Šeldons Sidnijs

Pusnakts atmiņas

Sidnijs Šeldons Pusnakts atmiņas

ALEKSANDRAI, ar mīlestību

Nedziedi man dziesmas par dienas gaismu, Jo saule ir mīlētāju ienaidnieks.

Tā vietā dziedi par ēnām un tumsu,Un pusnakts atmiņām.

SAPFO

Koulūna — 1949. gada maijs

“Tam jāizskatās kā nelaimes gadījumam. Vai varat to nokārtot?”

PROLOGS

Tas bija apvainojums. Viņš juta sevī mostamies dusmas.

Tas bija jautājums, ko parasti uzdod kādam no ielas paņemtam amatierim.

Viņš izjuta kārdinājumu atbildēt ar sarkasmu: O, jā, es domāju — es to varētu. Vai jūs dotu priekšroku nelaimes gadījumam iekštelpās? Es varētu nokārtot, lai viņa nolauž kaklu, noveļoties pa kāpnēm. Dejotāja Marseļā. Vai arī — viņa varētu piedzerties un noslīkt savā vannā. Mantiniece Gstādā. Viņa varētu ieņemt pārāk lielu devu heroīna. Šādā veidā viņš bija atbrīvojies no trim cilvēkiem. Vai viņa varētu aizmigt gultā ar degošu cigareti. Zviedru detektīvs Parīzē, Kreisā krasta hotelī. Vai varbūt jums labāk patiktu negadījums, kas notiktu ārā? Es varu izkārtot satiksmes negadījumu, lidmašīnas avāriju vai pazušanu jūrā.

Bet viņš neminēja nevienu no šim lietām, jo, patiesību sakot, bija nobijies no cilvēka, kas sēdēja tam iepretī. Pārāk daudz stindzinošu nostāstu viņš par to bija dzirdējis, un viņam bija iemesls tiem ticēt.

Tāpēc viss, ko viņš pateica, bija: “Jā, kungs, es varu izkārtot nelaimes gadījumu. Neviens nekad neko neuzzinās.” Tikko viņš bija izteicis šos vārdus, viena doma kā zibensspēriens ķēra viņu: viņš zina, ka es zināšu. Viņš gaidīja.

Viņi atradās kādas ēkas otrajā stāvā mūra apjoztajā Kovlūnas pilsētā, ko 1840. gadā uzcēla grupa ķīniešu, lai aizsargātu sevi no britu barbariem. Mūri tika nojaukti otrajā pasaules karā, bet bija vēl citi šķēršļi, kas atturēja svešiniekus: slepkavu, narkotiku lietotāju un izvarotāju bandas, kas klīda cauri līkumaino, šauro ieliņu un tumšo kāpņu labirintiem. Tūristi tika brīdināti, lai turas tālāk, un pat policija neuzdrošinājās riskēt doties iekšā bijušajā Tung Tau Tsuen ielā, kas atradās pilsētas nomalē. Ārpus loga viņš varēja dzirdēt pilsētas trokšņus, kā ari spalgi spiedzīgo un aizsmakuši skarbo valodu sajaukumu, kas piederēja mūra apjoztās pilsētas iedzīvotājiem.

Vīrietis pētīja viņu aukstām obsidiāna krāsas acīm. Beidzot viņš ierunājās: “Ļoti labi. Atstāšu metodes izvēli jums.”

“Jā, ser. Vai objekts ir šeit, Kovlūnā?”

“Londonā. Viņas vārds ir Ketrina. Ketrīna Aleksandera.”

Limuzīns, kam sekoja otra mašīna ar diviem bruņotiem miesassargiem, veda vīrieti uz Zilo Māju Laskara ielā Tsim Sha Tsui apgabalā. Zilā Māja bija atvērta tikai speciāliem patroniem. To apmeklēja valsts vadītāji, filmu zvaigznes, korporāciju prezidenti. Tās vadība lepojā3 ar to, ka te viss balstījās uz piesardzību. Pirms sešiem gadiem viena no jaunajām meitenēm, kas tur strādāja, bija atļāvusies savus viesus apspriest ar kādu žurnālistu, un nākamajā rītā viņa tika atrasta Aberdīnas ostā ar nogrieztu mēli. Zilajā Mājā bija pieejams viss: jaunavas, zēni, lezbietes, kas apmierināja sevi bez vīriešu “nefrīta stobriem”, arī dzīvnieki. Tā bija vienīgā viņam zināmā vieta, kurā vēl tika praktizēta desmitā gadsimta Išinpo māksla. Zilā Māja bija aizliegto prieku pārpilnības rags.

