmitgadīgu meiteņu nav daudz, tomēr fakts, ka viņa nebija seksuāli izmantota, fakts, ka viņa tur bija novietota starp visiem simboliem, kaila un šķīsta,)& jums tā labpatīk, tas ir svarīgi.”

Mīa pasniedzās pēc Munka minerālūdens pudeles un iedzēra malku, ieslīgdama domās.

“Mīa?”Munks klusi ieklepojas.

“Ko?”

Mīa paskatījās uz viņu.

“Jā. Atvainojiet.” Viņa atkal nospieda pogu, un parādījās cita fotogrāfija.

“Kā jau teicu,” Mīa turpināja, “man nebija daudz laika, lai izpētītu šīs fotogrāfijas, tāpēc šis ir tikai virspusēji.”

Mīa atkal pacēla galvu un piesardzīgi uzsmaidīja telpai. Šur un tur bija redzams pa galvas mājienam. Gabriels Mērks zināja, ka, tāpat kā viņš, arī pārējie izjuta pazīstamo cerību tirpoņu. Mīa aizvedīs viņus līdz galam. Līdz slepkavam.

“Tatad kāds viņu novietoja noteiktā pozā. Kailu. Izstādīja visu priekšā. Septiņpadsmitgadīgu meiteni. Kamillu Grīnu. Un tāpēc mana nākamā doma...”

Viņa apstājās, bet ne tik ilgi, lai Munkam viņu nāktos bikstīt.

“Vai tāpēc, lai mēs viņu atrastu? Vai viņu kaut kā izstādīt? Tas ir svarīgs jautājums.” Mīa paskatījās uz Munku.

“Pilnīgi noteikti.” Viņš ieklepojās.

“Un tad mums ir — sauksim tos par fiziskiem pierādījumiem,” Mīa atsāka.

Viņa vēl vairākas reizes noklikšķināja, līdz atrada fotogrāfiju, ar kuru viņi bija sākuši.

“Kamilla Grīna bija veselīga, normāla meitene. Jā, viņai bija problēmas, viņa bija audžubērns, dzīvoja tādā kā patversmē...?”

““Hūrumlandetas audzētavā”,” Munks iejaucās.

“Taču pievērsiet uzmanību...”

Jaunas fotogrāfijas.

“Kad viņa pazuda, Kamillas svars bija normāls. Bet, kad viņa tika atrasta, viņa izskatījās šādi.”

Gabriels gandrīz nespēja skatīties.

“Tieva. Badināta. Uz ceļgaliem zilumi un pušumi.”

Mīa turpināja klikšķināt. “Uz elkoņiem...” Un vēl. “... uz tulznainajām plaukstām. Viņa pazuda pirms trim mēnešiem. Veselīga pusaudze. Tad viņa parādījās šāda. Viņa bija gūstekne.”

Tagad Gabriels nolaida skatienu; viņš nespēj skatīties uz ekrānā redzamo fotogrāfiju. Gūstekne? Viņš juta, ka nav vienīgais komandas loceklis, kuram grūti uztvert šādu lietas pavērsienu.

“Vai ir jautājumi?” Mīa turpināja.

Pagāja laiks, līdz kāds ierunājās.

“Es biju prātojusi par... dzīvnieku barību?” Ilva uzmanīgi riskēja.

“Tieši tā,” Mīa sacīja. “Dzīvnieks.”

“Kā tu to domā?”

Viņa paskatījās pāri telpai. “Dzīvnieks, Kim, tev tā nešķiet?”

“Es nezinu, ko domāt, Mīa,” Kims ierunājās dobjā balsī.

“Pret viņu izturējās kā pret dzīvnieku,” Mīa paskaidroja, vēlreiz iemalkodama ūdeni no pudeles, kas atradās uz galda viņai priekšā.

“Bet kāpēc...?”

Tā atkal bija jaunā meitene Ilva, kas joprojām bija bāla.

“To es nezinu.” Mīa paraustīja plecus. “Kā jau teicu, šīs fotogrāfijas ieguvu tikai vakar. Šie ir pirmie iespaidi.”

Mīa paskatījās uz Munku, kas norādīja, ka viņa var atkal apsēsties.

“Labi, lieliski,” viņš noteica, kamēr Mīa devās atpakaļ uz savu krēslu.

Telpā iestājās ilgs klusums.

Pārējie jau iepriekš bija redzējuši, kā Mīa strādā, un zināja, ko viņa spēj, bet Uva joprojām izskatījās apmulsusi par tikko notikušo.

Munks piecēlās kājās un vēlreiz nostājās ekrāna priekšā. “Labi, jā, labi.” Viņu priekšnieks pakasīja bārdu. “Manuprāt, ir pienācis laiks uzsmēķēt, vai ne?” viņš teica un sasita plaukstas. “Ātra pīp-pauze, nekas vairāk, un tad turpināsim. Izskatās daudzsološi.”

Neviens neko neteica, taču Gabriels redzēja, kā Kima Kolso mutes kaktiņā ieriktējas smaids: Munks bija vienīgais komandas loceklis, kas smēķēja, tāpēc šīs pauzes bija domātas tikai viņam.

Munks uzvilka mēteli un nozuda uz balkona, kamēr pārējie stāvēja apmulsuši.

“Daudzsološi?” Kims Kolso bija apjucis. “Kas tad viņam šodien uznācis?”

Mīa atkal paraustīja plecus.

“Tas...” Ludvigs Gronlijs ierunājās, bet tūdaļ pat aprāvās.

“Kas par lietu, Ludvig?” Kims jautāja, bet izskatījās, ka Gronlijs nevēlas atbildēt.

“Varbūt Munkam labāk pašam to pateikt,” Ludvigs nomurmināja.

“Kas par lietu?” Mīa ziņkārīgi jautāja.

Ludvigs saminstinājās, tad izvilka papīra lapu no mapes, kas atradās viņam priekšā, un pastūma to viņai.

“Mēs pirms stundas saņēmām sarakstus.”

“Kādus sarakstus?”

““Hūrumlandetas audzētavas” iemītnieku un darbinieku sarakstus.”

“Ak, sasodīts,” Mīa nomurmināja, ar acīm pārlaižot pāri papīram.

“Kāpēc, kas noticis?” Kims Kolso vēlējās uzzināt.

“Rolfs Like,” Mīa nomurmināja.

“Kas, pie velna, ir Rolfs Like?” Kims jautāja, paņemdams papīru no viņas.

“Mariannes draugs.”

“Kādas Mariannes?”

“Mariannes Munkas,” Ludvigs noteica klusā balsī.

“Viņa bijušās sievas?” Kims izklausījās pārsteigts.

“Jap.” Ludvigs Gronlijs pamāja ar galvu. “Mariannes Munkas draugs. Rolfs Like. Viņš tur pasniedz.”

“Ak, sasodīts," Kims sacīja.

“Tieši tā,” Gronlijs nomurmināja, ieslidinot sarakstu atpakaļ mapē, kad Munks atgriezās no balkona.

15. nodaļa

Isabella Junga stāvēja savā istabā spoguļa priekšā un jutās ārkārtīgi nervoza. Viņai tā vēl nekad nebija bijis. Tas bija patiešām dīvaini. Kad psihologs pirms vairākiem mēnešiem bija ieteicis šo vietu, viņa bija reaģējusi ar sev tipisko —jā, jā, man vienalga —, bet tagad viss bija citādi.

Viņa visu savu dzīvi bija pavadījusi dažādās audžuģimenēs. Viņa gribēja dzīvot Frcdrikstādē kopā ar tēti, bet viņš nejutās pietiekami vesels, tāpēc tas nebija apspriežams. Vismaz pēc sociālā dienesta domām. Viņa neiebilda, ka viņš mazliet dzēra un bieži nebija mājās. Vai tad viņa pati nevarēja sev pagatavot paēst? Viņa taču varēja arī pati sakrāmēt skolas somu un aiziet līdz autobusa pieturai, vai tad ne? Bet nē, viņai vajadzēja iet un dzīvot kopā ar mammu ziemeļos.

Ar mammu.

Isabella nodrebēja, to iedomājoties.

Viņa klusām pie sevis nolamājās. Tā ragana nebija īsta mamma. Vai tad viņi to neredzēja? Mammām vajadzēja rūpēties par saviem bērniem. Teikt jaukas lietas. Slavēt viņus. Nevis visu laiku sūdzēties. Kritizēt viņu. 'Teikt, ka viņa ir neglīta. Ka viņa ir nekam nevajadzīga. Ka viņa nekad dzīvē neko nesasniegs. Lai arī cik labi viņa mācītos skolā, cik daudz patīkamu komentāru saņemtu no skolotājiem, cik kārtīgi sakārtotu istabu. Vispirms bija viena ģimene, tad otra, līdz trīspadsmit gadu vecumā viņa aizbēga. Aizbrauca ar autostopiem. Atgriezās atpakaļ. Viņu neuztrauca, ka tētis bija braucis iedzēris un nonācis cietumā. Viņa varēja pati par sevi parūpēties. Bet nē. Sociālais dienests atkal bija viņu paņēmis, un šoreiz viņa Oslo nonāca ēšanas traucējumu nodaļā, jo viņa vairs neēda.

Pēc tās reizes viņa nolēma, ka viņi visi var iet ratā.

Jā,jā.

Vienalga.

Bet tad no citām nodaļas meitenēm viņa padzirdēja baumas. Ka tur bija labi. “Hūrumlandetas audzētavā”. Ka tā nebija tāda kā visas pārējās vietas. Tāpēc, kad psihologs to bija ieteicis, viņa bija negribīgi piekritusi, un tagad viņa stāvēja spoguļa priekšā, pārsteigta, cik ļoti vēlējās, lai šī sanāksme noritētu veiksmīgi un viņa varētu palikt.

Isabella Junga prātoja, vai viņai nevajadzētu uzklāt citādu dekoratīvo kosmētiku, uzvilkt labākas drēbes, blūzi vai kaut ko tādu; varbūt viņai nevajadzēja vilkt jaku ar kapuci un saplēstos džinsus, lai gan viņa zināja, ka Helēnei tādas lietas bija vienaldzīgas.

Tikko ieradusies, viņa nebija tik pozitīva. Viņiem šeit bija noteikumi. Nodarbības bija obligātas. Šeit bija lielas kopmītnes, kur dzīvoja meitenes, mazākas kopmītnes puišiem, trīs lielas siltumnīcas un vairākas palīgēkas, daži darbarīku šķūņi un garāža automašīnām. Pirmajā dienā Helēne bija izvadājusi Isabellu pa teritoriju un parādījusi viņai karti ar atzīmētām robežām. Jā, ka tik ne ari, — it kā kāds varētu noteikt, kur viņa var un nevar iet. Visiem vajadzēja celties septiņos, brokastis bija astoņos, pēc tam vai nu darbs siltumnīcās, vai nodarbības līdz pusdienām, tas bija atkarīgs no nedēļas dienas, pēc tam vēl dažādi mājas darbi līdz vakariņām, kas bija sešos vakarā, tad atpūtas laiks līdz vienpadsmitiem, kad tika izslēgta gaisma. Neviens nedrīkstēja pamest teritoriju, ja vien nebija tāds darbs kā ziedu piegāde klientiem. Un visu dienu nebija ne internēta, ne televizora, tas bija atļauts tikai no astoņiem līdz desmitiem vakarā. Arī telefons bija aizliegts. Telefonu varēja dabūt tikai pēc vakariņām, un to vajadzēja atdot atpakaļ pirms gulētiešanas laika. Pirmajā dienā viņa bija nodomājusi, es te pārāk ilgi neizturēšu, bet tad viņa sevi pārsteidza.

Pāris dienu laikā viņa bija guvusi tādu kādu mieru. Nebija nekādas zāģēšanas. Nekādas kritikas. Šķita, ka visiem te viss bija kārtībā. Visu noteica I lelēne. Ilelēne nebija kā visi pārējie pieaugušie. Es zinu, kas tev būs labāk. I Iclēne nepavisam nebija tāda. Es gribu šeit palikt.

Isabella pirmo reizi ļoti ilgā laika periodā sajutās, nu, gandrīz laimīga. Daudzajās audžuģimenēs, kur viņa bija iepriekš uzturējusies, nevienam nerūpēja, ko viņa darīja. Viņa varēja no rītiem celties vēlu. Palikt naktī augšā tik ilgi, cik vien gribēja. Stundām sēdēt internētā, skatīties televīziju, runāties; vienreiz viņa bija tik daudz laika pavadījusi pie ekrāna, ka acis sāka ņirbēt. Viņa nekad nebūtu ticējusi, ka viņai patiks celties rītausmā — septiņos no rīta, kas tā dara? — lai visu dienu strādātu. Bet viņai tas ļoti patika.

Isabella galu galā izlēma neuzcirsties; viņa atstāja mugurā sev ierastās džinsas un jaku ar kapuci, pēdējo reizi ieskatījās spogulī un izgāja no istabas. Tikai tad, kad bija aizvērusi durvis, viņa uz grīdas pamanīja ziedu. Baltu liliju. Kāpēc pie viņas durvīm bija balta lilija? Viņa to pacēla un kādu brīdi skatījās uz to un tad pie durvīm pamanīja zīmīti.

Tu man patic.

Isabella Junga ātri paskatījās visapkārt un juta, kā nosarkst vaigi.

Kāds šeit bija stāvējis, pārāk nobijies, lai pieklauvētu, vienkārši atstājis ziedu un zīmīti un aizlavījies prom.

Tu man patic.

Zem tā bija kaut kas uzzīmēts. Tāds kā paraksts. Tas, kurš bija atstājis ziedu, bija bijis tik kautrīgs, ka nebija uzdrošinājies uzrakstīt savu vārdu, bet tā vietā bija kaut ko uzzīmējis. Sākumā viņa nesaprata, kas tas bija. Putns? Putns ar lielām acīm — iespējams, ka pūce? Isabella pasmaržoja ziedu, tad vēlreiz ātri paskatījās visriņķī, zinādama, ka sirds sitas nedaudz ātrāk.

Es kādam patīku ?

Slepenais pielūdzējs?

Isabella Junga atgriezās istabā un uzmanīgi nolika ziedu un zīmīti zem spilvena, tad atkal vingrā solī izgāja ārā.

Viņa tik tikko bija izgājusi no meiteņu kopmītnēm, kad pamanīja, ka kaut kas bija atgadījies.

Viņa ieraudzīja Sesiliju, vienu no meitenēm, kas viņai šeit patika visvairāk; viņai acīs bija asaras un viņa bija aplikusi rokas ap citu meiteni, kuru Isabella tik labi nepazina.

“Kas noticis?”

“Tu vēl nezini?” Sesilije ar grūtībām spēja runāt.

“Nē, kas par lietu? Pasaki man.”

“Viņi atraduši Kamillu Grīnu.”

“Kamillu Grīnu?”

Sesilije pamāja ar galvu.

“Viņa ir mirusi. Kāds viņu ir nogalinājis. Viņi atrada Kamillu mežā.”

“Ak Dievs,” Isabella drebošā balsī noteica.

“I Ielēne grib, lai mēs visi ietu uz klases telpu,” Sesilije šņukstēja.

Bet...? Kā...?”

Viņas iztraucēja Peuluss, kas uzrunāja no pagalma otras puses.

“Meitenes, I Ielēne jūs gaida. Vai jūs nākat?”

Ieraudzījusi puisi ar tumšajām cirtām un neparasti koši zilajām acīm, Isabellas sirds sāka sisties ātrāk. Viņš izklausījās neizturami skumīgs.

16. nodaļa

Bija seši vakarā, un galvaspilsēta jau biezas tumsas pārņemtā, kad Munks un Mīa melnā Audi devās uz “Hūrumlandetas audzētavu”. Ja Mīai būtu teikšana, tad viņi būtu devušies ceļā jau agrāk, tūlīt pēc informatīvās apspriedes.

Helēnei Ēriksenai vispirms vajadzēja visus informēt, tas arī bija aizkavēšanās iemesls. Pavēstīt traģisko jaunumu visiem, kas pazina Kamillu Grīnu, pirms iegāzās policija. Tas arī bija iemesls, kāpēc uz turieni devās tikai viņi divi vien, — “lai viņiem tur nav uzreiz veselas ordas ar mūsējiem, kas tur bradā apkārt”, kā viņš to bija paskaidrojis. Un šajā ziņā Mīa viņam piekrita. Grupa pusaudžu ar šaubīgu pagātni — nemaz nebija tik grūti iedomāties, ka dažiem bija sarežģītas attiecības ar policiju. Policijas automašīnu flotiles nosūtīšana uz turieni ar zibošām bākugunīm varēja nodarīt vairāk ļauna nekā laba, ja viņi gribēja iegūt vajadzīgo informāciju. Taču Mīa izjuta satraukumu. Viņai bija sajūta, ka kaut ko palaidusi garām. Fotogrāfijās. Viņa nesaprata, kas tieši tas bija.

Pārāk nepacietīga.

Varbūt tā bija viņas problēma. Munks bija daudz stabilāks, daudz mierīgāks; lai gan šodien viņš uzvedās dīvaini, taču tas nebija tik pārsteidzoši, ņemot vērā, ko viņa zināja par darbinieku sarakstu.

Viņa izņēma no jakas kabatas sūkājamo konfekti un atvēra logu, kamēr Munks aizsmēķēja kārtējo cigareti un nogriezās uz К18 šosejas. Tumšs bija jau kopš pieciem pēcpusdienā, tā bija bieza, visaptveroša tumsa, un Mīa to ienīda. Šo gadalaiku. Aukstumu. Melnas segas smacēti; it kā pasaule jau tā nebija pietiekami necilvēcīga, tagad viņiem vēl bija mēnešiem jādzīvo bez gaismas. Viņa to atkal atcerējās, to siltumu no viņas sapņa par Sigrīdu uz lauka, tomēr aizgrūda to prom, nodrebot, atminoties, ka pirms nepilnām divdesmit četrām stundām bija atvērusi un norijusi pirmās pudelītes saturu.

Viņš atkal bija viņu izglābis. Likteņa pavērsiens. Ja Munks nebūtu pieklauvējis pie durvīm tajā brīdī, kad viņš to izdarīja, tad viņas šeit vairs nebūtu. Viņa bija iebāzusi divus pirkstus rīklē un izvēmusi tabletes. Tagad Mīa bija nedaudz nokaunējusies. Viņa bija sev apsolījusi, ka pamēģinās, un tad ņēma un tik ātri padevās.

Mīa pieliecās, lai ieslēgtu automašīnas sildītāju uz maksimumu, un kādu laiku to apsvēra, bet no tā nekādi nevarēja izvairīties, nebija nekādas jēgas izlikties, ka viņa nezināja.

“Nu, kad tu plānoji man to pateikt?”

“Ko pateikt?” Munks jautāja.

“Nu, izbeidz, Holger. Es redzēju sarakstu, mēs visi to redzējām. Tieši kā tu iedomājies, kā šis viss atrisināsies?”

“Kas?” Munks atkal jautāja, lai gan, paskatoties uz viņu, Mīa zināja, ka viņš saprot, par ko viņa runā.

“Rolfs,” Mīa sacīja. “Rolfs tur ir skolotājs.”

Munks izskatījās tā, it kā grasītos aizsmēķēt kārtējo cigareti, tomēr apturēja sevi un turpināja skatīties cauri vējstiklam.

“Tas nozīmē, ka tev nevajadzētu strādāt pie šīs lietas. To taču tu saproti, vai ne? Ja Mikclsons par to uzzinās, viņš atstādinās tevi no izmeklēšanas. Holger, ko tu vispār domāji? Tu esi personīgi iesaistīts, tu esi sakompromitēts, un tu nesaki ne vārda pārējiem komandas locekļiem, un...”

“Labi, labi.”

Viņš pārtrauca viņu ar rokas mājienu un turpināja vēl kādu brīdi skatīties cauri vējstiklam, līdz galu galā ierunājās: “Viņi grasās apprecēties,” viņš noteica, neskatoties uz viņu.

“Kas?”

“Marianne un Rolfs.”

Mīa pašūpoja galvu. “Velns parāvis, kāda tam vispār ir nozīme šajā brīdī?”

Munks atkal apklusa.

“Ak, Holger, izbeidz, tu esi labāks par šo.” Mīa nopūtās.

“Par ko?”

“Vai man tas pa burtiem jānosauc?”

"Kas tev pa burtiem jānosauc?”

Tagad Munks izskatījās patiesi aizkaitināts. Viņš izmetās ārā no joslas un apdzina smago kravas automašīnu ar piekabi, atgriezās iekšējā joslā, tad pasniedzās pēc cigaretēm, kas atradās uz vadības paneļa, un aizsmēķēja.

“Holger.” Mīa nopūtās. “Man nav jābūt psihologam, lai zinātu, par ko tu domā, bet tas ir absurds.”

“Kas ir absurds?” Munks sacīja, lai gan jau atkal izskatījās, ka ļoti labi saprot, ko viņa grasījās teikt.

“Tas, ja Rolfs Like laimīgas sagadīšanās gadījumā izrādīsies aizdomās turamais šajā lietā, tad Marianne viņu pametīs, dodot iespēju tev. Ilolger, vai tiešām? Pa taisno no Holivudas ar sliktu scenāriju un laimīgām beigām. Tas nav tev raksturīgi.”

Viņa maigi uzsmaidīja viņam un atviegloti pamanīja, ka arī viņš beigu beigās atplaukst smaidā.

“Reizēm tu esi īsta suņanagla, vai tu to zināji?”

“Jā, jā, es zinu. Bet kādam to vajadzēja pateikt.”

Munks pašūpoja galvu, it kā apstiprinādams pats savu naivumu. “Viņš uzdāvināja viņai milzīgu ziedu pušķi,” viņš sacīja un viegli nopūtās.

“Man žēl, ka tā,” Mīa sacīja. “Tomēr ir pagājuši desmit gadi.” “Es zinu, Mīa.”

“Tātad ko mēs ar to darīsim?”

“Ar ko?”

“Ar to faktu, ka viņš tur strādā? Ka tev tik tiešām nevajadzētu strādāt pie šīs lietas?”

Munks nospieda gāzes pedāli un apdzina vēl vienu smago kravas automašīnu, tad atkal viegli nopūtās un teica: “Mēs pēc iespējas ātrāk izslēgsim viņu no aizdomās turamo saraksta.”

“Tam vajadzētu nostrādāt.” Mīa pamāja ar galvu. “Nav nekādu šaubu, ka viņš to neizdarīja.”

“Nekādu šaubu.”

“Tad nu apstiprināsim to un izsvītrosim viņu no saraksta.” “Tieši tā,” Munks sacīja.

“Ar to vajadzētu pietikt, ne?”

“Noteikti.”

“Problēma atrisināta.” Mīa atkal piekrītoši pamāja ar galvu. “Nu, tā jau nemaz ari nebija problēma.”

“Tieši tā.” Mīa pasmaidīja.

“Kur, pie velna, ir Karijs?” Munks vaicāja, kad viņi nonāca Askcrā un atrada nogriešanos uz 167. ceļu.

Bija skaidrs, ka viņš vēlējās runāt par kaut ko citu, un Mīa bija priecīga, ka varēja izdabāt. Viņa zināja, ka Munks joprojām bija iemīlējies Marianne, tomēr tas, ka viņš to uztvēra tik slikti desmit gadus vēlāk, viņu pārsteidza, un viņa juta viņam līdzi.

“Nav ne jausmas,” Mīa atbildēja. “Viņš neatbild uz zvaniem.” “Kaut nu viņš drīzāk atgrieztos darbā. Viņš zina, cik ļoti mēs esam noslogoti,” Munks norūca pāri stūrei.

“Es zinu, bet, kā jau teicu, nevaru viņu sadabūt rokā. Es vakar atstāju ziņu Sunnivai, bet viņa arī neatbild uz zvaniem.”

“Mēs nevaram atļauties zaudēt vēl vienu,” Munks drūmi nomurmināja.

“Ko tu ar to domā?”

“Vai tad tu neesi dzirdējusi?”

“Ko tad?”

Munks paskatījās uz viņu.

“Kims.”

“Kas ir ar Kimu?”

“Iespējams, ka viņš mūs pametīs,”Munks teica un nopūtās.

“Лк tā?” Mīa bija apjukusi. “Kāpēc?”

“Viņš ir pieprasījis nosūtījumu uz Hēnefosu.”

“Kims? Pārcelsies uz laukiem?” Mīa smējās. “Kāda velna pēc gan viņam to gribētos darīt?”

“Man šķiet, ka viņš precēsies,” Munks norūca. “Izskatās, ka tagad tas ir ļoti modē.”

“Ar ko?”

“Atceries to sievieti, kas tur dzīvoja? Un tos divus brāļus?” “Protams,” Mīa sacīja. “Tie, kas atrada to mazo meitenīti kokā?” Munks piekrītoši pamāja ar galvu.

“Emīlija īsaksena. Viņa ar Kimu ir kopā, pāris, un, ja es nemaldos, tad viņi cer, ka varēs adoptēt abus puikas.”

“Bet tas ir lieliski.” Mīa smaidīja.

Munks nosmējās neskanīgus smieklus. “Jā, jā, es pieņemu, ka viņiem jā, bet mums jau gan ne, vai ne tā? Es nevaru iedomāties, kā mēs tiksim galā bez Kima, un ja tas idiots Karijs nevar saņemties un ierasties darbā...”

“Tu atradīsi kvalificētu aizvietotāju. Tev tas labi padodas.”

“Viņš nedrīkst aiziet, kamēr šī lieta nav atrisināta. To nu es liku skaidri noprast,” Munks norūca.

“Ko tu vispār domā?”Mīa jautāja, kad priekšējie lukturi izgaismoja izkārtni viņu priekšā.

Hūrumlandetas audzētava. 500 m.

“Par šo lietu?” Munks vaicāja.

“Jā.”Mla pamāja ar galvu.

“Tikai starp mums?”

<4T- »

Ja-

“Man ir ārkārtīgi slikta priekšnojauta. Kaut kas man šeit šķiet pazīstams. Vai tu saproti, ko es ar to domāju?”

“Ļaunums,” Mīa klusi noteica.

Munks viegli pamāja ar galvu, nogriezās no galvenā ceļa un brauca pa koku ieskautu aleju pretī siltumnīcu spozmei, kas vīdēja priekšā.

17. nodaļa

Atmosfēra Helēncs Eriksenas mazajā kabinetā bija smagi pie-vilkusies ar sērām. Mīa bija pateicīga Munkam, ka viņš deva vadītājai un pārējiem iemītniekiem laiku aprast ar skumjajām ziņām. Slaidā sieviete, kas sēdēja viņiem priekšā, bija tik ļoti apbēdināta, ka šķita — viņa teju spēj izveidot sakarīgu teikumu.

“Vispirms es gribētu pateikties, ka nekavējoties piekritāt tikties ar mums.” Munks nokremšļojās un atpogāja mēteli. “Un vēl, saprotams, paldies par jūsu palīdzību vakar. Es saprotu, ka notikušais jūs ir šokējis, un atvainojos, ka mums tagad jāapgrūtina jūs ar jautājumiem, kas uz šīs traģēdijas fona var šķist nebūtiski. Mums, protams, ir ārkārtīgi svarīgi pēc iespējas ātrāk sākt izmeklēšanu, un, lai gan es zinu, ka tas Kamillu neatdzīvinās, ka tas nekādi nemazinās sēras, ko jūs visi izjūtat, taču mums ir jāatrod tas, kas to paveicis.”

“Jā, protams.” Helēne Ēriksena viegli pamāja ar galvu.

Mīai nebija nekādu šaubu, ka šī sieviete šeit bija galvenā. Pat tas, kā viņa sēdēja pie sava galda, izstaroja autoritāti.

“Labi.” Holgers pamāja. “Mums jau ir visu darbinieku un klientu saraksti, ko saņēmām no jūsu palīga...”

“Peulusa.”

“Jā, Peulusa. Paldies.” Munks pasmaidīja. “Mums vēl vajadzētu arī detalizētāku informāciju par pacientiem...”

“Iemītniekiem,” Helēne Eriksena viņu izlaboja.

“Jā, saprotams, atvainojiet. Vairāk informācijas par, nu, šejienes iemītniekiem. Pagaidām mums ir tikai viņu vārdi, tomēr vajadzēs arī pieeju viņu medicīniskajai vēsturei, lietas dokumentiem, vairāk detaļu par to, kas viņi ir, ko piedzīvojuši, kā viņi šeit nonākuši, ja jūs saprotat, ko es ar to domāju?”

Izskatījās, ka Helēne Eriksena kādu brīdi to apsvēra, bet tad galu galā pamāja ar galvu.

Viņa aizstāv savas meitenes.

Mīa Krīgerc izjuta pret sievieti vēl lielāku cieņu.

“Labi.” Munks pasmaidīja un pašķirstīja savu piezīmju bloku. “Tā, tiksim ar šo galā. 19. jūlijā jūs ziņojāt par Kamillas pazušanu, tomēr pēc pāris dienām sazinājāties ar mums un atsaucāt ziņojumu. Kāpēc?”

“Saprotams, ka tagad es jūtos kā tāda muļķe. Taču Kamilla vienmēr tāda ir. Es domāju... viņa tāda bija."

I Ielenc Eriksena brīdi sēdēja, neko neteikdama, un Mīa redzēja, cik viņai grūti runāt par Kamillu Grīnu pagātnes formā.

“Kāda viņa bija?”Munks jautāja, nākdams viņai palīgā.

“Svārstīga.”

“Kādā ziņā viņa bija svārstīga?” Munks laipni jautāja, lai palīdzētu viņai atgūt domu pavedienu.

“Nē, ne svārstīga. Atvainojiet, tas nav pareizais vārds. īpaša. Kamilla bija īpaša,” Helēne Eriksena turpināja. “Viņa ienīda noteikumus un autoritātes. Viņa mēdza bieži bēgt prom, bet vienmēr atgriezās, kad bija tam gatava. Visam bija jānotiek pēc viņas ieskatiem, tāda viņa vienkārši bija, ja saprotat, ko es ar to domāju?”

“Es saprotu.” Munks pamāja ar galvu. “Tātad jūs paziņojāt par pazušanu, bet tad...?”

“Mums šeit ir diezgan strikti noteikumi,” Helēne Eriksena sacīja. “Dažiem tas patīk, dažiem ne, bet tā nu tas ir, tā nu mēs šeit dzīvojam. Lai kaut ko iegūtu, tev kaut kas ir jādod pretī, vai saprotat?”

Helēne viņiem tik tikko samanāmi uzsmaidīja.

“Tātad... viņa...?” Munks jautāja.

“Kamilla neieradās uz 18. jūlija vēlo maiņu, un, kad nākamajā rītā mēs pārbaudījām viņas istabiņu, viņas tur nebija, un tad es ziņoju par viņas pazušanu.”

“Un kāds bija iemesls tam, ka atsaucāt ziņojumu?”

“Pāris dienu vēlāk viņa atsūtīja man īsziņu.”

“Kas tur bija rakstīts?” Munks jautāja.

Helēne Ēriksena nopūtās un pašūpoja galvu. “Ka mums nevajag viņu meklēt. Ka ar viņu viss ir kārtībā. Ka viņa devusies uz Franciju apmeklēt tēvu...”

“Un jūs viņai noticējāt?” tagad ierunājās Mīa, tajā pašā mirklī saprotot, ka viņas teiktais izklausījās diezgan skarbi. “Es ar to gribēju teikt... vai šajā īsziņā bija kas tāds, kas lika domāt, ka kaut kas nav labi?”

Tagad Helēne Ēriksena paskatījās uz Munku, kādu brīdi svārstīdamās. “Nē, es...”

“Neviens jūs ne par ko nevaino. Par to vispār nav ne runas,” Munks sacīja.

“Iespējams, ka man vajadzēja zināt,” Helēne Ēriksena teica, pievērsdama skatienu rakstāmgaldam savā priekšā. “Bet viņa bija nedaudz...”

“Svārstīga?” Munks jautāja.

“Nē, nē... Kā jau teicu, es izvēlējos nepareizu vārdu... ietiepīga,” blondā sieviete noteica, atkal paskatīdamās uz viņiem. ““Ietiepīga” ir labāks vārds. Kamillai nepatika, kad cilvēki viņai teica, kas jādara.”

“Tātad īsziņa likās patiesa?” Mīa jautāja.

«T- »

Ja.

“Vai jums ir kādas idejas par to, kas to varētu būt paveicis?” Mīa turpināja.

“Nē, absolūti nekādu.” Ilelēne Ēriksena saminstinājās, atkal paskatīdamās uz Munku.

“Nevienam no šejienes iemītniekiem vai darbiniekiem nav traumatiskas dzīves pieredzes? Kāds, kuram bijusi tik grūta bērnība, ka viņš varētu izbaudīt Kamillas nolikšanu spalvās un ielikt viņai mutē ziedu?”

“Nē... Es gribēju teikt, kā gan es to varētu...” Viņai acīs parādījās baiļpilna izteiksme.

“Nekādas nojautas?” Mīa turpināja, ignorējot Munka skatienu, ko viņš tai veltīja.

Helēne Ēriksena uz mirkli apklusa un uzmeta ātru skatienu Munkam, bet pēc tam atkal pievērsās rakstāmgaldam.

“Nē,” viņa klusi noteica, tad pacēla galvu un paskatījās uz viņiem. “Nē, protams, ka ne.”

Munks atkal uzmeta Mīai dusmīgu skatienu, un izskatījās, ka viņš kaut ko gatavojās teikt, kad viņus pārtrauca klauvējiens pie durvīm un tajās parādījās jauns vīrietis ar cirtainiem matiem.

“Helēne, mums vajag...”

Jaunais vīrietis aprāva teikumu pusē, kad saprata, ka Helēnei Ēriksenai ir apmeklētāji.

“Vai , es atvainojos, es...”

“Peulus, viss kārtībā.” Helēne Ēriksena pasmaidīja. “Kas par lietu?”

“Dažas meitenes, viņas... nu, es nezināju, ka...” jaunais vīrietis atsāka runāt, atkal paskatīdamies uz Mīu un Holgcru.

“Vai mēs to varam atlikt uz vēlāku?”

“Jā, protams, ka varam, bet...”

“Mēs varam pagaidīt.” Munks pamāja ar galvu. “Nekādu problēmu.”

Jaunais vīrietis durvju ailā paskatījās uz Helēni un uzmeta raiž-pilnu skatienu Mīai un Munkam, un pēc tam atkal pievērsās savai priekšniecei.

“Būtu labi, ja... nu, tagad būtu labi. Ja tas ir iespējams?”

“Vai esat droši, ka jums nekas nav pretī?” Helēne Ēriksena taujāja, skatoties uz Mīu un Munku.

“Jā, protams,” Munks teica. “Mums ir daudz laika.”

“Lieliski, paldies jums.” Viņa pasmaidīja un piecēlās no krēsla. “Es drīz atgriezīšos.”

Aiz viņiem atskanēja durvju aizvēršanās troksnis, un piepeši mazajā kabinetā viņi bija palikuši vieni.

Munks paskatījās uz Mīu un pašūpoja galvu.

“Kas ir?” Mīa jautāja, paraustot plecus.

“Vai tev nešķiet, ka biji nedaudz par skarbu?”Munks vaicāja.

“Viņa kaut ko zina.”

“Ko tu ar to domā?”

“Atvainojiet. Pie kā mēs palikām?” Hclēne Ēriksena jautāja, kad bija atgriezusies un atkal apsēdusies savā krēslā.

“Pacientu lietas?” Munks sacīja nedaudz samulsis.

“Iemītnieki,” Helēne Ēriksena viņu atkal izlaboja.

“Jā, protams, atvainojiet,” Munks sacīja. “Kad, jūsuprāt, mēs varētu tās iegūt?”

“Man vispirms ir jārunā ar mūsu advokātu,” Helēne Ēriksena sacīja. “Tik vien kā jāpārliecinās, ka mēs visu darām pareizi, ka neatklājam informāciju, ko nedrīkst atklāt.” Helēne viņiem uzsmaidīja, viņas acis tagad bija mirdzošākas.

“Labi.” Munks pamāja ar galvu, uzmetot Mīai zibenīgu, skarbu skatienu, tad pakasīja bārdu un atšķīra piezīmju blokā jaunu lapu.

18. nodaļa

Gabriels Mērks sēdēja pie monitoriem savā kabinetā Mariboes-gātes ielā un klusībā jutās visai apmierināts ar sevi. Jaunais hakeris pret Holgeru Munku izjuta tikai cieņu, tomēr, kā vienmēr, sapulces laikā kaut kas bija palaists garām. Vecums. Iespējams, ka to varēja tā izskaidrot. Munkam drīz paliks piecdesmit pieci gadi, kas nenozīmēja, ka viņš bija relikts, tomēr reizumis viņu priekšnieks piemirsa, ka viņi tagad dzīvo citādā laikmetā salīdzinājumā ar laiku, kad viņš sāka darbu policijā.

Septiņpadsmitgadīga meitene Kamilla Grīna tika atrasta mirusi Hūrumlandetā ar ziedu mutē, un nevienam pat nebija ienācis prātā pieminēt sociālos medijus. Gabrielam gribējās pacelt roku un to ieteikt, tomēr viņš bija izlēmis tā nedarīt. Munks bija tik dīvainā garastāvoklī, un Gabrielam šķita, ka tas nebija pats labākais brīdis, kad priekšniekam lasīt lekciju par mūsdienu pasauli.

Labāk būs, ja viņš pats to pārbaudīs, un, iespējams, ka procesa gaitā iemantos atzinību. Gabriels iedzēra malku no Coke pudeles, kas atradās pie tastatūras, un mutē iemeta jaunu košļājamās gumijas gabalu. Gabriels bija atradis vairākus Facebook profilus ar Kamillas Grīnas vārdu, tomēr neviens no tiem nepiederēja meitenei, kuras fotogrāfijas viņi bija redzējuši. Tur bija meitene no Dienvidkarolī-nas, tērpusies bikini, pavecāka sieviete no Floridas fotogrāfijā ar savai kaķi, kāda no Zviedrijas, meitene no Ungārijas, tomēr neviena no viņām nebija īstā Kamilla Grīna, ko viņš meklēja. Īstenībā tas bija dīvaini, viņš sākumā bija nodomājis, dīvaini, ka viņas nebija Facebook, bet tad viņš bija sācis spēlēties ar viņas vārdu un pēc vairāku dažādu vārdu kombināciju izmēģināšanas viņam galu galā bija izdevies viņu atrast.

cgreen

Facebook konts un viens Instagram konts. Tas bija viss. Viņš vēlreiz pārskatīja visas Instagram fotogrāfijas, cenšoties atkal nonākt uz viena viļņa ar savu iekšējo policistu, analizēt to, ko bija atradis. Jo kaut kas nebija lāgā. Ļoti nedaudz Facebook statusa atjauninājumu. Ne tik daudz ari fotogrāfiju Instagram. Netipiski septiņpadsmitgadīgai meitenei. Pāris pašiņu; “Garlaicīgi” bija paraksts zem fotogrāfijas, ko Kamilla bija ievietojusi, viņaprāt, tā bija viņas guļamistaba “Hūrumlandetas audzētavā”. “Rīt jāšu ar Viesuli!” zem fotogrāfijas, kurā viņa smaidīja, pacēlusi abus īkšķus, tajā pašā gultā ar to pašu fonu. Pāris komentāru: “Daudz laimes dzimšanas dienā!”, “Tu man pietrūksti, mazā!” Bet, ja neskaita to, tad tur bija visai maz satura, un tas bija tas, kas iekrita Gabrielam acīs līdz brīdim, kad viņš nori-tināja kontu līdz beigām, lai apskatītos, kad profili tika izveidoti.

30. jūnijs.

Konti bija neseni. Abi atvērti vienā un tajā pašā dienā. Trīsdesmitajā jūnijā.'Tikai trīs nedēļas pirms viņas nozušanas.

Gabriels iedzēra vēl vienu malku kolas un centās domāt kā Munks. Vai tiešām viņa tikai nesen bija pievienojusies sociālajiem medijiem? Vai arī Kamilla Grīna bija izdzēsusi vecos kontus un izveidojusi jaunus trīs nedēļas pirms nozušanas? Kāpēc?

Gabriels vēlreiz pārskatīja fotogrāfijas. Viņš satrūkās, kad pie durvīm atskanēja pēkšņs klauvējiens, tad tajās parādījās Mīa Krī-gere.

“Vai esi aizņemts? Vai esmu tevi pieķērusi?”

“Ko?” Gabriels samulsa.

“Noslēpumi?” Mīa pasmaidīja.

“Ko?”

“Vai tu skatījies pornogrāfiju?”

“О, jā, reāli.” Gabriels sāka sparīgi māt ar galvu. “Es meklēju Karijam bildes.”

“Protams, ka tā.”Mīa smējās, atvērdama jakas rāvējslēdzēju. “Ko tad viņš šoreiz ir sagribējis?”

“Aziātiskas meičas norvēģu tautastērpos, kas jāj ar kamieli,” Gabriels atbildēja, juzdams, ka kvēlums viņa sejā sāk pierimt.

Mīa iesmējās. “Viņš ir spējīgs uz viss kaut ko, vai ne?”

“Jā, droši vien,” Gabriels noteica, nedaudz satraucies, Mīai skatoties viņam tieši acīs.

“Nu, tad tu viņu atradi?”

Mīa ar galvas mājienu norādīja uz ekrānā redzamajām fotogrāfijām.

“Jā,” Gabriels sacīja.

“Munks jau nu nepavisam nav internēta spečuks, ne?”

“Nē.” Viņš pasmaidīja.

“Labi vien ir, ka tu mums te esi.” Mīa arī pasmaidīja un viegli iedunkāja viņam pa plecu.

“Vai ne?” Gabriels nomurmināja, cerēdams, ka sārtums vairs neparādīsies viņam uz vaigiem.

“Kas tad mums te ir?” Mīa jautāja, skatīdamās atkal uz ekrānu.

“Viens Facebook un viens Instagram konts.” Gabriels atvēra abas divas internēta lapas, lai viņa tās redzētu vienu otrai blakus.

“Es arī pati nevaru plātīties ar pārāk lielām zināšanām,” Mīa bilda. “Tātad uz ko mēs te skatāmies?”

“Jauni konti.” Gabriels iekrckšķinājās.

“Ak tā?”Mīas acis uz mirkli iepletās. “Cik jauni?”

“Trīs nedēļas pirms viņas nozušanas.”

“Vai tu joko?”

“Nēē.”

“Un ko tas nozīmē? Es domāju tev kā cilvēkam, kas tajā visā ir iekšā?”

“Tu domā internētā?”

Gabriels sāka atslābt. Siltums tā arī nebija iemeties viņa vaigos.

“Nu, es neesmu pusaudze sociālajos medijos, tāpēc man grūti teikt. Vai varētu būt, ka viņai tas viss vienkārši ir kas jauns?”

Gabriels savieba seju. “Es šaubos.”

“Labi. Kā būtu, ja kāds izdzēš savus profilus un tad atver jaunus? Kāpēc kāds, tavuprāt, tā darītu?”

“Tam var būt vairāki iemesli. Es pieņemu, ka tā var būt sakritība. Tam nemaz arī nav jābūt nekam tādam" Gabriels turpināja. “Varbūt tev ir Facebook draugi, ar kuriem tu vairs nevēlies uzturēt kontaktus, bet jūties pārāk neērti viņus izdzēst no draugu saraksta, jo tad tev nāksies paskaidrot savu rīcību, tāpēc izveidot jaunu profilu ir daudz vienkāršāk.”

Mīa savilka uzacis un viegli paraustīja plecus.

“Tomēr lielākoties tas nozīmē, ka kaut kas ir noticis.” “Piemēram, kas?”

“Tas var but jebkas. Piemēram, tu esi izšķīrusies ar draugu un negribi, lai viņš uzzina par cilvēkiem, ar kuriem tagad kopā tušē.” ““Kopā tušē"?” Mīa smaidīja. “Vai tas ir tas, ko jūs darāt?”

“Kā tu to domā?”

“Tušējat viens ar otru? Vai tas ir tas, ko cilvēki dara internētā?” Mīas jautājums saderējās ar kādu, kas bija Munka vecumā. Taču Gabriels zināja, ka viņa neiesaistījās sociālajos medijos. Viņa atradās sabiedrības uzmanības centrā. Viņa augstu vērtēja savu pri-vātumu. Pirms gadiem Facebook bija Mīas Krīgeres fanu lapas.

“Jā, kad nemeklējam aziātiskas meičas norvēģu tautastērpos.” Gabriels iesmējās.

Mīa pasmaidīja, neatraujot skatienu no ekrānā. “Zirgi?” viņa jautāja, norādot uz vienu no bildēm.

“Jā, izskatījās, ka viņai patika jāt ar zirgu.”

“Viesulis,” Mīa noteica klusā balsī, norādot uz Facebook ziņojumu.

“Jā, droši vien, ka zirgs, kā tev šķiet?”

“Ļoti iespējams. Ja vien tas nav kamielis.”

Gabriels pasmaidīja un juta, kā kvēle atgriežas viņa vaigos.

Mīa piecēlās kājās, tomēr uz mirkli vēl palika, stāvēdama monitoru priekšā, it kā par kaut ko prātodama. “Labi.” Viņa pamāja pēc brīža. “Tu nāksi vai ne?”

“Uz kurieni?”

“Mēs saņēmām viņas lietas no audzētavas. Tās apstiprina to, ko tu te esi atradis.”

“Kādā ziņā?”

“Zirgi. Man šķiet, ka mums ar to vajadzētu sākt.”

Mla atkal uz mirkli apstājās monitoru priekšā, taču izskatījās, ka viņa domās atradās kaut kur citur.

“Tātad tu nāksi?” viņa jautāja pēc brīža.

“Protams.” Gabriels pamāja ar galvu, un sekoja viņai pa gaiteni uz sanāksmju telpu.

19. nodaļa

Skunkss attapās tādas dilemmas priekšā, ar kādu vēl nekad nebija saskāries.

Jaunais hakeris novilka adīto cepuri zemāk pār saviem raupjajiem melnajiem matiem ar treknu baltu svītru pa vidu, kas bija par iemeslu viņa iesaukai, un šķērsoja ielu, lai slēptos ēnās.

Parastos apstākļos viņam pat prātā neienāktu doma par došanos uz policiju. Pilnīgi izslēgts. Tas bija pašsaprotami. Viņa pasaulē palīdzības sniegšana varas institūcijām bija nāves grēks. Bet tagad? Pēc filmas, ko viņš vakar bija noskatījies? Neizskatījās, ka viņam būtu kāda cita iespēja.

Sūcis.

Viņš uzvilka kapuci, aizsmēķēja cigareti un izvēlējās citu maršrutu, pa kādu tajos retajos gadījumos, kad izgāja no mājas, parasti negāja. Skunkss nemēdza ilgi uzturēties ārā. Viņš tam neredzēja jēgu. Viss, kas viņam bija vajadzīgs, atradās viņa pagrabā Teijenā. Pašam savs bunkurs. Kur neviens viņu nevarēja atrast. Bet tagad viņam vajadzēja izvēdināt galvu.

Tā nabaga meitene.

Kāpēc viņš nebija klausījis savai intuīcijai? Atstājis to serveri mierā. Viņam bija ķēriens uz tādām lietām, tāda kā sestā maņa par to, kur internētā iet un no kā izvairīties kā uguns; tā bija arī šoreiz viņu brīdinājusi, bet viņš nebija klausījies. Kārdinājums bija pārāk liels. Ko viņš bija atradis, kādu filmu bija redzējis.

Jiziņ.

Skunkss ievilka vēl vienu dūmu no cigaretes, ātri apgriezās riņķī un sāka ceļu atpakaļ, no kurienes tikko bija nācis.

Viņa paša uzvedība dzina viņu izmisumā. Paranoisks? Tas nebija viņam raksturīgi. Savos desmit hakera gados viņš vēl nekad nebija nobijies. Ne reizi. Viņš vienmēr visu kontrolēja. Nekad neatstāja aiz sevis pēdas. Viņš nebija nekāds amatieris. Pie sevis nolamājies, aizmeta cigareti, atkal šķērsoja ielu un izvēlējās ceļu mājup uz labu laimi, visu laiku atskatoties pāri plecam.

Skunkss sajuta, kā viņā sarosās anarhists, kad sasniedza Teije-nas parku. Viņa sirdsapziņa viņu nekad netramdīja par to, ko viņš darīja. Viņš to uztvēra gandrīz par savu pienākumu. Viņš nebija nekāds Robins Huds, visu naudu paturēja sev, tomēr cilvēki, kurus viņš apzaga, bija tik korumpēti, ka saņēma tieši to, ko bija pelnījuši. Viņa biznesa ideja bija tikpat vienkārša, cik spīdoša. Viņš izvēlējās kompāniju, kas viņam nepatika, atklāja tās serveros drošības trūkumus un tad ievāca informāciju par negodīgiem darījumiem, kuros bija iesaistīti lielākā daļa uzņēmumu — korupcija, kukuļdošana, vides likumu pārkāpumi, jebkas —, un tad lika viņiem maksāt.

Skunkss pašūpoja galvu. Ja vien cilvēki Norvēģijā zinātu, ko visas tās lielās, populārās kompānijas darīja, kuru pakalpojumus viņi izmantoja, kuru produkti bija visos veikalos un kuru īpašnieki tika uzskatīti par sabiedrības pīlāriem, — ja sabiedrība zinātu, tieši kā šīs kompānijas pelnīja, kā tās bija kļuvušas tik bagātas, — tad, iespējams, cilvēki sadumpotos.

Tas nekad nebija grūti. Viņš nekad nebija saskāries ar problēmām. Ikreiz, kad viņš kaut ko uzgāja, un viņš gandrīz vienmēr kaut ko uzgāja, viņš nosūtīja anonīmu e-pasta ziņojumu ar saviem atklājumiem un pieprasīja naudu apmaiņā pret informācijas neatklāšanu. Virtuālā šantāža. Šantažējot tādus idiotus, kas to bija pelnījuši. Un viņi vienmēr izvēlējās maksāt. Viņiem vienmēr bija noslēpumi, kurus tie gribēja paturēt slepenībā. Vienmēr. Skunksa sirdsapziņa bija pilnīgi tīra.

Bet šis bija kas cits.

Šī filma.

Tas bija kas vairāk par kompāniju, kas veic nelegālus maksājumus kādreizējai Padomju Savienības valstij, lai iegūtu monopolu tās produkta pārdošanai sakaru tirgū. Vairāk par naudas pārskaitījumu kādam Āfrikas līderim, kas jau bija izšķiedis attīstības palīdzības miljonus pats savām vajadzībām, vai quid pro quo darījumiem, atļaujām naftas urbumiem, ieroču, kājnieku mīnu vai munīcijas pārdošanai.

Tas nebija nekas no iepriekš minētā.

Tas bija...

Sūds.

Skunkss aizsmēķēja kārtējo cigareti, cenzdamies sakārtot domas. Vienmēr jau bija Gabriels Mērks.

Viņi bija sākuši darboties kopā pirms vairākiem gadiem, un sākumā tas viss bija tikai tā priekam. Pie datoriem viņu guļamistabās, Elektrons un Fēnikss, no tiem laikiem, kad tikpat kā nebija nekāda internēta un datoriem bija tikai 10MB atmiņas kapacitāte, un procesori bija kalkulatoru izmērā, un tomēr abi bija uzlauzuši visu — NASA, CIP — bet toreiz tā bija tikai spēle; viņi no tā ķēra kaifu, viņš un Gabriels, katru reizi, kad viņiem izdevās ielauzties sistēmā, kas tika uzskatīta par neuzlaužamu, līdz vienu dienu Gabriels pārmetās ierakumu otrā pusē.

Tāpēc viņi vairs neuzturēja kontaktu. Gabriels uzskatīja, ka viņiem vajadzēja izmantot savas prasmes, lai darītu labu, nevis lai iznīcinātu, nevis lai radītu haosu, un pēdējo reizi, kad viņi tikās, viņiem bija milzīgs strīds pie alus glāzes Tedija Soft Bur. Kopš tās reizes viņi nebija runājuši. Pēdējais, ko viņš bija dzirdējis, ka Gabriels sācis strādāt policijas labā.

Sūds, sūds, sūds.

Skunkss ievilka svaigu dūmu no cigaretes un pieņēma lēmumu.

Tā arī bija jādara.

Gabriels Mērks. Nebija citu variantu. Skunkss aizmeta cigareti, vēlreiz pameta skatienu pāri plecam un tad devās mājās uz savu bunkuru.

20. nodaļa

Mīa Krīgere pieaicināja viesmīli, pasūtīja Guinness alu un Jāger-meister un tad gaidīja, kad viņš aizies, lai atvērtu mapi.

Viņa atradās cienījamā, vecā krogā Hegdeheugsveienas ielā, kur bija pasākusi meklēt glābiņu, kad dzīvoklī, kas atradās tikai pāris minūšu attālumā, kļuva pārāk vientuļi un auksti.

Viņa bija izvēlējusies galdiņu tālākajā kroga stūrī, kas viņai gāja pie sirds — tur varēja paslēpties, palikt vienatnē ar savām domām, bet tajā pašā laikā just sev apkārt mutuļojam dzīvi. Mīai šī vieta vienmēr bija patikusi. Daudz laika šeit pavadījusi studentes gados. Šeit bija kabīnes ar sarkanas ādas sēdekļiem un baltiem galdautiem. Viesmīļi baltā kreklā ar tauriņu. Daudzveidīga klientūra, sākot no biznesmeņiem uzvalkā līdz nosmurkušiem māksliniekiem un rakstniekiem. Ikviens šeit varēja paslēpties, bet, kas bija svarīgi, šī bija viena no retajām iestādēm Oslo, kur netika atskaņota mūzika. Mīa deva priekšroku klusumam, klusinātām balsīm, kas skanēja pāri glāžu šķindoņai, nevis nepārtrauktajiem skaļruņu trokšņiem.

Viņa iedzēra lielu malku alus un vēroja pirmo fotogrāfiju. Kaila meitene. Izvietota konkrētā pozā sveču pentagrammā. Uz spalvu klājiena. Galvā blonda parūka. Mutē zieds. Mīa izdzēra savu alus glāzi, juta, kā alkohols sāk iedarboties, atkārtoja pasūtījumu un izņēma no somas pildspalvu un piezīmju grāmatiņu.

Trīs mēneši.

Izkāmējusi. Nobrāzumi un tulznas.

Vēderā dzīvnieku barība.

Pazuda trīs mēnešus pirms atrašanas.

Balsis ap viņu lēnām izgaisa, kamēr viņa iegrima aizvien dziļāk un dziļāk domās.

Tas bija vienīgais izskaidrojums.

Kāds viņu bija turējis gūstā.

Šeit. Norvēģijā. Kamēr normālie cilvēki no rīta pamodās, atvadījās no saviem mīļajiem, devās uz darbu, tērzēja pusdienu pārtraukumā, paņēma bērnus no bērnudārza, ieturēja vakariņas, apdarīja mājas soli, skatījās ziņas, devās pie miera, izslēdza naktslampiņu pie gultas, gaidot nākamo, parasto dienu, septiņpadsmitgadīgā Kamilla Grīna bija kaut kur ieslodzīta, gandrīz nobadināta līdz nāvei, pārbijusies, viena.

Mīa Krīgere iemalkoja no otrās Guinness glāzes, aizspieda lūpas ciet un centās no visas sirds neļaut sev atgriezties tajā vietā, kur atradās pirms nepilnām divdesmit četrām stundām. Tas ļaunums. Та tumsa.

Nāc, Mīa, nāc!

Nē.

Nāc, Mia!

Nē, nc tagad.

Bet mēs varam būt kopā!

Nē, Sigrīd, man ir...

“Vēlreiz to pašu?”

Viesmīlis iztraucēja Mīu Krīgeri, nostādamies viņas priekšā.

“Ko?”

“Vēlreiz to pašu?” Pavecais viesmīlis ar tauriņu ar galvas mājienu norādīja uz tukšajām glāzēm, kas atradās viņai priekšā.

“Jā, lūdzu,” Mīa noteica, viņai izdevās izmocīt nelielu smaidiņu.

Viesmīlis pieklājīgi pamāja ar galvu, atgriezās ar diviem jauniem dzērieniem un nozuda.

Nolādēts.

Mīa ielika mapi atpakaļ somā un trīcošiem pirkstiem vienā paņēmienā izdzēra šotglāzi.

Sasodīts.

Iespējams, ka viņai tā vairs nebija. Viņas talanta. Viņas spējas ieraudzīt to, ko citi nespēja. Tas bija iemesls, kāpēc Munks pieņēma viņu darbā, pirms viņa vēl bija pabeigusi apmācību. Iespējams, ka psihologam bija taisnība.

Manuprāt, tas ir tavs darbs, kas tevi dara slimu.

Tu ņem pārāk daudz, pie sirds.

Man šķiet, ka tas tevi varētu nogalināt.

Mīa nolika pildspalvu uz piezīmju bloka un uzvilka jaku. Viņa pamāja ārāsviedējam un izgāja ieelpot svaigu gaisu. Viņa atrada krēslu un vēroja, kā divi piedzērušies uzņēmēji smēķē, pārrunādami dienā noslēgto darījumu.

Viņš viņu uzpoš.

Viņa centās to atgrūst malā, tomēr tas atkal piezagās klāt.

Viņš viņu uzpoš. Blonda parūka. Zieds mutē. Viņš liek viņai izskatīties skaistai. Viņš sagatavo viņu. Kamillu. Viņa ir kaila. Jaunava. Viņam meitene ir kaut kam vajadzīga. Kaut kam, ko mēs neredzam.

Mīa grīļīgā gaitā pagāja garām ārāsviedējiem, atgriezās pie galdiņa un atkal pielika pildspalvu pie papīra.

Viņš?

Vai arī tur bija vairāki?

Viņas mobilais telefons ievibrējās, displejā parādījās “Ilolgers”, taču viņa vienkārši ļāva tam zvanīt.

Mīa iemalkoja alu un domāja par to visu vēl pamatīgāk. Parūka. Kāpēc tieši šī parūka? Kamilla nebija gluži blondīne. Vai tādēļ? Blondīne? Viņai bija jābūt blondai, jo...? Septiņpadsmit gadus veca. Jauna. Skandināviete. Blonda. Tieva? Vai viņš bija turējis viņu badā, jo gribēja, lai viņa ir vēl tievāka? Vai tāpēc viņa tika turēta gūstā? Jo viņai bija tā jāizskatās? Tieši šādi? Pildspalva tagad brāzās pa lapu, kamēr telpa apkārt izgaisa. Viņai tā bija jāizskatās. Parūka. Blonda un kaulaina. Viņa nav viņa pati. Viņai nav jābūt viņai pašai. Tā nav Kam illa, kas tur gul. Tā ir kāda cita. Kas tur guļ? Kas tu esi?

Mīa iztukšoja glāzi, to pat nemanīdama, tad turpināja kricelēt uz papīra.

Dāvana.

Sveces un spalvas.

Tās bija iesaiņojums.

Zieds.

Viņa tiek kādam pasniegta kā dāvana.

“Vēl?”

Apjukusī Mīa pacēla skatienu no savām piezīmēm, īsti nesaprazdama, kur atrodas. Viņa bija tuvu kaut kam, kaut kam, kas atradās dziļi iekšā, tomēr realitāte bija atsaukusi viņu atpakaļ.

“Vēlreiz to pašu?” viesmīlis jautāja.

“Jā.” Mīa ātri pamāja ar galvu, cenzdamās atgriezties tajā vietā, tomēr tā sajūta bija pagaisusi. Tagad viņai apkārt kabīnēs bija vien piedzērušies cilvēki ar alus glāzēm, un viņa apjauta, cik daudz alkohola pati bija izdzērusi; viņa tik tikko spēja nolasīt mobilā telefona displeju.

I lolgers Munks.

Viņš bija zvanījis sešas reizes.

Un atsūtījis īsziņu.

Kur tu esi? Piezvani!

Viņa atrada viņa telefona numuru un centās saņemt sevi rokās, kaut kur tālu, tālu izdzirdēdama sauciena signālu. Mīa nezināja, kas tieši, bet kaut kas Munkā lika viņai justies vainīgai. Par pārlieku dzeršanu. Par viņas depresiju. Par alkšanu nozust. Viņš bija licis tik lielas cerības uz viņu, varbūt tas bija tas iemesls. Viņa spilgti atcerējās viņu pirmo tikšanos. Viņš bija centies to visu pavērst tā, ka viņai vajadzēja būt neticami laimīgai, ka tiek piedāvāta vieta tikko izveidotā izmeklēšanas vienībā, ko viņš vadītu, tomēr intervijas laikā bija tik nepārprotami acīmredzams, ka viņš gribēja viņu, lai ko tas arī maksātu, tā ka viņa nemaz nejutās neērti vai satraukusies. Tas Hol-geram labi padevās. Tāpēc Mīai viņš tik ļoti patika. Viņš nevarēja ciest vāvuļošanu par savām jūtām, tomēr bija teju vai caurredzams. Nu, vismaz viņai. Nāc, Mīa, nāc!

Viesmīlis atgriezās ar vēl vienu pasūtījumu, kad viņa telefonā izdzirdēja priekšnieka dobjo balsi.

“Jā?”Munks noņurdēja.

“Jā?”

“Ko “jā”?”

“Tu man zvanīji,” Mīa atcirta, cerēdama, ka viņa izklausās nosacīti skaidrā.

“Ak tā,” Munks noteica. Izklausījās, ka viņš bija aizņemts ar kaut ko citu, it kā viņam būtu piemirsies, ka bija pirms tam zvanījis. “Saņēmām divus zvanus no preses, pirms pāris stundām, vienu no Dagbladet, otru no FG,” viņš teica, tagad koncentrēdamies. “Nu tik ies vaļā, ja es tā varu izteikties. Viņi rit drukās fotogrāfijas no noziegumu vietas. Iespējams, ka tās jau tagad ir pieejamas internētā.”

“No noziegumu vietas?” Mīa bija pārsteigta. “Kā viņi tās dabūja?”

“Nav ne jausmas,” Munks norūca. “Tomēr mēs šajā ziņā vairs neko nevaram darīt, tā ka nāksies vien ar to tikt galā. Es jau runāju ar Aneti, un viņa rīt no rīta par to informēs Grenlannē. Mums deviņos no rīta būs preses konference, un tad jau skatīsimies, kā lietas attīstīsies. Bet...” Munks atkal apklusa, it kā prātodams, ko vēl teikt.

“Bet kas?”

“Mēs visu kontrolējam, bet ir svarīgi, ka..." Munks nokremšļojās.

“Kas ir?”

Vēl viena pauze.

“Tev vajadzētu palikt ārpus radariem,” Munks steidzīgi nobēra, it kā tas būtu kas tāds, ko viņš bija baidījies viņai teikt.

“Kā tu to domā?”Mīa jautāja.

“Mums vajag, lai tu paliec ārpusē.”

“Kā tas ir ārpusē?”

“Tu neesi oficiāli atpakaļ darbā, nu, tāpēc, tu jau zini, kā šis lietas notiek; ar tavai reputāciju, ja laikraksti uzzinās, ka tu strādā pie lietas, kamēr esi atstādināta, tad...”

Mīa juta, kā viņā mostas aizkaitinājums. Viņa pasniedzās pēc alus glāzes un iedzēra lielu malku.

“Vai tu tur vēl esi?” Munks ierunājās vājā balsī.

“Jā, es te esmu,” Mīa attrauca. “Vai Mikelsons tevi satramdīja?” “Nu, jā, bet...”

Šķita, ka šī situācija liek Munkam justies nelāgi, un Mīa neredzēja nekādu jēgu likt viņam par to ciest. Tā nebija viņa vaina. Viņa zināja, ka tad, ja Munks būtu atbildīgais, viņš Mīas labā darītu visu.

“Holger, atslābsti,” viņa sacīja un viņai izdevās sevi nomierināt. “Es varu būt neredzama, ja tas ir nepieciešams. Nekādu problēmu.” “Paldies,” viņš teica un izklausījās atvieglots.

Kāpēc gan lai viņa vispār gribētu runāt ar laikrakstiem? Pēc tam, kad bija nošāvusi Sigrīdas draugu Markusu Skogu, tie viņai nedēļām nebija devuši miera. Viņa nespēja iziet no dzīvokļa un galu galā bija jāpaslēpjas kādā viesnīcā citā Oslo daļā. Nē, pilnīgi izslēgts. Viņai nebija nekādu problēmu palikt neuzkrītošai.

“Nekādu problēmu. Holger, neuztraucies par to. Tātad internētā šovakar un pirmajās lapās rītdien no rīta?”

“Tā izklausās,” Munks sacīja, priecīgs par to, ka viņa mainīja sarunas tematu.

“Bet viņi taču negrasās publicēt ķermeņa fotogrāfijas, vai ne?” “Nē, nē. Viņi ir pilnīgi aptaurēti, bet reizumis kaut kādā dīvainā kārtā izrādās, ka viņiem ir kaut kāda nojēga par morāli.”

“Ko tad viņi taisās publicēt?”

“Tikai nozieguma vietu.”

“Fotogrāfijas no vietas, kur tika atrasts ķermenis?”

“Es nezinu visas detaļas, bet pieņemu, ka viņiem ir penta-gramma, sveces, spalvas, kur viņa gulēja. Nolāpītās maitu lijas. Ludvigs cenšas saprast, kā viņi tās ir ieguvuši. Un runājot par...”

Mīa iedzēra vēl vienu malku alus, kad pamanīja durvīs parādāmies pazīstamu seju. Kompakts, buldogam līdzīgs vīrietis ar skūtu galvu, kas strīdējās ar vienu no ārāsviedējiem, kuram pat prātā nenāca laist viņu iekšā.

“Ludvigam ir informācija par spalvām.”

“Ko?” Mla jautāja, celdamās kājās.

“Spalvas no noziegumu vietas,” Munks turpināja. “Tas ir pūces spalvas.”

“Pūces? Visas spalvas?”

“Jā, tā izskatās. Es nezinu, kā viņi tās izšķir, bet...”

“Mums vajadzēs šo atlikt uz rītdienu,” Mīa viņu pārtrauca. “Man te kaut kas atgadījās, labi?”

“Ko? Jā, labi. Komandas sapulce ir desmitos no rīta.”

“Skaidrs.”

“Lieliski, un paldies par, nu, tu jau zini,” Munks nomurmināja.

“Nekādu problēmu,” Mīa pabeidza sarunu, tagad jau iedama pie durvīm esošās ķildas virzienā.

“Mīa.” Karijs atplauka smaidā un izstiepa rokas viņai pretī, kad bija viņu pamanījis.

“Viņš iekšā netiks.”

“Es neesmu piedzēries, tu stulbeni,” Karijs ierunājās neskaidrā balsī, izraudams roku no masīvā ārāsviedēja satvēriena.

“Viss kārtībā,” Mīa sacīja. “Viņš nāks kopā ar mani.Tikai ļaujiet man paņemt mantas.”

“Mīa, pasaki viņam,” Karijs teica, paklupdams pāri savām pēdām un nogāzdamies uz grīdas.

“Viņš te nedrīkst ienākt. Mēs viņu šeit vairs negribam redzēt,” ārāsviedējs bargā balsī sacīja, kad Mīa atgriezās pie durvīm ar somu.

“Kā gan man var aizliegt ienākt? Es vēl neesmu nemaz bijis iekšā. Un es neesmu piedzēries. Jums vajadzētu mani redzēt, kad es esmu piedzēries...”

“Aiziet, Karij,”Mīa teica un, veltīdama ārāsviedējam atvainošanās pilnu smaidu, izveda kolēģi ārā no kroga.

III

.

21. nodaļa

Vīrietim ar balto velosipēdista ķiveri nepatika iet ārā no mājas, bet šodien nekas cits neatlika, jo ledusskapī vairs nekā nebija. Viņš bija cerējis, ka pārtikas pietiks ilgākam laikam, to pārtikas produktu, ko viņš bija iegādājies pēdējoreiz iepērkoties. Viņš gan neatcerējās, kad tas īsti bija, noteikti pirms krietna laika. Iespējams, ka pagājušajā otrdienā vai pat aprīlī? Ne aprīlī, par to viņš bija pilnīgi pārliecināts; aprīlis nāca aiz marta, un marts bija sen. Martā atkritumu tvertņu vīri atnāca paņemt visu, ko viņš bija izlicis zaļajā konteinerā pie saimniecības ēkas. Nē, tas nebija martā, otrdienās, viņi iztukšoja tvertnes otrdienās, kad viņš parasti slēpās vannasistabā, tā ka par to bija pavisam drošs. Tas nebija martā. Otrdienās viņš mēdza slēpties vannasistabā, lai viņi nenāktu pie mājas un neprasītu, vai viņi var izmantot telefonu vai tualeti, jo vienreiz tā bija darījuši. Un tvertņu vīrs ar cimdiem bija nočurājis tualetes poda malu un smējies, ka viņš telpās valkā velosipēdista ķiveri, un kopš tās reizes, kad vien viņi ieradās, viņš slēpās vannasistabā.

Katru otrdienu. Martā. Nē, ne tikai martā, katru mēnesi. Oktobrī. Tagad bija oktobris. Pirms pāris dienām viņš bija pāršķīris kalendāra lapu. Jā, to viņš bija darījis, to viņš atcerējās. Pārgāja no septembra uz oktobri. Septembrī bija kaijas fotogrāfija. Un tagad tur vairs nebija kaijas; tās vietā tagad bija lapsa. Diezgan viltīga lapsa, tai bija aste ar baltu galu un tā viņam mirkšķināja, kad viņš bija apsēdies pie virtuves galda, lai izēstu pēdējo tunča bundžu. Tas lika viņam noprast, ka ledusskapis ir tukšs, un, lai gan viņš to negribēja, drīz vajadzēs ar velosipēdu braukt uz veikalu un cerēt, ka viņi par viņu nesmiesies, kā to parasti darīja.

Zagšus. Та viņi to darīja. Ne tad, kad viņš tur bija, nē, tad ne; reizēm viņi pat izlikās draudzīgi. Jaunā sieviete ar košļājamo gumiju un otra sieviete, kas bija aiz letes, kad viņš abām bija parādījis nepieciešamo lietu sarakstu, ko bija uzrakstījis, tad viņas izlikās laipnas. Gāja kopā ar viņu un palīdzēja salikt preces grozā, sausmaizītes un konservu kārbas ar makreli tomātu mērcē, un cūkgaļas karbonādes; tad viņas par vīrieti nesmējās. Arī ne tad, kad bija laiks maksāt, pat ne tad, kad viņam neizdevās makā atrast nepieciešamo naudas daudzumu, kādu norādīja kases aparāts. Arī tad ne — viņas izlikās jaukas un palīdzēja viņam skaitīt —, bet pēc tam. Kad viņš bija izgājis no veikala un izlicies, ka bija aizbraucis mājās, bet patiesībā vēroja no pudeļu savākšanas konteinera aizmugures vai no autofurgona aizmugures, uz kura bija rakstīts “Hūrumlandetas lielvei-kals”, tad viņas smējās par viņu, skaļi smējās, ar plaukstām sizdamas pa ceļgaliem, jo viņam galvā vienmēr bija velosipēdista ķivere. Brauciens ar velosipēdu vienā virzienā ilga divdesmit četras minūtes, kad ceļš nebija pārlieku slidens, kā tas bija šodien, un, atslēgdams velosipēdu un uzmanīgi izstumdams to uz galvenā ceļa, viņš saprata, ka tas viņu biedē vairāk nekā parasti.

Šodien viņam tas prasīja teju vai trīsdesmit piecas minūtes. Ceļš bija tik ļoti apledojis. Oktobris, vairs nebija septembris, bet tik un tā gandrīz vai ziema. Varbūt tā bija viņa vaina? Pēdējā laikā viņu tas satrauca, ka tā varētu būt viņa vaina, ka bija tik auksts. Debesis uzkarsa, viņš par to bija lasījis; ledus ap Ziemeļpolu un Dienvidpolu nokusīs, ja tu kārtīgi nešķirosi atkritumus. Parasti viņš to darīja ļoti uzmanīgi — pārtikas atkritumi pārtikas atkritumu konteinerā, plastmasa plastmasas atkritumu konteinerā; viņš nekad nejauca kartonu vai papīru ar citiem atkritumiem un pirms izmešanas vienmēr saplacināja piena pakas un bundžas —, taču pirms dažām nedēļām viņš bija saslimis. Viņam bija sāpējusi galva un dienas vidū rādījušies drudžaini sapņi, un tas viss lika aizmirst par atkritumu šķirošanu; viņš bija ņēmis un sametis visu vienā konteinerā, un, kad bija aptvēris savu kļūdu, bija jau pārvēlu. Viņš četras dienas neko neēda, cerot, ka tā izlabos kļūdu, taču tad bija pasācis zaudēt samaņu un galu galā bija spiests kaut ko ieēst. Kad viņš bija pamodies nākamajā dienā, pagalmā bija parādījies ledus, un kopš tā brīža viņš bija sācis pamatīgi svīst, un ik reizi, kad ceļa galā pamanīja gaismu, viņš bija slēpies aiz virtuves aizkariem jo baidījās, ka viņi varētu būt sapratuši, ko viņš izdarījis. Ka viņi bija ieradušies pčc viņa. Taču, par laimi, neviena automašīna nebija iegriezusies un piestājusi pie mājas. Tas notika pagalam reti. Viņam tikpat kā nekad nebija ciemiņu. Tikai tvertņu vīri otrdienās.

Viņš pieslēdza velosipēda priekšējo riteni pie velosipēdu statīva ar vienu slēdzeni un cauri aizmugurējam ritenim izvilka ķēdi, ko glabāja mugursomā. Viņš vairākas minūtes pārbaudīja, vai abas slēdzenes ir kārtīgi aizslēgtas, tad sāka garo ceļu pretim durvīm. Viņš nekad negāja tā uzreiz iekšā; nē, viņš vienreiz tā bija pamēģinājis, un viss bija aizgājis galīgi greizi. Viņš bija domājis par citām lietām un tik tikko bija atvēris durvis un iegājis veikalā, un, nē, tas bija beidzies nelāgi. Veikalā bija vilki, milzīgi pelēki vilki ar lielām acīm un sickalainiem žokļiem, un viņš bija tā nobijies, ka bija apgāzis saulesbriļļu stendu un, skrienot ārā, bija ieskrējis tieši durvīs, tad bija atbraukusi ātrā palīdzība, un viņi visi bija atkal par viņu smējušies, visas medmāsas un ārsti, kas salāpīja viņa seju ar adatu un diegu, un pēc tās reizes viņš bija sapratis, ka labāk uzmanīties. Tāpēc tagad viņš vienmēr tuvojās nelielā pusaplī, pašaudamies garām stikla durvīm, lai ieskatītos iekšā, tad ātri uzmeta skatienu sludinājumiem, jo bija pieņemami izlikties, ka tu skaties uz tāsdienas atlaižu produktiem, tu neizskatījies pēc muļķa. Bārbekjū desiņas par 19,90 kronām. Trīs autiņbiksīšu iepakojumi par divu cenu. Šodien vilku nebija. Vīrietis ar balto velosipēdista ķiveri atvieglojumā nopūtās, tomēr tik un tā vairākas minūtes nogaidīja un vēlreiz ieskatījās veikala iekšpusē, lai pārliecinātos, tad saņēma sevi rokās un paspēra pēdējos smagos soļus pretī lielveikala durvīm.

Kā vienmēr viņam virs galvas iezvanījās zvaniņš, tomēr šoreiz viņš bija tam gatavs, tāpēc nenobijās. Viņš paņēma grozu no kaudzes, izņēma no kabatas iepirkumu sarakstu un sāka kustēties pa plauktu ejām, cik vien ātri varēja. Piens. Jā. Olas. Jā. Laša filejas. Jā. Viņš sajutās labāk: šodien lietas no saraksta viegli ievietojās grozā; neviena no tām neteica nē, kā to reizēm mēdza darīt. Banāni. Jā. Kartupeļi. Jā. Vista. Jā. Viņš sāka smaidīt: šodien bija viņa laimīgā diena; skat, cik viss labi iet no rokas. Viņam garšoja vista, bet tā ne vienmēr gāja iekšā grozā, reizēm viņam nācās ēst tikai kartupeļus, bet šodien itin nekas nebija grūti. Šodien vista nāca pati labprātīgi. Iespējams, ka tā galu galā nebija viņa vaina, ka ziema bija atnākusi

tik agri? Viņš pie sevis pasmaidīja, ielika pēdējos sarakstā norādītos produktus grozā un lepnā gaitā gāja pie kases aparāta.

Jaunā sieviete nolika žurnālu un uzpūta lielu rozā burbuli, un viņa neskatījās uz viņu tā, it kā viņš būtu idiots, nē; īstenībā viņa pat nedaudz smaidīja. Viņš juta, kā sirds zem dūnu jakas sāk sisties ātrāk, kad viņš sāka izlikt preces uz konveijera lentes. Viņa jau laikam arī to bija sapratusi. Ka šodien bija viņa laimīgā diena. Ka tā nebija viņa vaina, visa tā padarīšana ar laikapstākļiem.

“Vai jums vajadzēs maisiņu?”jaunā sieviete jautāja, kad bija no-skenējusi visus produktus.

“Nē, paldies.” Viņš apmierināti pasmaidīja un jau grasījās likt pirkumus savā mugursomā, kad viņš tos ieraudzīja.

Uz statīva vistuvāk kases aparātam.

Laikrakstus.

Ak nē.

“Skaidrā naudā vai ar kredītkarti?”

Viņš apstājās kā iemiets, nespēdams pakustēties.

Uz abām priekšējām lapām.

Fotogrāfija.

Kā gan viņiem bija... ?

“Atvainojiet? Kā jūs maksāsiet?”

“Vista nāca pati labprātīgi,” viņš nomurmināja, neatraudams skatienu no fotogrāfijas uz laikrakstu titullapas.

“Par ko jūs runājat?” meitene jautāja.

“Par vistu.”

“Jā?”Tagad meitene izklausījās nepārliecināta.

“Tā nāca pati labprātīgi. Ne vienmēr tā notiek.”

“Nē, labi...” meitene pie kases aparāta noteica. “Tātad jūs maksāsiet ar kredītkarti vai skaidrā naudā?”

“Nē, man ir mugursoma.”

“Mugursoma?”

“Man nevajag maisiņu.”

“Nē, labi... Bet... Kā jūs maksāsiet par saviem pirkumiem?”

“Tā nav mana vaina.”

“Par ko jūs runājat?”

“Es nenogalināju to kaķi.”

“Kaķi?”

Meitenes acu izteiksme izmainījās.

“Es ari suni nenogalināju.”

“Suni? Jā, labi... Vai jūs maksāsiet ar karti vai...?”

Tuvojās vilks. Resns vilks ar brillēm. No citām durvīm veikala aizmugurē. Vilks viņam nāca aizvien tuvāk un tuvāk, un par visu visvairāk vīrietim ar balto velosipēdista ķiveri gribējās skriet laukā no veikala, taču viņa pēdas vairs nedarbojās; šķita, ka tās ir pielīmētas pie grīdas. Viņš aizvēra acis un iebāza ausīs pirkstus; šodien bija otrdiena, un droši vien būtu labāk, ja viņš paslēptos vannasistabā, jo īpaši martā, kad ieradās tvertņu vīri, — nē, ne martā, oktobrī, tā bija teikusi lapsa.

“Sveiks, Jim, vai tas esi tu?”

Jims atvēra acis un ieraudzīja, ka tas īstenībā nemaz nebija vilks. Tas bija laipnais vīrietis. Laipnais vīrietis ar bārdu, kuram piederēja veikals.

“Vista pati gribēja tikt grozā,” viņš uzstāja, kamēr laipnais vīrietis ar bārdu palūkojās meitenē pie kases aparāta, kas tikai paraustīja plecus.

“Vai ir kādas problēmas ar maksājumu?”

Meitene ar košļājamo gumiju piespieda pirkstu pie deniņiem un pašūpoja galvu, bet laipnais vīrietis ar bārdu uzmeta viņai bargu skatienu, tāpēc viņa naski nolaida pirkstu.

“Nāc nu, Jim, tiksim galā ar taviem pirkumiem,” noteica laipnais vīrietis, kam piederēja veikals, un palīdzēja viņam salikt produktus mugursomā.

“Es nenogalināju suni,”Jims sacīja un sparīgi kratīja galvai.

“Esmu pilnīgi pārliecināts, ka tu to nedarīji,” laipnais vīrietis ar bārdu sacīja, pavadīdams viņu līdz durvīm, un tagad tās viegli atvērās vaļā, gandrīz automātiski.

“Jim, neuztraucies par maksāšanu šodien. To mēs varam izdarīt arī kādu citu dienu, labi?”

Laipnais vīrietis pasmaidīja un nesmējās, zobus atiezis, pat tad, kad Jimam viena no velosipēda slēdzenēm nekādi nedevās vaļā.

“Tu taču zini, ka es labprāt piegādātu tev pirkumus uz mājām, vai ne? Tu tikai piezvani, un es aiziešu pie tevis uz mājām.”

“Ir ļoti svarīgi pašam darīt lietas.”

“Jā, protams. Un tev ļoti labi sanāk, Jim. Bet, ja tev kaut ko ievajagas, uzreiz zvani, labi?”

“Lapsas astes gals ir balts, tāpēc ir oktobris,” viņš teica, tad spēcīgi atspiedās pret pedāļiem un brauca mājup: šoreiz viņš uzstādīja jaunu rekordu, viņš atbrauca ātrāk par divdesmit divām minūtēm, lai gan bija briesmīgi, briesmīgi slidens, jo īpaši ceļa vidū.

22. nodaļa

Kariju pamodināja pīkstēšana, un viņš pasniedzās pēc modinātājpulksteņa uz naktsgaldiņa, lai to apklusinātu. Viņa pirksti atrada pogu, un skaņa izgaisa. Viņš atkal ieslīdēja miegā ar smaidu uz lūpām, ietīdamies dūnu segā un paripodams pretī Sunnivai, lai sajustu viņas ķermeņa siltumu. Viņš dievināja tā gulēt. Šie īsie mirkļi, dažas minūtes, kad viņi tēloja, ka nevienam nav jāiet uz darbu. Kad viņi izslēdza modinātāju, izliekoties, ka viņiem bija brīvdiena, kuru tie var pavadīt, kā vien vēlas, darīt tieši to, ko grib: nekādu prasību, nekādu priekšnieku, tikai viņi divi vien zem dūnu segas. Viņas siltā, maigā āda pie viņa ādas, kad viņa paslēpa degunu pie viņa kakla un piespiedās cieši klāt, it kā vēlēdamās, lai viņš par viņu parūpējas. Karijs pasmaidīja un pievilka viņu ciešāk. Sunniva. Viņš to zināja no pirmā brīža, kad ieraudzīja viņu. Ka viņa bija viņam kā radīta. Ar gariem sarkaniem matiem un jauku smaidu; šī sieviete vienmēr pirka savu rīta kafiju tajā pašā vietā, kur viņš to pirka katru dienu, kad devās uz Policijas koledžu un viņa kā medmāsa pa ceļam uz savu darbavietu.

Karijs atvēra acis un ieraudzīja kaudzi kartona kastu dzīvoklī, kas nebija viņējais, un pār viņu lēnām sāka ataust realitāte. Viņš bija aizmidzis ar visām drēbēm mugurā uz dīvāna, nevis mājās, nē, viņš pilnīgi noteikti nebija mājās; viņa bija samainījusi durvju slēdzeni, droši vien, ka tā, jo viņa atslēga vairs nederēja. Atsākās pīkstēšana. Karijs lēnām piecēlās no dīvāna un, joprojām būdams pusmidzis, sekoja skaņai ārā gaitenī, līdz atrada vīrieti otrpus Mīas dzīvokļa durvīm.