Šoreiz vīrietis bija pasūtījis dvīņus. Tas bija pilnīgi sapasīgs pāris ar skaistiem sejas pantiem, lieliskiem augumiem un bez aizspriedumiem. Viņš atcerējās pēdējo reizi, kad tur bija bijis… metāla krēslu bez dibena un viņu mīksti glāstošās mēles un pirkstus, un vannu, piepildītu ar siltu, smaržīgu ūdeni, kas plūda pāri uz grīdas flīzēm, un viņu karstās mutes, kas “laupīja” viņa ķermeni. Viņš sajuta erekcijas sākumu.

“Mēs esam klāt, ser.”

Pēc trim stundām, kad viņš bija ar tiem pabeidzis, apmierināts un piepildīts, vīrietis pasūtīja limuzīnu uz Modī ielu. Pa limuzīna logu viņš lūkojās ārā uz mūžam nomodā esošās pilsētas spīguļojošām ugunīm. Ķinieši šo pilsētu bija iesaukuši

par Gau-lung — deviņi pūķi, un viņš iedomājās tos slēpjamies kalnos virs pilsētas, gatavus nākt lejā un izpostīt vājos un nepiesardzīgos. Viņš nebija ne viens, ne otrs.

Vini sasniedza Modī ielu.

»

Daoistu priesteris, kas viņu gaidīja, izskatījās kā figC^ja no seniem pergamentiem ar klasisku, izbalējušu Austrumu talāru un garu, šķidru, baltu bārdu.

“Jou sahn. ”

“Jou sahn. ”

“Gei do chin?”

“Yat — chin. ”

"Jou. ”

Priesteris aizvēra acis klusā lūgšanā un sāka kratīt chim — koka trauku, pilnu ar numurētām lūgšanu nūjiņām. Viena nūjiņa izkrita, un kratīšana izbeidzās. Daoistu priesteris klusēdams ieskatījās savā tabulā un tad pagriezās pret ciemiņu. Viņš runāja stomīgā angļu valodā. “Dievi saka, ka jūs drīz atbrīvosieties no bīstama ienaidnieka.”

Vīrietis jutās patīkami pārsteigts. Viņš bija pietiekami saprātīgs, lai aptvertu, ka senā chim māksla bija tikai māņticība. Bet viņš bija arī pārāk saprātīgs, lai to ignorētu. Starp citu, bija vēl viena labas veiksmes zīme. Šodien bija Agios Constantinous diena, viņa dzimšanas diena.

“Dievi jūs apveltījuši ar labu fung shui."

“Do jeh."

“Hou wah. ”

Pēc piecām minūtēm viņš jau bija limuzīnā, ceļā uz Honkongas lidostu Kai Tak, kur viņu gaidīja personiskā lidmašīna, lai aizvestu atpakaļ uz Atēnām.

PIRMĀ NODAĻA

Joanīna, Grieķija — 1948. gada jūlijs

Katru nakti viņa pamodās kliedzot, un vienmēr tas bija viens un tas pats sapnis. Mežonīgas vētras laikā viņa atradās ezera vidū, un kāds vīrietis ar sievieti spieda viņas galvu zem ledainā ūdens, mēģinot viņu noslīcināt. Katru reizi viņa pamodās, paniski cīnoties pēc elpas un pārklājusies sviedriem.

Viņai nebija ne jausmas, kas viņa bija, un viņai nebija atmiņu par pagātni. Viņa runāja angļu valodā, bet nezināja, no kuras valsts nākusi un kā nokļuvusi Grieķijā, mazajā Karmelītu klosteri, kas viņai tagad devis patvērumu.

Laikam ritot, nāca mokoši atmiņu uzliesmojumi, pavīdēja neskaidri, ātri gaistoši tēli, kas nāca un gāja pārāk ātri, lai viņa tos notvertu, paturētu un izpētītu. Tie nāca negaidītos brīžos, kad viņa tam nemaz nebija gatava, un tāpēc apmulsināja viņu.

Sākumā viņa bija uzdevusi jautājumus. Karmelītu mūķenes bija laipnas un saprotošas, bet klostera māsas bija devušas klusēšanas solījumu, un vienīgā, kam bija atļauts runāt, bija māsa Terēza — pavecā un trauslā klostera priekšniece.

“Vai jūs zināt, kas es esmu?”

“Nē, mans bērns,” teica māsa Terēza.

“Kā es nokļuvu šai vietā?”

“Šo kalnu pakājē ir ciems, kuru dēvē par Joanīnu. Pagājušajā gadā vētras laikā jūs bijāt ezerā mazā laiviņā. Laiva nogrima, bet, pateicoties Dievam, divas mūsu māsas jūs redzēja un izglāba. Viņas atveda jūs šurp.”

“Bet… no kurienes es atnācu pirms tam?”

“Man žēl, bērns. Es nezinu.”

Tas viņu neapmierināja. “Vai neviens nav par mani interesējies? Vai neviens nav mēģinājis mani atrast?”

Māsa Terēza papurināja galvu. “Neviens.”

Viņai gribējās izmisumā kliegt. Viņa mēģināja vēlreiz. “Avīzes… tajās vajadzētu būt ziņojumam par manu pazušanu.” “Kā jau jūs zināt, mums ir aizliegta sazināšanās ar ārpasauli. Mums jāpieņem Dieva griba, bērns. Mums jāpateicas Viņam par žēlsirdību. Jūs esat dzīva.”

Un tas bija viss, ko viņa varēja izdabūt. Sākumā viņa bija bijusi pārāk slima, lai būtu norūpējusies par sevi, bet lēnām, mēnešiem ejot, viņa bija atguvusi spēku un veselību.

Kad viņa kļuva pietiekami stipra, lai kustētos apkārt, tā vadīja savas dienas rūpēs par gleznainajiem dārziem klostera teritorijā, tajā žilbinošajā gaismā, kas gremdēja Grieķiju savdabīgā dievišķā debesu kvēlē, liegiem vējiem pārnēsājot citronu un vīnogulāju spēcīgo aromātu.

Atmosfēra bija rāma un mierīga, un tomēr viņa nevarēja rast mieru. Esmu pazudusi, viņa domāja, un nevienam tas nerūp. Kāpēc ? Vai esmu nodarījusi kaut ko ļaunu ? Kas es esmu ? Kas es esmu ? Kas es esmu ?

Tēli turpināja nākt nelūgti. Vienu rītu viņa pēkšņi pamodās no vīzijas, kurā redzēja sevi kādā istabā kopā ar kailu vīrieti, kas viņu izģērba. Vai tas bija sapnis? Vai ari tas bija kaut kas, kas bija noticis viņas pagātnē? Kas bija tas vīrietis? Vai tas bija kāds, ko viņa bija apprecējusi? Vai viņai bija vīrs? Viņai nebija laulības gredzena. Faktiski, viņai nebija vairāk personisko mantu kā melnās Karmelītu klostera drānas, ko māsa Terēza bija viņai iedevusi, un pie tērpa piespraužams mazs zelta putniņš ar rubīna acīm un izplestiem spārniem.

Viņa bija bez vārda, svešiniece, kas dzīvo starp svešiniecēm. Nebija neviena, kas viņai varētu palīdzēt, nebija psihiatra, kas tai varētu pateikt, ka viņas prāts ticis tik ļoti iedragāts, ka tas varējis palikt normāls, tikai izdzēšot šausmīgo pagātni.