“Mīa Krīgere?” vīrietis ar plānām ūsām jautāja, pārbaudīdams papīra lapu savās rokās.

“Vai tad pēc tā izskatās?” Karijs nomurmināja, saprazdams, ka joprojām ir piedzēries.

Divu dienu plosts. Pēc tam, kad viņa bija teikusi, ka nu bija gana. Sunnivai.

“E, jā, nē,” vīrietis sacīja, skatīdamies apkārt, bija skaidrs, ka ieraudzītais viņu pārsteidza.

Ej dirst, Jūn. Un šoreiz es tik tiešām tā domāju. Man ir jau līdz šejienei. Visu naudu? Visu mūsu naudu? Vai tu zini, cik es smagi strādāju, lai to nopelnītu? Vai tu zini?

“Vai es izskatos pēc Mīas Krīgeres?”

Tagad viņš sevi saoda un cerēja, ka šis vīrietis to nepamanīja.

“Es varu atnākt vēlāk,” vīrietis noteica, viņam mugurā bija kombinezons; izskatījās, ka viņš teju vai atvainojās. “Taču pagrabā ir puve...”

“Kas?” Karijs jautāja. Viņam bija grūti nostāvēt; šaurais gaitenis kustējās zem viņa kājām.

“Vienīgi šis ir pēdējais dzīvoklis,” īsais vīrietis otrpus durvīm noteica. “Ēkas kooperatīvam ir...”

“Labi.” Karijs pamāja ar galvu, sagrābdams sienu, lai pieturētos, kad grīda zem viņa sāka viļņoties.

Pēc neilga laika viņš atradās pie Bišletcs stadiona, tagad viņam kājās bija arī apavi un mugurā mētelis; viņš bija iedevis vīrietim kombinezonā dzīvokļa atslēgu, pieteicis, lai pēc tam iemet to pastkastītē. Viņš meklēja pa kabatām, līdz atrada šņaucamtabakas kārbiņu un aizbāza gabalu aiz augšlūpas, tad apstādināja taksometru, kas lēnām brauca pa Bišletgātas ielu.

Darba lifts šķita nomācošs. Viņš bija tajā braucis miljoniem reižu, bet šodien bija citādi. Šķita, ka viņš atrodas skārda bundžā; kad durvis atvērās un izlaida ārā, viņš izjuta atvieglojumu.

“Sveiki?”

Karijs lēnām veica ceļu cauri birojam, tomēr tas bija kluss. Viņš iegāja virtuvē, paķēra sev kafijas krūzi ar kafiju no kafijas kannas, pēc tam lēnā gaitā devās uz sanāksmju telpu.

“Sveiki?”

“Sveiks, tad tu tomēr izdomāji ierasties?” Gaitenī viņa priekša pēkšņi parādījās Ilva.

“Ko tu ar to gribi teikt “tomēr”?” Karijs pasmaidīja, iedzerdams malku kafijas un cenzdamies izskatīties skaidrā.

“Mīa tikai teica, ka tu esi slims, ka tu nenākšot, tas arī viss,” viņa teica, turpinot iet pa gaiteni viņam pa priekšu.

“Jā, esmu nedaudz apaukstējies,” Karijs sacīja un ieklepojās. “Bet es nevarēju nenākt. Nevarēju izturēt mājās, tu jau zini, kā tas ir. Kas šeit notiek? Vai kaut kas atgadījies?”

Viņš sekoja Ilvai līdz viņas rakstāmgaldam, ievērodams pienācīgu attālumu, lai viņa nesaostu viņa ķermeņa izgarojumus.

Nolādēts.

Viņš izņēma mobilo telefonu no kabatas: nekā, neviena vārda no Sunnivas, lai gan viņš bija zvanījis viņai miljoniem reižu un nosūtījis tikpat daudz īsziņu.

Izbeidz. Mēs taču varam par to parunāt?

Kāpēc tu neatbildi?

Piezvani man?

Piezvani man, labi! Kad vari?

Es ilgojos pēc tevis.

Lūdzu, piezvani man!

“Anete piedalījās šodienas konferencē deviņos no rīta, un Munks vadīja komandas sapulci desmitos. Vai Mīa tevi jau ir informējusi par visu, vai tu gribētu, lai es to izdaru?”

Ilva pasmaidīja un iztaisnoja brilles, tad piegāja pie datora, kas atradās pie loga.

“Nē, nē,” Karijs noteica un iedzēra vēl vienu malku kafijas. “Pats par sevi saprotams, ka esmu informēts absolūti par visu, bet kur ir visi pārējie?”

“Vai tu gribētu dzirdēt šīrīta sanāksmes īso versiju? Lai gan tu jau, pats par sevi saprotams, esi informēts par absolūti visu?”

Karijs pasmaidīja un par atbildi piekrītoši pamāja ar galvu. Jauniņai nebija ne vainas. Viņš gāja ar viņu kopā uz sanāksmju telpu.

“Nu, tā, tieši cik daudz tu jau zini?” Ilva jautāja, norādot uz lielo tāfeli pie loga. “Vai tu zini par Anncšu Fīnstadu?”

“Ko?” Karijs vaicāja.

Ilva paberzēja pieri un pagriezās pret viņu. “Vai man labāk sākt no paša sākuma?”

“Jā, lūdzu.” Karijs pamāja ar galvu un apsēdās.

“Kas ir pēdējā lieta, ko tu zini?” Ilva jautāja.

“Kaila meitene. Atrasta nožņaugta mežā ar ziedu mutē.”

“Kamilla Grīna,” Ilva noteica.

“Mēs esam viņu identificējuši?”

“Jā,” Ilva turpināja; abiem bija skaidrs, ka viņam to vajadzēja zināt. “Kamilla Grīna, septiņpadsmit gadus veca, dzīvoja kaut kādā rehabilitācijas iestādē pusaudžiem, bērniem no audžuģimenēm. Vai tu gribi detaļas vai...?”

“Nē, nē, tu galvenais ātri visu izstāsti.” Karijs pasmaidīja.

“Labi,” Ilva noteica, atkal pievērzdamās tāfelei. “Tātad Kamilla Grīna. Pirms trim mēnešiem tika paziņots, ka viņa pazudusi no “Hūrumlandetas audzētavas”, tomēr viņi atsauca ziņojumu, jo tika pateikts, ka ar viņu viss ir kārtībā un ka nevajag viņu meklēt.”

“Kā viņiem tas tika pateikts?” Karijs vaicāja, juzdams, kā viņā sāk atdzīvoties detektīvs.

“īsziņā,” viņa teica, noņemdama papīra lapu no tāfeles un nolikdama viņam to priekšā.

“Viņas telefona ieraksti?”

“Jā.” Ilva pamāja. “Gabriels tos vakar saņēma no Telenor, tomēr dīvaini, par ko Munks, Kims un Mīa visu dienu diskutēja, ir tas, ka šī īsziņa tika nosūtīta no audzētavas.”

“Kā tu to domā?” Karijs pārsteigts jautāja.

“Labāk būtu, ja Gabriels tev šo visu izskaidrotu, bet viņš runāja kaut ko par mobilajiem torņiem?” lurpini?

“Kamilla nozuda, un viņi pieteica viņu kā pazudušu,” Ilva atsāka. “Bet tad viņi saņēma īsziņu, kurā bija teikts, ka ar viņu viss ir kārtībā un ka viņiem jāpārstāj viņu meklēt.”

“Un tā īsziņa tika nosūtīta no tās vietas? No “Hūrumlandetas audzētavas”?” Karijs bija ieintriģēts.

“Jep.”Ilva pamāja.

Viņš piecēlās kājās un piegāja tuvāk tāfelei, kas bija noklāta ar fotogrāfijām.

“Tā... tu minēji kādas personas vārdu. Vai mums jau ir aizdomās turamais?”

“Annešs Fīnstads.” Ilva uzlika pirkstu uz melnbaltas fotogrāfijas, kurā bija attēlots pusmūža vīrietis ar jātnieka ķiveri, viņš atradās kādas ēkas priekšplānā, kam vajadzēja būt stallim.

“Un kas tas ir?”

“Tetovējums?”

“Kāds tetovējums?” Karijs jautāja, nu sajuzdamies jau pavisam muļķīgi.

Divu dienu plostošana, katrā rokā pa dzērienam, slīgstot sevis žēlošanā, kamēr psihais staigāja uz brīvām kājām. Viņi bija sasnieguši vērā ņemamu progresu, un viņš ne sūda nebija palīdzējis. “Iniciāļi AF — vai tu tos redzi?”

“Jā,” Karijs sacīja, sekodams viņas pirkstam pa fotogrāfiju.

“Un zirga galvu?”

“Mjā?”

“Tas ir Annešs Fīnstads,” Ilva sacīja. “Kamilla mīlēja zirgus. Fīnstadam ir jāšanas skola netālu no audzētavas, kur viņa dzīvoja.” “Un?”

“Un mēs atradām viņu savos datos: sešdesmit sešus gadus vecs. Iepriekš saņemts ziņojums par uzbrukumu. Iedrošinājis divas meitenes no jāšanas skolas izģērbties līdz vidum kāda zirga priekšā, lai viņš varētu viņas fotografēt. Meitenēm bija attiecīgi divpadsmit un četrpadsmit gadi.”

“Bitīt matos...”

“Tieši tā.” Ilva pamāja.

“Un? Kas notika tālāk?”

“Nekas pēc tam nenotika. Gudrs advokāts, pierādījumu trūkums — ko gan es zinu? — bet, lai kā arī būtu, tagad viņi ir koncentrējuši uzmanību uz Annešu Fīnstadu. Kamilla trenējās viņa jāšanas skolā. Pēc tā, ko es saprotu, viņa turklāt bijusi prasmīga jātniece. Varējusi kļūt par valsts komandas kandidāti šķēršļu pārvarēšanā junioriem.”

“Iespaidīgi.”

Ilva piekrītoši pamāja ar galvu. “Mīa aizbrauca uz turieni. Pārējie komandas locekļi ir “Hūrumlandetas audzētavā”.”

“Vai pagrabā vēl ir palikusi kāda mašīna?” Karijs jautāja.

“Es nezinu,” Ilva noteica, izejot gaitenī viņam pa priekšu. “Vai gribi, lai tevi reģistrēju kā darbā esošu vai kā slimu mājās sēdošu?” “Es domāju, ka tas bija Gronlija darbs to visu piereģistrēt?” “Nē.” Ilva nopūtās. “Vai visi jaunpienācēji vienmēr dabū tos draņķīgākos pienākumus?”

“Par to tev vajadzēs runāt ar Aneti.” Karijs pamirkšķināja viņai, atrada skapī atslēgu saišķi, atstāja tukšo kafijas krūzi virtuvē un ar liftu nobrauca lejā uz pagrabu.

23. nodaļa

Munks tika ātri izlaists cauri policijas nožogojumam otrpus “Hūrumlandetas audzētavas” ieejai, un, preses fotogrāfu zibspuldžu uzplaiksnījumiem atspīdot pret mašīnu, viņš bija ārkārtīgi apmierināts, ka bija nosūtījis Mīu uz jāšanas skolu.

Viņš pakratīja galvu un, iebraukdams alejā, kas veda uz audzētavai, pameta skatienu atpakaļskata spogulī. Agri no rīta viņam bija piezvanījusi Helēne Ēriksena un viņa nebija pārspīlējusi: “Žurnālisti kā tāds siseņu bars ir apsēduši manu audzētavu, tie iekļūst pilnīgi visur. Meitenes ir pārbijušās. Ko lai mēs darām?”

Munks pasmaidīja, novietodams automašīnu pie galvenās ēkas, un izkāpa no melnā Audi. Viņam Helēne Ēriksena sāka patikt. Siseņi. Viņš pats nebūtu izdomājis labāku apzīmējumu.

Munks aizsmēķēja, tad pa lielās baltās mājas kāpnēm viņam pretī nokāpa Kirns Kolso.

“Kas par cirku,” Kims sacīja, ar galvu pamādams uz alejas otru galu.

“Šķiet, ka mēs visu kontrolējam,” Munks teica. “Kā izskatās?”

“Labi.” Kims pamāja ar galvu, ātri pamezdams apkārt skatienu. “Mums ir piešķirtas divas klašu telpas un kabinets. Tas ir nedaudz primitīvs, bet mums ir izdevies sākt darbu. Gronlijs izskatās pārlai-mīgs, ka ir izdevies pamest biroju, šeit ir arī Jensena dvīņi, esmu pielicis sarakstus, kā tu teici; tu un es intervēsim svarīgākos cilvēkus.”

Munks bija palūdzis palīdzību galvenajai policijas pārvaldei

Grenlannē, un Mikelsons viņiem bija piešķīris divus oficierus no Kripos, Valsts noziedzības aģentūras, viņus abus sauca par ļense-nicm, un visi viņus pazina kā Jensena dvīņus. Viņi gan nebija Munka pirmā izvēle, taču papildspēki bija nepieciešami, tāpēc viņi bija labāk nekā nekas.

“Karijs jau brauc. Viņš varēs strādāt kopā ar viņiem,” Munks viņu informēja, dziļi ievelkot dūmu no cigaretes, lai apslēptu aizkaitinājumu.

“Patiešām? Es no Mīas sapratu, ka viņš ir slims?”

“Izskatās, ka ir atlabis.”

“Tas ir labi,” Kims teica, kāpjot pa kāpnēm augšup priekšniekam pa priekšu uz improvizēto nopratināšanas telpu.

“Tātad kas būs pirmais?” Munks jautāja, bid bija novilcis mēteli un saberzējis rokas, lai sasildītos.

Ārā joprojām bija auksts. Munks iedomājās par Mīu. Munks nevarēja ciest aukstumu un tumsu, bet viņš zināja, ka viņa gados jaunajai kolēģei tas radīja vēl lielākas ciešanas. Šķita, ka tumsa sagrābj Mīas prātu un neatslābina tvērienu līdz pat pavasarim. Viņš izmeta domas par Mīu no galvas un paskatījās uz vārdu saraksta augšgalā, ko Kolso bija nolicis viņam priekšā.

“Benedikte Rīsa?” viņš jautāja, uzmezdams kolēģim apjukušu skatienu. “Es sapratu, ka mēs vienojāmies par to, ka sāksim ar to Peulusu?”

Kims viegli, kā atvainodamies paraustīja plecus. “Gronlijs viņu paņēma.”

’ “Kāpēc?”

“Viņš uzstāja. Peuluss stāvēja ārā, kad mēs ieradāmies,” Kims sacīja. “Neizskatījās, ka viņš būtu daudz gulējis: “Es pieņemu, ka jūs vispirms gribēsiet ar mani runāt, ņemot vērā, kas es esmu? Es gribētu, lai mani pratina pirmo.”

“Skaidrs,” Munks norūca. ““Kas es estnu"} Ko viņš ar to do-majar

“Manuprāt, viņš domā, ka esam redzējuši viņa arestu ziņojumus.”

“Tie visi bija sīki pārkāpumi, vai tad ne?” Munks bija nedaudz pārsteigts.

“Jā, tā bija. Pie viņa tika atrasts neliels daudzums marihuānas, ielaušanās veikalā, nozagtas automašīnas sadauzīšana avarējot, viss tika paveikts, kad viņš bija pusaudzis. Viņš varbūt vēl kaut ko ir sadarījis, ko mēs nezinām. Viņš pavisam noteikti jutās par kaut ko vainīgs.”

“Labi,” Munks sacīja, lapodams priekšā noliktās papīra lapas. “Un kas ir Renedikte Rīsa?”

“Pēdējais cilvēks, kas redzēja Kamillu Grīnu dzīvu. Saka, ka viņai esot svarīga informācija. Cik noprotu, tad Helēnc Ēriksena ir centusies to no viņas uzzināt, bet viņa atsakās atvērt muti, kamēr nevarēs runāt ar policistu.”

“Лк tā?” Munks teica, saraukdams pieri. “Labi, tad saucam viņu iekšā.”

24. nodaļa

Kad Mīa piebrauca pie Hūrumas jāšanas centra, Annešs Fīn-stads gaidīja uz kāpnēm. No ārpuses tas izskatījās ļoti līdzīgs audzētavai. Gara majestātisku bērzu aleja, ko no abām pusēm ieskāva salnas noklāti lauki, kas veda, kā izskatījās, uz brīnišķīgi koptu īpašumu. Iespaidīga galvenā ēka, grants pagalms, ļoti skaista sarkanu ķieģeļu ēka, kas izskatījās pēc staļļa. Mīa Krīgere izkāpa no automašīnas; viņai bija ļoti laba priekšnojauta par šo vietu. Jā, šeit nebija pieejas jūrai, tomēr viņa jutās gluži kā Hitrā. Šeit valdīja miers.

“Sveicināti,” viņš sacīja, ātri nokāpdams lejā, lai sasveicinātos. “Annešs Fīnstads.”

“Mīa Krīgere,” Mīa atņēma, satverot sveicienam viņa auksto roku. Bija skaidrs, ka viņš bija stāvējis ārā kādu laiku.

“Jā, es zinu, kas jūs esat.” Viņš pamāja ar galvu, viegli pasmaidīdams. “Citādos apstākļos es teiktu, ka jūtos pagodināts par jūsu apciemojumu.”

“Ak tā.” Mīa pasmaidīja, cenzdamās saprast, vai tas bija mēģinājums viņu savaldzināt, censties likt labvēlīgāk izturēties pret viņu, tomēr viņa to nesaskatīja. Viņas pirmais iespaids par Fīnstadu bija

тц

līdzīgs viņas sajūtām par viņa īpašumu: viņš bija vīrietis, kuram rūpēja viņa izskats, taču tas nekādā ziņā nešķita pārmērīgi.

“Kas par traģēdiju,” Annešs Fīnstads noteica, kad bija ievedis viņu istabā, kas, Mīasprāt, bija dzīvojamā istaba. Viņš norādīja uz krēslu un atkal piesardzīgi pasmaidīja.

“Vai es varu jums kaut ko piedāvāt vai arī mums vajadzētu...?”

“Ķerties pie lietas?” Mīa pasmaidīja un pārkāra savu ādas jaku pāri krēsla atzveltnei.

“Jā...” Fīnstads sacīja, izskatījās, ka šī atbilde bija tāda, kas atbilda viņa gaidām un cerībām.

Viņš izvilka krēslu viņai pretī, apsēdās un cieši skatījās uz balto galdautu, tad izskatījās, ka ir saņēmis sevi rokās, lai gan Mīa vēl nebija uzdevusi nevienu jautājumu.

“Es, saprotams, nojautu,” viņš teica, uzmanīgi paskatīdamies uz viņu.

“Ko jūs nojautāt?”

“Ka jūs domāsiet, ka tas biju es.”

“Kas jums teica, ka mēs domājam, ka tas esat jūs?”

“ Vū tad ne?” Fīnstads bija pārsteigts.

Mīa tur neko nevarēja padarīt, viņa juta mazliet līdzi šim pieklājīgajam, labi ģērbtajam vīrietim, kas sēdēja viņai pretī. Zem acīm bija tumši loki, uz galda saliktās rokas nervozi kustējās. Bija acīmredzami, ka pēdējā laika notikumi bija viņu pamatīgi ietekmējuši.

“Pagaidām mēs vispār neko nedomājam. Mēs saglabājam atvērtu prātu,” Mīa sacīja. “Bet, protams, ka jūs pazināt Kamillu. Viņa šeit bija audzēkne...”

“Nē, nē,” Annešs Fīnstads iebilda.

“Kā nē?”

“Nē, viņa nebija audzēkne, nē. Es viņu tā nesauktu.”

“Kā jūs to domājat?”

“Kamilla bija...” Fīnstads nedaudz atgāzās krēslā, it kā cenzdamies atrast pareizos vārdus.

“Kas viņa bija?”

“Viņa bija īpaša,” viņš pēc kāda laika noteica. “Ja vien es tā varu izteikties, tad viņa nebija nevienam audzēkne.”

“Lūdzu paskaidrojiet.”

“Bija neiespējami likt Kamillai kaut ko darīt. Viņa bija ļoti stūrgalvīga, ļoti ietiepīga.”

“Tātad viņa nebija jāšanas skolas audzēkne?”

“Ko? Jā, protams, uz papīra bija, bet Kamillai neviens neko nevarēja pavēlēt. Lieliska meitene. Absolūti. To es sapratu, kad Helēnc viņa atveda uz šejieni pirmo reizi. Vai ar jums kaut kas tāds ir atgadījies? Ka jūs satiekat cilvēkus, kas ir, nu, harismātiskāki nekā citi, kuriem ir, nu...?”

Šķita, ka Fīnstads nevarēja atrast piemērotākos vārdus, tāpēc turpināja cieši vērties baltajā galdautā.

“Vai jums viņa patika?” Mīa jautāja.

“Ko? Jā, Kamilla visiem patika.”

“Tostarp arī jums?”

«/A•- »

0,ja.

“Vai jums viņa ļoti patika?”

“O, jā,” Fīnstads atkal noteica, tad pēkšņi saprata, kādā virzienā Mīa stūrē savu nopratināšanu.

«/Л - - , - »

O, ne, ne, ne ta...

Fīnstads nu sēdēja pavisam mierīgi; šķita, ka viņš gaida nākamo jautājumu.

“2011. gada septembris.”

«T- V

Ja-

“Vai jūs zināt, par ko es runāju?”

“Protams.” Fīnstads pamāja ar galvu, joprojām neskatīdamies uz Mīu.

“Divas meitenes, jūsu audzēknes, vienai divpadsmit, otrai četrpadsmit gadu.”

Ls zinu...

“Foto, kurās viņas redzamas līdz viduklim kailas stāvam pie zirga?

Fīnstads atrāva rokas no galda un aizklāja seju. “Es ar to nelepojos...” viņš tramīgi ierunājās.

“Bet jūs to izdarījāt?”

“Mēs visi pieļaujam kļūdas, vai ne tā?”

Tagad viņš paskatījās uz Mīu, un viņas žēlums pēkšņi pārvērtās riebumā.

““Pieļaujam kļūdas”? Tad, jūsuprāt, tas ir pieļaujami, ka jūs fotografējat mazas kailas meitenes, vai to jūs gribat teikt?”

“Ko?” Fīnstads šokēts jautāja.

“Jūs aizgājāt uz stalli. Paņēmāt savu fotokameru. Pzmantojāt savu varu pār nevainīgām meitenēm, liekot viņām pozēt kailām. Vai jūs gribat teikt, ka tas ir kaut kādā ziņā piedodami?”

Mīa pirmo reizi sajuta iepriekšējās nakts alkohola pieplūdumu smadzenēm. Nolādētais Karijs. Viņš pusi nakts nebija ļāvis viņai gulēt. Runājis par Sunnivu. Par savu aizraušanos ar azartspēlēm. Та nebija pirmā reize un droši vien, ka nebūs arī pēdējā. Galu galā viņa bija saklājusi viņam guļvietu uz dīvāna un ievilkusi savu matraci vienā no guļamistabām, cenzdamās kaut nedaudz nosnausties. Viņai nebija dūšas Kariju modināt, kad bija iezvanījies modinātājs. Tagad viņa sāka izjust negulēšanas sekas; viņa kļuva dusmīga un aizkaitināta, ne tik profesionāla, cik vajadzēja but.

“Jūs esat pedofils, un jūs to attaisnojat, vai man to tā vajadzētu uztvert?”

“Ko?” Fīnstads bija samulsis.

“Jūs dzirdējāt, ko es teicu.”

“Ko? Ak Dievs, nē,” Fīnstads sacīja. “Vai jums nav visu dokumentu?”

Mīa no Munka nebija saņēmusi pilnu lietu, bet Fīnstadam viņa to neteica. “Jūs fotografējāt divas kailas meitenes zirga priekšā, tas ir tas, kas mums ir."

“Nē, nē, nē!” Fīnstads iesaucās. “Jums nav visu dokumentu no tās drausmīgās lietas? Bet jums vajadzēja būt!”

Viņa bija iedzērusi arī tabletes. Lai varētu pagulēt. Pusi nakts nosēdējusi ar Kariju. Trīs stundas līdz sanāksmei. Viņa bija dažas norijusi vannasistabā un atkritusi nemaņā, nespējot atmiņā atsaukt to brīdi, kad galva bija pieskārusies spilvenam.

“Tad ar ko jūs īsti nelepojaties?” Mīa nokremšļojās un saņēma sevi rokās.

“Protams, ka es nelepojas. Es krāpu savu bijušo. Bijušo sievu.” Fīnstads tagad apmulsis vērās Mīa. “Vai jums lietā par to nekas nav teikts?”

Mīa atkal nokremšļojās. Viņa juta, kā zaudē pacietību ar Munku. Viņš bija viņu uz šejieni atsūtījis, neiedevis visu aktuālo informāciju.

“Protams, ka ir,” Mīa meloja, “bet man vajadzēja pārbaudīt.”

“Ka tā bija viņas atriebība?” Fīnstads jautāja.

“Jā,” Mīa sacīja.

“Ka mana sieva to visu izdomāja? Lai atriebtos? Tāpēc ka es viņu krāpu? Ka viņa vēlāk atzinās? Ka izmeklēšana tika pārtraukta?”

“Jā, jā, mēs zinām, bet man bija jāpavaicā.”

“Jā, jā, protams.”

“Piedodiet man,” Mīa no sirds sacīja.

“Viss kārtībā,” noteica labi ģērbtais vīrietis, tagad viņš viņai nedaudz uzsmaidīja. “Bet es to nožēloju. Es uzvedos nelāgi. Es parasti tā nedaru, bet...”

“Tā nav mana darīšana,” Mīa sacīja, cenzdamās izskatīties, cik vien laipni iespējams.

Tagad viņai ar visu jaudu uzbruka galvassāpes. Sasodītais Munks. Sasodītais Karijs.

“Tāda traģēdija.” Annešs Fīnstads atkal pievērsa skatienu savām rokām. “Kamilla bija tik īpaša. Tā vienkārši bija. Patiešām.”

“Vai viņa šeit bieži nāca?”

“Jā.” Fīnstads pamāja ar galvu. “Dažbrīd gandrīz katru vakaru. Viņa bija viena no meitenēm, kurai bija pašai savs skapītis. Vai es jau teicu, ka viņa bija ārkārtīgi apdāvināta? Kad viņa šeit ieradās pirmo reizi, viņa taču pat nebija tā kārtīgi uz zirga sēdējusi. Es atce-ros...

“Skapītis?” Mīa viņu pārtrauca.

“Jā. Visām centīgākajām meitenēm tāds ir. Viņas tur glabā savu aprīkojumu. Tā ir daudz parocīgāk.”

“Vai es varu tajā ieskatīties?”

“Ak tā, — protams.”

25. nodaļa

Isabellas Jungas tēvs viņai vienmēr bija teicis, lai viņa nespriež par cilvēkiem pēc izskata, un viņa bija centusies dzīvot, ievērojot šo principu, neļaudama pirmajam iespaidam par kādu noteikt viņu attiecību gaitu, tomēr tagad viņa bija pilnīgi pārliecināta: viņa neieredzēja Benedikti Rīsu ne acu galā.

Viņas bija sanākušas kopā TV telpā, kamēr gaidīja, kad policija tās pa vienai izsauks uz pārrunām, un Benedikte Risa bija pirmā gājusi iekšā; saprotams, ka tā. Viņa bija pieprasījusi, lai ar viņu runā pirmo, jo viņa pazina Kamillti labāk nekā visi citi, viņa bija Kamillas labākā draudzene, un viņa bija pēdējais cilvēks, kas bija redzējis viņu dzīvu. Isabella bija pavisam droša, ka tās visas bija muļķības, jo Benedikte Risa draudzējās tikai pati ar sevi. Isabella vēl nekad nebija satikusi cilvēku, kas bija tik ļoti pārņemts ar sevi. Viņai tā vien gribējās pateikt tai maitai, lai viņa aizveras. Pēdējās pāris dienas jau tā visiem bija neciešami grūtas. Isabella Junga bija sīksta, viņa visu dzīvi bija paļāvusies tikai uz sevi, bet daži iemītnieki bija nelāgi reaģējuši uz policijas klātbūtni viņu drošajā patvērumā. Visur policisti. Un visi tie žurnālisti. Kad vēl nebija novilkts nožogojums, tie parādījās no zila gaisa, un pāris meitenes bija pārbijušās. Par laimi, nu jau policisti formās bija devušies prom, un bija palikuši tikai izmeklētāji civildrēbēs. Vairs neeksistēja tāda lieta kā normāla diena. Benedikte bija atgriezusies un bija pievērsusi visu uzmanību sev. “Es viņiem pateicu tā, kā bija,” viņa teica. “Mēs ar Kamillu bijām nešķiramas, mēs dalījāmies itin visā; ja es kaut ko nezinu, tad neviens to nezina, vai saprotat, ko es ar to domāju?”

“Ko zina?” Sesilije ierunājās.

Trauslā meitene no Bergenas bija bailīgi iekūņojusies vienā dīvāna stūrī; viņa ar rokām bija apķērusi dekoratīvo spilvenu, un šķita, ka viņai bija vajadzīgs kaut kas, aiz kā varētu paslēpties, kaut kas, kam pieķerties.

“Nu, sveiki? Vai tu zini, kas notika? Vai tu esi stulba?”

Benedikte Rīsa piespieda pirkstu pie deniņiem, un Isabella tik tikko spēja sevi apvaldīt.

“Un ko tu viņiem pateici?” Sesilije jautāja.

Tik daudz kas bija atgadījies, ka Isabella bija gandrīz aizmirsusi par zīmīti, ko kāds bija piespraudis pie viņas durvīm. Balto liliju. Viņa nezināja, kāpēc par to bija iedomājusies.

Tu man patic.

Zem tā apakšā zīmējums.

Viņas sirds bija sākusi sisties straujāk, kad viņa to ieraudzīja. Slepenais pielūdzējs. Kuram viņa patika? Vai tas varēja būt...? Nē. Pilnīgi izslēgts.

Kaut kādā vīzē Benediktos Rīsas neciešamā seja bija nonākusi pavisam tuvu pie viņējās.

“Un tu arī nevienam neuzdrošinies neko teikt.”

Benedikte iebakstīja viņai ar pirkstu; nezināma iemesla dēļ visas telpā esošās meitenes tagad skatījās viņai tieši virsū.

“Ko viņiem teikt?” Isabella jautāja.

“Ak,jēziņ, vai tu esi kurla vai?” Benedikte nopūtās.

Isabella apspieda sevī vēlmi piecelties kājās un iegāzt tai maitai pa stulbo seju.

“Es teicu, ka neviena no mums to nevar teikt, — mums tas visām ir jāapsola, labi?”

Viņa paskatījās visapkārt telpai, lai saņemtu apstiprinājumu no saviem skatītājiem. Pat pārbiedētā Sesilije aiz sava dekoratīvā spilvena vārgi pamāja ar galvu.

“Ko viņiem teikt?” Isabella jautāja vēlreiz.

“Ka viņa mēdza aizlavīties uz mežu,” Venke, viena no meitenēm, nopūšoties sacīja; viņa bija apsēdusies pie loga un aizsmēķējusi cigareti, lai gan visi zināja, ka iekštelpās smēķēt bija kategoriski aizliegts.

“Pa naktīm,” Sofija piemetināja.

“Es to nezināju,” Isabella sacīja.

“Nē, jo tu esi jauniņā, un vispār tu pat ne uz minūti neiedomājies, ka patīc Peulusam tāpēc vien, ka viņš tev palīdz ar orhidejām. Peuluss visiem palīdz ar orhidejām, vai ne tā, meitenes?”

Benedikte Rīsa skaļi iesmējās, un Venke un Sofija viņai pievienojās.

“Es apsolu, ka neko neteikšu,” Sesilije ierunājās, spilvens gandrīz pilnībā noklāja viņas seju.

“Labi.” Benedikte pamāja ar galvu.

“Kāpēc es nedrīkstu nevienam teikt?” Isabella jautāja, sajuzdama dumpinieciskuma uzplūdu.

“Jo es tā teicu,” Benedikte sacīja.

“Tu man nevari norādīt, ko man darīt,” Isabella Junga sacīja un piecēlās kājās no krēsla.

“Neuzdrošinies vai arī...”

Benediktes dusmu izvirdumu iztraucēja durvju atvēršanās un Helēncs ierašanās.

Vadītāja izskatījās pārgurusi. Parasti viņa Venkei būtu aizrādījusi par smēķēšanu, bet nc šodien.

“Isabella?” Helēne Ēriksena jautāja nogurušā balsī.

“Jā?” Isabella atsaucās un pagriezās pret viņu.

“Tava kārta. Tagad viņi grib runāt ar tevi.”

26. nodaļa

Mīa Krīgere izmisīgi vēlējās, kaut būtu naktī vairāk gulējusi, jo tad justos spēcīgāk, būtu profesionālāk tikusi galā ar situāciju. Tajā brīdī, kad Annešs Fīnstads atvēra staļļa durvis, viņa piepeši sajutās atkal sešpadsmit gadus veca.

Sī viela viņai atgādināja par Sigridu.

Mīa sastinga durvīs, nespēdama pakustēties.

“Vai, es aizmirsu paņemt skapīša atslēgas. Es ļoti atvainojos,” jāšanas centra īpašnieks sacīja.

“Viss kārtībā.” Mīa pasmaidīja.

“Vai jums nekas nebūs pretī šeit nedaudz uzgaidīt? Es tūlīt būšu atpakaļ.”

“Es nekur nesteidzos.” Mīa pamāja ar galvu un atkāpās no durvīm, kamēr Fīnstads steidzās atpakaļ pāri pagalmam.

Divas reizes nedēļā. Sēdēja tēva Volvo aizmugurējā sēdeklī. Brauca uz jāšanas skolu netālu no īlortcnas. Viņi visi bija viņu vērojuši, visa ģimene, kā Sigrīda smaidīdama sēdēja uz melna zirga, viņas blondie mati līda ārā no ķiveres apakšas. Staļļa smaržas atsauca Mīai prātā laimīgas atmiņas, tomēr nezināma iemesla dēļ tās viņai uzdzina nelabumu. Viņa to nevarēja apturēt. Viņa atspiedās pret sienu un tik tikko paspēja aiziet aiz stūra, kad tas izmetās ārā. Viņa izvēma to mazumiņu, kas viņai bija vēderā, taču turpināja rīstīties. Viņa stāvēja, saliekusies deviņos līkumos, cenzdamās ievilkt elpu.

Kas, pie velna?

Viņas redze dubultojās. Viņa pēdējā laikā nebija neko daudz ēdusi. Tikai dzērusi alkoholu. Rijusi tabletes. Nebija parūpējusies par sevi.

“Vai jūs vēl te esat?”

Mīai izdevās saņemt sevi rokās, izmocīt smaidu un apiet apkārt ēkas stūrim.

“Ak, re, kur jūs esat,” vīrietis sacīja, turēdams rokās atslēgu

saišķi. “Man ir...”

>

“Vai būtu iespējams apmeklēt jūsu labierīcības?” Mīa nomurmināja, sakniebusi lūpas.

“Protams,” Fīnstads sacīja. “Uzreiz, kā ieejat iekšā pa parādes durvīm, tā pa labi. Lūdzu, ļaujiet man jums parādīt...”

“Es tikšu galā. Pati atradīšu,” viņa sacīja, iedama pāri pagalmam, cik vien ātri varēja. Viņa iegāja mazajā tualetē un nokrita uz ceļiem pie tualetes poda, un smagi elsoja.

Nolādēts.

Pēc brīža viņai izdevās piecelties kājās. Viņa izskaloja muti, apslacīja seju ar ūdeni un skatījās spogulī savā atspulgā. Viņa bija bāla kā nāve. Mīa Krīgere reti kad izjuta bailes, bet viņas ķermenis bija reaģējis ļoti saasināti. Pietika vien ar atmiņām par Sigrīdu stallī.

Manuprāt, mums vajadzētu parunāt par Sigrīdu.

Pirmo reizi viņai prātā iešāvās šāda doma: iespējams, ka viņam galu galā bija taisnība. Viņas psihologam. Viņš bija atsūtījis īsziņu. Tu neieradies uz pēdējo vizīti. Vai man nolikt jaunu vizītes datumu? Taču viņa nebija atbildējusi. Viņa bija atsākusi strādāt. Tāds bija sākotnējais iemesls viņas vizītēm. Nevis lai runātu par savu privāto dzīvi. Mīa stāvēja spoguļa priekšā tik ilgi, līdz juta, ka kaut cik atgūstas. Vai tas varētu palīdzēt, izrunāšanās? Par viņas sērām. Viņas ciešanām. Viņas zaudējumiem. Viņas māti, tēvu, vecmāmiņu. Sigrīdu. Mīa medikamentu skapītī atrada mutes skalojamo līdzekli un izskaloja rīkli. Nekādā gadījumā. Viņa atkal uzskatīja savu atspulgu spogulī un noraidoši pašūpoja galvu.

Nē. 'Tas bija pilnīgi izslēgts, ka viņa kratītu sirdi psihologam. Viņa noskaloja seju.

Ka tik ne arī.

Tam nebija nekāda sakara ar viņas garīgo veselību. Tā bija tikai nepietiekama miega apjoma, pārāk lielas darba slodzes, šīs lietas kombinācija, un visam vēl pa virsu bija tas idiots Karijs. Viņa visu kontrolēja. Mīa ar galvu pamāja savam atspulgam spogulī.

Pilnīga kontrole.

Viņa vēl pāris minūšu stāvēja tā priekšā, līdz bālums nozuda no viņas sejas, tad devās atpakaļ pāri pagalmam.

“Vai viss ir kārtībā?” Annešs Fīnstads jautāja. Viņš izskatījās noraizējies.

“Atvainojiet?” Mīa smaidīja un sekoja viņam stallī. “Jā, protams. Kurš bija viņas skapītis?”

Viņa atkal bija policiste.

“Sis te,” Fīnstads sacīja. “Vai jūs gribētu, lai es to atveru?”

“Nu, nav jau nekādas jēgas skatīties uz durvīm no ārpuses, vai ne?” viņa pajokoja.

Fīnstads pasmaidīja. Viņš īsu bridi paķimerējās ar atslēgu saišķi rokās, līdz atrada īsto, Mīa tajā laikā no jakas kabatas izņēma lateksa cimdu pāri.

“Vai es varu jums kā palīdzēt?” Fīnstads jautāja, kad bija atslēdzis durvis.

Viņa redzēja, ka viņu māc ziņkārība par skapīša saturu.

“Es jūs pasaukšu, ja būs nepieciešama jūsu palīdzība.” Mīa pasmaidīja un pagaidīja, līdz viņš izgāja no staļļa, un tikai tad atvēra skapīša durvis.

Sarkana jātnieces jaka. Melni zābaki līdz celim, bēšas krāsas blūze uz pakaramā. Neliels papīra gabals bija pielipis iekšpusē pie skapīša durvīm. Ar roku rakstīta zīmīte.

Tu man patic.

Zem tā bija zīmējums.

Putns.

Tas atradās viņas prāta aizmugurē, lai gan Mīai nebija bijis laika par to domāt, kopš tā brīža, kad viņa bija saskrējusies ar Ka-riju. Munka vārdi iepriekšējā vakarā. Spalvas nozieguma vietā.

Pūces spalvas.

Mīa izņēma no jakas mobilo telefonu un piezvanīja Munkam. Viņš neatbildēja, tāpēc viņa tā vietā nosūtīja īsziņu: Nekavējoties piezvani man!

Tu man patic.

Zīmējums.

Putns.

Pūce.

27. nodaļa

Tam nevajadzēja viņu pārsteigt, bet tas tik un tā nāca kā pārsteigums: kā gaisma debesīs atteicās nākt laukā, lai gan bija agra pēcpusdiena. Holgers Munks aizsmēķēja cigareti un vēroja savus aukstos pirkstus cigaretes gala oranžajā blāzmā, un jau atkal viņam nelika mieru viena doma, par kuru viņš pēdējā laikā bija domājis aizvien biežāk: ka cilvēkiem nebija paredzēts šeit dzīvot. Tik tālu ziemeļos. Vēstures kļūda. Anomālija. Norvēģu tautas senči bija cilvēki, kuri sendienās kādā brīdī nogriezušies nepareizajā virzienā; kāpēc gan vēl lai kāds izvēlētos šo aukstumu, šo tumsu, bid uz planētas bija tik daudz saules gaismas un pludmaļu, auglīgas zemes, Ēdenes dārzu? Šeit no tā nebija ne miņas, viņš nodomāja, stāvēdams ar daflkota pusmēteļa kapuci galvā, cenzdamies atrast kādu kopsaucēju informācijā, ko viņi bija ieguvuši, stundām nopratinādami meitenes. Pagaidām vēl neviena no viņām nebija pastāstījusi neko tādu, uz kā pamata viņi varētu sākt jebkādu izmeklēšanu. Viņas visas izskatījās pārbijušās, un neviena no viņām nebija pārlieku dedzīga uz runāšanu ar policiju.

Munks savilka ciešāk savu daflkota mēteli un ievilka vēl vienu dūmu no cigaretes, kad atvērās galvenās ēkas durvis un Helēne Eriksena nokāpa lejā pa kāpnēm viņam pretī.

“Ja vēlaties, varat smēķēt iekštelpās,” viņa sacīja, mēģinādama pasmaidīt, lai gan bija acīmredzami, ka viņa to dara piespiedu kārtā.

Kad Munks viņu satibi pirmo reizi, tad viņa izskatījās salauzta, un pēdējās pāris dienas nebija nākušas par labu. Arī tā nelielā dzīvīguma dzirksts, ko viņš bija pamanījis viņas acīs, nu bija pavisam izgaisusi, un Munks neko tur nevarēja padarīt, viņš juta viņai līdzi.

“Un mēs varam jums piedāvāt kafiju,” viņa piesardzīgi ieminējās. “Šodiena ir bijusi gara diena ne tikai mums, bet arī jums.”

“Es pēdējā laikā vairs nedzeru kafiju,” Munks pieklājīgi iebilda, “taču labprāt iedzertu tasi tējas.”

“Es arī dzeršu tēju.” Helēne pasmaidīja un veda viņu iekšā, kur ieaicināja Munku mazā dzīvojamā istabā pirmajā stāvā.

“Mans patvērums,” vadītāja teica, kad Munks bija apsēdies. “Reizēm nāk par labu, ja ir vieta, kur vari būt tu pats.”

Munks pārlika mēteli pāri krēsla atzveltnei. Viņam šī sieviete sāka iepatikties. Viņa palīdzēja cilvēkiem. Viņa vadīja iestādi problemātiskiem jauniešiem. Labs cilvēks ar lielu sirdi.

“Man nav lielas tējas izlases,” viņa teica, noliekot viņa priekšā bļodu ar tējas maisiņiem.

“Ir labi diezgan,” Munks sacīja. “Jebkas, kas palīdzēs izdzīt aukstumu no maniem kauliem.”

“Es piekrītu jums par visiem simt procentiem.”

Helēne apsēdās atzveltnes krēslā iepretim Munkam, kamēr viņš paņēma nejaušu tējas maisiņu un ielēja krūzē ūdeni no tējkannas.

“Vai jūs neiebilstat, ja vienu uzsmēķēšu?” viņa jautāja, norādot uz cigaretēm uz galda.

“Nē, nepavisam.”

“Es nesmēķēju, ne tā kārtīgi,” Helēne kā atvainodamās sacīja, ievietojot cigareti starp lūpām. “Es atmetu jau sen, tas ir derdzīgs paradums, es zinu, bet nu...”

“Es saprotu.” Munks pasmaidīja, pārliekdamies pāri galdam un aizšķildams viņai šķiltavas.

Helēne atliecās un izpūta dūmus griestos. Izskatījās, ka viņa kaut ko apsver, it kā viņai kaut kas nedotu miera, bija kaut kas, ko viņa gribēja viņam atklāt, bet nekas nenotika.

“Mēs esam jau gandrīz pabeiguši," Munks sacīja, lai viņu nomierinātu. “Mēs jūs pavisam drīz liksim mierā, esam daudz paveikuši, esam runājuši ar daudziem no mūsu šodienas saraksta.”

“Vai esat kaut ko uzzinājuši? Vai kaut kas bijis vērtīgs?”

“Es nedrīkstu ar jums pārrunāt detaļas. Es ceru, ka to saprotat,” Munks sacīja. “Bet, jā, manuprāt, mēs uzzinājām, kas mums bija vajadzīgs.”

“Labi.” Helēne pasmaidīja. “Ja jums jebko ievajagas no manis, tad pats par sevi saprotams, ka varat ar mani sazināties jebkurā laikā. Tikai padodiet man ziņu, labi?”

“Paldies, Helēne. Jūs esat ārkārtīgi daudz palīdzējusi. Mēs to patiešām novērtējam.”

“Tad ir labi,” viņa teica, vēl vienu reizi ievelkot ātru dūmu no cigaretes, tad nodzēsa to pclnutraukā un smaidīdama pagriezās pret Munku.

“Kādreiz es smēķēju divdesmit cigaretes dienā, bet tagad man pietiek ar pāris dūmiem.”

Helēne Eriksena sēdēja, vērdamās nekurienē, un Munkam prātā piepeši iešāvās Mīas vārdi pēc viņu pirmās sarunas.

Viņa kaut ko zina.

Viņš viegli ieklepojās, nodzēsa savu cigareti un piecēlās, lai dotos prom.

“Paldies par tēju, bet būs labāk, ja došos atpakaļ pie darba. Mums vēl sarakstā ir palicis diezgan daudz vārdu.”

“Jā, protams,” Helēne Eriksena teica, kopā ar Munku iziedama no dzīvojamās istabas.

“Vēl tikai viena lieta,” Munks sacīja, kad viņi bija izgājuši koridorā.

WT-V’

Ja?

“Cik es noprotu no iemītnieku un darbinieku sarakstiem, tad šodien visi nav ieradušies. Vai man ir taisnība?”

«T- »

Ja.

“Jo lieta tāda, ka...” Munks sacīja.

“Jā?”

“Ir viens cilvēks, par kuru es neesmu drošs; viņš šeit varētu būt, taču man nav izdevies sadabūt viņu rokā.”

“Ahā. Par kuru cilvēku jūsu runājat?”

“Par Rolfu Liki,” Munks teica, viegli ieklepodamies.

“Rolfu?” Helēne Eriksena noteica ar savilktu pieri.

“Jā? Kā es saprotu, tad viņš šeit ir skolotājs?”

Helēne noraidoši pašūpoja galvu. “Nē, nē. Viņš šeit jau sen vairs nestrādā.”

“Taču viņš šeit kādreiz pasniedza?”

“Jā, bet tikai īsu brīdi. Viņš bija, nu, es teiktu, labs skolotājs, protams, un es būtu labprāt gribējusi, lai viņš paliek, bet nedomāju, ka šī bija viņam piemērota darbavieta. Es negribu teikt neko sliktu par manām meitenēm, bet, akadēmiski runājot, viņu līmenis nav pārāk augsts — vai es drīkstu tā teikt? Manuprāt, Rolfam Likem bija lielas ambīcijas. Ja vēlaties ar viņu runāt, es to varu nokārtot. Es ar to domāju, ka man kaut kur vēl ir pierakstīts viņa telefona numurs. Vai jūs gribētu, lai es to sameklēju?”

“Nē, nē,” Munks sacīja. “Paliksim pie tiem sarakstiem, kas mums jau ir.”

“Labi.” Helēne pamāja ar galvu.

Ievibrējās Munka mobilais telefons. Pārrunu laikā viņš bija izslēdzis telefona zvanu, bet, kā jau parasti, bija aizmirsis izslēgt vibrēšanas funkciju. Telefona displejā parādījās Anetes Goli vārds.

“Jā?” Munks ierunājās.

“Manuprāt, viņš mums ir rokā. Vai tu jau runāji ar Mīu? Viņa centās ar tevi sazināties. Viņa kaut ko atrada jāšanas skolā, tomēr tagad tam vairs nav nozīmes...”

“Kas?”

“Mums ir atzīšanās.”

“Patiešām?”

“Jā,” Goli turpināja. “Viņš pats pieteicās. Mēs viņu apcietinājām. Viņš ir Grenlannē. Viņš atzinās slepkavībā.”

“Es braucu,” Munks sacīja. Viņš nospieda sarkano zvana beigu pogu, atvadījās un izskrēja ārā uz melno Audi.

28. nodaļa

Munks atvēra durvis un ieraudzīja, ka Mīa jau bija ieradusies mazajā telpā, kas atradās blakus nopratināšanas telpai. Anete Goli bija atspiedusies pret sienu, viņas rokas sakrustotas uz krūtīm un lūpās rotaļājās apmierināts smaids. Mīa sēdēja uz krēsla, grauzdama ābolu, viņai mugurā joprojām bija ādas jaka, un viņš uzreiz varēja pateikt pēc savas gados jaunās kolēģes sejas izteiksmes, ka notiekošais viņai nešķita ievērības cienīgs.

“Kas mums te ir?” Munks jautāja, pakārdams mēteli un apsēzdamies uz krēsla iepretim vienpusējam spogulim.

“Jims Fūlesangs,” Anete Goli sacīja. “Trīsdesmit divus gadus vecs. Dzīvo Reikenē.Tas ir nepilnu četrdesmit minūšu brauciens no “Hūrumlandetas audzētavas”. Uzradās reģistratūrā pirms mazāk nekā stundas. Atzinās Kamillas Grīnas slepkavībā. Viņš kādreiz strādāja pastā. Tagad saņem invaliditātes pabalstu. Es nezinu, kāpēc, bet es palūdzu, lai Ludvigs to papēta.”

“Kāpēc viņam galvā ir velosipēdista ķivere?”

“Viņš atsakās to noņemt,” Anete Goli atbildēja, paraustīdama plecus.

“Viņš nav īstais,” Mīa sacīja, atkal iekozdamās ābolā.

“Kāpēc ne?”

“Nu, izbeidz, Holgcr. Laikraksti vakar ziņoja par slepkavību. Cik daudz reižu jau mēs esam to pieredzējuši? Cilvēkus, kas atzīstas? Neprasi man kāpēc, bet daži ir gatavi uz jebko, lai iegūtu uzmanību. Ja godīgi, tad es nesaprotu, ko mēs šeit darām. Vai tu nesaņēmi manu īsziņu?”

Munku nomāca spēcīgas aizdomas par to, ka Mīa bija ārkārtīgi pārgurusi.

“Es visu dienu pavadīju, nopratinot cilvēkus,” Munks sacīja, kā attaisnodamies.

“Zīmējums no jāšanas skolas,” Mīa sacīja, ne uz mirkli nenovēršot skatienu no vīrieša ar balto velosipēdista ķiveri.

“Kāds zīmējums?” Munks vaicāja.

Mīa neatbildēja.

“Anete?” Munks jautāja, apgriezdamies apkārt.

Blondā policijas juriste pakratīja galvu; izskatījās, ka viņu kaitina pieņēmums, ka par velti atsaukusi Mīu un Munku. Viņai rokās bija mape, ko viņa vēl nebija parādījusi Mīai, jo bija gaidījusi Munka ierašanos.

“Es neesmu pilnīga muļķe,” Anete sacīja, nolikdama viņu priekšā uz galda divas fotogrāfijas.

“Jims Fūlesangs. Trīsdesmit divus gadus vecs. Saņem invaliditātes pabalstu. Valkā baltu velosipēdista ķivere, ko viņš atsakās noņemt. Uzrodas šeit. Atzīstas slepkavībā. Un, jā, es neesmu pirmo reizi ar pīpi uz jumta, es zinu par nepatiesajām atzīšanām. Es nebūtu jums zvanījusi, ja viņš nebūtu sev līdzi paķēris šīs.”

Viņa norādīja uz divām fotogrāfijām, ko bija tikko viņiem parādījusi. Negribīgi Mīa pievērsās fotogrāfijām, ko Anete bija nolikusi viņiem priekšā.

“Velns parāvis!”Munks iekliedzās.

“Tieši tā,” Anete Goli triumfējoši noteica.

“Kas, pie...?”Mīa sacīja, pagriezdamās pret Aneti.

“Vai es neteicu?” Anete Goli sacīja, sakrustodama rokas uz krūtīm.

Divas fotogrāfijas. Izplūdušas, bet subjekti bija pietiekami skaidri. Par to nevarēja būt nekādu šaubu.

“Es nesaprotu,” Mīa sacīja.

“Es taču teicu, ka viņš mums ir rokā.” Anete Goli pasmaidīja.

“Labi,”Munks sacīja, celdamies kājās. “Iesim un uzzināsim, kas šim trakajam ir sakāms.”

29. nodaļa

Gabriels Mērks sēdēja sanāksmju telpā, vērodams, kā Ludvigs Gronlijs liek pie sienas fotogrāfijas. Viņš nevienam vēl neko nebija teicis, jo negribēja izskatīties pēc sapņaina puišeļa, taču hakerim aizvadītā diena bija ārkārtīgi aizraujoša, iespējams, ka labākā diena, kopš viņš bija sācis šeit strādāt.

Viņš bija ticis ārā no biroja. Vadījis nopratināšanas “Hūrum-landetas audzētavā”, tas bija darbs, kas parasti bija rezervēts Mun-kam, Mīai un Kimam Kolso, tomēr izmeklēšanas apmēri vai precīzāk lielais nopratināmo cilvēku skaits nozīmēja, ka Munks bija viņus visus nosūtījis uz turieni, visus, izņemot Ilvu, kas palika birojā kā atbildīgā un skaudīgi noskatījās, kad viņi visi devās prom.

Gabriels viņu saprata. Viņš arī sākumā bija juties kā nepiederīgais — pārējie komandas locekļi darīja lietas ierastā kārtībā, lietoja kodus, atsauces uz lietām, kuras viņš nesaprata,— bet tagad viss bija citādi. Tas viņam nedaudz atgādināja iesvētības. Viņš pie sevis pasmaidīja un iemalkoja Coke, kad ienāca Ilva un apsēdās krēslā viņam blakus.

“Kāpēc jūs joprojām ar to krāmējaties?” jaunā sieviete jautāja, pamādama ar galvu uz Gronlija pusi, kurš tikko bija pielicis fotogrāfiju ar vienu no meitenēm no “Hūrumlandetas audzētavas” un zem tās uzrakstījis viņas vārdu.

Isabella Junga.

“Ar ko krāmējamies?” Gabriels jautāja.

“Nu, kā, mēs taču viņu jau noķērām, vai tad ne?”

“To mēs vēl tā droši nezinām,” Ludvigs Gronlijs sacīja, pielikdams vēl vienu fotogrāfiju blakus iepriekšējai un uzrakstīdams zem tās kārtējo vārdu.

Peuluss Monsens.

“Anete izskatījās visai pārliecināta,” Ilva sacīja.

“Mēs esam šo jau pieredzējuši.” Ludvigs paņēma no galda nākamo fotogrāfiju.

“Ko pieredzējuši?”

“Cilvēkus, kas atzīstas slepkavībās, ko nav veikuši,” Gabriels paskaidroja, uzmezdams ašu skatienu pieredzējušajam izmeklētājam.

“Tieši tā.” Ludvigs pielika vēl vienu fotogrāfiju pie sienas blakus pārējām.

Benedikte Rīsa.

“Bet viņa izskatījās tik pārliecināta,” Ilva sacīja, iemezdama mutē košļājamās gumijas gabalu. “Nu, Anete Goli.”

“Nekas man nesniegtu vairāk prieka, ja tā izrādītos taisnība.” Ludvigs pasmaidīja, pielikdams vēl vienu fotogrāfiju, šoreiz virs visām pārējām.

īlelēne Ēriksena.

“Vai jūs jau esat kaut ko dzirdējuši?” Ilva jautāja.

“Pagaidām ne,” Ludvigs atbildēja, nepārtraucot darīt iesākto.

Sesilije Markusena.

“Es ceru, ka viņš mums ir rokā. Ka mēs jau esam šo atrisinājuši,” jaunā sieviete noteica, izpūzdama burbuli.

“Piekrītu.” Ludvigs pamāja ar galvu un uzsmaidīja viņai. “Tomēr līdz tam brīdim, kad mūs informē, ka tas tik tiešām ir noticis, manuprāt, ir svarīgi, ka šis tiek izdarīts. Šeit vienkārši ir tik daudz iesaistīto.”

Viņš nopūtās un pētīja savu kolāžu, kas bija gandrīz pabeigta.

“Та ir nedaudz juceklīga,’’Ilva atzina.

“Ak tā, vai tev tā šķiet?” Ludvigs paskatījās uz viņu.

“Ai, nē,’’ jaunā sieviete steidzās piebilst. “Nē, ne tava siena — es biju domājusi visa šī lieta. Juceklīga; tik daudz aizdomās turamo. Nav viegli saprast, kur sākt.”

Ludvigs pasmaidīja, pielika pēdējo fotogrāfiju un tad soli atkāpās, lai novērtētu savu darbu, pārbaudīdams, vai stends ir pietiekami viegli uztverams.

“Nu, pastāsti man, kas mums tc ir,” Ilva sacīja, ar interesi pētīdama sienu.

“Helēne Ēriksena. Viņa tur ir galvenā. Viņa to visu nodibināja.” Ilva pamāja ar galvu.

“Pculuss Monsens. Helēņos — hmm, kā mēs varētu viņu saukt? — labā roka. Divdesmit piecus gadus vecs. Bijušais audzētavas iemītnieks, bet tagad ir kaut kas līdzīgs sargam.”

“Skaidrs.”

“Divi skolotāji,” Ludvigs turpināja, norādīdams uz viņiem. “Karls Ēriksens. Ēva Dāla.”

“Un kādi viņi bija?” Ilva gribēja zināt.

“Munks un Kims nopratināja skolotājus,” viņš atbildēja. “Tāpēc mums vēl nav zināmas detaļas. Īstenībā žēl, ka tā.”

“Kas ir žēl?”

“Ka mums vēl nav izdevies visiem kopā kā komandai sanākt kopā un visu pārskatīt. Manuprāt, te pašlaik iet nedaudz haotiski.” Vīrietis ar sirmajiem matiem atkāpās vēl vienu soli un atkal novērtēja sienu.

“Tātad “Hūrumlandetas audzētavā” dzīvo tikai meitenes?”

“Nē, pēc manām domām, tāds nebija sākotnējais nodoms,” Ludvigs sacīja. “Vai ne, Gabriel?”

“Jā, tev taisnība, vieta ir domāta gan puišiem, gan meitenēm. Tur ir divas kopmītņu ēkas, bet kaut kāda iemesla dēļ tur tagad dzīvot tikai meitenes. Ludvig, mēs neuzzinājām, kāpēc tā, vai ne?”

Viņš paskatījās uz Ludvigu, kas noraidoši pakratīja galvu un pakasīja kaklu.

“Tatad tur tagad dzīvo tikai šīs astoņas meitenes?” Ilva jautāja, norādīdama uz meitenēm.

Kaut kas iesanējās Gabriela kabatā. Viņš izņēma savu iPhone un uzmeta tam ātru skatienu; viņš labprātāk gribēja dzirdēt, kas Ludvigam sakāms, bet, kad viņš ieraudzīja tikko saņemto īsziņu, fotogrāfijas un telpā esošie kolēģi viņam vairs neeksistēja.

Fēnikss Elektronam, vai tu tur esi?

Viņam vajadzēja vairākas sekundes, lai apjaustu šīs īsziņas nozīmīgumu.

Viņš nespēja atcerēties pēdējo reizi, kad bija saņēmis kādu ziņu no sava vecā drauga; viņš raiti uzrakstīja atbildi.

Šeit Elektrons. Kas par lietu ?

Pēc pāris sekundēm parādījās atbilde.

Esmu ārā. Tas ir svariņi.

Ārā?

Gabriels ātri aizrakstīja atbildi.

Kur ārā? Kas ir svarīgi?

Ārī šoreiz atbildes īsziņa parādījās ļoti ātri.

Mariboesgātes ielā 13. Man ir kaut kas tev. Meitene ar ziedu mutē. Kā, pie velna, Skunkss bija ar viņu saistīts?

Gabriels pielēca kājās, atvainojās abiem kolēģiem, izsteidzās ārā no telpas un tad skrēja lejā pa kāpnēm, cik ātri vien varēja.

30. nodaļa

“Desmitais oktobris. Laiks ir 17.05. Telpā atrodas Mariboesgātes 13 slepkavību vienības vadītājs Holgers Munks un izmeklētāja Mīa Krīgere.”

“Lūdzu nosauciet savu pilno vārdu,” Mīa sacīja vīrietim, kam galvā bija velosipēdista ķivere, norādīdama uz magnetofonu.

Mīa joprojām izskatījās uzbudināta un kaprīza, un Munks vēlējās viņai pateikt, lai apvaldās, tomēr izlēma to labāk nedarīt.

“Jims,” vīrietis sacīja.

“Jūsu pilno vārdu,” Mīa sacīja, atkal norādīdama uz magnetofonu.

Vīrietis ar balto velosipēdista ķiveri paskatījās uz viņu.

“Tas ir mans pilnais vārds,” viņš saminstinājās, uzmezdams ātru skatienu Munkam.

“Jūsu pilno vārdu, arī uzvārdu.”

“Jims Fūlesangs,” atbildēja vīrietis ar balto velosipēdista ķiveri un sāka cieši blenzt uz galdu.

“Vai jūs saprotat, ka jums ir tiesības uz advokātu?” Munks sacīja, ignorēdams skatienu, ko Mīa viņam veltīja.

“Ko?”

“Advokāts? Vai jūs gribētu, lai ar jums šeit kopā atrodas advokāts?”

“Vista gribēja ielēkt grozā,” noteica vīrietis ar balto velosipēdista ķiveri.

Mīa uzmeta Munkarn šķību skatienu, kas paraustīja plecus.

“Tatad jūs atsakāties no savām tiesībām uz advokātu?”

Vīrietis otrpus galdam paskatījās uz Munku tā, it kā nesaprastu, ko viņam vaicā.

“Es viņu nogalināju,” teica vīrietis ar balto velosipēdista ķiveri, viegli iztaisnodams muguru.

“Ko nogalinājāt?” Mīa jautāja, pieliekdamās krēslā uz priekšu.

“Ko?”Jims Fūlesangs, izskatīdamies apmulsis, atkārtoja.

“Labi,Jim, ko jūs nogalinājāt?”

Mīa sāka nomierināties. Kaut kas šajā vīrietī, kas sēdēja pretī, lika viņai noprast, ka sadusmošanās šeit nelīdzētu. Izskatījās, ka viņš pat neaptver situācijas nopietnību.

“Jim, ko tu nogalināji?” Mīa vēlreiz jautāja, šoreiz maigākā balsī.

Tas bija acīmredzami, ka nebija nekādas vajadzības pēc draudīgas attieksmes. Viņš jau tā izskatījās nobijies un apjucis.

“Meitene laikrakstā.”

“Kāda meitene laikrakstā, Jim?” Munks jautāja mierīgā balsī.

“Meitene uz spalvām.”

“Kamilla?”

Pagāja kāds brīdis, pirms atskanēja atbilde.

“Jā,” Jims Fūlesangs nepārliecinoši atbildēja un tad atsāka blenzt uz galdu.

“Vai tu viņu pazini?”

“Ko?”

“Kamillu Grīnu.”

Vīrietis ar balto velosipēdista ķiveri joprojām izskatījās tā, it kā viņam nebūtu ne mazākās nojausmas, par ko Munks runā, bet viņš tik un tā pamāja ar galvu.

“Tātad jūs viņu pazināt?” Mīa jautāja. “Jim, kā tu viņu pazini?”

“Tā bija vasara,” sacīja vīrietis, kas sēdēja viņiem pretī. “Tur bija vāvere. Man patīk vāveres.”

Munks uzmeta skatienu Mīai, kas tik vien kā pašūpoja galvu.

“Vai tas notika mežā?” viņa jautāja. “Vai tu ieraudzīji Kamillu

mezar

Jims Fūlesangs pasmaidīja pie sevis, izskatījās, ka viņš domā par pilnīgi kaut ko citu.

“Man patīk viņu astes, tās ir mīkstas un kuplas, un tad viņas dara to lietu ar savām ķepām. Lai noturētu priežu čiekurus. Lai tos grauztu? Vai jūs zināt, par ko es runāju?”

Viņš atkal pasmaidīja un tad sakoda zobus.

“Tatad tu ieraudzīji vāveri mežā? Vasarā?” Munks nopūtās, viņam sāka trūkt pacietības.

“Es redzēju daudzas.” Vīrietis pasmaidīja. “Viņas parasti mēdz dzīvot pie augstajām priedēm lejā pie ezera. Kur ir sarkanā laiva.” “Vai tu viņu tur ieraudzīji?”Mīa jautāja. “Pie ezera?”

“Ko?” Jims Fūlesangs atkal jautāja.

“Klausieties...” Munks atkal nopūtās, bet Mīa viņu apturēja, uzlikdama viņam uz pleca roku.

“Tu biji lejā pie ezera,” viņa turpināja. “Un tu vēroji vāveres?” “Jā, viņām tur patīk.”

“Un tu biji viens pats?”

“Jā.” Jims Fūlesangs pamāja ar galvu. “Man tā patīk vislabāk.” Munks nezināja, ko tieši Mīa ar to centās panākt, bet tik un tā ļāva viņai turpināt.

“Tātad Kamilla, meitene no laikraksta, viņas tur nebija?”

“Nē, viņas tur nebija, tikai vāvere. Та izskatījās pēc mātītes, jo man šķita, ka es pamanīju arī vāveres mazuli, bet tas bija tikai sākumā, jo tad es ieraudzīju to citu lietu, bet tikai tad, kad notupos.” Jims Fūlesangs nedaudz pielieca galvu, viņa acis piesardzīgi slīdēja no vienas puses uz otru, un tad viņš piespieda pie lūpām pirkstu.

“Ir jābūt ļoti klusam, citādi tās aizbēgs prom.”

“Tātad tu biji pie ezera?” Mīa, viegli smaidīdama, noteica. “Vai tur tu nofotografēji šīs fotogrāfijas?”

Viņa atvēra mapi, izņēma no tās abas fotogrāfijas, kuras viņiem bija rādījusi Anete Goli, un pārslidināja pāri galdam.

Šoreiz vīrietis ar balto velosipēdista ķiveri reaģēja; viņš novērsa skatienu no fotogrāfijām un sāka blenzt sienā.

“Marija Terēsa,” viņš sacīja un sāka sist ar dūri pa savu velosipēdista ķiveri.

“Kamilla.”Munks vairs ilgi šo nevarēja izturēt.

“Marija Terēsa,” Fūlesangs atkal noteica, šķita, ka viņš grasījās pilnībā iegrimt savā pasaulē. “Četri balti akmeņi pie ezera. Tukšā māja.”

“Kamilla,” Munks atkārtoja, šoreiz skaļāk.

“Četrpadsmit minūtes, kad ir laba diena. Sešpadsmit minūtes atpakaļceļā.”

“Paklausieties,” Munks aizkaitināti ierunājās, taču Mīajau atkal uzlika roku viņam uz pleca.

“Mums reiz dārzā bija vāvere,” viņa ierunājās laipnā balsī. “Kad es biju maza. Mēs bijām izlikušas barotavā saulespuķu sēklas putniem, bet, kad izgājām, lai paskatītos, vai kāds bija atlidojis, tā vietā mēs ieraudzījām vāveri.”

Jims Fūlesangs pārstāja sist sev pa galvu, bet turpināja blenzt sienā.

“Es ar māsu,” Mīa turpināja. “Mēs izlikām vēl vairāk sēklu, un tā atgriezās. Mēs sēdējām pie loga un, kamēr gaidījām, paslēpāmies aiz aizkariem, un tā ieradās katru dienu, būtībā vienā un tajā pašā laikā. Bet vai ziniet, kas bija pats grūtākais?”

“Nē?” Jims Fūlesangs tagad klausījās un atkal pagriezās pret viņiem.

“Izlemt, vai to nosaukt par Čipu vai Deilu.”

Munks nezināja, ko vairs domāt, kāpēc Mīa izdabāja šī vīrieša trakumam, bet viņš ļāva viņai turpināt.

“Mana dvīņumāsa teica Čips, bet es teicu — Deils.”

“Čips ar Deilu sabojāja Donalda Daka Ziemassvētku eglīti.” Jims Fūlesangs ieķiķinājās.

“Es zinu.” Mīa smaidīja.

“Viņš nevarēja viņus noķert, un tas viņu darīja ārkārtīgi dusmīgu. Viņš bija izlicis visus tos Ziemassvētku rotājumus, un tad viss tika nogāzts zemē.”

“Vai ne? Un mums tā arī neizdevās nonākt pie viena vārda, bet mēs uzņēmām vairākas fotogrāfijas, un par to man ir prieks.”

“Vāveres fotogrāfijas?” Jims jautāja.

“Jā.” Mīa pamāja ar galvu. “Mēs tās pielikām mūsu guļamistabā pie sienas, lai varētu skatīties uz tām katru vakaru pirms gulētiešanas.

“Deils bija tuklāks un smieklīgāks.” Vīrietis ar balto velosipē-

dista ķiveri smaidīja un uz īsu mirkli izskatījās, it kā jau atkal grasītos nozust pats savā pasaulē, tomēr Mīa lika viņam atgriezties.

“Tev patīk fotografēt, vai ne?”

“Jā.”Jims piekrītoši pamāja ar galvu.

“Un tu uzņēmi arī šos divus foto?” Mīa uzmanīgi jautāja, lēnām slidinādama roku fotogrāfiju virzienā, kas atradās viņu priekšā uz galda.

“Jā.” Atbildēja vīrietis ar velosipēdista ķiveri galvā, šoreiz viņam izdevās paskatīties uz viņiem.

“Vai tu zini, Jim, ko es domāju?”

“Nē?”

“Aizmirsīsim par Kamillu. Meiteni uz spalvām.”

“Nopietni?” Fūlesangs nedaudz pārsteigti jautāja.

“Jā, aizmirstam par viņu, viņa nav būtiska,” Mīa turpināja. “Tu Kamillu nenogalināji, kāpēc gan tu lai to darītu? Tu viņu pat nepazini, un tu esi jauks cilvēks — tu nekad neko tādu nedarītu, vai ne?” “Nē, nekad,”Jims Fūlesangs apstiprināja.

“Tu viņu pat nemaz nepazini, vai ne tā?”

“Nē, nekad nebijām tikušies.”

“Tu tikai maķenīt izbijies, vai ne? Kad ieraudzīji laikrakstus, un nav jau arī nekāds brīnums. Es arī nobītos, tu jau arī, Holger, nobītos, vai ne?”

Mīa tajā brīdī paskatījās uz Holgeru, viņai uz lūpām bija mazs smaids. Holgers spēja tik vien kā paraustīt plecus.

“Jā, protams,” Munks sacīja un nokremšļojās.

“Redzi, Jim. Ikviens tavā vietā nobītos, jo tev bija šīs fotogrāfijas, vai ne?”

“Es to neizdarīju,”Jims sacīja, viņam tagad acīs bija asaras. “Protams, ka tu to neizdarīji.” Mīa smaidīja.

“Es nenogalināju to kaķi.”

“Protams, ka tu nenogalināji to kaķi.”

“Suni arī ne.”

“Protams, ka tu suni ari nenogalināji,” Mīa turpināja. “Tu nekad nevienam nedarītu pāri, vai ne, Jim?”

“Jā,” Fūlesangs sacīja, noslaucīdams asaru.

“Manuprāt, tu esi ļoti drosmīgs,” Mīa sacīja.

“Kāpēc?”

“Atnākdams pic mums ar šīm fotogrāfijām. Tu mums palīdzi. Protams, ka tu to neizdarīji. Bet mēs gribētu uzzināt, kur tu to nofotografēji. Vai saproti, ko es jautāju?”

“Suni un kaķi?” vīrietis ar velosipēdista ķiveri galvā jautāja.

Divas fotogrāfijas. Gandrīz vai identiskas. Sveces izvietotas pentagrammas formā. Spalvu klājiens. Uz viena gulēja kaķis. Uz otra gulēja suns. Abi dzīvnieki bija nogalināti, un to priekšķepas bija izvietotas tajā pašā savādajā pozā kā Kamillas Grīnas rokas. Viena uz augšu. Otra gar dzīvnieka sānu.

“Vai tas bija netālu no vāveres?” Mīa piesardzīgi ierunājās.

“Veikalā bija vilki,” vīrietis ar balto velosipēdista ķiveri teica; izskatījās, ka viņš jau atkal gatavojās viņus pamest.

“Jim?” Mīa vaicāja. “Lejā pie upes? Pie sarkanās laivas?”

Izskatījās, ka fotogrāfijas bija satraukušas vīrieti ar balto velosipēdista ķiveri. Viņš atsāka klusi sist pa ķiveri un pievērsa savu skatienu sienai.

“Marija Terēsa,” viņš nomurmināja.

“Jim,”Mīa mēģināja vēlreiz.

“Četri balti akmeņi.”

“Jim, vai tu atceries vietu, kur tu uzņēmi šīs fotogrāfijas?”

“Sarkanā laiva,” Fūlesangs teica, tagad dauzīdams ķiveri jau daudz spēcīgāk.

“Kamilla,” Munks jau atkal kļuva nepacietīgs.

“Vai tas bija vienā un tajā pašā vietā?” Mīa jautāja. “Vai tas bija vienā un tajā pašā laikā?”

“Marija Terēsa,” skandēja vīrietis ar balto velosipēdista ķiveri. “Četri balti akmeņi pie ezera. Pie pamestās mājas. Vista gribēja ielēkt grozā.”

“Jim?” Mīa mēģināja vēl vienu reizi. “Kur tu uzņēmi šīs fotogrāfijas? Kad tu tās uzņēmi? Vai tas bija vienā un tajā pašā vietā? Vai tas bija vienā un tajā pašā laikā?”

“Otrdienās labāk paslēpties vannasistabā,”vīrietis ar balto velosipēdista ķiveri noteica, un šoreiz izskatījās, ka viņam bija tik tiešām izdevies viņus pamest.

Tajā brīdī pie durvīm atskanēja klauvējiens, un Anete Goli pabāza pa durvīm galvu.

Mīa Krīgere nikni palūrēja uz kolēģi.

r

“Gronlijam ir izdevies kādu sadabūt rokā,” Goli sacīja, pamādama ar galvu Munka virzienā. “Vai mēs to varētu, lūdzu, pārrunāt ārpusē?”

Munks uzmeta Mīai ātru skatienu, taču viņa aizkaitināti pašūpoja galvu.

“Labi.”

Resnais izmeklētājs piecēlās, izgāja no telpas un uzmanīgi aizvēra aiz sevis durvis.

31. nodaļa

Par laimi, bārā Justisen nebija daudz apmeklētāju, un viņiem izdevās atrast klusu galdiņu, kur viņus neviens netraucētu. Munks labprātāk būtu sēdējis ārā, lai varētu uzsmēķēt, bet ārā bija par aukstu.

Viņš novilka mēteli un iegrima krēslā iepretim Mīai, kura jau bija sadabūjusi alu, un tagad pētīja savas piezīmes, nogrimusi pārdomās. Viņš pasūtīja minerālūdeni Farris, un prātoja, vai viņam, iespējams, pirms nākšanas uz bāru vajadzēja sarīkot informatīvu sanāksmi visai komandai, taču kaut kas šajās tikšanās reizēs, ko abi pavadīja kopā, viņu ļoti ielīksmoja, Mīa ar viņu kopā bārā Justisen. Viņš bija piekodinājis komandu ierasties agri uz sanāksmi nākamajā rītā; ar to vajadzēja pietikt. Visiem jau tāpat bija ārkārtīgi gara diena.

“Tātad?”

“Par ko tu runā?” Mīa jautāja, izdzerdama savu alus glāzi, ne uz mirkli neatraudama skatienu no piezīmēm uz galda.

“Jims Fūlesangs? Nav mūsu meklētais. Vai piekrīti?”

Mīa noraidoši pakratīja galvu; šķita, ka viņa dod priekšroku nerunāšanai.

“Protams, ka nav,” viņa tad noteica, joprojām neskatīdamās uz viņu.

Dīkemarkas slimnīcas pacients. Vairākkārt hospitalizēts un palaists mājās. Kad viņš neuzturējās slimnīcā, tad dzīvoja viens pats savā lauku mājā, bet viņam vienmēr kāds palīdzēja. Ludvigs Gronlijs bija šur tur piezvanījis, atradis pareizos cilvēkus, ar kuriem runāt, un, lai gan Munks bija apsvēris iespēju paturēt Jimu Fūlesangu apcietinājumā līdz nākamajai dienai, viņš galu galā bija nodevis viņu sociālo darbinieku pārziņā, kas ieradās viņam pakaļ.

“Kāda ir šo briesmīgo dzīvo gleznu jēga?” Mīa ierunājās, pirmo reizi atraudama skatienu no savām piezīmēm.

Viņa pieaicināja viesmīli un pasūtīja vēl vienu alu un Jdgermeis-ter, tad, košļādama pildspalvu, skatījās tālumā.

“Jo es esmu redzējusi savu tiesu dīvainu lietu.”

“Tas pats rituāls? Bet ar kaķi? Un suni?” Munks sacīja, paskatīdamies uz Mīu.

Holgers Munks bija viens no Norvēģijas talantīgākajiem izmeklētājiem, tomēr reizēm viņu nepameta sajūta, ka viņš bija tik vien kā Mīas Krīgcres asistents. Viņš nopūtās, izmisīgi alkdams pēc cigaretes, un tad piepeši atcerējās, ka bija aizmirsis atbildēt uz Mirjamas īsziņu, ko bija saņēmis agrāk tajā dienā.

Tēti, man vajag ar tevi parunāt. Diezgan svarīgi. Piezvanīsi, lūdzu?

Mirjamai nāksies pagaidīt. Kopš tā brīža, kad viņi mežā bija atraduši Kamillu Grīnu, viss bija sagājis vienā juceklī.

“Tajā pašā pozā. Tāda pati sveču pentagramma. Spalvu klājienā. Kaķis. Un arī suns. Bet pagaidām paliekam to visu malā,” viņš sacīja, iedzerdams vēl vienu malku ūdens.

“Hmm?” Mīa jautāja. Šķita, ka viņa pamostas.

“Es saku, lai paliekam to visu malā,” Munks atkārtoja.

“Kāpēc?”

“Tas ir tas, kas mums ir. Divas fotogrāfijas. Tāda pati noziegumu vieta. Sveces. Spalvas. Kaķis. Suns. Pat viņu ķepas izvietotas tādā pašā leņķī kā Kamillas Grīnas rokas. Pareizi?”

«T- »

Ja-

Viņa vienā piegājienā iztukšoja Jāgermeister glāzīti, iedzēra malku alus un nolika pildspalvai uz galda.

“Labi, kas vēl mums ir?” Munks jautāja.

“Zīmīte, ko es atradu Kamillas skapītī,” Mīa sacīja. “Vai tu saņēmi attēlu, ko es tev sūtīju?”

Munks piekrītoši pamāja ar galvu.

“Frāze Tu man patīc? Pūce?”

“Vai arī kaut kā zīmējums, kas izskatās pēc putna,” Munks sacīja. “Es tā īsti nevarēju saskatīt, vai tā bija pūce.”

“Bet tās spalvas bija no pūces?”

“Jā, jā,” Munks sacīja. “Taču neaizmirsti, ko Gronlijs teica, ka tas ir tikai pieņēmums. Ekspertīze to vēl pārbauda.”

“Bet tik un tā?” Mīa teica, vēl iemalkodama alu.

“Jā.” Munks pamāja ar galvu.

“Tātad mums vēl ir arī tas.”

“Gabriela iegūtie telefona ieraksti,” Munks piemetināja. “Neapšaubāmi. Tas paziņojums, ka ar viņu viss bija kārtībā, bija nosūtīts no audzētavas.”

“Vismaz netālu no audzētavas.”

“Tas pats mobilo sakaru tornis?”

WT- n

Ja.

“Kamilla pazūd. Tad kāds paņem viņas mobilo telefonu un nosūta īsziņu, sakot, ka viss ir kārtībā. Netālu no vietas, kur viņa pazuda.”

“Ja vien viņa to nenosūtīja pati,” Munks sacīja.

“Vai tāds ir mūsu viedoklis?”

“Ak, nē, es nezinu, es tikai cenšos apkopot visu, kas mums ir.” “Labi.” Mīa piekrītoši pamāja ar galvu. “Taču pieņemsim, tikai pagaidām, ka viņa to īsziņu nenosūtīja pati.”

“Kas ir ļoti iespējams.”

“Tas nozīmē, ka cilvēkam, kuru mēs meklējam, ir pieeja audzētavai.”

“Vai viņš dzīvo netālu.”

“Tieši tā,” Mīa sacīja.

“Tad nu tas ir tas, kas mums ir.”

“Jā.”

Munks pamanīja, ka Mīa jau atkal nogrimst domās, un izmantoja izdevību, lai izietu ārā uzsmēķēt.

Ārā stāvēja vairāki cilvēki, kas drebēja zem pagalma sildītājiem, tomēr Munks atrada vienu, zem kura viņš varēja stāvēt viens pats un izņēma no daflkota mēteļa kabatas savu mobilo.

Tēti, man vajag ar tevi parunāt. Diezgan svarīgi.

Viņa aukstie pirksti atrada Mirjamas telefona numuru, taču viņa zvans pa taisno savienojās ar balss pastu.

Sveiki, šeit Mirjama Munka. Atvainojiet, bet pašlaik nevaru atbildēt uz jūsu telefona zvanu...

Munks vēl vairākas reizes centās viņu sazvanīt, bet tika savienots ar balss pastu. Viņš izsmēķēja cigareti un tad devās atpakaļ iekšā pie Mlas, kas jau bija pasūtījusi nākamo alus glāzi un vēl vienu Jāgermeister, un, uzrāvusi savus trauslos plecus, sakumpusi sēdēja pie savām piezīmēm.

“Kā ar to Fīnstadu?” Munks ierunājās, lai pievērstu viņas uzmanību.

“Ko?”

“Annešu Fīnstadu? Jaunu meiteņu fotogrāfijas?”

“Es zinu, ka nekad nevar būt pilnīgi drošs,” Mīa sacīja, “bet man bija tāds iespaids, ka viņš patiesībā ir krietns cilvēks. Viņam jāšanas skola un tās audzēkņi ir ārkārtīgi svarīgi. Tur bija daudz mīlestības tajā īpašumā, to gandrīz varēja redzēt tur esošajās ēkās. Vai tu zini, par ko es runāju?”

Munks nezināja, bet viņš uzticējās Mīai, lai gan viņas acis alkohola ietekmē sāka it kā peldēt.

“Tātad tā bija patiesība, ka viņa bijusī sieva to visu safabricēja?”

“Kā jau teicu, man ir grūti par to spriest, bet es ticu, ka viņš pilnīgi noteikti nemeloja.”

Viņa kādu brīdi bungāja ar pirkstiem pa galdu, tad aizlika garos, tumšos matus aiz auss.

“Tātad mēs varam viņu svītrot ārā?”

“Ko? Nē, nesvītrosim, taču viņš vairs neatrodas mana saraksta augšgalā. Kas tev tur ir?”

Munks juta, kā viņu pārņem nogurums. Sī bija viena gara diena.

“I lelēne Ēriksena?” Mīa jautāja. “Paliek sarakstā vai svītrojam

ara?

Munks mirkli padomāja.

“Man viņa patīk, bet lai paliek sarakstā.”

“Un tas puisis Peuluss?”

“Pilnīgi noteikti paliek sarakstā.”Munks pamāja ar galvu.

“Un meitenes,” Mīa sacīja, uzmetot ātru skatienu savām piezīmēm. “Isabella Junga? Bencdikte Rīsa? Sesilije Markusena?”

Munks apspieda žāvas.