Bet tēli turpināja nākt arvien ātrāk un ātrāk. Bija tā, it kā prāts pēkšņi būtu pārvērties milzīgā atjautības uzdevumā, kur atsevišķās attēla daļas jāsakārto atbilstošajās vietās. Bet daļas neveidoja jēgu. Viņa redzēja vīziju ar lielu studiju, kura bija pilna ar vīriešiem armijas uniformās. Likās, ka viņi veido filmu. Vai es biju aktrise? Nē, likās, ka viņa bijusi priekšniece. Bet priekšniece kam?

Kāds karavīrs pasniedza viņai puķu pušķi. Jums būs jāsamaksā par tām pašai, viņš smējās.

Divas naktis vēlāk viņa sapņoja par to pašu vīrieti. Viņa atvadījās no tā lidostā, un viņa pamodās šņukstot, jo viņai šis vīrietis bija jāzaudē.

Pēc šī sapņa viņai vairs nebija miera. Tie nebija vienīgi sapņi. Tās bija viņas dzīves epizodes, viņas pagātne. Man jāatklāj, kas es biju. Kas es esmu.

Un, pavisam negaidot, nakts vidū bez brīdinājuma vārds iznira no viņas zemapziņas. Ketrīna. Mans vārds ir Ketrlna Aleksandera.

OTRĀ NODAĻA

Atēnas, Grieķija

Konstantīna Demirisa impērija nav atrodama nevienā kartē, tomēr viņš bija valdnieks daudz lielākā un varenākā īpašumā nekā daudzas valstis. Viņš bija viens no diviem vai trijiem pasaules bagātākajiem vīriem, un viņa ietekme bija neaprēķināma. Viņš bija bez titula vai oficiālā amata, bet viņš regulāri pirka un pārdeva premjerministrus, kardinālus, vēstniekus un karaļus. Demirisa taustekļi bija visui; tie caurauda daudzas zemes un valstis. Viņš bija šarmants vīrietis ar izcili asu prātu, iespaidīgu izskatu, garumā labi pāri vidusmēram, ar pamatīgu krūšukurvi un platiem pleciem. Viņa sejas krāsa bija melnīgsnēja, un viņam bija spēcīgs grieķu deguns un olīvmelnas acis. Viņam bija plēsīga vanaga seja. Ja vien pats to gribēja, Demiriss varēja kļūt īpaši šarmants. Viņš runāja astoņās valodās un bija ievērojams anekdošu stāstītājs. Viņam bija viena no nozīmīgākajām mākslas kolekcijām pasaulē, personisko lidmašīnu flote, dučiem dzīvokļu, ārpilsētas piļu un villu, kas izkaisītas pa visu pasauli. Viņš bija skaistuma lietpratējs un nespēja pretoties neatvairāmi skaistām sievietēm. Viņam bija kaislīga mīlētāja reputācija, un viņa romantiskās dēkas bija tikpat krāšņas kā viņa finansiālie piedzīvojumi.

Konstantīns Demiriss lepojās ar to, ka bija patriots — zili baltais.Grieķijas karogs vienmēr bija izkārts viņa villā Kolonaki un viņa privātajā salā Psarā; tomēr nodokļus viņš nemaksāja. Viņš nejuta pienākumu pakļauties likumiem, kas attiecās uz parastiem cilvēkiem. Viņa vēnās plūda ichor* — dievu asinis.

* Ihors — grieķu mitoloģijā — šķidrums, kas līdzīgi asinīm plūstot dievu vēnās (tulk.).

Gandrīz katrs cilvēks, ko Demiriss sastapa, kaut ko no viņa gribēja: biznesa projekta finansēšanu, labdarības ziedojumu vai vienkārši varu, ko nodrošināja viņa draudzība. Demirisam sagādāja prieku atšifrēt to, ko īsti no viņa centās panākt, jo pavisam reti gadījās, ka cilvēki atklātu savus patiesos nolūkus. Viņa analītiskais prāts skeptiski izturējās pret virspusēju patiesību, un no tā izrietēja, ka viņš neticēja nekam, ko viņam stāstīja, un nevienam neuzticējās. Viņa moto bija: “Turi savus draugus tuvu, bet ienaidniekus vēl tuvāk.” Reportieriem, kas aprakstīja viņa dzīvi, bija atļauts skatīt tikai viņa ģenialitāti un šarmu, attēlot viņu kā erudītu un izsmalcinātu sabiedrības cilvēku. Viņiem nebija iemesla domāt, ka zem pievilcīgās fasādes mājoja slepkava un ielu kauslis, kurš tā vien tīkoja kā nogrābt kādu aiz rīkles.