“Vēl ir daudz par agru, lai spriestu. Pēc manām domām, viņas visas paliek sarakstā. Vajadzēs vēlreiz visu pārskatīt pēc rītdienas sanāksmes.”

Mīa izdzēra Jāgermeister, kad iepīkstējās viņas mobilais telefons, saņemot īsziņu. Viņa nolamājās un pašūpoja galvu.

“Kas ir?” Munks vaicāja.

“Karijs,”viņa noteica un smagi nopūtās.

“Kas tad šoreiz?”

“Viņš plosto,” Mīa atbildēja. “Viņam vajag vietu, kur pārnakšņot. Jau atkal.”

“Nedienas paradīzē?” Munks iztukšoja savu Farris glāzi.

“Jā, viņš jau atkal ir sastrīdējies ar Sunnivu,”Mīa nomurmināja, atkal šūpodama galvu. “Un šoreiz pa nopietno.”

“Skaidrs,” Munks noteica.

“Piedod, nezināju, cik daudz tev par to visu stāstīt.”

“Nu, es jau neesmu akls. liet nu...”

“Nu, kas?”

“Nu, ko es varu pateikt? Es zinu, ka tev Jūns patīk, bet man vajag cilvēkus, kuriem varu uzticēties.”

“Kims iet prom. Karijs nenāk uz darbu. Iespējams, ka beigās paliksim tikai mēs abi vien,”Mīa sacīja un pamirkšķināja viņam.

“Tā šobrīd nav tā lielākā problēma.”Munks piecēlās kājās, lu jau ej prom г

“Jā. Man jāiet gulēt. Turpināsim rītdien.”

Viņš vilka mugurā mēteli, kad iezvanījās viņa mobilais telefons. Viņš apspieda kārtējās žāvas un ieskatījās displejā. Gabriels Mērks. Munks jau grasījās ignorēt zvanu, bet beigās izlēma atbildēt.

“Runā Munks?”

Sarunas otrā galā bija pilnīgs klusums.

“Hallo?”

Joprojām ne skaņas.

“Gabriel, vai tu tur esi? Kas notiek?”

Mīa pacēla galvu no savām piezīmēm.

“Tev jānāk šurp,” Gabriels ierunājās neizteiksmīgā balsī.

“Kas par lietu? Kas notiek?”

“Tev jānāk šurp,” Gabriels atkārtoja.

“Kur jāiet?” Munks jautāja.

“Man tev ir kaut kas jāparāda.”

Jaunais hakeris izklausījās sāpināts.

“Vai tas nevar pagaidīt līdz rītdienai?”

“Nē,” Gabriels uzstāja. “Pilnīgi noteikti ne.”

“Vai tu esi pārliecināts? Vai tu esi birojā?”

«T- »

Ja-

“Labi, es braucu,” Munks sacīja un pabeidza sarunu.

“Kas noticis?”

“Gabriels piezvanīja no biroja. Viņš grib, lai braucu uz turieni. Braucam kopā?”

“Protams.” Mīa pamāja ar galvu un iztukšoja savu alu.

IV

.

32. nodaļa

Sunniva Rēda uzskrēja augšā pa pēdējiem pāris pakāpieniem un iekāra mēteli savā skapītī. Viņa izņēma formu un, to uzvelkot, smagi nopūtās. Viņa strādāja slimnīcā nedziedināmi slimajiem jau gandrīz astoņus gadus un sākumā viņai cieši pieguļošā, veclaicīgā forma bija likusies diezgan pievilcīga, bet tagad tā bija līdz kaklam. Ne tikai forma, bet ari pats darbs.

Sunniva atkal nopūtās un devās uz darbinieku telpu, lai pagatavotu tasi kafijas.

Fidži.

Debeszila jūra, palmas un brīvība.

Viņi bija krājuši teju vai gadu, un viņa par to ļoti priecājās. Visu pagājušo ziemu, tikai aukstums un tumsa, nevienas brīvdienas; viņi pat nebija devušies vasaras atvaļinājumā, un viņa bija strādājusi tik daudz papildu maiņu, cik vien varēja, bet viņa nebija iebildusi, jo nākamajā janvārī viņi dotos uz paradīzi. Uz veselu mēnesi.

Un tad tas bastards bija ņēmis un atkal visu salaidis grīstē. Notriecis azartspēlēs visu viņu naudu. Piedzēries un visu aizlaidis vējā. Atkal. Bet šoreiz viņai bija gana. Viņa mīlēja Kariju no visas sirds, par to nebija nekādu šaubu, bet viņa tā vairs nevarēja dzīvot.

Nē. Tas bija pēdējais piliens. Viņa bija iztriekusi viņu ārā, un tagad izjuta atvieglojumu. Viss dzīvoklis tikai viņai vien. Viņas tēvs pirms dažiem gadiem bija iedevis naudu, kad viņi bija izlēmuši sākt dzīvot kopā. Un tagad tas bija viņas. Viņa jutās brīva.

Sunniva paņēma kafijas krūzi no darbinieku telpas un pievienojās kolēģiem rīta sapulcē. Nakts maiņa bija beigusies, dienas maiņa gatavojās pārņemt stafeti, un visus informēs par iepriekšējās nakts notikumiem. Svētās Helēnas hospiss bija vieta, kur vecie cilvēki ieradās, lai aizvadītu savas pēdējās dienas, nedēļas vai mēnešus,

un pārsvarā te laiks ritēja vienmuļi. Reizēm ieradās ārsts. Iespējams, tika nomainīti medikamenti.

Pēc rīta sapulces viņa pirms apgaitas palutināja sevi ar otru krūzi kafijas. Viņai tā bija nepieciešama. Jo šodien viņas sarakstā bija Torvals Sunns.

Jukušais vikārs.

Vecajam vīram un tumsai viņa acīs piemita kas tāds, kas uzdzina viņai šermuļus.

Sunniva uzklāja uz sejas smaidu un ienesa brokastu paplāti viņam istabā. Par laimi, vikārs bija aizmidzis, tāpēc viņa to nolika uz naktsgaldiņa pie gultas. Laša un kaperu sviestmaize. Kumelīšu tēja ar medu un apelsīnu sulas glāze. Svētās Helēnas hospiss zināja, kā parūpēties par saviem pacientiem.

Sunniva jau grasījās doties prom, kad piepeši vikārs atvēra acis.

“Es netikšu ielaists Debesīs!” vecais vīrs iekliedzās, blenzdams viņai virsū.

“Protams, ka jūs tiksiet.” Viņa pasmaidīja.

“Nē. Esmu grēkojis.”

Vecais vīrs izskatījās satraukts.

“Лк, Dievs, piedod man. Ak, Tēvs, es nezināju, es nezināju. Lūdzu, ļauj man izpirkt manus grēkus.”

Vīrietis pacēla savas kaulainās rokas gaisā un tikpat kā kliedza uz griestiem.

“Kāpēc gan neviens neklausās?”

Saskaņā ar viņa medikamentu grafiku vikārs katru dienu saņēma trīs medikamentu devas, kas katra sastāvēja no 10 mg diaze-pāma un 0,5 mg morfīna, kas tika iedotas intravenozi. Sunniva pārbaudīja intravenozo medikamentu maisiņu un atklāja, ka tas ir tukšs. Nakts maiņa nebija piepildījusi to ar medikamentiem. Viņa nedaudz aizkaitināti pašūpoja galvu un noņēma maisiņu no statīva.

“Nē,” vecais virs protestēja.

Sunniva paskatījās uz viņu.

“Nē, nē,” vikārs atkal ierunājās, ar saliektu pirkstu norādīdams uz maisiņu viņas rokā.

Pagāja vairākas sekundes, pirms viņa apjauta, ko viņš centās viņai pateikt.

“Jūs nevēlaties savas zāles?”

Vecais vīrs noraidoši pakratīja galvu un norādīja uz grāmatu, kas atradās uz viņa naktsgaldiņa.

“Bībele? Vai jūs gribētu, lai palasu priekšā?”

Vikārs pakratīja galvu un paskatījās uz viņu, šķita, ka viņa skatiens bija apskaidrotāks.

Tad viņš nomurmināja, ka gribot, lai viņa atver naktsgaldiņa skapīti.

Viņa pakarināja intravenozo medikamentu maisiņu atpakaļ uz statīva, apgāja apkārt gultai, pietupās pie naktsgaldiņa un atvēra to. Tur iekšā bija vecs laikraksts.

“Šis te?”

Vecais vīrs pamāja ar galvu. Tagad viņa sejā bija redzams vārs smaids.

“Viņa,” viņš sacīja, norādīdams ar pirkstu.

“Kura?” Sunniva jautāja.

“Bērni deg,” vikārs nočukstēja, viņa skatiens vairs nebija tik skaidrs.

“Torval?” Sunniva noteica, uzlikdama roku viņam uz pieres. Tā bija ļoti karsta.

“Torval?”

Nekādas reakcijas.

Vecais vīrs vairs nebija nomodā; viņa plakstiņi lēnām aizkrita ciet un roka noslīgusi pār gultas malu.

Sunniva Rēda nolika laikrakstu, no kurienes to bija paņēmusi, sasedza veco vīru, aizgāja uz medikamentu skapi, lai paņemtu jaunu intravenozo medikamentu maisiņu, un pievienoja to sistēmai. Viņa pārliecinājās, ka vecais vīrs cieši guļ, klusām aizvēra aiz sevis durvis un turpināja savu rīta apgaitu.

33. nodaļa

Gabriels Mērks sēdēja pavisam nekustīgi sanāksmju telpas aizmugurē. Viņš nebija gulējis divdesmit četras stundas, tomēr nejutās noguris. Naktī viņš bija vairākas reizes vēmis, kuņģis pavisam tukšs, tomēr viņš nebija izsalcis. Viņš bija šokā; kā gan citādi. Iepriekšējā

dienā, kad Skunkss bija atsūtījis īsziņu, pilnīgi negaidīti uzrazdamies pie viņu biroja, uzstājot uz tikšanos, Gabriels bija ieintriģēts, protams, ka tā, taču nekas viņu nevarēja sagatavot šim.

Munks stāvēja pie diaprojektora un izskatījās pārguris. Viņi, Mīa un Munks, arī nebija gulējuši; viņi visu nakti bija kopā ar viņu birojā. Anete Goli parādījās trijos no rīta, Karijs neilgi pēc tam, stipri ozdams pēc alkohola. Vienīgie, kas vēl nebija redzējuši filmu, bija Kims Kolso, Ilva un Ludvigs Gronlijs.

“Kā jau jums visiem tagad ir zināms,” Munks ieklepojās un pārlaida skatienu pāri cilvēku grupai ar nomāktām sejām, “vakar ar Gabrielu sazinājās sens draugs, kuru sauc...”

Munks uzmeta Gabrielam ātru skatienu.

“Skunkss,’’jaunais vīrietis nomurmināja.

“Sens draugs hakeris, vārdā Skunkss, kas internētā uz. kaut kāda slepena servera atradis filmu. Un no tā, kas man ir zināms, es saprotu, ka šis hakeris nav īpaši liels policijas atbalstītājs, tāpēc mēs šo filmu esam ieguvuši tikai pilnībā pateicoties Gabrielam.”

Visi tajā brīdī pagriezās pret Gabrielu un pamāja ar galvu. Viņam šķita, ka tūlīt atkal vems, un nokaunējās par sevi. Viņš bija izjutis tādu lepnumu par savu braucienu uz “Hūrumlandetas audzētavu”, pakāpiens uz augšu, viņš vairs nebija jauniņais, un tagad bija atkritis atpakaļ turpat, kur atradās pirms sešiem mēnešiem, uz ietves. Puika, nekas vairāk, kurš bija apvēmies, apjautis, ar ko tieši viņi šeit saskārās. Cik neprofesionāli. Viņš salika rokas klēpī un centās elpot mierīgi.

“Kā jau zināms,” Munks turpināja, “atrašanas brīdī Kamillas Grīnas fiziskais stāvoklis bija daudz sliktāks nekā tad, kad viņa pazuda. Ārkārtīgi tieva, izvārgusi, uz rokām un ceļgaliem tulznas un nobrāzumi, uz visa ķermeņa zilumi. Post mortem arī atklāja, ka kuņģa saturs sastāvēja tikai no nezināmas dzīvnieku barības bumbiņām, un, pateicoties Gabrielam, mēs tūlīt uzzināsim, kāpēc.”

Gabriels redzēja, ka Uva pagriežas pret viņu, viņas skatienā bija gan ziņkāre, gan bailes. Komandas jaunākā locekle izskatījās ārkārtīgi neomulīgi. Viņš jau atkal juta viņai līdzi.

“Ludvig, vai tu varētu, lūdzu, izslēgt gaismu?” Munks palūdza.

Ludvigs piecēlās kājās un nospieda slēdzi, un, Munkam no-

spiežot pogu, telpā iestājās klusums. Uz diaprojektora viņu priekšā parādījās īsais filmas ieraksts.

Gabriels piespieda sevi to skatīties. Var būt, ka šoreiz viņš varētu būt kā Mīa un Munks. Skatīties to ar policista acīm. Meklēt pierādījumus. Nevis redzēt to ar parasta cilvēka acīm, kā bija skatījies pirmo reizi.

Sākumā ekrāns bija melns. Bet tad viņa parādījās, Kamilla Grīna. Izskatījās, ka viņa atradās pagrabā. Un, gaismai lēnām pieņemoties spēkā, parādījās liels ritenis. Tas atradās kaut kur, kas izskatījās pēc būra. Var būt, ka pelei vai kāmim, bet viss bija proporcionāli lielāks, izveidots cilvēkam. Tas būtu smieklīgi, ja vien tas nebūtu visskumjākais video, ko Gabriels jebkad bija redzējis. Kamilla Grīna sēdēja ritenī, un sākumā Gabriels nesaprata, kas notika, taču viņa apjukums ātri vien beidzās. Kad Kamilla Grīna lēnām rāpoja pa lielā, smagā rata iekšpusi, tā griešanās lika iedegties gaismai.

Viņa tika turēta gūstā.

Pagrabā. Būrī. Bez gaismas.

Gabrielam nācās novērsties.

Kamiilai Grīnai izmisīgi liekot ratam griezties aizvien ātrāk un ātrāk, katrā viņas kustībā bija nojaušama piepūle, viņi ieraudzīja, ka uz pelēkās sienas viņai aiz muguras kāds bija ar baltu krāsu uzkrāsojis burtus.

Izredzētā.

Kamiilai izdevās noturēt ratu vienā noteiktā ātrumā. Viena roka otrai priekšā, cik ātri un neatlaidīgi vien viņa spēja. Komandas locekļi sāka apjukuši skatīties cits uz citu. Kāpēc gan viņa centās skriet vēl ātrāk? Gaisma jau bija iedegusies. Tad piepeši pavērās lūka, un kaut kas nokrita uz grīdas.

Barība.

Tāpēc viņa skrēja tik ātri.

Lai ēstu.

Gabriels neatminējās, kad bija atsācis vērot ekrānā notiekošo.

Barības bumbiņas.

Viņš vairs nespēja to apturēt. Viņš vairs ne sekundi ilgāk nespēja to skatīties. Gabriels izskrēja no telpas, atgrūda tualetes durvis un sakņupa uz ceļiem tualetes poda priekšā, jo kuņģa skābe nāca uz augšu un izskrēja ārā pa muti, un viņš sāka pamatīgi svīst.

“Gabriel, vai ar tevi viss kārtībā?”

Jaunais hakeris neko nespēja atbildēt. Viņš ar pūlēm piefiksēja, ka durvis aiz viņa pavērušās un ienākusi Mīa.

Mīa pabāza roku dvieli zem krāna un pasniedza viņam, tad notupās uz grīdas viņam blakus, kamēr viņš spieda samitrināto flaneli pie sejas, lai atvēsinātos.

“Ar mani viss ir kārtībā,” viņš piesardzīgi nomurmināja.

Viņš negribēja radīt par sevi šādu iespaidu. Turklāt vēl Mīai Krīgerei. Jauniņais, kas nespēj tikt galā ar darba realitāti. Taču nu jau bija par vēlu, lai par to satrauktos; nakts bija ievilkusies daudz par ilgu.

“Man šķiet, ka tev labāk iet mājās,” kolēģe ierunājās draudzīgā tonī. “Mēs to darīsim vēlāk.”

Gabriels vēlreiz noslaucīja pieri ar atvēsinošo dvieli, īsti nesaprazdams, par ko viņa runā.

“Ko darīsim?” viņš jautāja, paskatīdamies uz viņu.

Mīa uzlika roku viņam uz pleca.

“Es zinu, ka tas ir smagi, bet mums tas ir jāzina, vai ne?”

“Kas jāzina?” Gabriels apjucis jautāja.

“Kur viņš to ieguva. Tavs draugs. Skunkss. Mums tas ir jāuzzina pēc iespējas ātrāk.”

“Jā.” Gabriels uzmanīgi pamāja ar galvu, lai gan pilnīgi noteikti zināja, ka tas būs neiespējami.

34. nodaļa

Karijs norija vēl vienu malku kafijas, kad Mīa atgriezās sapulču telpā un atkal apsēdās.

“Vai viss kārtībā?” Munks jautāja.

“Jā, ar viņu viss būs labi,” Mīa noteica.

“Labi.” Munks izskatījās tā, it kā nezinātu, ko tagad teikt.

Viņš joprojām stāvēja pie diaprojektora, apspiezdams žāvas un kasīdams bārdu.

“Nu, tad,” viņš iesāka, bet tad apklusa.

Karijs juta viņam līdzi. Viņš jau atkal bija gulējis Mīas dzīvoklī

uz dīvāna, pirms tam izdzerdams teju vai pusi viskija pudeles. Viņš bija aizmidzis un gandrīz palaida garām telefona iezvanīšanos trijos no rīta.

Tagad viņš bija pilnīgi skaidrā vai viņam vismaz tā šķita. Neizpratnes un dusmu mistrojums nu apslāpēja pilnīgi visu citu.

Šis ir daudz nopietnāk, nekā mēs bijām domājuši.

Kādam psiham izdzimtenim gan bija jābūt, lai kaut ko tādu darītu? Ieslodzīt jaunu meiteni būrī? Mēnešiem ilgi? Piespiest viņu rāpot pa lielu ratu, lai ieslēgtos gaisma? Lai iegūtu barību?

Munks telpas priekšā joprojām nespēja atrast pareizos vārdus. Izskatījās, ka viņš atdotu jebko par iespēju atlaisties.

Karijs uzskatīja sevi par spēcīgu vīrieti, bet tad, kad pār ekrānu slīdēja filma, viņš nezināja, ko ar sevi darīt. Kamillas Grīnas pārbiedētā seja, viņa bija pilnīgi izmocīta.

Nabaga meitene.

“Vai ir kādi jautājumi?” Munks visbeidzot ierunājās. “Pirms sākam analizēt to, ko redzējām?”

Viņš paskatījās uz grupu, bet neviens neko neteica.

“Mīa?” viņš sacīja, nododams vietu pie diaprojektora savai kolēģei, kas izskatījās tā, it kā miega trūkums nekādi viņu nebūtu ietekmējis.

“Labi,” Mīa teica, nospiezdama pogu. “Pieļauju, ka daži no jums gribēs šo filmu noskatīties vēlreiz, un jums, protams, būs tāda iespēja — mums uz servera ir filmas kopija —, bet pagaidām man šķiet, ka vajadzētu tā kārtīgi visās detaļās izpētīt uzņemto filmas materiālu. Mēs esam sadalījuši filmu pa fotokadru rindām, un sākumā pievērsīsim uzmanību vairākām lietām, ko sākotnēji varbūt esat palaiduši garām, bet kas mums šķita būtiskas. Sī neapšaubāmi ir daudz nopietnāka situācija, nekā sākotnēji domājām. Tam, kas ir atbildīgs par šo, nebūs iespējas pat iedomāties par nākamo upuri. Mēs to nepieļausim.”

Mīa šajā ziņā bija iespaidīga. Saprotams, ka Karijs viņu vienmēr bija cienījis, tomēr tagad tas bija vēl vairāk saredzams. Kā viņa spēja nolikt malā savas emocijas, kā iejutās detektīva ādā; viņš gandrīz vai spēja sadzirdēt, kā dūc zobrati viņas smadzenēs.

“Kāpēc Kamilla Grīna bija tik tieva, kad mēs viņu atradām? Tagad mēs to zinām. Kāpēc viņai uz rokām bija tulznas un uz

ceļgaliem zilumi? Tagad mēs to zinām. Un visbeidzot, kāpēc post mortem ziņojumā bija norādīts, ka viņas kuņģi bija tikai dzīvnieku barība? Tagad mēs zinām atbildi arī uz to. Tāpēc varam to visu izsvītrot no mūsu saraksta. Un es saprotu, ka jums varētu nebūt viegli pieņemt to, ko tikko redzējāt, par īstenību, bet mums ir jāpatur prātā, ka tas tā ir. Kāds briesmonis nogalināja Kamillu patiešām briesmīgā veidā. Jo vairāk mēs zināsim, jo vieglāk mums būs noķert šo izdzimteni — vai izdzimteņus —, vai ne?”

Karijs nesaprata, kāpēc Mīa noturēja tādu runu; tas taču bija skaidrāks par skaidru. Bet tad viņš ieraudzīja Ilvu. Šķita, ka viņa kuru katru brīdi varētu noģībt.

“Divi fakti. Pirmais: Kamilla Grīna tika pagrabā turēta gūstā. Viņai vajadzēja dzīvot kā dzīvniekam. Iespējams, vairākus mēnešus. Otrais: vienā brīdī slepkava vai slepkavas nogalināja viņu, upurēja viņu tā, ka tas ļoti lielā mērā izskatās pēc rituāla.”

Mīa vēlreiz nospieda pogu un tad vēlreiz, slēgdama šurp un turp no vienas fotogrāfijas uz otru. Kamilla pagrabā un meža izcirtumā.

“Tatad. Pirmais jautājums. Motīvs? Vai šiem abiem noziegumiem ir viens un tas pats motīvs?”

Viņa paskatījās pāri galdam, bet neviens neko neteica, tāpēc viņa turpināja runāt.

“Vai tas viss ir daļa no viena un tā paša nozieguma? Kamilla tiek turēta pagrabā, pret viņu izturas kā pret dzīvnieku. Kamilla parādās pēc vairākiem mēnešiem, šoreiz kaila, novietota sveču pen-tagrammā? Vai tas ir tas pats motīvs? Vai pastāv saikne?”

Viņa atkal pacēla galvu un iemalkoja ūdeni no pudeles, un tajā brīdī Karijs saprata, kāpēc Mīa neizskatījās tikpat nogurusi kā Munks. Viņa bija salietojusies. Kariju nomāca vainas apziņa. Viņa bija sniegusi viņam izpalīdzīgu roku, ļāvusi gulēt uz dīvāna, un viņš nebija gribējis okšķerēt, bet nekādi nevarēja nepamanīt pudelītes vannasistabas skapītī. Tabletes.

“Es nesaku, ka tās tur nav,” Mīa turpināja, viegli mādama ar galvu. “Bet mums ir jāuzdod jautājums. Kāpēc turēt viņu gūstā? Kāpēc izvietot viņu mežā kailu tādā pozā?”

“Un kā tu domā, Mīa?” Kims Kolso ierunājās. Viņš bija pirmais, bis sāka runāt.

“Es nezinu,” Mīa atbildēja, tad uz mirkli, nogrimusi domās, apklusa un tad turpināja: “Bet vai jums tas nešķiet dīvaini? Es neredzu nekādu saikni.”

Karijs pamanīja, ka arī citi bija ievērojuši. Ka viņa nebija tāda kā parasti. Ka viņa bija tāda savāda. Karijam bija aizdomas, ka viņa iedzērusi kādu stimulantu.

“Es vispār nekam te neredzu nekādu jēgu,” Kirns Kolso turpināja runāt. “Kāpēc gan tie būtu divi dažādi noziegumi? Divi dažādi motīvi? Vai viens psihs izdzimtenis atrada viņu kāda cita psiha izdzimteņa pagrabā un izlēma, ka viņš varētu viņu pārspēt?”

“Iespējams, ka tev ir taisnība,” Mīa sacīja, atkal domādama par to. “Bet, jā, tur ir tikai...”

Viņa pakasīja galvu un atkal iemalkoja ūdeni no pudeles, kas atradās viņai priekšā uz galda.

“Labi, lieliski, pagaidām to paliksim malā. Mums ir ārkārtīgi daudz citu pierādījumu, kas jāapskata. Ejam tālāk.”

Kims uzmeta zibenīgu skatienu Karijam, kas paskatījās uz viņu un tikai viegli paraustīja plecus.

“Labi,” Mīa turpināja. “Paskatīsimies uz pāris fiziskajiem pierādījumiem un tad uz kaut ko, ko mēs ar Holgeru atklājām.”

Viņa atkal noklikšķināja vairākas reizes pēc kārtas.

“Pirmkārt. Šis ritenis. Man galīgi nešķiet, ka tādu var iegādāties veikalā. Vai kāds to uzbūvēja? Tas ir jāpapēta dziļāk.”

Nākamā fotogrāfija.

“Uzraksts uz sienas viņai aiz muguras. Izredzētā. Kāpēc Kamilla bija izredzētā?”

Nākamā fotogrāfija.

“Videomateriāls. Jā, pats videomateriāls. Kāpēc viņa tika filmēta? Vai tas bija personīgai lietošanai? Jo tas tika atrasts uz servera. Vai tas tika ar kādu koplietots? Vai tāpēc viņa tika turēta par gūstekni? Lai viņu filmētu? Un vēlāk ar citiem koplietotu filmu?”

Viņa iedzēra vēl vienu ūdens malku, un tagad tas nebija noslēpjams. Viņa runāja bez apstājas, un viņas acis bija tik lielas kā šķīvīši.

“Runājot par šo konkrēto lietu, manuprāt, mēs saņemsim atbildi, kad Gabriels pamodīsies un mēs varēsim sadabūt rokā to...” Viņa uzmeta skatienu Munkam, kas bija tik ļoti noguris, ka

pirmo reizi bija palaidis garām iespēju izmantot pauzes Mīas runā, lai uzsmēķētu.

“Skunksu,” viņš nomurmināja.

Mīa pamāja ar galvu. “Saprotams, ka tas nav viss, bet no praktiskā viedokļa man šķiet, ka šis ir svarīgākās lietas: kur ir iegūts šis ritenis? Izredzētā? Vai tā bija viņa? Kāpēc? Un...”

Viņa bija pazaudējusi domu pavedienu, bet Karijs palīdzēja tikt atpakaļ uz pareizā ceļa.

“Pats videomateriāls.”

“Jā, tieši tā. Paldies, Jūn. Filma. Kāpēc tā tika uzņemta? Kāpēc tā tika atrasta uz servera? Tas šķiet riskanti, vai ne tā? Lai dalītos ar citiem?”

Mīa pasmaidīja, aizlika matus aiz auss un atkal uzmeta skatienu komandai.

“Vai ir kādi jautājumi? Kādi komentāri?”

Mīa, tev vajadzēja pagulēt, Karijs nodomāja, bet neteica to skaļi.

Ilva piesardzīgi pacēla roku. Izskatījās, ka viņa atgūstas no sākotnējā šoka.

“Tu minēji, ka jūs kaut ko atradāt?”

“Jā, tieši tā,” Mīa sacīja, naskā solī pieiedama pie Mac datora un atvērdama sagatavoto datni. “Šis ir mazs fragments no filmas. Tas ir kādas četrdesmit sekundes no tās sākuma. Pamēģiniet paskatīties, vai jūs to pamanāt, labi?” Viņa uzsmaidīja komandai. “Vai esat gatavi?”

Telpā sēdošie nepārliecināti pamāja ar galvu.

Mīa nospieda datora taustiņu, un piepeši septiņpadsmitgadīgā meitene atkal atdzīvojās diaprojektorā. Kamilla Grīna. Viņa vairs neatradās uz rata, bet gan uz ceļiem sēdēja uz grīdas. Лг kārīgām rokām cenzdamās sabāzt mutē pēc iespējas vairāk barības bumbiņu.

Dzīvnieku barība, nolādēts.

Izdzimtenis.

“Vai pamanījāt?” Mīa entuziastiski ierunājās, atkal pārlaizdama skatienu pāri komandas biedriem pēc īsā videoklipa beigām.

Karijs paskatījās uz pārējiem, taču visi noraidoši šūpoja galvas, izņemot Munku, kas jau zināja, par ko Mīa runāja, tomēr tik un tā centās noturēt acis vaļā.

“Labi,” Mīa sacīja. “Es to parādīšu vēl vienu reizi, un šoreiz pamēģiniet nepievērst uzmanību Kamillai. Zinu, ka tas ir grūti, bet pacentieties izlikties, ka viņas tur nav. Skatieties uz sienu aiz rata. Labi?”

Mīa atkal nospieda taustiņu, un īsais videofragments tika rādīts vēlreiz. Karijs centās darīt, kā Mīa bija teikusi, neskatīties uz meiteni priekšplānā, kas sēdēja uz ceļiem, un pēkšņi viņš to pamanīja.

“Nevar būt!” Ilva iesaucās viņam blakus.

“Jēziņ,” Kims Kolso nomurmināja.

“Tieši tā.” Mīa pamāja teju vai triumfējoši.

“Velns parāvis!”Anete Goli iekliedzās.

Holgers Munks lēnām piecēlās kājās no krēsla. Tas bija acīmredzami, ka viņš pavisam drīz nespēkā sabruks.

“Mēs esam krietni pavirzījušies uz priekšu.” Viņš nožāvājās. Viņš bija tā pārguris, ka nenācās viegli uzvilkt mēteli. “Bet man ir jāatpūšas. Tiekamies atkal vakarā uz komandas sapulci. Teiksim, sešos vakarā.”

Viņu resnais priekšnieks uzlika sava daflkota pusmēteļa kapuci, grīļodamies šķērsoja telpu un izgāja ārā, durvis atstādams aiz sevis vaļā.

35. nodaļa

Mirjama Munka bija vāja. Viņa bija cerējusi, ka tas pāries. Ka viņai izdosies tam nepakļauties, taču pēdējās dienās viņa to tik vien darīja, kā domāja par viņu. Viņa seju. Par Zigijīt. Un tagad viņa bija šeit, kādā kafejnīcā Grīncrlekē, reizē izjuzdama galvu reibinošas cerības un vainas sajūtu. Slepens randiņš. Vietā, kurā viņa parasti neiegrieztos. Kur nejauši nevarēja ieskriet neviens, ko viņa varētu pazīt. Mariona atkal bija pie vecmāmiņas un Rolfa, taču par to Mirjama Munka nejutās slikti, jo viņas meitai patika pavadīt laiku ar vecmāmiņu. Problēma bija Johanns.

Pirms pāris dienām viņa bija kādu rītu gandrīz par to izpļāpājusies. Viņa nevarēja ciest šādu negodīgumu. Šo slapstīšanos. Viņai vajadzēja kaut ko teikt. Par to, kā viņa jutās. Viņi tobrīd bija bijuši

gultā, abi agri pamodušies, Mariona vēl nebija piecēlusies, un Mirjama bija nolēmusi, ka pienācis laiks — Mums vajadzētu parunāt —, bet tad iezvanījās viņa mobilais telefons — zvanīja no slimnīcas, vai viņš varētu ierasties agrāk, un mirklis bija zaudēts.

Mirjama pasūtīja vēl vienu tasi tējas un atgriezās pie sava galdiņa. Ceturksnis pāri. Viņš kavējās. Viņa bija ieradusies apkaunojoši agri, dedzīga kā tāda skolniece pirmajā randiņā; braucot uz šejieni ar tramvaju, viņas āda bija kņudējusi, viņa tikpat kā nespēja nosēdēt mierīgi, bet tagad, šeit jau nedaudz uzkavējusies, viņa sāka justies nedaudz neomulīgi. Viņai šķita, ka ikviens, paskatoties uz viņu, varēja pateikt, ka viņa kādu gaida, kādu, ko viņai nevajadzētu gaidīt. Mirjama paņēma laikrakstu, lai būtu, ar ko aizpildīt laiku, lai varētu paslēpties, un sāka to šķirstīt, sākotnēji absolūti neieinteresēti.

Meitene mežā, bet, protams. Laikrakstā tikpat kā ne par ko citu nebija rakstīts. Par meiteni, kas tika kaila atrasta dīvainos apstākļos, kāds rituāls mežā Hūrumlandetas tālākajā malā. Kamilla, tā viņu sauca. Kamilla Grīna. Viņa bija dzīvojusi tādā kā hostelī pusaudžiem. Mirjama atkal nolika laikrakstu. Viņa negribēja par to domāt. Tas bija pārāk briesmīgi.

Tas droši vien bija iemesls, kāpēc viņš bija tik ātri pametis Ma-rionas dzimšanas dienas ballīti. Tēvs. Jo viņi bija atraduši šo meiteni. Viņa sajutās vainīga arī par viņu, par visiem tiem gadiem, kad bija ļoti nelāgi izturējusies pret tēvu. Vainojusi par šķiršanos. Kaila meitene spalvās uz zemes, meža vidū, sveču ielenkumā. Tagad viņa vēlējās, kaut būtu bijusi saprotošāka. Nebija nekāds brīnums, ka viņam vajadzēja doties prom. Mirjama piecēlās kājās un pasūtīja alu; parasti viņa nemēdza pēcpusdienā dzert neko alkoholisku, bet šoreiz tas bija nepieciešams, lai nomierinātu nervus.

Kad viņš galu galā ieradās, Mirjama bija paspējusi izdzert jau otro alu un sāka izjust aizkaitinājumu. Viņa pat bija apsvērusi domu iet prom, taču dusmas izgaisa tajā mirklī, kad viņš parādījās durvīs ar savu liego smaidu. Viņš apsēdās uz krēsla otrpus galdiņam.

“Piedod, ka kavējos,” Zigijs sacīja.

“Viss kārtībā.” Mirjama pasmaidīja.

“Paldies. Klausies, es ļoti atvainojos. Vai mēs dzeram alu? Gribēsi vēl vienu?”

Mirjama šaubījās. Trīs ali tik agri pēcpusdienā? Viņa bija apso-

lījusi, ka vedis Marionu mājās pēc vakariņām, bet meita droši vien neiebilstu palikt vēl vienu nakti pie vecmāmiņas. Un Johanns jau atkal ilgi strādāja.

“Kāpēc gan ne?”

Zigijs piegāja pie letes, lai pasūtītu dzērienus.

Atkal. Vēl viens vainīgas sirdsapziņas uzplūds.

Ko tieši viņa iedomājās, ko viņa te dara?

Viņa bija laimīga. Vai tad ne?

Johanns, Mariona un viņa. Mirjama nekad nebija iedomājusies, ka varētu būt citādi. Tāda doma viņai nekad nebija ienākusi prātā. Tā pirmo reizi iešāvās prātā pirms sešām nedēļām.

Zigijs uzmanīgi atnesa divus alus uz viņu galdiņu un atkal apsēdās.

“Es tiešām ļoti atvainojos par kavēšanos. Māsa piezvanīja, un — ģimenes lietas, es negribu tevi garlaikot ar to visu.”

“Tu mani negarlaiko, es labprāt paklausītos,” Mirjama sacīja, iemalkodama alu.

“Patiešām?” Zigijs vaicāja. Viņš izklausījās nedaudz pārsteigts.

“Pilnīgi noteikti. Mums taču par kaut ko ir jārunā.”

Viņa pamirkšķināja viņam, un jaunais vīrietis par atbildi pasmaidīja. Tā ar viņiem bija kopš pirmās tikšanās reizes. Nekādu neērtu klusuma brīžu. Viegli.

“Kas ir?” Zigijs, skatīdamies uz viņu, pasmaidīja.

“Nē, nekas.” Viņa iesmējās.

“Nu beidz,” jaunais vīrietis viņu ķircināja.

“Nē, nopietni. Tas nekas nebija. Nu, pastāsti. Tava māsa? Vai kaut kas atgadījies? Cik tev ir māsu un brāļu?”

Viņš atgāzās krēslā un pētīja viņu, it kā par kaut ko prātodams. Izvērtēdams viņu.

“Tu tik tiešām nezini, kas es esmu, vai ne?” viņš jautāja.

“Kā tu to domā? Protams, ka es zinu, kas tu esi.”

“Nē, ne tā,” Zigijs teica. “Tu nezini, kas ir mana ģimene? Tik tiešām nezini?”

Mirjama nesaprata, par ko viņš runā.

“Ne, tu par viņiem nekad nerunā. Neesam par to runājuši, nu, es ar to domāju, ka mēs tik tikko...”

Mirjama sapinās savos vārdos un nosarka.

“Es to tā nedomāju.” Zigijs pasmaidīja. “Es tā īsti nezinu, kas mēs esam... Bet, ko tu gribi? Jo es zinu, ko es gribu.”

“Un ko tu gribi?” Mirjama sacīja, īsti neuzdrīkstēdamās paskatīties uz viņu.

“Man šķiet, ka tu zini,” viņš sacīja, pēkšņi uz mirkli uzlikdams plaukstu uz viņējās.

Viņa bija pagriezusi roku, lai varētu noglāstīt vīrieša plaukstu, kad aiz viņiem atvērās durvis, un viņa automātiski atvilka roku atpakaļ, lai gan seja, kas parādījās durvīs, nepiederēja cilvēkam, ko viņa pazītu.

“Piedod,” Zigijs ierunājās. “Es negribēju tev likt justies neērti.”

“Nē, nē, tā nav. Vienkārši, nu, tu jau zini, kā tas ir.”

Mirjama paskatījās uz viņu. Zigijs par atbildi pamāja ar galvu, tādējādi likdams noprast, ka viņš viņu pilnībā saprot. Viņi par to bija runājuši arī tonakt viņa dzīvoklī. Viņš jau viņai bija pateicis, ka tā nav nekāda problēma, ka viņai ir bērns.

“Tātad tava ģimene?” Mirjama ierunājās, mainīdama sarunas tematu.

“Jā, vai tu tiešām runā nopietni? Vai tu tik tiešām nezini, kas ir mana ģimene?”

Mirjama laikam izskatījās pavisam apjukusi, jo jaunais vīrietis īsi iesmējās.

“Tev ir māsa,” viņa teica. “Tas ir viss, ko es zinu. Tu vairs neko citu neesi stāstījis. Vai man vajadzētu par kaut ko kaunēties? Vai es tonakt biju tik ļoti piedzērusies? Vai tu man kaut ko stāstīji, ko es neatceros?”

Viņš atkal iesmējās.

“Kaunēties, nē, ak Dievs, nē, es tikai izjūtu atvieglojumu. Tas ir reti, kad cilvēki nezina par manu ģimeni. Iedzersim par to.”

Mirjama bija ne pa jokam saintriģēta. Viņa neapšaubāmi bija kaut ko palaidusi garām.

“Tev tas man ir jāpasaka,” viņa uzstāja.

“Tas nav nekas slikts, es apsolu,” Zigijs sacīja. “Īstenībā ir diezgan jauki, kad mani neuztver kā vienu no viņiem. Kā jau teicu, manuprāt, šī ir pirmā reize.”

“Es gribu uzzināt par tevi visu,” Mirjama sacīja. “Ja godīgi, tad es domāju par tevi gandrīz visu laiku.”

Viņa nespēja noticēt, ko tikko bija pateikusi. Tas noteikti bija alkohola ietekmē. Viņa atkal nosarka, bet tur vairs neko nevarēja darīt.

“Es arī gribu uzzināt par tevi visu.” Zigijs pāri galdam pieliecās viņai tuvāk. “Un es arī par tevi domāju. Iespējams, ka man nevajadzētu, un es nezinu, ko mēs ar to darīsim, bet tā nu tas ir.”

Tā sāka sisties straujāk, viņas sirds zem džempera, kad viņš uzsmaidīja un atkal maigi pieskārās viņas rokai.

Nolādēts, Mirjam.

Kas te tagad, tavuprāt, notiek?

Slepens randiņš?

“Nu, kas tad ir tā tava noslēpumainā ģimene?” viņa kautrīgi ievaicājās.

“Ko vēl tu par mani zini?” Zigijs smaidīja, atgāzdamies krēslā.

“Tavs uzvārds ir Simonsens,” Mirjama iesāka.

“Tieši tā, Zigijs Simonsens.”

Šis vārds viņai šķita pazīstams. Simonsens?

“Protams, ka mani oficiāli nesauc par Zigiju. Jiins-Sigvards. Tā viņi mani nosauca. Kaut kur tur vajadzēja būt Sigvardam. Ģimenes tradīcija.”

Viņš viegli uzsmaidīja Mirjamai no savu tumšo matu apakšas.

“Kāris-Sigvards Simonsens?”

Zigijs pamāja ar galvu.

“ Viņš ir tavs tēvs? Tas miljardieris?”

“Jap.” Zigijs pamāja ar galvu.

“Piedod,” Mirjama smaidot noteica.

“Piedod? Sasodīts, kāpēc gan tu domā, ka tev vajadzētu atvainoties?” Viņš pasmaidīja un pacēla savu alus glāzi tostā.

“Es nelasu tenku lapas,” Mirjama teica kā atvainodamās. “Diemžēl nelasu arī pietiekami daudz laikrakstu.”

“Beidz, man par to prieks.”Jaunais vīrietis atkal pasmaidīja. “Es varēju ar tevi iepazīties kā es pats, nevis kā tāds...”

Izskatījās, ka viņš atkal iegrimst savās domās, it kā viņu kas nomāktu, un, tumsa, ko Mirjama līdz šim vēl nebija redzējusi, pārņēma viņa dzīvīgo, atklāto seju.

“Tātad tu esi bagātnieku bērns?” Mirjama ierunājās, lai uzlabotu sarunas gaisotni. “Beidzot ir pienākusi mana laimīgā stunda.”

Viņš atguvās. Atkal pasmaidīja un cieši vēroja viņu ar savām brīnišķīgi zilajām acīm.

“Vai tas nozīmē to, ko es domāju, ka tas nozīmē?”

“Ko?”

“Ka mēs to darīsim?”

“Ko darīsim?” Mirjama koķeti apvaicājās, lai gan ļoti labi apzinājās, uz ko Zigijs mērķēja.

“Tu un es?” viņš sacīja, atkal glāstīdams viņas roku.

Šoreiz viņa ļāva rokai palikt, kur tā bija. Viņa maigā roka pie viņējās.

“Man šķiet, ka man vajag vēl vienu alu,” viņa nočukstēja.

36. nodaļa

“Mēnesstars.” Durvīs stāvošā vīrieša seja atplauka smaidā. “Es jau gaidīju, kad tu parādīsies. Man bija tāda sajūta, ka tu tā darīsi, kad ieraudzīju to fotogrāfiju laikrakstos. Ienāc, ienāc.”

Mīa Krīgere pārkāpa pāri slieksnim un sekoja tievajam vīrietim ar zirgasti viņa dzīvoklī.

“Nav nekādas vajadzības noaut apavus, mēs šeit ar tādām lietām nenodarbojamies. Vai tu gribētu kaut ko iedzert vai kaut ko stiprāku?”

Mīa ļoti labi zināja, par ko viņš runāja. Mazais dzīvoklītis spēcīgi oda pēc marihuānas.

“Atvaino par nekārtību. Man nesanāk bieži uzņemt ciemiņus. Kā jau tu zini, man patīk pašam sava sabiedrība.”

“Ir jau labi.” Mīa pasmaidīja un pabīdīja nekārtīgu mantu kaudzi no viena dīvāna stūra, lai varētu apsēsties.

“Labi, labi,” vīrietis ar zirgasti noteica un atkrita klubkrēslā viņai pretī, joprojām smaidīdams. “Tātad es tev neko nevaru piedāvāt?” Viņš ar roku norādīja uz galdu. “Man te ir laba afgāņu zāle. Pa tiešo no audzētāja. Aizliegta trīsdesmit valstīs, he-he. Nē, es tikai jokoju, bet tik un tā ir laba. Mīksta kā sviests. Un te kaut kur vajadzētu būt ari marokāņu zālei, ja tev kārojas mierīgāku plūdumu? Vai tiešām es tevi nevaru iekārdināt?”

Sebastians Larsens atplauka platā smaidā pret Miu. Viņa bija nedaudz pārsteigta, kad viņš bija tik ātri atbildējis. Viņam nepatika uzņemt viesus, bet tagad izskatījās, ka viņš patiesi priecājās par viņas ierašanos.

“Nē, paldies. Tu zini, ka es tai mantai klāt neskaros.” Mīa pasmaidīja, juzdama, ka vēlme pēc miega sāka viņu ietekmēt.

“Viss tavās rokās. Bet tev nav nekas pretī, ja es to palietošu?”

“Droši,” Mīa sacīja un viegli paraustīja plecus.

Sebastians Larsens. Sociālantropologs. Kādreiz strādāja Oslo Universitātē. Izcili apdāvināts cilvēks, ātri kāpis pa akadēmiskās hierarhijas kāpnēm līdz tam brīdim, kad viņu izmeta ārā par marihuānas pārdošanu studentiem. Mīa kādreiz bija izmantojusi viņa pakalpojumus citu lietu izmeklēšanā, tomēr pēdējā laikā augstāka ranga policisti bija to tikpat kā aizlieguši. Policija nevēlējās, lai tā tiktu saistīta ar tādu vīru kā Sebastians Larsens, un Mīa zināja, kāpēc: pietika jau ar smaku dzīvoklī un smaidu viņam sejā.

“Mēnesstar, ir pagājusi mūžība. Prieks tevi redzēt. Es jau domāju, ka tu par mani esi galīgi aizmirsusi.”

“Es daudz strādāju.” Mīa pasmaidīja, atkal sajuzdama nogurumu.

Munks bija viņai strikti noteicis: atpūties — taču viņa nespēja piespiest ķermeni izslēgties. Tā vietā viņa bija norijusi pāris tablešu. Viņa bija domājusi par Sebastianu Larsenu kopš tā brīža, kad viņi bija atraduši Kamillu. Okultais. Rituāli. Mīa nevarēja iedomāties nevienu citu, kas zinātu vairāk par šo tēmu, par vīrieti, kas pašlaik sēdēja viņai pretī.

Sajās dienās viņš rakstīja pats savu blogu, ja viņa nekļūdījās; tā viņš pelnīja sev iztiku, kopš tika izmests no universitātes. Konspirācijas teorijas. Tas būtībā bija arī viss, par ko viņš rakstīja. Viņa reizi pa reizei apskatījās, ko viņš darīja. Jauni pierādījumi: amerikāņi nekad nav piezemējušies uz Mēness. Teritorija 51, liecinieki apgalvo: mēs redzējām citplanētiešus. Un tādā garā.

“Tu esi pārliecināta?” Larsens jautāja, ievilkdams dūmu no pīpes, kas atradās viņa priekšā.

“Ne, paldies,” Mīa sacīja, atkal papurinādama galvu.

“Kā vēlies.” Viņš pasmaidīja un izelpoja, piepildīdams istabu ar dūmiem.

Universitātē viņš tika augstu vērtēts. Viņš ceļoja pa pasauli, lasīdams lekcijas. Līdz tam brīdim, kad viņš citiem atklāja savu vājību — vai arī liberālo attieksmi.

“Vai zini, kāpēc es esmu ieradusies?” Mīa vaicāja, apzinādamās, ka viņas plakstiņi sāka vērties ciet.

Viņa iebāza roku kabatā, ķimerēdamās ap baltajām tabletēm, kas sniegtu nedaudz papildu enerģijas, tomēr viņa atturējās. Nu jau pietiks. Viņai vajadzēja drīzumā nedaudz pagulēt.

“Protams.” Sebastians pamāja ar galvu, dedzīgi ieskatīdamies viņai sejā. “Patiesībā es priecājos, ka atnāci. Es biju cerējis, ka tu atnāksi.”

“Tātad ko tu domā?”

“Par fotogrāfijām laikrakstos?”

Mīa pamāja ar galvu.

Sebastians Larsens izlaida roku cauri matiem un saminstinājās.

“Nu, ko lai saka? Ir pagrūti kaut ko secināt no vienas fotogrāfijas uz laikraksta titullapas. Vai tev vēl kaut kas ir, ko vari iedot?”

“Iespējams,” Mīa sacīja. “Bet tev vispirms ir kaut kas jāiedod man.”

“Лк, tad tā, tu man vairs neuzticies?”

Mīa atplauka platā smaida un norādīja uz pīpi uz galda. “Un tu uzticētos?”

Larsens ieķiķinājās. “Tev taisnība.”

Viņš piegāja pie sava klēpjdatora un ievadīja laikraksta tīmekļa vietnes adresi.

“Man jāatzīst, ka tas ir ļoti interesanti,” viņš sacīja, uzklikšķinādams uz laikrakstos ievietotās fotogrāfijas.

Meža klājiens. Spalvas. Piecas sveces.

“Protams, ka tā ir pentagramma, bet tu jau to zināji, vai ne?” Larsens paskatījās uz viņu.

Mīa piekrītoši pamāja ar galvu.

“Es pirmo reizi redzu spalvas,” viņš teica, atkal pievērzdamies datora ekrānam. “Taču sveču izvietojums ir labi zināms; penta-grammu lieto daudzi, tā ir tūkstošiem gadu veca — bet, ja tu gribi, lai es tev palīdzu, tev vajadzēs man dot nedaudz vairāk par šo.”

Mīa juta, ka viņš ir ieintriģēts, tomēr joprojām šaubījās, vai vajadzētu rādīt viņam somā esošās Kamillas Grīnas fotogrāfijas.

“Pentagramma. Pieņemsim, ka tas ir rituāls. Kas mūsdienās kaut ko tādu darītu?” viņa jautāja.

“Ar ko tu gribi, lai es sāku?”

“Sāc ar pašu būtiskāko.”

“Tātad tev nekā cita vairs nav, ko man iedot?”

“Ja tev vajadzētu nosaukt vārdus, nu, tikai balstoties uz šo, tad, kas tie būtu?”Mīa turpināja, ignorēdama viņa jautājumu.

Larsens klabināja tastatūru, atvērdams jaunu tīmekļa lapu. “OTO," viņš sacīja, ar galvu norādīdams uz ekrānu.

“Kas?”

“Or do Templi Orient is."

“Ko tas nozīmē?”

“Darīt to, ko gribi, ir pats likums. Mīlestība ir likums, griba pār mīlestību"Tika nodibināts 1895. gadā, kad templiešu ordenis atdalījās no Baznīcas. Par Alistcru Krouliju esi dzirdējusi?”

“Jā.” Mīa pamāja ar galvu.

“Par tclemītu mācību?”

“īsti ne.”

“Sātanismu?”

“Jā, protams.”

“Daudzi uzskata, ka Alisters Kroulijs bija OTO dibinātājs, bet tā nav taisnība; Kroulijs pievienojās tikai 1904. gadā, kad viņam...” “Ko tu teici pirms tam?”

“Ko?”

“Telemītu mācība?”

11 Darīt to, ko gribi" Larsens sacīja, pagriezdamies pret Mīu.

“Ko tas nozīmē?”

“Paturi prātā, ka tajā laikā Baznīca...” Larsens iesāka runāt, bet Mīai nebija spēka lekcijai.

“īsā versija?”

Larsens paskatījās uz viņu un pašūpoja galvu. “Tu teici, ka gribi zināt.” Viņš izklausījās nedaudz aizskarts.

“Piedod, Sebastian,” viņa teica, uzlikdama roku viņam uz pleca. “Pēdējās pāris dienas ir bijušas ļoti garas. Tātad šī organizācija...?” "Ordo Templi Orient is.”

“Vai tā pastāv šeit, Norvēģijā?”

“O, jā, sveika un vesela. Tai ir pašai savs 2008. gadā dibināts

senāts. Pārstāvniecības lielākajās pilsētās; pēdējos gados Bergena un Trondheima ir krietni izcēlušās.”

“Un viņi dzīvo saskaņā ar šo... telcmītu mācību?”

“Darīt to, ko gribi, ir pats likums," Larsens atkal nocitēja.

“Un ko tas nozīmē?”

Viņš pagriezās pret viņu ar mazu smaidiņu. “Mīa, ko tas, tavuprāt, nozīmē? Darīt to, ko gribi?”

“Apgaismo mani,” Mīa sacīja.

“Indivīda tiesības. Pretošanās pret valdības kontroli. Pret Baznīcas mācību. Pret uzspiestajām, vispārpieņemtajām morāles un ētikas normām.”

“Un ko tas nozīmē?”

“Mīa, nu, beidz, vai tu vispār klausies, ko es saku?”

Larsens paskatījās uz viņu un pašūpoja galvu. Viņam bija taisnība, Mīa nodomāja: viņš bija tik tikko sapīpējies nelegālas substances, Dievs vien zina no kurienes, un viņa smadzenes tik un tā darbojās labāk nekā viņējās.

Viņa atkal ieslidināja roku kabatā.

Vēl vienu tableti?

Nē, tagad viņai vajadzēja gulēt. Viņas ķermenis bija uz padošanās robežas. Viņai pavisam drīz vajadzēja atpūsties.

“Protams, ka es klausos,” Mīa nomurmināja, atkal pievēršoties ekrānam. “OTO. Sātanisms. Telemītu mācība. Darīt to, ko gribi. Sveika un vesela mūsdienu Norvēģijā.”

“Tāpat kā citas sektas arī viņi tur savus rituālus noslēpumā,” Larsens sacīja. “Esmu runājis ar dažiem no viņiem — nu, bijušajiem biedriem —, un tas ir nopietni.”

“Piemēram, kas?”

“Seksuālā maģija. Rituālā ziedošanās. Atdalies no sabiedrības. Atdod savu ķermeni. Atdod savu prātu. Esi brīvs.”

“Seksuālā maģija?”

Larsens tik tikko manāmi pasmaidīja. “Tieši tā.”

“Un ko tieši tas nozīmē?”

“Nu, ja kāds no senatoriem grib, lai tu izģērbies un nododies telemītu mācībai vecu vīriešu priekšā, kuriem galvā ir maskas, tad tu tā arī dari.”

“Senatori?”

“Jā, interesanti, vai ne?” Larsens teica. “Kā visām šim sektām, kas apgalvo, ka pastāv, lai izbēgtu no sabiedrības striktās kontroles, izdodas galu galā būt tikpat kontrolējošām? Tas apsola tev brīvību, bet tajās nav ne miņas no brīvības. Protams, ka nav.”

“Un, tavuprāt, tas izskatās pēc viņiem?” Mīa vaicāja, norādīdama atkal uz ekrānu.

“Pagaidām to ir pāragri apgalvot,” Larsens sacīja. “Vai tev ir vēl kaut kas, ko man parādīt?”

“Kas vēl tev ir?”

“Nu, skaties pati,” Larsens noteica, atvērdams kārtējo tīmekļa lapu.

Šoreiz tā bija Google Maps mājaslapa. Viņš ierakstīja adresi un atgāzās atpakaļ.

“Uz ko mēs tagad skatāmies?” Mīa jautāja.

“Uz pili.”

“Par ko tu runā?”

“Norvēģijas karaliskās ģimenes oficiālā rezidence,” Larsens sacīja, nedaudz palielinādams attēlu. “Tā ir Parkveienas iela. Vii tu zini, kur atrodas Parkveienas iela?”

Mīa paskatījās viņā ar sarauktu pieri. Protams, ka viņa zināja. Tā bija viena no visdārgākajām ielām Norvēģijā, tā atradās Oslo centrā, tur dzīvoja premjerministrs un atradās vairākas vēstniecības. “Uz ko tieši tu tagad tēmē?”

“Visas šīs organizācijas atrodas Parkveienas ielā,” Larsens sacīja, vēl pāris reižu noklikšķinādams. “Un es ar to domāju tūlīt pat aiz pils. Norvēģijas druīdu ordenis.”

“Druīdu?” '

“Jā. Та adrese ir Parkveienas iela.”

Larsens atkal noklikšķināja. “Templiešu ordenis. Adrese Parkveienas ielā.”

“Un tās visas... es ar to domāju... pentagramma?”

Mīai šķita, ka tūlīt zaudēs samaņu.

“Nē, to es neapgalvoju.Та visdrīzāk ir 07’0 vai sekta, kurai pieder tavs priekšnieks.”

“Munks?”

Larsens skaļi iesmējās. “Nē, tas nav Munks, manuprāt, viņš tur nejustos pārāk omulīgi.”

“Tad kurš?”

Larsens atvēra vēl vienu tīmekļa vietni.

“Mikelsons,” noteica kalsnais vīrietis, norādīdams uz ekrānu.

“Mikelsons?”

“Jā. Rikards Mikelsons.” Larsens pamāja. “Lepns Norvēģijas Brīvmūrnieku ordeņa biedrs.”

Mīa piepeši jutās nedaudz atžirgusi. “Brīvmūrnieks?”

“O, jā, viņi dievina pentagrammas. Viņi tik izmisīgi vēlas, lai viņus uztver par kopienas pīlāriem, dievbijīgiem, ha-ha... Vai tu esi redzējusi to videoierakstu, kur Trīsdesmitrcšā Grāda lielmestri, tērpušies talāros, krāniņiem karājoties, ziedo kazu?”

“Nē,” Mīa sacīja, nebūdama īsti pārliecināta, vai viņam varēja ticēt.

Vai Larsens joprojām bija apdullis vai tagad viņā bija ierunājies akadēmiķis?

“Mikelsons ir biedrs. Kā lielākā daļa izcilo un labo cilvēku šajā valstī. Brīvmūrnieki, Mīa. Pieauguši vīrieši, kas piedalās rituālos. Viņi sadodas rokās. Saģērbjas kostīmos. Viņi dzer asinis no sudraba kausiem. Ak, cik mēs esam lētticīgi. Vai tiešām tu domā, ka lēmumi par šo valsti tiek pieņemti valdības sapulcēs?”

Larsens pasniedzās pēc savas pīpes un vēlreiz to aizdedzināja.

“Sebastian,” viņa dedzīgi ierunājās, fokusēdama skatienu uz mazo, tievo vīrieti savā priekšā.

“Jā?” Larsens ierunājās.

“Es tev tūlīt kaut ko parādīšu. Kaut ko tādu, ko man tev nevajadzētu rādīt, bet es tev tik un tā parādīšu.”

“Labi.”

Viņš izskatījās pat nedaudz sanervozējies.

“Es gribu, lai tu man pasaki, ko tieši tu domā, labi?”

“Jā, protams.”

“Es to novērtēju. To, ko tu man tikko parādīji. Es papētīšu to vēl vairāk, bet tagad man no tevis vajag vienu konkrētu lietu, labi?”

Mīa piecēlās kājās, izgāja koridorā un izņēma no somas mapi. Viņa atgriezās nekārtīgajā dzīvojamā istabā un notupās Larsena priekšā, kas tagad bija gandrīz tikpat priecīgi satraucies kā mazs bērns. Mīa atvēra mapi, un viņa vēroja, kā iepletās Sebastiana acis,

kad viņa novietoja Kamillas Grīnas fotogrāfiju uzgaida viņa priekšā.

“Nolādēts.”'

“Jep,” Mīa sacīja. “Un es būšu pavisam atklāta, Sebastian, ja es tik vien kā izdzirdēšu kādu pīkstienu par šo tavā blogā vai jebkur citur, ka tu esi redzējis šo fotogrāfiju, tad, nu, es nezinu...”

“Es sapratu.” Larsens dedzīgi pamāja ar galvu, un bija acīmredzams, ka viņš to saka no sirds.

“Vai tu redzi, kāpēc es pie tevis atnācu? Tas nav nejauši, kā šis sveces ir izkārtotas?” Mīa pirms tam bija redzējusi, kā Munks izstreipuļoja no sanāksmju telpas, tik tikko spēdams parunāt, un viņa sāka justies līdzīgi.

“Ak, nē, nē, pentagramma ir, nu, cilvēkiem, kas tai tic, tā ir...” Larsens apklusa, pētīdams fotogrāfiju savā priekšā. “Nu, tā ir standarta interpretācija.” Larsens nokremšļojās; viņš tagad bija gana atžirdzis.

Viens ir būt teoriju speciālistam, bet pilnīgi kaut kas cits ir nonākt aci pret aci ar realitāti, ar kailas septiņpadsmitgadīgas meitenes fotogrāfiju, kas guļ uz spalvu klājiena sveču pentagrammas ielenkumā, nebija nekādu šaubu, ka viņam nenācās viegli uz to skatīties.

“Izliksimies, ka es neko nezinu,” Mīa sacīja. “Paskaidro man.”

“Labi.” Larsens nervozi pamāja ar galvu. “Pentagrammai, kā jau var noprast pēc tās nosaukuma, ir pieci stūri. Un katrs no tiem kaut ko simbolizē.”

“Ko?”

“Tradicionālā interpretācija ir diezgan standartizēta. Vai man sākt no augšas pulksteņrādītāju virzienā...?”

Ievibrējās Mīas mobilais telefons. Viņa pacēla to, ar pūlēm izlasīdama vārdu, kas parādījās uz ekrāna. Kims Kolso. Viņa nospieda sarkano pogu un ielika telefonu atpakaļ kabatā.

“Pašā augšā ir dvēsele,” Sebastians sacīja.

“Turpini,” Mīa mudināja.

“Pārējie punkti ir ūdens, uguns, zeme, gaiss.”

“Ūdens, uguns, zeme, gaiss?”

Ja.

“Labi, lieliski. Paldies tev, Sebastian.”

Mīa paņēma fotogrāfiju no galda un jau grasījās to atlikt atpakaļ mapē, kad viņu apturēja tieva plauksta.

“Bet tā ir tikai — kā lai to pasaka? — standarta versija. Bērnu spēlītes. Pastāv ari dziļāka interpretācija.”

“Turpini?”

Larsens atkal cieši vērās fotogrāfijā.

“Piedzimšana, jaunava, māte, likums, nāve,” viņš sacīja dobjā balsī, neatraudams skatienu no fotogrāfijas.

Mīa apspieda žāvas.

“Un paskaties, kā ir novietotas viņas rokas,’’viņš turpināja.

“Kā tās, tavuprāt, ir novietotas?”

“Piedzimšana. Un māte.” Tievais vīrietis nopietni pamāja ar galvu.

Mīa ar pūlēm sagrāba telefonu no kabatas un pasūtīja taksometru.

“Paldies, Sebastian.”

“Tā nevar būt nejaušība, vai ne?”

Mīa pasmaidīja un, celdamās kājās, ielika fotogrāfiju somā. Miegs. Viņa to vairs nevarēja atlikt.

“Piedzimšana un māte,” Larsens noteica nopietnā balsī. “Paldies, Sebastian,” Mīa atkal sacīja.

Viņa nostreipuļoja lejā pa kāpnēm un krišus iekrita taksometrā.

37. nodaļa

Viņi bija gājuši tālāk, apmeklējot vairākas kafejnīcas; Mariona nakšņoja pie vecmāmiņas un, kā jau bija sagaidāms, viņa par to bija ārkārtīgi lielā sajūsmā. Mirjama joprojām nebija saņēmusi atbildi no Johanna. Viņa bija centusies viņu sazvanīt, daļēji cerēdama, ka viņš atbrauks un izglābs viņu, bet viņš nebija atbildējis ne uz viņas zvaniem, ne īsziņām.

Viņa blenza savā glāzē, kas jau atkal bija tukša. Zigijs bija ārā, runādams pa telefonu. Mirjama Munka nespēja noturēties un caur logu zaglīgi vēroja viņu stāvam, žestikulējam uz trotuāra ar smaidu uz lūpām; viņu ieraugot vien viņai palika silti. Viņa piegāja pie bāra un pasūtīja vēl divus alus, kad tajā brīdī Zigijs ienāca pa durvīm.

“Vēl vienu šeit uz vietas?” Viņš pamirkšķināja. “Tu negribi paglābties kādā citā bārā?”

“Nē, vai tu gribi?”

“Nē, man ir vienalga,” pievilcīgais jaunais vīrietis noteica, viegli paraustīdams plecus.

“Vai arī tev ir jādodas mājup?” Mirjama sacīja, nesdama alus glāzes atpakaļ uz galdiņu.

Zigijs pasmaidīja. “Pilnīgi noteikti ne. Un tev?”

“Nē,” Mirjama apņēmīgi noteica, piešķindināma savu glāzi pie viņa glāzes.

Šis bija klusāks bārs ar mierīgāku mūziku, kurā apgaismojums nebija tik spilgts, un varēja paslēpties kabīnēs. Mirjama paslidināja plaukstu pāri galdam un juta, kā viņa siltie pirksti savijas ar viņas pirkstiem.

“Svarīgs zvans?”

“Ak, tas bija tikai Jākobs.”

“Kāds Jākobs?”

“Tu esi viņu satikusi,” Zigijs atgādināja.

“Vai tiešām?” Mirjama ķiķināja pāri alus glāzes malai.

“Jūlijes ballītē? Ar apaļām brillēm? Viņam patīk izskatīties eleganti?”

“Ak, jā, protams.” Mirjama pamāja ar galvu, tagad atcerēdamās viņu. Puisis, kas bija visai nožēlojami mēģinājis ar viņu flirtēt līdz tam brīdim, kad bija sapratis, ka viņai ir meita.

“Tātad tev šķiet, ka mums vajadzētu...?” viņš jautāja, liegi glāstīdams viņas vaigu.

“Jā.Jūn-Sigvard.Jā. Ja vien, tu arī tā domā?”

Viņš iesmējās zem sava matu ērkuļa.

“Ja vien tu pārstāsi mani saukt par Jūnu-Sigvardu,” viņš teica un iemalkoja alu.

“Sarunājuši.” Mirjama pasmaidīja un arī iesmējās.

“Lieta tāda, ka...” Zigijs ierunājās, aplicis rokas ap alus glāzi; viņš turpināja cieši vērties savā dzērienā.

“Kas par lietu?”

“Nu, kas būs tad, ja tu uzzināsi par mani kaut ko tādu, kas tev varētu nepatikt?” viņš sacīja, paceldams acis pret viņu.

“Nāksies vien mums riskēt, vai ne? Tu jau arī varētu uzzināt

par mani kaut ko tādu, kas tev nepatiks, vai ne?” Viņa uzsmaidīja Zigijam.

“Nu, to es ļoti apšaubu.”

“Tu esi idiots.”

“Nē, es runāju nopietni,” Zigijs sacīja, palikdams gandrīz pavisam nopietns.

“Par ko tu tagad runā?”

“Man ir tāda sajūta, ka es tev sagādāju nepatikšanas. Ar Ma-rionu un visu...”

“Es esmu pieaugusi sieviete,” Mirjama sacīja. “Lai kas arī notiktu, ar Marionu viss būs kārtībā.”

“Jā, bet tik un tā,” Zigijs sacīja, atkal svārstīdamies.

“Kas?”

“Ja nu es tev teiktu, ka nodarbojos ar lietām, kuru dēļ varu nonākt cietumā?”

“Par ko tu tagad runā?” Mirjama iesmējās.

“Ka es esmu noziedznieks?” Zigijs sacīja.

Mirjama atkal ieķiķinājās, bet tad saprata, ka viņš runāja nopietni.

“Man tam ir grūti noticēt. Ko tad tu dari, aplaupi bankas vai?” “Nē, bankas cs neaplaupu.” Viņš pamirkšķināja viņai. “Bet...” Tagad Mirjama bija ieintriģēta. Viņa redzēja, ka viņš gribēja viņai kaut ko pateikt.

“Nu, ģimenes dzīve un tas viss pārējais, varbūt mans dzīvesveids nesader kopā ar... Nu, cs nezinu.”

Viņš dīdījās ar savu glāzi rokās.

Mirjama gaidīja iezvanāmies trauksmes zvanus; viņai uz šādām lietām bija sestā maņa, bet nekas nenotika.

“Mirjam, tu man patīc,” viņš sacīja, saņemdams viņas roku. “Zigij, tu man arī patīc.”

“Ja es tev atklāšu noslēpumu, vai varēsi to paglabāt?”

“Jā, esmu pārliecināta, ka spēšu. Vai tu esi kādu nogalinājis?” “Ko? Nē, jēziņ, vai tu domā, ka es būtu uz kaut ko tādu spējīgs?” Zigijs izskatījās pārbijies.

“Nu, es nezinu,” Mirjama sacīja. “Tu man saki, ka varētu nonākt cietumā, bet, ka neesi banku aplaupītājs, ko gan lai es domāju?”

Pārāk daudz alkohola. Tagad viņa sāka to just. Vārdi nāca ārā no mutes, pirms bija izgājuši cauri viņas smadzenēm.

“Labi,” Zigijs sacīja, izskatījās, ka viņš beidzot bija izlēmis. “Vai atceries to vietu, kur mēs abi satikāmies?”

“Dzīvnieku aizsardzības līgas patversme,” Mirjama sacīja.

“Jā, nu, man nekad nebija gana tikai ar brīvprātīgā darbu.”

“Kā tu to domā?”

“Cilvēki, kas slikti izturas pret dzīvniekiem. Es to ienīstu.” “Saprotams.”

“Nē, man šķiet, ka tu nesaproti vis, es to ienīstu."

Viņa vēl līdz šim nebija redzējusi viņa acīs tādu izteiksmi.

“Ak tad mēs par to runājam? Tāpēc tu esi “noziedznieks””? Mirjama ar pirkstiem atainoja pēdiņas.

“Likuma priekšā, jā,” Zigijs sacīja, paņemdams savu telefonu no galda, nospiezdams vairākus taustiņus un tad pārslidinādams viņai.

Raksts no veca laikraksta “Dzīvnieku aktīvisti iebrūk Lokenas fermā”.

“Vai tas biji tu?” Mirjama bija apjukusi.

Zigijs apstiprinoši pamāja ar galvu.

“Lokenas ferma? Tā vieta Misenā, kas pieņem kaķus un suņus un pārdod tos dzīvnieku testiem ārzemēs?” Mirjama bija cieši sekojusi notikušajam. Klusībā pie sevis turēdama īkšķus par dzīvniekiem un viņu glābējiem.

Viņš atkal pamāja ar galvu.

“Jūs aplaupījāt fermu nakts vidū. Izglābāt vairākus dzīvniekus,

* V>

vai ne г

“Jā,” Zigijs apstiprināja.

“Un tu baidījies man par to pateikt?”

Viņš pamāja.

“Tev nebija nekāda iemesla.” Mirjama ieķiķinājās. “Pie velna, es tev pievienošos.”

“Vai tu runā nopietni?” Zigijs jautāja.

“Un kā tev šķiet?” Mirjama sacīja. “Pret tiem izdzimteņiem? Jebkurā laikā.”

Tagad viņa sejā bija plats smaids.

“Vai pirmītējais zvans bija par to?”

“Kāds zvans?”

“Kad tu tikko runāji ar... kā viņu sauca... Joakimu?”

“Jākobu.”

“Jā, piedod, jūs par to runājāt, ja?”

Zigijs pamāja zem sava matu ērkuļa.

“Ko jūs abi plānojat?”

Viņš žigli pārskatīja telpu, mirklis paranojas, it kā ikvienam šajā tumšajā bārā nebūtu pilnīgi vienalga.

“Jauna vieta,” Zigijs sacīja, nospiezdams vairākus sava mobilā telefona taustiņus un atkal pārslidinādams to viņai.

Mirjama nebija īsti droša, ka saprot, uz ko skatās.

“Kas tas ir?”

“Farmācijas uzņēmums. Atlantis Farms."

“Atlantis Farms? Tas ir briesmīgs nosaukums.” Mirjama pasmaidīja. “Vai šādiem uzņēmumiem parasti nav maķenīt skanīgāki nosaukumi? Novartis} AstraZeneca} Pfizer?”

“Tas nav uzņēmuma nosaukums, tā ir tikai eksperimentu veikšanas stacija Hūrumā. Viņi veic eksperimentus ar dažādiem dzīvniekiem. Bet neizskatās, ka kādam tas rūpētu, šķiet, ka tur varētu būt kāds augstākstāvošais, kas, nu, šo vietu tikpat kā nevar atrast kartē, bet mums izdevās...”

Zigijs atgāzās pret kabīnes sienu un piepeši izskatījās atturīgs, it kā būtu pateicis par daudz. Viņš iedzēra vēl vienu malku alus un pārlaida skatienu telpai. Mirjama pārslidināja viņa telefonu pāri galdam.

“Jā,” viņa teica un jau atkal smaidīja.

Jaunais vīrietis izskatījās apmulsis, viņš nezināja, par ko viņa runā.

“Jā,” viņa atkārtoja, izstiepdama roku pāri galdam.

“Kam tu saki jā?” Zigijs vaicāja.

“Tam, ko tu man pirms tam prasīji,” Mirjama sacīja, uzmanīgi glāstīdama viņa roku.

“Jā?”

“Jā.”

“Vai esi pārliecināta?”

“Jā.” Mirjama pamāja ar galvu. “Tu man patīc.”

“Tu man arī patīc,” Zigijs sacīja un nolaida acis.

Viņš ierunājās pēc vairākām sekundēm.

“Es neesmu pārliecināts, vai man tas ir jāprasa, bet...”

“Kas par lietu?”

“Vai es drīkstu tevi noskūpstīt?”

“Jā, tu drīksti.” Mirjama Munka atkal pasmaidīja un žigli ievilka elpu, pirms aizvēra acis un lēnām paliecās uz priekšu.

38. nodaļa

Mīa satrūkusies pamodās, bet nekustējās no vietas, cenzdamās atgūt elpu. Tas bija murgs. Та nebija īstenība. Viņa piecēlās sēdus uz matrača, ar abām rokām apņēmusi galvu, viņas sirds dauzījās zem džempera. Viņa bija aizmigusi ar visām drēbēm un bija tik ļoti sasvīdusi, ka apģērbs lipa pie miesas.

Sasodīts.

Viņa bija tam pilnībā noticējusi. Parasti viņa gulēja ciešā miegā. Parasti viņai rādījās nomierinoši sapņi, it kā viņā būtu tāda kā siena. Lai arī ar kādu ļaunumu viņa saskartos, tā ļāva labajam apņemt viņu, kad viņa uzlika galvu uz spilvena un devās pie miera. Bet ne šoreiz.

Nolādēts.

Mīa piecēlās no gultas un iestreipuļoja vannasistabā; viņai mugurā joprojām bija ādas jaka un kājās kurpes. Viņa apslacīja seju ar ūdeni. Murgs neatlaidās, negribēdams viņu pamest, tāpēc viņa turpināja bāzt rokas un seju aukstā ūdenī, līdz nomierinājās, tad grīļīgiem soļiem izgāja dzīvojamā istabā, kur sabruka dīvānā. Viņa sapņoja par Sigrīdu. Tas nebija tas skaistais sapnis, kas viņai parasti rādījās. Kurā māsa viņai uzsmaidīja, skriedama pāri laukam.

Nāc, Mīa, nāc.

Nē, šajā sapnī viņa bija pagrabā. Pagrabā Teijenā, kur Sigrīda bija sēdējusi uz netīra matrača ar gumijas saiti ap roku un šļirci blakus, gatava nākamajai devai, tai, kas viņu bija nogalinājusi tajā naktī pirms desmit gadiem. Mīa tur bija bijusi klāt. Vai tā vismaz šķita. Viņa atradās tajā pašā telpā. Redzēja visus tos atkritumus, kas atradās ap māsu, saoda urīna smārdu, kas koda nāsīs; kontrasts ar glīto Sigrīdu bija ārkārtīgi liels. Mīa bija centusies māsu uzrunāt, bet

vārdi nenāca pār viņas lūpām. Viņa bija centusies pakustēties, lai izglābtu māsu, bet ķermenis bija kā paralizēts. Viņu bija pārņēmusi panika, un tā joprojām nelaida viņu vaļā. Mīa centās elpot mierīgāk un izzvejoja no jakas kabatas mobilo telefonu. Bija gandrīz pusnakts. Viņa bija nokavējusi komandas sapulci, tomēr nebija saņēmusi nevienu zvanu vai īsziņu no Munka. Bija pārītis no Kima Kolso, bet nekā no Holgera. Dīvaini. Kāpēc ne? Uz mirkli viņai iešāvās prātā, ka viņa joprojām sapņo. Iespēja, ka tas, ko viņa tagad pieredzēja, ari varēja nebūt īstenība, viņu biedēja. Ka tā ēna varēja būt arī šeit, ēna, ko viņa bija redzējusi uz sienas Sigrīdai aiz muguras. Viņa centās vēlreiz pārbaudīt mobilo, bet tas izslīdēja caur pirkstiem un nokrita uz grīdas, un viņa nevarēja noliekties, lai to paceltu. Viņa bija pārāk nobijusies, lai skatītos. Vai novērstu skatienu no istabas, kurā atradās.

Ēna uz sienas.

Nolādēts, tam vajadzēja būt no tabletēm.

Parasti viņa tās nedzēra. Kad viņa dzēra zāles, tad vienmēr, lai aizbēgtu. Lai atpūstos. Bet viņa bija sevi piemuļķojusi. Norijusi tabletes, kuras nevajadzēja dzert. Un tagad tās bija sačakarējušas viņas smadzenes. Mīa pieliecās, lai paceltu telefonu, neatraudama skatienu no sienas, viņa trīcošiem pirkstiem taustījās pa grīdu, taču nespēja to atrast.

Jo viņa bija pārdomājusi. Sigrīda. To viņa bija izdarījusi. Mīa tur bija stāvējusi bezpalīdzīga tajā smirdoņā un vērojusi, kā māsa iecērt zobus gumijas saitē. Apsien to ap savu izkāmējušo roku tieši virs elkoņa. Viņa bija skatījusies, kā viņa ievieto kunkuli mazajā karotē. Heroīna kunkuli. Tur šķiltavas zem karotes, līdz heroīns sāka burbuļot. Vates pikucis un nedaudz ūdens; Mīa nezināja, kam tas viss, viņa ne pārāk labi pārzināja narkomānu duršanās procesu, tomēr rituāls šķita viņai pazīstams, it kā viņa to jau kaut kur būtu redzējusi. Pietuvināts burbuļu attēls karotes ieliekumā. Adatas gals, kas iesūc šķidrumu šļircē. Smirdoņa. Mīa tajā brīdī savilka degunu; smirdoņa bija tik spēcīga, ka viņa to nekādi nevarēja aizmirst. Tad šis bija sapnis, vai ne? Vai tā ierastos arī šeit?

Ēna.

Mīa turpināja meklēt mobilo telefonu, joprojām nenolaizdama skatienu no pretējās sienas, un visbeidzot viņai tas izdevās. Viņa to

pacēlu un nolika uz galda savā priekšā. Teju vai pārāk nobijusies, lai paskatītos uz displeju. Kādēļ Munks nebija viņai zvanījis? Viņa pielika roku pie deguna. Tā smirdoņa. Tā joprojām nebija nozudusi. Ekskrementi un atkritumi. Cilvēka ciešanu smaka. Un viņas dvīņumāsa bija tieši tur uz matrača viņai pretī, un viņa neko nevarēja izdarīt. No viņas lūpām nenāca ne skaņas, lai kā arī viņa kliegtu; viņas kājas atteicās doties pāri netīrajai grīdai, lai arī cik izmisīgi viņa censtos.

Atkal pietuvināti skati. Pirksti, kas spēcīgi sit pa balto ādu, lai atrastu vēnu. Viņas īkšķis uz šļirces plunžera, un tad adatas gala attēls, kad neliels daudzums heroīna iztecēja no tā — nedaudz, tik vien, lai pārliecinātos, ka tur nav iekļuvis gaiss. Neielaid gaisu vēnā. Gaisa burbulis šļircē var tevi nogalināt. Un tad viņa ieraudzīja Sigrīdas burvīgās acis. Un viņas skaistās lūpas. Un viņas roku, kas pacēla šļirci virs zilās vēnas, kas bija pietūkusi zem dzeltenās gumijas saites. Bet tad viņa bija pārdomājusi.

Sigrīda.

Viņa bija vēlējusies dzīvot.

Un Sigrīda bija paskatījusies uz viņu. Viņa bija ielūkojusies dziļi Mīai acīs. Un tad viņa bija pamājusi ar galvu. Pasmaidījusi, kā viņa to mēdza darīt. Pamirkšķinājusi viņai. Nolikusi šļirci uz matrača. Viņa bija sākusi raisīt gumijas saiti vaļā, kad uz sienas parādījās ēna. Un šķita, ka Sigrīda gatavojās celties kājās. Gribēdama pienākt pie viņas, noglāstīt matus, kā viņa mēdza to darīt, kad Mīa bija noskumusi. Kad viņa bija savainojusies. Ja skolā kāds bija nejauki pret viņu izturējies. Sigrīdas roka uz viņas matiem; un Mīa, tā stāvēdama sava murga vidū, cilvēka degradācijas smirdoņas apdvesta, sajuta, cik ļoti viņai tās pietrūka: Sigrīdas siltās, jaukās rokas uz viņas matiem.

Mīa, viss nokārtosies.

Mēs esam viena otrai.

Tu un es mūžīgi mūžos, labi?

Bet tad Sigrīda viņu vairs neredzēja. Mīa centās sadzirdēt sarunu, jo viņa redzēja, kā kustas lūpas, tomēr viņas ausis nedarbojās, viņa nesaprata, kas notiek, bet tad viņa ieraudzīja, ka Sigrīda paskatās uz netīro grīdu, pamāj ar galvu un atkal apsēžas uz urīna

traipiem nosētā matrača. Vēl vairāk pietuvināto attēlu. Šļirce atkal bija viņai rokā. Adatas gals šāvās tieši uz pietūkušo, zilo vēnu.

Ēna uz sienas.

Tā bija tā pati ēna no pagraba, kur Kamilla Grīna tika turēta gūstā.

Cilvēkveidīga būtne ar spalvām.

Spalvām klāts cilvēks.

Un tad atkal atsākās pietuvinātie attēli, kuru centrā atradās Sigrīda. Viņas īkšķis uz šļirces. Ieduršana vēnā. Viņas acis, kas sākumā pavērās kā smaids, lēnām aizkrita ciet, līdz meitene, kuru Mīa mīlēja par visu vairāk pasaulē, gulēja bez dzīvības uz matrača viņas priekšā.

Nē.

Mīa centās elpot mierīgi un juta, kā viņai apkārt lēnām atgriežas reālā pasaule. Neatvērtās kartona kastes. Virtuves lete ar ēdiena atliekām. Viņa piesardzīgi noņēma roku no deguna, tomēr joprojām saoda smaku un tad saprata, ka tā nāk no viņas pašas. Tabletes. Sintētiskā inde, kuru viņas ķermenis negribēja un izmisīgi centās tikt vaļā, izsvīstot to sviedru jūrā; ķīmiskās smakas, kas nenāca no pagraba, bet gan no viņas. Mīa uzmanīgi piecēlās kājās un novilka pretīgi smirdošās drēbes, novilka vienu apģērba gabalu pēc otra, līdz galu galā stāvēja kaila aukstajā dzīvoklī. Viņa ietinās segā, ko paņēma no dīvāna, kad iezvanījās mobilais telefons, mazs vibrējošs radījums, kas atradās uz galda viņas priekšā.

Kims Kolso.

Mīa atkal apsēdās uz dīvāna, savilka segu ciešāk ap sevi un nospieda zaļo pogu.

“Jā?”’

“Mīa?” Kims Kolso ierunājās. Viņš izklausījās pēc cilvēka no citas pasaules.

Kāds no tālienes.

“Mīa, vai tu tur esi?”

Mīa pamāja ar galvu.

“Hallo?”

“Sveiks, jā, piedod, es te esmu, Kim, kā iet?” Mīa vaicāja, pavilkdama kājas zem segas.

“Vai es tevi pamodināju?”

“Nē, protams, ka ne, es jau biju pamodusies.”

“Tad ir labi, es tikai domāju, ka man labāk pajautāt. Vai viss kārtībā?”

“Jā, protams, un kā ar tevi?”

Viņa atbildēja autopilotā, bet juta, kā ķermenis un smadzenes pamazām atžirgst. Viņa vairs neatradās savā murgā. Viņa bija savā dzīvoklī. Kaila zem segas un runāja ar Kolso pa telefonu. Uz sienām nebija nekādu ēnu.

“Man viss labi. Vai Munks tev piezvanīja?”

“Nē, no viņa nav ne miņas,” viņa atbildēja.

“Jā, man tas pats. Es mēģināju viņu sazvanīt, bet man tā arī nav izdevies viņu sadabūt rokā. Es iedomājos, ka varbūt labi vien ir, lai viņš izguļas. Es arī Gabrielu nevarēju sazvanīt, tāpēc nodomāju, ka uz viņu varētu būt attiecināms tas pats. Viņš bija šokēts.”

“Jā,” Mīa piekrita, tā īsti neieklausīdamās, ko viņš teica.

Sarunā uz mirkli iestājās klusums, it kā Kims gaidīja, ka viņa kaut ko teiks.

“Mums šodien bija īsā sanāksme, galvenokārt lietu kopsavilkums; mēs, protams, gribējām sagaidīt arī tevi, bet es darīju visu pēc labākās sirdsapziņas. Vai tiešām ar tevi viss kārtībā?”

“Jā, jā, ar mani viss ir labi,” Mīa attrauca, pieceldamās kājās.

Viņa aizdipināja pa grīdu, joprojām satinusies segā, un pataustīja radiatorus zem loga. Tic bija auksti. Viņa taču nebija aizmirsusi samaksāt elektrības rēķinu? Viņa ieslēdza radiatorus un grīļīgiem soļiem devās atpakaļ uz dīvānu.

“Nu, tikai...” Kims Kolso turpināja. “Manuprāt, komanda bija nedaudz nobažījusies par tevi. Nu, zini, pēc tam, kad noskatījāmies to video.”

Ēna uz sienas.

Spalvām klātais cilvēks.

“Nē, tiešām, man klājas labi. Tātad par ko jūs sapulcē runājāt?” Mīa nokremšļojās.

“Tikai par to, kas mums ir. Tiesu ekspertīzes pierādījumi par zīmīti, ko tu atradi jāšanas centrā. Uz tās nav atrasti citi pirkstu nospiedumi kā tikai pašas Kamillas. Viņas telefona ieraksti. Tas, ka no audzētavas tika nosūtīta īsziņa, ka ar viņu viss ir kārtībā.”

“Vai netālu no tās,” Mīa piebilda.Tagad viņa bija pamodusies.

“Jā, protams, bet cik liela ir tāda iespējamība?”

“Nē, es zinu. Bet tik un tā.”

“Un tad jaunā informācija no sekcijas ziņojuma.”

UT-V>

Ja?

“Diemžēl nekā tāda, ko mēs varētu izmantot. Ir tā, kā mēs domājām. Viņa tika nožņaugta. Viks domā, ka tas ir noticis nozieguma vietā, bet viņš nav simtprocentīgi drošs.”

“Tātad viņa iegāja mežā pati no brīvas gribas?”

“Nē, tā viņš neteica, bet, jā, tas ir iespējams; ne gluži pati no savas brīvas gribas...”

Mīa saprata, ko viņš ar to gribēja teikt. Kamilla Grīna bija iegājusi mežā pati ar savām divām kājām. Bet, saprotams, ka ne pati no savas brīvas gribas.

Pēc trim mēnešiem., ko viņa bija pavadījusi pagrabā ritenī.

“Tad mums ir pierādījumi, ko izmeklēšanas komanda atklāja “Hūrumlandetas audzētavā”, bet es īsti nezinu, ko mēs ar to darīsim.”

“Kas tas ir?”

“Viņi vienā no siltumnīcām atrada marihuānas augus.”

“Vai tiešām?” Mīa jautāja. “Cik?”

Mīa piepeši atcerējās tikšanos ar Sebastianu Larsenu. Dzīvoklī, kas tā oda, it kā kāds būtu izlēmis pārvietot Amsterdamu uz Oslo. Viņai vēl nebija sanācis to visu pārdomāt. OTO, brīvmūrniekus. Pentagrammas nozīmi. Viņa nezināja, vai jebkas no tā bija būtisks. Vai arī Larsena prāts jau bija sen pametis šo planētu, vai arī viņš bija pateicis kaut ko tiešām noderīgu.

“Manuprāt, viņi atrada astoņus.”

“Tātad privātai lietošanai?”

“Es nezinu.” Kims nožāvājās.

“Mēs varam par to parunāt rītdien.”

“Labi.”

“Vai mums ir jāierodas birojā noteiktā laikā?”

“Kā jau teicu, man tā arī nav izdevies sadabūt rokā Holgeru, tāpēc es visiem teicu, lai ierodas deviņos. Vai tev nav nekas pretī?” “Nē, nē, absolūti ne,” Mīa teica, savilkdama segu ap kailo augumu. “Un vēl viena lieta. Es vēlreiz apciemoju Olgu Lunnu.”

“Kādu Olgu?”

“To veco sievieti, kas dzīvo Hūrumā?”

“Ak jā. Sieviete, kas nosaka laiku pēc TV raidījumiem. Vai tu kaut ko uzzināji?”

“Diemžēl ne, viņa nepateica neko jaunu, tikai to, ko mēs jau zinām: balts furgons ar kaut kādu logotipu uz sāna, iespējams, ka tas varētu būt zieds.”

“No audzētavas?”Mīa skaļi prātoja, atžirgdama vēl vairāk.

“Es arī gribēju, lai tā būtu,” Kims sacīja. “Bet viņa teica, ka, viņasprāt, tas varēja būt arī apelsīns.”

“Man šķiet, ka mums uz bridi vajadzētu par viņu aizmirst. Taču viņa ir pārliecināta, ka tas bija balts furgons?”

“Jā,” Kolso teica. “Vienīgā problēma ir tāda, ka, pēc Ludviga teiktā, Oslo un Buskerudā ir reģistrēti tūkstošiem baltu furgonu, tāpēc jautājums, no kurienes lai sāk?”

“Tieši tā,” Mīa piekrita. “Nē, aizmirstam par šo. Ja vien mums neparādīsies kas jauns.”

Viņa juta, ka dzīvoklis sāka uzsilt. Viņa izstiepa kājas pret galdu un klusi nožāvājās. Ķīmiskais miegs nebija līdzējis. Viņai vajadzēja īstu miegu.

“A, jā,” Kims sacīja, atkal nozuzdams, it kā kaut ko šķirstīdams. “Parūka.”

Jaunava ar blondo parūku.

“Protams. Vai mēs esam kaut ko par to uzzinājuši?”

“Tas ir nedaudz dīvaini...” Kims iesāka, tad apstājās, it kā nespētu noticēt informācijai savā priekšā.

Ja?

“Nē, tas droši vien ir joks.”

“Parūka. Cik man zināms, tad parūka ir lieta, ko var nopirkt krāmu veikalā. Lai ietu uz karnevālu, vai ne? “Es gribu būt Merilina Monro un man vajag lētu parūku”— tu saproti, par ko es runāju,

• V>

vai ne г

Mīa jutās vēl vairāk pamodusies; viņa noprata, ka Kims bija satraucies. “Bet šī nav tāda parūka?”

“Nē,” Kims turpināja, un Mīa iedomājās, ka viņš joprojām skatās savās piezīmēs, kas atradās viņa priekšā.

“Šis ir tikai sākotnējais ziņojums, bet tik un tā...”

“Jā?” •

“Vīrietis, ar kuru es runāju laboratorijā —Tormods vai arī viņu sauca Torgeirs, es īsti neatceros —, viņš teica, ka tajā ir atrasti īsti mati no vismaz divdesmit dažādām sievietēm.”

“Parūkā?”

“Jā,”Kims apstiprināja.

“Vai tas ir ļoti neparasti?” Mīa jautāja.

“Man nav ne jausmas,” Kims sacīja. “Bet, ja tā ir ļoti dārga, iespējams, ka tā tika izgatavota pēc pasūtījuma? Cik daudz veikalu var izgatavot kaut ko tādu? Garas, blondas parūkas, kurās izmantoti īsti mati no tik daudzām sievietēm, noteikti ir dārgas, vai ne? Varbūt ir vērts to papētīt dziļāk?”

“Noteikti,” Mīa sacīja, pieceldamās no dīvāna. Viņa piegāja pie radiatora, kas atradās zem loga, un sajuta siltumu uz kailā ķermeņa. Viņa tur stāvēja, skatīdamās pāri Bišletes stadionam. Dzīve ārpusē. Cilvēki, kuriem nenācās dzīvot kā viņai. Kuri bija iedzēruši alu ar draugu un tagad devās mājup, lai pieglaustos savām otrajām pusēm. Pāris, kas bija sadevies rokās; smaidīgi jaunieši, kas šķērsoja ielu pilnīgā bezrūpībā. Sieviete sarkanā jakā zem ielu laternas, uz galvas uzvilkta kapuce, rokas sabāztas kabatās, viņa skatījās augšā uz logu, droši vien uz dzīvokli virs vai zem Mīas dzīvokļa, iespējams, ka viņa gaidīja, lai draugs ielaiž viņu iekšā. Normāli cilvēki. Normāla dzīve. Un viņa saprata, ka apskauž viņus. Pamodās no rīta. Devās uz darbu. Atgriezās vakarā mājās. Ieslēdza televizoru. Nedēļas nogalēs baudīja brīvdienas. Gatavoja picu.

“Vai tu tur vēl esi?” Kims jautāja. Viņš bija kaut ko teicis, ko Mīa bija palaidusi garām.

“Jā, es te vēl esmu.”

“Tātad, ko tu domā?”

“Kā būtu, ja mēs par to parunātu rītdien no rīta?” Mīa piedāvāja, šļūkādama atpakaļ dīvāna virzienā.

“jā, labi,” Kims Kolso sacīja, un viņu atkal pārņēma sajūta, ka viņš kaut ko noklusē.

“Labi pastrādāts, Kim.”

“Ko? Paldies, bet...”

Viņš atkal apklusa. Pagāja ilgs laiks, līdz viņš ierunājās.

“Jūs taču man stāstāt visu, vai ne?”

т

Sākumā Mīa nesaprata viņa jautājumu.

“Es ar to domāju Holgeru un tevi?”

“Stāstām visu?”Mīa pārprasīja. “Kādā ziņā?”

Un tad tā parādījās, nedrošība, ko viņa bija sajutusi zem visa tā, ko viņš bija viņai pastāstījis.

“Nu, lieta tāda, ka Emīlija un es...” Kims Kolso murmināja. “... kopš es pieprasīju, lai mani pārceļ... iespējams, ka es jūtu, ka... ka esmu jau izmests ārā? Ka jūs risināt lietu bez manis?”

Mīa pret Kolso izjuta tikai dziļu cieņu. Ja viņai vajadzētu uzticēt kādam savu dzīvību, tad viņš noteikti būtu tuvu saraksta augšgalam. Viņa vēl nekad nebija dzirdējusi, ka viņš tā runātu.

“Kim...?” Mīa ierunājās, jau atkal savilkdama segu ap sevi.

“Jā?”

“Protams, ka ne.”

“Vai tu esi pilnīgi pārliecināta?” ierasti tik pašpārliecinātais vīrietis jautāja, un Mīu jau atkal pārsteidza viņa balss intonācija.

“Kāpēc, pie velna, lai mēs gan to darītu? Tu esi labākais komandas loceklis. Protams, ka mēs, Kim, tev stāstām visu,” Mīa sacīja, atkal pieceldamās kājās.

“Skaidrs, labi.”

“Un es gribu, lai tā paliek vienmēr.”

“Tātad komandas sapulce deviņos no rīta.”

«T- ”

Ja-

“Lieliski,” Kims sacīja, un šķita, ka viņš grasījās kaut ko piebilst, tomēr viņš neko neteica. “Tad tiekamies rītdien.”

“ Liekamies deviņos,” Mīa sacīja, nospieda sarkano zvana beigu pogu, nolika mobilo telefonu, iegāja dušas kabīnē un stāvēja ar noliektu galvu, līdz beidzās karstais ūdens.

39. nodaļa

Helēne Ēriksena izslēdza motoru, izkāpa no auto un aizsmēķēja. Viņa aizvilka stepētās jakas rāvējslēdzēju līdz pašai augšai. Satikšanās uz ceļa neapdzīvotā vietā tumsas aizsegā tik vēlā nakts stundā? Viņai nevajadzētu šeit atrasties. Viņa ievilka dziļu dūmu no

cigaretes, vēroja cigaretes galu uzliesmojam pie pirkstiem un saprata, ka trīc. Iespējams, ka no aukstuma — oktobris bija ieradies un sev līdzi atnesis tumsu, kas bija vairāk raksturīga novembrim vai decembrim, — taču tas nebija vienīgais iemesls. Viņa norotīja piedurknes un turpināja vērot tukšo ceļu, gaidīdama drīzu priekšējo lukturu parādīšanos.

"Parādi man. ”

Mēle ārā.

"Laba meitene. Nākamā. ”

Tas notika pirms vairāk nekā trīsdesmit gadiem un aizvien nebija zaudējis varu pār viņu. Viņa joprojām mēdza pamosties nakts vidū, palagi bija sviedros izmirkuši no murga, kurā viņa atkal gulēja uz vecā dīvāna, nobijusies, kur viņas brālis bija devies, nobijusies par sekām. Bailes no sievietēm, kas viņu sodīja, ja viņa pateica kaut ko nepareizu. Domāja nepareizas domas. Viņai toreiz bija septiņi gadi, tagad pāri četrdesmit, tomēr notikušais joprojām bija ar viņu.

“Та nav tava vaina.”

Tas bija pirmais, ko viņš, psihologs, bija teicis. Viņa bija vienpadsmit gadus veca, varbūt divpadsmit, viņa nespēja atcerēties, tik vien, ka viņa istaba jokaini oda un viņai bija grūti runāt.

“Helēne, tā nav tava vaina. Es gribu, lai tu sāc ar to. Saki sev, ka tā nav tava vaina. Vai izdarīsi to manis dēļ? Vai varēsi ar to sākt?”

Helēne Ēriksena uzrāpās uz automašīnas motora pārsega, pievilka kājas pie sevis un sēdēja tumsā, viņas acis vēroja apkārtni visapkārt. Koku ēnas sāka izlocīties dīvainās pozās. Viņa aizmeta puspabeigto cigareti un iekāpa atpakaļ automašīnā. Iekšā bija drošāk. Viņa iebāza atslēgu aizdedzē un pagrieza to par deviņdesmit grādiem, lai varētu ieslēgt sildītāju un radio.

“Parādi man."

Mēle ārā.

“Labs, puika. Nākamais. ”

Viņa nospieda vairākas pogas un atrada tīkamu radiostaciju, mūziku domu novēršanai. Viņa pagrieza radio skaļāk un sēdēja, ar pirkstiem sizdama pa stūri, skatīdamās cauri vējstiklam, gaidot lukturu gaismas, kas tūlīt parādīsies.

“Helēne, kā tev šķiet, vai tu varēsi to izdarīt?”

Viņu mati tika izbalināti. Viņi visi valkāja vienādas drēbes. Darīja visu, ko sievietes viņiem lika. Katru dienu viens un tas pats. Skola, joga, mājsaimniecības darbi, tabletes, skola, joga, mājsaimniecības darbi, mājas darbi, tabletes. Pirms trīsdesmit gadiem. Cik ilgi vēl tam būs tāda vara pār viņu?

“Es zinu, ka tas ir grūti, bet es tev palīdzēšu.”

Ilelēne Eriksena izņēma no kabatas cigarešu paciņu un aizsmēķēja nākamo cigareti, lai gan īsti nemaz negribējās, atritināja vaļā logu, lai dūmi varētu izkļūt ārā, taču ātri vien aizvēra ciet: ārā bija pārāk auksts.

“I lelēne, par ko tu domā?”

Divpadsmit gadu vecumā Oslo uz krēsla iepretim savādam vīrietim ar ūsām.

“Tā nav tava vaina, vai saproti, I lelēne?”

Viņa ievilka vēl vienu dūmu un pagrieza radio vēl skaļāk; viņai patika, kā mūzika piepilda auto.

Bankrota izsole. Tiek pārdots sakņkopibas dārzs.

Viņai bija divdesmit divi gadi, un viņa bija darījusi, kas no viņas tika gaidīts. Ieguvusi izglītību. Smagi strādājusi pie tā, lai kaut ko sasniegtu.

Atrašanās vieta: Hūrumlandeta. 28 hektāri zemes. Trīs siltumnīcas. Labā stāvoklī, bet nepieciešams remonts.

Viņa bija aizbraukusi uz turieni ar autobusu. Un pēc apmeklējuma jutusies pilnīgi pārliecināta, ka tas bija tas, ko viņa ļoti vēlējās darīt.

Palīdzēt citiem.

Helēne izslēdza radio, ieskatījās rokas pulkstenī un atkal izkāpa no automašīnas. Viņa prātoja, vai atkal neuzsmēķēt, bet izlēma, ka nav nekādas jēgas, tāpēc stāvēja, rokas sabāzusi jakas kabatās, un vērās tumsā.

“Helēne, par ko tu tagad domā?”

Bet viņai kaut kas bija jādara. Viņa aizsmēķēja vēl vienu cigareti.

Pirms vairāk nekā trīsdesmit gadiem? Vai viņai tā kā nevajadzētu ar to visu jau samierināties?

Helēne Eriksena ievilka vēl vienu dūmu, kad pēkšņi parādījās priekšējo lukturu gaismas, ko viņa bija gaidījusi, un viņai tieši blakus apstājās balts furgons.

“Sveika, kas par lietu?” vīrietis pie stūres jautāja.

“Nesaki man, ka tu neesi dzirdējis?” Helēne vaicāja.

“Ko dzirdējis?”

“Saki, ka tu joko,” Helēne noteica un piegāja viņam klāt.

Viņa redzēja, ka viņš pirms runāšanas kaut ko pie sevis pārdomāja.

“Jā, bet tam nav nekāda sakara ar mani.”

Helēne ļoti gribēja viņam ticēt. Viņa bija gatava darīt visu, lai noticētu, bet nespēja sevi pilnībā pārliecināt.

Viņas brālis.

Viņš bija bez drēbēm.

Viņš bija pavisam kails, bet viss viņa augums bija noklāts... ar spalvām?

“Viņi uzdod jautājumus,” viņa ierunājās, savilkdama jaku ciešāk.

“Par ko?”

“Par visiem, visu.”

“Dieva dēļ, Helēne. Vai tu tiešām domā, ka es to izdarīju?”

“Tu biji tur lejā, vai ne? Savā kotedžā? Visu vasaru? Tevis taču nebija mājās, vai ne? Man vajadzēja... pajautāt. Es tevi tik ļoti mīlu.” Viņa tik tikko manāmi pasmaidīja.

Viņas brālis atbildēja ar smaidu un izbāza roku cauri atvērtajam sāna logam.

“Helēne, es tevi arī mīlu, bet vai tiešām? Kāpēc mēs satiekamies vēlā naktī nekurienes vidū? Tas absolūti nav vajadzīgs.”

Viņa sajutās muļķīgi. Viņa savilka jaku vēl ciešāk, brālis viņai uzsmaidīja un turēja viņas roku pa atvērto logu.

“Nē, es zinu, tikai... Nu, tās spalvas un tas viss.”

“Es tam visam pieliku punktu jau sen. Tagad ej mājās un izgulies, labi?”

Helēne Eriksena juta, kā viņa siltā roka izslīd no viņas rokas, un tad viņš aizritināja logu ciet.

Un tad nozuda tikpat ātri, kā bija parādījies.

V

.

40. nodaļa

Stāvēdams sanāksmju telpas diaprojektora priekšā, Holgers Munks izskatījās labi atpūties; viņš smaidīja, gaidīdams, līdz visi apsēžas. Gabriels Mērks nejutās tik dzīvīgi. Pirmo reizi kopš izmeklēšanas sākuma viņš bija apsvēris iespēju palikt mājās. Paņemt brīvdienu, lai distancētos no tā visa. Redzētā filma bija viņu satraukusi, viņš nejutās labi; iespējams, ka bija saķēris kādu vīrusu? Turklāt dienas pavadīšana kopā ar draudzeni būtu labi, vai tad ne? Varbūt viņiem pat iznāktu aiziet nopirkt drēbītes mazajam puikam, kam drīz vajadzēja nākt pasaulē.

Un tomēr viņš bija atnācis uz darbu, jo Gabriels zināja, ka tās visas bija atrunas. Viņa negribēšanas patiesais iemesls bija Skunkss. Viņš zināja, ka viņam uzdos jautājumus. Viņiem vajadzēja atrast Skunksu, un Gabriels nepārprotami bija labākais kandidāts šim uzdevumam, bet, taisnību sakot, jaunajam hakerim nebija ne mazākās nojausmas, kā atrast veco draugu.

“Tā, labrīt visiem.” Munks pasmaidīja no projektora, kad cilvēki bija apsēdušies. “Es atvainojos, ka vakar tā nozudu, droši vien vecums.”

Viņš pamirkšķināja viņiem, un par atbildi no komandas saņēma slāpētus smieklus.

“Pirms sāku, vai kādam no jums šeit ir kas tāds, par ko es nezinu

Gabriels pamanīja, ka Ilva nemierīgi nogrozās krēslā; viņa sanāksmju telpā ieradās pirmā, un bija acīmredzams, ka viņa ārkārtīgi gribēja citiem pastāstīt par savu atklājumu.

“Man ir kaut kas,” viņa smaidot sacīja, šoreiz neceldama roku.

“Turpini?” Munks sacīja.

“Tetovējums.” Ilva piecēlās kājās, lai pasniegtu Munkam papīra lapu.

Jaunā sieviete palika stāvam, nezinādama, vai viņai vajadzētu apsēsties vai ne, kamēr Munks pārskatīja viņas iedoto papīra lapu.

“Hmm, lieliski.” Viņš pasmaidīja. “Kas mums te ir?”

Munks ar galvas mājienu lika Ilvai saprast, lai viņa paliek uz vietas, lai varētu arī pārējiem komandas locekļiem pastāstīt jauno informāciju. Gabriels redzēja, ka Ilva bija nedaudz satraukusies, tomēr vairāk par visu viņa bija lepna, ka bija kaut ko pamanījusi; viņa iebāza kabatā roku un pirms runāšanas ieturēja pauzi.

“Tātad tā, Kamillai uz rokas bija tetovējums, vai ne?”

Visapkārt telpā piekrītoši tika pamāts ar galvām.

Zirga galva un zem tās burti A un F.

“Es vakar līdz vēlai stundai paliku nomodā, jo man kaut kas tajā tetovējumā nelika mieru. Tas visu laiku maisījās man pa galvu; es zināju, ka to biju kaut kur pirms tam redzējusi, bet nevarēju atcerēties, kur.”

Tagad Ilvas sejā bija parādījies neliels smaids, taču viņa neatrāva acis no grīdas un turpināja. Bija acīmredzams, ka viņa jūtas neveikli, stāvēdama visu priekšā, bet reizē arī priecīgi satraukta.

Munks bija atradis tetovējuma fotogrāfiju, kas veidoja dalu no fona viņam aiz muguras. Kamillas roka. Zirga galva. Burti Л un F.

“Un tad man iešāvās prātā, ja nu tie nav vienkārši tikai burti A un F? Kas šī ir par līniju, vai redzat?”

Ilva piegāja pie sienas un norādīja uz tetovējumu. Ikviens komandas loceklis veltīja viņai nedalītu uzmanību; izskatījās, ka viņi visi beidzot bija pamodušies.

“Ja nu tā līnija nav tikai līnija, bet vēl viens burts? Redzat?”

“L burts?” Mīa lēnām pamāja ar galvu.

“Tieši tā.” Ilva pasmaidīja. “Ja nu burti nav tikai Л un F, bet, jā, paskatieties šeit...”

Viņa piegāja pie sienas un atkal ar roku norādīja. “ALF.”

“ALF?” Karijs nožāvājās. “Puiša vārds ir Alfs?”

Šur tur atskanēja pa smieklam.

“Kas ir?” Karijs jautāja, skatīdamies visapkārt.

“Ilva, nepievērs viņam uzmanību.” Munks pamāja.

“Es nesapratu, kas tas ir, līdz nebiju pamanījusi L burtu. Un tad vajadzēja krietni nopūlēties meklējot, bet, lūk, ko es vakar atradu internētā.”

Viņa uzmeta skatienu Munkam.

“Es izdrukāju vairākas kopijas. Vai man tās...?

Munks pasmaidīja un pamāja ar galvu. Ilva ātri piegāja pie savas sēdvietas un izdalīja izdrukas.

“Uz ko tieši mēs skatāmies?” Kims Kolso jautāja.

““Dzīvnieku atbrīvošanas fronte”,” Ilva atbildēja, tajā brīdī jau atkal stāvēdama blakus Munkam. “ALF. Tas ir viņu logotips vai vismaz viens no logotipiem. Zirga galva ar iniciāļiem zem tās.”

Telpā atskanēja klusa murmināšana, un jaunā sieviete no lepnuma plati smaidīja. Viņa vēlreiz ātri uzmeta skatienu Munkam, kas ar galvas mājienu lika viņai turpināt.

““Dzīvnieku atbrīvošanas fronte” tika izveidota 1974. gadā Anglijā, un mūsdienās tā aktīvi darbojas vairāk nekā četrdesmit valstīs. Tā ir pazīstama ar agresīvo attieksmi pret cilvēkiem un uzņēmumiem, kas tur dzīvniekus nebrīvē, jo īpaši pret laboratorijām, kas nodarbojas ar dzīvnieku izmantošanu testēšanā. Viņi tiek saukti arī par teroristu organizāciju, kas darbojas dzīvnieku labā. Viņi nevairās no ļaunprātīgiem, reizēm nelegāliem paņēmieniem savu mērķu sasniegšanā.”

“Un mums Norvēģijā arī tādi ir?” Mīa jautāja.

“Nu, šeit tas viss kļūst nedaudz komplicētāk,” Ilva turpināja. “Arī Norvēģijā šie cilvēki sevi sauc par “Dzīvnieku atbrīvošanas fronti”, un viņi bija ļoti aktīvi laika periodā no 1992. līdz 2004. gadam, veicot lērumu reidu pret kažokādu dzīvnieku audzētājiem, veikaliem, kas pārdod kažokādas, un tamlīdzīgi. Viņiem ir arī sava mājaslapa, bet tā nav atjaunināta kopš 2009. gada, tāpēc neesmu droša, vai viņi joprojām ir aktīvi vai arī vienkārši nogājuši pagrīdē.”

Ilva atkal paskatījās uz Munku, kas norādīja, lai viņa apsēžas.

“Tātad mūsu draudzenei Kamillai Grīnai uz rokas bija “Dzīvnieku atbrīvošanas frontes” tetovējums.”

Munks paskatījās uz Ilvas iedoto papīra lapu un atkal uzsmaidīja viņai.

“Labi pastrādāts, Ilva. Tiešām ļoti labi.”

Jaunā sieviete laimīga pietvīka.

“Es gribu, lai tu turpini pie tā strādāt. Paskaties, ko vēl var uziet. Vai mēs varam atrast saikni starp Kamillu un viņiem kādā no pēdējiem reidiem? Ludvigs tev palīdzēs ar arhīviem un visu citu, kas tev nepieciešams, labi?”

Ilva pamāja Ludvigam, kas par atbildi viņai uzsmaidīja. “Labi,”Munks noteica. “Lielisks dienas sākums.”

Gabriels gaidīja, ka šajā brīdī Munks dosies ārā uzsmēķēt, bet tā nenotika. Tā vietā viņš pagriezās pret projektoru, izskatīdamies nepārprotami dedzīgs turpināt.

“Pašlaik mums ir vairāki pavedieni, tāpēc ir pienācis laiks noteikt to prioritātes, labi?”

Galvas mājieni no komandas locekļiem.

“Pirmkārt, audzētavā atrastie pierādījumi. Marihuāna?”

Viņš paskatījās uz Kimu Kolso.

“Ne visai daudz augu, septiņi, varbūt astoņi.”

“Un vai, mūsuprāt, tie ir būtiski mūsu izmeklēšanai?”

Kims paraustīja plecus. “Vēl par agru kaut ko teikt, bet ir vērts papētīt tuvāk. Es zinu, ka tā nav mūsu specialitāte, un apšaubu, ka mūsu draugi no Narkotiku apkarošanas vienības varētu būt ieinteresēti tik mazā marihuānas apjomā, bet, manuprāt, Helēnei Ērikse-nai vajadzētu to paskaidrot.”

“Tas ir tādā gadījumā, ja viņa par tiem zināja,” Munks iebilda. “Protams,” Kims Kolso piekrita. “Taču ir jābūt kādam, kas par tiem zināja, un tas varētu mūs uz kaut ko uzvedināt.”

“Jā, noteikti. Aizbrauksim pie viņiem vēl vienu reizi. Kim, vai tu tiksi ar to galā?”

Kolso pamāja.

“Labi. Un pie reizes, kamēr tu tur esi, zīmīte ar pūces zīmējumu. Pagaidām tas ir mūsu spēcīgākais pavediens. Uzzini, vai kāds no audzētavā dzīvojošajiem to ir pirms tam redzējis. Vai kāds no viņiem to ir uzrakstījis? Vai kāds vispār par to kaut ko zina?”

Kims Kolso vēlreiz pamāja ar galvu. “Es tikšu ar to galā.”

“Es braukšu kopā ar tevi,” Karijs sacīja.

“Labi,” Munks sacīja, noklikšķinādams taustiņus. Parādījās nākamā fotogrāfija. “Parūka?”

“Jā,” Ludvigs noteica, paskatīdamies lejup uz savām piezīmēm. “Diezgan padārgs izstrādājums, īstie mati, to nevar iegādāties jebkurā vietā. Visā valstī ir tikai pāris veikalu, kas pārdod šādas parūkas, bet ir viens...” Viņš šķirstīja savus papīrus. ““Rū parūkas” Frongnerā. Man šķiet, ka mēs varētu sākt tur. Ja tā tika nopirkta šajā veikalā, tad viņiem varētu būt kādi dokumenti. Ja ne, varbūt viņi var mums pamest kādu ideju, kur slepkava to ir iegādājies.”

“Labi,” Munks atkal noklikšķināja. “Un tad mums ir šīs.”

Ieraudzījis divas līdz tam nekad neredzētās fotogrāfijas, Gabriels atgāzās krēslā. Viņš pamanīja, ka pāris kolēģu reaģēja tieši tāpat.

“Ko?” Karijs vaicāja, blenzdams ekrānā.

“Anete?” Munks sacīja, ar galvu pamādams blondajai policijas juristei.

“Kā jūs jau, iespējams, zināt,” Goli pārņēma vadību, “pirms pāris dienām vīrietis atzinās slepkavībā. Jims Fūlesangs, trīsdesmit divus gadus vecs, dzīvo netālu no vietas, kur tika atrasta Kamilla. Izskatās, ka viņš jau vairākus gadus ārstējas Dīkemarkas slimnīcā psihiatrijas nodaļā. Kā jūs jau zināt, mēs nedomājam, ka viņš ir mūsu meklētais slepkava. Interesanti, ka tad, kad viņš ieradās Gren-lannē un atzinās slepkavībā, pie viņa bija šīs fotogrāfijas.”

Gabriels tās rūpīgi aplūkoja. Tajās bija redzams kaķis un suns. Nogalināti un novietoti tādā pašā veidā kā Kamilla Grīna. Uz spalvu klājiena. Sveču veidotā pentagrammā.

“Ak Dievs!” Ilva iekliedzās.

“Kas, pie velna, tas ir?” Karijs norūca.

Munks viegli paraustīja plecus. “Tas ir tieši tas, ko mēs nezinām. Ko mēs šeit redzam? Vai ir kādi ieteikumi?” Viņš pārlaida skatienu telpai.

“Nolādēts!” Karijs atkal nolamājās. “Tas pats rituāls? Ar diviem dzīvniekiem? Kas tas ir par psihu izdzimteni?”

Viņš pameta ātru skatienu Mīas virzienā.

“Iespējams, ka viņš vai viņi vingrinājās. Nepārprotami ir novērojama eskalācija, taču bez papildu informācijas neesmu pārliecināta, ka varam izdarīt jebkādus secinājumus. Kā jau Munks teica, mēs vienkārši nezinām,” Mīa atbildēja, šodien viņa bija neierasti nomākta.

Varēja noprast, ka viņi bija ilgi pētījuši šīs fotogrāfijas, bet tā arī nebija raduši nekādu izskaidrojumu. Gabriels nezināja, kāpēc līdz šim brīdim tās netika rādītas pārējiem komandas locekļiem, bet parasti Munkam un Mīai bija savi iemesli.

“Mums tā arī nav izdevies nopratināt Jimu Fūlesangu, jo, nu...”

Viņš atkal paskatījās uz Aneti Goli.

“Es vakar runāju ar vecāko ārstu no Dīkemarkas, un viņš saka, ka Fūlesangu nekādā ziņā nedrīkst traucēt. Nevar apšaubīt to, ka notikušais viņam ir bijis par daudz, un, kā es saprotu, tad viņš vispār ir pārstājis runāt. Viņš atrodas spēcīgā medikamentu ietekmē. Es nezinu visas detaļas — ārsta-pacienta konfidencialitāte un tā tālāk — bet tas ir tas, kā es to sapratu.”

“Bet tas vēl ir mūsu darāmo darbu sarakstā, vai ne?” Munks jautāja.

“Nenoliedzami.” Goli pamāja. “Tiklīdz tas būs iespējams.”

“Kur viņš uzņēma šīs fotogrāfijas? Kad tas notika? Mums tas ir jāuzzina pēc iespējas ātrāk.”

Munks atkal pagriezās pret ekrānā redzamajām groteskajām dzīvnieku fotogrāfijām.

“Mīa?”

Mīa Krīgere piecēlās no krēsla un piegāja pie Munka. Šodien viņai piemita kas tāds, viņas acīs, viņas stājā; viņa izskatījās neiedomājami pārgurusi, ne par visiem simt procentiem klātesoša.

“Kā jau Holgers minēja, mēs saistību vēl nesaprotam, bet tāda ir; par to nav nekādu šaubu. Tam noteikti jābūt saistītam ar Kamillas Grīnas slepkavību. Tā nevar būt sakritība.”

Viņa norādīja uz fotogrāfijām.

“Spalvas. Sveces. Un ne mazāk svarīgs ir arī roku jeb šajā gadījumā ķepu izvietojums, vai redzat? Tās ir novietotas tādā pašā leņķī kā Kamillai. Viena uz augšu. Un otra pie sāniem uz leju. Kā pulksteņa rādītāji uz divpadsmitiem un četriem dienā. Bet kāpēc? To mēs vēl nezinām.”

Šķita, ka Mīa grasījās kaut ko vēl piebilst, bet tad pārdomāja un devās atpakaļ uz savu krēslu. Munks atkal pārskatīja visus klātesošos.

“Vai ir kādi pirmie iespaidi?”

“Psihais kuces dēls,” Karijs norūca.

“Paldies, Karij,” Holgers noteica. “Vai ir vēl kādi citi iespaidi? Asociācijas? Jebkas?”

Neviens neko neteica. Izskatījās, ka abas priekšā redzamās fotogrāfijas bija šokējušas visus tikpat lielā mērā kā Gabrielu.

“Labi, liksim tam pagaidām mieru. Līdz brīdim, kad atkal izdosies nopratināt Jimu Fūlesangu, skaidrs?”

Munks atkal paskatījās uz Aneti Goli, kas par atbildi piekrītoši pamāja ar galvu.

“Skaidrs,”Munks noteica, atkal noklikšķinādams.

Uz sienas parādījās kārtējā fotogrāfija, un Gabriels atkal satrūkās, bet pārējie šoreiz tā nereaģēja. Viņi droši vien to bija redzējuši jau vakar, kad viņš bija devies mājās. Tā bija fotogrāfija no filmas.

Spalvām klāts augums.

Cilvēks ar spalvām ?

Gabriels nespēja apspiest drebuļus, un tā atkal viņu pārņēma. Nelabā dūša. Šī nebija parasta slepkavības izmeklēšana. Viņš saņēma sevi rokās un pamanīja, ka arī pārējie palikuši pavisam klusi. Izskatījās, ka Munks uzmanīgi pārdomāja savu sakāmo, pirms ierunājās.

“Kā jau es teicu vakar, kad mēs to ieraudzījām, mums bija sajūta, ka tas, uz ko mēs šeit skatāmies, ir slepkava.”

“Sasodīts,” Karijs sacīja, purinādams galvu.

“Es zinu, ka attēls ir neskaidrs,” Munks ierunājās, norādīdams ar roku, “bet izskatās, ka šeit kāds sēž.”

Gabriels pamanīja, ka Munkam kļuva grūti runāt.

“Vēro viņu,” Munks ātri piebilda, tad atkal saņēma sevi rokās. “Kamilla ir gūstekne. Un viņai ir skatītāji. Kāds, kas, nu...?”

“Putnu vīrs?” Karijs jautāja. “Kas te patiesībā notiek? Kam, pie velna, uz visa ķermeņa ir spalvas?”

“Mūsuprāt, šis... radījums viņu vēro. Ka viņš Kamillu šeit ir ieslodzījis, lai vērotu. Iespējams, ka tīri savam priekam? To mēs nezinām.”

Gabriels redzēja, kā Munks uzmet skatienu Mīai, — šis bija viņas lauciņš, parasti šādos brīžos tā bija viņa, kas komandai izskaidroja šādus sarežģītus elementus, — taču Mīa tikai klusi sēdēja uz sava krēsla.

“Labi,” Munks sacīja, pakasīdams galvu. “Jā, mēs nezinām, ar ko te esam saskārusies, taču mums vajag to pārrunāt.”

Munks atkal paskatījās uz Mīu, bet joprojām bez panākumiem.

“Pūces spalvas,” Ludvigs Gronlijs ieminējās.

“Jā,”Munks teica. Viņš izskatījās atvieglots, ka viens no komandas bija ierunājies.

“Esmu kaut ko uzgājis, bet nezinu, vai tas ir svarīgi.”

Ludvigs atkal paskatījās savās piezīmēs.

“Kas par lietu?” Munks vaicāja.

“Tas bija norakts arhīvos, nav nekāda prioritāte — es tam uzdūros pilnīgi nejauši, nezinu, vai tas ir noderīgs, bet tik un tā...”

“Ko tu atradi?”

“Pirms pāris mēnešiem Teijenē notika ielaušanās Dabas muzejā. Kā jau minēju, tā bija nenozīmīga lieta, taču tā man iekrita acī, jo tur bija kas neparasts.”

Visi skatījās uz paveco izmeklētāju.

“Man jau šķiet, ka jūs visi zināt, kur ir muzejs, vai ne? Tas veido daļu noTeijenes botāniskā dārza. Viņiem ir arī dabas ēka. Un tad...” Gronlijs atkal ieskatījās piezīmēs.

“... Sestajā augustā viņi ziņoja, ka notikusi ielaušanās izstādē ar nosaukumu “Vietējie un citi dzīvnieki”, un šeit ir tā dīvainā lieta, kāpēc es to pamanīju. Viņiem bija skapis, kurā bija izstādītas visas Norvēģijā sastopamās pūces, un vienīgās lietas, kas bija paņemtas, tika paņemtas no šejienes. Iespējams, ka tas ir absolūti nebūtiski, bet ir vērts to pārbaudīt, ko jūs domājat?”

“Pilnīgi noteikti.” Munks pamāja. “Labi pastrādāts, Ludvig. Vai mums ir cilvēks, ar kuru varam sazināties?”

Gronlijs atkal ieskatījās piezīmēs. “Kā var saprast pēc paziņojuma, tad par ielaušanos ziņoja Tūrs Olsens, vecākais kurators. Padomājiet paši, Kamillu atrada guldītu uz spalvām. Kāds ir nozadzis veselu Norvēģijas pūču kolekciju.”

“Tas noteikti ir jāpapēta tuvāk. Tūlīt pat.” Munks atkal nopietni pamāja. “Lieliski pastrādāts, Ludvig. Mīa, vai tu, lūdzu, ķersies pie tā?”

Mīa Krīgere izskatījās tā, it kā būtu iztraucēta no pārdomām. “Pūču spalvas? Ielaušanās Dabas muzejā? Vai tu, ludzu, uzņemsies to

“Jā, protams,” viņa teica un viegli noklepojās, izskatījās, ka viņa īsti nezina, par ko viņš runā.

“Labi,” Munks noteica.

Gabriels apjauta, ka tagad bija viņa kārta.

“Hakeris, kas atrada filmu. Tavs vecais draugs Skunkss, vai tev ir izdevies kaut ko uzzināt?”

Viņi paskatījās uz viņu, pilnīgi visi.

“Esmu mēģinājis, bet pagaidām bez rezultātiem, bet es joprojām mēģinu, es...”

“Labi, skaidrs,” Munks noteica. “Turpini un skaties, ko tu atrodi. Mums tik tiešām vajadzētu ar viņu parunāt. Mums ir jāuzzina, kur viņš to atrada.”

“Labi.” Gabriels pamāja ar galvu, viņš bija pārsteigts un atvieglots, ka bija tik vienkārši ticis sveikā.

Munks atskatījās uz Mīu. “Vai mēs abi varētu parunāt manā kabinetā?”

“Ko?” Mīa pārjautāja, joprojām nebūdama pilnībā klātesoša.

“Manā birojā? Vai vari man veltīt piecas minūtes?”

Mīa pacēla galvu un blenza viņā. “Protams.” Viņa atkal ieklepojās.

“Labi, lieliski,” Munks paziņoja pārējiem komandas biedriem. “Ja kāds vēl kaut ko atklāj, uzreiz ziņojiet man. Manuprāt, mums dienas beigās vēl vajadzētu īsu sapulci. Par laiku izlemsim vēlāk.”

Komandas locekļi pamāja, un Mīa Krīgere klusi piecēlās no krēsla un lēnām sekoja Munkam viņa kabinetā.

41. nodaļa

Munks aizvēra durvis aiz Mīas un apsēdās pie rakstāmgalda. Viņa iekrita mīkstajā dīvānā. Munks kādu brīdi viņu vēroja, prātodams, ko teikt. Mīa vērās viņā ar tādu neizteiksmīgu sejas izteiksmi, ko viņš neprata iztulkot, it kā viņas šeit nebūtu.

“Nu, kas ir?” viņa pēc kāda brīža ierunājās.

“Nu, es to grasījos jautāt tev.”

“Ko?”Mīa pēc tā nedaudz atžirga.

Munks apdomāja sakāmo. Viņš par to bija domājis jau vairākas dienas. Vispirms Justisen, tad vakardienas sapulcē un tagad rīta sanāksmē. Mikelsons bija viņu atstādinājis. Pieprasījis, lai Mīa apmeklē psihologu, lai varētu viņu atzīt par piemērotu darbam. Lai redzētu, vai viņa šim bija gatava. Munks bija kategoriski iebildis — tā bija tipiska Mikelsona uzvedība —, taču pēdējo dienu laikā Munks bija sācis domāt, ka Mikelsonam beigu beigās varbūt arī bija taisnība. Iespējams, ka viņa patiešām nebija gatava. Bija pagājuši tikai seši mēneši, kopš viņš bija atradis viņu vienu pašu uz tās salas pie Trcndelāgas krasta.

Un par spīti tam, ka viņa neko nebija par to teikusi, viņš bija to atkodis. Viņa nebija tur, lai atpūstos. Viņa bija devusies uz turieni, lai aizbēgtu. Lai nogalinātu sevi. Viņš bija pārliecinājis Mīu atgriezties kopā ar viņu Oslo. Un nu viņš atkal to bija izdarījis. Atkal devis viņai iespēju strādāt. Iespējams, ka viņš bija pieņēmis nepareizu lēmumu. Varbūt viņai vajadzēja laiku, lai atgūtos. Varbūt viņa nebija gatava notiekošajam.

“Mīa, kā tev klājas? Vai ar veselību viss labi? Vai viss kārtībā?”

Mīa Krīgere pamodās no snaudas un ar acīm ieurbās Munkā. Šoreiz tas bija aizkaitināts, modrs skatiens: tā bija Mīa, ko viņš ļoti labi pazina.

“Saki, ka tu joko?”

Viņa zināja, uz ko viņš mērķēja, un viņai tas nepavisam negāja pie sirds.

“Es to nedomāju tā,” Munks sacīja, pacēlis rokas. “Viss, ko es vēlos, ir, lai ar tevi viss būtu kārtībā. Es par tevi atbildu, vai tad ne tā?”

Viņš centās pasmaidīt atbruņojošu smaidu, bet viņa uz to neiekrita. Viņa turpināja ar aizdomām cieši skatīties viņā.

“Vai Mikelsons tev ir sadevis pa ādu?”

“Ko? Nē, nē.”

“Vai es esmu izdarījusi kaut ko ne tā? Atkal apkaunojusi departamentu? Vai laikrakstos par mums izsakās nelāgi, jo vēl neesam atklājuši šo noziegumu? Ja tā padomā, cik laika ir pagājis, kopš mēs viņu atradām? Sešas dienas? Jēziņ, mēs jau tik daudz ko esam sasnieguši, mums ir daudz pavedienu...”

Viņa paliecās uz priekšu.

“Nē, nē. Mikelsons neko nav teicis. Neviens nav neapmieri-

- . » nats.

“Pie velna, man jau tieši tā arī šķita, ka nevienam nevajadzētu būt neapmierinātam,”Mīa noskaitās. “Nolādētais Mikelsons.”

“Tam nav nekāda sakara ar Mikelsonu.”

“Tad kas par lietu?” Mīa jautāja, pamezdama rokas gaisā.

“Es esmu problēma,” Munks uzmanīgi ierunājās.

“Par ko tu runā?”

“Es satraucos par tevi.” Viņš atkal centās pasmaidīt. “Satraucies? Ak Dievs, Munk? Par ko satraucies?”

“Saprotams, ka ne par tava darba kvalitāti. Jēziņ, Mīa, mēs bez tevis netiktu galā. Es tikai domāju... Nu, kā tev ar veselību?”

“Manu veselību?” Mīa pārjautāja, nedaudz nomierinādamās. “Man klājas labi — vai tad tā neizskatās?”

Munks paturēja savu viedokli pie sevis. Jo viņa izskatījās briesmīgi.

“Protams. Nu, jau gan, draugiem nebūs ļauts nedaudz...?” “Jaukties citu darīšanās?” Mīa draiskulīgi pasmaidīja, atgriezdamās savā ierastajā es.

“Ha-hā,” Munks sacīja. “Raizēties. Es biju meklējis vārdu “rai-zeties .

Mīa nedaudz pasmaidīja un atrada jakas kabatā sūkājamo konfekti. Uzlika to uz mēles un paskatījās viņā ar nedaudz draudzīgākām acīm.

“Dieva dēļ, Munk, tu neesi mana mamma.”

Lai gan izskatījās, ka viņa tik un tā priecājās par to, ka viņš bija apvaicājies. Ka viņam tas nebija vienaldzīgi.

“Es pēdējā laikā esmu nedaudz nogurusi, to es atzīstu.” Viņa nopūtās. “Arī gulējusi neesmu pārāk labi. Ir lietas, ar kurām man ir jātiek galā, bet tas nav nekas tāds, ar ko es nevarētu tikt galā, skaidrs? Esmu piedzīvojusi daudz ļaunākas lietas.”

“Tātad tev nevajag vienu vai divas brīvdienas?”

“Tu man gribi piešķirt atvaļinājumu?”Mīa klusi iesmējās. “Hol-ger, saņem sevi rokās, citādi es sākšu domāt, ka tu paliec jau pavisam mīksts. Iespējams, ka tev ir taisnība. Varbūt tu jau paliec par vecu? Nosūtīt mani atvaļinājumā, kad lieta tikai pusē?”

Mīa tas šķita patiesi smieklīgi. Viņa nosmējās pie sevis, galvu purinādama. Munks tomēr nebija pārliecināts.

“Tātad viss ir kārtībā?”

“Ilolger, protams, ka viss ir kārtībā. Jēziņ, vai tu ar visiem noturi šādas pārrunas vai tikai ar mani?” Viņa pamirkšķināja un piecēlās kājās. “Paldies par ieinteresētību, bet ar mani viss ir labi.”

“Lieliski.”Munks pamāja ar galvu. “Kur tu domā sākt?”

“Es tev padošu ziņu, ko uziešu Dabas muzejā,” Mla atbildēja.

“Skaidrs.” Munks pasmaidīja. Atskanēja klauvējiens, un durvīs parādījās Ludviga Gronlija galva.

“Esmu kaut ko atradis,” pavecais izmeklētājs ierunājās. “Vai es jūs iztraucēju?”

Viņš paskatījās uz Munku, tad uz Mīu un tad atkal uz Munku.

“Nē, nē, ienāc. Kas tev tur ir?”

Ludvigs Gronlijs pasmaidīja un nolika Munka priekšā uz rakstāmgalda papīra lapu.

“Vēl viena pazudušas personas lieta,” Gronlijs sacīja.

“Turpini?”

“No “Hūrumlandetas audzētavas”,” Munks lasīja papīra lapā rakstīto un sarauca pieri.

“Kas tur ir?”Mīa jautāja.

“Pirms deviņiem gadiem,” Gronlijs turpināja. “Tika paziņots par pazudušu puiku.”

“No audzētavas?”

“Jā. Mats Henriksens. Devās pastaigā pa mežu, tā arī nekad neatgriezās.”

“Vai es varu, lūdzu, paskatīties?” Mīa jautāja, paņemdama lapu no Holgera.

“Un viņš tā arī netika atrasts?” Munks drūmi ierunājās, paceldams acis uz Gronliju.

“Nē. Kā lietā bija minēts, policija viņu meklēja, bet ne pārāk ilgi.”

“Kāpēc ne?”Mīā pamodās ziņkāre.

“Runāja, ka puika bijis pašnāvniecisks,” Gronlijs turpināja runāt. “Lieta tika nodota arhīvā.”

“Bet līķa nebija?” Munks vaicāja.

“Nē. Viņš tā arī netika atrasts,” Ludvigs sacīja. “Kā jums šķiet, vai tur varētu būt kāda saistība?”

“To noteikti vajadzētu pārbaudīt. Labi pastrādāts, Ludvig. Pārbaudi viņa vārdu sistēmā un paskaties, kas tur parādās.”

“Labi.” Gronlijs pamāja un izgāja.

“Tas ir patiešām interesanti,” Mīa sacīja, neatraudama skatienu no papīra lapas savā priekšā.

“Kas tev nāk prātā?”

“Es vēl nezinu.”

“Tu taču zini, ka es tikai...” Munks iesāka, bet viņu apturēja Mlas skatiens viņa virzienā.

“Ko? Gribi tikai par mani parūpēties?” viņa sarkastiski noteica.

«T- ”

Ja-

Mīa piecēlās no dīvāna un devās uz durvju pusi. “I Iolger, es pati varu par sevi parūpēties.”

“Es zinu. Es tikai gribēju...”

Viņš nezināja, kā pabeigt teikumu, tāpēc palika stāvam aiz rakstāmgalda, cenzdamies pasmaidīt, kamēr viņa pasniedza viņam papīra lapu un izgāja no Munka kabineta.

42. nodaļa

Mirjamu Munku pamodināja tikko pagatavotas kafijas un cepta bekona aromāts. Viņa palika guļam ar galvu uz spilvena, joprojām pa pusei aizmigusi, tad atvēra acis un saprata, ka ir mājās.

Kas šodien bija par dienu? Piektdiena? Velns parāvis, cik bija pulkstenis? Marionai bija jāiet uz skolu — bet tad viņa atcerējās: Mariona ir pie vecmāmiņas. Vecmāmiņa viņu aizvedīs. Mirjama bija iepriekšējā vakarā uzdzīvojusi. Ar Zigiju. Viņi sabija ārā līdz vēlai stundai. Viņa bija izdzērusi pārāk daudz alus. Viņa nespēja precīzi atcerēties, cik daudz tieši, ari vakara beigas bija nedaudz izplūdušas, bet viņa vismaz bija mājās. Viņa bija tikusi līdz mājām. Tpū.

Viņa nebija padevusies kārdinājumam. Tas iepriekšējā dienā bija spēcīgs, dzinulis palaist piesardzību pa vējam, iet uz viņa dzīvokli, ieslīdēt zem viņa dūnu segas un palikt tur uz mūžiem, tomēr, paldies Dievam, viņa bija noturējusies. Noturējusi sevi grožos. Viņa atcerējās, kā bija nodomājusi, izdzerot vienu no aliem: vispirms jāparwiā ar Johannu, pirms es daru kaut ko vairāk, pirms šis aiziet par tālu. Mums ir jāizrunājas. Man viņam tas ir jāpasaka, esmu viņam to parādā. Viņa izstaipījās un uzmeta skatienu modinātājam, kas stāvēja uz naktsgaldiņa. Piecpadsmit minūtes pāri vienpadsmitiem.

Viņa bija ilgi gulējusi. Viņa pacēla galvu no spilvena, bet viņai nācās atkal atgulties. Daudz par daudz alu. Deniņos dunēja. Vai viņi bija pielikuši vakaram punktu ar pārīti tekilu? Droši vien.

Jauks vakars. Ja godīgi, tas bija brīnišķīgs vakars. Mirjama Munka sen nebija tik lieliski jutusies. Vai viņa vispār jelkad bija šādi jutusies? Tik laimīga? Savā ziņā tik viegli? Viņa nespēja atcerēties. Ceturksnis pāri vienpadsmitiem? Un vai viņa tagad sasmaržoja virtuvē gatavotās brokastis?

Viņa izrāpās no gultas, iegāja dušā un izbaudīja karstā ūdens plūšanu pāri sejai un augumam. Paģiras viņai parasti ātri pārgāja, lai cik daudz arī būtu izdzērusi. Nevis tā kā dažiem viņas draugiem, kuriem pēc tam veselu dienu nācās pavadīt gultā. Karsta duša un kāds kumoss ēdamā, un viņa atkal būs skaidra kā stikliņš. Mirjama pielieca galvu un paaugstināja karstā ūdens temperatūru. Dušas strūkla masēja kaklu, un viņa sajutās jau daudz labāk. Kā viņi, Mirjamas draugi, bija apskauduši viņas izturību. Toreiz, kad viņi mēdza uzdzīvot četras dienas nedēļā, kad viņi tikpat kā dzīvoja pa bāriem un restorāniem. Sensenos laikos. Vecā Mirjama. Nevis jaunā Mirjama. Tagad viņa bija pievilcīgā māmiņa Mirjama, kurai van-nasistabā bija zemgrldas apsilde, abonements augstas klases vingrošanas zālē un griestu apgaismojums gaitenī. Mirjama atrada dvieli; šajā brīdī viņa bija pateicīga par zemgrldas apsildi. Lai gan bija vēl tikai oktobris, šķita, ka jau iestājusies ziema. Viņai visu laiku bija auksti, aukstums koda gandrīz līdz kaulam; viņa jau gandrīz sāka ilgoties pēc pavasara. Viņa ar dvieli nosusināja matus spoguļa priekšā un nosodoši papurināja galvu pati par sevi, taču viņa redzēja, ka smaida. Pēdējā laikā tas notika visai bieži, ka viņa pieķēra sevi smaidām.

Tikko pagatavota kafija? Ceturksni pāri vienpadsmitiem?

Mirjama aptina dvieli ap matiem, uzvilka rltatērpu un izgāja no vannasistabas. Viņa salēcās, kad virtuvē atklāja smaidīgu Johannu, kas bija aizņemts ar kafijas gatavošanu. Bet ko tad citu viņa bija gaidījusi? Viņš bija uzklājis galdu. Sula, svaiga maize, sieri — viņš pat bija atradis baltu galdautu.

“Sveika, dārgā,” viņš sveicinājās, nobučojot Mirjamu uz vaiga, tad atkal pievērsās plītij. “Vai tu gribi vārītas vai ceptas olas?”

Mirjama palika stāvam savā rītatērpā virtuves vidū, nezinādama, ko teikt. Kāpēc viņš nebija darbā?

“Laikam ceptas?” Mirjama atbildēja, pamanīdama, ka viņas atbilde izskan kā jautājums.

“Tu apsēdies, un es tev atnesīšu kafiju. Vai tu gribēsi kafiju?”

“E, jā.” Mirjama pamāja, joprojām apmulsusi, tomēr apsēdās.

Vai viņa bija kaut ko palaidusi garām? Kaut ko piemirsusi? Vai šodien bija viņas dzimšanas diena? Viņu iepazīšanās gadadiena? Kāpēc viņš nebija slimnīcā?

“Pienu gribēsi?”

“Pienu?”

“Pie kafijas?”

“Ē, nē,” Mirjama noteica, joprojām nesaprazdama, kas notiek.

Johanns smaidīja, nākdams viņai pretī, un nolika uz galda viņai priekšā kafijas krūzi, vēlreiz maigi noskūpstīja Mirjamu uz vaiga un tad atgriezās pie plīts.

“Vēlu pārnāci,ja?”

“Diezgan,” Mirjama piesardzīgi piekrita, pielikdama krūzi pie lūpām. “Kāpēc prasi?”

“Tāpat vien. Es tikai gribēju zināt,” Johanns sacīja, pārliecies pāri pannai. “Es vakar runāju ar Marianni, un viņa teica, ka Mariona bija pie viņas, ka tu biji aizgājusi satikties ar draudzeni. Vai labi pavadīji laiku?”

“Ar Jūliji.” Mirjama lēnām pamāja ar galvu, viņu pārņēma vainas izjūta.

“Ak, jā, Jūlije no vecajiem laikiem? Kā viņai iet?”

“Labi,” Mirjama nomurmināja pāri krūzes malai. “Tu jau zini, kāda viņa ir. Nedienas ar puišiem. Vajadzēja uzmundrināt.”

“Viņai ir paveicies, ka jūs esat draudzenes."Johanns pasmaidīja, nesa pannu pāri galdam un noslidināja olas uz šķīvja.

“Jā,” Mirjama sacīja pagalam apjukusi.

Viņa nevarēja atsaukt atmiņā pēdējo reizi, kad abi kopā bija brokastojuši.

“Vai tavs mobilais darbojas?” Johanns apsēzdamies jautāja.

“Tas niķojas,” Mirjama nomurmināja. “Es saņemu dažas īsziņas, bet ne visas, un tad man ir arī pāris neatbildētu zvanu; nav ne jausmas, kāpēc tā. Kāpēc prasi?”

“Jo cs centos tevi sazvanīt, bet tu neatbildēji.”

“Es nezināju,” Mirjama sacīja, tagad juzdamās pagalam vainīga.

Viņas galvassāpes, kuras dušai bija izdevies apslāpēt, ar joni atgriezās.

“Iespējams, ka ir kādas problēmas ar līgumu.”Johanns atkal pasmaidīja, ieliedams viņai glāzē sulu. “Vai arī tev vajadzīgs atjauninā-jums vai kaut kas tamlīdzīgs. Esmu pārliecināts, ka tas ir viegli novēršams.”

Viņš nogrieza pāris siera šķēles un uzlika tās uz apaļās maizītes savā priekšā.

Mirjama pēkšņi atcerējās vakardienas notikumus. Zigiju. Viņa pievilcīgās acis otrpus galdam. Viņa bija izlēmusi. Viņa gribēja dzīvot godīgu dzīvi. Viņai vajadzēja par to pastāstīt Johannam. Tomēr tagad drosme noplaka, uzskatot viņa uzticības pilno seju otrpus galdam. Vai tā tomēr bija viņu iepazīšanās gadadiena, kāda notikuma gadadiena, ko viņa bija aizmirsusi? Bet viņi iepazinās vasarā. Viņi bija nolēmuši, ka bija pāris, izziņojuši par to arī Faccbook kā tādi divi pusaudži, uzsāka attiecības ar, 8. augusts — tā bija viņu gadadiena, vai tad ne? Tad tas bija kas cits.

“Vai, gandrīz aizmirsu.”Johanns piecēlās kājās.

Viņš stāvēja ar rokām aiz muguras, kā kādreiz mēdza darīt, kad bija nopircis viņai dāvanu. Kuru roku gribi — kreiso vai labo?

“Vai man ir dzimšanas diena?” Mirjama pasmaidīja.

“Nē, bet es tik un tā taču varu tev nopirkt dāvanu, vai ne?”

“Tu man esi nopircis dāvanu?”

“Jā.”Johanns piekrītoši pamāja ar galvu. “Vai tu gribētu kreiso vai labo roku?”

“Kreiso,” Mirjama atbildēja.

“Lūdzu,” Johanns noteica, nolikdams kārbiņu uz galda viņas priekšā.

“Kāpēc tu neesi darbā?”

“Vai tu nedomā to taisīt vaļā?”

“Jā, protams, es tikai nobrīnījos. Kāpēc tu neesi slimnīcā?” “Man ir labas ziņas,” Johanns sacīja, atkal apsēzdamies. “Aiziet, pastāsti man.”

“Vispirms atver dāvanu.’’Johanns smējās.

Mirjama lēnām iztina dāvanu, izmisīgi cenzdamās nepadoties savai netīrajai sirdsapziņai. Viņa atvēra kārbiņu.

“Nu, gan.” Viņa pasmaidīja, joprojām apjukusi. “Paldies.” “Fitnesa rokas pulkstenis. Tas parāda, cik daudz tu esi noskrējis. Tavu pulsu. Tad, kad tu sporto.”

“Super. Tas ir... lieliski.”

“Tu tādu gribēji, vai ne?”

“Pilnīgi noteikti. Paldies,Johann, tas ir ļoti mīļi no tavas puses.” Tā skanēja dīvaini, balss, kas nāca no viņas mutes. It kā tā nepiederētu viņai, bet gan kādam citam. Kurā brīdī viņu attiecības bija pārvērtušās par šo? Johanna un viņas? Vai tās vienmēr bijušas tādas? Vai viņa nekad tajās nebija bijusi viņa pati?

Sī balss bija tik ļoti atšķirīga no tās, kas runāja iepriekšējā vakarā.

Tad tu piedalies t Protams, ka jā.

Vai tu esi pārliecinātat

Ak Dievs, kā tu domāt Es gribu glābt nevainīgus dzīvniekus no laboratorijas.

Tas ir lieliski. Mēs tiekamies rītnakt. Vai tu būsit Protams, ka es būšu.

“Tad kāpēc tu neesi darbā?” Mirjama nokrekšķinājās, cenzdamās paslēpties aiz kafijas krūzes malas.

“Kā jau teicu, man ir labas ziņas.”

“Tas ir labi.”

“Mani izvēlējās braucienam uz Sidneju. Uz medicīnas konferenci, saproti?” Johanns atplauka lepnā smaidā. Viņa acis teju vai mirdzēja.

“Ak, tas ir... brīnišķīgi!”

“Vai ne? Sākumā tika ieteikts Sunde, bet, nu, es negribu teikt neko sliktu par kolēģi, bet beigās viņi izvēlējās mani. Tu taču saproti, ko tas nozīmē, vai ne?” Johanna acis joprojām mirdzēja. “Protams.”

“Ka visticamākais es pāris gadu laikā kļūšu par vecāko ārstu. Tu pat negaidīji, vai ne?”

“Nē,” Mirjama sacīja. “Es gribēju teikt, jā... Apsveicu tevi, Johann!”

Viņa bija pavisam apstulbusi.

“Paldies. Bet man ir vispirms jāpajautā tev — es taču nevaru tā vienkārši nozust! Atstāt tevi, lai tu rūpējies par Marionu un visu, tas nebūtu godīgi.”

“Par ko tu runā?”

“Lidojums ir šopirmdien. Seminārs ilgst divas nedēļas un — es tiešām ļoti atvainojos, ka nepabrīdināju tevi ātrāk, bet ko tu par to domā? Par konferenci? Vai tu iebilstu, ja es brauktu? Vai tev nav nekas pretī?”

Un tad pār viņu nāca atklāsme. Ko tas viss patiesībā nozīmēja. Galdauts. Negaidītā dāvana. Та nebija viņas dzimšanas diena vai viņu gadadiena. Viņš gribēja drīzumā doties uz ārzemēm un jutās par to nelāgi.

“Vai tu tiksi galā? Vai ar tevi viss būs labi?”

“Tu pirmdien brauksi uz Austrāliju un esi iecerējis tur palikt divas nedēļas?”

“Uz Sidneju.”Johanns atplauka platā smaidā.

“Jā, protams, ka tu vari braukt.”

“Vai tu tiešām tiksi ar visu galā? Es domāju ar Marionu?”

“Ak, apžēliņ, protams, ka es tikšu. Ja nu kas, es vienmēr varu piezvanīt mammai. Tā nav problēma.”

“Paldies, Mirjam,” Johanns sacīja, satverdams viņas plaukstu. Pirmo reizi viņu attiecību laikā Mirjama sajutās nedaudz neomulīgi, atrazdamās viņam tik tuvu.

“Vai tu nedomā to likt uz rokas?”

“Ko?”

“Rokas pulksteni?”

“Ak, jā, protams.” Mirjama uzlika zilo fitnesa rokas pulksteni ap roku un aizsprādzēja tā siksniņu.

“Tev piestāv.”

“Vai tiešām?”

“Pilnīgi noteikti.”

Viņš saspieda viņas roku, un Mirjama uzmanīgi atbildēja ar to pašu.

“Man šķiet, ka mums vajadzētu to nosvinēt, vai ne? Slimnīca man piešķīra brīvu nedēļas nogali. Varbūt Mariona varētu palikt pie tavas mammas un Rolfa uz vēl vienu nakti? Mēs varētu aiziet vakariņās vai kaut kur citur?”

“Šovakar?”

Vai tu būsi?

Protams, ka būšu.

“Tas gan būtu brīnišķīgi.” Mirjama ieklepojās, atvilkdama roku un paceldama kafijas krūzi. “Bet es apsolīju Jūlijei.”

“Atkal? Šovakar?”

“Jā.” Viņa pamāja ar galvu. “Tas ir muļķīgi, bet viņa jūtas diezgan nelāgi. Godīgi sakot, viņa ir pamatīgi sadrūvējusics.”

“Skaidrs.”

“Tad varbūt rītdien?”

“Tā tikpat labi var būt arī rītdiena,” Johanns piekrita, pieceldamies kājās. “Es piezvanīšu tēvam.”

“Viņš droši vien priecāsies.” Mirjama pasmaidīja, atkal paslēpdamās aiz kafijas krūzes, kamēr Johanns izņēma savu mobilo.

43. nodaļa

Benediktei Rīsai nācās atzīt, ka viens no policistiem bija tīri tā neko.

Kims, tā viņu sauca; gludi, tumši mati, kas krita uz kreiso pusi, diezgan smukiņš. Protams, ka ne tik pievilcīgs kā Peuluss, tomēr viņa izjuta satraukumu, kad Helēne lūdza visus apsēsties. Pievilcīgajam policistam bija kas sakāms par papīra gabalu, bērnišķīgu zīmējumu, kricelējumiem un pūces attēlu.

“Lūdzu, visi apklustiet. Tas ir svarīgi,” Helēne viņus atkal apsauca.

“Tātad, ja kāds nojums šo zīmīti ir redzējis jau iepriekš vai kaut ko, kas izskatās līdzīgi, nekavējoties ziņojiet mums,” policists atkārtoja otro reizi, izdalīdams zīmējuma kopijas pa galdiem.

“Šeit klātesošie parūpēsies, lai ikviens, kura šeit pašlaik nav, arī to apskatītu, labi?”

Helēne pasmaidīja un pamāja audzēknēm, bet Bcnediktes Rīsas prāts jau bija pievērsies citām lietām.

Zīmējums, kas tika atrasts Kamillas Grīnas skapītī.

Vai nav vienalga.

Šī doma lika viņai saīgt.

Kamilla Grīna.

Viss bija lieliski līdz tai dienai, kad uzradās viņa, ar saviem sidrabainajiem smiekliem un dzirkstīgajām acīm. Bcnedikte to uzreiz sajuta; viņa to noprata pēc tā, kā viņš uzvedās viņas klātbūtnē. Peuluss. Ka viņam viņa patika. Nebija jau tā, ka viņš būtu jelkad nodarbojies ar seksu ar Benedikti, kur nu vēl skūpstījies, bet viņa juta, ka starp viņiem kaut kas bija. Ka viņš deva priekšroku viņai. Viņš neapšaubāmi veltīja viņai vairāk uzmanības nekā citām. Un, lai gan dziļi sirdī viņa zināja, ka tas nekad, nekad nenotiktu, viņa tomēr neko nevarēja padarīt un aizvien cerēja, ka reiz viņš to saprastu. Ka viņa mīlēja viņu un ka viņi abi bija lemti viens otram.

Peuluss un Benedikte.

Viņa bija izgrebusi viņu abu vārdus savā istabas rakstāmgaldā. Tos ieskāva sirsniņa. Viņa bija to aizklājusi, lai neviens neredz. Un ikreiz, kad viņa ar pirkstiem vilka pāri viņu vārdiem, viņa bija jutusi, ka viņiem bija lemts būt kopā.

Un tas gandrīz bija pārvērties par realitāti, patiešām; viņš bija viņai parādījis savu paslēptuvi mežā, bija parādījis viņai vietu, uz kurieni viņš nevienu citu nekad neveda; viņi tur bija abi kopā pavadījuši laiku līdz dienai, kad uzradās viņa.

Kamilla Grīna.

Benedikte ar pūlēm bija izdevies apslēpt greizsirdību, kad viņa bija apjautusi, cik ļoti Peuluss bija apmāts ar Kamillu. Kā viņš izrādīja viņai apkārtni. Viņa roka Kamillai uz muguras. Viņa smaids, viņa pievilcīgās brūnās acis skatījās uz jauno meiteni tā, kā viņš nekad nebija skatījies uz Benedikti.

Viņa priecājās, ka Kamillas vairs nebija.

Varbūt tas bija briesmīgi, ka viņa domāja tādas domas, bet tā bija patiesība. Viņa priecājās, ka Kamillas tur vairs nebija. Viņa to tik vien darīja, kā visu sabojāja. Jo viņa nemīlēja Peulusu tā, kā to darīja Benedikte. Kamilla tik to vien gribēja, kā but uzmanības centrā. Kā viņa atmeta matus pār pleciem. Kā viņa flirtēja ar viņu ēdamzālē. Та nebija īsta mīlestība; tā nebija tāda mīlestība, kāda valdīja starp viņu un Peulusu. Benedikte to zināja jau no pirmās dienas, bid viņš palīdzēja Kamillai izcelt čemodānu no taksometra. Uzņēma viņu. Parādīja viņai istabu. Viņa negribēja saukt viņu par padauzu, bet kopš Kamillas Grīnas ierašanās attiecības starp viņu un Peulusu vairs nebija tādas kā agrāk.

Viņai vajadzēja Peulusu pasargāt; tāda bija viņas sūtība, jo viņš pats nezināja, kas viņam nāca par labu. Tā kā, piemēram, tie augi vistālākajā siltumnīcā. Marihuānas augi. Vai viņš tos bija parādījis kādai citai meitenei? Nē. Tikai viņai.

Es tev gribu kaut ko parādīt, bet tu nevienam par to nedrīksti teikt.

Jo viņa bija vienīgā, ko viņš iekāroja.

Peuluss un Benedikte.

Viņa katru vakaru pirms gulētiešanas ar pirkstiem pieskārās rakstāmgaldā iegrebtajai sirsniņai un to noskūpstīja.

“Tātad, meitenes, mēs palīdzēsim policijai ar šo zīmīti, vai ne? Tas ir svarīgi.”

Viņa pārlaida skatienu pāri telpai, un tad viņi visi jau bija ārā, katrs iedams savā virzienā. Benedikte uzlika galvā savas stepētās jakas kapuci; aukstajā gaisā bija redzama miglainā izelpa.

Kaut kas nebija kārtībā ar pasauli. Tads aukstums oktobrī. Tā tam nevajadzēja būt. Var būt, ka tā bija zīme. Ka lietas nebija tā, kā tām vajadzēja būt. Kādam vajadzēja kaut ko darīt lietas labā. Un tad kaut kas bija noticis, vai tad ne? Kamillas vairs nebija. Var būt, ka tagad Peuluss beidzot to sapratīs? Savu nepārprotamo alošanos? Ka viņš bija izvēlējies nepareizo?

Viņai tūlīt pat vajadzēja viņu satikt; viņa to juta. Viņiem bija daudz kā pārrunājama. Pārējie bija viņu meklējuši, kad parādījās policija ar to zīmīti, bet viņiem nebija izdevies viņu atrast.

Bet viņa zināja, kur viņš bija.

Protams, ka viņa zināja,

Benedikte Rīsa par Peulusu zināja pilnīgi visu. Viņa bieži mēdza viņu izsekot. Izspiegot. Tā bija labāk. Ka viņš ne vienmēr to zināja. Viņam bija vajadzīgs kāds, kas par viņu parūpējās.

Slēptuve audzētavas vistālākajā malā. Tieši pie kaimiņu sētas. Tas bija viņa bunkurs. Viņš droši vien bija tur. Nedaudziem bija zināms par šo slēptuvi, bet viņa bija viena no tiem, kas zināja. Jo viņš bija viņu tur aizvedis. Parādījis, kā uztīt marihuānas kāsi. Viņa to jau bija darījusi daudz reižu ari pirms tam, bet bija izlikusies nezinām, jo viņai patika, ka viņš ierādīja, kā tas darāms.

Un viņi abi kopā bija smēķējuši zāli, ķiķinājuši par visu, un kopš tās reizes tas bija kļuvis par tādu kā paradumu; piektdienas vai sestdienas vakarā viņi abi paslēptuvē, smiedamies kopā. Līdz tam brīdim, kad uzradās viņa.

Kamilla Grīna.

Reizēm Benedikte mēdza stāvēt ārpus. Zem loga. Viņiem nezinot. Klausīties, kā viņi abi iekšā mēdza sačukstēties un smieties.

“Peulus?”

Benedikte pieklauvēja, bet neviens neatbildēja.

“Peulus?”

Viņa vēlreiz pieklauvēja, atstūma mazās durtiņas vaļā un uzmanīgi iegāja šķūnī.

44. nodaļa

Tūrs Olsens, Dabas muzeja vecākais kurators, bija vīrietis tā ap piecdesmit, kas ar saviem izspūrušajiem baltajiem matiem maķenīt izskatījās pēc Alberta Einšteina.

“Nu, tad beidzot jūs esat ieradusies,” Tūrs Olsens noteica, ieaicinādams Mīu Krīgeri savā kabinetā. “Es teiktu, ka bija pēdējais laiks. Kafiju, tēju vai arī mēs uzreiz ķeramies pie lietas?”

Bija skaidri redzams, ka kurators pret šo lietu izturējās pagalam nopietni. Ielaušanās muzejā. Pazudušās pūces. Veselam ducim patruļas mašīnu ar zibošām zilajām bākugunīm un brēcošām sirēnām jau sen vajadzēja parādīties pie muzeja dūnām. Mīa bija apmulsusi, taču nekādi to neizrādīja. Tagad viņa pie tā bija pieradusi. Tā bija ierasta cilvēku reakcija, kad tie pirmo reizi saskārās ar noziegumu. Viņi gaidīja tūlītēju policijas darbību. Lai tā atrisina lietu, kā policija to darīja televīzijā. Tāds naivums bija patiešām mīlīgs, diemžēl īstenība bija pagalam citāda. Pagājušajā gadā Norvēģijā tika ziņots par 130 000 ielaušanās gadījumiem. No tiem 120 000 gadījumu netika atrisināti. Patiešām apkaunojoši. Un Mīa šaubījās, ka dažu izbāztu pūču zādzības atrisināšanai tiks piešķirti jau tā nepietiekamie policijas resursi. Trīsdesmit trīs slepkavības. Divdesmit trīs no tām atrisinātas. Neviena no lietām netika aizmirsta. Viņai vairāk patika šī statistika. Bet ielaušanās? Nē, tajā jomā nebija ar ko lepoties. Bet tā nebija viņas problēma. Viņai jau tā bija pilnas rokas.

“Priecāšos, ja varētu uzreiz ķerties pie lietas.” Mīa piekrītoši pamāja ar galvu.

“Vai vairāk neviena nebūs?” izklaidīgais vīrietis jautāja, skatīdamies visapkārt.

“Atvainojiet?”

“Vai jūs esat viena pati? Kur ir pārējie?”

Mīa apslāpēja kārtējo smaidu.

“Jūs taču saprotat, ka mums šeit ir unikāla kolekcija? Vairāk nekā divi miljoni sugu no visas pasaules. Zīdītāji, putni, zivis, kukaiņi, reptiļi, moluski, zarnu tārpi?”

“Zarnu tārpi?”

Olsens palūkojās viņā pāri brillēm. “Bezmugurkaulnieki? Vienšūnu un daudzšūnu organismi?”

Vecākais kurators pašūpoja galvu un smagi nopūtās. Viņš jau bija izlēmis, ka policija nebija izvēlējusies pareizo cilvēku tik nozīmīgai izmeklēšanai.

“Taču nozagtas bija tikai pūces?” Mīa jautāja.

“Tikai?” Olsens atkārtoja, blenzdams uz viņu. “Visas Norvēģijā sastopamās pūces apkopotas vienā vietā, varbūt jums tas nešķiet ievērības cienīgi — galu galā, mums ir tikai desmit sugas — bet tik un tā, vai jums ir kaut mazākā nojausma, cik daudz darba es tajā biju ieguldījis?”

“Es saprotu.” Mīa nopietni pamāja. “Desmit sugas Norvēģijā? Pūču?”

“Mums ir Eiropas apodziņš, bikšainais apogs, purva pūce, svītrainā pūce, divas Eirāzijas ūpju pasugas, meža pūce, ziemeļpūce, Urālpūce, baltā pūce — un kopā ar plīvurpūci tas veido vienpadsmit; tā šeit ir novērota vairākas reizes, taču Norvēģijā neligzdo.”

“Ak tu, debestiņ. Un kur tās bija izstādītas?”

“Mūsu pastāvīgajā kolekcijā. “Vietējie un citi dzīvnieki”. Mēs ļoti reti to mainām, bet vienu dienu man iešāvās prātā ideja. Pūces. Norvēģijas pūces. Interesants putns. Noslēpumains putns. Jauniem cilvēkiem kas tāds varētu patikt. Tas palielinātu apmeklētāju skaitu? Vai saprotat?”

Mīa nenācās viegli saglabāt nopietnu sejas izteiksmi. Viņu māca lielas šaubas, ka mūsdienu jaunatne gribētu atraut acis no saviem ekrāniem, lai apskatītu unikālu Norvēģijas pūču kolekciju, kas bija izstādīta Dabas muzejā.

“Jā, saprotu. Laba ideja. Lielisks domu gājiens.”

“Paldies.” Olsens pasmaidīja. “Es pieņemu, ka jūs gribētu apskatīt nozieguma vietu? Un varbūt pie reizes aplūkot arī mūsu kolekciju, ja jau reiz esat šeit?”

“Labi,” Mīa piekrita, sekodama viņam ārā pa kabineta durvīm.

“Pirmo ekspozīciju mēs saucam “Zem jūras”,” Olsens iesāka, kad viņi sasniedza izstādes sākumu. “Kā jau jūs redzat, mums šeit ir jūras skorpioni, jūras adatas, skumbrijas, siļķe, bara haizivis...”

Mīa sāka domāt, ka šī bija absolūta laika nosišana. Viņa joprojām bija nogurusi pēc Sebastiana Larsena apmeklēšanas, un viņai vēl vajadzēja pārdomāt visu sociālantropologa sniegto informāciju. Senatori un augstie priesteri. Tāda tumsa, ko viņa nespēja aptvert. Šeit, Norvēģijā? Viņai bija grūti tam noticēt.

“Mūsu nākamā ekspozīcija ir “Kalnu putni”,” Olsens turpināja, bet Mīa tikpat kā vairs neklausījās viņā. “Kā jau jūs redzat, tad mums šeit ir cekulainais jūras krauklis, tievknābja kaira, lielais alks...”

Viņu nepameta sajūta, ka starp visām tām lietām, par kurām Larsens bija viņai pastāstījis, bija kaut kas ļoti vērtīgs.

OTO. Telemītu mācība. Darīt to, ko gribi, ir likums. Visticamākais, ka tās bija pilnīgas muļķības. Labākajā gadījumā tas bija bariņš nekaitīgu idiotu. Tomēr kopā ar Kamillu sveču pentagrammā un to briesmīgo video, ko viņi bija atraduši?

“Un piektā ekspozīcija...” Olsens turpināja, bet Mīai bija gana. Tā bija laika izšķiešana.

“Un kur ir putnu izstāde?” viņa vaicāja.

“Ak, tā, pagaidām tā ir tukša,” kurators sacīja. “To vietā mēs izlikām ziemeļbriežus. Vai jūs gribētu...”

“Nē, es laikam šeit metīšu mieru.” Mīa pasmaidīja.

Tūrs Olsens izskatījās pārsteigts.

“Redziet, ja šeit neko nevar redzēt, tad būs labāk, ja došos prom.”

“Tik drīz?”

“Esmu uzzinājusi daudz jauna. Jūs man ļoti palīdzējāt.”

“Tad ir ļoti labi,” kurators noteica.

Iedama ārā, Mīa pacēla acis un pamanīja stūri videokameru. “Vai jūs filmējat visus apmeklētājus?”

“Jā, bet diemžēl tikai darba laikā.”

“Un ielaušanās notika naktī?”

“Jā, kā jau es minēju, kad par to ziņoju. Vai jūs ziņojumu nelasījāt? Es ierados darbā kā parasti ceturksni pāri septiņiem un kad es...

“Protams, ka lasīju. Es tikai vēlreiz pārbaudu,” Mīa sacīja. “Tātad jums nav fotogrāfiju?”

“Nē, diemžēl ne,” kurators noteica un izlaida viņu no muzeja.

“Vai jums ir daudz apmeklētāju?”

“Es neteiktu, ka daudz, — galvenokārt skolas grupas — lielākā daļa cilvēku nāk uz šejieni, lai apskatītu Botānisko dārzu. Tas ir unikāls, un reizēm viņi ienāk arī šeit.”

“Skolas grupas, ak tā?” Mīa ierunājās, manāmi ieinteresēta. “Vai jums ir šādu apmeklējumu saraksts?”

“Jā, mums ir.” Olsens pamāja ar galvu. “Bet par to ir atbildīga Ruta.”

Botāniskie dārzi. Hūrumlandetas audzētava. Augi. Ziedi. Tas bija minējums uz dullo, bet bija vērts to papētīt tuvāk.

“Un Rutas pašlaik nav uz vietas?”

“Nē, Ruta ir aizdevusies uz Grankanāriju. Viņai ir reimatisms, un valsts apmaksā viņai braucienus uz turieni. Siltais klimats nāk par labu viņas locītavām.”

“Vai jūs, lūdzu, varētu palūgt Rutu, lai viņa man atsūta sarakstu ar skolām, kas apmeklējušas muzeju līdz ielaušanās brīdim? Kad viņa atgriezīsies?”

Mīa atrada kabatā savu vizītkarti un pasniedza to viņam.

“Viņa būs atpakaļ otrdien. Un, jā, protams, ka es to izdarīšu,” vecākais kurators apstiprināja, lasīdams viņas vizītkarti.

Kad viņš to bija izlasījis, viņa acis iepletās. “Slepkavību izmeklēšanas vienība? Bet...?”

“Es gaidīšu ziņu nojums vai Rutas, labi?” Viņa pasmaidīja.

Vīrietis ar baltajiem matiem uzmanīgi pamāja ar galvu, tagad uzskatot Mīu pavisam citādā gaismā. Mīa juta, kā viņa acis sekoja viņai visu ceļu lejup pa kāpnēm un ārā pa vārtiem.

Tāda laika izšķiešana.

Viņa būtu varējusi pavadīt dienu, darot ko daudz noderīgāku. Viņa paskatījās telefonā. Gandrīz trīs pēcpusdienā. Pēc dīvainās sarunas Munka kabinetā viņai bija izdevies vairākas stundas nosnausties. Saruna bija viņu ne pa jokam nokaitinājusi, bet tagad viņa sāka apjaust, ka viņam varētu būt taisnība. Viņa iesēdās automašīnā, kad iezvanījās mobilais telefons.

“Jā, šeit Mīa?”

“Šeit I Iolgers.”

Viņa to dzirdēja viņa balsī. Kaut kas bija atgadījies.

“Vai ir kādi jaunumi?”

“Pilnīgi noteikti,” Munks steidzīgi runāja. “Kimam un Karijam ir izdevies kaut ko atrast audzētavā. Peuluss Monsens un viena no šejienes meitenēm, Benedikte Rīsa.”

“Kas ir ar viņiem?”

Munks uz bridi nozuda. Mīa dzirdēja, ka fonā kaut kas notika.

“Viņi ved abus uz Grenlanni uz nopratināšanu. Mēs tad pārņemsim vadību tur.”

“Grenlannē?”

«T- »

Ja-

“Es tūlīt braucu,” Mīa ātri noteica un ielika atslēgu aizdedzē.

45. nodaļa

Mīa klusām aizvēra aiz sevis durvis un iegāja mazajā telpā, kur Karijs sēdēja uz krēsla un vēroja Munku un Kimu Kolso, kas jau atradās nopratināšanas telpā, un pretī viņiem galda otrajā pusē sēdēja Peuluss Monsens. Jaunais vīrietis ar tumši sprogainajiem matiem izskatījās satraukts, viņa acis šaudījās no vienas puses uz otru.

“Kas notiek?” viņa jautāja, apsēzdamās uz krēsla blakus Karijam.

“Tu gribi īso vai garo versiju?” viņš jautāja.

“īso, lūdzu,” Mīa atbildēja, nenolaizdama skatienu no cilvēkiem loga otrā pusē.

“Mēs jau grasījāmies braukt prom, kad tas puika izskrēja pāri pagalmam un viņam pa pēdām sekoja meitene. Izskatījās, ka kaut kas bija viņu nokaitinājis, un viņa izskatījās, ka būtu raudājusi, ar sarkanām acīm un aizvainota, un tā...”

“Man tas sāk izklausīties pēc garās versijas.” Mīa pasmaidīja. “Ha-ha,” Karijs noteica.

Viņš izskatījās labāk nekā pēdējo reizi, kad viņa bija viņu redzējusi. It kā strīds ar Sunnivu bija atrisinājies un viņš bija atkal sācis domāt kā policists.

“Un pēc tam?”

“Peuluss atzinās, ka audzējis siltumnīcā marihuānu un viņam bijušas attiecības ar Kamillu Grīnu.”

“Vai tiešām?”

■Jep.

“Un kāpēc viņš mums par to agrāk neko neteica? Kā viņš to izskaidro?”

“Viņu attiecības aizsākušās, kad viņai vēl nebija sešpadsmit,” Karijs atbildēja. “Vai nav jauks puisis, ko?”

Viņš pieliecās tuvāk stiklam, it kā rūpīgi nopētīdams jauno vīrieti.

“Flirtē ar mazgadīgajām, pierunā viņas iet uz savu slēptuvi, kur viņš tās apdullina ar marihuānu un tad izmanto.”

“Slēptuve?”

“Viņam bija kaut kas līdzīgs mīlas ligzdiņai īpašuma otrā galā.” “Un vai mēs to esam apskatījuši?”

“Tur tagad strādā tiesu medicīnas izmeklētāji.” Karijs pamāja ar galvu, atkal atgāzdamies atpakaļ.

“Es nezināju, ko teikt,” jaunais vīrietis nopratināšanas telpā atzinās.

Mīa pagrieza skaļruni klusāk, lai dzirdētu Karija jaunumus līdz beigām.

“Un kas ir ar to meiteni? Benedikti?”

“Viņa ir nopratināšanas telpā B.”

“Vai ar viņu kāds jau ir runājis?”

Karijs noraidoši papurināja galvu.

“Un kāda ir viņas loma šajā visā? Kāpēc jūs viņu atvedāt uz nopratināšanu?”

Mia atrada jakas kabatā sūkājamo konfekti un palūkojās uz Peulusu, kas tagad sēdēja pavisam mierīgs.

“Viņi apsūdz viens otru,”Karijs sacīja.

“Slepkavībā?” Mīa bija pārsteigta.

Karijs pamāja ar galvu. “Kaisles apmātībā paveikts noziegums.

Kaut kāds mīlas trīsstūris. Tie abi divi strīdējās mūsu acu priekšā.

Mums nācās viņus saslēgt rokudzelžos. Kopš tā brīža neviens no viņiem neko daudz nav runājis."

“Un kāds ir turpmākās darbības plāns?”

“Plāns?” Karijs pārvaicāja.

“Jā. Ko mēs tagad domājam? Ko Munks teica?”

“Pagaidām neko daudz,” Karijs sacīja un paraustīja plecus. “Vispirms viņš. Pēc tam viņa. Tad, manuprāt, atkal viņš.”

“Viņš negrasās nopratināt abus reizē?”

“Nē. Munkam šķita, ka meiteni vajadzētu atstāt kādu brīdi vienu pašu, lai viņa panervozē. Gaidīšana vienmēr iedzen viņos bailes.”

“Taisnība,” Mīa sacīja, pieceldamās kājās, izgāja ārā koridorā un pieklauvēja pie nopratināšanas telpas durvīm.

Kims Kolso atvēra viņai durvis.

“Laiks maiņai?” Mīa piedāvāja.

“Labi.” Kolso pamāja, ielaizdams viņu iekšā.

“Pulkstenis ir 16.05,” Munks ierunāja magnetofonā. “Izmeklētājs Kims Kolso ir pametis telpu. Mīa Krīgere ir ieradusies.”

Mīa pakāra ādas jaku pāri krēsla atzveltnei un apsēdās.

“Sveiks, Peulus. Mīa Krīgere,” Mīa sacīja, izstiepdama savu roku pāri galdam.

Jaunais vīrietis uzmeta skatienu Kimam, kas tik tikko bija pametis telpu, tad nervozi paskatījās uz Mīu un tikai piesardzīgi paspieda viņas roku.

“Pculuss Monsens.”

“Esmu daudz par tevi dzirdējusi. Ļaudis runā, ka tu esot jauks puisis. Ļoti kompetents, visi audzētavā par tevi saka tikai to pašu labāko...”

“Nopietni?” jaunais vīrietis jautāja. Viņš izklausījās nedaudz apjucis. I

“Tu esi prasmīgs,” Mīa sacīja. “Tu labi strādā. Droši vien patīkami to dzirdēt. Ka visi par tevi tik labi domā.”

“Em, jā, paldies,” Peuluss sacīja, nervozi pamezdams skatienu uz Munku, kas nepārprotami nebija bijis tik draudzīgs.

“Un tavai zināšanai, zālīte, tie augi, mums tie ir diezgan vienaldzīgi — tā nav mūsu darīšana, skaidrs? Nedaudz marihuānas, pāris augu — nu un? Tas var notikt ar ikvienu.”

Mīa juta Munka caururbjošo skatienu, ko viņš tai veltīja, bet to ignorēja.

“Labi?” Viņa uzsmaidīja jaunajam vīrietim, kas vēl aizvien izskatījās apjucis.

Viņš atkal uzmeta skatienu Munkam, bet bija skaidri redzams, ka viņš labprātāk skatījās uz Mīu.

“Tie bija tikai daži augi,” viņš noteica klusā balsī.

“Kā jau es teicu, aizmirsti par tiem. Nē, patiešām, tas nav nekas nopietns.”

Mīa redzēja, ka viņš sāka atslābt. Jaunais vīrietis nedaudz atgāzās krēslā un ar pirkstiem izbrauca cauri cirtām.

“Tas bija tikai personīgam patēriņam. Es negrasījos to pārdot vai vēl kaut ko, ja jums tas ir prātā.”

“Tieši tā. Aizmirsti par to.”

Munks jau grasījās atvērt muti, bet Mīa piebikstīja viņam zem galda.

“Taču ir viena lieta, kas ir daudz nopietnāka...” Mīa noteica, izlikdamās, ka to pārdomā.

Viņa sajuta, ka jaunais vīrietis uz krēsla atkal sanervozējās.

“Kas?”

“Nu, Benedikte. Viņa...” Mīa beidzot ierunājās, ļaujot nepabeigtajam teikumam karāties gaisā.

“Ko Benedikte teica?” jaunais vīrietis gribēja zināt.

Mīa viegli paraustīja plecus un sarāva uzacis uz augšu.

“Tā maita!” Peuluss pēkšņi uzsprāga. “Vai viņa apgalvo, ka es nogalināju Kamillu?” Viņa acis zvēroja. “Viņa melo,” Peuluss izmisīgi sacīja, pieceldamies kājās. “Jums man jātic.”

“Apsēdies,” Munks viņam pavēlēja.

Jaunais vīrietis turpināja stāvēt. Viņš lūdzoši skatījās uz viņiem abiem.

“Apsēdies,” Munks viņam vēlreiz pavēlēja.

Peuluss apsēdās un ar rokām satvēra galvu. “Jums man ir jātic, Benedikte ir nojūgusi, traka, es...”

“Nogalināsi arī viņu?” Munks piebilda mierīgā balsī.

“Ko?” Viņš pacēla galvu un skatījās uz viņiem ar plati ieplestām acīm.

“Vai tu grasies nogalināt Benedikti tāpat kā tu nogalināji Kairi illu?”

“Ko? Nē, Dieva dēļ. Es nenogalināju Kamillu, es taču jums jau teicu!”

“Es domāju, ka tu jau atzinies,” Munks turpināja. “Es sapratu, ka tāpēc jau tu arī šeit esi?”

“Atzinies? Nē, es tikai atzinos, ka audzēju marihuānu.” Viņš atkal uzmeta skatienu Mīa, cerēdams, ka viņa nāks palīgā, bet Mīa klusēja, viņa ļāva Munkam turpināt.

“Tatad tu sāki attiecības ar Kamillu Grīnu, kad viņai vēl nebija sešpadsmit. Tu viņu sazāļoji savā slēptuvē un tad pārgulēji ar viņu. Vai tā tas viss notika?”

“Nē,” Peuluss sacīja, atkal ar acīm urbdamies galdā.

“Tātad tev nebija attiecību ar Kamillu?” Mīa jautāja draudzīgā tonī. “Jūs nebijāt pāris?”

“Jā, bet...”

“Bet kas?”

“Tas nebija tā, kā viņš to teica.” Viņš ar galvu pamāja Munka virzienā. “Viņš lika tam izklausīties tik neglīti.”

Mīa viņu pārtrauca: “Kā tad tas bija? Starp Kamillu un tevi?”

“Tas bija... skaisti,” Peuluss drosmīgi ierunājās.

“Vai tev viņa patika?”

“Es viņu mīlēju,” jaunais vīrietis sacīja, un Mīa redzēja, ka viņš ar pūlēm noturējās, nesācis raudāt.

“Un viņa tevi arī mīlēja?”

Šķita, ka jaunajam vīrietim vajadzēja laiku, lai apdomātos, pirms atbildēja. It kā viņš nezinātu atbildi.

“Man tā šķiet,” viņš pēc brīža sacīja.

“Bet...?”

“Bet viņa... Kamilla bija īpaša. Viņa gribēja dzīvot pēc saviem noteikumiem. Viņa bija īstens brīvais gars, ja saprotat, ko es ar to domāju?”

Peuluss atkal pacēla galvu, bet izvairījās ieskatīties Munkam acīs; tagad viņš ar teju vai lūdzošām acīm skatījās tikai uz Mīu.

“Lūdzu, ticiet man: es viņu nenogalināju. Es nekad nedarītu Kamillai pāri. Es viņu mīlēju. Es viņas labā darītu jebko.”

“Taču viņa tevi negribēja, tāpēc tu tik un tā paņēmi, ko gribēji,” Munks rupji paziņoja.

Mīa uzmeta Munkam niknu skatienu un izmisumā pašūpoja galvu. Mīa Krīgere no sirds cienīja savu priekšnieku, bet reizumis viņš uztvēra lietas pārāk vienkāršoti.

“Nē,” Peuluss iebilda, atkal ieraudamies sevī.

Mīa nikni nolūrēja uz Munku, kas tik vien kā paraustīja plecus. “Tu minēji kaut ko maniem kolēģiem,” viņa uzmanīgi ierunājās, “par ko es nevaru vien beigt domāt.”

“Ko tieši?” Peuluss jautāja, neskatīdamies uz viņu.

“Cik daudz es saprotu, tu apsūdzēji Benedikti Kamillas slepkavībā, vai tā?”

Pirms atbildēšanas jaunais vīrietis brīdi sēdēja kluss. “Tas bija tikai tā, ko pateicu sakāpinātu emociju dēļ. Es sadusmojos.”

“Uz Benedikti?”

“Jā.”

“Kāpēc?”

“Viņa atnāca uz manu slēptuvi,"jaunais vīrietis turpināja, atkal paceldams skatienu. “Sāka vāvuļot par to, kā mēs bijām lemti viens otram, cik tas bija lieliski, ka Kamillas vairs nebija, jo tagad beidzot varam būt abi kopā un ka tāpēc viņa bija nosūtījusi to īsziņu.”

“Kādu īsziņu?” Munks jautāja.

“Koa?” Peuluss jautāja. Šķita, ka viņš bija aizdomājies.

“Kādu īsziņu?” Munks jautāja vēlreiz.

“To no Kamillas mobilā telefona.”

“Bcnediktei ir Kamillas mobilais telefons?”

Mīa uzmeta ātru skatienu Munkam, kas atbildēja ar tādu pašu pārsteigtu skatienu.

“Viņa to atrada Kamillas istabā pēc viņas nozušanas,” Peuluss turpināja. Tagad viņš bija nepārprotami pārguris.

“Es vēlos būt pilnīgi pārliecināts par šo,” Munks sacīja. “Par kuru īsziņu mēs runājam?”

Peuluss pārvilka plaukstu pār pieri. “Viņa nosūtīja īsziņu Helē-nei, sakot, ka ar viņu viss bija kārtībā.”

“No Kamillas mobilā?”

Peuluss klusi pamāja ar galvu.

“Un tajā brīdī es zaudēju savaldību. Es negribēju apsūdzēt Benedikti Kamillas slepkavībā. Es atvainojos, ka tā pateicu. Viņa varbūt ir traka, bet viņa nekad nedarītu neko tādu.”

“Vai viņa minēja, kāpēc bija sūtījusi šo īsziņu?” Mīa vēlējās uzzināt.

“Lai neviens viņu nemeklētu.”

“Ja Kamillas vairs nebūtu, tad jūs abi beidzot varētu būt kopā?”

“Kaut kas uz to pusi,” jaunais vīrietis nomurmināja, šķita, ka viņam tagad bija grūti runāt.

“Atpūtīsimies,” Munks paziņoja, paskatīdamies uz Mīu, kas piekrītoši pamāja ar galvu. “Peulus, vai tu esi izsalcis? Vai tu gribētu kaut ko ieēst vai padzerties?”

Puisis ar sprogainajiem matiem viegli paraustīja plecus un atbildēja, neskatīdamies uz viņiem.

“Varbūt burgeru. Un kokakolu. Es pēdējā laikā neesmu īpaši daudz ēdis...”

Tagad abi redzēja, kā viņš ar pūlēm noturas, nesācis raudāt.

“Pulkstenis ir 16.32. Peulusa Monsena nopratināšana ir beigusies,” Munks sacīja, izslēgdams magnetofonu.

46. nodaļa

Mirjama Munka stāvēja uz ielas pie sarkanu ķieģeļu daudzdzīvokļu nama, apsvērdama turpmāko rīcību. Iepriekš viņa bija tik pārliecināta. Tas, kā viņa bija jutusies iepriekšējā vakarā, viņa neko tādu vēl nekad nebija piedzīvojusi, tomēr pēc vēlajām brokastīm ar Johannu prātā ielavījās arī citas domas. Par Johannu viņa neuztraucās, nē; viņa domāja par Marionu. Nabaga mazā Mariona, kā viņa to uztvertu? Galu galā viņa neko nebija izdarījusi nepareizi. Kāpēc gan apburošai sešus gadus vecai meitenei bija jāpiedzīvo kas tāds, visa viņas pasaule juka un bruka, tikai tāpēc, ka viņas māte bija iemīlējusies citā vīrietī?

Mirjama uzmeta skatienu Johanna dāvinātajam robis pulkstenim, un viņu atkal pārņēma vainas sajūta. Johanns bija tā centies, paņēmis brīvu, pagatavojis viņiem jaukas vēlās brokastis, ieteicies, ka viņi varētu aiziet vakariņās, nopircis viņai dāvanu. Jā, viņam bija slēpts motīvs, jo viņš gribēja doties uz Sidneju, bet kas par to? Viņa atkal uzmeta zibenīgu skatienu ēkai, dzīvoklim, kurā viņa pavisam nesen bija pavadījusi nakti.

Pulkstenis rādīja astoņi.Tas bija sākšanās laiks. Sapulcei. Atlantis Farms. Laboratorija Hūrumā, kas izmantoja dzīvniekus nelegāliem eksperimentiem. Viņai vēl bija laiks pārdomāt. Viņa vēl nebija pielikusi punktu savai iepriekšējai dzīvei. Viņa vēl varēja iekāpt tramvajā. Braukt mājās. Uzvilkt kleitu. Galu galā doties vakariņās ar Johannu — nē, viņš jau bija pieteicies naktsmaiņai. Viņa varēja paņemt mašīnu. Aizbraukt pakaļ Marionai. Varbūt noskatīties filmu. “Sniegbaltīti”. Vai “Erkšķrozīti”. Kādu no tām princešu filmām, kas tik ļoti patika sešgadīgām meitenēm. Viņa teju vai sajuta Marionas silto augumiņu zem segas uz dīvāna. Mazos pirkstiņus popkorna bļodā. Dedzīgās, naivās zilās acis, kas bija kā pielīmētas ekrānam.

“Neēd to ābolu, tas ir saindēts!”

Mirjama pasmaidīja un atrada mēteļa kabatā cigareti. Viņa to aizsmēķēja un ciešāk savilka šalli ap kaklu.

Reids?

Kādreiz viņa par to nebūtu ne sekundi prātojusi. Nekad neapstātos, lai pārdomātu, vai iesaistīšanās bija prātīga. Mirjama Munka nevarēja ciest netaisnību. Nekrietnus cilvēkus varas pozīcijās, kas labuma gūšanai izmantoja citus, vai tie būtu cilvēki vai dzīvnieki. Viņai ļoti patika Amnesty International pavadītais laiks. Pamošanās no rīta, zinot, ka tam, ko viņa darīja, bija vērtība, ka viņa varēja izmainīt pasauli. Taču tad deviņpadsmit gadu vecumā viņai piedzima Mariona, un viņa bija raizējusies par to, vai spēs tikt galā ar mātes lomu, baidījusies, ka varētu nebūt pietiekami laba, tāpēc bija veltījusi visu savu laiku mazajai meitenītei.

Nolādēts.

Visam taču bija robežas.

Atlantis Farms. Bezpalīdzīgi dzīvnieki, iesprostoti būros, katru dienu izcieta sāpes tikai tāpēc, lai cilvēki, kuriem jau tā bija pārāk daudz, varētu iegūt vēl vairāk.

Viņa gribēja piedalīties.

Mirjama nometa cigareti zemē un ātrā gaitā uzkāpa pa kāpnēm uz dzīvokli otrajā stāvā.

“Sveika.” Zigijs pasmaidīja, kad atvēra durvis. “Es jau sāku domāt, ka tu nenāksi.”

“Vai esmu par vēlu?” Mirjama jautāja, pakārdama mēteli un šalli uz pakaramā koridorā.

“Nē, nē.” Zigijs ieveda viņu dzīvojamā istabā. “Mēs sākām septiņos, bet tas nav būtiski.”

“Es sapratu, ka tu teici astoņos?” Mirjama vaicāja.

“Tas nav svarīgi.” Zigijs pamirkšķināja viņai un iepazīstināja viņu ar nelielo cilvēku grupu, kas atradās dzīvojamā istabā.

“Uzmanību, tie, kas viņu vēl nav satikuši, šī ir Mirjama Munka. Viņa otrdien brauks ar mums. Es zinu, ka var šķist dīvaini iekļaut jaunpienācēju, tomēr galvoju, ka Mirjama ir viena no mums, un mums vajag visu palīdzību, ko vien varam saņemt, vai ne?”

“Sveiki,” Mirjama sasveicinājās.

“Sveika.”

“Laipni aicināta.”

“Prieks iepazīties.”

“Sveika, Mirjama,” Jūlije sacīja, piecēlās kājās, apskāva viņu un iedeva viņai glāzi vīna. “Tik forši, ka tu izlēmi mums pievienoties.”

“Nevaru vien sagaidīt,” Mirjama sacīja, apsēzdamās blakus savai draudzenei uz grīdas.

“Es biju tas, kas viņu ieteica, tā ka jūs varat nemaz nešaubīties, ka viņa ir uzticama.”

Tas bija jaunais vīrietis ar apaļajām brillēm, ko viņa satika virtuvē. Viņš uzsmaidīja viņai nedaudz mulsi, iespējams, ka tā bija savdabīga atvainošanās par mēģinājumu flirtēt ar viņu, nezinot, kas viņa bija.

“Та, nu, Jākob, nav gluži taisnība, vai ne tā?” Zigijs jautāja.

“Protams, ka ir. Es teicu, ka viņa ir paša Holgera Munka meita, ka mums vajag viņu pierunāt, lai viņa mums pievienojas, lai mēs iegūtu slepenu informāciju un tādā garā.”

“Jā, labi, Jākob, par Mirjamas pievienošanos mēs varam pilnībā pateikties tev. Liels tev par to paldies,” Zigijs sacīja.

“Nav par ko, nav par ko.”Jākobs viegli palocīja galvu viņu visu priekšā.

“Bet, nopietni runājot, vai tā nebūs problēma?” Jauns vīrietis īslandiskajā vilnas svīterī bija atspiedies pret logu, sakrustojis rokas uz krūtīm, ar nopietnu sejas izteiksmi. Mirjama bija viņu redzējusi Jūlijes ballītē, bet nespēja atsaukt atmiņā viņa vārdu.

“Kas tieši?” Zigijs jautāja.

“Ka viņa ir rados ar policistu?”

“Nē, nē,” Zigijs sāka runāt. “Viņa ir...”

“Paldies, Zigij, bet es pati varu sevi aizstāvēt,” Mirjama iebilda, pēkšņi attapdamās stāvam telpas vidū ar visu viņai pievērstiem skatieniem. Tas nebija tā gluži plānots, bet viņu iedvesmoja mērķa apziņa.

“Jā, ēm.” Viņa pasmaidīja, nedaudz to nožēlodama, bet atpakaļceļa vairs nebija, tāpēc dziļi ieelpoja un drosmīgi turpināja: “Tātad mani sauc Mirjama. Sveiciens visiem.”

“Sveika, Mirjama.”

“Laipni lūdzam.”

Ikviens viņai apkārt turpināja smaidīt, izņemot vīrieti pie loga īslandiskajā vilnas svīterī, kura acis bija joprojām tumšas un kura rokas tā arī palika sakrustotas uz krūtīm.

“Es nezinu, vai kāds no jums kādreiz mēdza uzturēties Blitz, bet tieši tur es ari sāku, kad man bija piecpadsmit. Esmu devusies gājienos pret rasismu un nacismu, es kādreiz biju Amnesty biedre, tagad esmu brīvprātīgā Dzīvnieku aizsardzības līgā. Esmu pieķēdējusies pie margām pie Stortinga, esmu saņēmusi policijas zirga spērienu pa galvu un tā dēļ saņēmusi piecpadsmit šuves. Esmu atbalstījusi sieviešu tiesības, un, jā, ja runājam godīgi, tad es neko daudz nezinu par to, ko jūs grasāties darīt — ko mēs grasāmies darīt —, taču dzīvnieku ieslodzīšana būros, lai kāds arī nebūtu iemesls, mani tik ļoti sadusmo, ka...”

Mirjamas iedvesma izsīka, un viņa palika stāvam, nezinādama, ko teikt.

“Mirjama, tev tas nebija jādara. Mēs tev uzticamies," Zigijs sacīja. “Bet tik un tā paldies.”

“Es viņu ieteicu, tātad viņa jau ir pieņemta, vai man taisnība?” Jākobs ierunājās.

Mirjama apsēdās, juzdamās nedaudz samulsusi pēc savas pārlieku dramatiskās uzrunas.

Zigijs sasita plaukstas un pārlaida skatienu pāri nelielajai cilvēku grupai. “Vai ir vēl kādi jautājumi, pirms mēs turpinām?”

47. nodaļa

“Ko tu par to domā?” Munks gribēja zināt.

Viņš tik tikko bija uzmanīgi atnesis alu un Farris minerālūdens pudeli pāri bāram Justisen un nolicis alu uz galda viņas priekšā.

“Tu domā par to, ka mēs viņu paturējām uz nakti?”

«T- n

Mīa nesteidzīgi iemalkoja alu, kūtri cenzdamās noslēpt slāpes Munka priekšā.

Viņa nebija dzērusi nekādas tabletes jau gandrīz divdesmit četras stundas un juta, ka tagad viņai vajadzēja alkoholu, lai nomierinātos.

“Tas nebija vajadzīgs.”

“Tātad tu nedomā, ka viens no viņiem ir vainīgais?”

“Nē,” Mīa sacīja. “Un tu?”

“Tas ir iespējams.”

“Kas?”

“Ka mēs visu sarežģījam vairāk, nekā tas patiesībā ir,” Munks sacīja, uzlikdams mēteli uz blakus esošā krēsla.

“Kādā veidā?”

“Labi, aizmirstam to, kā viņa tika nogalināta, un tā vietā pievēršamies motīviem.”

Mīa iedzēra vēl vienu nesteidzīgu malku alus. “Benediktu bija greizsirdīga?”

“Jā.” Munks pamāja. “Un diezgan nervoza, vai tev tā nešķita?”

“Jā, piekrītu. Bet, ja viņa gribēja tikt vaļā no Kamillas, kāpēc atstāt viņas līķi tur, kur mēs to atrastu?”

“Labs arguments, bet tik un tā?”

“Viņa neizskatās pēc tādas. Pārāk jau nu jūtīga. Nenoturīga. Šis noziegums ir par daudz pārdomāts. Izplānots. Parasti noziegumi, kas izdarīti emociju ietekmē, tādi nav.”

Viņa iedzēra vēl vienu alus malku. Divdesmit četras stundas bez jebkādiem medikamentiem; viņa sāka izjust narkotiku iedarbības mazināšanās simptomus.

“Bet tie var tādi būt, vai tad ne?” Munks nepiekrita.

Mīa paskatījās uz viņu, gribēdama saprast, kāpēc viņš tik ļoti vēlējās, lai šis variants netiktu noraidīts: ka Benedikte Rīsa vai Peuluss Monsens bija cilvēks, ko viņi meklēja. Viņai tas šķita acīmredzami, ka neviens no viņiem nebija slepkava. Viņi bija tikai divi jaunieši, kas sapinušies nevainīgā mīlas trīsstūri. Viņai nebija vajadzīgs pavadīt ilgu laiku nopratināšanas telpā, lai nonāktu pie šī secinājuma, bet izskatījās, ka Munks nebija gatavs mest mieru savām aizdomām.

“Labi, lai tā būtu, bet es tam nepiekrītu. Un viņa motīvs? Sekss ar mazgadīgo? Pāris marihuānas augu siltumnīcā? Kāda ir tava teorija?”

“Viņi varētu būt to izdarījuši kopā,” Munks ieminējās, iemalkodams minerālūdeni.

“Vai tu gribi zināt, ko es domāju?” Mīa jautāja, iztukšodama savu alus glāzi.

«T- »

Ja.

“Ka viņi mums teica taisnību. Benedikte Rīsa bija apsēsta ar Peulusu. Zināmā mērā es viņu saprotu: viņš ir pievilcīgs, harismā-tisks jauns vīrietis. Ierodas Kamilla, un Peuluss viņā ieķeras. Viņi iemīlas viens otrā. Viņi kļūst par pāri. Tad Kamilla pazūd. Benedikte atrod viņas mobilo telefonu, nosūta īsziņu, sakot, ka ar viņu viss ir kārtībā, lai neviens viņu nemeklē. Tad viņas mīļotais atkal pieder tikai viņai.”

“Tātad tieši tā, kā viņi mums teica, ja?” Munks pārprasīja.

“Man tā šķiet.” Mīa pieaicināja viesmīli un norādīja uz savu tukšo alus glāzi.

“Kāpēc tad mēs joprojām par to vēl runājam?” Munks gribēja zināt.

Mīa viegli pasmaidīja. “Tu jau esi tas, kas nevar vien par to beigt runāt, nevis es.”

“Tavuprāt, mums vajadzētu viņus šovakar laist vaļā?”

“Iespējams, ka ir vērts pamēģināt vēlreiz. Varbūt rīt uzrodas kaut kas noderīgs, lai gan es ļoti apšaubu.”

Mla pieklājīgi uzsmaidīja viesmīlim, kas atnesa viņai nākamo alu.

“Tad, tavuprāt, Benedikte pēc tā visa izmeta mobilo atkritumu tvertnē, un mēs to nekad neatradīsim?”

Mīa piekrītoši pamāja ar galvu un pielika glāzi pie lūpām. Viņa bija izlēmusi: vairāk nekādu tablešu, lai gan zināja, ka tas nebūs viegli. Viņai pietrūks miglainības, ko tās piešķīra, un to spēja apspiest viņai galvā esošos tēlus.

Kailais, izlocītais līķis viršos.

Ēna uz sienas.

Murgs, kas uz brīdi lika viņai zaudēt kontroli pār realitāti.

Manuprāt, tas ir tavs darbs, kas tevi dara slimu.

Sis ļaunums.

Sī tumsa.

Paldies Dievam, viņa juta, ka alus sāk iedarboties.

“Un no Dabas muzeja nekā?” Munks jautāja, atkal iemalkodams Farris minerālūdeni.

“Laika izšķiešana,” Mīa noteica. “Kā iet Ludvigam? Ar parūku? Ar specializēto veikalu?”

“Tur arī nepaveicās.” Munks nopūtās. “Та nav pirkta tur, bet, ja nekļūdos, tad rīt viņš ies uz vēl vienu veikalu.”

“Skaidrs.”

“Tatad ko mēs tagad par to visu domājam? Ja to neizdarīja tie divi cilvēki, ko esam šajā brīdī apcietinājuši, tad kurš?”

“Helēne Ēriksena. Divi skolotāji. Viena no septiņām pārējām meitenēm.”

“Tad Annešs Fīnstads tiek izsvītrots no saraksta?”

“Pēc manām domām, jā.”

“Tātad tas ir cilvēks no audzētavas?”

“Kā tev šķiet?”

Munks nopūtās un uz brīdi apklusa. Un Mīa apjauta, kāpēc viņš joprojām apsvēra iespēju, ka to bija izdarījuši Pculuss un Benedikte. Jo viņiem nebija neviena cita potenciāla aizdomās turamā. Tik daudz informācijas, tik daudz pierādījumu, un, par spīti visam, viņi joprojām taustījās pa tumsu, un Munks to nevarēja ciest.

“Joprojām nekā jauna no nozieguma vietas?” Mīa vaicāja.

Munks izmisumā pašūpoja galvu. “Nav pēdu nospiedumu. Nav DNS no Kamillas līķa.”

“Viņa nebija stāvoklī, vai ne?”

“Ko? Nē, vismaz Viks neko neteica, kāpēc prasi?” Munks ieinteresēti paskatījās viņā.

“Pentagramma,” Mīa paskaidroja. “Es esmu to papētījusi tuvāk. Tās simboliku.”

“Un?”

“Nu, ir taču jābūt kādam iemeslam, kāpēc viņa tika tā novietota, vai ne? Ja vien kāds nemēģina novest mūs no pareizā ceļa?” “Pilnīgi piekrītu,” Munks sacīja. “Un ko tu uzzināji? Vai tas ir kā saistīts ar grūtniecību?”

“Ne gluži, bet, jā, atceries, kā bija noliktas viņas rokas?”

«T- »

Ja.

“Norādot uz divām pentagrammas svecēm?”

“Jā?”

“Tās ir būtiskas,” Mīa turpināja runāt. “Pieci tās stari simbolizē garu, ūdeni, uguni, zemi un gaisu.”

“Labi,” Munks noteica. “Bet kāds tām sakars ar grūtniecību?” “Pastāv vēl viens simbolisma līmenis.”

Mīa redzēja, ka Munks sāka zaudēt domu pavedienu.

“Dziļākais simbolisms liecina, ka viņas rokas norādīja uz kaut ko citu. Uz māti. Un piedzimšanu.”

“Labi,” Munks sacīja ar savilktu pieri. “Bet viņa nebija stāvoklī?”

“Nē, bet, manuprāt, tas joprojām varētu būt svarīgi. Man vajag laiku, lai papētītu to vairāk. Redzēsim, vai es varu atrast kaut ko, ko varam izmantot, ko tādu, kas sasaista visu pārējo kopā. Es iedomājos, ka varētu ieslēgties savā dzīvoklī, papētīt to tuvāk.”

“Dari, kas jādara, galvenais neizslēdz mobilo telefonu,” Munks piekodināja un uzvilka savu daflkota mēteli. “Man tagad jāiet gulēt. Man joprojām ir vāja cerība, ka rītdien varētu vēl kaut ko uzzināt no tiem diviem. Gribi braukt kopā vienā taksometrā?”

Mīa pēc viņa sejas izteiksmes redzēja, ka tas nebija jautājums. Tagad viņš bija tētis Holgers. Kas gribēja pārliecināties, ka viņa laikus pārnākusi mājās.

“Jā, kāpēc gan ne.” Mīa pasmaidīja, notēloja, ka žāvājas, tad piecēlās kājās un uzvilka savu ādas jaku.

Mīa Krīgere nogaidīja, kamēr pagaisa taksometra aizmugurējie lukturi, tad pavilka savu vilnas cepuri zemāk pāri ausīm un devās Hegdeheugsveienas ielas virzienā. Viņu absolūti nevilināja doma par savu auksto, maz mēbelēto dzīvokli. Viņa nevarēs pagulēt. Turklāt viņa gribēja vēl iedzert. Viņai vajadzēja atbrīvoties.

Piektdienas nakts Oslo. Viņa savilka jaku ciešāk un nodurtu galvu gāja pa ielām, viņai nebija enerģijas, lai uzlūkotu cilvēkus, kas gāja viņai garām, normālajai pasaulei, kurai viņa nekad nevarēs pievienoties. Cilvēki, kas strādāja no pirmdienas līdz piektdienai un uzdzīvoja nedēļas nogalēs. Viņa īsi pamāja ārā sviedējam. Bārā bija pilns ar cilvēkiem, taču galdiņš tālākajā stūrī, kur viņai patika noslēpties, bija brīvs. Cik parocīgi. Viņa pasūtīja vienu Guinness alu un vienu Jāgermeister un noslīdēja uz sarkanā dīvāna. Visi pārējie šeit bija kopā ar kādu. Viņa bija stūrī viena pati. Savrup no šīs pasaules. Smaidošas sejas ar glāzēm abās rokās, kas atnākušas uz bāru ar draugiem, ar citiem cilvēkiem, kamēr viņa sēdēja stūrī viena pati, juzdamās kaut kādā ziņā par viņiem visiem atbildīga.

Saņem sevi rokās.

Mīa izdzēra Jāgermeister glāzi, uzdzēra tai virsū Guinness alu un papurināja galvu.

Vai tu tagad žēlo pati sevi?

Nē, viņai tik tiešām vajadzēja saņemties. Tas nebija viņai raksturīgi. Viņa no somas izņēma piezīmju bloku un pildspalvu un uzlika uz galda. Kas viņa bija? Viņa bija Mīa Krīgere, vai ne tā? Vai viņa vienkārši tā sēdēs un nodosies sevis žēlošanai? Nē, velns parāvis. Visam bija savas robežas. Mīa atvēra piezīmju bloku, noņēma pildspalvas uzgali un atrada blokā tukšu lapu. Psihologs. Tā bija viņa vaina.

Manuprāt, tas ir tavs darbs, kas tevi dara slimu.

Pilnīgs sviests. Tagad viņa nožēloja, ka bija piekritusi terapijai. Ielaidusi kaut kādu idiotu savā galvā, kurš viņai lika domāt, ka tā bija taisnība, ka viņu vajadzēja salabot. Tomēr viņa bija turējusi viņu pa gabalu, patiešām. Katrā sesijā. Teikusi “jā” un “nē”, kur viņai tas bija jāsaka, un tomēr viņam bija izdevies iesēt viņā šaubas.

Domu, ka ar viņu kaut kas nebija, kā vajag.

Piedrāzt to. Tajā mirklī viņa pieņēma lēmumu, viņai palīdzēja ari alkohola izraisītais siltums, ka viņi varēja domāt, kas vien viņiem, ellē ratā, ienāca prātā. Mikelsons, Matiass, pat Munks; viņa ļoti labi zināja, kas viņa pati bija par cilvēku, un viņa ar to bija mierā.

Tās bija apšaubījušas viņu. Sīkas, čukstošas balstiņas no visām pusēm, bet tagad viņa pielika tam punktu. Viņa pamāja viesmīlim un norādīja uz tukšo šotglāzi, un neilgi pēc tam viņai uz galda parādījās nākamais Jāgermeister. Kas, pie velna, viņiem vispār bija zināms par to, kā tas bija būt Mīai? Vēl īsziņas no terapeita. Vai man pierakstīt tevi uz vēl vienu vizīti? Man šķiet, ka tā būtu laba ideja. Munka acis otrpus galdam. Man šķiet, ka tev ir jāatpūšas.

Muļķi tādi.

Mīa pasmaidīja, iemalkoja Guinness un pielika pildspalvu pie papīra.

Tukšas lapas.

Tas ir svarīgi. Skatīties ar svaigu prātu.

Spēcīga. Viņa atkal jutās spēcīga. Vai tas bija alkohola ietekmē vai ne, tas šajā brīdī nebija būtiski. Viņa iztukšoja alus glāzi, pāri galdam pamāja, liekot saprast, ka vēlas vēl vienu tādu pašu, un ar smaidu uz lūpām ignorēja kroga kņadu. Viņas pildspalva aizslīdēja pāri papīram.

Kamilla. Izvēlētā. Māte. Piedzimšana. Septiņpadsmit gadus veca. Muļķīga. Netradicionāla. Spalvas. Pūce? Nāve? Nožņaugta. Kāpēc nožņaugta? Kāpēc kaut kas bija ap kaklu? Elpošana? Gaiss. Elpa ir dzīvība? Viņas rokas. Mežā? Kāpēc viņa nebija apģērbta?

Mīa iedzēra lielu malku tumšā alus, neņemot vērā neko, kas notika viņai visapkārt. Viņa uzrakstīja rituāls pāri pēdējām piezīmēm, tad pārvilka pildspalvu uz pretējo piezīmju bloka pusi, uzrakstīja augšpusē pagrabs, zibenīgi iztukšoja šotglāzi un atkal pielika pildspalvu pie papīra.

Tumšs. Tumsa. Dzīvnieki? Kas ar tiem dzīvniekiem? Kāpēc tu esi dzīvnieks? Ēdiens. Dzīvnieku barība. Kamilla, kāpēc tu nedrīksti ēst? Kas tevi vēro? Kāpēc viņš tevi vēro? Un kāpēc tev galvā nav parūkas tad, kad tu skrien ritenī? Kad viņš uz tevi skatās? Kāpēc viņš uz tevi skatās? Tāpēc ka bez parūkas tā esi tu? Kāpēc tu esi tu pati, kad esi pagrabā? Bet ne tad, kad atrodies mežā uz zemes?

Mla vēlreiz pasūtīja to pašu, lai gan viņa vēl nebija izdzērusi Guinness glāzi. Viņa to iztukšoja tieši tad, kad tika atnests jaunais pasūtījums, pielika mazo glāzīti pie lūpām un nedaudz atgāzās sarkanajā dīvānā, lai varētu uzmest skatienu piezīmēm.

Viņa kaut ko bija uzgājusi.

Viņa bija pārskaitusies, ka bija ļāvusi viņiem bakstīties pa viņas prātu. Viņa nekad to vairs nepieļaus.

Viņa pavisam noteikti kaut ko bija uzgājusi.

Mīa iebāza pildspalvu mutē. Viens: kad tu guli mūsu priekšā, jauna, citāda. Mežā. Uz spalvātn. Aizsargāta? Jaundzimusi? Divi: kad tu esi dzīvnieks būrī, kad tu skrien ritenī, kad tev ir jāuzstājas. Kamilla, vai tev ir jāuzstājas? Vai tev ir jārāda, uz ko esi spējīga??

Mīa pāršķīra lapu un ļāva pildspalvai drāzties pāri nākamajai tukšajai lapai.

Māte? Kamilla, vai tu gribēji klāt par māti? Vai tu gribēji bērniņu? Izvēlētā. Kāpēc tu biji izvēlētā? Vai tu gatavojies kļūt par māti? Dzemdēt bērnu?

Mīa apjauta, ka pie viņas galdiņa kāds stāvēja, droši vien viesmīlis, un centās ar roku aizdzīt viņu prom, viņas glāzes vēl bija gana pilnas, tomēr cilvēks atteicās iet prom.

“Mīa Krīgere?” stāvs ierunājās, un, lai gan Mīa labprātāk gribētu, lai viņu liek mierā, viņa negribīgi atrāvās no savām piezīmēm. “Jā?”

Viņas priekšā stāvēja jauns vīrietis. Viņam mugurā bija melns uzvalks un nesen gludināts balts krekls, taču galvā adīta cepure.

“Esmu aizņemta,” Mīa ierunājās.

Jaunais vīrietis novilka cepuri, un parādījās izspūruši mati, kas abās pusēs bija melnā krāsā, bet pa vidu tiem bija balta svītra.

Mīa juta, kā viņā pamostas aizkaitinājums. Viņa bija kaut kam uz pēdām. Atbilde slēpās kaut kur šeit šajās lapās viņas priekšā.

“Es esmu Skunkss,” jaunais vīrietis iepazīstināja ar sevi.

“Ko?”

“Mani sauc Skunkss,” jaunais vīrietis atkārtoja, šķībi smaidīdams. “Vai tu joprojām esi aizņemta?”

Sunniva Rēda bija nostrādājusi pēcpusdienas maiņu un bija vairāk nogurusi kā parasti. Viņa bija slikti gulējusi, grozījusies no vieniem sāniem uz otriem, redzējusi dīvainus sapņus. Viņa nekādi nevarēja izdomāt, kas varētu būt tādus izraisījis. Vai tāpēc, ka viņš bija pārtraucis zvanīt? Sākumā viņš bija zvanījis viņai visu laiku, bezgalīgi daudz zvanu un lērums īsziņu, bet tad pēkšņi viss. Vairs nekā. Vai kaut kas bija atgadījies ar Kariju? Vai viņš bija iekļuvis nelaimes gadījumā? Varbūt viņai vajadzētu piezvanīt, lai apjautātos? Viņa nopūtās un iegāja pēdējā istabā, kas bija jāpārbauda, pirms viņa varēja pielikt punktu savai darba dienai. Torvals Sunns. Trakais vikārs. Parasti viņa pirms ieiešanas uz brīdi apstājās pie viņa durvīm, lai saņemtu dūšu, bet šodien viņa bija pārāk nogurusi; viņai vairs nebija spēka. Viņa tikai gribēja tikt mājās un iet gulēt.

Viņa iegāja istabā un nedaudz satrūkās, kad pamanīja viņu sēžam ar vaļā acīm un smaidu uz lūpām. It kā viņš būtu gaidījis viņas ierašanos.

“Es drīz miršu,” vikārs paziņoja.

“Torval, tā nerunājiet,” Sunniva iebilda, pieiedama pie viņa naktsgaldiņa, lai paņemtu kolēģu atnestās pusdienas, kurām viņš nebija pieskāries.

“Vai jūs neesat izsalcis? Vai nevēlaties neko ieēst?” Sunniva jautāja.

“Debesīs man pārtikas nevajadzēs,” vikārs turpināja smaidīt, joprojām neatraudams skatienu no viņas. Viņš lika viņai justies neomulīgi.

“Tā nerunājiet,” Sunniva sacīja. “Jums vēl daudz labu dienu priekšā.”

“Es drīz miršu,” vikārs atkal ierunājās, šoreiz daudz uzstājīgāk. “Bet man nekas nav pretī, jo es galu galā tomēr tikšu debesīs. Dievs man pavēstīja, ka es varu izpirkt savus grēkus.”

Sunniva sāka vākt kopā ēdienu.

Es netiklu ielaists Debesīs.

Esmu grēkojis.

Kāpēc Karijs vairs nezvanīja? Vai kaut kas bija atgadījies?

Viņa pacēla paplāti no naktsgaldiņa un gatavojās iet prom.

“Nē, paklausies,” vikārs uzstāja.

Sunnivas acīs parādījās lūdzošs skatiens. Viņa bija tik ļoti piekususi.

“Torval, man ir jānes šī projām,” viņa sacīja, izspiezdama smaidu. “Un tad mana maiņa ir galā. Bet drīzumā ieradīsies citi, tāpēc viss būs labi.”

“Nē,” vecais vīrs skaļi ierunājās, paceldams saliektu pirkstu. “Tai ir jābūt tev.”

Tas Sunnivu izbiedēja, un viņa apstājās istabas vidū ar paplāti rokās.

Trakais vikārs.

Nē. Viņa tikai gribēja doties mājās.

“Lūdzu,” viņš ierunājās klusākā balsī, kad viņa sasniedza durvis. “Es negribēju kliegt, Dievs, piedod man, bet tā tam ir jānotiek. Tu esi vēstnese.”

Sunniva pagriezās un paskatījās uz viņu. Viņš cieši vērās viņā ar lūdzošām acīm. Viņš bija salicis rokas kopā.

“Lūdzu?”

“Kas man ir jāklausās?” Sunniva nopūtās.

“Liels tev paldies,” vecais vīrs pateicās, kad redzēja Sunnivu noliekam paplāti uz galda pie durvīm un atgriežamies pie viņa gultas. “Mēs abi tev sakām paldies, Dievs un es. Vēstnese.”

Viņš pacēla rokas pret debesīm un kaut ko nomurmināja.

“Torval, kāpēc es esmu vēstnese?” Sunniva jautāja. “Un kas tā ir par vēsti? Un kam tā ir domāta?”

Vikārs atkal viņai uzsmaidīja. “Sākumā man tas šķita neloģiski, bet tad es uzzināju, bis tu esi.”

“Kas es esmu? Torval, jūs taču zināt, kas es esmu. Mēs jau mūžību esam pazīstami.”

“Лк, nē, nē,” vecais vīrs noteica, viegli ieklepodamies. “Es nezināju, līdz nebiju izdzirdējis, ko runā citas māsiņas.”

“Par ko jūs runājat?”

“Nu, zini, viņas sačukstas un tenko, kad maina gultasveļu. Viņas domā, ka Torvals jau neko nedzird, viņas domā, ka viņš jau pat nav cilvēks, tikai kāds, kas gaida savu nāvi: nē, viņš jau nezinās, ja mēs runāsim par Sunnivu.”

“Ko?” Sunniva bija apjukusi. “Ko tad viņas saka par mani?” Piepeši viņu ieintriģēja tas, ko vecais vīrs grasījās stāstīt.

“Un tad es sapratu, ka tu esi vēstnese,” vecais vīrs laimīgi noteica, tad izskatījās, ka viņa uzmanība tika novērsta.

“Ko tad viņas saka par mani?” Sunniva uzstāja, liekot viņam atgūties.

“Nu, neko sliktu. Tikai to, ka tu vairs neprecēsies ar policistu. Ka viņš dzer un notriec jūsu naudu azartspēlēs.”

“Kas, pie ve...” Sunnivai izspruka, bet viņa apturēja sevi. Viņa strādāja vienīgajā vietā visā Norvēģijā, kurā par lamāšanos varēja atlaist.

“Kā viņas uzdrīkstas...”

“Kuš, kuš, mans draugs, tas viss ir uz labu.”

“Kā gan tas var būt uz...?”

“Tatad tā ir taisnība? Viņš ir policists?”

“Jā, savā ziņā.” Sunniva piekrītoši pamāja ar galvu.

“Ak, Dievs, paldies tev. Tagad es došos uz Debesīm.” Vecais vīrs pasmaidīja un sasita savas krunkainās plaukstas.

“Torval, es nezinu, vai...” Sunniva nopūtās, bet viņš pārtrauca viņu:

“Lielu grēku var izpirkt tikai ar liela labā darba paveikšanu.”

U T? • Y>

k.s nezinu...

“Tā rakstīts Svētajos rakstos, un tas ir Dieva vārds,” vikārs turpināja runāt, ignorējot viņu.

Sunnivu pārņēma sajūta, ka viņš jau atkal drīzumā nogrims neprātā, tomēr kaut kas viņa acīs lika Sunnivai domāt, ka šodiena bija citāda. Viņa vēl nekad nebija redzējusi viņu tik modru.

“Tātad es esmu vēstnese,” viņa ierunājās. “Ko jūs gribējāt man pastāstīt?”

“Vai esi lasījusi laikrakstus?” vecais vīrs vaicāja, joprojām būdams pie skaidras apziņas.

“Par ko jūs runājat?”

“Par upurjēru grēka aplī?”

Sunnivai nācās kārtīgi piedomāt, līdz saprata, par ko viņš runā. Jaunā meitene, kas tika atrasta nogalināta mežā Hūrumlandetas tālākajā malā. Pēdējā laikā avīzes par to tik vien arī rakstīja. Kaila.

Nožņaugta. Kaut kādā rituāla. Viņa nodrebēja, vien iedomājoties par to.

“Kas ir ar viņu?” Sunniva jautāja, joprojām ieintriģēta.

“Es zinu, kurš tas bija.”

“Jūs pazināt meiteni?”

“Nē,” viņš attrauca, viņu izveda no pacietības Sunnivas nespēja sekot viņa domu gaitai.

“Par ko tad jūs runājat?”

“Dieva griba.” Vikārs pamāja ar galvu, atkal apmierināts ar notiekošo.

“Torval, par ko jūs tieši runājat?” Sunniva vaicāja.

Vecais vīrs sakrustoja rokas uz krūtīm un uz mirkli aizvēra acis, it kā sarunātos ar kādu, kas bija viņa galvā; tad viņš tās atkal atvēra un ieskatījās viņai tieši sejā.

“Es zinu, kas viņu nogalināja.”

50. nodaļa

Vīrietim, kas apsēdās pie viņas galdiņa, bija inteliģentas acis; viņš šķita mierīgs un par sevi pārliecināts, tomēr Mīa Krīgere nezināja, ko īsti par viņu domāt. Viņš bija ģērbies baltā kreklā un melnā uzvalkā, kas lika viņam izskatīties pēc uzņēmēja, tomēr viņa dullie mati, kas abās malās bija melnā krāsā un ar baltu svītru pa vidu, bija pretrunā ar viņa ārējo izskatu. Tagad viņa saprata, kā viņš bija ieguvis savu iesauku Skunkss.

Parasti viņai ļoti labi padevās cilvēku nolasīšana, tomēr šis jaunais vīrietis izstaroja kaut ko tādu, ar ko viņa vēl nekad nebija saskārusies. Viņš bija saģērbies šim notikumam par godu kā aktieris. It kā viņš gribētu būt īpašs un bija šādi saģērbies, lai izceltos pūlī. Pavisam drīz viņa saprata, ka domāja pavisam aplam.

Viņam pilnīgi nemaz nerūpēja ārējais izskats. Viņš varēja izskatīties, kā vien gribēja, jo viņam bija vienalga, ko citi domāja. Viņš bija viņš pats, un, ja kādam tas nepatika, nu, tad viņi varēja iet ellē. Skunkss pielika alus glāzi pie lūpām un uzsmaidīja viņai pāri glāzes

malai. Iespējams, ka tas bija alkohola dēļ, taču pirmo reizi ļoti ilgā laikā viņai bija sajūta, ka šis bija vīrietis, kas viņai tik tiešām...

Viņa nepabeidza šo domu, bet iztukšoja savu alu, uzklāja atkal savu policistes seju un nolika piezīmju bloku un pildspalvu malā.

“Tatad tu neesi aizņemta?”

Viņš varbūt arī bija nedaudz pašpārliecināts, bet Mīai pret to nebija nekas iebilstams.

“Patiesībā esmu gan,” viņa sacīja.

“Es parasti nemēdzu to darīt,” Skunkss teica, pirmo reizi novēršot skatienu no viņas un veroties ārā pa logu.

“Ko tieši?”

“Runāt ar policiju.” Viņš pasmaidīja, atkal skatīdamies uz viņu.

“Mēs tā sapratām,” Mīa sacīja. “Gabriels mums to lieliski izskaid-• » roj a.

“Gabriels, jā.” Skunkss nopūtās, atkal paceldams glāzi. “Viņš pārgāja tumšo spēku pusē...”

“Pēc viņa teiktā, tu esi tas, kas pārgāja tumšo spēku pusē,” viņa sacīja, kamēr viesmīlis uzlika jaunus dzērienus starp viņiem uz baltā galdauta.

“Vai viņš tā teica?” Skunkss jautāja.

“Es sapratu, ka tu esi ļaunais? Un Gabriels ir tas, kurš mums palīdz?”

“Tas ir atkarīgs no tā, kā uz to skatās.”

“Protams.” Mīa pasmaidīja, iedzerdama malku Guinness.

“Es parasti nedaru šādas lietas.”

Skunkss novilka žaketi un uzmanīgi pakāra to uz krēsla atzveltnes.

“Ja tu tā saki. Kāpēc tad esi ieradies?”

“Sauksim to par sirdsapziņu. Vai precīzāk par ziņkārību.”

“Ziņkārību?”

Skunkss pasmaidīja. “Tu esi tieši tāda, kādu biju tevi iedomājies.”

“Un kāda tad es esmu?”

Viņas galva sāka griezties. Mīa bija izdzērusi diezgan daudz, bet viņa centās saglabāt kontroli.

“Kā būtu, ja mēs beigtu runāt caur puķēm un ķertos pa taisno vērsim pie ragiem?”

Skunkss atkal paskatījās uz viņu, un jau atkal Mīu pārņēma sajūta, ka tādā gadījumā, ja viņa tagad nestrādātu, ja šis jaunais vīrietis, kas bija tik negaidīti parādījies, nebūtu tik ārkārtīgi nozīmīgs lietā, ko viņa izmeklēja, tad varētu...

Viņa likās mierā.

“Pilnīgi noteikti.” Mīa pamāja.

“Divas lietas,” viņš sacīja, atkal iemalkodams alu.

“Jā?”

“Pirmā,” viņš sacīja, skatīdamies uz viņu, “servera atrašanās vieta.”

“Tur, kur tu atradi filmu?”

“Jā, bet vispirms tev ir jāpieņem viena lieta,” Skunkss sacīja. “ Iu neko nezini, un tu neko nevari darīt.”

“Es?”

“Es nesaku to, lai liktu tev justies slikti par sevi, bet šī ir tehniska lieta. Es zinu, ka tu esi labākā savā jomā, bet uz mirkli pieņemsim, ka es esmu labākais savā, labi?”

“Gabriels ir ļoti labs,”Mīa iebilda.

Skunkss pasmaidīja. “Jā, Gabriels ir labs, bet viņš ir pārāk jauks. Vai tu zini, kas ir baltais hakeris?”

“Nē,” Mīa sacīja.

“Labi. Tad tu droši vien arī nezini, kas ir melnais hakeris?”

Mīa atkal noraidoši papurināja galvu.

“Skaidrs,” Skunkss sacīja, iztukšodams glāzi un paskatīdamies uz viņu. “Vēlreiz to pašu?”

Mīa piekrītoši pamāja, un Skunkss pasauca viesmīli.

“Labi, kur tad tu atradi to filmu? Kur atradās serveris?”

“Man ir grūti pateikt,” Skunkss sacīja, iztukšodams šotglāzi. “Kāpēc tā?”

“Jo viņi tos vienmēr paslēpj. Cik tu esi tehniska?”

“Kā tu to domā?”

“Cik daudz tu zini par datoriem?”

Mīa nolēma, ka vairs nedzers.

“Labi, izliksimies, ka es neko nesaprotu. Kā tu man to paskaidrotu?”

“Serveris, uz kura es atradu filmu,” Skunkss ierunājās, atkal iemalkodams no savas alus glāzes, “pieņemsim, ka tas bija Krievijā.”

“Labi?”

“Bet tas nebija.” Jaunais vīrietis ar svītrainajiem matiem atkal pasmaidīja, un viņa redzēja, ka viņš bija nedaudz noreibis.

“Vai tu kaut ko zini par spoguļiem? Par spoku IP adresēm?” “Neko.” Tagad pasmaidīja Mīa, visu uzmanību pievērsdama pildspalvai un piezīmju blokam.

“Ir iespējams noslēpt serverus.”

“Tātad tu nezini, kur tu to atradi?

“Jā un nē,” viņš noteica, atkal iemalkodams alu. “Lai kā arī viņi censtos tos noslēpt, tic atstāj aiz sevis pēdas, un tas mazumiņš, ko atradu Norvēģijā, nāca no mājas Sangthansheuenē.”

“Serveris bija šeit, Sangthansheuenē? Vai tur tu atradi to filmu?”

Mīa vairs nepieskārās saviem dzērieniem.

“Ullevollsveienas iela 61. Es to pārbaudīju. Tur kādreiz bija grāmatu veikals.”

“Grāmatu veikals?”

“Lietotu grāmatu.”

“Bet tagad?” Mīa viņu mudināja.

“Jā, tieši tā, tur kādreiz bija grāmatu veikals, bet tagad tur nekā nav.”

“Tu pārbaudīji?”

“Jā, tur tika pārdotas antikvāras grāmatas. Vecas grāmatas. Grāmatas par okulto, cik daudz es sapratu. Nu, tu zini, sātanisti un tamlīdzīgas lietas?”

Viņš šķelmīgi uzsmaidīja viņai pāri alus glāzei.

“Bet tas ir slēgts? Tagad tur nekā nav?”

“Pilnīgi nekā.” Skunkss lēnām pamāja ar galvu. “Bet...”

Ja?

“Pierādījumi nav nepārprotami. Iespējams, ka tas ir tikai kārtējais māneklis.”

“Labi,” Mīa noteica. “Un otrā lieta?”

“Ko?”

“Tu teici, ka ir divas lietas, pirmā un otrā?”

Skunkss nolika glāzi uz baltā galdauta. “Jā. Un tā ir tā sliktā.” Mīa nezināja, ko domāt. Skunkss izskatījās diezgan piedzēries, lai gan bija izdzēris tikai pāris dzērienu.

“Kādā ziņā?”

“Tu noskatījies to filmu, vai ne?” viņš jautāja, pārliekdamies pāri galdam viņas pretī. “Vai tu — es gribēju teikt, policija — ir uzzinājusi, par ko tā tieši ir?”

“Kā tu to domā, par ko tā tieši ir?”

“Jūs neesat, vai ne?”

“Es nezinu. Ja nu mēs neesam?”

Pie viņiem atkal pienāca viesmīlis. Bija pēdējo pasūtījumu laiks, bet Mīa ar rokas mājienu aizdzina viņu prom.

“Filma — meitene ritenī — vai tu to noskatījies?”

Hakera tēls ar svītrainajiem matiem otrā galda pusē sāka migloties viņas acīs, un Mīa nopriecājās, ka bija metusi mieru dzeršanai.

“Protams. Kas tad ir tā otrā lieta?” Mīa jautāja. Viņiem visapkārt ieslēdzās bāra apgaismojums.

“Ko?” Skunkss vaicāja, viņa acis bija glāžainas.

“Otrā lieta?” Mīa viņu mudināja. “Ja serveris bija pirmā, kas tad ir otrā lieta?”

Skunkss nolika tukšo glāzi uz baltā galdauta viņas priekšā.

“Tā nav filma,” viņš noteica asaru pilnām acīm.

“Kā tu to domā?”

“Та nav filma,” Skunkss atkārtoja, skatīdamies viņā.

“Protams, ka tā ir filma.”

“Nē. Tas ir fragments no tiešraides plūsmas.”

“Ko?”

“Tiešraides plūsma. Tas bija tiešraidē.”

“Ko tas nozīmē?”

Skunkss pacēla acis no galda un nopietnām acīm ieskatījās viņai sejā. “Viņi straumēja viņu internētā. Izrādīja viņu.”

“Ko?” Mīa iesaucās, tajā brīdī pie viņiem pienāca viesmīlis un paziņoja, ka krogs tiek slēgts un viņiem jādodas prom.

“Tā ir tiešraide,” Skunkss atkārtoja. “Kāds viņu noteiktu laika periodu filmēja, straumējot viņu internētā, droši vien procesa gaitā nopelnot naudu.”

“Bet kā?” Mīa jautāja, ārāsviedējam nākot viņu virzienā.

“Laiks doties mājās,” ārāsviedējs paziņoja ar smaidu sejā.

“Kā es tevi varu atrast?” Mīa vaicāja, kad abi stāvēja uz aukstā Hegdeheugsveienas ielas trotuāra.

Jaunais hakeris uzvilka žaketi un uzlika galvā adīto cepuri, kad tajā brīdī uz ielas viņu priekšā piestāja brīvs taksometrs.

“Tu nevari,” Skunkss sacīja un pamirkšķināja viņai.

“Jā, bet...?”

“Tcijene,” hakeris paziņoja taksometra vadītājam, tad iekāpa aizmugurējā sēdeklī un aizcirta aiz sevis durvis.

51. nodaļa

Hugo Langss, sešdesmit divus gadus vecs investīciju baņķieris, izkāpa Cīrihes lidostā no savas privātās reaktīvās lidmašīnas un iekāpa baltā Bentley markas automašīnā, kas bija atbraukusi aizvest viņu mājās. Brauciens uz viņa pilij līdzīgajām mājām Pfefikerezera krastā ilga nepilnas divdesmit minūtes, un tā laikā viņš šoferim nebilda ne vārda. Pavecais šveicietis nekad nerunāja ar saviem kalpotājiem.

Iespējams, ka saukt Hugo Langsu par baņķieri bija pārspīlēti, jo visa viņa bagātība bija mantota un savā mūžā viņš nebija strādājis nevienu dienu. Viņa tēvs, tērauda magnāts Ernsts Langss, bija aizgājis aizsaulē pirms septiņiem gadiem; viņš bija viens no Eiropas visveiksmīgākajiem uzņēmējiem, un viņa dēls, iespējams, tika uzskatīts par potenciālu viņa uzņēmuma pārņēmēju, tomēr Hugo bija pārdevis visas mantojumā saņemtās kompānijas. Viņš bija paturējis sev muižu Šveicē, īpašumu Bermudas, dzīvokļus Ņujorkā, Parīzē, Londonā un I Ionkongā, taču citādi simtprocentīgais ģimenes uzņēmums LangKrupp un visas tā filiāles tika pārdotas jauniem īpašniekiem. l ie, kuriem nekas netika — tēvoči, tantes un citi attālākie radinieki —, bija mēģinājuši darīt jebko, lai viņu apturētu; plašsazi-ņas līdzekļi visi kā viens rakstīja par izbiedēto ģimenes locekļu stāstiem, kas devās uz tiesām, lai apturētu uzņēmuma pārdošanu, — bet viņš tik un tā bija realizējis iecerēto. Hugo Langsam citu cilvēku viedokļi bija vienaldzīgi.

Viņš ļāva šoferim atvērt sev durvis un iegāja muižā, neuzmezdams skatienu kalpotājiem, kas paņēma viņa žaketi un platmali. Viņam bija daudz svarīgākas lietas, par ko domāt, un šodiena šķita svarīga diena.

Hugo Langss vienmēr bija bijis kolekcionārs, tomēr tikai pēc tam, kad tēvs bija nomiris un atstājis viņam mantojumā visu naudu, viņš visbeidzot varēja pirkt jebko, kas viņam patika. Viņa tēvs dzīves laikā bija skopulis, bet tagad tam vairs nebija nekādas nozīmes. Viņa māte nomira, kad Hugo bija četrpadsmit gadu, bet viņš nekad pēc viņas neilgojās. Ernsts Langss nomira no leikēmijas, viņš ilgu laiku pavadīja muižā, gulēdams uz nāves gultas; tika uzcelta jauna mājas piebūve tikai šim mērķim vien, tā bija teju vai neliela slimnīca, un Hugo mēdza viņu reizi pa reizei apciemot, nevis tāpēc, ka viņš to gribēja vai jebkādā veidā juta vecajam vīram līdzi, bet gan tāpēc, lai nodrošinātos, ka vecajam muļķim pēkšņi neiešaujas prātā doma atstāt naudu kādam citam.

Pēc tēva nāves viņš bija izmetis ārā visu, kas viņam atgādināja par vecākiem. Fotogrāfijas, apģērbu, portretus pie sienām. Viņš neredzēja iemesla to visu paturēt; viņam bija vajadzīga telpa savām kolekcijām.

Viņš glabāja savu automašīnu kolekciju vairākās muižas garāžās. Viņš vairs nespēja atcerēties, cik tieši viņam to bija, un viņš reti sēdās tām pie stūres, bet viņam patika, ka tās piederēja viņam, viņam patika tām pieskarties, skatīties uz tām, zināt, ka tās bija viņa. Viņa kolekcijā bija Hennessey Venom GT, Porsche 918 Spyder, Ferrari F12 Berlinetta, Aston Martin Vanquish, Mercedes CL65 AMG Coupe, un parasti tā bija pirmā lieta, ko viņš darīja pēc atgriešanās no brauciena uz ārzemēm, pārbaudīja savas garāžas, ar roku noglāstīdams dažas no automašīnām, bet ne šodien.

Šodien viņam prātā bija daudz svarīgākas lietas.

Viņš pa taisno devās uz savu kabinetu, apsēdās dziļajā biroja krēslā, ieslēdza datoru un juta, kā viņa sirds dauzījās zem krekla. Tas bija rets notikums. Hugo Langss nekad ne par ko neizjuta pārāk lielu sajūsmu. Kad viņš ieguva kaut ko jaunu savā īpašumā, viņš reizēm īsu mirkli izjuta satraukumu. Kā, piemēram, toreiz, kad viņš bija nopircis tobrīd pasaules visdārgāko pastmarku, 1885. gadā izdotu zviedru trīs šiliņu pastmarku, kāda bija tikai viena vienīga

visā pasaulē. Viņš bija nosolījis to slepenībā un iegādājies to par nedaudz mazāk kā divdesmit trim miljoniem Šveices franku, un tajā brīdī viņš bija izjutis ko līdzīgu trīsām, bet tās ātri vien bija pārgājušas. Nākamajā dienā viņš bija nopircis dārgu vīnu, veselu kasti ar Domaine Leroy Musigny Grand Cru, lai atdzīvinātu šo sajūtu, bet tas bija atstājis viņu bez ievērības cienīgas reakcijas.

Taču šis. Tas nelīdzinājās nekam, ko viņš jelkad bija pieredzējis.

Viņš vēl nekad nebija izjutis tādu baudu. Varbūt tad, kad viņš ieraudzīja naudas summas savos bankas kontos pēc tam, kad bija pārdotas visas kompānijas, bet, nē, pat tas nebija ar to salīdzināms.

Hugo Langss piecēlās kājās, nogāja visu garo ceļu pāri Itālijas marmora grīdai, lai pārliecinātos, ka durvis bija aizslēgtas, tad atkal apsēdās datora priekšā. Viņa pirksti trīcēja, kad viņš ar tastatūru ierakstīja slepeno internēta adresi.

Bija pagājusi vairāk nekā nedēļa, kopš norvēģu meitene ritenī bija nozudusi no viņa ekrāna, un viņš jau tagad sāka pēc viņas ilgoties. Viņš bija licis pārvietot savu gultu uz kabinetu, arī visas maltītes tika pasniegtas kabinetā, lai tikai viņi varētu būt kopā visu laiku. Naktīs, kad viņš nevarēja aizmigt, viņš varēja pieiet viņai klāt un pieskarties ekrānam. Bija tik patīkami, ka viņa atradās tik tuvu, bet tagad viņa bija nozudusi, un kopš tā brīža viņš vairs nejutās labi pats savā ādā.

Hugo Langss tādas lietas bija redzējis arī iepriekš. Ja tev bija nauda un tu zināji, kur meklēt, tad vienmēr varēja atrast kaut ko skatāmu, bet tas pārsvarā gadījumu nebija pa īstam. Viņš jau pa gabalu atpazina, kas bija viltojumi, bet šis?

Nē, šis bija pa īstam.

Paziņojumu viņš bija uzgājis tumšākajā internēta daļā pirms vairākiem mēnešiem, un, kas piesaistīja viņa uzmanību, bija tā eks-kluzivitāte.

Tikai pieciem augstākajiem nosolītājiem.

Tikai pieci cilvēki. Hugo Langsam nepatika dalīties, un viņam vairāk būtu paticis, ja viņa piederētu tikai viņam, taču pieci nebija slikti, viņš varēja tikt galā ar vēl četriem cilvēkiem, kamēr vien viņš nezināja, kas viņi bija, ko, saprotams, viņš nezināja; tieši tāpat kā viņi nezināja I Iugo identitāti.

Viņa bija nozudusi, un viņš ilgojās pēc viņas, taču šodien tika

izvēlēta jauna meitene, un sešdesmit divus gadus vecā vīrieša pirksti trīcēja tik ļoti, ka viņam nenācās viegli trāpīt uz pareizajiem tastatūras taustiņiem. Viņš atgāzās lielajā ādas krēslā ar smaidu uz lūpām, juzdams, ka sirds sāka sisties aizvien straujāk, tīmekļa lapai veroties uz lielā ekrāna uz sienas viņa priekšā.

Gandrīz pilnīgi melna lapa, īss teksts angļu valodā.

Kuru jūs gribat?

Kura būs izredzētā?

Un zem tā divas fotogrāfijas. Divas norvēģu meitenes.

Viņš bija tik ļoti sapriecājies, ka viņam bija grūti nosēdēt mierā. Viņa piere bija lipīga no sviedriem, un viņam nācās noslaucīt brilles kreklā, lai varētu izlasīt zem fotogrāfijām rakstītos vārdus.

Isabella Junga.

Mirjama Munka.

Viņš tik ļoti ilgojās pēc viņas, bet pavisam drīz būs jauna izredzētā. Viena no šīm divām meitenēm, un Hugo Langss jau bija atzinies, ka viņam patika viņas abas.

Hugo Langss uz bridi apdomājās, tad noklikšķināja vienu no fotogrāfijām, aizvēra mājaslapu, piecēlās no krēsla un devās uz guļamistabu, lai pārģērbtos vakariņām.

VI

.

52. nodaļa

Mia Krīgere piebrauca pie baltās vasarnīcas ar sajūtu, ka kaut kas nebija lāgā. Vakardienas negaidītā tikšanās. Šis hakeris Skunkss, kas, pēc Gabriela teiktā, ienīda policiju, pēkšņi bija uzradies no nekurienes. Pat apbūris viņu.Taču ejot mājās un vēlāk, kad viņa sēdēja dīvānā ar savām piezīmēm, viņa sāka apšaubīt hakera rīcības iemeslus. Pats galvenais, kāpēc viņš bija uzradies? Kā bija viņu atradis? Ko gan viņi patiesībā zināja par šo jauno vīrieti? Skunkss? Viņiem pat nebija zināms viņa īstais vārds. Viņš bija atradis to filmu. Nejauši? Kādā noslēpumainā serverī? Kas tagad nezināma iemesla dēļ bija izgaisis? Viņa pašūpoja galvu un atrada kabatā mobilo telefonu. “Ludvigs Gronlijs.”

“Jā, sveiks, šeit Mīa.”

“Sveika, Mīa, kur tu esi?”

Mīa nopētīja balto vasarnīcu savā priekšā. Nekurienes nomalē — tā to varētu vislabāk aprakstīt; viņa bija pavadījusi tik daudz laika, to meklējot, ka sāka satumst. Viņa jau bija grasījusies mest tai ar roku, kad galu galā bija pamanījusi nelielu piebraucamo ceļu, kas bija tik labi noslēpts, ka neviļus uzmācās doma, ka tas bija izdarīts ar nodomu.

“Laukos,” Mīa atbildēja.

“Kur?”

“Es tikai kaut ko pārbaudīšu. Vai vari man izdarīt vienu pakalpojumu?”

“Protams,” Ludvigs sacīja. “Kas tev ir vajadzīgs?”

“Man ir vajadzīga informācija par vienu adresi.”

“Skaidrs. Kas par adresi?”

“Ullevollsveienas iela 61.”

“Labi, ko tu gribi zināt?”

“Pilnīgi visu, ko tu vari atrast.”

“Labi?”Gronlijs vilcinājās.“Būtu vieglāk, ka es zinātu, ko meklēt?”

“Piedod. Adrese uzradās tikai vakar. Es galvenokārt vēlos uzzināt visu par grāmatu veikalu, kas pārdod vecas grāmatas ēkas pirmajā stāvā.”

“Antikvārs grāmatu veikals?”

“Tieši tā.” Mīa pabeidza sarunu, ielika telefonu kabatā un izkāpa no automašīnas.

Mazās baltās vasarnīcas ieeja atradās viņai tieši priekšā. Vienā dārza pusē bija sarkana piebūve. Ja neskaita to, tad apkārt tikai mežs. Biezs mežs, kurā koki bija noklāti ar sarmu. Un nebija ne skaņas. Kas varēja dzīvot šādā vietā? Šeit nekā nebija. Mīa prātoja, vai vajadzētu nospiest durvju zvanu, lai gan viņa zināja, ka neviena nebija mājās.

Jims Fūlesangs.

Vīrietis ar balto velosipēdista ķiveri.

Viņš šeit dzīvoja. Mazā baltā vasarnīcā nekurienes vidū, ko ieskāva augsti koki; Mīai šķita, ka tā izskatījās kā no šausmu filmas.

Klaustrofobiska.

Та bija pamesta.

Nevienas pašas skaņas.

Vīrietis ar garīgās veselības traucējumiem. Kas atkal tika uzņemts Dīkemarkas slimnīcā. Viņu nevarēja nopratināt. Kad viņi pirmo reizi runāja ar viņu, Mīai nešķita, ka viņš bija meklētais cilvēks. Spontāna atzīšanās, garīgi nestabils cilvēks, kas bija iedomājies, ka bija kādu nogalinājis. Protams, ka tas nebija nekas tāds, ko viņi varēja ņemt par pilnu, tāpēc viņš tika uzreiz palaists vaļā, un viņa bija aizmirsusi par viņu, taču tagad uzmācās šaubas. Ko viņa darītu, ja būtu bijusi slepkava? Ja vēlētos izvairīties no aresta, kā gan viņa to paveiktu, ja ne tieši šādā veidā? Kam gan ienāktu prātā turēt aizdomās idiotu ar baltu velosipēdista ķiveri, kas izliekas, ka nesaprot, par ko pats runā? Un ar Skunksu bija līdzīgi. Kurš gan turētu aizdomās jaunu hakeri, kas ienīst policiju, bet tad pēkšņi uzrodas, lai viņiem palīdzētu, jo tā, lūk, “sirdsapziņa” liekot?

Psihs izdzimtenis.

Mīa meklēja durvju zvanu, bet neatrada, tāpēc tā vietā pieklauvēja pie durvīm. Neviena nebija mājās. Kā jau viņa bija gaidījusi.

Jims Fūlesangs bija sazāļots līdz pat acuāboliem Dīkemarkā, iespējams, ka ar visu velosipēdista ķiveri galvā, tomēr viņa pacēla dūri un vēl vienu reizi pieklauvēja pie baltajām durvīm.

Kas gan gribētu dzīvot šeit nomalē?

Kādam bija jābūt cilvēkam, lai izvēlētos šādu dzīvesvietu?

Mīa sabāza rokas ādas jakas kabatās, nogaidīja dažas minūtes, līdz bija pilnīgi droša, ka neviens nenāca, tad mierīgā gaitā pa sārmaino zāli apgāja apkārt mājai un uzkāpa verandā mājas aizmugurē.

Viņai nevajadzēja daudz laika, lai atvērtu durvis. Viņa uzmanīgi ieslīdēja iekšā un izdvesa klusu Sveiki, vai šeit kāds ir?, taču atbildi nesaņēma. Nu, vismaz tas nebija melots. Jims Fūlesangs droši vien arī bija ieslēgts Dīkemarkā. Visa māja bija viņas pārziņā. Saprotams, ka ieiešana bez ordera bija nelegāla, tomēr Mīa Krīgere jau sen vairs nepievērsa uzmanību tādām formalitātēm. Munkam, protams, bija jāievēro likumi, jāpieprasa meklēšanas orderi, kas, ņemot vērā bezcerīgo birokrātiju, kurā viņi bija iegrimuši, vienmēr prasīja vairākas dienas vai tā vismaz tādos gadījumos, kad viņiem nebija īpaša pamatojuma; var būt, ka šajā lietā viņiem tāds bija, bet viņai nebija pacietības gaidīt. Mīa šķērsoja dzīvojamo istabu un atrada gaismas slēdzi.

Istaba lielākoties izskatījās tā, kā viņa to bija gaidījusi. Kārtīga. Tīra. Tā nepārprotami bija vecpuiša dzīvesvieta. Mīai nevajadzēja daudz laika, lai atrastu meklēto. Viņa ātri uzgāja fotoalbumus, kas bija kārtīgi sakārtoti grāmatu plauktā viņas priekšā un, kā viņa bija arī cerējusi, bija pedantiskā hronoloģiskā kārtībā.

“Vai tu fotografē?”

“Jā.”

Nebija jābūt nekādam ģēnijam, lai to pamanītu. Līmes paliekas fotogrāfiju aizmugurē. Veca, sabirzusi līme. Fotogrāfijas bija atradušās albumā. Lēti, brūni plastmasas albumi bija sarindoti apakšējā plauktā. Uz pirmā bija rakstīts 1989, bet uz pēdējā 2012. Viņas sirds sažņaudzās līdzjūtībā, kad viņa paņēma pirmos pāris albumus, apsēdās uz bēšā dīvāna un sāka tos šķirstīt. Nevienā fotogrāfijā nebija redzams neviens cilvēks. Tajās bija koki, vāveres, pakāpieni, ba-rotava. Tas visas bija datētas un ar parakstu. “Mīlīgs putnēns”, 1994. gads 21. februāris. “Bērzam izplaukušas lapas”, 1998. gada 5. maijs. Viņa sāka ātrāk pāršķirt lapas, jo precīzi zināja, ko meklēja, un tic bija viegli atrodami: tukši laukumi. Lapas albumos, kur kādreiz bijušas fotogrāfijas. Viņa drīz vien tās atrada. “Beigts kaķis”, 2006. gada 4. aprīlis. “Nabaga suns”, 2007. gada 8. augusts. Pirms sešiem gadiem. Pirms pieciem gadiem. Tik sen? Ar gada intervālu? Kāpēc gan tie...?

Viņas pārdomas tika iztraucētas, kad tumsa, kas jau bija pārņēmusi pagalmu mājas ārpusē, pēkšņi īslaicīgi izgaismojās, un tad atkal satumsa. Viņa nebija dzirdējusi, kā piebrauca automašīna, bet par to nebija nekādu šaubu.

Ārpusē kāds bija.

Mīa reaģēja zibenīgi; viņa atlika albumus atpakaļ plauktā, izslīdēja ārā pa verandas durvīm un paslēpās aiz mājas stūra ar cieši sakniebtām lūpām, lai elpa viņu nenodotu.

Cik šeit gan bija kluss.

Viņa dzirdēja pati savus sirdspukstus.

Viņa dzirdēja pati savu elpošanu.

Kas gan gribētu dzīvot tik tālu no visiem?

Un tad pēkšņa doma:

“Kāda velna pēc viņa nebija paņēmusi līdzi ieroci?”

Protams, ka viņai bija aizliegts nēsāt ieroci. Tas attiecās uz visiem Oslo policijas darbiniekiem. Policisti varēja nēsāt ieroci tikai tad, ja piederēja bruņotām vienībām vai viņiem bija īpaša atļauja. Mīa vienmēr bija devusi priekšroku Clock markas šaujamieročiem un bija izmēģinājusi vairākus modeļus: Glock 17, kas bija standarta modelis, bet viņai bija arī Glock 26, kas svēra mazāk un bija vieglāk paslēpjams pie ķermeņa. Bet tagad no tā nebija nekādas jēgas. Viņa gribēja sev iespert, ka nebija iedomājusies vienu no tiem paņemt līdzi.

Automašīna pagalmā.

Viņa dzirdēja kādu izkāpjam no transportlīdzekļa, tad klauvējienu pie durvīm. Vispirms vienreiz, tad otrreiz. Viesis. Jimam Fūle-sangam bija viesis. Viņa dziļi ieelpoja, apgāja apkārt mājas stūrim. Iedarbojās viņas policistes instinkti, un viņa pārskatīja apkārtni. Uz pakāpieniem stāvēja vīrietis, viņa svars bija aptuveni astoņdesmit kilogrami, un viņam mugurā bija mētelis, pagalmā stāvēja balts autofurgons, divi sēdekļi priekšā, pasažieru sēdeklī neviena nebija; ātrs skatiens visos virzienos, nekur nebija nekādas kustības; izskatījās, ka vīrietis uz pakāpieniem bija viens pats, un viņš bija gandrīz tikpat pārsteigts, ieraugot Mīu, cik viņa, ieraugot viņu.

“Kas jūs esat?” vīrietis izstostīja.

“Sveicināti, es atvainojos,” Mīa sacīja, pasmaidīja un pagājās viņam pretī. “Mīa Krīgere, Oslo policija. Es meklēju ļimu Fūlesangu. Vai viņš šeit dzīvo?”

“Ēm, jā,” vīrietis ar bārdu atbildēja.

“Neizskatās, ka viņš būtu mājās,” Mīa sacīja, joprojām smaidīdama.

“Ēm, nē,” vīrietis noteica. “Policija? Vai Jims ir izdarījis kaut ko sliktu?”

“Nē, nē, tikai tāda rutīnas vizīte. Un kas jūs būtu?”

Vīrietis uz pakāpieniem joprojām izskatījās šokēts, ka bija šeit kādu saticis.

“Henriks,” viņš atbildēja. “Es, nu...”

Viņš ar rokas mājienu norādīja uz savu autofurgonu, un tagad viņa to ieraudzīja, logotipu uz tā sāna.

/iūrumlandetas lielveikals.

“Es piegādāju viņa pirkumus, bet pāris dienas no viņa nebiju saņēmis nekādu ziņu, tāpēc iedomājos, ka viņš varbūt netiek ārā no mājas, un es...”

“Vai jūs viņu labi pazīstat?”

“Nē, es tā neteiktu,” vīrietis atbildēja. “Bet viņš jau gadiem iepērkas veikalā. Viņš ir nedaudz — nu, reizēm viņam vajag palīdzību.” Mīa vēlreiz pārlaida ātru skatienu visapkārt. Bija jau gandrīz pavisam satumsis. Nolādētais rudens. Viņa nebija braukusi uz šejieni, lai tikai pārskatītu fotoalbumus; viņai bija vēl viens tikpat svarīgs iemesls. Viņa bija cerējusi atrast taku uz ezeru, kur Fūlesangs bija uzņēmis fotogrāfijas.

“Neizskatās, ka viņš būtu mājās,” Mīa sacīja, viegli paraustīdama plecus.

“Viņam taču nav nekādas nepatikšanas,vai ne?”

“Nē, tas bija tikai par... satiksmes negadījumu šajā apkārtnē, sadursme. Mēs tikai pārbaudām, vai kāds ir kaut ko redzējis.”

“Ak vai,” vīrietis noteica un nokāpa lejā pa pakāpieniem ar satrauktu sejas izteiksmi. “Sadursme? Vai kāds tika ievainots?”

“Nē,” Mīa sacīja, atkal saērcināti pārlaizdama skatienu visapkārt.

Dienas gaisma bija pazudusi negaidīti. It kā kāds būtu nospiedis gaismas slēdzi.

Sasodīts.

“Vai es varu jums kā palīdzēt?” vīrietis jautāja. “Es gribēju teikt, ka šeit visus pazīstu. Kur tas notika?”

“Vai tas ir jūsu veikals?” Mīa ievaicājās, norādīdama uz nosaukumu uz autofurgona.

“Jā,” vīrietis atbildēja.

“Henriks, vai tā jūs sauca?”

“Jā, Henriks Eriksens, es...”

“Es jums piezvanīšu, ja man būs kādi jautājumi, labi?” Viņa atkal pasmaidīja.

“Jā, protams. Vai jūs gribētu manu telefona numuru?”

“Es to atradīšu, ja vajadzēs,” Mīa sacīja un iekāpa automašīnā.

Viņa apgrieza automašīnu mazajā pagalmā un brauca pa šauro ceļu.

Nolādētā tumsa.

Viņai vajadzēs vēl kādu citu reizi atbraukt. Viņa bija tikusi līdz galvenajam ceļam, kad iezvanījās mobilais telefons.

“Jā?”

“Šeit Ludvigs.”

“Jā?”

“Tu gribēji informāciju par to adresi?”

“Ko tu esi atradis?”

“Neko daudz. Ēkā galvenokārt atrodas dzīvokļi, bet pirmajā stāvā arī vairāki veikali.”

Visbeidzot ceļa malā parādījās ielu laterna, un Mīa atslābinājās. Viņa bija atpakaļ civilizācijā.

“Vai ir kāds lietotu grāmatu grāmatveikals?”

“Nē, es vismaz tādu neredzu.”

Velns parāvis.

Atgriezās nepatīkamā sajūta. Vakardienas negaidītā tikšanās. No zila gaisa. Viņš bija viņu apvedis ap stūri. Hakeris. Skunkss.

Nelietis.

“Paldies tev, Ludvig,” Mīa sacīja un brauca atpakaļ uz Oslo.

53. nodaļa

Isabella Junga sēdēja uz gultas savā istabā, viņai mugurā aizvien bija mētelis, un viņas sirds ātri sitās zem džempera. Kāds bija paslidinājis viņai zem durvīm vēl vienu zīmīti. Tas pats rokraksts, kas iepriekš.

Vai tu, lūdzu, tiksies ar mani? Slepenībā.

Tikai tu un es?

Viņa bija pārradusies no tēva apciemošanas viņa jaunajā municipālajā dzīvoklī Fredrikstādē. Viņa sen nebija tikusies ar viņu un priecājās par vizīti, bet viņu kopā pavadītais laiks nebija tāds, kā viņa bija gaidījusi. Viņš nebija neko daudz runājis. Viņai gandrīz bija tāda sajūta, ka viņa traucēja. Bija patīkami atgriezties audzētavā.

Isabella pasmaidīja un ar pirkstu lēnām vilka pa balto papīru.

Vai tu, lūdzu, tiksies ar mani?

Protams, ka viņa satiksies.

Viņa bija uzminējusi, ka tā bija no viņa, kad saņēma pirmo zīmīti. To, kuru viņš bija piespraudis pie sienas. Tas noteikti bija Peuluss. Viņa to bija redzējusi viņa acīs, kad viņš pirmo reizi parādīja viņai orhidejas. Un viņa nekādi nevarēja atcerēties, vai bija atbildējusi viņam ar to pašu, bet vēlāk, kad vien viņai bija iespēja, viņa darīja visu, lai tā būtu.

Viņa zināja, ka tam bija jāpaliek par noslēpumu. Viņai vēl nebija sešpadsmit, tas arī bija iemesls. Viņa bija pārāk jauna. Nepilngadīga. Neatļauta mīlestība — bet tas to darīja tikai vēl iekārojamāku.

Isabellai Jungai bija tikai piecpadsmit, bet viņai bija tāda sajūta, ka jau kopš bērnu dienām bija pieaugusi. Viņai bija nospļauties par vecumu. Kas vispār bija vecums? Tikai cipars. Bet viņa saprata viņu, protams, ka saprata. Viņam bija pāri divdesmit. Viņš varēja zaudēt darbu; iespējams, pat nonākt cietumā. Tāpēc viņa par to nevienam nebija neko teikusi. Tieši tāpat kā viņš. Viņi nekad nebija viens otram pieskārušies. Pat ne apskāvušies. Tik vien kā saskatījušies. Viņš skatījās uz viņu, un viņa skatījās uz viņu.

Bet tad visbeidzot zīmīte:

Tu man patīc.

Un tagad vēl viena:

Vai tu, lūdzu, tiksies ar mani? Slepenībā.

Tikai tu un es?

Isabella loloja šos vārdus, bet viņa bija apjukusi. Viņa tik tikko bija atgriezusies audzētavā, kad bija padzirdējusi baumas. Policija bija aizvedusi Paeulusu un Benedikti Rīsu. Viņi abi esot ārā strīdējušies, policija bija saslēgusi abus rokudzelžos, un kopš tā brīža par viņiem nekas nebija zināms. Satrauktā Isabella bija devusies pie Helēnes, taču pie durvīm tika aizraidīta prom.

“Es pašlaik esmu nedaudz aizņemta, atnāc, lūdzu, vēlāk.”

“Bet es tikai...”

“Vēlāk, Isabella, labi?”

Tas neapšaubāmi bija saistīts ar Kamillu Grīnu — tam piekrita visas meitenes —, bet neviena tā īsti nezināja, kas patiesībā notika. Dažas teicās dzirdējušas, ka Benedikte bija apsūdzējusi Peulusu Kamillas slepkavībā.Tie, saprotams, bija meli. Visi zināja, kas Benedikte Rīsa bija par cilvēku. Mele. Viņa bija gatava teikt jebko, lai tikai gūtu uzmanību. Protams, ka Peuluss neko nebija darījis.

Pēkšņi pie durvīm kāds pieklauvēja, un tajās parādījās Sesilije.

“Vai tu jau guli?” izstīdzējusī meitene nočukstēja.

“Nē, nē, ienāc.” Isabella pasmaidīja un ātri pabāza zīmīti zem spilvena.

“Vai tu esi kaut ko vēl dzirdējusi?” Sesilije jautāja, apsēzdamās uz gultas viņai blakus.

“Nē, neko, es tikko atbraucu. Un tu?”

“Cilvēki saka visādas lietas,” Sesilije bēdīgā balsī noteica, un tagad Isabella pamanīja, ka viņas draudzene bija raudājusi.

“Neklausies viņos,” Isabella teica, aplikdama rokas ap trīcošo meiteni.

“Daži runā, ka Benedikte esot nogalinājusi Kamillu,” Sesilije sacīja. “Citi, ka to izdarīja Peuluss. Ak Dievs, ja nu tā ir taisnība?”

Isabella viņu ļoti labi saprata; tagad vairs nekur nešķita droši. Viņa arī tā jutās. Žurnālisti. Policija. Šeit vairs nebija ne miera, ne drošības.

“Bet, protams, ka tā nav taisnība.” Isabella pasmaidīja.

“Tu tā nedomā?” Sesilije nomurmināja, skatīdamās viņā ar uzticības pilnām acīm.

Viņas bija viena vecuma, bet reizēm Isabellai šķita, ka Sesilija bija pavisam maza. Sesilijei bija smaga bērnība. Slikti cilvēki. Ļauni cilvēki. Isabella bija dzirdējusi šaušalīgās detaļas, bet tagad negribēja par tām domāt. Tā vietā viņa centās pievērsties pozitīvām domām.

Vai tu, lūdzu, satiksies ar mani? Slepenībā.

Protams, ka viņa tiksies ar Peulusu. Viņa zināja par to viņa stūrīti. Viņa slepeno vietu. Slēptuvi īpašuma tālākajā malā. Viņa zināja arī par viņa augiem, bet nevienam nebija neko teikusi.

“Peuluss nevienu nav nogalinājis,” Isabella apgalvoja.

“Bet Benedikte?”

“Pilnīgi izslēgts. Viņa ir briesmīga, bet pavisam trula. Viņa neko tādu nebūtu spējīga izdarīt, pat ja gribētu, vai tev tā nešķiet?” Isabella pamanīja, ka Sesilije nedaudz pasmaidīja.

“Tā ir, vai ne? Viņa tik tiešām ir pavisam trula?”

“Jā.” Isabella atkal pasmaidīja.

“Atceries, kad mēs bijām Dabas muzejā un viņa jautāja, kāpēc viņiem nav neviena mērkaķa?”

Isabella ieķiķinājās.

“Un kāpēc visi dzīvnieki stāvēja tik nekustīgi?”

Sesilije atplauka platā smaidā.

“Viņa domāja, ka mēs bijām zoodārzā.”Isabella izplūda smieklos. Sesilije viņai pievienojās. “Cik viņa gan var būt stulba?”

“Ļoti stulba.”

“Es ienīstu sliktus cilvēkus,” Sesilije pēkšņi ierunājās un atkal saritinājās Isabellai blakus.

“Es par tevi parūpēšos. Nebaidies,” Isabella sacīja, atkal glāstīdama meitenes matus.

Piepeši atsprāga vaļā durvis un tajās parādījās aizelsusies Sinne. “Viņi ir atpakaļ.”

“Kas?”

“Peuluss un Benedikte. Viņi ir atpakaļ. Viņi tik tikko atbrauca. Policijas automašīnā. Viņi pa taisno devās uz Helēnes kabinetu.” Viņš bija atgriezies.

Isabellas sirds nodrebēja.

Vai tu, lūdzu, tiksies ar mani? Slepenībā. Tikai tu un es?

Viņa pasmaidīja.

Pats par sevi saprotams.

54. nodaļa

Ilolgers Munks pakāra savu daflkota mēteli gaitenī, novilka kurpes, iegāja vannasistabā un atvēra skapīti. Viņš atrada pretsāpju līdzekļus, ielika divas tabletes mutē un uzdzēra virsū ūdeni, tad iegāja dzīvojamā istabā, īsti nezinādams, ko ar sevi iesākt.

Pēc tikšanās ar Mīu Justisen viņš bija tik noguris, ka uzreiz bija devies pie miera, tomēr nebija varējis aizmigt. Viņš bija zem dūnu segas grozījies no vieniem sāniem uz otriem, atkal piecēlies un bezmērķīgi klīdis pa dzīvokli, līdz visbeidzot saģērbās un devās pastaigā.

Galvassāpes bija pielavījušās bez brīdinājuma. Deniņos un aiz acīm sāpīgi pulsēja. Tā, it kā viņš būtu ar vāli saņēmis triecienu pa pakausi, viņam sāka rādīties zvaigznītes un mutē parādījās metāliska garša. Migrēna?

Holgcrs Munks ļoti labi apzinājās, ka viņš nepavisam nebija tas veselīgākais cilvēks uz planētas, taču līdz šim galva nebija sagādājusi nekādas raizes. Pulkstenis rādīja gandrīz trīs. No rīta. Kāpēc? Viņš neizjuta nogurumu. Tikai šīs nebeidzamās galvassāpes. Viņš gaidīja, kad iedarbosies tabletes. Vai viņš sāka novecot? Viņam pēc pāris dienām bija, pag — piecdesmit četri, piecdesmit pieci? — tas taču vēl nebija nekāds vecums. Vai arī bija? Viņš iešļūca virtuvē, ieslēdza tējkannu un pavēra ledusskapja durvis. Pārtika. Pārtika resnajam izmeklētājam nekad nesagādāja nekādas problēmas, bet tagad, kad viņš tur tā stāvēja, blenzdams ledusskapī, viņš pirmo reizi nevarēja atrast nevienu pašu pārtikas produktu, ko gribētu ēst. Viņš izņēma krūzi no trauku skapja virs izlietnes, pagaidīja, kamēr uzvārījās ūdens, tad ienesa tējas krūzi dzīvojamā istabā, kur apstājās pie kompaktdisku plaukta.

Kāds gards uzkožamais. Fonā mūzika, kamēr viņš skatījās televīziju bez skaņas, pārslēdzot kanālus. Та bija viņa ierastā rutīna. Atbrīvot prātu, atslēgties no dienas, kas tuvojās izskaņai; savdabīga meditācija. Laba maltīte, attēli no visas pasaules, kas fonā uzzibsnīja ekrānā, — taču tagad viņš nevarēja atrast arī neko, ko gribētu klausīties. Munks apsēdās uz dīvāna un malkoja tēju, galvassāpēm lēnām atkāpjoties. Ārā aiz loga valdīja piķa melna tumsa. Pasaule bija aizmigusi, bet viņš nespēja atslābināties. Pēkšņi viņa dzīvoklis šķita nomācošs. Viņš bija darījis, ko varējis, iekārtodams sev māju Terēsesgātes ielā. Vienā stūrī auga juka. Virs dīvāna bija Mirjamas un Marionas fotogrāfijas. Kompaktdisku plaukts aizņēma lielāko daļu sienas aiz televizora. Viņš bija mānījis sevi, izlikdamies, ka šīs bija mājas, bet ta nebija. Lai kā arī viņš uz to skatītos. Noliktava, tas arī bija viss. Vieta, kur būt.

Kamēr viņš gaidīja...

Munks atstāja domu nepabeigtu, taču iegāja vannasistabā un iedzēra vēl divas pretsāpju tabletes. Izlikās, ka neredz laulības gredzenu, ko bija noņēmis un tur nolicis. Viņš atgriezās virtuvē un atvēra ledusskapi, joprojām neizjuzdams izsalkumu. Velti atgriezās pie kompaktdiskiem.

Viņš devās atpakaļ uz dīvānu, kad iezvanījās durvju zvans. Viņš uz mirkli sastinga, līdz saprata, kas tas bija par troksni. Viņš tik reti uzņēma viesus, ka skaņa viņam bija tikpat kā sveša. Un nakts vidū? Ta noteikti bija kļūda. Kāds bija atgriežoties no uzdzīves piespiedis nepareizo pogu, bet tad zvans iezvanījās vēlreiz. Un vēlreiz.

Nu jau aizkaitināts Munks piegāja pie nama iekšējā telefona.

“Sveiki?”

“Sveiks, Holger, šeit Mīa.”

“Ko?”

“Šeit Mīa. Vai es varu, lūdzu, ienākt?”

Ta atgriezās ar joni. Sajūta, it kā deniņos kāds dzītu iekšā naglu.

“Holger, vai tu tur esi?”

Viņam vajadzēja saņemt sevi rokās, lai atbildētu.

“Vai tu zini, cik ir pulkstenis? Kas noticis?”

Mīa aiz viņa durvīm. Tas notika pirmo reizi.

“Skunkss,” Mīa sacīja, griezīga balss iekšējā telefona otrā galā. “Hakeris.”

“Kas?” Holgers jautāja, atspiedies pret sienu.

“Man šķiet, ka mūs mēģina apvest ap stūri. Vai cs, lūdzu, varu ienākt?”

“Ir nakts vidus,” Munks iebilda,piespiezdams plaukstu pie pieres.

“Es zinu, bet mums vajag parunāt,” Mīa uzstāja. “Vai tu mani laidīsi iekšā vai ne?” viņa jautāja lejā uz ielas.

“Jā, protams,” Munks sacīja, un viņam izdevās sevi saņemt rokās tik lielā mērā, lai piespiestu pogu, kas atslēdza ārdurvis.

55. nodaļa

Mazais zēns gulēja zem dūnu segas, skatīdamies uz kalendāru pie sienas blakus gultai. Viņš bija tik ļoti priecīgi satraukts, ka viss ķermenis bija nospriegots. Lielā diena. Diena, ko viņi bija tik ilgi gaidījuši. Viņa mamma par to bija runājusi jau kopš... viņš centās saskaitīt, bet pietrūka pirkstu... nu, katrā gadījumā kopš vasaras, iespējams, ka vēl pirms tam. Lielā diena. Kad viss notiks. Labi, nu varbūt viņš nemaz nezināja, kas tieši notiks, bet tas bija nāvīgi svarīgi un tas bija lielāks par sauli vai mēnesi, un zemes dzimšanu. Viņš savilka plāno segu ciešāk ap kaklu un atkal ieskatījās kalendārā. Lai gan mamma bija viņam teikusi iet gulēt, tas bija gluži neiespējami. 1999. gada decembris. Та tur bija rakstīts. Tāds tagad bija gads. 1999. Taču tas vēl nebija tas aizraujošākais, tas aizraujošākais bija lapa pēc 1999. gada decembra, tā lapa, kuru viņš nedrīkstēja ieraudzīt, kamēr pulkstenis nebija nozvanījis pusnakti. Viņš tik un tā bija slepus palūrējis; viņš nevarēja sevi apturēt. 2000. gada janvāris. Iedomājies? 2000. gads? Zēns pie sevis pasmaidīja un juta, kā gultas otrā galā savilkās viņa kāju pirksti, kā tie parasti darīja, kad viņš bija tikpat laimīgs kā tagad; viņš to sajuta visā savā ķermenī līdz pat ausīm, kas mēdza ļoti sakarst. Un tas bija labi, jo decembrī mazā istaba palika auksta. Ļoti auksta. Un viņi varēja atļauties nopirkt baļķus kurināšanai tikai dzīvojamās istabas malkas krāsnī. Krāsnis bija dārgas. Tāpat kā malka. Parasti viņš devās pie miera pilnīgi apģērbts un ar vilnas cepuri galvā, bet viņš tik un tā sajuta, kā no aukstuma zeķēs savilkās kāju pirksti.

Lielā diena. Jauna tūkstošgade. Tu tikai padomā. Ka viena diena var būt tik svarīga? Kā tikai pāris minūšu varēja tik ļoti visu izmainīt? Pulksteņrādītāji kustēsies tik-tak, un, skat, presto! rādītāji aizraus prom visu ļauno, un iestāsies lielā diena, tā, ko viņi tik ilgi bija gaidījuši. Viņš atkal centās skaitīt, bet joprojām pietrūka pirkstu, kā arī dūraiņos tos bija pagrūti atrast.

Mazajam zēnam istabā pie sienas bija pulkstenis, bet tas nerādīja pareizo laiku, jo pirms kāda laika bija iztērējušās baterijas, un jaunas bija dārgas; rādītāji uz visiem laikiem bija iestrēguši ceturksni pāri pieciem. Viņš nevarēja tam uzticēties, tāpēc kopš tā brīža, kad māte bija teikusi iet gulēt, viņš bija centies skaitīt. Sienas pulkstenis dzīvojamā istabā bija rādījis piecas minūtes pāri astoņiem, un viņš bija centies šādi skaitīt sekundes; viens tūkstotis un viena, viens tūkstotis un divas, viens tūkstotis un trīs, bet pēc viena tūkstoša piecsimtās ar kaut ko viņam sāka reibt galva, tāpēc labāk bija, ja viņš gultā nogaidīs, kad mamma nāks un paziņos, ka tā bija iestājusies.

Lielā diena.

Viņš joprojām nezināja, kas notiks, bet viņš zināja, ka izzudīs ļaunie gari, un viņš cerēja, ka mamma būs laimīgāka. Viņam šķita, ka tā būs, jo viņa tik ilgi to bija gaidījusi.

Mazais zēns novilka vilnas cepuri zemāk pāri ausīm un centās sasildīties zem plānās dūnu segas.

“Pagrabs ir pārlieku liels,” mamma bieži sacīja katru reizi, kad viņš jautāja, kāpēc māja vienmēr bija tik auksta.

“Tavam tēvam viss nebija kārtībā ar galvu, taču viņš zināja, kā būvējamas mājas. Viņš zināja, kas tuvojas, ka mums vajadzēs vietu, kur paslēpties, kad viss aizies pa pieskari, kad pasaule aizies bojā, taču viņš to uzbūvēja par lielu. Vajadzēja vairāk mājas un mazāk pagraba, jo zem zemes paliek auksts, un tad aukstums iespiežas caur grīdas dēļiem istabā, vai saproti?”

Viņš daudz ko nesaprata, kad mamma runāja par viņa tēvu, jo viņš nekad viņu nebija saticis, bet tik un tā piekrītoši māja ar galvu, jo viņai nepatika, kad viņš uzdeva pārāk daudz jautājumu. Viņš zināja, ka tētis bija reāla persona, jo viņš bija uzcēlis māju. Viņš pats tēti nekad nebija redzējis, bet mamma neko neprata būvēt, tad jau tā bija taisnība. Reizēm viņš iedomājās, ka tētis bija tāds kā Pepijas Garzeķes tētis-pirāts. Ka viņš bija ļoti labs tētis, bet viņam bieži uz ilgu laiku nācās doties prom, ka viņš kādu dienu varēja uzrasties, mundrs vīrietis ar lielu, kuplu bārdu. Par to viņš mammai nebija bildis ne vārda — viņš pat pats pie sevis par to nebija īsti runājis —, bet bija daudz prātojis par to, kas īsti bija lielā diena. Ka, iespējams, tētis bija tas pārsteigums. Ka tētis iedrāzīsies pa durvīm ar zelta dārgumiem, pacels mammu gaisā un griezīs viņu uz riņķi, un viņš būtu atvedis viņiem dāvanas no visiem pasaules nostūriem, un viena no tām būtu malkas krāsns tikai viņam, lai vairs nekad nevajadzētu salt mazajā istabiņā, kas, šķietami, nekad nepiesila, jo īpaši jau ne decembrī.

Viņš bija daudz domājis par to, kas varētu notikt lielajā dienā. Bija izveidojis sarakstu. Mammai viņš to nebija rādījis; viņš to glabāja zem spilvena. Tagad tajā bija septiņas lietas: septiņas lietas, uz kurām viņš cerēja lielajā dienā.

Viņš prātoja, vai izņemt tagad sarakstu ārā un atkal apskatīt, bet mamma bija likusi iet gulēt, nekustēties un nenākt ārā no istabas, lai gan dzīvojamās istabas sienas pulkstenis bija rādījis tikai 8.05 vakarā.

LIELĀ DIENA.

To viņš bija uzrakstījis lapas augšgalā. Viņš bija pats sev iemācījis rakstīt un ar to ļoti lepojās. Un arī skaitīt. Noteikt laiku. Alfabētu. Visu paša spēkiem, un tas bija labi, jo tieši tāpat kā Pepija arī viņš negāja skolā. Sākumā viņš nebija sapratis, kas visur bija rakstīts. Uz brokastu pārslu kastes aizmugures, uz zobu pastas tūbiņas, uz piena paku sāniem, tajās trīs grāmatās, kas bija viņa istabā; sākumā tie bija tikai dīvaini ķeburi, nelieli zīmējumi, bet tad vienu dienu, kad mammas nebija mājās, viņam viss kļuva skaidrs. Viņš nemācēja teikt, kā tas notika, bet tas noteikti bija saistīts ar vārdiem, kas nāca no mammas mutes, un vārdiem, kurus viņš lietoja, lai atbildētu. Sākumā viņš bija domājis, ka tie bija tā vienkārši eksistējuši gaisā, bet tad bija saskatījis sakarību, ka tie bija tie paši vārdi, kas bija rakstīti uz lietām, uz kurām viņš skatījās.

Ar labu nakti.

Piens.

Janvāris.

Ziepes.

Tu vari vinnēt.

Tu vari vinnēt braucienu их Disnejlendu.

Un viņš bija sācis ar pildspalvu pierakstīt vārdus uz papīra, un šis atklājums bija gandrīz tikpat aizraujošs kā gulēšana zem segas, gaidot lielo dienu. Ka vārdus no viņa mutes un burtus, kurus viņš redzēja it visur, varēja pierakstīt uz papīra ar tādu mazu pildspalvu.

Mazais zēns piecēlās, izkāpa no gultas, lai nedaudz pakustētos, lai iekustinātu asinsriti, jo viņš zem plānās sedziņas bija pārsalis zils pat ar visām drēbēm mugurā, un, kad viņš izelpoja, no mutes cēlās mākoņiem līdzīgi mutuļi.

Viņa tētis bija uzcēlis māju, taču zēnu nepameta doma, ka par spīti tam, ka tēvam padevās būvniecības darbi un viņiem tik tiešām bija vajadzīga vieta, kur paslēpties, kad pasaule juka un bruka, mammai tik un tā bija taisnība. Pagrabs bija pārāk liels. Nebija nekādas atšķirības, vai viņš gulēja ar drēbēm vai ne, viņa istaba tik un tā bija ledaini auksta. Uz mirkli viņam iešāvās galvā doma, kā būtu, ja viņš ietu atpakaļ uz dzīvojamo istabu, kur bija krāsns, bet tad nolēma tā nedarīt. Ja nu viņš kaut ko bija iemācījies, tad tas bija tas, cik ārkārtīgi svarīgi bija nenokaitināt mammu.

Mazais zēns piegāja pie sava drēbju skapja un atrada vēl vienu džemperi. Norvēģu vilnas džemperis. Tas bija viņa labākais džemperis, un viņš to vilka tikai uz dzimšanas dienām vai kad drīkstēja iziet ārā no mājas, bet viņš tik un tā to uzvilka mugurā, pāri visām drēbēm un palīda atkal zem segas. Viņš atkal uzmeta skatienu kalendāram: 1999, slikts gads; viņš nevarēja vien sagaidīt, kad varēs pāršķirt lapu.

2000. gada janvāris.

Jauna tūkstošgade.

Viņš nebija nerātns, nepavisam ne. Viņš vienmēr darīja to, ko viņam teica, un mamma bija tikai teikusi, ka jāiet gulēt, nevis to, ka viņš nedrīkstēja apskatīt savu sarakstu.

Mazais zēns novilka dūraiņus, atrada kabatas lukturīti, izņēma zem spilvena paslēpto sarakstu un pasmaidīja.

LIELĀ DIENA

Manu vēlmju saraksts:

1. Mamma ir laimīga.

2. Tētis atnāk atpakaļ un pataisa pagrabu mazāku.

3. Es drīkstu iet ārā no mājas.

4. Es vairs neraustu mammas matus, kad tos ķemmēju.

5. Es drīkstu iet skolā.

6. Es varu pateikt mammai, ka zinu alfabētu, skaitļus un ka protu lasīt un rakstīt, un viņa nepaliek dusmīga.

7. Es iegūstu draugu.

Vējš uzradās pēkšņi, gāžoties sienās, atsakoties iet prom. Tas pūta cauri plānajiem logiem; tas elpoja ledainu gaisu viņam sejā, uz tā nelielā ādas laukuma, kas nebija aizklāts, starp vilnas cepuri un dūnu segas malu.

Jau atkal viņš apsvēra iespēju celties kājās un doties uz dzīvojamo istabu, bet tā nedarīja, jo mamma bija teikusi tā nedarīt.

Viņa mamma.

Mazajam zēnam nebija neviena cita cilvēka — nekad neviena nebija bijis — viņam bija tikai mamma.

Kad viņa izgāja ārā, tad viņš palika mājās viens pats. Reizēm aizritēja dienas, pirms viņa atgriezās, bet tas nebija būtiski. Viņa bija zēnam pilnīgi viss.

Viņš mēdza ķemmēt viņas skaistos blondos matus krāsns priekšā. Palīdzēja ar sūkli un ziepēm nomazgāt tās ķermeņa daļas, kuras viņai bija pagrūti pašai nomazgāt. Mazais zēns tagad smaidīja.

Lielā diena.

Un, pats to neapjauzdams, viņš bija tik cieši aizžmiedzis acis, ka bija nozudis no aukstās telpas savos sapņos, un, kad viņš pamodās, viņš zināja, lai arī pulkstenis uz sienas joprojām rādīja ceturksni pāri pieciem.

Ka vairs nebija 1999. gads.

Ka bija 2000. gads.

Lielā diena.

Tā noteikti bija. Tikai viņa bija piemirsusi viņu pamodināt. Viņš atmeta segu un izskrēja no aukstās guļamistabas. Ar platu smaidu sejā viņš maršēja cauri dzīvojamai istabai uz mammas guļamistabu. Muļķīgā mamma. Viņš atvēra viņas guļamistabas durvis un sastinga.

No jumta spāres nokarājās virve.

No virves, kas bija cieši savilkušies ap kaklu, karājās kails ķermenis ar gariem blondiem matiem, nekustīgiem locekļiem un zilu seju. Viņas acis bija plaši ieplestas, un mute neizskatījās tā, it kā varētu runāt.

Mazais zēns izvilka krēslu istabas vidū, apsēdās, gaidošām acīm skatījās uz ķermeni, kas šūpojās no jumta, un pasmaidīja pie sevis. Un pacietīgi gaidīja, kad viņa pamodīsies.

56. nodaļa

Viņa pulsējošās galvassāpes visbeidzot sāka atkāpties. Apspiezdams nelielas žāvas, Munks nolika uz galda tējas krūzi Mīai.

“Vai tev nav nekā labāka?” viņa jautāja, saviebusies par tējas krūzi.

“Kā tu to domā?”

“Vai tev nav nekā stiprāka?”

“Mīa, ir nakts vidus. Vai mēs nevaram šo atlikt uz rītdienu?”

“Nē, tas ir svarīgi," Mīa noteica neskaidrā balsī, un Munks saprata, ka viņa jau bija diezgan noreibusi, tomēr savā veidā mundra un modra.

Viņa kolēģe nebija papūlējusies novilkt apavus vai jaku; viņa bija bezceremoniāli atkritusi dīvānā, skatīdamās uz viņu ar to mirdzumu acīs, ko viņš bija redzējis jau tik daudz reižu pirms tam. Viņa bija kaut ko uzgājusi. Та joprojām bija mistērija, kā Mīai tas izdevās, bet viņš bija iemācījies uzticēties šai sejas izteiksmei.

“Mīa, tu taču zini, ka es nedzeru.” Munks nožāvājās.

“Es zinu, bet, nu, paskaties tur?” Mīa pasmaidīja, ar galvu pamādama plaukta virzienā, kas atradās zem visiem tiem kompaktdiskiem.

Joka dāvanas no komandas. Katru dzimšanas dienu. Uzdāvināsim absolūti neko alkoholisku nedzerošam kaut ko dārgu, ko viņš nekad mūžā nedzers. Tur stāvēja astoņas neatvērtas viskija pudeles, kuru etiķetes viņam neko neizteica, un viņam arī nebija nekādas intereses to uzzināt.

“Jūties kā mājās,” Munks sacīja, pašūpodams galvu, kad Mīa piecēlās no dīvāna, paķēra vienu no pudelēm un atvēra to.

“Vai tev glāzes ir?”

Munks iegāja virtuvē, pagrāba no trauku skapja glāzi un ar acs kaktiņu pamanīja smaidošu seju fotogrāfijā uz ledusskapja durvīm, un tad viņš atcerējās.

Mirjama bija viņam zvanījusi.

Un viņš pa vidu visam notiekošajam bija aizmirsis viņai pār-zvanīt. Nolādēts. Viņš bija pieņēmis lēmumu, ka būs ģimenei pieejamāks. Viņš ienesa glāzi dzīvojamā istabā, kur viņš apjauta, ka Mīa visu to laiku bija runājusi.

Kas ir ar manu galvu?

“Viņš atnāca pie manis,” Mīa sacīja, pieliedama glāzi.

“Kurš?”

“Skunkss. Uzgāja mani Lorry."

“Skunkss?” Munks bija pārsteigts.

“Pilnīgi negaidīti.” Mīa pasmaidīja, iemalkodama dzērienu.

Munks atkal pamāja ar galvu.

“Neiespējami viņu atrast.” Mīa pasmaidīja. “Neiespējami sazināties.”

Munks ļāva viņai runāt.

“Ticšraides plūsma. Та viņš teica.”

“Kas?”

“Tā filma, kas mums ir. Ar Kamillu ritenī. Tas nebija tikai ieraksts; viņš teica, ka tā bija tiešraides plūsma.”

“Plūsma?”

Munks sāka atžirgt.

“Jā.” Mīa nepacietīgi pamāja ar galvu. “Viņš teica, ka viņi filmējuši Kamillu. Pārraidījuši viņu. Mēnešiem ilgi.”

“Ak Dievs,” Munks ierunājās, pretīguma pārņemts.

“Jā, psihi, vai ne?”

“Tas ir šausmīgi...”

“Bet tas nav tas, ko es tev gribēju pastāstīt,” Mīa sacīja, atkal piepildīdama glāzi.

Tātad viņa bija aizdevusies uz Lorry, viņa nebija gājusi mājās, un viņa acīmredzami bija izdzērusi lielu apjomu alkohola. Viņa atkal pielika glāzi pie lūpām un tikpat kā to iztukšoja pirms atsāka runāt.

“Mīa, es...”

“Nē, nē, paklausies,” viņa dedzīgi ierunājās. “Kā to varētu zināt?

Ka tas nav ieraksts. Ka tā ir tiešraidcs plūsma. Ja vien...” Viņa atplauka lielā smaida un atkal skatījās viņā, viņa bija gandrīz sakarīga par spīti tam, ka bija tik ļoti piedzērusies.

“Tu esi tur iesaistīts?”

“Tieši tā,” Mīa sacīja.

“Nolādēts.”

«T »

Jep.

“Viņš vienkārši tā uzradās?”

“Jā. No zila gaisa.”

“Un tev šķiet, ka sirdsapziņa neliek viņam mieru? Ka viņš ir tas, ko meklējam?”

“Jā.” Mīa aizrautīgi māja ar galvu.

Pēkšņi Munks sajutās pavisam pamodies.

“Ko mēs tagad darām?” Mīa jautāja.

“Mēs viņu atrodam. Nopratinām. Pārbaudām, vai mums ir pamats apsūdzību izvirzīšanai.”

“Nē, ne ar viņu.”

“Par ko tu runā?”

“Ko mēs darīsim ar Gabrielu?” Mīa jautāja.

“Pagaidi, ko?”

“Viņi abi ir draugi.”

“Tātad tev šķiet, ka Gabriels zina vairāk, nekā mums saka?”

Mīa paraustīja plecus. “Vai tev nešķiet jocīgi, ka Gabriels mums tā arī nav pateicis, kas Skunkss ir un kur mēs viņu varam atrast?”

“Mīa...”

“Nē, paklausies, lūdzu. Pēkšņi uzrodas video. Pilnīgi ne no kurienes. Un Gabriels — nu, cik tad ilgi mēs viņu vispār pazīstam? Sešus mēnešus?”

“Mīa, tu taču tagad neapgalvosi, ka...”

“Nē, es, Holger, runāju nopietni, es esmu kaut ko uzgājusi,” Mīa viņu pārtrauca. Viņa iztukšoja savu glāzi un atkal to piepildīja.

“Jā’, bet...”

“Nē, paklausies, Holger. Skunkss kaut ko zina. Man šķiet, ka viņš zina diezgan daudz. Un, ja Skunkss kaut ko zina, tad, manuprāt, ir pavisam iespējams, ka arī Gabriels to zina. Mums viņam tas ir jāpajautā, bet tas jādara uzmanīgi, tāpēc es gribēju ar tevi uzreiz runāt. Vai tu tagad saproti?”

Munks domīgi pamāja ar galvu. “Būs labāk, ja tu to darīsi,” viņš galu galā noteica.

“Ko tieši?”

“Runāsi ar Gabrielu. Rīt. Tu viņam patīc. Panāc, lai viņš tev izstāsta visu, ko zina.”

Tā atkal pielavījās viņam. Metāla garša mutē. Sajūta, it kā kāds dzītu viņam deniņos naglu.

“Labi,” Mīa piekrita, iztukšodama glāzi.

“Bet apsoli, ka nedarīsi to citiem redzot?”

“Nē, protams, ka ne.”

“Mums ir komandas sapulce desmitos no rīta. Var būt, ka tu varētu to darīt pēc tam?”

“Labi.” Mīa pamāja, celdamās kājās.

“Tad tev šķiet, ka tas ir viņš?” Munks jautāja, kad viņi bija izgājuši gaitenī. “Skunkss?”

“Jā. Man tā šķiet, tur pavisam noteikti kaut kas ir.”

“Sarunājuši, bet neesi neganta pret Gabrielu,” Munks sacīja, atvērdams viņai durvis.

“Protams,”Mīa sacīja.

Un nozuda lejā pa kāpnēm ar smaidu uz lūpām.

57. nodaļa

Gabriels juta, ka bija noticis kas nelāgs, un viņa aizdomas apstiprinājās, kad Mīa palūdza viņu ienākt viņas kabinetā uzreiz pēc sapulces.

“Kas noticis?” Gabriels apjucis jautāja, kad Mīa lūdza, lai viņš aizver durvis.

Mīa paskatījās viņā ar tādu sejas izteiksmi, kādu viņš līdz šim vēl nebija redzējis, aizdomu pilna un reizē ieintriģēta, viņas galva bija nedaudz pieliekta, it kā viņa censtos nolasīt viņa domas.

“Kas noticis?” Gabriels vēlreiz jautāja. Viņš paņēma krēslu un apsēdās.

“Man tev ir kas jāpavaicā,” Mīa sacīja. “Un tev ir jābūt pilnīgi atklātam.”

“Atklātam?” Gabriels pasmaidīja. “Kad tad es tāds neesmu bijis?”

Mīa uzgāja kabatā sūkājamo konfekti un uzlika to uz mēles, neatraudama skatienu no viņa.

“Skunkss,” Mīa ierunājās.

“Jā? Kas ir ar viņu?” Gabriels jautāja, viegli paraustīdams plecus. “Cik tad jūs patiesībā esat tuvi?”

Mezgls Gabriela vēderā savilkās ciešāk. “Kā tu to domā?” viņš vaicāja.

“Tieši tā, kā es pajautāju,” Mīa atbildēja, joprojām neatraudama skatienu no viņa.

Piepeši viņu saruna sāka izklausīties pēc nopratināšanas, un Gabrielam tas nepatika.

“Mēs kādreiz bijām labi draugi,” viņš sacīja.

“Cik labi?”

“Ļoti labi draugi. Uz ko tu tieši tēmē?”

“Bet vairs neesat?”

“Nē, vairs neesam.” Gabriels nopūtās. “Mīa, kas tagad notiek, vai tu mani par kaut ko apsūdzi?”

“Es nezinu,” Mīa atbildēja, atkal pieliekdama galvu. “Vai mēs varam tevi par kaut ko apsūdzēt?”

Mēs?

Gabrielā pamodās aizkaitinājums. Viņi bija runājuši par viņu, viņam nezinot, Munks un viņa; iespējams, ka vēl kāds no pārējiem.

“Es, goda vārds, nezinu, kur viņš ir,” Gabriels iesaucās, pametot gaisā rokas. “Varbūt tas nozīmē, ka esmu idiots, bet es nesaprotu, kāpēc tu gribi mani par kaut ko apsūdzēt?”

“Tātad tu viņu neesi saticis jau ilgu laiku?”

“Jau gadiem,” Gabriels noteica, purinot galvu. “Līdz tam brīdim, kad viņš piepeši parādījās.”

“Tatad jūs vairs neesat draugi?”

“Nē.”

“Kas notika?”

Gabriela mērs bija pilns. Viņš jau tā bija pārguris. Viņš bija slikti gulējis; nebija varējis aizmirst tēlus, kas jaucās pa galvu, lai kā arī censtos. Izvārgusī meitene uz ceļiem uz grīdas. Uzraksts uz

sienas viņai aiz muguras. Spalvām klātā ēna. Tikai iedomājoties to vien, viņu pārņēma drebuļi.

“Paklausies,” viņš ierunājās balsī, kas izklausījās daudz dusmīgāka, nekā viņš to bija gribējis. “Es zinu, ka esmu šeit jauniņais, ka neesmu tik labs kā pārējie, bet es strādāju no sirds, un, ja es zinātu, kur viņš ir, tad es tev to būtu pateicis. Vai tev šķiet, ka neesmu viņu meklējis? Vai tu to nesaproti? Vai tev tiešām šķiet, ka es viņu nemeklētu? Bet es neesmu saņēmis nekādu atbildi, un zini, kāpēc? Jo Skunkss negrib, lai viņu atrod. Jo...”

Viņš apstājās. Viņam vajadzēja nomierināties, viņam sāka mesties sarkans gar acīm.

“Jo?” Mīa jautāja.

“Nu, kā tev šķiet?” viņš vaicāja.

“Jo viņš iesaistās lietās, kuras nedrīkst nonākt atklātībā.”

“Tieši tā,” Gabriels sacīja, atkal pamezdams rokas gaisā. “Nu, un tagad ko? Jūs visi domājat, ka es tur esmu iesaistīts? Vai tā ir? Piedrāzt tevi, Mīa, es netaisos šajā klausīties. Esmu strādājis kā tāds maniaks kopš...”

Mīa pacēla rokas un pārtrauca viņu, pirms viņam bija iespēja vēl kaut ko pateikt.

“Piedod, Gabriel,” viņa ierunājās, un viņas skatiens atmaiga. “Bet man vajadzēja pārliecināties.”

“Par ko pārliecināties?” Gabriels atcirta.

“Piedod man,” viņa atkārtoja.

Mīa piecēlās no krēsla un uzmetās uz rakstāmgalda malas viņa priekšā.

“Vai jūs visi tā domājat? Jūs visi? Vai par to jūs visi runājat? Kā Gabriels un Skunkss strādā kopā? Kā vecie hakeri nodarbojas ar blakuslietām? Iesloga meitenes pagrabos. Nopietni, Mīa? Man no tevis nelabi metas.”

Tagad Gabriels bija tik dusmīgs, ka tik tikko valdījās. Viņš to nebija gaidījis. Kā gan viņiem varēja kas tāds ienākt prātā? Vai viņai bija kaut mazākā nojausma par to, cik lepns viņš bija, būdams šīs komandas loceklis?

“Gabriel,” Mīa ierunājās.

Viņa pievirzījās viņam tuvāk un uzlika roku uz pleca. Viņš prātoja, vai viņa gatavojās viņu apskaut. Izskatījās, ka viņa tik tiešām nožēlo izdarīto.

“Reizēm es neesmu tik taktiska, cik vajadzētu būt,” viņa sacīja, atstādama roku uz Gabriela pleca. “Es — nu, aizmirstu padomāt, pirms sāku runāt. Lūdzu, piedod. Nav tā, ka es domāju, ka esi iesaistīts, bet...”

“Bet kas?”

“Reizēm, ja cilvēkam kāds patīk, tad viņi mēdz viņus pasargāt, vai ne?”

“Un tu iedomājies, ka es, iespējams, cenšos pasargāt Skunksu?”

“Kaut kas uz to pusi, jā.” Mīa pamāja ar galvu. Viņa izklausījās nožēlas pilna.

“Pirmkārt,” Gabriels sacīja, “esmu pilnīgi pārliecināts, ka Skunkss arī pats ar visu tiktu galā. Otrkārt, mēs vairs neesam draugi. Treškārt, pat ja mēs vēl būtu draugi, ja man šķistu, ka viņš ir iesaistījies kādā lietā, ko mēs —jā, es saku mēs, jo esmu daļa no šī komandas, lai gan tas ir acīmredzami, ka tu tā nedomā, — censtos atrisināt, es nekādā gadījumā neko nenoklusētu. Vai tu tiešām tā domā par mani, Mīa? Un man jau šķita, ka mēs...”

“Gabriel,” Mīa ieteicās, izskatīdamās patiešām apbēdināta. “Protams, ka tu esi daļa no komandas. Tu visiem patīc, un visi domā, ka tu strādā fantastiski, turklāt tu šeit esi tikai sešus mēnešus, bet mēs bez tevis vairs netiekam galā, skaidrs? Lūdzu, notici tam, ka tā ir taisnība.”

“Nu, tā galīgi neizskatās.”

“Labi, uzklausi mani uz brīdi.” lurpinir

“No nekurienes uzrodas filma. Hakeris nejauši uzduras tai virsū. Serverī, kuru viņš nevar mums uzrādīt. Viņš to iedod vecam kolēģim, kas strādā policijā. Šis kolēģis nezina, kā ar viņu sazināties. Nu bet ko tu darītu? Tu taču to papētītu tuvāk? Vai ne?”

Gabriels pārdomāja viņas teikto un tad piekrita, ka viņai bija taisnība.

“Tātad?” Mīa jautāja, uzsmaidīdama viņam. “Vai starp mums viss kārtībā? Nopratināšana beigusies? Viss ir labi? Un vai tu saproti, kāpēc? Tas arī viss?”

*

“Labi.” Gabriels piekrītoši pamāja ar galvu, nedaudz pasmaidīdams. “Ar ko tu runāji par to visu?”

“Par ko?”

“Par šo? Par tavām aizdomām, ka es meloju.”

“Tikai ar Munku,” Mīa atbildēja. “Un viņš domāja, ka man nav taisnība, ja tu gribi zināt.”

“Vai tiešām?”

“Es reizēm aizmirstu pirms runāšanas padomāt, un tu visiem patīc. Vai esmu pietiekami līdusi uz vēdera tavā priekšā?”

“Jā, ir labi,” Gabriels sacīja.

“Lieliski.” Mīa pasmaidīja. “Tagad es gribu ar tevi parunāt par to īsto iemeslu, kāpēc es tevi ataicināju. Viņš mani atrada.”

“Kas?”

“Skunkss.”

“Tu joko? Nē. Viņš ienīst policiju.”

“Es nejokoju,” Mīa sacīja. “Es biju krogā, un pēkšņi viņš uzradās.”

“Tas ir pilnīgi neloģiski.” Gabriels izklausījās apstulbis.

“Tas ir dīvaini, vai ne?”

“Totāli.”

“Man tāpat šķita. Un viņš pieminēja dažas lietas, kurās man vajag tavu palīdzību. Vai mēs varam kopā uzmest aci?”

“Lai iet,” Gabriels piekrita.

58. nodaļa

Šeit, jaunajā gultā, kur viņi bija ļāvuši viņam gulēt, bija daudz siltāk. Viņš šeit atradās jau vairākas dienas un joprojām nezināja ne to, kur viņš bija, ne kas bija tie cilvēki, bet viņi teica, ka viņš bija drošībā un ka viņam vairs nebija jābaidās.

Mazais zēns viņus nesaprata, taču viņi bija iedevuši viņam paēst, un par to viņš priecājās, jo ilgu laiku nebija ēdis.

Nepazīstamās sejas šķita jaukas, bet tajā pašā laikā viņi bija arī diezgan stulbi. Piemēram, viņi neapjauta, ka viņu mājas sienas bija ārkārtīgi plānas un ka viņš dzirdēja, kā viņi runā par viņu, kad zēns bija devies pie miera. Mamma viņam vienmēr bija teikusi, lai viņš uzmanās no cilvēkiem, jo viņiem nevar uzticēties. Tagad viņš redzēja, ka viņai bija taisnība. Jo šie svešinieki teica vienu lietu, kad viņš bija istabā, un pavisam ko citu, kad viņi atradās otrpus sienai.

Tas ir nenormāli.

Viņa ir turējusi viņu kā cietumnieku tajā būdā desmit gadus.

Viņš nekad nav saticis citus bērnus.

Dievs žēlīgais.

Viņš vairāk nekā nedēļu sēdēja zem viņas apakšā.

Izbadējies.

Viņš centās izprast, par ko viņi runā; viņš nebija nekāds muļķis, viņi nepārprotami runāja par viņu, taču viņš visu nesaprata. Tāpat kā viņš nevarēja saprast, kāpēc mamma nebija ar viņu. Viņi bija noņēmuši viņu nojumta spāres, tie cilvēki, kas uzradās, un viņš bija ar nepacietību gaidījis, kad atkal satiks viņu, bet neizskatījās, ka viņa tam bija gatava vai arī viņam vajadzēja mammu pagaidīt šajā namā ar svešiniekiem, kuriem nevarēja uzticēties. Viņi bija stulbi, bet viņu ēdiens bija gards. Un istabas bija siltas. Un viņš bija jo īpaši sajūsmināts par grāmatām. Viņiem bija ārkārtīgi daudz grāmatu.

Viņi teica, ka viņam esot jārunā ar vīrieti ar šķidrajām Ūsiņām, kas pēc profesijas bija kaut kāds psihologs. Vīrietis ar šķidrajām Ūsiņām teica, ka zēns drīkstot ēst saldumus no bļodas, kas atradās uz galda viņiem pa vidu, droši vien, lai apvestu viņu ap stūri, kā jau cilvēki to darīja, bet viņš tik un tā ēda, jo tie labi garšoja, un, kamēr vīrietis bija runājis, viņš bija mājis ar galvu visās pareizajās vietās.

Vīrietis viņam bija pastāstījis par kaut ko, ko sauca par nāvi. Ka mamma bija aizgājusi un ka viņa nekad neatgriezīšoties. Sākumā viņš, saprotams, tam nebija ticējis, bet, laikam ritot, viņš sāka domāt, ka varbūt tur bija daļiņa patiesības. Jo, lai kā arī viņš gaidītu un cik ļoti arī cerētu, ka viņa ieradīsies tad, kad viņš no rīta atvēra acis zem segas, mamma nenāca. Tatad tā vieta nāve laikam patiešām eksistēja, un izskatījās, ka mamma tur bija nolēmusi uzkavēties. Viņš nezināja, cik ilgi, bet viņš arī nejautāja, jo ikreiz, kad viņš atvēra muti, lai kaut ko teiktu vai nu sievietēm, kas nesa ēdienu, vai vīrietim psihologam ar saldumiem, viņi savādi lūkojās zēnā.

It kā viņš būtu stulbs.

Viņi to nekad neteica skaļi, bet viņš to nolasīja viņu acīs. Tāpēc

viņš pārtrauca uzdot jautājumus. Viņš iemācījās tā vietā pamāt ar galvu. Viņš smaidīja un māja ar galvu, un viņiem tas patika. Un mājas sienas bija ļoti plānas, bet, tā kā viņam aizvien labāk padevās nerunāšana par to, kā viņš jutās, tad vārdi, kurus tie lietoja, lai runātu par viņu, aiz sienas sāka mainīties.

Viņam klājas tik ārkārtīgi labi.

Kāds atvieglojums.

Kāds murgs, vai tu vari iedomāties? Desmit gadus viņš pavadīja pilnīgi viens pats ar traku mammu tajā būdā ?

Bet tagad viņam klājas tik labi.

Vai tu esi pamanījis, cik viņš ir gudrs? Cik viņš daudz lasa?

Vai tu dzirdēji, ko Nils teica?

Nē, ko viņš teica?

Par klēpjdatoru ?

Ko tieši?

Sākumā viņš neesot zinājis, kas tas ir.

Vai tiešām?

Nu, jā, viņš neko tādu nebija redzējis, bet tagad lieto to visu laiku. Nils teica, ka nekad neesot redzējis kādu apgūstam kaut ko tik ātri.

Nu jau viņš šeit bija uzturējies apmēram gadu. Viņš bija izlasījis visas mājā atrodamās grāmatas vairākas reizes, ieskaitot arī tās grāmatas, par kurām cilvēki teica, ka tās esot domātas pieaugušajiem.

Nesaki riebīgas lietas par manu mammu.

Vienu vai divas reizes tas, kas atradās viņā, gandrīz bija izslīdējis ārā un licis viņiem nožēlot tās sliktās lietas, ko viņi teica par mammu, taču viņam izdevās sevi saņemt rokās. Viņam tas padevās aizvien labāk un labāk. Viņi tā arī nekad nepamanīja.

Vai, cik viņš ir mīlīgs.

Jā, vai ne?

Balsis cauri sienai. Un tas bija tieši tā, kā viņš to gribēja. Viņam nepatika tie vārdi, kurus viņš bija dzirdējis pirmajās naktīs. Tie lika viņam nodrebēt zem dūnu segas, lai arī viņam bija pietiekami silti.

Bet dažas lietas šeit nebija sliktas.

Galvenokārt grāmatas.

Un citi bērni.

Runājot par bērniem. Bērnu sejas viņam šķita tikpat dīvainas

kā pieaugušajiem, bet tad, ka viņam bija izdevies atšķetināt, kā viņus atdarināt, iemācīties nebūt pašam sev, bet tikai smaidīt un nekad neatklāt, kā viņš patiesībā jutās, lietas sāka uzlaboties.

Bet par visu visvairāk zēnu joprojām fascinēja klēpjdators.

Viņam to pirmo reizi parādīja vīrietis, vārdā Nils. Nelielu plastmasas taisnstūri, kas vērās vaļā, lai atklātu viņam pavisam jaunu pasauli.

“Vai tu tiešām nekad neesi redzējis klēpjdatoru?”

Un tajā brīdī mazais zēns bija izjutis to, kā viņā mītošais niknums bija izrāvies ārā, taču viņam bija izdevies saglabāt neitrālu sejas izteiksmi.

Tu neticēsi, cik viņš ir apdāvināts.

Vai tas nav apbrīnojami? Uzaugt tādos apstākļos un tik labi pielāgoties dzīvei.

Nē, es runāju nopietni. Viņš ir kā Bēthovens.

Es nesapratu?

Tiklīdz. Bēthovens ieraudzīja klavieres, viņš uzreiz zināja, kā tās ir jāspēlē.

Ko?

Dažiem ir jāmācās, bet Bēthovens, viņš tikai uz tām paskatījās, apsēdās un sāka spēlēt. Viņš uzreiz zināja, kas ir jādara.

Nil, par ko tu tagad runā?

Tas puika nekad mūžā nebija redzējis datoru. Bet, tiklīdz pie tā apsēdās, viņš uzreiz gluži instinktīvi zināja, kā tas darbojas.

Man prieks, ka viņam tik labi klājas.

Nē, tu nesaproti. Sis zēns ir unikāls.

Pagāja divi gadi. Viņš pierada pie visām dažādajām saldumu gāršām. Un, lai gan bērni nāca un gāja, viņam patika pavadīt laiku kopā ar viņiem. Nāve nepārprotami bija svarīga persona, kas rūpējās par viņa mammu līdz brīdim, kad viņa būs gatava atgriezties. Šajā laikā viņš gandrīz sāka uztvert šo vietu par mājām. Protams, ka tā ne tuvu nebija tāda kā dzīvošana ar mammu, bet nebija tik traki. Tagad balsis aiz sienas par viņu teica tikai labas lietas. Bērniem skolas spēļu laukumā patika ar viņu spēlēt futbolu vai kāpelēt pa zviedru sienu. Viņam nekas nebija pretī te uzgaidīt. Lai nāve izdara

visu, kas bija ar mammu darāms. Viņš naktīs labāk gulēja. Katru rītu viņš pamodās, juzdamies laimīgs.

Līdz pat dienai, kad pagalmā pie mājas piebrauca automašīna un pie viņa pienāca viena no sievietēm, kas par viņu rūpējās.

“Nāc, es gribu tevi ar kādu iepazīstināt.”

“Jā?” viņš bija atbildējis ar smaidu sejā.

“Tu dosies uz jaunām mājām.”

Viņam nenācās viegli saprast, ko tas nozīmēja.

“Sveiks,” teica sieviete ar blondiem matiem, kas bija izkāpusi no nepazīstamās automašīnas.

“Sveiki,” viņš atņēma sveicienu, izstiepdams roku un paklanīdamies, kā viņam bija mācīts.

“Mani sauc Helčne,” smaidīgā sieviete sacīja. “Helēne Erik-sena.”

“Kāpēc gan mums neiet iekšā, lai mēs visi varētu labāk viens otru iepazīt?” jautāja sieviete, kas par viņu rūpējās.

Un viņi tā arī bija darījuši, gājuši iekšā, un uz galda šķīvī bija smalkmaizītes un sarkana biezsula, ko viņš varēja dzert, un tad jaunās sievietes seja palika nopietna un viņa uzlika roku viņam uz pleca.

“Mēs par to ļoti priecājamies, patiešām. Ka tu tagad pievienosies mūsu ģimenei un kļūsi par daļu no tās.”

Puika nesaprata, kas notika, un viņā mītošā radība atieza zobus, taču viņam tik un tā bija izdevies saglabāt smaidu sejā, kuru viņš bija iemācījies rādīt ārpasaulei.

59. nodaļa

Mīa Krīgere nesa kafijas krūzi atpakaļ uz galdiņu un pa ceļam paņēma laikrakstu. Viņa to izšķirstīja, bet rakstītais viņu nomāca, tāpēc viņa to nolika malā un pievērsa uzmanību kam pozitīvam. Viņas kafijas dzēriena cortado garšai. Un tam, ka viņai bija paveicies jau pirmajā mēģinājumā. Viņa nekad nerāvās lūgt citiem departamentiem pēc palīdzības, bet Kripos izmeklētājs bija vairāk nekā atsaucīgs.

Policija ir bezspēcīga.

Kas nogalināja Kamillu Grīnu?

Viņu allaž pārņēma šī sajūta, kad viņa šķirstīja bulvāra presi, ka tā bija sava veida cīņa. Policija pret slepkavu. Tas bija bērnišķīgi. Pirmkārt, ja policija uzreiz nenoķēra slepkavu, tad viņi tika nozākāti. Otrkārt, — un šī bija lieta, kas viņā izraisīja vislielākās antipātijas, — noziedznieku slavināšana. Lai cik briesmīgi arī būtu viņu noziegumi, tiem tika veltītas bezgalīgas rakstu slejas. Mīa iedzēra vēl vienu malku kafijas un saka domāt, ka Munkam, iespējams, arī bija taisnība: viņš žurnālistus nicināja. Līdz šim Mīai pret viņiem nebija nekas iebilstams. Arī tad, kad viņi bija Mīu vajājuši pēc Markusa Skoga nošaušanas un viņai nācās patverties viesnīcā Majūštuā. Muļķi tādi, vai tiešām viņi nesaprata, ka paši bija daļa problēmas? Ka pasaulē bija cilvēki, kas bija gatavi uz visu, lai tikai iegūtu savas piecpadsmit minūtes slavas?

Marks Cepmens, kurš nošāva Džonu Lenonu.

Tikai lai ieraudzītu savu vārdu avīzēs.

Džons I Iinklijs, kas sašāva Ronaldu Reiganu, cenzdamies radīt iespaidu uz aktrisi Džodiju Fosteri.

Vai žurnālisti patiešām tik slikti pārzināja neseno vēsturi? Vai viņi neapjauta savu lomu šajā visā?

Rituālā slepkavība neatrisināta.

Policija neziņā.

Viņa centās nepievērst uzmanību virsrakstiem, bet tas bija grūti. Viņa bija nolikusi avīzi, bet apkārtējie joprojām turēja laikrakstus rokās, normālie cilvēki, kas bija izgājuši pusdienās, nelokāmi ticēdami viedoklim, ka plašsaziņas līdzekļi pauda patiesību.

Mīa pirms tam viņu nekad nebija redzējusi, taču viņu nebija grūti pamanīt; viņš tikpat labi varēja pielikt sev izkārtni, kad ienāca pa durvīm un pāri telpai meklēja viņu.

Kripos.

Kibernoziegumu nodaļa.

Vīrietis uzvalkā, pamanījis viņu, pamāja ar galvu, tad taisnā ceļā devās uz viņas galdiņa pusi, un viņi sarokojās.

“Roberts Larsens,” viņš sasveicinājās un apsēdās.

“Mīa Krīgere.”

“Cik patīkami jūs beidzot satikt.” Vīrietis pasmaidīja. “Un cik iederīgi, ka jūs no visām dienām piezvanījāt tieši šodien.”

“Kā tā?”

“Kristians Karlsens,” Larsens ierunājās, atkal viegli pasmaidīdams.

“Jūs domājat Skunksu?”

“Jā, Skunksu,” Kripos izmeklētājs piekrita, tad pieaicināja viesmīli un norādīja uz Mīas krūzi, likdams saprast, ka vēlas to pašu.

Viņš izņēma no portfeļa mapi un uzlika uz galda viņai priekšā.

“Es atzīstos, ka jūsu zvans mani pārsteidza. Mēs viņu jau kādu laiku novērojam, bet man nenāca ne prātā, ka viss ir tik nopietni.”

“Par ko jūs runājat?”

“Par slepkavību,” Larsens sacīja. “Nu, mums ir daudz informācijas par viņu, bet nekā tāda, kas norādītu uz slepkavību.”

“Kā jau minēju pa telefonu, pagaidām mums nekas daudz nav zināms,” Mīa sacīja. “Taču, mūsuprāt, to ir vērts pārbaudīt.”

“Es saprotu.” Kripos izmeklētājs pasmaidīja un pamirkšķināja viņai. “Top noslēpums, ja?”

Mīai vīrietis ne visai gāja pie sirds, bet viņa izlēma, ka neliks to manīt.

“Tātad kas jums īsti ir?”

“Kristians Karlsens.” Larsens nokremšļojās un atvēra mapi. “Melnais hakeris. Vai zināt, ko tas nozīmē?”

Mīa piekrītoši pamāja ar galvu. Skunkss arī pats bija lietojis šo terminu, tāpēc viņa to bija uzmeklējusi. Pastāvēja vairāki hakeru veidi. Viņa saprata, ka Gabriels bija baltais hakeris. Viens no labajiem.

“Un vai esat dzirdējusi par grupu Anonytnus? LulzSec?”

“Esmu dzirdējusi par Anonymus," Mia sacīja.

“Mūsdienās viņi ir kļuvuši teju vai par slavenībām,” Larsens paskaidroja, kamēr viesmīlis atnesa viņam kafiju. “Viņi ir no vietnes 4chan/b/. Vai esat dzirdējusi par tādu?”

“Nē, pilnīgi neko.” Mīa pasmaidīja, apjauzdama, ka šis bija pareizais ceļš, kā ar viņu runāt. Izlikties neko nezinām, lai gan Gabriels viņai bija šo to izskaidrojis. Vīrietis viņai pretī acīmredzami izbaudīja izrādīšanos viņas priekšā, un viņai galvenokārt rūpēja uz galda esošās mapes saturs.

“Garo vai īso versiju?” Larsens viņai jautāja.

“īso, lūdzu.”

“Labi. Tīmekļa vietne 4chun. Nekas vairāk kā bariņš idiotu, ja godīgi. Neveiksminieki. Līdz brīdim, kad viņi apjauta, cik viņu bija daudz.”

Larsens iemalkoja kafiju.

“Es saprotu,” Mīa sacīja.

“Jā, es runāju par cilvēkiem, kas nekur neiederas,” viņš paskaidroja. “Kuriem tagad rokās ir vara. Padomājiet pati, šie puiši, pusaudži, viņiem ir varbūt četrpadsmit vai piecpadsmit gadu, bet, ja vien vēlas, viņi var paralizēt sabiedrību.”

“Kādā veidā?”

“Gaisa satiksme, luksofori, bankas, ūdensapgāde — mūsdienās tas viss ir datorizēts; nekas netiek pierakstīts uz papīra. Vai saprotat?”

Ja-

“DDOS,” Larsens turpināja.

“Kas?”

Vīrietis uzvalkā pasmaidīja. “DDOS uzbrukums? Vai jūs zināt, kas tas ir?"

“Nav ne jausmas.”

Vīrietis no Kripos atkal atplauka platā smaidā. Izskatījās, ka viņu ārkārtīgi iepriecina iespēja gari spriedelēt.

“Pamatu pamatos tas notiek, kad hakeri nosūta ekstrēmi lielu skaitu pieprasījumu uz tīmekļa vietni, tik daudz, ka tā galu galā nespēj tos visus apstrādāt un avarē. Viņi tā ir darījuši ar lielām kompānijām, kurām nācās īslaicīgi likvidēt savas tīmekļa vietnes.”

“Es saprotu,” Mīa sacīja un pameta skatienu uz mapi uz galda savā priekšā. “Bet kāds tam visam sakars ar Skunksu?”

“Mums ir pamats domāt, ka Kristians Karlsens ir viens no cilvēkiem Norvēģijā, kas piedalījās šajos uzbrukumos. Un FIB ir lūdzis mums, lai mēs noteikti viņu par to sodām.”

“Vai jums ir kādi pierādījumi?”

“Par ko?”

“Ka Skunkss ir ar to saistīts?”

“Mēs esam gandrīz simtprocentīgi pārliecināti,” Larsens atbildēja, malkodams kafiju.

“Tas nozīmē, ka ne.”

“Ak, nē, mēs vienkārši nogaidām.” Vīrietis uzvalkā pamirkšķināja viņai.

“Kā jūs to domājat?”

“Nu, jums ir jāzina viena lieta, šie cilvēki prot ārkārtīgi labi slēpties. Es domāju tiešsaistē.”

“Bet jūs jau zināt, kur viņš ir?”

“Reālajā dzīvē?”

“Jā.”

“Protams. Mēs viņu jau ilgu laiku novērojam.”

“Tātad jūs zināt, kur Skunkss dzīvo?”

“Ja mēs to nezinātu, tad būtu ārkārtīgi slikti sava darba darītāji, vai jums tā nešķiet?”

“Vai būtu tāda iespēja, ka es, nu, varētu...”

Mīa vēl nebija pabeigusi teikumu, kad Larsens jau bija izņēmis no mapes papīra lapu un pastūmis to viņas virzienā.

“Vai viņš šeit dzīvo?” Mīa jautāja, neticīgi vērdamās uz adresi.

Vīrietis uzvalkā pamāja.

“Jūs man paliekat parādā.” Larsens pielika kafijas krūzi pie lūpām un atkal pamirkšķināja.

“Jā, protams,”Mīa sacīja un izspieda smaidu. “Paldies.”

“Nav par ko. Ziņosiet par notikumu gaitu?”

“Pilnīgi noteikti. Paldies jums.” Mīa pasmaidīja, izdzēra savu kafijas krūzi, izgāja no kafejnīcas, cik ātri vien varēdama, atrada mobilo telefonu un piezvanīja Munkam.

60. nodaļa

Mirjama Munka atradās automašīnā ceļā no Gardermūenes lidostas un aizmugurē sēdēja Mariona. Mirjama bija jutusies vainīga un nekrietna, tomēr viss bija noritējis labāk, nekā viņa bija gaidījusi, galvenokārt tāpēc, ka viņi bija ieradušies novēloti. Johannam nācās teju vai skriet cauri drošības pārbaudei, tāpēc viņiem nebija laika garām ardievām.

“Uzmanies, lai tevi neapēd haizivs,” Mariona bija pieteikusi, cieši apskaujot tēti.

“Sarunājuši.” Johanns pasmaidīja un viņam pietika laika tikai ātram skūpstam ar Mirjamu.

Viņas bija mājušas ardievas, un pēc mirkļa šķita, ka Mariona nedaudz saskumst, bet tagad, kad viņa sēdēja automašīnā, izskatījās, ka bija tam tikusi pāri. Galvenokārt tāpēc, ka Mirjama bija pārkāpusi vienu no saviem noteikumiem un atļāvusi mazajai automašīnā skatīties filmu iPadā.

Viņa vēl varēja pārdomāt, tik tiešām varēja; viņai nebūt nevajadzēja atkal tikties ar Zigiju, viņa varēja atteikties piedalīties rītdienas reidā; tomēr, lai arī viņai bija izvēle, viņa zināja, ka bija jau par vēlu. Viņa nebija runājusi ar Johannu; tas būtu sabojājis visu ceļojumu, un to viņa nevēlējās, taču, kad viņš atgriezīsies, tad gan viņa pateiks.

Tas būs tāds atvieglojums vairāku iemeslu dēļ. Godīgums. Tas, ka nevajadzēs vairs slapstīties. Viņa ieskatījās atpakaļskata spogulī un ieraudzīja savu mīlīgo meitiņu smejamies par kaut ko ekrānā, izjuzdama kārtējos vainas izjūtas uzplūdus, bet nepievērsa tiem uzmanību.

Ar Marionu viss būs kārtībā.

Par to Mirjama bija pilnīgi pārliecināta.

“Vai es braukšu pie vecmāmiņas?” mazā meitene jautāja, kad redzēja, ka viņas piebrauc pie baltā nama Rēā.

“jā.” Mirjama piekrītoši pamāja ar galvu, izkāpdama no automašīnas un pamājot mātei, kas viņas jau gaidīja uz sliekšņa.

“Jāāāā!” Mariona iesaucās un tik tikko spēja mierīgi nosēdēt, lai varētu atsprādzēt drošības siksnu.

“Vai viss noritēja gludi?”Marianne Munka jautāja, paņemdama somu ar Mirjamas mantām.

“Jā, mēs nedaudz nokavējāmies ar izbraukšanu, bet galā nokļuvām laikā.”

“Vccmāmiņ, vai es drīkstu paskatīties televīziju?” Mariona jautāja, ieskriedama mājā, pat nesagaidījusi atbildi.

“Tātad līdz trešdienai?” māte jautāja, vērdamās Mirjamā.

“Jā, vai tu neiebilsti?”

“Protams, ka ne.”

“Es tikai priecājos, ka tu izpalīdzi Jūlijci,” māte noteica, un

Mirjaim atkal sajutās vainīga, taču melošana bija viņas vienīgā iespēja; viņa nedrīkstēja mātei atklāt, ko patiesībā grasījās darīt.

Nelegāls reids.

Nestāsti nevienam.

Nenozīmīgi baltie meli.

“Bet vai citādi viņai klājas labi? Es viņu veselu mūžību neesmu satikusi.”

“Jā, bet tu jau zini, kāda viņa ir. Briesmīgi jūtīga. Nedienas ar puišiem, tas arī viss. Tas pāries.”

“Jā, zinu, tas nav viegli, bet man prieks, ka tu esi ar viņu,” māte sacīja, viegli noglāstīdama viņas vaigu. “Vai tu gribi atvadīties no mammas?” viņa iesaucās koridorā, un Mariona izskrēja un ātri apskāva Mirjamu.

“Tad līdz trešdienai.” Mirjama pasmaidīja un devās atpakaļ uz automašīnu.

“Nodod sveicienus Jūlijei.” Māte pamāja un iegāja baltajā namā.

61. nodaļa

Stāvot blakus Munkam aiz nopratināšanas telpas loga, Mīu Krīgeri pārņēma briesmīga sajūta, ka viņa bija pieļāvusi milzīgu kļūdu. Jaunais hakeris ar melni baltajiem matiem sēdēja pavisam nekustīgi. Viņš skatījās uz viņiem. Lai gan viņš abus nevarēja redzēt, viņš precīzi zināja, kur viņi atradās, un viņš bija sēdējis, neko nesakot, kopš tā brīža, kad tika atvests, kas bija vairāk nekā pirms divdesmit četrām stundām.

“Joprojām nekā?” Anete Goli jautāja, pievienodamās viņiem.

“Nē.”Mīa smagi nopūtās.

“Vai viņš aizvien saka vienu un to pašu?”

“Visu laiku vienu un to pašu,”Munks atbildēja, kasīdams bārdu.

“Viņš joprojām negrib advokātu?”

“Nē, viņš saka, ka viņam tādu nevajagot,” Mīa sacīja, atskatīdamās uz jauno vīrieti, kas joprojām sēdēja pavisam mierīgs, ar acīm ieurbdamies viņos.

“Nu, tur viņam ir taisnība,” Goli noteica un apsēdās.

“Datoros nekā nav?” Munks jautāja.

“Nē,” Anete sacīja. “Es tikko runāju ar vienu no mūsu tehniskajiem darbiniekiem, un viņi neko nevar atrast. Izklausījās, ka uz viņu tas ir atstājis lielu iespaidu.”

“Kādā ziņā?” Mīa jautāja.

“Ka tur nekā nav,” Goli sacīja, pamezdama rokas gaisā.

“Nu, kaut kam taču tur ir jābūt?”Munks uzstāja.

“Nē,” Goli sacīja, purinot galvu. “Viss ir izdzēsts. Pilnīgi tukšs.” “Kā tu to domā?”

“Ka tur nekā nav. Un es ar to nedomāju, ka tur nebija nekā inkriminējoša. Tajos vienkārši nekā nav.”

“Cik savādi,” Munks noteica.

“Es atļāvos pajautāt Gabrielam, kā tas ir iespējams. Es ceru, ka jūs neiebilstat. Viņš gan nebija pārāk labā garastāvoklī — vai kaut kas ir atgadījies?”

“Mana vaina,” Mīa sacīja. “Es pret viņu neizturējos pārāk saudzīgi. Es jau atvainojos. Ceru, ka tas pāries.”

“Nevar būt,” Anete ierunājās. “Tu apsūdzēji viņu par līdzzinātāju, jo viņš pazīst Skunksu, bet nezināja, kur viņš ir. Vai to tu gribēji teikt?”

Mīa saklausīja sarkasmu, bet nepievērsa tam uzmanību; viņai tagad bija pārāk daudz citu lietu, par kurām domāt.

“Es izlīgšu ar Gabrielu. Kā jau minēju, es atvainojos.”

“Labi,’’Anete sacīja un nopūtās.“Jo tas ir mazliet neticami, vai ne?” Mīa juta, ka policijas juriste skatās uz Munku.

“Kas tieši?” Mīa jautāja, viegli aizkaitināta.

“Kāpēc viņš vispār šeit atrodas?” Viņa ar galvas mājienu norādīja uz jauno bakeri, kas joprojām nebija pakustējies.

“Viņš atnesa mums filmu,” Munks sacīja.

“Lai mums palīdzētu?”

“Iespējams,”Munks sacīja. “Bet...”

“Ko tad Gabriels par to teica?” Mīa viņu pārtrauca.

“Par ko?”

“Par to, ka tajos datoros, ko mēs atradām Skunksa dzīvesvietā, nekā nav.”

“Viņam bija tieši tāda pati reakcija kā tam tehniskajam darbiniekam, ar kuru runāju,” Anete atbildēja. “Tas uz viņu atstāja lielu iespaidu.”

“Vai kāds man var paskaidrot, kas te notiek?” Munks jautāja, pagriezdamies pret viņām. “Es saprotu, ka esmu no cita laikmeta, un atvainojos, ja man viss ir jāpasniedz uz paplātes, bet kāpēc viņa datoros nekā nebija? Un kāpēc IT puišiem tas šķiet tik iespaidīgi?”

Resnais izmeklētājs skatījās uz abām, un bija acīmredzams, ka viņš ne vārda nebija sapratis no viņu sarunas.

“Tas ir iespaidīgi, jo viņi ir nūģi,” Mīa sacīja, neatraudama skatienu no blakus telpas. “Skunkss bija nepārprotami sagatavojies. Gadījumam, ja kāds veiktu kratīšanu viņa bunkurā, kā mēs to darījām, viņš bija uzstādījis sistēmu, kas visu izdzēš.”

“Un tas ir iespaidīgi, jo...?” Munks jautāja, joprojām izskatīdamies apjucis.

“Jo tas nav viegli,” Anete atbildēja.

“Labi,” Munks sacīja. “Tātad kas mums ir zināms? Ko darām tālāk?”

“Mums nav nekā,” Anete Goli sacīja. “Mums ir tikai teorija.”

Viņa uzmeta nedaudz neveiklu skatienu Mīai. “Un fakts, ka viņš mums atnesa filmu.”

“Un ko tas nozīmē?” Munks jautāja.

“Kā tu to domā?” Goli jautāja.

“Es gribu zināt, cik ilgi mēs vēl varam viņu aizturēt? Un ko mēs darām tālāk?”

“Viņš neapšaubāmi zina savas tiesības,” Goli sacīja un nopūtās, pamezdama skatienu uz jauno hakeri. “Ja esmu jūs pareizi sapratusi, tad viņš ir pateicis tikai savu vārdu, dzimšanas datumu un adresi.”

Mīa pamāja ar galvu.

“Vairākas reizes.”Tagad nopūtās Munks.

“Un, kā jūs jau zināt, tas arī ir viss, ko no viņa šajā brīdī prasa likums,” policijas advokāte turpināja. “Šis jaunais cilvēks ļoti labi zina, kur mēs esam. Pēc četrām stundām mums ir jāizvirza apsūdzība, tad mums būs divdesmit četras stundas, kuru laikā mums viņš ir jānogādā tiesneša priekšā, lai pieprasītu viņa palikšanu apcietinājumā...”

“Mēs zinām, kā darīt savu darbu,” Mīa viņu nedaudz nepacietīgi pārtrauca.

“Та kā mēs viņu arestējām svētdienā,” Anete Goli turpināja, ignorēdama Mīu, “kas ir brīvdiena, mēs viņu varētu paturēt ilgāk, ja

būtu izvirzījuši apsūdzību, ko mēs vakar neizdarījām, jo, nu, vienīgā apsūdzība, ko mēs pret viņu varam izvirzīt, ir palīdzēšana mums, un, cik man zināms, tad tas nav noziegums. Šajā brīdī tie esam mēs, kas pārkāpjam likumu. Un laiks rit.”

Anete pabungāja pa roku, lai uzsvērtu savu domu, un Mīa izjuta vēl lielāku aizkaitinājumu, tomēr ļoti labi apzinājās, ka Goli bija taisnība.

“Tad mēs neizvirzīsim pret viņu apsūdzību?”

Munks paskatījās Mīā.

“Mums nav nekā, lai viņu apsūdzētu,” Anete sacīja.

“Ņirgāšanās par taisnīgumu?” Mīa ieteicās.

“Kādā veidā?”

“Viņš teica, ka atradis filmu lietotu grāmatu veikala serveri Ullevollsveienas ielā, ko Gronlijs pārbaudīja, un tāda tur nemaz nav.

“Un kad aizdomās turamais izteica šo nepatieso apgalvojumu?”

Goli ierunājās savā juristes balsī.

“Tu jau zini, kad,” Mīa sacīja. “Krogā.”

“Tātad aizdomās turamais bija reibumā, kad viņš ar jums runāja? Kad viņš runāja ar policisti, kas arī bija alkohola reibumā? Bez advokāta klātbūtnes? Jūsu godība, es vēlētos norādīt, ka apsūdzētais ir nedzerošs un parasti nemēdz dzert alkoholu, un tajā naktī mans klients...”

“Labi, labi,” Munks sacīja, pacēlis rokas augšā.

“Mums nekā nav,” Goli atkārtoja.

“Ko tu tikko teici?” Mīa vaicāja.

“Ka mums nav nekā, par ko izvirzīt apsūdzību,” Anete vēlreiz atkārtoja.

“Nē, ne to. Ka viņš nedzer alkoholu — kā tu to zini?”

“Gabriels pateica.”

“Bet kāpēc...?”Mīa cieši skatījās uz jauno hakeri. “Viņš par kaut ko jutās slikti,” viņa nomurmināja.

“Ko?” Munks vaicāja.

“Ja viņš nedzer? Kāpēc tad mani meklēt? Kāpēc dzert tajā vakarā? Viņš noteikti jutās vainīgs.”

“Mums ir jālaiž viņš vaļā,” policijas juriste mudināja. “Tas ir neprāts. Viņš atrodas šeit tikai tāpēc, ka Mīai bija nojauta. Tas taču

nav nopietni. Mla, es zinu, ka tu esi talantīga, bet, nu, piedodiet. Holger? Viņa aizturēšana šeit ir nelikumīga. Ja viņš gribētu, viņam ir iemesls mūs iesūdzēt tiesā.”

“Ko teica Kripos}” Munks vēlējās uzzināt.

“Viņiem ari nekā nav.” Anete nopūtās. “Viņš ir viņu sarakstos, tas ari viss. Es gribu teikt, ja viņi varētu Skunksu par kaut ko apcietināt, tas jau sen būtu izdarīts.”

“Viri tu esi pārliecināta? Ka parasti viņš nedzer?” Mīa jautāja, neskatīdamās uz Aneti.

“Gabriels tā teica,” Goli sacīja. “Kāpēc lai viņš melotu?” Viņa atkal paskatījās uz Munku un tad pameta rokas gaisā. “Dieva dēļ, tas puika atnāca pie mums ar filmu, ko bija atradis, palīdzēja mūsu izmeklēšanai, viņš šeit sēž jau pārāk ilgi, mums nav nekā, par ko mēs varētu izvirzīt pret viņu apsūdzību.”

“Dodiet man piecas minūtes,” Mīa sacīja.

“Holger?” Anete lūdzās.“Mums nav nekāda pamatojuma viņa...”

Mla tā ari nedzirdēja teikuma beigas, jo bija jau izgājusi. Viņa atvēra otrās telpas durvis, kur Skunkss sēdēja, salicis rokas klēpi, viņa mugura bija tikpat taisna kā tad, kad viņu ieveda uz nopratināšanu.

“Sveiks,” Mla sasveicinājās, apsēzdamās uz krēsla viņam pretī.

Skunkss paskatījās uz viņu.

“Vai tu neslēgsi iekšā magnetofonu? Pulkstenis ir 18.05. Nopratināšana tiek atsākta. Telpā atrodas Mīa Krīgere...”

“Nē,” Mīa sacīja, salikdama rokas uz galda un atbalstīdama uz tām galvu.

“Mani sauc Kristians Karlsens,” jaunais hakeris iesāka. “Esmu dzimis 1989. gada 5. aprīlī. Mana pašreizējā adrese ir...”

“Jā, Skunks, tu jau to teici. Mēs saprotam. Tu zini, kā viss notiek, savas tiesības un tā tālāk.”

Mla atgāzās krēslā un uzskatīja viņu. Hakeris ar melni baltajiem matiem ieskatījās viņai acīs un joprojām nekustējās.

“Paklau...”

“Mani sauc Kristians Karlsens...” viņš atkal iesāka, bet Mīa viņu pārtrauca:

“Labi, Skunks, mana kļūda. Labi? Tā bija mana kļūda.”

Hakeris turpināja sēdēt pavisam nekustīgi, un ari Mīa vairs neko neteica. Viņai bija nojauta par šeit notiekošo, bet viņa nespēja to atšifrēt.

Viņš bija atnācis pie viņas.

Atradis viņu krogā Lorry.

Viņš bija dzēris alkoholu. Lai gan parasti nemēdza dzert.

“Tīts neskaitās, ja nav ieslēgts magnetofons,” Skunkss ierunājās. “Ja vien cilvēki blakus telpā to neieraksta, bet tam nav nozīmes, jo, cik man ir zināms, tad cilvēkam, ko nopratina...”

“Labi, Skunks,” Mīa viņu atkal pārtrauca, pielikdama roku pie galvas. “Mēs neizvirzīsim pret tevi apsūdzību. Mums nav nekā, par ko tev izvirzīt apsūdzību. Pēc manas kolēģes teiktā,” viņa norādīja uz logu sev aiz muguras, “tu esi varonis. Tu palīdzēji mūsu izmeklēšanai, sniedzi mums informāciju, ko mēs nekādi bez tevis nebūtu atraduši, saproti?”

Jaunais vīrietis turpināja sēdēt pavisam mierīgs, neatraudams skatienu no viņas.

“Tā bija mana kļūda, Skunks, labi? Vai mēs varam pie tā palikt?”

“Mani sauc Kristians Karlsens...”

Mīa atkal viņu pārtrauca.

“Es jau tev teicu, ka pieļāvu kļūdu. Piedod, labi? Reizēm — nu, diezgan bieži, šī te nestrādā, kā nākas.” Mīa piespieda ar pirkstu pie deniņiem un viegli pasmaidīja. “Man jau šodien izdevās vienam jaunam cilvēkam, kas man ļoti patīk, neticami mērķtiecīgam un strādīgam kolēģim, likt sajusties kā nekam nederīgam, un, jā, tā arī bija mana kļūda, bet es tikai...” Mīa atkal apklusa.

“Tev ir jāieslēdz magnetofons,” Skunkss sacīja.

“Es tev pateikšu, ko domāju,” Mīa sacīja. “Un tev nav nekas jāsaka. Tikai paklausies, labi? Vai pamēģināsi?”

Skunkss blenza viņā, joprojām nepakustinādams ne muskulīti.

“Sī ir mana dzīve, labi, vai drīkstu tev nedaudz par to pastāstīt?” Mīa jautāja. “Mēs atrodam mežā kailu meiteni. Viņa ir nogalināta. Kāds viņu ir nožņaudzis. Kāds viņu ir novietojis uz spalvu klājiena. Sveču pentagrammas vidū. Cilvēku. Jaunu sievieti. Viņai visa dzīve vēl bija priekšā. Un tas mani vajā. Es nevaru pagulēt. Skunks, vai tu

saproti? Tā ir mana dzīve. Šis ir mans darbs. Es daru visu, lai tas maitas gabals, kurš domā, ka var paņemt tādu skaistu meiteni kā viņu, darīt ar viņu visu, kas vien ienāk prātā, un palikt nesodīts, saņem pelnīto. Tā es jūtos no tā brīža, kad pamostos no rīta, līdz brīdim, kad eju naktī gulēt. Vai saproti?”

Mīa gandrīz vai dzirdēja, ko par to visu domā Munks otrpus sienai, un viņa gaidīja, ka kuru katru bridi viņš iejauksies, bet tagad viņai bija vienalga. Pat ja viņiem nebija nekā, par ko viņu apsūdzēt. Pat ja likums bija viņa pusē. Viņš kaut ko noklusēja.

Mīa atkal paskatījās uz jauno hakeri un pamanīja, ka stingā sejas izteiksme, kas nebija atstājusi viņu pēdējās divdesmit četras stundas, sāka atmaigt.

“Tev ir jāieslēdz magnetofons, ja...” Skunkss ierunājās, bet viņam neizdevās pabeigt teikumu.

“Labi,” Mīa turpināja. “Es nedomāju, ka tu to izdarīji. Mēs nevaram pret tevi izvirzīt nekādas apsūdzības, un IT puiši domā, ka tu esi apbrīnojams, jo tev ir izdevies pilnībā izdzēst savus datorus, kad viņi mēģināja tos pētīt, — bet man par to nospļauties. Apsveicu tevi: tu esi pasaules diženākais hakeris vai arī vienalga, kas tu gribi būt. Man tiešām ir pilnīgi vienalga.”

Jaunais vīrietis viņas priekšā sēdēja pavisam nekustīgi.

“Lūk, par ko es domāju,” Mīa turpināja runāt. “Tev ar to nebija nekādas saistības. Tu nekad mūžā nedarītu neko tamlīdzīgu, nekad nevienam nenodarītu tā pāri. Protams, ka ne.”

Skunkss joprojām neteica ne vārda.

“Tomēr,” Mīa sacīja, “man šķiet, ka tu par kaut ko jūties vainīgs. Un tāpēc tu atnāci pie manis. Es par to brīnījos arī Lorry, kāpēc gan jauns vīrietis kā tu tik ātri noreibi, un tagad es uzzināju, ka tu parasti nedzer. Tāpēc man ir teorija.”

Hakeris klusēja, bet viņa skatiens bija mainījies.

“Tatad tu atnāci pie manis,” Mīa turpināja, “un sākumā es nevarēju izdomāt, kā tu mani atradi, bet tad sapratu, cik tas bija vienkārši. Visiem cilvēkiem mūsu vienībā ir mobilie telefoni ar GPS un ar ko tik vēl ne — tev nebija grūti ielauzties mūsu sistēmā un mūs visus izsekot —, bet tad ir jautājums, kāpēc gan tu tā piedzēries, ja tev bija kas svarīgs man sakāms?”

Jaunais vīrietis cieta klusu.

“Es domāju, ka,” Mīa turpināja, “tu atradi to filmu, un tā tevī izraisīja tādu pašu nelabumu kā mūsos. Bet tad...”

Viņa apklusa un paskatījās uz viņu, un redzēja, ka viņa skatiens vairs nebija tik skarbs.

“Bet tad tu saprati, ka esi savā ziņā iesaistīts. Es nesaku, ka tu esi līdzzinātājs. Vai ka tu zināji, ka tev maksā par kaut kā izgatavošanu, kas vēlāk tiks izmantots noziegumā. Un es nezinu, kā, pie velna, tos sauc vai kā tie atšķiras —JavaScript, Flash programma; jēziņ, es taču knapi tieku galā ar e-pastu, — bet tu zini, vai ne? Tu esi vislabākais. Mūsu inženieri par tevi dzied slavas dziesmas, tu esi tik izcils. Pirms kāda laika kāds — un es varu derēt, ka tu pat nezini, kā viņu sauc, — tev samaksāja, lai tu kaut ko izgatavo. Izgudro programmu, uzraksti mašīnkodu, kas ļautu viņiem pārraidīt tiešrai-des plūsmu visā pasaulē tajā internēta daļā, par kuru es neko nezinu. Un to tu biji izprātojis. Ka tu biji, lai arī pats to nezinādams, iesaistīts nopietnā noziegumā. Tāpēc tu piedzēries, ko nemēdz darīt, un atnāci pie manis. Tu, kas ienīst varas institūcijas. Tev nekad prātā neienāktu palīdzēt policijai. Tomēr tu mani atradi, un tu man gribēji pateikt, vai ne? Ka tu biji kaut ko izgatavojis anonīmam klientam? Tev par to bija samaksāts, bet klients bija tevi izmantojis. Un tāpēc tu atnāci. Vai esmu uzminējusi, Skunks? Vai tāpēc tu mani sameklēji?”

Jaunais vīrietis ar melni baltajiem matiem paskatījās viņā ar tādu skatienu, ko viņa nespēja atšifrēt.

“Mani sauc Kristians Karlsens,” Skunkss sacīja, ar skatienu ieurbdamies galdā. “Esmu dzimis 1989. gada 5. aprīlī. Mana pašreizējā adrese ir...”

Viņam aiz muguras atvērās durvis, un nopratināšanas telpā ienāca Munks.

“Jūs varat iet mājās. Mēs pret jums neizvirzīsim nekādas apsūdzības, un es atvainojos, ka esam noturējuši jūs šeit ilgāk nekā atļauts. Mēs būsim ļoti pateicīgi par jebkādu palīdzību no jūsu puses. Jūs zināt, kur mūs atrast.”

Mīa skatījās, kā jaunais hakeris piecēlās kājās un devās durvju virzienā. Grasīdamies iziet ārā, viņš uz mirkli apstājās un paskatījās

uz Mīu, un sekundes simtdaļu viņai šķita, ka viņš kaut ko teiks, bet tad viņš aizvēra muti un aizgāja prom.

“Mīa?”Munks ierunājās, paskatīdamies uz viņu. “Vai varam parunāt?”

Mla Krlgere lēnām piecēlās kājās un kopā ar priekšnieku pameta nopratināšanas telpu.

VII

.

62. nodaļa

Mīa iekāpa automašīnā tūlīt pēc pamošanās, tomēr diena sāka aust tikai tad, kad viņa sasniedza kapsētu. Viņai vajadzēja būt šodienas sapulcē, tomēr viņa bija palūgusi, vai var izlaist tās apmeklēšanu, un Munks bija laimīgs, ka varēja viņai to atvēlēt. Viņa bija palūgusi brīvas tikai pāris stundas, bet Munks bija viņai skaidri licis noprast, ka viņa var būt prom tik ilgi, cik nepieciešams. Viņas vakardienas uzvedība bija tikai pastiprinājusi iecietīgā priekšnieka viedokli, ka viņa bija nevesela. Ka viņai nevajadzēja atgriezties darbā.

Mīa izkāpa no automašīnas, paņēma puķes no aizmugurējā sēdekļa un lēnām devās kapu virzienā. Viņa vispirms apkopa vecmāmiņas kapu. Pēc tam vecāku kapu kopiņas. Vislielāko puķu pušķi viņa pataupīja pēdējo un stāvēja pelēka kapakmens priekšā ar to pašu dziļo sēru izjūtu, kas viņu šeit allaž pārņēma.

Sigrīda Krīgere

Māsa, draudzene un meita

Dzimusi 1979. gada 11. novembri. Mirusi 2002. gada 18. aprīli.

Bija pagājuši jau vairāk nekā desmit gadi, bet tas joprojām viņu nomāca tik ļoti, ka viņa negribēja dzīvot. Cilvēki runāja, ka sēru izraisītās sāpes ar laiku pāriet, samazinās. Ka laiks dziedē visu. Bet ne viņas gadījumā. Mīa Krīgere šodien izjuta māsas zaudējumu tikpat stipri kā tajā dienā, kad viņas līķis tika atrasts netīrā pagrabā Teijenē.

Mīa noņēma salnas nokostos ziedus un ielika kapakmens priekšā esošajā traukā jauno pušķi. Viņa nometās uz ceļiem, lai notīrītu zariņus un lapas, un zāle pieskaroties bija auksta. Ziema bija atnākusi daudz par agru, un kļūs tikai sliktāk. Un tumšāk. Tāpat kā viņas domas. Var būt, ka viņiem bez Mīas būtu labāk. Komandai.

Galu galā viņa taču bija pieņēmusi lēmumu, vai tad ne? Pamest šo pasauli?

Viņa tāpat gandrīz nejutās kā cilvēks, kāpēc tad vienkārši nepārtraukt par to visu satraukties? Viņas ķermenis un prāts darbojās ar mākslīgiem stimulantiem: alkoholu, tabletēm; iepriekšējā vakarā viņa bija atkal atvērusi zāļu pudelīti un ļāvusi, lai mazie baltie draugi ieaijā viņu miegam; pēc nopratināšanas viņa bija pārgurusi. Viss ķermenis bija sāpējis un sūrstējis. Anete Goli bija izturējusies augstprātīgi un noraidoši purinājusi galvu — man šķiet, ka tev ir atkal jāiet pie psihologa — pat Holgers bija purpinājis bārdā un atstājis viņu stāvam vienu pašu koridorā.

Jā, protams. Mia, paņem brīvu.

Tik daudz laika, cik tev vajadzīgs.

Tad nu viņa bija sabrukusi. Mājās savā tukšajā dzīvoklī. Pārstājusi censties uzvesties kā normāls cilvēks. But pozitīvai. Nerīt tabletes. Pie velna, nē. Viņa bija izjutusi vilinājumu pielikt visam punktu turpat uz vietas, tomēr viņai nebija pietiekami daudz tablešu. Viņa bija norijusi lielāko daļu tajā pēcpusdienā, kad Holgers bija negaidīti pieklauvējis pie durvīm, un viņa nebija vairāk sarūpējusi. Viņai bija tieši tik daudz, lai atkristu nemaņā, lai liktu durstīgajām sāpēm ķermenī apstāties; viņa bija saritinājusies segā uz balkona un ļāvusi pilsētas gaismām dejot viņas priekšā, līdz galu galā skatiens palika tik izplūdis, ka viņa vairs nezināja, vai sapņo vai ne. Tad viņa bija iesteberējusi istabā, sarāvusies zem segas, viņas vaigi bija sarkani, ārpusē auksti, bet iekšpusē silti, un viņas pēdējā doma pirms izzušanas bija:

Sigrīd, es nāku.

Un tomēr viņa bija pamodusies tumšā un vientuļā istabā, un viņa to vairs nevarēja izturēt. Nost ar vientulību. Viņa gribēja būt kopā ar viņiem, Tā bija viņas vieta.

Mīa piecēlās kājās un apskatīja kapavietu savā priekšā. Viņa gulētu blakus māsai. Viņa tikko manāmi pasmaidīja; tāda doma viņai pirmo reizi iešāvās prātā, bet tā viņu nomierināja. Saprotams, ka viņas vecāki bija tajā pašā kapā. Kāda muļķe gan viņa bija. Viņai vajadzēja gulēt blakus Sigrīdai. Та tam vajadzēja būt.

Sigrtda un Mīa Krīgeres

Sniegbaltīte un Ērkškrozīte.

Dzimušas 1979. gada 11. novembri.

Mūžīgi kopā.

“Kādus medikamentus tu pašlaik lieto?”

Viņas psihologs. Matlass Vangs. Viens no viņa jautājumiem, uz kuriem viņai nebija nekādas intereses sniegt atbildi.

“Ir kādas zāles, kas, manuprāt, tev varētu palīdzēt justies labāk. Protams, ja vien tu piekriti tādam variantam?”

Viņa negribēja justies labāk. Vai viņi tiešām to nesaprata? Kāpēc tas viņiem nāca tik grūti? Viņa gribēja pazust, tāds bija viņas mērķis. Un viņa jau bija pieņēmusi lēmumu. Pamest šo pasauli. Viņa bija atradusi perfektu vietu. Hitru. Salu jūrā, kur debesis šķietami bija bez gala un bez malas. Tad bija uzradies Munks un atvedis viņu atpakaļ. Un viņa bija atrisinājusi lietu. Tomēr viņa joprojām nebija brīva. Viņa tika atstādināta, taču viņa bija pieķērusies ticībai, ka kolēģi bija viņas jaunā ģimene, un tad, ja vien viņai dotu iespēju atgriezties darbā, tad ar viņu viss būtu kārtībā. Bet tā nebija.

Tagad taču tas bija acīmredzami, vai ne?

Ne tikai viņai, bet arī visiem pārējiem.

Skatiens, kādu viņai veltīja Anete. Munka acis tajā brīdī, kad viņš mudināja viņu paņemt tik daudz brīva laika, cik bija nepieciešams.

Mīa novilka vilnas cepuri zemāk pāri ausīm un stāvēja kapa priekšā ar tādu rāmumu sirdī, kādu sen nebija izjutusi.

Nāc. Mīa, nāc.

Mājas. Savdabīgas mājas. Tā stāvot sarmas noklātā kapakmens priekšā, ar katru aizejošo minūti viņai tas kļuva aizvien skaidrāks. Pielikt visam punktu. Viņa bija centusies, bet neapšaubāmi vairs nebija spējīga pildīt šī darba pienākumus. Viņa bija zaudējusi savu talantu. Savu spēju palīdzēt. Iekļūt to slimo cilvēku prātos. Viņa bija atstādināta. Tikai lai katru vakaru ciestu vienatnē savā aukstajā dzīvoklī aukstajā pilsētā; viņai tas vairs nebija vajadzīgs. Viņi varēja iztikt bez viņas.

Tik daudz laika, cik tev vajadzīgs.

Vai viņi ilgotos pēc viņas? Jā, iespējams, bet kas par to? Kāda no tā jēga? Vai tas kaut ko mainītu, ja viņa atrisinātu lietu? Vienmēr būs aizvien jaunas lietas. Viņi bija izrāvuši Mīu no mierpilnās Mitras, lai viņa palīdzētu, un viņa to bija izdarījusi. Bet tās nebūt nebija visam beigas, vai ne? Aizvien jauni nežēlīgi pārinodarījumi. Mīa Krīgere pelnīja iztiku ar savu prātu, ienirstot tumsā, kas allaž bija bijusi daļa no viņas pašas.

Mīa pie sevis nolamājās. Viņai riebās šī sajūta, kas viņu bija pārņēmusi. Šis vājums. Viņai tas nebija raksturīgi. Ar hakeri viņa bija pieļāvusi kļūdu. Ar Skunksu. Viņa pārējo priekšā bija izskatījusies pēc idiotes.

Sigrīda un Mīa Krigeres

Dzimušas 1979. gada 11. novembri.

Jauns kapakmens. Viņai tas būtu jānokārto. Lai nodrošinātos, ka uzraksts būs pareizs.

Mūžīgi kopā.

Viņa bija sarūpējusi visus trīs kapakmeņus. Četras bēres. Visai savai ģimenei, visiem, ko viņa mīlēja, viņa to visu bija nokārtojusi. Viņa precīzi zināja, kam zvanīt, lai iegūtu tādu kapakmeni, kādu vēlējās.

Mīa ar nosalušiem, stīviem pirkstiem izņēma no kabatas mobilo telefonu tieši tajā brīdī, kad tas iezvanījās no nepazīstama numura, un viņa pēc ieraduma atbildēja: “Jā?”

Sarunas otrā galā atskanēja nepazīstama balss, un Mīa vajadzēja koncentrēties, lai saprastu, ko zvanītājs saka. Tā bija pavecāka sieviete.

“Mani sauc Ruta Ljē,” sievietes balss ierunājās. “Vai es runāju ar Mīu Krīgeri?”

«T-V’

Ja?

“Es strādāju Dabas muzejā Teijenē,” balss sacīja. “Es tā sapratu, ka gribējāt, lai piezvanu?”

“Kāda Ruta?” Mīa jautāja, nožēlodama, ka bija atbildējusi uz zvanu.

“Ljē,” balss turpināja. “No Dabas muzeja. Olsens, mūsu vecākais kurators, man iedeva jūsu vizītkarti. Es tā sapratu, ka jums bija jautājumi par skolas apmeklējumu?”

Viņas smadzenes lēnām atsāka darboties, un galu galā viņa atcerējās: Tūra Olsena sekretāre. No botāniskajiem dārziem.

“Jā, protams, sveicināti,” Mīa sasveicinājās. “Kā es varu jums palīdzēt?”

“Mums tas ir,” paziņoja Ruta Ljē, kas izklausījās dzīvīgāka par savu priekšnieku.

“Kas ir?” Mīa pārjautāja.

“Vai es runāju ar pareizo cilvēku?”jautāja balss otrā galā. “Ar Mīu Krīgeri?”

Viņa uz mirkli atrāvās no telefona, it kā vēlēdamās vēlreiz pārbaudīt vizītkarti, ko Mīa bija atstājusi kuratoram.

“Jā, tā esmu es.” Mīa nokremšļojās.

“Jūs gribējāt sarakstu ar visām tām skolām, kas bija mūs pēdējā laikā apmeklējušas?”

“Jā, tieši tā,” Mīa piekrita, saņemdama sevi rokās.

“Tas atrodas manā priekšā,” balss turpināja. “Vai jūs meklējat kādu konkrētu skolu?”

““Hūrumlandetas audzētavu”,” Mīa sacīja, pamazām atgūdamās.

“Ak, jūs domājat Helēni,” sieviete iečivinājās.

“Vai viņi ir jūs apmeklējuši?”

“Ak, jā, viņi ierodas katru gadu. Viņi gan nav kā lielākā daļa skolu, vai ne, bet viņa strādā ārkārtīgi labi, un man vienmēr ir prieks, kad viņi ierodas. Ziniet, tie jaunie cilvēki, tās lietas, ko viņi ir pieredzējuši, un ko viņa ir sasniegusi. Es vienmēr priecājos, kad viņa piezvana.”

“Tātad viņi ir bijuši?”

“Ak, jā, katru vasaru,” Rūta Ljē atbildēja. “Mūsu dārzi — nu, bet jūs jau redzējāt, vai ne?”

“Jā, redzēju. Kad tad viņi bija piejums pēdējo reizi?”

“3. augustā,” sieviete otrā galā ierunājās. “Katru gadu. Vienmēr augusta sākumā. Olsens teica, kā jās esot jautājusi par novērošanas kameru ierakstiem? Tas ir par to ielaušanos, vai ne?”

“Jā,” Mīa atzina. “Par nozagtajām pūcēm.”

“Man prieks, ka kādam tas rūp,” balss turpināja. “Jūs jau zināt, kāda ir policija. Ielaušanas un zādzības, reizēm tā vien šķiet, ka mūsdienās par jebko var palikt nesodīts.”

“Jā,” Mīa sacīja, tagad spēdama izsekot sarunas norisei. “Tātad? Kas jums ir?”

“Ieraksti ar ikvienu cilvēku, kas ir apmeklējis muzeju. Nav nakts ierakstu — tik daudz mēs no sava budžeta nevaram atļauties — tomēr mums ir ieraksti ar pilnīgi visiem cilvēkiem, kas apmeklējuši muzeju darba laikā.”

“Arī ar Hūrumlandetas grupu?”

“Protams,” balss noteica. “Vai, jūsuprāt, tas ir kāds no viņiem?” “Ko?”

Iestājās klusuma pauze, it kā balss otrā sarunas galā joprojām nebūtu īsti pārliecināta, ka runā ar īsto cilvēku.

“Kāds no Helēncs grupas? Kas nozaga pūces?”

“Mēs vēl nezinām,” Mīa sacīja, atkal savākdamās.

“Es ļoti ceru, ka tā nav, bet — kas to lai zina? Viņi nav parastie skolēni, vai ne?”

“Nē,” Mīa nomurmināja.

“Tātad jūs gribat, lai es jums to nosūtu?”

Mīai Krīgerei uznāca spēcīga vēlme vienkārši pārtraukt sarunu. Reālā pasaule viņai ausī. Viņi visi varēja iet uz elli. Viņa bija pieņēmusi lēmumu, tomēr viņi bija pierunājuši viņu atgriezties. Viņa bija izdarījusi to, kas no viņas bija gaidīts. Runājusi ar psihologu, cenzdamās palikt normāla ne savā labā, bet tā, lai viņi varētu Mīu izmantot saviem mērķiem.

“Hallo?” balss telefonā atkal ierunājās.

“Tas būtu lieliski, ja jūs to varētu atsūtīt," Mīa sacīja. “Bet nesūtiet to man. Labāk, lūdzu, nosūtiet manam kolēģim Ludvigam Gron-lijam?”

“Labi,” Ruta Ljē sacīja. “Vai jums ir viņa e-pasta adrese?”

Mīa atrada telefonā Gronlija kontaktinformāciju un nodeva to sievietei telefona otrā galā.

“Lieliski. Es to nosūtīšu uzreiz pēc tam, kad būšu runājusi ar mūsu tehnisko darbinieku, kuram ir ieraksts.”

“Labi.” Mīa pamāja. “Liels jums paldies.”

“Priecājos palīdzēt,” balss otrā galā noteica un pazuda.

Mīa paskatījās uz telefonu un nolēma to izslēgt. Tam vairs nebija nekādas vajadzības palikt ieslēgtam. Nekādas vajadzības sazināties ar pārējo pasauli. Viņai tā bija līdz kaklam. Tik ļoti līdz kaklam.

Mūžīgi kopā.

Viņa piespieda pirkstu pie telefona augšējās daļas, gribēdama to tur paturēt — viena taustiņa nospiešana un viss paliktu melns —, kad tas atkal iezvanījās.

Viņa cieši lūkojās uz displeju.

Karijs.

Viņa nospieda atcelt, bet bez panākumiem; pēc pāris sekundēm viņa vārds parādījās atkal.

“Jā?” Viņa nopūtās, atbildēdama uz zvanu.

“Kur tu esi?” Karijs jautāja. Viņš izklausījās priecīgi satraukts un aizelsies, gandrīz tā, it kā viņš būtu noskrējis maratonu.

“Osgorštrannā,” Mīa izklaidīgi noteica.

“Kāpēc tu nebiji sapulcē?”

Mīa neko neatbildēja. Karijs tikai turpināja runāt.

“Man tikko piezvanīja Sunniva.Tev jābrauc šurp.”

Mīa papurināja galvu. Karijs un Sunniva. Nedienas paradīzē. Mīai tagad bija vienalga.

“Paklau...” viņa iesāka, bet viņš atteicās apklust.

“Nē, tas nav tas, par ko tu domā,” Karijs sacīja, it kā nolasīdams viņas domas. “Viņa man jau dienām zvana, es tikai necēlu, jo...”

Divas vārnas sēdēja kokā. Mīa tās vēroja, kamēr Karija balss dūca viņai ausī. Tās izskatījās tik mierīgas, tā sēdēdamas. Divi putni kokā kapsētā. Driz vien zem tām vienā kapā dusēs divas meitenes. Viņa tikko manāmi pasmaidīja pie sevis, kamēr vārnas pacēlās spārnos un lidoja pretī bālajai oktobra saulei.

“Ko?” viņa iesaucās, kad beidzot saprata, ko Karijs viņai stāstīja.

“Tieši tā,” Karijs sajūsminājās. “Izklausās neticami, vai ne, bet es viņai ticu, viņai nav nekāda iemesla melot. Es viņu pazīstu, viņa nekad...”

“Izstāsti vēlreiz,” Mīa viņu pārtrauca, juzdama, kā lēnām atžirgst.

“Vikārs, pacients nedziedināmi slimo slimnīcā, kurš pazina viņus, kad viņi bija mazi,” Karijs elsodams turpināja runāt. “Ilelēne Eriksena. Viņai ir brālis.”

Nu jau viņš runāja nesakarīgi. Viņam bija grūtības savirknēt vārdus pareizajā secībā.

“Viņš gribēja nožēlot grēkus. Man šķiet, ka viņš mirst. Kaut kas par to, ka viņš netiks debesīs, ja līdz tam neizlabos nodarīto.”

“Helēnei Ēriksenai ir mirstošs brālis?”

“Nē, viņš ne, vikārs mirst. Paklau, kāpēc tev neatbraukt uz šejieni? Viņi mūs augšā gaida, un es negribu viņu satikt viens pats, tu saproti... Kaut kas par sektu Austrālijā. Un viņš esot paņēmis naudu. Viņš gribot izpirkt savus grēkus.”

“Karij,” Mīa ierunājās, cenzdamās nomierināt kolēģi, bet viņš atteicās nomierināties.

“Viņš pārbrauca mājās slims.”

“Vikārs?”

“Nē, brālis. Nebija viss ar galvu kārtībā.”

“Karij.”

“Viņi mūs tagad gaida, viņi aicināja mūs, lai...”

“Karij,” Mīa ierunājās bargākā tonī un beidzot viņai izdevās buldogu apklusināt.

“Jā?”

“Vai mums jau nav tā gana?”

“Ko?” Karijs bija apjucis.

“Nejaušu cilvēku atzīšanās Kamillas noslepkavošanā?”

“Kā tu to domā?”

Mīa nopūtās. Viņa nožēloja, ka bija atbildējusi uz zvanu. Ka nebija izslēgusi telefonu.

“Fūlesangs ar savu velosipēdista ķiveri. Dievs vien zina, cik vēl daudzi zvanījuši. Es nezinu, kāpēc tā notiek, bet, kad tiek izmeklētas šādas lietas, dažiem cilvēkiem uznāk vēlme atzīties grēkos. Tu taču to zini, vai ne? Un šoreiz — kā tu teici, kas viņš bija? Vikārs uz nāves gultas? Piedod, bet, nu...”

“Viņš zina lietas,” Karijs turpināja, bet Mīa juta, ka viņa jau atkal zaudē uzmanību.

Nē. Pietiek. Vairs ne.

“Cik es saprotu, viņiem samaksāja,” Karijs sacīja, atteikdamies padoties. “Kad viņi pārradās mājās. Savdabīga kompensācija. Helene Eriksena sāka darboties audzētavā. Un viņas brālis, kad atlaba, iegādājās pārtikas veikalu.”

Mīa klausījās tikai daļēji. Vārnas bija nozudušas, un kapsēta gulēja viņas priekšā pavisam klusa.

“Parunā ar Munku.” Viņa nopūtās.

“Viņam ir briesmīgi slikts garastāvoklis. Vai jūs abi esat sastrīdējušies?”

“Karij, paklau,” Mīa iesāka, bet viņai nebija enerģijas turpināt. “Tas neizklausās samelots,” Karijs runāja, neļaudamies apsusināšanai. “Sunniva piezvanīja un norunāja desmit minūtes bez pārtraukuma. Jau tas vien, ka viņa man piezvanīja...”

Karijam tā turpinot runāt viņai ausī, kaut kas viņai pēkšņi iešāvās prātā.

“Ko tu teici?” Mīa jautāja, tagad būdama pilnībā ieinteresēta. “Ka mums tā informācija ir jāpārbauda...”

“Nē, ne par to. Par Helēni Eriksenu. Viņai ir brālis?”

“Jā, viņam tajā apkārtnē ir veikals, bet es...”

Jims Fūlesangs.

“Ja tā padomā, kāpēc gan viņai vispār man zvanīt, tu jau zini, ka viņa negrib ar mani runāt, tā ka...”

Baltais autofurgons pagalmā.

“Lai kā arī būtu, mums ir vērts šo vikāru pārbaudīt. Nu, es gribēju teikt, ka mums jau tāpat nav nekā īsti, ko darīt...”

Viņa acis virs bārdas.

Pārtikas produktu piegāde.

Pie vasarnīcas, kas viņai uzdzina šermuļus.

“Dabū rokā Munku,”viņa ātri ierunājās un sāka skriet pa grants celiņu.

Logotips uz autofurgona sāna.

Hūrumlandetas lielveikals.

“Ko?” Karijs jautāja.

“Sameklē Holgeru. Saki, lai viņš brauc uz turieni.”

Mīa gramstījās pa kabatu, cenzdamās atrast atslēgu. “Kur viņa strādā?”

“Svētās Helēnas hospiss, tā ir privāta slimnīca tur...”

“Atsūti man īsziņu ar viņas adresi,” Mīa attrauca, iekāpdama automašīnā.

“Ko tu runā? Vai tu brauksi uz šejieni?”

“Es jau braucu. Dabū rokā Munku. Aiziet.”

Mīa pārtrauca sarunu, iebāza atslēgu aizdedzē un dzirdēja, kā riteņi spolēja grantī, tad uzspieda uz gāzes pedāļa un vēroja, kā kapsēta pazūd viņas atpakaļskata spogulī.

63. nodaļa

Isabella Junga sēdēja savā guļamistabā un vēderā viņai dejoja satraukuma taureņi. Vēl nebija laiks, bet jau pavisam drīz. Pavisam drīz tas notiks. Viņa bija uzcirtusies. Šodien viņai mugurā nebija saplēstie džinsi; šodien viņai mugurā bija kleita, viņa bija uzklājusi dekoratīvo kosmētiku, viņa bija stundām stāvējusi pie spoguļa — var jau būt, ka ārējam izskatam nebija nozīmes, bet viņa tik un tā bija izlēmusi uzcirsties. Ieveidot matus. Viņa smaidīdama griezās uz riņķi.

Vai tu, lūdzu, tiksies ar mani? Slepenībā.

Tikai tu un es?

Pulksten četros aiz slēptuves.

Vai tu esi mana izredzētā?

Piecpadsmit gadus vecajai meitenei bija grūti noticēt savai veiksmei. Tas viss bija gluži kā sapnis. Visi šie gadi. Sākumā Ham-merfestā kopā ar mammu. Tad ar visām tā dīvainajām ģimenēm, kurās viņa neiederējās. Smalkā balstiņa viņas pakausī, kas turpināja čukstēt:

Kādu dienu.

Isabella, kādā jaukā dienā.

Viss izvērtīsies loti labi.

Tomēr viņai tā nebija šķitis. Viņa bieži dusmojās uz balstiņu. Та viņai meloja, mānījās, teica lietas, lai viņu uzmundrinātu, un viņa jau bija gandrīz zaudējusi cerību ēšanas traucējumu klīnikā Ulle-vollā, kad virtuvē bija uzgājusi nazi un iegriezusi galvā. Pēc tam viņu saukāja par trako, bet tā nebija taisnība, viņa tikai bija gribējusi to izgriezt ārā, tikt no tās vaļā. Tā muļķīgā balstiņa, kas viņai bija tik daudz ko solījusi, bet īstenībā tikai melojusi un maldinājusi, un tomēr galu galā izrādījās, ka viņai bija taisnība. Isabella bija balsti-ņai atvainojusies pāris dienas pēc ierašanās Hūrumlandetas audzētavā. Jo tai bija taisnība. Ne uzreiz, bet laika gaitā. Miers un drošība. Pašai sava istaba. Ziedi. I Iclēne, kas lika viņai justies labi pašai par sevi. It kā viņa būtu kaut kā vērta. Vakaros viņa bija tai bieži atvainojusies.

Piedod, tev bija taisnība!

Un balss bija viņai piedevusi.

Aizmirsti par to, un būs vēl daudz labāk!

Un tagad viņa saprata, ko balss ar to bija domājusi. Viņa piecēlās kājās un vēl vienu reizi apjūsmoja sevi spoguli. Uzsmaidīja sev un ar rokām noglāstīja balto kleitu.

Pulksten četros aiz slēptuves.

Viņas vaigi kaisa. Viņa apsēdās uz gultas, bet uzreiz atkal piecēlās kājās. Vēl divas stundas. Apžēliņ, kā viņa to izturēs? Cik lēnim kustējās pulksteņrādītāji. Pārāk lēnu. Viņa nemierīgi staigāja šurpu turpu, nezinādama, ko ar sevi iesākt.

Viss būs kārtībā, balss ierunājās. Vēl tikai divas stundas.

Isabella Junga piekrītoši pamāja ar galvu un mierīgi atkal apsēdās uz gultas, nožēlodama, ka vienmēr nebija tajā ieklausījusies, lai gan vajadzēja.

Viss būs kārtībā.

Viss būs tieši tā, kā tam jābūt.

Viņa aizvēra acis un centās iztēloties, kā tas būs.

Aiz slēptuves.

Tikai pēc pāris stundām.

Piecpadsmitgadīgā meitene uzlika galvu uz spilvena un smaidīja, ļoti uzmanīgi saritinādamās, lai nesaburzītu balto kleitu.

64. nodaļa

Munks ievilka kārtējo dziļo dūmu no cigaretes; viņam nevedās domāšana. Galvassāpes. Nagla, kas dūrās smadzenēs. Viņš visas dienas garumā bija dzēris pretsāpju tabletes, bet galvassāpes atteicās izzust. Jau vakardiena bija neciešama ar Mīas priekšnesumu nopratināšanas telpā, un Aneti Goli, kas viņam nāca virsū ar visiem likumiem, ko viņi bija pārkāpuši, arestējot Skunksu un paturot apcietinājumā, balstoties tikai uz Mīas nojautu. Viņš to pamanīja Anetes acīs. Apsūdzības.

Viņš bija nekam nederīgs priekšnieks.

Viņš uzlika galvā sava daflkota mēteļa kapuci un aizsmēķēja nākamo cigareti ar pirmās cigaretes izsmēķi, tajā brīdī viņa deniņos iešāvās kārtējā sāpju šautra; viņam nācās aizvērt acis un dziļi elpot, nogaidot, kamēr tā norims. Kas, pie velna, tas bija? Viņš zināja, lai nebija tajā labākajā formā, bet viņš vēl nekad nebija izjutis tādas sāpes. Nu, vienreiz, bet tas bija vairāk nekā pirms piecpadsmit gadiem. Kad nomira tēvs. Dienas pirms tā notikuma. Smagā kravas automašīna ar piekabi ceļa otrā pusē un iereibis vadītājs. Та pati nagla viņa smadzenēs, fiziska briesmīga notikuma priekšnojautas manifestācija. Bet, saprotams, ka viņš neticēja likteņa zīmēm.

Munks aizvēra acis, līdz sāpes sāka atlaisties, un atkal ievilka dūmu, tajā brīdī pa milzīgās ēkas iespaidīgajām parādes durvīm iznāca Mīa. Privāta slimnīca bagātajiem, daži no viņiem acīmredzami ticēja, ka pēc šīs pasaules eksistēja arī nākamā un ka viņiem bija tiesības sagudrot jebkādus sev tīkamus melus, ja vien tas nozīmēja, ka viņi varēja nostāties sava fiktīvā radītāja priekšā ar nevainojamu reputāciju.

“Vai ar tevi viss kārtībā?” Mīa jautāja, savilkdama jaku ciešāk.

“Ko? Jā,jā.”

Mīa pasmaidīja un tik tikko spēja mierīgi nostāvēt. “Un?”

“Par ko tu runā?” Munks ierūcās. “Vai viņš stāstīja patiesību?”

Nebija nekādas vajadzības jautāt.

Bija acīmredzams, ka Mīa, pretēji Munkam, bija pilnīgi pārliecināta, ka tikko dzirdētais stāsts bija patiess.

Mīa novilka savu vilnas cepuri zemāk pāri ausīm un bažīgi paskatījās viņā.

“Vai ar tevi tiešām viss ir kārtībā?”

“Ko? Jā, protams.” Resnais izmeklētājs pamāja ar galvu un nometa cigareti zemē.

Tās sāka atkāpties. Sāpes, ko izraisīja nagla viņa smadzenēs. Viņš atrada nākamo cigareti, aizsmēķēja un pameta nomācošo vietu savā prātā, kur bija iemaldījies. Smago kravas automašīnu ar piekabi nepareizajā ceļa malā. Anetes Goli vakardienas skatienu koridorā.

“Tātad, ko mēs tagad gaidām?”

“Vai tu tiešām viņam tici?”

“Kāpēc gan ne?”

“Es negribu šajā brīdī ieņemt strīdnieka lomu.” Munks nopūtās. “Bet tas ir nedaudz neticami, vai tad ne?”

“Vai, Holger, nevajag tagad visur meklēt trūkumus. Es biju domājusi, ka tas ir mans darbs?”

Munks ievilka vēl vienu dūmu no cigaretes un pasmaidīja. “Pāris septiņdesmito gadu sākumā apmeklē vikāru, lai salaulātos. Bet tas nav iespējams, jo viņai jau ir bērni un viņš ir kuģniecības impērijas mantinieks, un viņa tēvs negrib pieļaut ne-savu asiņu iejaukšanos ģimenē.”

“Jā.” Mīa pamāja.”

“Tāpēc viņi nosūta bērnus uz Austrāliju un apprecas.”

Tiesi ta.

“Mīa, tiešām? Māte vēlāk iet bojā auto negadījumā mīklainos apstākļos. Vikāram tiek samaksāts, lai viņš tur muti ciet. Pēc vairākiem gadiem bērni tiek atvesti atpakaļ, un šis miljonārs...” “Miljardieris,” Mīa izlaboja. “Kāris Sigvards Simonsens.” “Labi.” Munks atkal nopūtās. “Šis miljardieris piešķir viņiem naudu kā kompensāciju par ciešanām? Meitene nopērk iestādi, kur viņa var palīdzēt citiem bērniem ar smagu bērnību, kāda bija arī viņai pašai. Puisis iegādājas pārtikas veikalu? Mīa, nu, izbeidz jokoties!” “Kāpēc gan ne?”

“Šis ir atkal kārtējais Fūlesangs.”

“Holger, Dieva dēļ.”

“Vai tu redzēji viņu? Tas vikārs jau ir ar vienu kāju aizsaulē. Viņš jau sen ir devies uz sapņu zemi. Mums vajadzētu šo ignorēt. Sekot citiem izmeklēšanas pavedieniem.”

“Kādiem, piemēram?” Mīa pieprasīja.

Viņš redzēja, ka bija viņu nokaitinājis.

“Parūkai,” Munks sacīja. “Šim hakerim Skunksam. Es nepiekrītu Anetei. Man šķiet, ka tur vēl kaut ko varētu uzzināt. Filmai. Tai ir jānāk no kaut kurienes. Tetovējumam. Dzīvnieku atbrīvošanas frontei. Mīa, šis ir strupceļš, atzīsti.”

“Es viņu esmu redzējusi,” Mīa sacīja, uzmezdama viņam bargu skatienu.

“Ko?”

“Brāli?”

“Jā, bet...”

“Esmu viņu satikusi. Pie Jima Fūlesanga mājas.”

“Tas ar to velosipēdista ķiveri?”

Mīa pamāja.

“Es biju domājis, ka Dīkemarkā viņu piepumpēja pilnu ar medikamentiem.”

“Jā, bet es tik un tā aizbraucu uz viņa māju.”

“Kad?”

“Tas nav svarīgi,” Mīa atcirta. “Bet viņš tur bija.”

“Kas?”

Munks nometa cigareti zemē un jau grasījās aizsmēķēt nākamo, kad pavērās parādes durvis un tajās parādījās Karija galva.

“Viņš ir atkal pamodies. Klāj visu vaļā kā pie bikts. Man šķiet, ka jums tas ir jādzird.”

Munks paskatījās uz Mīu. “Nē, pieliekam dienai punktu,” viņš sacīja.

“Jēziņ,”Mīa iesaucās, krizdama izmisumā.

“Nē,” Munks neatlaidās, atkal izņemdams savas cigaretes. “Strādāsim ar to, kas mums ir. Komandas sapulce šovakar sešos. Sis ir bezcerīgs pasākums.”

“Aiziet,” Karijs viņus mudināja, stāvēdams durvīs. “Jums tas ir jādzird

“Nē,” Munks noteica, kabatā atrazdams automašīnas atslēgas.

“Viņš saka, ka brālim patika pārģērbties par pūci,” Karijs neatlaidās.

Munks apstājās kā iemiets un redzēja, ka Mīa pamet skatienu uz viņu.

“Spalvas uz ķermeņa. Padomājiet paši, kāda velna pēc viņam kaut ko tādu teikt, ja viņš melš pilnīgas muļķības?”

“Holger?”Mīa ierunājās.

Munks paskatījās uz viņu, atlika automašīnas atslēgas atpakaļ kabatā un ātrā gaitā sekoja viņai augšup pa kāpnēm.

65. nodaļa

Isabella Junga priecājās, ka bija uzvilkusi biezo džemperi, jo aiz slēptuves bija ledaini auksti. Viņa pie kleitas bija pievilkusi ari zeķu-bikses. Iespējams, ka tas neizskatījās tik labi, bet rudens bija pēkšņi pārvērties par ziemu, un trīcēšana, tā sēžot, neizskatījās pievilcīgi.

Pulksten četros aiz, slēptuves.

Taču tagad jau bija pieci, un no viņa nebija ne miņas. Viņa pārvilka piedurknes pāri plaukstām, vēlēdamās, kaut būtu paņēmusi savu vilnas cepuri. Parasti viņai tādas lietas kā viņas frizūra nerūpēja, bet šodien tas šķita svarīgi, tāpēc cepuri viņa bija atstājusi savā istabā.

Vienu stundu par vēlu.

Tas nebija pārāk jauki. Ne pārāk džentlmeniski. Lai kavētu laiku, viņa sāka domāt par tēvu. Viņa pirms neilga laika bija saņēmusi no viņa e-pasta ziņojumu. Viņš bija pabijis Vidusjūrā. Viņa zināja, par kādu ceļojumu viņš runāja. Viņi tur bija devušies, lai dzertu; viņi tā mēdza pa reizei darīt, tēvs un viņa draugi. Viņi nopirka biļetes uz Spāniju, ja kāds no viņiem saņēma pabalstu vai laimēja hipodromā, un tad viņi tur palika tik ilgi, līdz bija nodzēruši visu naudu. Ārzemēs dzeršana bija lētāka. To viņa zināja jau kopš bērna kājas.

Tajos retajos laika periodos, kad viņa drīkstēja dzīvot pie viņa Fredrikstādē, viņa bieži cauri sienai klausījās viņā un viņa draugos. Viņi reti strīdējās, parasti tikai dzeršanas laikā sēdēja un runājās; reizēm spēlēja mūziku, reizēm kārtis. Pa reizei viņa dzirdēja glāzes plīstam uz grīdas vai kādu pakrītam gaitenī, ejam uz tualeti, bet Isabellu viņi nekad neaiztika.Tēvs par to ļoti uzmanījās. Ikvienam, kas iegāja Isabellas istabā, bija liegts jelkad atgriezties viņa mājā. Katru rītu viņa uzkopa māju, ja vien kāds negulēja dzīvojamā istabā uz dīvāna vai uz grīdas; tad viņa palika savā istabā vai reizumis izgāja ārā un vienkārši klīda apkārt. Taču, ja tur neviena nebija, tad viņa visu satīrīja, lai viss būtu kārtīgs, kad tētis pamodās. Bija svarīgi būt džentlmenim. Par to viņi daudz runāja cauri sienai. Atvērt durvis dāmām. Būt pieklājīgam. Ierasties laikā. Tadas lietas.

Sis gan nebija īpaši punktuāls.

Septiņos no rīta viņa padevās. Palika par aukstu. Viņas ausis bija koši sarkanas, un viņa tik tikko spēja salocīt pirkstus. Viņa arī sāka dusmoties. Kāpēc tad viņš rakstīja, ka gribēja slepenībā viņu satikt, ja pēc tam ņēma un neieradās? Viņa zināja, ka viņš bija audzētavā. Viņa bija viņu redzējusi.

Jo vairāk viņa par to domāja, jo dusmīgāka kļuva.

Viņa piecēlās kājās no celma, uz kura bija sēdējusi, un apņēmīgā gaitā soļoja cauri mežam. Ārā bija piķa melna tumsa, un sāka palikt nedaudz bailīgi, bet pavisam drīz viņa ieraudzīs gaismu no pagalma un jutīsies daudz drošāk.

Viņa nostādīs viņu fakta priekšā.

Isabellai Jungai varbūt arī bija tikai piecpadsmit gadi, bet viņai bija dūša; viņa bija skarbāka nekā lielākā daļa puišu, ko viņa pazina. Nē, viņa uzvedība bija nepieņemama. Viņa nepieļaus, ka pret viņu tā izturējās.

Isabella bija tik tikko sasniegusi pagalma lampas sniegto gaismu, kad ieraudzīja Peulusu izskrienam no galvenās ēkas.

Perfekta laika sakritība.

Jaunais vīrietis ar tumšajām cirtām vilka mugurā biezo jaku un nāca viņas virzienā.

“Kur tu biji?” Apstādinājusi viņu, Isabella pieprasīja.

“Kas?”Peuluss bija apjucis.

“Kāpēc tu neatnāci?”

“Ēē?” Peuluss papurināja galvu. “Man šim tagad nav laika,” viņš sacīja, cenzdamies paiet garām, taču viņa apturēja viņu.

“Isabella, ko tu dari?”

“Sī te,” Izabella sacīja, izņemdama zīmīti no kabatas.

Vai tu, lūdzu, tiksies ar mani? Slepenībā.

Tikai tu un es?

Pulksten četros aiz slēptuves.

Vai tu esi mana izredzētā?

“Kāpēc tu neatnāci? Vai tu vispār biji domājies ierasties? Vai tu vienkārši izjokoji mani? Vai tu esi viens no tiem puišiem?”

“Ko?” Peuluss jautāja, izskatīdamies vēl vairāk apjucis.

“Tu to nerakstīji?” Isabella gribēja zināt, ar vienu roku bāzdama zīmīti viņam tieši sejā, bet ar otru sagrābdama viņa jaku.

“Nē!” Peuluss paziņoja. “Pilnīgi izslēgts. Kāds puisis es, tavuprāt, esmu?”

Isabella atskārta patiesību, viņam skatoties viņai sejā. Zīmīte nebija no viņa. Viņa bija piemuļķota. Viņa juta, kā seja piesarkst, vaigi paliek sarkani, un ātri vien palaida vaļā viņa jaku.

“Piedod,”viņa sacīja. “Es tikai...”

“Paklau, man tiešām tagad nav laika,” Peuluss noteica, izskatījās, ka viņš ne saprata, par ko viņa runāja, ne arī, ka viņam tas rūpēja.

“Vai kaut kas ir atgadījies?” Isabella jautāja.

“Helēne ir arestēta.”

“Ko!”

“Un Henriks, viņas brālis.”

“Ko? Kāpēc?”

“Par Kamillas Grīnas slepkavību,” viņš izstomīja, vērdamies viņā ar nopietnu skatienu.

“Bet...”

“Piedod, bet man tiešām ir jāiet,"Peuluss nomurmināja, tad aizsteidzās. Atstādams piecpadsmit gadīgu meiteni pagalmā vienu pašu.

66. nodaļa

Helēnes Eriksenas seja bija pelnu pelēka, un viņa bija tik nervoza, ka, Mīai un Munkam ienākot nelielajā nopratināšanas telpā, viņa salēcās.

“Viņš neko nav izdarījis. Jums man ir jātic,” viņa lūdzās un piecēlās no krēsla.

“Sveicināta, Helēne,” Mīa ierunājās. “Būs labāk, ja jūs apsēdīsieties. Mēs šeit būsim kādu laiku.”

“Bet es... Lūdzu, noticiet man. Holger?”

Ierasti tik pašpārliecinātā Hūrumlandetas audzētavas vadītāja tagad bija vien sava iepriekšējā es ēna. Viņa skatījās Munkā teju vai lūdzošām acīm, tad sabruka krēslā un ar rokām aizklāja seju.

“Jums abiem pašlaik nākotne neizskatās īpaši rožaina,” Munks sacīja, apsēzdamies blakus Mīai.

“Man?” Helēne izklausījās pārbijusies. “Bet es neko neesmu izdarījusi.”

“Bet jums šķiet, ka viņš gan varētu būt kaut ko izdarījis?”

“Ko? Nē, Henriks arī neko nav izdarījis. Dievs žēlīgais, viņš ir tik lēnprātīgs, viņš nekad nevienam nedarītu pāri. Man ir vienalga, ko cilvēki jums ir teikuši, jums man ir jātic.”

“Un ko tad viņi mums ir teikuši?” Mīa jautāja mierīgā balsī.

Viņa paskatījās uz Munku un tad uz magnetofonu galda malā, taču Munks diskrēti purināja galvu.

“Kur ir Henriks?” Hclēne izmisīgi jautāja.

“Jūsu brālis ir blakus telpā, gaida savu advokātu.”

“Viņam advokāts nav vajadzīgs,” Helēne sacīja. “Viņš nav izdarījis neko ļaunu, es taču jums jau teicu.”

“Viņam pilnīgi noteikti ir nepieciešams advokāts,” Munks turpināja vēsā tonī. “Mēs viņam ieteicām dabūt advokātu, jo pēc pāris stundām viņš tiks apsūdzēts Kamillas Grīnas slepkavībā. Viņš tiks nodots tiesneša pārziņā, lai pieprasītu viņa paturēšanu apcietinājumā.”

Hclēne atkal paskatījās uz Munku, tad spēji pievērsās magnetofonam, taču Munks atkal papurināja galvu.

“Nē, nē, nē. Lūdzu, ticiet man. Viņš neko nav izdarījis.” Helēne Ēriksena bija pavisam tuvu tam, lai ieraudātos. “Man ir vienalga, ko cilvēki jums sastāstījuši. Jums jāklausās, ko es saku, es jūs lūdzu. Un starp citu, viņa nebija mājās. Viņš bija...”

“Un, ko, jūsuprāt, cilvēki mums ir stāstījuši?” Mīa viņu pārtrauca.

Blondā sieviete saminstinājās, tad turpināja. “Par to spalvu lietu,” viņa sacīja klusā balsī. “Cilvēki var būt tik nejauki. Viņi tenko. Kāpēc gan viņi bāž savu degunu citu darīšanās. Mani tas dara tik niknu, ka...”

“Jūs varētu kādu nogalināt?”

“Ko?” Helēne Ēriksena iesaucās, skatīdamās uz Mīu. “Nē, protams, ka ne. Es tikai...”

“Vai jūs tur bijāt klāt? Vai tikai palīdzējāt viņam visu noslēpt?” Munks vaicāja.

“Ko?”

“Galu galā viņš ir jūsu brālis,” Mīa sacīja. “Nu, es saprotu. Jūs esat ļoti tuvi, vai ne? Pēc visa tā, ko esat abi pārcietuši?”

“Nē, kad jūs...?” Helēne Ēriksensa sastomījās. “Protams, ka es nepalīdzēju.”

“Tatad viņš darbojās viens pats?”

“Nē, Henriks neko nav izdarījis. Kāpēc jūs neklausāties manī?”

“Bet jūs zinājāt, ka viņam — hmm, kā lai es to pasaku? — patika pārģērbties par putnu?”

“Bet tas bija pirms gadiem. Es ienīstu mazpilsētas, visur tikai lūriķi. Reizēm...”

“Vai viņš tā vairs nedara?”

“Ko nedara?”

“Vairs nepārģērbjas par putnu?” Mīa turpināja.

“Nē, Dieva dēļ, es taču jums tikko teicu...”

“Cik sen?”

“Tas bija pirms gadiem, tas nav noticis kopš...”

“Tātad jūs atzīstat, ka viņam patika pārģērbties par putnu?” Munks vaicāja.

“Jā, bet tas bija kādreiz. Es jums jau teicu.”

Munks apzinājās, ka Mīas acis atkal sāka mirdzēt.

“Vai viņš to pārtrauca darīt pirms jūsu atgriešanās no Austrālijas vai pēc tam?”

Helēne Ēriksena apklusa, it kā viņai nāktos prātā atgriezties laikā, ko viņā labprātāk aizmirstu.

“Tas nenotika uzreiz pēc tam,” viņa ierunājās klusā balsī. “Viņam bija vajadzīga palīdzība, vai jūs nesaprotat? Viņi bija nodarījuši viņam pāri. Tā nebija viņa vaina. Tas nepadara viņu par slepkavu. 'Tie psihopāti tur lejā ieslodzīja mūs. Viņi lika mums ticēt visvisādām lietām, sodīja mūs par visnenozīmīgākajiem pārkāpumiem. Es ar viņu lepojos, jā, lepojos, ja jūs gribat zināt.”

Helēne Ēriksena nedaudz iztaisnoja mugurkaulu, un uz brīdi viņu acu priekšā atkal parādījās kripatiņa no tās sievietes, kuru viņi bija pirmo reizi satikuši audzētavā.

“Pēc visa izciestā viņš dzīvē ir tālu ticis. Es ar viņu lepojos. Nav daudz tādu, kas izdzīvotu pēc tā visa. Viņš ir labākais cilvēks, ko es pazīstu. Viņa dēļ es darītu jebko.”

“Taisnība, jūs tā arī darījāt,” Mīa sacīja “Ko?”

“Kad jūs sapratāt, ka viņš nogalināja Kamillu?” Munks jautāja. “Ko?” Helēne stostījās. “Vai jūs nedzirdējāt neviena vārda no tā, ko es tikko teicu?”

“Nē, Holger,” Mīa aizrādīja, paskatoties uz Munku. “Tas nebija jautājums, kas tev bija jāuzdod.”

“Ak tā?” Munks vaicāja, pievērsdamies Mīai Krīgerei tā vietā, lai skatītos uz Heleni Ēriksenu.

“ Tev bija jāprasa, kad viņai sāka rasties aizdomas par to, ka to izdarīja brālis,” Mīa sacīja.

“Jā, piedod, mana kļūda.” Munks pasmaidīja, atkal pievērzdamies I Ielenci Eriksenai. “Kad jums radās aizdomas, ka Henriks nogalināja Kamillu Grīnu?”

“Es nezinu,” blondā sieviete atbildēja, nervozi bungādama ar pirkstiem pa galdu. “Vai jūs man jautājat par pirmo reizi, kad man šķita, ka varbūt...”

“Kad jums prātā pirmo reizi iešāvās Henrika vārds, jā,"Munks uzmanīgi pamāja ar galvu.

“Tā, protams, bija tā fotogrāfija laikrakstā. Kad es ieraudzīju, ka zeme mežā bija noklāta ar spalvām,” Helēne Eriksena nenoteikti sacīja, ātri uzmezdama viņiem abiem skatienu. “Nu, jūs jau zināt. Tur, kur gulēja Kamilla.”

“Jo viņš nepārtrauca to darīt tā uzreiz? Es gribēju teikt, ka uzreiz pēc jūsu atgriešanās no Austrālijas? Mīa ierunājās draudzīgākā balsī.

“Kā jūs to domājat?”

“Pārģērbties par putnu,” Munks paskaidroja.

Helēne Eriksena uzmeta viņiem dusmīgu skatienu.

“No kaut kā tāda neatgūstas tā vienā rāvienā. Vai jums vispār ir kaut kāda nojēga par to, kā pret mums izturējās? Kam Henriks gāja cauri? Viņi ieslodzīja viņu noblietētas zemes pagrabā. Tas nenotika tikai vienreiz, tas notika vairākas reizes. Pret mums izturējās kā pret laboratorijas žurkām. Es ar to gribu teikt, ka, Dieva dēļ, man bija gandrīz trīs gadi. Henrikam bija gandrīz pieci. Kad mūs tur nosūtīja. Vai jūs zināt, kādām ciešanām mēs tikām pakļauti? Mēs domājām, ka pasaule tāda arī bija, vai saprotat? Vai ir kāds brīnums, ka viņš saslima? Ka viņš atrada vietu savā prātā, kur viņš varēja aizbēgt?”

“Tātad viņš turpināja to darīt?” Munks jautāja.

“Jā, un kas par to? Es ar viņu ļoti lepojos. Viņš ir tik daudz sasniedzis.”

“Tas ir ļoti aizkustinoši,” Mīa Krīgere sacīja, izņemdama no savas ādas jakas kabatas aploksni. “Un citos apstākļos es justu jums abiem no sirds līdzi.”

Tumšmatainā izmeklētāja atvēra aploksni un nolika fotogrāfijas I Ielēnes Eriksenas priekšā uz galda.

Kamilla Grīna.

Kaila uz zemes mežā.

Ar baiļu pilnām, atvērtām acīm.

Mīa atkal paskatījās uz Munku, kas ar galvas mājienu norādīja, ka viņai vajadzētu ieslēgt magnetofonu.

“Laiks ir 18.25. Pašlaik telpā ir Mariboesgātes ielas 13 izmeklēšanas vienības vadītājs Holgers Munks, slepkavību izmeklētāja Mīa Krīgere un...”

Viņiem ienākot, Helēnes Eriksenas seja bija teju vai balta, bet tagad, kad viņa bija ieraudzījusi Mīas nolikto fotogrāfiju savā priekšā, tajā bija nozudušas jebkādas krāsas paliekas.

“Jūsu vārds, dzimšanas datums un pašreizējā adrese,” Mīa sacīja, norādīdama uz magnetofonu.

Pagāja vairākas sekundes, un Mīai nācās atkārtot savu lūgumu, tikai tad audzētavas vadītājai izdevās ierunāties.

“Helēne Eriksena, 1969. gada 25. jūlijs. “Hūrumlandctas audzētava”, 3482,Tofte.”

Vārdi lēnām plūda pār baltajām lūpām, kamēr viņas acis joprojām nespēja novērsties no briesmīgās fotogrāfijas.

“Jums ir tiesības uz advokātu,” Mīa turpināja. “Un, ja jūs nevarat atļauties advokātu, tad jums tiks piešķirts advokāts.”

Viņu pārtrauca klauvējiens pie durvīm; tajās parādījās Anete Goli, un viņa pamāja Munkam, likdama noprast, ka viņam vajadzētu iznākt ārā.

“Kas par lietu?” viņš jautāja, kad bija aizvēris aiz sevis durvis.

“Mums ir problēma,” Anete Goli sacīja. “Ir ieradies viņa advokāts.”

“Un?”

“Viņš bija ārzemēs.”

“Ko!”

Munks savilka uzacis.

“Henriks Ēriksens. Viņš bija ārzemēs.”

“Ārzemēs?” Munks atkārtoja.

“Viņam pieder lauku mājas Itālijā,” Goli turpināja. “Viņš tur brauc katru vasaru.”

“Es nesaprotu.”

“Henriks Ēriksens. Viņa nebija Norvēģijā, kad tika nogalināta Kamilla.”

“Bet tas ir neiespējami!” Munks iesaucās.

“Ko lai mēs tagad darām?” policijas juriste vēlējās 7.ināt.

“Tu ar Kimu,” Munks sacīja, pārdomājis visus iespējamos variantus.

“Nopietni?”

“Standarta nopratināšana. Uzziniet par viņu visu, ko vien varat, teiksim tā, divdesmit minūtēs, un tad atkal tiekamies šeit.”

“Labi.” Anete Goli ātri pamāja ar galvu, kamēr Munks atvēra durvis un atgriezās nopratināšanas telpā.

67. nodaļa

Gabriels Mērks sēdēja savā kabinetā Mariboesgātes ielā, nespēdams izprast, kāds viņam bija garastāvoklis. Kā viņiem vispār bija ienācis prātā, ka viņš tajā varēja būt iesaistīts?

“Gabriel?” pie durvīm atskanēja balss, kas iztraucēja viņa pārdomas.

“Jā?”

“Vai tev ir kāds brīdis brīvs?” Tas bija Ludvigs Gronlijs. “Man lieti noderētu svaigs skatījums uz šo visu.”

“Protams,” jaunais hakeris sacīja un sekoja vecākajam policistam pa gaiteni uz viņa kabinetu.

Lielākā daļa kabinetu tagad bija tukši, tādi tie bija visu dienu. Vienīgā komandas locekle, kas vēl bija uz vietas, bija Ilva, kas sava ekrāna priekšā košļāja košļājamo gumiju. Visi pārējie bija Gren-lannē.

“Kas par lietu?” Gabriels jautāja un apsēdās aiz Gronlija krēsla, kamēr Gronlijs ieņēma savu vietu.

“Es saņēmu filmu,” Ludvigs sacīja.

“Skaidrs.”

“No Dabas muzeja. Vai tu par to kaut ko zini?”

“Par ko?” Gabriels jautāja.

“Acīmredzot ne.” Gronlijs pasmaidīja.

Vecākais izmeklētājs ar dubultklikšķi atvēra ikonu uz savas darb-virsmas, un ekrānā parādījās melnbalta filma.

Filmā bija redzama cilvēku grupa, kas iegāja kaut kur iekšā, kas varēja būt vai nu galerija, vai muzejs.

“Uz ko mēs tagad skatāmies?”

“Botāniskie dārzi Teijenē. Hūrumlandetas audzētavas skolas ekskursija. Uz Dabas muzeju.”

“Labi?” Gabriels sacīja.

Video raustījās un bija neskaidrs. Tas nepārprotami bija videoieraksts no novērošanas kameras. Cilvēku grupu sagaidīja vīrietis ar kupliem baltiem matiem, kas viņus pavadīja augšup pa pāris pakāpieniem.

“Tiktāl viss ir labi,” Ludvigs sacīja, paklikšķinādams uz priekšu.

Gabriels pētoši vēroja ekrānu.

“Tad pēkšņi, ko tu domā? Paskaties šeit.”

Gronlijs pagriezās pret Gabriclu, kad ierakstā grupa iegāja telpā, kurā bija dažādi izstāžu stendi ar dzīvniekiem.

“Tas ir nedaudz neparasti, vai ne?”

“Kas?” Gabriels jautāja.

“Paiesim nedaudz atpakaļ,” Ludvigs sacīja, pārvietodams kursoru pa ekrānu. “Šeit,” viņš sacīja, nospiezdams “stop” pogu. “Vai tagad redzi?”

Gabriels paskatījās uz attēlu, bet noraidoši papurināja galvu. “Par ko tu runā?”

“Izdrukāsim to,” vecākais izmeklētājs sacīja, nospiezdams tastatūras taustiņu.

Gabriels gāja Gronlijam līdzi uz sanāksmju telpu, kur atradās printeris.

Ludvigs pielika tikko izdrukāto attēlu blakus tiem, kas tur jau atradās. “Teju vai visi ir šajā ieraksta izdrukā, vai ne?” Viņš pagriezās pret Gabriclu, turpinādams rādīt uz izdrukāto fotogrāfiju.

“Helēne Eriksena. Peuluss Monsens. Isabella Junga.”

Mērks sekoja Ludviga pirkstam pāri fotogrāfijai un piekrītoši māja ar galvu.

“Tad kas ir šis?”

Ludvigs norādīja uz attēlā redzamo seju. Та bija seja, ko Gabriels neatpazina. Jauns vīrietis kreklā, apaļām brillēm, kas atšķirībā no pārējās grupas neskatījās uz izstādē redzamajiem dzīvniekiem, bet gan cieši vēroja video novērošanas kameru.

“Manuprāt, viņa nav mūsu sarakstā,” Gabriels sacīja.

“I Imm, tas ir savādi,” Gronlijs noteica.

“Paklau, mums taču te ir visi, vai tad ne? Skolotāji, I lclēne Ēriksena, Monsens, meitenes — bet šis puisis?”

Gabriels pārskatīja attēlu galeriju, kuru Ludvigs bija iepriekš izveidojis, izlikdams visu iemītnieku, visu skolotāju fotogrāfijas, bet nekur nevarēja atrast jauno seju.

“LJn kāpēc viņš skatās tieši kamerā?”

“Tas ir neparasti,” Gabriels piekrita.

“Vai nc? Skolas ekskursija? Visi skatās uz dzīvniekiem, lai arī cik viņiem būtu garlaicīgi, bet šis puisis skatās uz kameru, it kā...”

“Pārbaudīdams, kur tā atrodas,” Gabriels sacīja.

“Nu, man varbūt no dabas ir tāds aizdomīgs raksturs, tāpēc es gribēju, lai kāds ar svaigu aci paskatās. Vai tas mums kaut kā noder?”

Gabriels turpināja pētīt jauno attēlu uz sienas. Acis aiz brillēm, kas skatījās uz viņu, bija teju vai pārsteigtas, kamēr pārējo grupā esošo uzmanība bija pievērsta kaut kam, uz ko norādīja vīrietis ar baltajiem matiem.

“Neticami,” viņš sacīja, neatraudams skatienu no jaunā vīrieša kreklā.

“Mums viņa nav uz sienas, vai ne? Tu taču viņu neredzi, vai nc?”

Gronlijs atkal norādīja uz pilnīgi visu “Hūrumlandetas audzētavas” cilvēku fotogrāfijām.

“Nē, neredzu.”

“Tātad es nejūku prātā? Neesmu sācis palaist kaut ko garām?” Ludvigs pasmaidīja.

“Kāda velna pēc viņš skatās kamerā?” Gabriels jautāja.

“Jo viņš grib zināt, kur tā atrodas.”

“Tieši tā,” Gabriels sacīja un gluži vai apburts turpināja vērot nepazīstamo seju, kas skatījās viņam virsū.

Jauns vīrietis baltā kreklā ar apaļām brillēm.

“Es zvanu Mīai,” Gronlijs teica, steigdamies atpakaļ uz kabinetu pēc sava telefona.

68. nodaļa

Mazajam zēnam jaunā vieta šķita dīvaina, un viņam bija vajadzīgs laiks, lai ar to aprastu, tomēr laika gaitā situācija uzlabojās. Viņiem šeit nebija tik daudz grāmatu, taču sienas bija biezākas, tāpēc naktīs viņš vairs nedzirdēja cilvēkus runājam par viņu, un atbildīgā sieviete arī bija diezgan jauka. Helēne. Viņa neskatījās uz viņu savādi, kā cilvēki to mēdza darīt citur. Viņa izturējās pret viņu kā pret visiem šeit dzīvojošajiem, jo šeit nebija citu mazu bērnu, bet tas nebija svarīgi. Viņam tik un tā visvairāk patika būt pašam ar sevi.

Šeit dzīvoja septiņi pusaudži, bet tikai viens puisis, Mats, un viņam ļoti patika Mats. Mats viņam nedaudz atgādināja mammu, viņš vienmēr runāja par to, cik pasaule bija briesmīga un cik cilvēki bija samaitāti. Matam arī patika lietot dekoratīvo kosmētiku, ne gluži kā to darīja mamma: viņš klāja melnu ap acīm un lakoja nagus ar melnu nagu laku. Matam patika viss melnais. Viņš valkāja tikai melnas drēbes un uz sienām viņam bija plakāti ar cilvēkiem, kas spēlēja mūzikas grupās; arī viņi bija tērpušies melnā, uz sejas viņiem bija balts grims un aproces ar radzēm. Metāls. Та bija viņu mūzika. Jaunais zēns neko daudz nerunāja; viņš galvenokārt klausījās, kā Mats savā guļamistabā spēlē mūziku, tajā pašā laikā lasīdams viņam lekciju. Pastāvēja vairāki metāla paveidi. Spīdmetāls, nāves metāls un Mata favorīts — melnais metāls. Mūzika viņam negāja īsti pie sirds — pārāk daudz gaudošanas —, taču viņam patika stāsti, jo īpaši tie par melno metālu. Par grupām, kas upurēja kazas un uz skatuves sita kailus cilvēkus krustā, un dziesmu vārdi par sātanu un nāvi.

Kad bija apritējis gads šajā vietā, viņš gandrīz jutās tur kā mājās. Protams, ka tas nc tuvu nebija salīdzināms ar dzīvošanu ar mammu, tomēr šī vieta bija labāka par iepriekšējo. Viņiem te bija siltumnīcas, un viņš bija iemācījies aprūpēt augus un ziedus, un viņam arī patika mācībstundas; lai gan viņš bija jaunāks par citiem, viņš bija pats gudrākais, un skolotāji bieži vien pēc stundas viņu pasauca maliņā.

Vai šo tu jau pabeidzi?

Man šķiet, ka mums vajadzētu tev sagādāt jaunas grāmatas.

Viņam patika visi mācību priekšmeti: angļu valoda, norvēģu valoda, matemātika, ģeogrāfija; katras jaunas grāmatas atvēršana bija kā iepazīšanās ar jaunu pasauli, un viņš alka uzzināt arvien vairāk un vairāk. Puikam jo īpaši patika Rolfs, viens no šejienes skolotājiem, viņš puiku slavēja visvairāk. Rolfs viņam uzdeva tādus mājasdarbus, bīdi netika doti citiem bērniem. Viņš vienmēr plati smaidīja, kad puisis tos izpildīja. Tas bija Rolfs, kas darīja visu, lai puisis iegūtu savā īpašumā klēpjdatoru — visiem tāda nebija —, un kādu laiku viņš tikpat kā nebija spējīgs pagulēt. Bija tāda sajūta, ka viņam vairs nemaz nevajadzēja gulēt, jo bija tik daudz apgūstama jauna. Viņam patika visu nakti palikt nomodā grāmatu ielenkumā un ar savu datoru, un viņš nevarēja vien sagaidīt, kad tiks iedots nākamais uzdevums.

Tomēr par visu visvairāk viņam patika pavadīt laiku ar Matu. Viņš centās izvairīties no meitenēm, cik vien spēdams. Viņš bija pārliecināts, ka viņas bija tieši tādas, kā mamma bija teikusi un brīdinājusi, ārpusē ar smaidu, bet iekšā negodīgas un samaitātas, tāpēc prātīgākais, ko viņš varēja darīt, bija turēties pa gabalu. Matam arī nepatika meitenes. Ja godīgi, tad Matam patika tikai metāls. Viņš nevarēja ciest grāmatas, ja vien tās nebija par rituāliem un asinīm, un sātanu, un to, kā atdzīvināt cilvēkus.

“Helēne ir idiote,” Mats ierunājās vienu vakaru savā guļamistabā, bet puika tā nedomāja.

Viņš uzskatīja Helēni par vienu no visjaukākajiem cilvēkiem, ko viņš bija saticis, kopš tika atrauts no mammas, taču viņš sēdēja klusu. Viņš negribēja saķildoties ar Matu, jo tādā gadījumā Mats varēja vairs nekad viņu neielaist savā istabā.

“Taču viņas brālis ir foršs.”

“Henriks? Tas ar to veikalu?”

“Jā.” Mats pasmaidīja.

“Kāpēc viņš ir tik foršs?”

“Vai tu zināji, ka viņi kādreiz bija kaut kādā sektā?”

“Nē,” puisis atbildēja, nebūdams īsti drošs, ka zināja, kas tā tāda sekta bija, taču Mats turpināja smaidīt, tāpēc viņš nosprieda, ka tā droši vien bija laba lieta.

“Austrālijā,” Mats turpināja stāstīt. “Kad viņi bija bērni. Sektu sauca “Ģimene”. Viņi eksperimentēja ar bērniem. Lika viņiem domāt, ka sieviete, vārdā Anna, bija viņu mamma. Viņiem visiem vajadzēja valkāt vienādas drēbes un nēsāt matus vienādā sasukā. Viņus visus piebāza pilnus ar medikamentiem — anatensolu, haloperi-dolu, imipramīnu. Pat LSD. Iedomājies? Bērni, kas apdulluši no LSD, vieni paši ieslēgti mazās, tumšās istabiņās.”

Puika, kas sāka kļūt par pusaudzi, nezināja, ko tie vārdi nozīmēja, taču Mats bija medikamentu eksperts; viņam katru dienu bija jādzer zāles, lai gan viņš ne vienmēr to darīja, tāpēc nebija nekādu šaubu, ka viņš zināja, par ko runā.

“Viņi tur pilnībā nojūdzās. Sačakarēja viņiem prātu.” Mats pasmaidīja. “Jo īpaši brālim, Henrikam. Viņš ticēja, ka ir pūce.” “Pūce?”

“Nāves putns.”

Puisis kā apburts klausījās Matā.

Par Henriku, brāli ar veikalu, kas izskatījās pēc normāla cilvēka, kurš mēdza sev uz ķermeņa līmēt spalvas un veikt rituālus slepenā vietā pie sētas, nogalinot putnus, lai atdzīvinātu cilvēkus.

“Tas bija pirms ilga laika, bet, ka es tev saku, tā ir taisnība. Cilvēki saka, ka tagad viņš esot normāls, bet kādu laiku viņš bija pilnīgs tu-tū. Tads kā tu.”

“Tāds kā es?”

Viņš nebija sapratis, ko Mats ar to bija domājis.

“Nu ja, tāds kā tu. Padomā pats. Visu dzīvi ieslēgts kopā ar mammu tajā mājā, nekad nesatikdams citus cilvēkus? Dzīvot kopā ar tādu traku kuci kā viņa? Mēs esam ļoti līdzīgi tu un es. Tu varbūt arī izskaties pēc pamuļķa, bet tu jau arī esi īsts psihopāts, un man tas patīk. Piedrāzt normālumu. Pūce... Viņš pielīmēja pie sava ķermeņa spalvas — vai tas nav forši?”

Puika nebija neko daudz izjutis, kad Mats viņu aizveda uz tīreli un parādīja, kā likt cilvēkiem atgriezties no mirušajiem. Viņi bija izcēluši mazu putnēnu no ligzdas, un Mats to bija nožņaudzis ar kurpju auklu. Tad viņi to bija ievietojuši sveču pentagrammā, kamēr Mats skaļā balsī lasīja dīvainus vārdus no vienas savas grāmatas.

Arī pēc tam viņš neko tādu nebija izjutis.

Kad nogalināja Matu.

Ar nazi, ko bija nozadzis no virtuves. Viņa reakcija nebija nekas vairāk par ziņkārību, kā acis, kas bija apvilktas ar melnu acu zīmuli, urbās viņā, asinīm šļācoties pār tumšo zemi.

Mats centās kaut ko bilst, bet nespēja, tik vien kā viņa lielās acis turpināja skatīties uz puiku, līdz viņš pārstāja kustēties.

“Par mammu mēs tā nerunājam.”

Nekādu emociju. Tikai tāda mērena ziņkārība. Gaiss pārstāja plūst no Mata mutes. Viņa acis nevērās ciet, lai gan viņš vairs nebija dzīvs. Nāve. Īstenībā tāda neliela vilšanās.

Bet uz putnu gan viņam nepatika skatīties.

Viņš to bija uzmanīgi nesis cauri mežam pēc tam, kad bija ieri-pinājis Matu purvā un vērojis, kā viņa līķis nozūd melnajā zemē, un tad viņš bija putnu apglabājis skaistā vietā, kur auga ziedi un caur kokiem plūda saules gaisma. Viņš bija no kociņiem izgatavojis krucifiksu — nevis to, kas bija kājām gaisā, tādi, kādus viņš bija redzējis Mata guļamistabas plakātos, bet parastu krucifiksu, kādu varēja ieraudzīt kapsētās, — un tonakt vēlāk, kad viņš bija palīdis zem dūnu segas, viņu nomāca vilšanās slogs. Jo tas nebija nostrādājis.

Tāda pati sajūta viņu pārņēma arī pēc pāris gadiem.

Tad viņš bija jau pusaudzis, un skolotāji joprojām viņu slavēja. Rolfs tur vairs nestrādāja, bet bija citi, un arī viņi deva puisim grāmatas, kuras pārējie pusaudži nevarēja palasīt. Viņš bija iegādājies mopēdu un varēja braukt, kur vien viņam iegribējās. Protams, ka viņš bija aizbraucis atpakaļ uz māju. Pie mammas. Māja bija smirdīga, logi izsisti un šķita, ka tur bija iemitinājušies dzīvnieki, tāpēc viņš bija sācis to savest kārtībā. Kad viņam nebija jābūt nodarbībās vai jākopj augi, viņš sēdās uz mopēda, un pēc vairākiem mēnešiem māja atkal sāka izskatīties pieņemami.

Tā pati sajūta. Putns laikam bija pārāk mazs dzīvnieks, tāpēc nākamajā reizē viņš izvēlējās kaķi. Viņš atkārtoja visu to pašu, ko Mats bija darījis ar svecēm un vārdiem, bet viņa joprojām nebija atgriezusies. Tad viņš bija izmēģinājis ar suni, bet arī tas nebija nostrādājis.

Pūce. Nāves putns.

Viņš bija veikalā iegādājies līmi un nozadzis spalvas no tuvējās fermas, no kuras audzētava parasti iepirka olas, no būriem, kur dzīvoja dējējvistas. Viņš bija noziedies ar līmi, pielipinājis spalvas pie ādas, izkārtojis suņa ķepas tā, kā Mats bija ierādījis, kā tām bija jābūt, noteiktos pentagrammas punktos, kā tas bija attēlots viņa grāmatas, bet arī tas nebija nostrādājis.

Tonakt pēc suņa viņš nebija labi juties. Viņš bija gulējis gultā, nespēdams pagulēt. Sunim bija mīļas acis. Tādas kā kaķim. Puika turpināja blenzt griestos un tad izlēma. Dzīvnieki — tā nebija viņu vaina. Viņa mammai bija taisnība. Cilvēki bija samaitāti. Ne jau dzīvnieki. Viņi tikai dzīvoja dabā. Par dzīvniekiem bija jārūpējas. Viņi nevienam neko nebija nodarījuši.

Tam bija jābūt cilvēkam.

Lai tas nostrādātu.

Kopijai.

Mammas kopijai.

69. nodaļa

Mirjama Munka stāvēja uz ielas zem viņu dzīvokļa Oskargātes ielā Frongnerē, apjaušot, ka viņa vairs nezināja, kas viņa bija. Kādreiz viņa bija dumpinieciska pusaudze, kurai bankā nebija naudas, kas bija piedalījusies protestos ar draugiem un nonākusi konfliktsituācijā ar policistiem, kas jāja ar zirgiem. Tagad viņa bija kopā ar ārstu un dzīvoja dzīvoklī, kas atradās vienā no smalkākajām Oslo daļām, pie dzīvokļa ieejas bija uzstādītas videonovērošanas kameras, tam bija balkons ar skatu uz Vācijas vēstniecību, un viņai bija pietiekami daudz naudas, lai iegādātos jebko, ko viņa vien iekāroja. Viņa nervozi ievilka dūmu no cigaretes, juzdama, kā satraukumā savelkas vēders.

Viņa bija tērpusies melnā. Mugursomā viņai bija slēpošanas maska. Dzīva. Tā viņa jutās. Dzīva un piederīga kaut kam svarīgam. Viņa tā sen nebija jutusies. Dzīve ērtajā Frongnerē bija neapšaubāmi viegla, zinot, ka Mariona varēja droši spēlēties, spēļu laukumā, ncuzdurdamās uz lietotām adatām, ka neviens viņu neaplaupīs pa ceļam uz skolu, bet kā bija ar viņu?

Kā bija ar Mirjamu?

Viņa sen nebija jutusies tik brīnišķīgi.

Mirjama izlēma, ka neaizsmēķēs nākamo cigareti, un skatījās, kur bija automašīna, kurai drīz vajadzēja piebraukt.

Pārliecinošs viltus aizsegs?

Jā.

Viņa jau bija runājusi ar Jūliji.

Šķiršanās no kāda puiša.

Vajadzība pēc drauga, kas var uzklausīt.

Nekādu problēmu.

Mirjama izdomāja, ka tomēr aizsmēķēs nākamo cigareti, un to bija gandrīz izsmēķējusi, kad parādījās automašīna, ko viņa bija gaidījusi. Tā izbrauca no stūra un apstājās viņas priekšā. Viņa pameta cigareti sāņus un smaidīdama iekāpa automašīnā.

“Vai viss kārtībā?”Jākobs jautāja.

“Jā,”Mirjama sacīja. “Kur ir Zigijs?”

“Viņš aizbrauca ar Geiru. Viņi aizbrauca pirms piecpadsmit minūtēm.”

“Skaidrs.” Mirjama pamāja.

“Tātad mēs to darām? Vai tu esi pārliecināta?”

“Es nevaru vien sagaidīt.” Viņa pasmaidīja un aplika drošības jostu, tajā pašā laikā jaunais vīrietis ar apaļajām brillēm ieslēdza pirmo ātrumu, nobrauca pa Urānienborgveienas ielu un devās Hū-rumlandetas virzienā.

70. nodaļa

Mīa Krīgere ielika balto plastmasas krūzīti spraugā, piespieda pogu un vēroja, kā no aizvēsturiskā automāta tecēja laukā kaut kas, kam vajadzēja būt kafijai. Būs jāiztiek ar to. Viņa aiznesa karsto plastmasas krūzīti pa gaiteni uz mazo telpu, kurā sēdēja Anete Goli, Kims un Munks, kas izskatījās neierasti nomākts.

“Labi?”Munks ierunājās. “Anete?”

Mīa pielika krūzīti pie lūpām, bet tūlīt pat nolika to atpakaļ uz galda. Kafija garšoja vēl sliktāk, nekā tā izskatījās.

“Kā jau es minēju,” Goli sacīja, uzmezdama skatienu Kimam Kolso.

“Henrika Ēriksena šeit nebija,” Kims Kolso paziņoja.

“Ko!”Mla iesaucās.

“Pagājušajā vasarā. Kad meitene pazuda,” Kolso paskaidroja. Mīa paskatījās uz Munku.

“Viņam Toskānā ir māja,” Anete Goli turpināja. “Viņš tur katru vasaru pavada trīs mēnešus. Viņa Norvēģijā nebija.”

Mīa atkal paskatījās uz Munku, un viņš viegli paraustīja plecus. “Tāpēc mums pret viņu nekā nav,” Kims teica. “Viņa šeit nebija. Kad tas notika. Manuprāt...”

“Bet Dieva dēļ,” Mīa iesaucās. “Tas vīrietis nolīmē savu augumu ar putna spalvām, viņš domā, ka ir putns...”

Viņa pameta skatienu uz Munku, kurš tik vien kā paraustīja plecus un piespieda plaukstu pie deniņiem.

“Viņa advokāts apgalvo,” Goli turpināja, “ka viņš var uzrādīt aculieciniekus, kas apstiprinās, ka viņš visu vasaru uzturējies Itālijā.” “Nevar būt,” Mīa sacīja.

“Viņa šeit nebija. Mums nekā pret viņu nav.”

“Bet Helēne Ēriksena taču jau apstiprināja? Par tām spalvām. Par sektu, kurai viņi piederēja? Ka viņam nebija viss kārtībā ar galvu? Ka viņš gribējis būt par pūci. Cilvēki mīļie, es nesaprotu, kāpēc mēs...”

“Viņa nebija Norvēģijā,” Anete atkārtoja.

“Viņš bija Toskānā,” Kims Kolso piemetināja.

“Nu, bet viņš taču varēja atlidot atpakaļ, vai tad ne?”

“Nē, piedod,” Anete sacīja. “Viņš bija ārzemēs visu laiku.”

“Kā mēs to zinām?” Mīa viņu izaicināja.

Anete paslidināja papīra lapu Munka virzienā.

Resnais izmeklētājs ieskatījās tajā un pamāja ar galvu.

“Kas tas ir?” Mīa jautāja.

“Viņa telefona ieraksti.” Munks nopūtās, pastumjot papīra lapu atpakaļ pāri galdam.

“Viņš to neizdarīja,” Kims Kolso sacīja.

“Bet, Holger, izbeidz,” Mīa sacīja, ignorēdama papīra lapu, ko viņi tagad stūma viņai pretī. “Spalvas? Pūce? Viņa atzinās!”

Munks stāvēja, piespiedis rokas pie deniņiem, un nebilda ne vārda.

“Ka viņam nebija viss kārtībā ar galvu? Nu, izbeidz, Holger?”

“Vai tu esi pārliecināta?” Munks pēc brīža ierunājās.

“Simtprocentīgi,” Goli apstiprināja.

“Viņa šeit nebija,” Kims uzstāja.

Mīa izjuta graujošu vilšanos. Telefons ievibrējās viņai kabatā, kā tas to bija darījis jau simtiem reižu pēdējās stundas laikā. Viņa izņēma to no kabatas un paskatījās uz to.

“Tad ko mēs tagad darīsim? Vai mums viņi ir jālaiž vaļā?”

Garš neatbildētu zvanu saraksts no Ludviga Gronlija. Un MMS ar attēlu.

Kāpēc tu neatbildi?

Kas ir šis jaunais vīrietis?

Vēro viņa sejas izteiksmi.

Skatās tieši kamerā.

“Jā, mums nav citu variantu,” Anete Goli atzina. “Mēs domājām, ka varēsim aizturēt Helēni Ēriksenu, jo viņa, nu, domāja, ka brālis varētu būt vainīgais, bet, tavuprāt, cik ilgi mēs to varēsim izmantot?”

“Labi.” Munks pamāja ar galvu. “Mēs viņus laižam vaļā.”

Fotogrāfija no skolas grupas. Vietā, kur Mīa bija bijusi. Dabas muzejs. Visi skatījās uz gidu, pāris dzīvniekiem izstādes stendos. Izņemot vienu cilvēku. Jaunu vīrieti ar apaļām brillēm, kuram mugurā bija balts krekls. Ar ziņkārīgām acīm. Kas vērās tieši novērošanas kamerā.

“Tad tas ir viss?” Munks jautāja.

“Mēs viņus varam paturēt pa nakti, ja gribam,” Goli sacīja.

“Man ir vajadzīgas pāris minūtes ar Helēni Ēriksenu,” Mīa ierunājās.

“Kāpēc?” Munks gribēja zināt.

“Es gribu uzzināt, kas viņš ir.”

Viņa aizslidināja savu mobilo telefonu pie Munka, kas samiedza acis un atkal sagrāba galvu.

“Uz ko es tagad skatos?” viņš jautāja.

“Tas ir attēls no Dabas muzeja novērošanas kameras ieraksta.”

“Labi," Munks teica. “Paturēsim viņus pa nakti.”

“Holger?” Anete Goli ierunājās. “Vai ar tevi viss kārtībā?”

“Ko? Jā, jā, protams. Man tikai vajag... Glāze ūdens būtu tieši laikā,” Munks nomurmināja un pameta telpu.

Trīs izmeklētāji skatījās cits uz citu.

“Vai viņš ir slims?” Anete vaicāja.

Kims Kolso paraustīja plecus, kamēr Mīa izgāja koridorā un tad atpakaļ nopratināšanas telpā, kur Helēne Eriksena sagumusi sēdēja pie galda, atbalstījusi galvu uz rokām.

“Kas viņš ir?” Mīa jautāja, nolikdama savu mobilo uz galda viņas priekšā.

“Ko?” Helēne nomurmināja.

“Šis jaunais vīrietis,” Mīa sacīja, norādīdama uz Ludviga atsūtīto attēlu.

1 lelēnc Eriksena izskatījās pagalam apjukusi, it kā viņai nebūtu ne mazākās nojausmas, par ko Mīa runāja.

“Kurš?”

“Šis puisis? Attēlā? Kas viņš ir?”

Helēne Eriksena lēnām pacēla mobilo telefonu un sēdēja, blenzdama tajā, apmulsusi, it kā nezinātu, kāpēc viņa šeit vispār atradās.

“Jūs braucāt skolas ekskursijā, vai ne? Uz Dabas muzeju? Augustā?”

“Kā jūs to dabūjāt?” Helēne vaicāja.

“Vai jūs tur bijāt?”

“Jā? Kāpēc?”

“Kas ir šis jaunais vīrietis?”

Helēne sarauca uzacis un paskatījās uz Mīu, tad atkal uz attēlu.

“Vai jūs runājat par Jākobu?”

“Viņu sauc Jākobs?” Mīa pārprasīja.

“Jā,” Helēne pamāja ar galvu. “Bet...?”

“Kāpēc viņš devās ekskursijā? Viņš taču nav audzētavas iemītnieks, vai ne? Un viņš tur arī nestrādā?”

“Nē — vai, jā...”

“Kāpēc viņa vārda nebija tajos sarakstos, kas mums tika iedoti?”

“Par ko jūs runājat?”

“Jums bija jāiesniedz saraksti ar visiem iemītniekiem un darbiniekiem, taču šis puisis nebija ne vienā, ne otrā sarakstā.”

“Jākobs kādreiz dzīvoja ar mums,” Helēne Eriksena lēnām sacīja, atkal paskatīdamās uz attēlu. “Bet tas bija pirms daudziem gadiem.”

“Un tomēr viņš brauca kopā ar jums skolas ekskursijā?”

“Jā, jā. Viņš mūs bieži apciemo. Jākobs bija mūsu audzētavas jaunākais iemītnieks, un viens no tiem, kas pie mums nodzīvoja visilgāk. Viņš ir tikpat kā ģimenes loceklis. Viņš bieži brauc ciemos, un mēs vienmēr par to priecājamies. Viņš palīdz mums ar datoriem — viņš par to negrib nekādu samaksu, tāpēc nav darbinieks, bet...”

“Ar datoriem? Vai viņš ir zinošs šajā jomā?”

“Jākobs? Protams.” Helēnes Ērikscnas sejā parādījās smaids. “Viņš ir ģēnijs. Brīnumbērns. Patiešām neticami, ņemot vērā visu, ko viņš ir pārdzīvojis.”

“Kāds ir viņa pilnais vārds un uzvārds?” Mīa ievaicājās, cenzdamās Helēnei Ēriksenai neizrādīt, cik ļoti viņa to gribēja uzzināt.

“Jākobs Mārstranders,” Helēne atbildēja, izskatīdamās apjukusi. “Bet nevar būt, ka jūs domājat, ka...?”

71. nodaļa

Gaismām gar šoseju E18 piemita kas pievilcīgs. Mirjama īsti nezināja, kāpēc, bet viņai tās vienmēr bija patikušas; viņa pieņēma, ka tā bija bērnības atmiņa no ģimenes Volvo aizmugurējā sēdekļa, kad viņi devās apciemot vecvecākus. Lampu siltā blāzma. Riteņi uz gudronētas šosejas. Pieklusinātas balsis no priekšējā sēdekļa. Viņas vecāki. Kā viņi mēdza flirtēt viens ar otru, fonā skanot radio, tas vienmēr bija pēc neliela strīda: viņa vēlējās džezu, bet viņš klasisko mūziku. Tajā laikā viņa bija jutusies tik droši.

“Vēl kafiju?” Jākobs vaicāja, uzstumdams apaļās brilles uz deguna.

“Man vēl ir, tāpēc nē, vēl ne.” Mirjama pasmaidīja, iedzerdama vēl vienu malku no metāla krūzes. Viņiem taču galu galā bija jāpaliek nomodā; šis varēja ieilgt visu nakti.

“Es paņēmu līdzi divus termosus.”

Viņš nedaudz paaugstināja automašīnas sildītāja temperatūru.

Ārā bija auksti. Teju vai ziema. Taču Mirjamai bija silti. Viņa atlaidās pret pagalvi un atkal skatījās gaismās. Savu bērnu dienu naivums viņai tagad lika teju vai smaidīt; cik viss kādreiz bija nevainīgi un skaisti. Mātes rokas, kas maigi glāstīja tēva matus. Kā viņš mēdza viņai uzsmaidīt. Bezgalīgs laiks. Tāda bija bērnība. Katrs mirklis ilga mūžību. Viņa iztukšoja kafijas krūzi un pie sevis pasmaidīja, viņa tagad bija nedaudz samiegojusies; katra ielu laterna, kurai viņi pabrauca garām, atgādināja viņai par jaukajiem pagātnes pārdzīvojumiem. Pēdējā laikā viņa par to bija bieži domājusi, kāda viņa bija pusaudža gados. Viņa nevarēja vien sagaidīt, kad būs pieaugusi. Tagad viņa saprata, cik tolaik viņai bijusi laba dzīve. Viņa pasmaidīja un ielēja sev no termosa vēl vienu krūzi kafijas.

“Vai tas nav savādi?”Jākobs ierunājās.

“Kas tieši?” Mirjama jautāja, viņas acis sāka vērties ciet.

“Reizēm tu vari saplānot par daudz, un tad izrādās, ka tas bija pavisam nevajadzīgi.”

Jaunais vīrietis ar apaļajām brillēm pasmaidīja, uzmezdams viņai skatienu, tomēr viņa seja bija nedaudz savāda; bija gandrīz tā, it kā Mirjama nespētu uz to kārtīgi koncentrēties.

“Vai tu saproti, par ko es runāju?”

“Nē, ja godīgi, tad ne,” Mirjama sacīja, vēl iemalkodama kafiju.

Viņai bija jāpalick modrai, saprātīgai. Tas varēja ieilgt. Varēja izrādīties, ka viņiem tur būs jāpaliek visu nakti, un viņa jau tagad sāka snauduļot. Tas nebija labi. Viņa iedzēra vēl kafiju, kamēr Jākobs pagriezās pret viņu un atkal pasmaidīja.

“Ņemsim par piemēru kafiju,” Jākobs sacīja. “Es paņēmu līdzi Coke, Farris minerālūdeni un ūdens pudeles gadījumā, ja tu negribētu kafiju.”

Mirjama nesaprata, par ko viņš runā. Viņa atgāzās atpakaļ un atkal skatījās gaismās. Tās šķita vēl siltākas un vēl dzeltenākas, nekā viņa atcerējās. Billija Holideja. Mātei allaž bija patikusi viņas dziedāšana. Mirjama pie sevis pasmaidīja un tad piepeši viņai nācās saņemt sevi rokās, lai noturētu krūzi, kas šķita slīdam ārā no pirkstiem.

“Bet tu uzreiz piekriti kafijai, tāpēc pārējais palika izšķiests par velti.” Jākobs pie sevis klusi nosmējās un papurināja galvu. “Es būtu varējis to laiku izmantot, darot ko citu, vai saproti?”

Mirjama miegaini paskatījās viņa virzienā, taču viņa sejas tur vairs nebija.

“Cik vēl ilgi līdz... mēs... nonāksim galā?” viņa nomurmināja. “Līdz mēs pievienosimies... pārējiem?”

Viņai bija nepieciešama teju mūžība, lai pabeigtu šo teikumu. “Vai, viņiem nāksies iztikt bez mums.”

“Ko... tu ar to domā?”

“Mums ir daudz svarīgākas lietas darāmas, vai ne?”

Jaunais vīrietis ar apaļajām brillēm atkal pagriezās pret viņu un pasmaidīja.

Bet Mirjama to neredzēja.

Viņa jau bija aizmigusi.

VIII

.

72. nodaļa

Hugo Langss no Šveices jutās gandrīz kā mazs bērns. No priecīgā satraukuma viss viņa augums kņudēja. Viņš neko tik spēcīgu nebija izjutis, kopš ekrānā bija redzējis iepriekšējo meiteni.

Viņi abi kopā. Jaunā sieviete pagrabā un viņš. Divi vientuļi cilvēki, kas bija atraduši viens otru. Viņš nekad nebija juties tik apmierināts. Viņi bija kā radīti viens otram. Viņš bija glāstījis viņas matus, kad viņa gulēja. Viņš bija smaidījis, kad viņa skrēja riteni — viņai tas tik labi padevās, likdama barībai krist ārā no automāta, — tad viņa piepeši nozuda, un viņa alkas bija neremdināmas.

Bet nu viņa bija atgriezusies. Ne tā pati sieviete — nu, gandrīz tāda pati — tomēr viņa Hugo jau bija iepatikusies, iespējams, ka vairāk nekā viņas priekštece.

Hugo Langss pasmaidīja un piestūma krēslu tuvāk lielajam ekrānam.

Mirjama Mimka.

Kāds neparasts vārds, tāda bija viņa pirmā reakcija, bet tad viņš sajutās slikti, jo vārdam nebija nozīmes, viņa bija draudzene, kura tika turēta gūstā tikai viņa dēļ, lai viņš varētu būt ar viņu kopā. Lai viņi varētu abi būt kopā — kopā. Pirmajā dienā viņa krita viņam uz nerviem, jo viņa neko nebija darījusi. Tikai tur sēdējusi. Pirksti trīcēja viņas smalko plaukstu galos. Viņa bija ar rokām apskāvusi savai skaisto ķermeni. Acis, kas tikpat kā nevērās ciet; apmulsušas, izbiedētas acis, kas nesaprata, kur viņa atrodas. Un viņa bija raudājusi. Asaras pār skaistajiem, baltajiem vaigiem. Un tad tā izmisīgā dauzīšana pie durvīm vai logiem, vai kas tie tādi tur bija, un tas viņam nepatika. Viņam mugurā bija rītatērps, kamīnā dega uguns, viņam rokās bija maza konjaka glāzīte — pēc tā nebija nekādas vajadzības, patiešām nekādas vajadzības: kāpēc gan viņi nevarēja vienkārši

izbaudīt šo kopā būšanas mirkli? Bet beigu beigās viņa bija atjūgusies, un tagad viss bija kārtībā.

I Iugo Langss pasmaidīja un ar pirkstiem pa ekrānu novilka pār viņas vaigu. Viņas priekštece viņam ļoti gāja pie sirds. Bet jau tagad, tikai pēc divām dienām, viņu nepameta sajūta, ka šī viņam patika vairāk. Patiešām interesanti.

Pirmajā dienā viņa bija nepaklausīga meitene.

Viņa nebija sapratusi. Kā lietas bija darāmas. Bet tad viņš bija ienācis būrī, un pēc tam viņa bija darījusi visu, ko viņai teica.

Skrējusi ritenī.

Ēdusi barību, kas krita ārā pa caurumu.

Hugo Langss iemalkoja vēl konjaku un piebīdīja savu ādas krēslu vēl tuvāk. Uzlika plaukstu uz ekrāna un maigi glāstīja viņas matus, tad piespieda lūpas pret ekrānu, lai viņu noskūpstītu.

Nekā neķītra vai uzbāzīga, nē, nē.

Tikai tāda maza bučiņa uz vaiga.

Viņš atgāzās krēslā, pacēla glāzi, uzsaukdams tostu, un pasmaidīja pie sevis.

73. nodaļa

Holgers Munks uzdzēra pretsāpju līdzekļiem ūdeni no krāna un sēkdams vēroja virs izlietnes uzstādītajā spogulī savu atspulgu.

Kas, pie velna?

Viņš apslacīja seju ar aukstu ūdeni, bet sāpes atteicās pierimt. Iespējams, ka viņa ārstam galu galā bija taisnība. Neveselīgs. Viirāk jāvingro. Mazāk jāsmčķē. Vai tāpēc viņam bija tik slikta pašsajūta?

Resnais izmeklētājs noslaucīja seju džempera piedurknē un turpināja lēnām ieelpot un izelpot, gaidīdams, kad iedarbosies tabletes. Sapulcē bija iestājies piecu minūšu pārtraukums. Pārējie viņu gaidīja. Noraizējušies. Tādi viņi visi bija, kopš bija parādījies pēdējais vārds.

Jākobs Mārstranders.

Munkam sākumā bija par viņu šaubījies; šajā izmeklēšanā bija bijis tik daudz nekur nevedošu pavedienu, jau tik daudz aizdo-

mās turamo, bet tagad viņš bija pārliecināts: šis bija cilvēks, ko viņi meklēja.

Vienīgā problēma bija tāda, ka Jākobs Mārstrands šķietami bija izkūpējis gaisā. Rija pagājušas jau divas dienas un joprojām nekā. Viņi bija sagriezuši viņa dzīvokli Ullevollsveienas ielā kājām gaisā, bet bez panākumiem. Viņi bija pārmeklējuši viņa biroju, tas bija neliels viena cilvēka uzņēmums JM Consult, tomēr nebija uzgājuši neko, kas viņiem varētu norādīt uz viņa pašreizējo atrašanās vietu.

Slimais izdzimtenis.

Munks pabāza galvu zem krāna un iedzēra vēl ūdeni, beidzot sajuzdams, ka pretsāpju līdzekļi bija iedarbojušies. Viņš vēl pēdējo reizi ieskatījās spogulī, pārlaida roku pāri sejai, izmocīja smaidu un mierīgā gaitā devās atpakaļ uz sanāksmju telpu.

“Labi, kur mēs palikām?” viņš jautāja, nostādamies savā vietā pie ekrāna. “Ludvig?”

“Joprojām nekādu ziņu no lidostām,” Gronlijs sacīja. “Protams, pastāv iespēja, ka viņš ir mēģinājis aizbēgt ar vilcienu vai automašīnu, tomēr mums nav nekādas informācijas, ka cilvēks ar tādu vārdu būtu šķērsojis robežu.”

“Tātad viņš ir joprojām Norvēģijā?”

“To mēs nezinām,” Kims Kolso sacīja. “Taču esam brīdinājuši Interpolu.”

“Labi.” Munks piekrītoši pamāja ar galvu.

“Un Mārstrandera fotogrāfija?”

“Tika šorīt izplatīta visiem laikrakstiem — tas bija tas, ko tu gribēji, vai ne?”Anete Goli jautāja.

“Mēs visi piekritām, vai ne?” Munks sacīja.

“Nē, ne visi,” Karijs noņurdēja.

“Karij, liecies mierā, lūdzu. Pietiks.” Goli nopūtās.

“Kas ir?”

“Mēs piekritām,” Ludvigs Gronlijs iejaucās.

“Tas ir muļķīgi, tas arī ir viss, ko es gribēju teikt,” Karijs atkal ieņurdējās. “Tā vienmēr notiek. Tiklīdz plašsaziņas līdzekļos tiek ievietota fotogrāfija, tā vienā laidā sāk zvanīt labu griboši idioti, kuriem šķiet, ka ir manījuši kādu aizdomīgu personu līkņājam pie garāžas. Nu...”

“Cik man zināms, tad es esmu atbildīgais par šo vienību,”

Munks ierunājās striktā balsī. “Un es devu pavēli fotogrāfijas palaišanai apritē, vai tā?”

“Es zinu,”Karijs neatlaidās. “Es tikai...”

“Tā jau ir internētā,” Ilva sacīja, paceldama savu mobilo telefonu.

“Tas ir labi. Cerēsim, ka no tā būs kāds labums.”

Munka galva pulsēja. Viņš iedzēra vēl vienu ūdens malku no pudeles, kas stāvēja uz galda. “Tā, kas vēl mums ir?” Viņš pārlaida skatienu pāri telpai. “Kur ir Mīa?” viņš apvaicājās, savilcis pieri.

“Es saņēmu īsziņu. Viņai bija kaut kas darāms. Viņa ieradīsies vēlāk,” Gronlijs sacīja.

“Kas tieši?”

“Viņa neteica.”

“Skaidrs.” Munks izklausījās aizkaitināts, un viņam uz mirkli vajadzēja apstāties, lai varētu turpināt. “Ir pagājušas divas dienas, un no Jākoba Mārstrandera nav ne ziņas, ne miņas. Tas nekam neder. Kāds kaut ko zina. Kāds viņu ir kaut kur redzējis. Vai viņa automašīna tika reģistrēta, izbraucam no galvaspilsētas?”

“No maksas ceļiem nav saņemta nekāda informācija,” Kims atbildēja.

“Kā ar viņa telefonu?”

“Pēc Telenor sniegtajiem datiem tas pēdējo reizi tika izmantots piektdien viņa mājas adresē,” Gabriels Mērks sacīja. “Kopš tā brīža — nekā.”

“Un kā ir ar datoru, ko mēs atradām viņa birojā?”

“Pilnīgi tukšs,” Gabriels sacīja.

“Vai tiešām, cilvēki mīļie?” Munks nopūtās. “Nekā?”

“Vai tu vēlies, lai mēs vēlreiz runājam ar audzētavas iemītniekiem?” Kims Kolso vēlējās uzzināt. “Es zinu, ka mēs vakar tur jau bijām, bet ja nu kāda no meitenēm kaut ko slēpj?”

“Kāpēc ne?” Munks piekrita. “Vai tu to uzņemsies?”

Kims piekrītoši pamāja ar galvu.

“Tas buklets, ko mēs atradām,” Ilva piesardzīgi iesāka.

“Jā?”

“Apstādiniet Lokenasfermu. Dzīvnieku aizsardzības liga.”

“Jā? Vai tur kaut kas ir?”

“Pagaidām nekā, bet tur kaut kas neštimmč...”

Galvassāpēm ar joni atgriežoties, Munks palika aizvien nepacietīgāks. “Pārbaudi to vēlreiz,” viņš strupi ierunājās. “Meklē jebkādu saistību ar — kā viņus tur sauca?”

““Dzīvnieku atbrīvošanas fronte”.”

“Jā. Tieši tā. Pamēģini vēlreiz. Varbūt mēs tur kaut ko varam uzrakt. Trīs dienas, cilvēki, mums ir jāsaņemas.”

Munks iedzēra vēl vienu ūdens malku no pudeles, kad uz galda viņa priekšā ievibrējās viņa mobilais telefons.

Marianne?

Munks atvainojās un ātri izgāja ārā uz balkona.

“Hallo?”

“Holger?”

Viņš noprata pēc viņas balss. Pat pēc visiem šiem gadiem.

Bija noticu kas slikts.

“Holger, vai tu tur esi?” Viņas balss trīcēja.

“Jā, esmu, Marianne. Kas noticis?”

Viņš uzgāja cigareti žaketes kabatā.

“Vai tu esi saņēmis kādu ziņu no Mirjamas?”

“Ko, nē? Pēdējās dienās neko, kāpēc prasi?”

Sarunas otrā galā iestājās klusums.

“Nu, tāpēc ka...”

“Kas ir noticis?” Munks jautāja vēlreiz, aizsmēķēdams cigareti. “Viņai vajadzēja vakar atbraukt pakaļ Marionai, bet es viņu nekādi nevaru sadabūt rokā.”

“Kā tu to domā?”

“Es jau kādu laiku pieskatu Marionu...”

“Vai Mirjama ir kaut kur aizbraukusi?”

“Es neesmu droša,” Marianne turpināja. “Bet es negribēju nevienam sagādāt nekādas nepatikšanas, taču es nezināju, kam vēl lai piezvana.”

“Protams, ka tev bija jāzvana man,” Munks sacīja.

“Tu neiebilsti?”

“Protams, ka ne, Marianne. Esmu pārliecināts, ka nav noticis nekas nopietns,” Munks centās viņu nomierināt. “Tu jau zini, kāda Mirjama reizēm var būt...”

“Holger, viņai vairs nav piecpadsmit,” Marianne viņu pārtrauca. “Es uztraucos. Viņai šeit vajadzēja būt jau vakar. Holger, viņa man meloja.”

“Par ko tu runā?”

“Viņa teica, ka palīdzēs Jūlijei ar kaut ko, taču es piezvanīju Jūlijei, un, jā, ne uzreiz, bet vēlāk izrādījās, ka tā gluži nebija.”

“Kas nebija?”

“Reids.”

“Par ko tu runā?”

“Par nelegālu reidu. Viņa nevis palīdzēja Jūlijei, bet gan izmantoja viņu kā ieganstu.”

Munks vairs nespēja izsekot.

“Marianne, par kādu reidu tu runā?”

“Man vajadzēja kādu laiku, bet beigās es piespiedu Jūliju visu izstāstīt. Viņa ir atsākusi protestēšanu.”

“Mirjama?”

“Holger, vai tu vispār klausies?” Viņas balss bija spiedzoša, un visbeidzot Munks bija pavisam atžirdzis. Galvassāpes bija kā ar roku atņemtas.

“Marianne, nomierinies,”Munks sacīja, ievilkdams vēl vienu dūmu. “Esmu pārliecināts, ka nav nekāda iemesla satraukumam. Mēs jau esam šo pieredzējuši, vai ne? Tāda nu viņa ir. Dumpinieciska. Tu taču zini, kāda viņa ir, viņai vienmēr ir...”

“Jēziņ, Holger, viņa ir pazudusi! Vai tu vispār klausies, ko es tev saku?”

“Protams, ka es klausos. Viņa iesaistījās reidā? Kādā reidā?” “Dzīvnieku aizsardzības līgas reids,” Marianne sacīja. “Kaut kur Hūrumā. Bet viņai jau vakar vajadzēja būt atpakaļ.”

“Sāc vēlreiz no sākuma. Uz kurieni viņa brauca?”

“Jūlije sacīja, ka bija kaut kas nogājis greizi,” Marianne paskaidroja. “Tāpēc tas tika atcelts. Tas reids. Viņi jau iepriekš bija norunājuši, ka gadījumā, ja kaut kas noies greizi, viņi visi noies uz trim dienām pagrīdē.”

“Tātad viņa ir nogājusi pagrīdē?” Munks jautāja, nedaudz samulsis.

“Nē, Holger. Tas puisis, kas veda Mirjamu, ir tas pats, kura bilde tagad ir pa visu internētu.”

“Kāds puisis?”

“Tas vīrietis, kuru jūs meklējat. No tās otras lietas.”

Tālumā, sarunas otrā galā, Marianne izklausījās tā, it kā viņas spēki izsīktu. “Holger, man ir bail,” Marianne nočukstēja.

“Vai tu runā par Jākobu Mārstranderu?”

“Jā,” Marianne čukstēja.

Kas, pie velna ?

“Kad tu runāji ar Jūliji?”

Tas nebija iespējams.

“Pirms divām minūtēm. Tik tikko.”

Kā gan tas... ? Kā tas...?"

“Un Jūlije ir pārliecināta, ka Mirjama iekāpa viņa automašīnā?” “Jūlije man par viņu pastāstīja. Viņa bija nobijusies. Viņai šķiet, ka ir kas atgadījies. Arī neviens cits nav spējis ar viņu sazināties.”

Tā nevar būt īstenība.

“Vai Jūlije tagad ir mājās?”

Neļauj balsij ietrīcēties. Neliec Mariannā satraukties vēl vairāk.

“Jā, Mellergātas ielā. Vai tu atceries, kur viņa dzīvo?”

Mirjama.

“Jā, jā, protams, ka atceros.”

Dzīvnieku aizsardzības liga.

“Tatad tu ar viņu parunāsi?”

Nē.

“Protams, Marianne. Es tagad beigšu runāt, lai varu viņai piezvanīt, labi? Es tev drīz atzvanīšu.”

Tā nevarēja būt īstenība.

Munks pabeidza sarunu un ieskrēja atpakaļ sanāksmju telpā, kur viņam pretī pavērās blenzošas sejas.

“Karij. Kim.Jūs braucat kopā ar mani!” Munks iekliedzās.

Divas šokētas sejas pavērās viņā.

“Labi?”

“Visi pārējie, man ir vajadzīga visa informācija par mēģinājumu atbrīvot kaut kādus dzīvniekus, par reidu, ko pirms pāris dienām Hūrumā plānoja Dzīvnieku aizsardzības līga. Man ir vajadzīgs pilnīgi viss, ko varat atrast. Sāciet ar Jūliji Viku. Viņa ir mūsu būtiskākais pavediens. Man to informāciju vajag tagad un uzreiz. Tagad.” “Ko tieši mēs...” Ludvigs Gronlijs iesāka runāt, bet Munks jau bija izmeties ārā pa durvīm.

74. nodaļa

Mirjama Munka pamodās pārsalusi. Viņa centās savilkties pēc iespējas mazāka, saritinādamās embrija pozā, savelkot mazo segu ciešāk pār savu trīcošo augumu. Viņai visbeidzot bija izdevies iemigt, viņa bija pārgurusi, stundām rāpodama uz rokām un ceļgaliem, tomēr izsalkums un aukstums, kas ieslīdēja caur sienas šķirbām, bija viņu pamodinājuši un likuši atgriezties šajā murgā. Viņa joprojām bija šokā. Viņa bija sēdējusi automašīnā. Braukusi pa šoseju E18. Domājusi par saviem vecākiem. Viņa atkal bija bērns. Samiegojusies un silta. Kontrasts ar telpu, kurā viņa tagad atradās, nevarēja būt lielāks.

Joks. Tā bija pirmā doma, kas iešāvās prātā, kad bija pierimis sākotnējais šoks. Kur viņa atradās? Uz ledainas grīdas. Tumšā pagrabā. Kas ar viņu dzina jokus? Viņa nebija apjautusi situācijas nopietnību arī tad, kad atvērās čīkstošās durvis un pa tām ienāca spalvām klātais radījums. Viņai bija šķitis, ka tam bija jābūt sapnim. Es joprojām sapņoju. Šausmas viņā iesvēla tikai vēlāk. Sākumā viņa bija ziņkārīgi skatījusies visapkārt. Kāds bija pazemē izbūvējis neparastu telpu. Šajā sapnī viņa jutās pavisam maziņa. Kā Alise Brīnumzemē. Viņa bija pārvērtusies par mazu dzīvnieciņu. Šeit atradās liels ritenis, kurā viņa varēja skriet. Pie sienas bija pielikta pudele ar tekni, no kuras viņa varēja dzert.

Nē nē nē.

Viņai vajadzēja drīz pamosties.

St nevarēja būt īstenība.

Varbūt viņai vajadzēja domāt pozitīvas domas?

Dievs, apžēlojies.

Mariona. Varbūt viņai vajadzēja domāt par Marionu?

Lūdzu.

Kāds.

Palīdziet man.

Mirjama Munka samiedza acis un centās neļauties izsalkumam. Un nelabumam. Pēc skriešanas lielajā ritenī viņa bija izvēmusies. Viņas plaukstas un ceļgali smeldza, bet viņa bija izlēmusi, ka vairs neraudās. Viņa bija mēģinājusi sakošļāt brūnās barības bumbiņas, kas nāca ārā no sienas un kam bija jābūt ēdienam. Viņa bija

dažas norijusi, bet tās bija uzreiz iznākušas atpakaļ. Viņa atteicās to darīt. Ja vien nebūtu tik auksti.

Mirjama uzmanīgi apsēdās. Viņa centās piecelties kājās un lēnām nostājās, sākumā salīkusi, tad viņa pāris reižu uzsita pa pleciem un sāka locīt savas stīvās, sāpošās kājas, lai liktu atkal darboties asins cirkulācijai.

Ak Dievs, viņa bija tik loti izsalkusi.

Mirjama redzēja miglaino izelpu izplūstam no mutes, kad viņa centās uzpūst nedaudz siltuma uz saviem aukstajiem pirkstiem.

Lūdzu, Dievs.

Viņai noteikti drīz būs jāpamostas.

Palīdziet man.

Mamma. Mariona. Tētis.

Kāds.

Lūdzu.

Mirjama salēcās, kad atvērās durvis un uz sliekšņa parādījās spalvām klātais radījums.

“Jākob,”viņa lūdzās, bailēs ieraudamās istabas stūrī.

“Tu neesi īpaši jauka,” spalvām klātais vīrietis noteica, mērķēdams uz viņu ar pistoli.

“Jākob, es...” Mirjama atkal centās ierunāties, bet balss viņu pievīla. No viņas lūpām atskanēja tikai čuksts, ko aprija aukstā telpa.

“Aizveries,” spalvām klātais radījums viņai pavēlēja. “Kāpēc tu neko nedari? Es jau tev paskaidroju, kā šeit lietas notiek. Un tu tik un tā to nedari. Tu kādu brīdi biji jauka, bet tagad izskatās, ka vairs nesaproti. Vai man tev vēlreiz viss jāpaskaidro?”

Jaunais vīrietis spalvās paspēra soli viņai pretī un pavērsa ieroci pret viņas seju.

“Nē, lūdzu,” viņa stomījās, izstiepdama rokas sev priekšā.

“Vai tu esi stulba vai?”

Viņa acis bija melnas. Viņš papurināja galvu, bet ar spalvām klāto roku ciešāk satvēra ieroci.

“Vai tāpēc tu biji spējīga to darīt kādu brīdi, bet tagad vairs ne? Jo tu esi stulba?”

“Nē,” viņa izstostīja.

“Droši vien, ka jā, jo tas nav grūti. Vai, tavuprāt, tas ir grūti?”

“Nē, nē,” Mirjama stostījās.

j

“Vai ari tev šķiet, ka tevi jau kāds brauc izglābt? Vai kāds no taviem mīļākajiem?”

Viņš tagad plati smaidīja. Zibināja baltus zobus savas spalvām klātās sejas vidū.

“Vai tētiņš? Tavs tētiņš no policijas? Vai tev šķiet, ka viņš brauks tevi izglābt? Savu mazo meitiņu?”

Mirjama Munka tagad trīcēja.

“Neviens nebrauc,” spalvām klātais stāvs viņas priekšā turpināja runāt. “Viņi varbūt ari ir gudri, bet es esmu daudz gudrāks. Viņi tevi nekad neatradīs.”

Viņš atkal atplauka smaidā, ķiķinādams pāri ieroča stobram.

“Es varētu tevi tepat uz vietas nošaut, bet skatītājiem no tā nebūtu nekāda prieka, vai ne?”

Mirjamai nebija ne jausmas, par kādiem skatītājiem viņš runāja.

“Šis ir mans šovs. Esmu par visu padomājis. Gudrs gājiens, vai ne? Galvenais ir būt radošam, sagatavot kvalitatīvu šovu, kaut ko unikālu, par ko derību slēdzēji būtu gatavi maksāt.”

Mirjamai joprojām nebija ne mazākas nojēgas, par ko viņš runāja.

“Tev ir paveicies, patiešām.” Spalvām klātais jaunais vīrietis pasmaidīja, saspīlēts smaids zem aukstām, bezdvēseliskām acīm. “Īstenībā tev ir ļoti paveicies,” viņš sacīja. “Tu tagad esi zvaigzne. Cilvēki ir samaksājuši miljoniem kronu, lai vērotu tavu priekšnesumu. Un tu pat nebiji izredzētā.”

Jaunais vīrietis, kas stāvēja viņas priekšā, paieskāja galvu ar ieroci un pie sevis nosmējās.

“Vai tu tam spēj noticēt? Tu pat nebiji izredzētā — otrā meitene saņēma trīs balsis. Redzi, viņiem patīk jaunākas, bet šis ir mans šovs. Es to izdomāju. Riteni. Uzrakstu uz sienas. Tāpēc es te pieņemu lēmumus. Es izvēlējos tevi, jo tu man patīc. Tu esi īpaša. Tavs tētiņš ir policists. Vai tas nebija mīļi no manas puses? Neizvēlēties otru meiteni, lai gan viņi nobalsoja par viņu?”

Mirjama uzmanīgi pamāja ar galvu. “Jākob...” viņa piesardzīgi ierunājās. Viņai šķita, ka mutē būtu smilšpapīrs.

“Nē, nē, nē,” vīrietis ar aukstajām acīm sacīja, atkal pavērsdams pret viņu ieroci. “Mēs nerunājam. Mēs tikai klausāmies.”

Mirjama aizvēra muti un skatījās grīdā.

“Šī ir pēdējā reize, kad es pie tevis nāku,” jaunais vīrietis sacīja.

“Tagad dari, ko cs tev lieku; citādi man galu galā tik un tā nāksies paņemt to otru meiteni. Ir svarīgi skatītājiem sniegt to, par ko viņi ir samaksājuši, kā tev šķiet?”

“Jā,” Mirjama nomurmināja, neatraudama skatienu no grīdas.

“Vai tu gribi, lai es tevi tagad nošauju, vai darīsi, ko es tev lieku?”

“Es darīšu,” Mirjama nočukstēja.

Jaunais vīrietis kādu brīdi vēroja viņu, nevarēdams saprast, vai viņa turēs doto solījumu, tad nolaida ieroci zemāk un atkal atklāja savus baltos zobus.

“Tas ir labi.”

Viņš iespurdzās no smiekliem, tad aizvēra smagās durvis, pamezdams viņu vienu aukstā, tumšā istabā.

75. nodaļa

Mīa nevarēja izskaidrot savu nojausmu, bet baltā vasarnīca nekurienes vidū viņai bija šķitusi nedaudz savāda. Viņai šķita, ka tā viņu aicināja jau kopš pirmā brauciena uz turieni. Jima Fūlesanga māja. Viena pati nekurienes ielenkumā. Sasaluši koki. Klusums. Ne tāds klusums, kas lika viņai justies mierpilnai, tāds, kāds miers bija Hitrā. Esot piejūras. Ar kaiju kliedzieniem. Šeit tas bija citādi. Cita veida klusums, kas lika viņai saausīties. Viņa piesardzīgi skatījās sev visapkārt, iedama no automašīnas augšup baltās vasarnīcas virzienā. Iepriekšējo reizi viņa bija jutusies kaila, nedaudz nobijusies, un tas nebija viņai raksturīgi. Kad viņa bija atgriezusies, viņa nekādi nevarēja saprast, kas tieši bija licis viņai tā reaģēt, un tas viņu ieintriģēja; viņa zināja, ka būs šeit jāatgriežas, tomēr tik daudz kas bija noticis, ka viņai tikai tagad bija izbrīvējies brīvs brīdis. Iespējams, ka tā joprojām nebija prioritāte, taču pāris stundu neko nemainītu, un viņa velējās tikt ar to galā, pirms norietēja saule.

Mīa soļoja vasarnīcas virzienā, bet tad apstājās un pārdomāja; tā vietā viņa izvēlējās nelielu taciņu, kas veda lejup mežā. Viņa jau bija bijusi mājā iekšā. Tur tā nebija. Lai arī ko viņa meklētu.

Četrpadsmit minūtes labā dienā.

Jims Fūlesangs bija uzņēmis fotogrāfijas pirms vairākiem gadiem.

Ielīmējis tās albumā. Kaķi. Un suni. Kas izvietoti sveču penta-grammā uz spalvu klājiena.

Un, jā, Mīa nebija tāda kā lielākā daļa cilvēku; viņa nespēja izskaidrot savu neparasto apsēstību ar šo vietu nekurienes nomalē, tomēr tāda pastāvēja un tas visu vienkāršoja. Viņa varēja nobīdīt savas emocijas sāņus. Tas nebija būtiski, vai viņa varēja tās izskaidrot vai ne. Jo Jims Fūlesangs bija nofotografējis noziegumu ainas ar dzīvniekiem, un tie bija tieši saistīti ar Kamillas Grīnas slepkavību. Un tās fotogrāfijas bija uzņemtas kaut kur tepat netālu.

Sešpadsmit minūtes atpakaļ.

Iepriekšējā apmeklējuma laikā viņa bija izveidojusi galvā ainavas karti. Uz māju veda tikai viens ceļš, un tad tur vēl bija viena taciņa, kas veda lejup uz mežu. Protams, ka viņš varēja būt tās fotogrāfijas uzņēmis arī kaut kur citur. Jebkur, ja godīgi; bet tas bija maz ticams. Četrpadsmit minūtes laba dienā, sešpadsmit atpakaļ. Mīa bija pārliecināta, ka šis apraksts atbilda vietai, kas vīrietim ar balto velosipēdista ķiveri bija labi zināma. Labā dienā. Viņš pārzināja šo maršrutu. Atpakaļ. Atpakaļ droši vien nozīmēja ceļu mājup? Četrpadsmit minūtes vienā virzienā. Par divām minūtēm vairāk otrā. Tātad no kalna lejup uz turieni. Mājup pret kalnu. Mīa pārvilka vilnas cepuri pāri ausīm, pārliecināta, ka šī noteikti bija taciņa, par kuru bija runājis Fūlesangs.

Taciņa, kas veda uz ezeru.

Nolādēts, kāpēc viņa bija tik nervoza?

Parasti viņa ne no kā nebaidījās.

Četri balti akmeņi.

Mīa gandrīz vai salēcās, kad nonāca klajumā starp kokiem un ieraudzīja tos tumšā ezera krastā. Četri balti akmeņi, kas bija kārtīgi novietoti kaut kā priekšā, kas kādreiz varētu būt bijis mols, un viņas sirds sāka sisties vēl straujāk, kad viņa pamanīja laivu, kas kādreiz bija gluži jauna, bet tagad, pa pusei nogrimusi, puva ezera malā.

Sarkana koka laiviņa. Ar baltiem burtiem pie sapuvušās marg-apmales malas.

Marija Terēsa.

Mīa Krīgere paskatījās apkārt un pāris simtu metru attālumā pamanīja nelielu ēku. Ezera tālākajā malā. Neliela mājiņa. Pelēka, it kā visa krāsa būtu nodzēsta no tās sienām, tās logi bija aizsisti ar dēļiem, tā bija neapdzīvota, pamesta, bet tik un tā...

Mīa steigšus steidzās sadabūt rokās mobilo telefonu no ādas jakas kabatas.

No skursteņa cēlās dūmi.

Četrpadsmit minūtes labā dienā.

Sešpadsmit minūtes atpakaļ.

Četri balti akmeņi.

Marija Terēsa.

Bingo.

Mīa ar trīcošiem pirkstiem atrada Munka telefona numuru, bet nelielā ierīce atteicās paklausīt.

Nebija signāla.

Sasodīts.

Viņa mēģināja vēlreiz, vicinādama telefonu rokās, staigādama šurp un turp no ezera un tad atkal vecā mola virzienā. Joprojām nebija signāla. Mīa pie sevis nolamājās, ielika telefonu atpakaļ kabatā, apstājās un izvērtēja teritoriju, izlemdama par labu takai pa kreisi, kas vijās apkārt ezeram.

Pamestajai mājai bija pelēkas koka sienas.

No skursteņa cēlās dūmi.

Koki, kas negribēja viņu laist garām.

laka beidzās.

Nelīdzens apgabals.

Zari, kas sitās sejā.

Velns velns velns.

Viņas sirds sitās zem jakas, kad Mīa pietuvojās pamestajai mājai ezera tālākajā malā.

Ar dēļiem aizsisti logi.

Ciet.

Vecs Volvo zaļā krāsā.

Mīa uzmanīgi šķērsoja mazo pagalmiņu un piesardzīgi ielūkojās pa automašīnas logu. Termoss. Gāzēta dzēriena skārdenes. Melna soma. Mīa uzmanīgi atvēra automašīnas durvis, iekāpdama pasažiera sēdeklī. Rokassoma ar kabatlakatiņiem, lūpukrāsu un sieviešu maks ar autovadītāja apliecību.

Mīu gandrīz ķēra trieka, kad viņa ieraudzīja seju, kas vērās viņā no autovadītāja apliecības.

Mirjama?

Ko, pie velna, viņa te darīja?

76. nodaļa

Mirjama Munka bija nometusies uz ceļiem uz nežēlīgās betona grīdas, cenzdamās sakošļāt mazos cietos barības gabaliņus, kas izripoja no cauruma sienā. Dzīvnieku barība. Viņa bija zvērējusi, ka vairs neliks mutē tās pretīgās bumbiņas, taču vairs nevarēja izturēt. Viņa bija tik ļoti izsalkusi. Viņas ķermenis brēca pēc ēdamā. Viņa bija gandrīz noģībusi lielajā ritenī, kur viņai nācās rāpot uz visām četrām, lai tas sāktu ripot. Viņai bija tulznas uz plaukstām un asiņaini iegriezumi uz ceļgaliem. Viņa vairs nevarēja paiet. Viņai vajadzēja kaut ko ieēst, citādi viņa nomirs. Tā viņa jutās. Viņa nomirs šajā ledainajā pagrabā.

Ja vien viņa kaut ko tūlit pat neieēdis.

Viņa salasīja sešas bumbiņas no grīdas un uzlika tās uz mēles. No visa spēka centās nedomāt, no kā tās bija izgatavotas, ar zobiem tās sasmalcināja, izlikdamās, ka viss bija kārtībā. Viņa pabāza galvu zem lielās ūdens pudeles teknes un norija, cik vien labi spēdama, un šoreiz bumbiņas vairs nenāca atpakaļ. Paldies Dievam.

Viņa uzlika vēl vairāk bumbiņu uz mēles un atkārtoja procesu, košļādama, cik vien labi spēja, tajā pašā laikā cenzdamās novērst prātu no notiekošā, tad uzdzerdama no ūdens pudeles un tās norīdama.

Palīdziet man.

Mirjama savilka segu ciešāk sev apkārt un aizvēra acis. Viņa nozuda savā prātā. Šī nebija īstenība. Viņas šeit nebija. Viņa bija kaut kur citur. Viņa bija mājās. Pie brokastu galda. Mariona bija tikko pamodusies. Viņa saoda tikko pagatavotu kafiju. Mariona bija samiegojusies. Viņa negribēja novilkt pidžamu. Viņa tikai gribēja sēdēt mammai klēpī. Mirjamas fantāzijā nebija nekādu kukaiņu. Nekādu vaboļu, kas rāpoja pa betona grīdu. Nekādu ledainu pāragras ziemas vēja pūsmu, kas ielīda pa grīdas dēļu šķirbām, fantāzijā bija zemgrīdas apkure. Mariona gribēja saņemt matus zirgastē. Johanns abām uzsmaidīja. Viņam nekur nebija jābrauc. Ne uz kādu Austrāliju. Tikai viņi trīs vien. Viņi pavadīs visu dienu kopā. lā bija brīvdiena. Viņi grasījās skatīties filmu un ēst popkornu.

Kāpēc neviens nenāk ?

Palīdziet man.

Lūdzu.

Mirjama tik tikko pamanīja, ka durvis bija atvērušās, kad viņas priekšā parādījās spalvām klātais jaunais vīrietis ar ieroci vienā rokā un kaut ko citu otrā.

“Plāns ir mainījies.”

“Ko?" Mirjama nomurmināja, negribēdama ļaut iztēlē radītajam mājas virtuves siltumam izzust.

“Celies kājās,” vīrietis teica, iesperdams, lai viņu pamudinātu.

Viņa lēnām apsēdās, vēl ciešāk savilkdama segu ap augumu.

“Plāns ir mainījies,” jaunais vīrietis ar melnajām acīm atkārtoja. “Es zināju, ka vajadzēja izvēlēties to otru. Tu nekam nederi, un tagad viss ir sabojāts.”

Mirjama lēnām atvēra acis un paskatījās uz viņu. Izstiepta roka ar ieroci tajā, un kaut kas tika vēcināts gaisā. Blonda parūka.

“Taču mums vēl pietiek laika šim,” vīrietis ar melnajām acīm paziņoja. “Uzliec galvā.”

Mirjama nesaprata, ko viņš ar to domāja.

“Uzliec galvā, es gribu redzēt, kā tā izskatās.”

“Jākob, lūdzu,” Mirjama lūdzās, bet viņa nebija pārliecināta, ka viņas vārdi vispār izskanēja.

“Uzliec to,” vīrietis ņirgājās, pamezdams viņai parūku. “Es viņus novērtēju par zemu. Fotogrāfija? Mana? Vai tu vari iedomāties, kur viņi tādu atraduši?”

“Par ko tu runā?”Mirjama murmināja, joprojām nezinādama,vai viņas vārdi pameta viņas lūpas.

“Liec to galvā,” spalvām klātā radība vēlreiz pavēlēja.

Viņa uzmanīgi pamāja ar galvu un lēnām uzvilka parūku. Jaunais vīrietis paskatījās viņā no sāniem.

“Tu izskaties pēc viņas.” Viņš pasmaidīja. “Tas ir labi. Tad viss nav zaudēts.”

Mirjama centās kaut ko iebilst, bet nespēja.

“Tu nesatraucies par mani,” vīrietis sacīja. “Viss būs labi. Jāatzīst, ka ir nedaudz pāragri — galu galā viņi samaksāja par trim mēnešiem —, tomēr tā nav problēma, ja vien mums izdosies paveikt to, kas ir jādara, vai ne?”

“Ko... tu grasies ar mani darīt?” Mirjama stostījās, un šoreiz

laikam viņa bija ierunājusies skaļāk, jo spalvām klātais jaunais vīrietis reaģēja un ziņkārīgi pavērās viņā.

“Es tevi nogalināšu. Ko tad tu domāji, ko es ar tevi darīšu?”

Mirjama apstulba.

“Es biju domājis nogaidīt, bet tagad, kad viņi ir izlikuši manu fotogrāfiju pa internētu, būs labāk, ja mēs to izdarīsim pēc iespējas ātrāk, pirms vēl kāds paspēj šeit ierasties.” Jaunais vīrietis ar spalvām viegli pasmaidīja.

“Nāc nu.”

Un viņš uzmanīgi noglāstīja parūku. “Es jau ārā visu sagatavoju.”

77. nodaļa

Mīa Krīgere izslīdēja no Volvo un izvilka no ieroča maksts savu šaujamieroci. Par laimi, šoreiz viņai bija bijis laiks sagatavoties. Viņa šeit bija atbraukusi nojautas dēļ. ļima Fūlesanga māja. Fotogrāfijas. Viņa nesakarīgā runāšana nopratināšanas laikā. Četri balti akmeņi. Sarkana laiva. Pamesta māja otrpus tumšam ezeram. Jākoba Mār-strandera paslēptuve. Kas gan cits tas varēja būt? Та varēja būt tikai viņa paslēptuve. Bet...

Mirjama?

Ko viņa šeit darīja?

Mirjama Munka?

Kopā ar Jākobu Mārstranderu?

Kas, pie velna, šeit notika?

Mīa sakņupa, lai paliktu pēc iespējas mazāka, un kustējās gar automašīnas sānu, ne uz mirkli neatraudama skatienu no noplukušās mājas durvīm, kas atradās viņas priekšā.

No skursteņa kūpēja dūmi. Tomēr nekas neliecināja, ka iekšā kāds būtu. Mīa palika saliekusies, kamēr meklēja, kur varētu uztvert mobilā telefona signālu. Neliels pakalns. Pilnīgi jebkas. Viņa izvilka telefonu no kabatas, otrā rokā cieši sagrābdama savu Glock, bet nekā.

Signāla nebija.

Viņa atkal nolādēja visas tās mobilo telefonu operatoru reklāmas, ar kurām bija pārbāzti visi plašsaziņas līdzekļi, lieloties par nepārspējamu tīklu pārklājumu. Trūcīgi apģērbtas meitenes kalnu virsotnēs, smaidoši puiši, kas ar ūdensslēpēm traucās prom no krasta, — kur bija signāls, kad viņai, nolādēts, to vajadzēja? Viņa atkal pacēla telefonu, bet bez panākumiem.

Sasodīts.

Viņa netālu pamanīja paaugstinājumu un klusām devās uz turieni, joprojām neatraudama skatienu no vecās mājas durvīm.

Vēl pāris soļu un tad visbeidzot viņas iPhone iezibsnījās. Tīkla pārklājums. Nē — signāls atkal nozuda. Jā, atkal parādījās. Nē, sūds... Viņa nospieda Munka telefona numuru.

Nē.

Ludviga.

Pie velna.

Tad piepeši viņu savienoja.

“Runā Gronlijs.”

“Šeit Mīa,” Mīa nočukstēja. “Vai tu mani dzirdi?”

“Hallo?” Ludvigs Gronlijs ierunājās kaut kur no tālienes.

“Vai tu mani dzirdi?”Mīa ierunājās, cik vien skaļi uzdrīkstējās. “Mīa? Vai tā esi tu? Vai tu tur esi? Holgers ir...”

“Aizmirsti par 1 lolgcru,” Mīa nočukstēja aizsmakušā balsī, kamēr Gronlijs atkal nozuda. “Esmu atradusi Mārstranderu. Un kaut kāda iemesla dēļ šeit ir arī Mirjama. Tev ir jā...”

“Hallo?” Gronlijs atkal ierunājās.

“Ludvig, vai tu dzirdi, ko es saku?”

“Mīa, vai tu tur esi?”

“Jā, pie velna. Izmanto GPS, lai atrastu mani, Dieva dēļ, izseko manu telefonu. Es viņu atradu. Mārstranderu. Esmu pilnīgi pārliecināta. Un kaut kāda iemesla dēļ...”

“Mīa? Es tevi nedzirdu,” Gronlijs atkal atskanēja no tālienes. “Ludvig, vienkārši izmanto GPS, lai mani atrastu. Vai tu dzirdi mani? Atrodi mani. Esmu...”

“Hallo?”

“Ludvig?”

“Mīa, vai tu tur esi?”

Mla skaļi nolamājās, tāpēc nedzirdēja, kā viņai aiz muguras noskrapšķēja sasalušie virši.

“Ludvig, vai tu dzirdēji?"

“Mla, hallo?”

“Ludvig, atrodi mani. Izmanto GPS,” Mla izmisīgi noteica un paspēja pagriezties, kad spalvām klāta roka zvēlās pa gaisu pretī viņas sejai.

Viņa instinktīvi pacēla rokas, lai aizsargātos. Pret jebko, kas tuvojās. Kaut kā ēna. Metāls pret viņas aukstajiem pirkstiem, kas centās aizsargāt galvu.

“Mīa?”

Telefona viņai rokā vairs nebija. Gaisā atskanēja švīkstoņa no priekšmeta, kas jau atkal nesās viņai virsū, šoreiz ar vēl lielāku spēku; viņa ēnās tik tikko samanīja nicinošu smaidu, kad viņas roka piekāpās, metālam nonākot aci pret aci ar ādu un kaulu.

Aukstums.

Viņa izdzirdēja skaņu.

Pagalmā kāds bija.

Kā lūza viņas pirksti.

Mirjama.

Tad iesvēlās sāpe.

Ar sasietām rokām.

Asinis plūda no deniņiem pāri acīm viņai mutē.

Ar aizsietām acīm. Galvā viņai bija blonda parūka.

Viņas telefons gulēja kaut kur viršos, joprojām runādams, joprojām saukdams viņu.

“Mīa, vai tu tur esi?”

Mirjam, nebaidies.

Smagais metāls atkal cirtās cauri gaisam.

Es par tevi parūpēšos.

Trešo reizi.

Mirjam, viss būs labi.

Bet tad.

Ceturto reizi.

Viņa vairs nespēja palikt pie samaņas.

78. nodaļa

Pa jaunās sievietes seju plūda nepārtraukta asaru straume, un Holgeram Munkam nebija ne jausmas, ko darīt, lai viņa beigtu raudāt.

Aizveries.

Tas bija tas, ko viņš gribēja teikt par visu visvairāk.

Dieva dēļ, aizveries, un pastāsti man, kas noticis.

“Jūlij,” Munks ierunājās mierīgā balsī, uzsmaidīdams jaunajai sievietei. “Viss ir kārtībā. Tikai nomierinies. Mēs viņus pavisam drīz dabūsim rokā.”

“Bet es nezināju,’’jaunā sieviete elsoja.

“Jūlij, protams, ka tu nezināji. Tā nav tava vaina, bet ir būtiski, ka tu mums izstāsti visu, ko zini, labi? Tāpēc, ja tu vari, ja tev izdotos, vai, tavuprāt, tu varētu...? Lūdzu, atceries jebko, kas mums varētu noderēt.”

Karijs un Юте Kolso sēdēja telpas aizmugurē, izskatīdamies pēc divām jautājuma zīmēm, bet, prātīgi būdami, viņi neteica ne vārda.

“Viss nogāja greizi,’’Jūlije elsoja, visbeidzot izteikdama kaut ko līdzīgu pabeigtam teikumam.

“Kas nogāja greizi?” Munks jautāja, maigi plikšķinādams viņas roku.

“Viss reids,”Jūlije sacīja, beidzot pirmo reizi kārtīgi paskatīdamās uz viņu kopš viņu ierašanās viņas dzīvoklī Mellergātas ielā.

“Tātad Mirjama bija kopā ar tevi?”

“Ko?”

“Dzīvnieku reidā? Viņa piedalījās?”

“Jā.” Jaunā sieviete pamāja ar galvu, paslepšus nopētot abus izmeklētājus, kas stāvēja aiz Munka, atbalstījušies pret sienu.

“Kāpēc?” Munks jautāja, bet uzreiz noprata, ka tas bija nepareizais jautājums.

“Kā tu to domā?”Jūlije vaicāja.

“Jākobs Mārstranders,” Munks sacīja nomierinošā balsī, atkal viegli uzsizdams pa viņas roku. “Es tikai gribu uzzināt, kā jūs viens otru pazīstat. Kā Mirjama pazīst šo Jākobu?”

“Es neesmu pārliecināta, ka saprotu, ko tu ar to domā?” Jūlije sacīja, notraukdama no vaiga asaru.

“Es tikai te tā prātoju,” Munks teica, cik vien pacietīgi spēdams, “jo es nekad neesmu viņu dzirdējis pieminam viņu — nu, kā vienu no draugiem — un es...”

“Zigijs,”Jūlije uzmanīgi uzsāka.

“Zigijs?” Munks vaicāja.

“Zigijs Simonsens. Vai tu viņu pazīsti?”

“Nē.”

“Viņš bija tas, kas teica, ka... nu... viņš ir Jākoba draugs.Tu taču pazīsti Jākobu, vai ne? Vai arī viņa tev neko nav teikusi?”

Jūlije Vika paskatījās uz viņu un saminstinājās.

“Jā,jā..."Munks sacīja.

“Tu viņu nepazīsti, vai ne?”

«T- •- »

Ja, ja, es...

“Viņa teica, ka grasījās tev par to stāstīt,"Jūlije sacīja, noslaucīdama seju džempera piedurknē. “Vai viņa tev neteica?”

Munks pameta ātru skatienu pāri plecam uz Kariju un Kimu Kolso, kas pamāja.

Jauns vārds.

Zigijs Simonsens.

Karijs izņēma mobilo telefonu un izgāja ārā no istabas.

“Ko viņa gribēja man pastāstīt?” Munks iedrošinoši ierunājās, glāstīdams jaunās sievietes roku.

Asaras tagad bija rimušās, un viņa pavērās viņā gandrīz ar interesi.

“Par viņu un Zigiju?”Jūlije sacīja. “Viņa neko nav teikusi?”

“Nē,” Munks klusi noteica, kad viņa kabatā iezvanījās mobilais telefons.

“Tad, manuprāt, man arī neko nevajadzētu teikt,” jaunā sieviete noteica, nodūrusi skatienu.

“Jūlije,” Munks viņu mudināja.

Viņa telefons atkal iezvanījās.

“Es nezinu,” Jūlije sacīja, atsākoties asaru plūdiem.

“Pastāsti man to, ko zini,” Munks ierunājās, skarbāk, kā viņš bija gribējis. “Jākobs un Mirjama viens otru pazīst. Un abi ir pazuduši. Tu taču saproti, ka tā mums ir svarīga informācija, vai ne?”

Iezvanījās vēl viens telefons, taču šoreiz ne no kabatas, bet kaut kur no istabas.

“Jā, bet es...’’Jaunā sieviete paskatījās uz viņu.

“Holger,” Юте ierunājās viņam aiz muguras, bet Munks ar rokas mājienu aizgaiņāja viņu prom.

“Mirjama un Jākobs. Vai tu zini, kur viņi pašlaik atrodas?” “Holger,” Kims atkal ierunājās, bet Munks viņu ignorēja.

“Es tikai...”

“Munk,” Kims sacīja, šoreiz uzlikdams viņam roku uz pleca.

“Kas ir?” Munks aizkaitināti nošņācās, kad Kims Kolso pasniedza viņam savu telefonu.

“Holger?”

Pēkšņi viņam ausi ieskanējās Ludviga Gronlija balss.

“Kas ir?” Munks noņurdēja.

“Mīa,” Ludvigs sacīja.

“Kas ir ar viņu?”

>

“Viņa ir viņus atradusi.”

“Ko?”

“Mirjamu. Un Mārstranderu.”

“Ko tu saki?”

“Mēs zinām, kur viņi ir.”

“Kas?”

“Holger? Vai tu saproti, ko es saku? Mums viņi ir rokā.”

Munks pielēca kājās. “Kādā veidā?”

“Ar Mīas mobilo. Viņa man piezvanīja un teica, lai es viņu atrodu, izmantojot GPS\ viņa viņus redzēja, viņa ir viņus atradusi. Holger. Mums viņi ir rokā. Mums ir konkrēta atrašanās vieta. Hū-rumā. Holger, viņi ir tur. Mēs viņus atradām.”

“Sadabū man helikopteru,” Munks paziņoja, jau mezdamies ārā pa durvīm.

“Ko?” Gronlijs pārjautāja.

“Mēs jau izbraucam. Sadabū man vienu sasodītu helikopteru. TAGAD! Mēs būsim pēc trim minūtēm.”

79. nodaļa

Sāpes viņas rokā bija teju vai neciešamas. Viņa nezināja, cik ilgi bija nogulējusi bezsamaņā.

Mīa Krīgere atvēra acis un grīļodamās piecēlās kājās; viņa instinktīvi piespieda kreiso roku pie krūtīm un centās izprast, kur atradās. Aukstums. Sārmainā zeme. Viņas ķermenis protestēja, bet viņa tik un tā piespieda sevi nostāties uz kājām. Stāvēja šūpodamās ar noliektu galvu, kamēr pār viņu lēnām atausa realitāte.

Mirjama.

Mīa bija sekojusi Jima Fūlesanga mīklainajām norādēm. Fotogrāfijām. Četriem baltiem akmeņiem. Sarkanajai laivai. Atradusi pamesto māju. Un viņa nebija apjautusi, kam bija uzdūrusies, līdz bija jau par vēlu. Jākobs Mārstranders. Šeit bija arī Mirjama? Nekāda mobilā tīkla pārseguma. Pārāk aizkaitināta, lai uzmanītos. Viņš bija uzbrucis no aizmugures. Neredzami triecieni pa galvu. Paldies Dievam, ka viņai bija izdevies pacelt rokas.

Nolādēts.

Mīa paspēra soli uz priekšu, bet ātri vien saprata, ka viņa nevaldīja pār savu ķermeni. Viņas galva centās viņai ko pateikt, bet ķermenis atteicās klausīties. Viņa paklupa, iekrita sasalušajos viršos un juta, kā cauri izbrāžas kārtējās sāpes. Viņš bija salauzis viņai roku. Viņa nevarēja to pakustināt. Un viņas acs — asiņu dēļ viņa ar kreiso aci neko nevarēja saredzēt. Viņa juta mutē asins garšu.

Amatiere.

Lēnām viņa atkal pieslējās kājās un stāvēja uz kailās zemes apdullusi un apjukusi, cenšoties saņemt sevi rokās.

Viņas ierocis ?

Mīa jau atkal teju vai zaudēja samaņu, bet viņa pamazām sāka atcerēties. Sitienus pa galvu. Viņai bija izdevies ar kreiso roku aizsargāt galvu, tāpēc roka arī vairs nebija lietojama.

Viņa spēra pāris nedrošu soļu, nezinādama, kurā virzienā iet. Viņas ierocis? Vai viņš bija paņēmis viņas ieroci?

Mirjama.

Viņš bija viņu nolaupījis. Spalvām klātais jaunais vīrietis.

Kas, pie... ?

Viņa atkal paklupa, iekrita ar seju viršos, taču jau atkal spēja piecelties kājās. Viņa iebāza kreiso roku jakā. Visi tās pirksti bija salauzti. Та bija aizsargājusi viņu no sitieniem. Tieši tāpēc viņa vēl bija dzīva. Cik ilgi viņa bija bezsamaņā?

Mīa ieslidināja labo roku bikšu oderē un aizžmiedza acis, cenzdamās notīrīt asinis. Ar kreiso, nē. Bet ar labo aci, jā, tagad viņa redzēja. Viņa zināja, kur viņa atradās. Viņas Clock 17. Viņš to bija paņēmis, droši vien, ka paņēma, jo to nekur nemanīja, — bet tad viņas garastāvoklis uzlabojās, kad sajuta stobra metālu, kas bija aizbāzts aiz bikšu jostas.

Mazais šaujamierocis. Viņas Clock 26. Viņa jau reiz bija pabijusi nekurienes vidū, toreiz bija sajutusies ievainojama, un viņa neparko negribēja pieļaut tā atkārtošanos, tāpēc šoreiz bija paņēmusi līdzi divus ieročus. Mīa izvilka ieroci un beidzot tā neskaidri apjauta, kur atradās. Māja. Automašīna. Taka, kas veda dziļāk mežā.

Jākobs Mārstranders.

Mīa iebāza kreiso roku dziļāk ādas jakā, saviebdamās sāpēs, un sāka iet virzienā, kurā viņai šķita, ka viņi varētu būt gājuši.

Ko, pie velna, šeit dara Mirjama?

Pelēkā, pamestā māja.

Durvis tagad bija vaļā līdz kliņķim.

Tātad iekšā ne.

Taka, kas veda uz ezeru.

Atpakaļ uz Fūlesanga māju.

Nē.

Taka.

Mīa noņēma Clock drošinātāju un cieši sagrāba ieroci, viņas kājās beidzot sāka klausīt smadzenēm un ļāva viņai iet meža izcirtuma virzienā, kas atradās aiz mājas, kur viņi abi divi visticamāk arī devās.

Cik ilgi viņa bija bezsamaņā?

Pēc pārsimts metriem viņa apspieda pēkšņo vēlmi izvemties. Itin viss viņā gribēja tikt ārā. Viņai nācās atbalstīties pret koku.

Pareizais ceļš, Mīa.

Vienkārši dari.

Viņai izdevās apspiest nelabumu un steberēt tālāk, ar katru soli viņas gaita kļuva aizvien noteiktāka. Viņiem tepat arī bija jābūt, kaut kur mežā. Viņa augums noklāts ar spalvām, Mirjama ar aizsietām acīm un sasietām rokām. Mīa turēja ieroci sev priekšā, likdama kājām sevi nest uz priekšu, kad pēkšņi viņa pamanīja viņus.

Izcirtumā starp kokiem.

Mirjama uz ceļiem.

Kaut kā priekšā...?

Mīa nevarēja skaidri saskatīt un tomēr zināja, kas tas bija.

Upurēšanas vieta.

Sveces pentagrammas formā. Spalvas uz zemes.

Nē.

Mīa ātri pameta skatienu visapkārt, apjauzdama, ka tālāk vairs nevarēja iet. Ja viņa turpinātu, viņš uzreiz viņu pamanītu. Viņa ātri pieņēma lēmumu, nogriezās no takas un palika izcirtuma malā starp kokiem.

Klajš laukums.

Viņš kaut ko darīja.

Viņai mugurā nebija drēbju.

Kaut kas viņai bija ap kaklu.

Mirjama atradās izcirtumā uz ceļiem, kaila ar sasietām rokām.

Mīa uzmanīgi pagājās starp kokiem, lai labāk pārredzētu notiekošo. Viņa pacēla savu Clock, bet roka trīcēja. Stobrs tēmēja tikpat lielā mērā uz Mirjamu, kā uz spalvām klāto dzīvnieku.

Nolādēts.

Ko viņš tagad darīja?

Viņa pielīda vēl tuvāk.

Izcirtums bija neliels. Mīa pārlaida skatienu tam pāri, visbeidzot viņai izdevās pietiekami iekustināt smadzenes, lai ieraudzītu kopbildi. Tur bija taka, pa kuru viņa atnāca. Koku pusaplis, aiz kura viņa tagad slēpās. Pie ho...

Kraujš kritums.

Viņš bija izveidojis upurēšanas vietu izcirtumā tieši kraujas malā.

Nē.

Mīa klusām līda starp kokiem. Beidzot ķermenis šķita pilnībā paklausām. Viņas kreisā acs bija aizlīmēta ciet ar to, ko viņa pieņēma bija asinis no galvas ievainojuma, taču tagad tam nebija nozīmes, jo viņa atkal varēja kustēties. Viņas ķermenis un prāts strādāja kopā. Viņa līda cauri viršiem, katrs solis viņu veda aizvien tuvāk,

kad spalvām klātais jaunais vīrietis piecēlās, aizgāja Mirjamai aiz muguras un kaut ko sagrāba savās rokās.

Nolādēts.

Viņš bija aplicis viņai ap kaklu virvi.

Nožņaugta un ievietota sveču pentagrammā.

Mīa piestūmās vēl tuvāk. Tagad vai nekad; viņš nogalinās Mirjamu, ja viņa neko nedarīs. Viņa pielika ieroci pie acs, bet joprojām nespēja saskatīt, uz ko tēmē.

Tad piepeši debesīs atskanēja troksnis. Jaunais vīrietis instinktīvi pavērās mākoņos, viņa sejā bija apstulbusi sejas izteiksme.

Rotoru vēzienu skaņa.

Helikopters.

Tatad viņi bija saņēmuši Mīas ziņojumu.

Viņi atrada viņu.

Bet tad.

Vēl nedēļām ilgi pēc tam Mīai Krīgerci gar acīm skrēja turpmāko notikumu filma.

Sviedri uz spilvena.

Pamošanās ar kliedzienu.

Viss palēnināti.

Spalvām klātais jaunais vīrietis kā apburts skatījās debesīs, troksnī, kas apslāpēja kluso mežu. Viņa uzmanība bija novērsta, viņa rokas atkrita sānos.

Mirjama uz ceļiem.

Kaila.

Helikopters.

Glābšanas skaņa.

Brīvības skaņa.

Un tad viņa sāka skriet.

Mīa pacēla savu Clock un ielēca izcirtumā.

Nē, nē.

“Mirjam!”

Vīrietis satrūkās no pēkšņajām izmaiņām — helikoptera debesīs, Mīas, kas metās viņam virsū, viņas ieroča, kas pēkšņi parādījās viņam rokās, tas pats Clock ierocis, ko viņš bija Mīai atņēmis — cenzdamies aptvert visu notiekošo.

“Mirjam!”

Filma turpinājās.

Sasietas rokas, kailas skrienošas kājas, pretī brīvības skaņām, pretī kraujas malai.

Nē, Mirjam, nē!

Tagad viņa ieraudzīja helikopteru. Jaunais vīrietis tēmēja uz Mīu, bet viņa nepievērsa uzmanību lodēm, kas sitās ap viņas pēdām. Viņa atklāja sevī spēku, par kāda esamību viņa nebija zinājusi.

“Mirjam!”

Mīa pacēla ieroci pie savas labās acs, kad bija ieskrējusi izcirtumā. Viņa dzirdēja rotora lāpstiņu troksni, kad mehāniskais dzīvnieks grozījās tukšuma malā.

Un tad viņa pazuda.

Mirjama to pat nesajuta.

Pāri malai.

Spalvām klātais jaunais vīrietis. Acis, kas nesaprata, kas notiek, kad Mīai galu galā izdevās atrast viņu tēmēklī un iztukšot viņā magazīnu.

“Mirjam!”

Kad viņš saguma uz ceļiem uz aukstās zemes, baltie pirksti palaida vaļā cieši sagrābto ieroci.

Viņa neredzēja Munka acis, bet juta tās, to baltumu, kad viņš vēroja savu kailo meitu krītam bezdibenī.

Mīa vēroja, kā viņas pēdējie trīs šāviņi nonāk mērķī.

Skatiens viņa acīs, ko viņa īsti nesaprata.

Āda aiz trīsošajām spalvām.

Un tad viņš nomira.

Viņa bija tik tikko pie samaņas, kad sasniedza kraujas malu un ieraudzīja tās apakšā izkropļoto, balto, kailo ķermeni.

Mirjama.

Mīa nokrita ceļos, teju uz bezsamaņas robežas. Ierocis izslīdēja viņai no rokām.

Nē.

Lūdzu.

Helikoptera skaņas izgaisa.

Un tad.

Mirjama.

Viņa zaudēja samaņu.

IX

.

80. nodaļa

Sniegs sāka snigt gluži kā pēc baznīcas zvanu aicinājuma. Bija divdesmit otrais decembris, un laikraksti pēdējās dienās nebija rakstījuši ne par ko citu. Vai šogad nebūs balto Ziemassvētku? Bet tad sāka snigt, lielas, vieglas pārslas krita vienā ritmā ar Gamleākeres baznīcas bēru zvanu smago dunoņu. Bēres tik tuvu Ziemassvētkiem. Mīa Krīgcrc jutās pavisam slikti, tad savilka jaku ciešāk un steidzās starp kapakmeņiem uz lielo baznīcas durvju pusi.

Viņi visi bija klāt. Kims. Karijs. Mikelsons. Anete. Ludvigs Gronlijs. Tumši uzvalki. Tumši mēteļi. Drūmas sejas. Noliektas galvas, viegli mājieni ar galvu. Viņa nekur neredzēja Munku. Viņš droši vien bija iekšā. Galu galā viņš bija vistuvākais. Viņš bija visu nokārtojis. Zārku. Ziedus. Lai vieglas smiltis. Pēdējās atvadas no draugiem un kolēģiem. Mīa nebija ar Munku runājusi teju divus mēnešus, taču viņa pieņēma, ka tieši viņš bija visu nokārtojis, un, kad atvērās rūsas sarkanās durvis un bērinieki sāka lēnām piepildīt baznīcu, viņa pārliecinājās par pieņēmuma pareizību. Viņa pamanīja viņa muguru pašā priekšā, viņa galva noliekta, tieši blakus baltajam, ar ziediem noklātajam zārkam.

Ceremonija bija vienkārša, bet aizkustinoša. Mīa nekad nebija bijusi reliģioza. Viņa nesaprata, kāpēc kādam vajadzēja ticēt kaut kam, kas nebija viņi paši, kāpēc viņi mēdza sanākt kopā vecā ēkā, sēdēt neērtos krēslos, kamēr vikārs runāja par to, kā Dievs rūpējās par savējiem un aicināja ikvienu uz savai valstību. Taču īsās ceremonijas laikā viņa izjuta rituāla skaistuma ietekmi. Vienoti sērās. Pēdējās ardievas.

Ērģeļu mūzika. Pāris vārdu no vikāra. Munka uzruna, viņš izskatījās bēdīgs, bet daudz labāk, nekā viņa bija gaidījusi.

Viss varēja beigties daudz ļaunāk.

Viņa pieķēra sevi tā domājam, kad zārks tika iznests no baznīcas. Seši vīrieši par zārka nesējiem, starp viņiem arī Munks un Mikelsons.

Tā varēja būt arī Mirjama.

Viņa jutās nedaudz cietsirdīgi, kad zārks tika ielaists zemē. Sanākušo nebija daudz, pārsvarā tikai veci kolēģi, bija arī pa kādai sejai, ko viņa nepazina, bet tādu nebija daudz; tāds nu viņš bija Pērs Lindkvists: tāda bija viņa izvēlētā dzīve. Visam pāri viņš kā izmeklētājs, tikai pēc tam cilvēks. Septiņdesmit pieci gadi; viņš bija Mun-kam gluži kā tēvs. Labs policists, kas bija visu veltījis savam darbam un nebija spējis pielāgoties pensijas dzīvei, tomēr viņš vismaz bija dzīvojis tā, kā bija gribējis.

Viss varēja beigties vēl daudz ļaunāk.

Rokasspiedieni un galvas mājieni, cilvēku pūlim palēnām izklīstot. Vēlāk bija arī paredzēts bēru mielasts, alus un dziedāšana Justisen bārā, kā Lindvistam būtu paticies, taču Mīai nebija spēka, lai pievienotos.

Viņa pazina viņu, bet ne labi.

Leģendārs policists.

Labs vecāko komandas locekļu draugs.

Bet viņai nebija spēka. Viņa tikai gribēja atgriezties mājās. Bija palikušas trīs dienas līdz Ziemassvētkiem. Viņa centīsies izdzīvot, pārdzīvot tos. Viņa šeit bija, lai izrādītu cieņu, taču viņai bija arī slepens nodoms.

Parunāt ar /lolgeru.

Pēc tā, kas pirms diviem mēnešiem bija noticis ar Mirjamu, viņas priekšnieks bija palūdzis, lai respektē viņa privātumu, un Mīa, tāpat kā visi pārējie, bija neapšaubāmi tam piekritusi...

Viņa pakāpās nostāk un tikai tad piegāja viņam klāt, kad viņš stāvēja pavisam viens zem piesniguša koka netālu no zārka, ko viņi tikko bija aizvadījuši uz tā mūža mājām.

“Sveiks, Holger,”viņa uzmanīgi ierunājās, nenākdama par tuvu, tas bija fizisks žests, viņai vaicājot, vai drīkst traucēt.

“Sveika, Mīa.” Munks pasmaidīja, mazliet pārguris, pamādams ar galvu, liekot saprast, ka viņš priecājās par viņas klātbūtni.

“Kā klājas?” Vārdi, kas atskanēja no viņas mutes, šķita savadi, bet viņa nezināja, ko vēl teikt.

“Labāk.”

“Un Mirjamai?” Mīa uzmanīgi turpināja.

Munks uz bridi nogrima sevī, smagi plakstiņi pār sarkanu ādu.

“Viņa izdzīvos, bet neko vairāk arī viņi nesola.”

“Par ko?”

Munks nedaudz padomāja par to un tikai tad ierunājās.

“Viņa vēl nevar staigāt, un viņi nezina, vai viņai tas kādreiz izdosies. Taču viņa ir atsākusi runāt, pāris vārdu. Un vakar viņa mani atpazina.”

“Nu, tas ir labi,” Mīa sacīja, nezinādama, vai tā bija pareizā lieta, ko teikt.

“Jā, vai ne?”

Iestājās klusums. Smalkas sniegpārslas krita viņiem visapkārt.

“Mēs strādājām ar “Interpolu”, un viņiem ir izdevies noķert visus piecus,” Mīa sacīja. “Ikvienu, kas iegādājās piekļuvi tiešraides plūsmai. Viens ir francūzis. Viens ir bagāts šveicietis. Galu galā tā izrādījās ārkārtīgi skaļa lieta. Es nezinu, vai tu redzēji — par to runāja arī CNN, visvairāk skatītajā raidlaikā ASV. Mēs noķērām ikvienu iesaistīto.”

“Vai tiešām? Nu, tas labi,” Munks noteica, neizskatījās, ka viņš būtu dzirdējis, ko viņa teica.

“Un Simonsens, tas miljardieris,” Mīa turpināja, nebūdama pārliecināta, vai vajadzēja. “Es nopratināju arī viņu. Par to veco lietu no Sannefjūras. Kad viņi nosūtīja bērnus — Helēni Ēriksenu un viņas brāli — uz Austrāliju. Izrādījās, ka vikārs runāja taisnību. Viņu māte laikam bijusi slima — bijušas garīga rakstura problēmas. Tā bija viņa, kas pārliecināja Simonsenu par bērnu aizsūtīšanu; izrādās, ka viņa tikai gribēja viņa naudu. Viņa gāja bojā nelaimes gadījumā, un esmu sazinājusies ar Sannefjūras policiju, taču viņiem par to nekā īsti nebija, tik vien kā...”

Munks vairs neskatījās uz viņu. Viņš ļāva cigaretei izdegt starp viņa pirkstiem, nesmēķēdams to, viņš skatījās ar neko neredzošām acīm.

“Un, pēc Simonscna teiktā, kad viņš uzzinājis, ka bērniem neklājās labi, ka viņi bija nosūtīti dzīvot uz to sektu, tad viņš esot iedevis viņiem naudu. Audzētavu viņai, veikalu viņam, tā ka — vismaz viņi abi par to nemeloja...”

Munks skatījās uz saviem pirkstiem un pamanīja, ka cigarete bija izdegusi. Viņš aizmeta to prom, pagrābājās pa sava daflkota pusmēteļa kabatu un ielika jaunu cigareti sev starp lūpām.

“Mēs vēl ilgi nezināsim,” Munks ierunājās. “Taču Marianne un es, mēs ceram uz to labāko. Tas ir viss, ko mēs varam darīt.”

Tagad viņš smaidīja, viņa acis joprojām neizskatījās pilnībā atvērtas realitātei.

“Ka viņa varēs staigāt?”

“Es ticu tam. Tas ir svarīgi, vai ne?” Munks pagriezās pret viņu. “Domāt pozitīvi, vai ne?”

“Protams.” Mīa piekrītoši pamāja ar galvu, bet tagad viņai palika nelabi.

“Es ticu,” Munks vēlreiz atkārtoja.

“Padod ziņu, ja es varu kā palīdzēt,” Mīa sacīja, savilkdama jaku ciešāk. “Un nodod viņai ziņu no manis. Pasaki, ka es labprāt apciemotu.”

Aizritēja vairākas sekundes. Šķiltavas tuvojās cigaretes galam, bet tie abi nesatikās. Lielie pirksti sastinguši gaisā.

“Noteikti. Mīa, tas ir laipni. Paldies, ka atnāci.”

Viņa alka pēc apskāviena, taču uz atvadām viņi tikai neveikli sarokojās. Katrā gadījumā viņa tur vairs nebija. Mīa novilka cepuri pāri ausīm, vēl ciešāk savilka jaku un ignorēja skatienus, kas tika raidīti viņas virzienā, kad viņa devās uz baznīcas vārtu pusi. Viņai nebija ne mazākā nodoma uzkavēties šeit pat ne sekundi ilgāk. Viņa atrada ceļu uz Bišleti, kad sāka snigt aizvien vairāk.

Trīs dienas līdz Ziemassvētkiem. Viņa bija apsolījusi sev, ka pamēģinās, taču tagad viņa nezināja, vai to spēs. Ziemassvētku vakars. Aukstā dzīvoklī. Vienai pašai. Jau atkal. Taču viņa nedrīkstēja pazust. Mirjama gulēja gultā Ullevollas slimnīcā. Nespēdama pakustēties. Tik tikko spējīga parunāt. Viņa nedrīkstēja to Munkam nodarīt. Nogalināt sevi. Tagad ne.

Mīa šķērsoja ielu, aizklādama seju no biezi krītošā sniega: balta Oslo, Ziemassvētki, kas visiem ies pie sirds. Smagiem soļiem viņa devās pa Sofīsgātes ielu un uzmeklēja kabatā atslēgu.

Mīa tikpat kā viņu nepamanīja, sievieti sarkanā dūnu jakā, kas stāvēja uz viņas durvju sliekšņa, izskatīdamās tā, it kā viņa jau tur būtu ilgi stāvējusi, gaidīdama Mīas pārrašanos, dedzīgas rokas kaut ko pakāra uz durvju roktura, un tad viņa nozuda lejā pa kāpnēm.

Un izgaisa sniegā.

UDK 821.113.5-312.4 Bj 600

© Apgāds “Jumava”, izdevums latviešu valodā, 2017 © Ilona Ozoliņa-Čiu, tulkojums latviešu valodā, 2016 ©Tatjana Zubareva,vāka mākslinieciskais noformējums, 2017

ISBN 978-9934-20-050-2

www.jumava. Iv wivw.gramata24. Iv

Izdevējs — apgāds “Jumava”, Dzirnavu ielā 73, Rīgā, LV-1011

Content

Bjorks Samuels Pūce vienmēr medī naktī

I

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

10. nodaļa

11. nodaļa

12. nodaļa

II

13. nodaļa

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodaļa

17. nodaļa

18. nodaļa

19. nodaļa

20. nodaļa

III

21. nodaļa

22. nodaļa

23. nodaļa

24. nodaļa

25. nodaļa

26. nodaļa

27. nodaļa

28. nodaļa

29. nodaļa

30. nodaļa

31. nodaļa

IV

32. nodaļa

33. nodaļa

34. nodaļa

35. nodaļa

36. nodaļa

37. nodaļa

38. nodaļa

39. nodaļa

V

40. nodaļa

41. nodaļa

42. nodaļa

43. nodaļa

44. nodaļa

45. nodaļa

46. nodaļa

47. nodaļa

50. nodaļa

51. nodaļa

VI

52. nodaļa

53. nodaļa

54. nodaļa

55. nodaļa

56. nodaļa

57. nodaļa

58. nodaļa

59. nodaļa

60. nodaļa

61. nodaļa

VII

62. nodaļa

63. nodaļa

64. nodaļa

65. nodaļa

66. nodaļa

67. nodaļa

68. nodaļa

69. nodaļa

70. nodaļa

71. nodaļa

VIII

72. nodaļa

73. nodaļa

74. nodaļa

75. nodaļa

76. nodaļa

77. nodaļa

78. nodaļa

79. nodaļa

IX

80. nodaļa