Viņš bija cilvēks, kas nekad neko nepiedeva un neaizmirsa pāridarījumus. Senajiem grieķiem vārds dikaiosini — taisnīgums bieži bija sinonīms vārdam ekdikisis — atriebība, un Demiriss bija apsēsts ar abiem. Viņš atcerējās katru apvainojumu, no kura bija kādreiz cietis. Un tiem, kuri nelaimīgā kārtā iemantoja viņa naidu, tika atmaksāts simtkārtīgi. Paši viņi nekad nenojauta, ka tā ir atmaksa, jo Demirisa matemātiskais prāts veidoja veselu bargas atmaksas spēli, pacietīgi izstrādājot komplicētus slazdus un vērpjot sarežģītus tīklus, kuros ienaidnieki beigās tika notverti un iznīcināti.

Viņam patika tās stundas, ko viņš pavadīja, izgudrojot lamatas saviem pretiniekiem. Viņš rūpīgi izstudēja savus ienaidniekus, analizējot to personības, novērtējot viņu spēcīgās un vājās vietas.

Vienu vakaru banketā Demiriss bija nejauši dzirdējis kādu kino producentu viņu nosaucam par “to taukaino grieķi”. Demiriss nogaidīja izdevīgāko brīdi. Pēc diviem gadiem šis pats producents parakstīja līgumu ar valdzinošu, starptautiski pazīstamu aktrisi par galvenās lomas tēlojumu viņa jaunajā liela budžeta filmā, kurā bija ieguldīta viņa paša nauda. Demiriss pagaidīja, kamēr filma bija līdz pusei uzņemta un tad savaldzināja galvenās lomas tēlotāju tik ļoti, ka viņa pameta filmēšanos un devās kopā ar Demirisu izbraucienā ar jahtu.

“Tas būs medusmēnesis,” Demiriss viņai bija teicis.

Viņa dabūja medusmēnesi, bet ne laulības. Beigu beigās filmas uzņemšanu vajadzēja pārtraukt — un producents bankrotēja.

Demirisa spēlē bija pavisam nedaudzi spēlmaņi, ar kuriem viņš vēl nebija nokārtojis rēķinus, tomēr viņš nesteidzās. Viņam patika gaidīšana, plānošana un izpildīšana. Pēdējā laikā jauni ienaidnieki viņam neradās tāpēc, ka neviens cilvēks nevarēja atļauties būt par viņa ienaidnieku, un tā nu viņa upuru loks aprobežojās ar tiem, kas bija šķērsojuši tā ceļu pagātnē.

Bet Konstantīna Demirisa taisnīguma izjūtai bija divas puses. Līdzīgi kā viņš nekad nepiedeva pāridarījumus, viņš arī neaizmirsa pakalpojumus. Tā kāds nabadzīgs zvejnieks, kas bija sniedzis jaunajam zēnam patvērumu, kļuva par zvejas flotes īpašnieku. Bet prostitūta, kura bija paēdinājusi un apģērbusi jauno vīrieti, kad tas bija pārāk nabags, lai samaksātu viņai, noslēpumainā kārtā mantoja daudzdzīvokļu namu, pati nenojaušot, kurš bija viņas labdaris.

Demiriss sāka savu dzīvi kā ostas krāvēja dēls Pirejā. Viņam bija četrpadsmit brāļu un māsu, un nekad uz galda nebija pietiekoši daudz ēdiena.

Jau no bērnības Konstantīns Demiriss uzrādīja pārdabiskas spējas biznesā. Viņš nopelnīja papildu naudu, strādājot gadījuma darbus pēc stundām, un sešpadsmit gadu vecumā viņš jau bija sakrājis pietiekami daudz naudas, lai kopā ar kādu gados vecāku partneri atvērtu uzkostuvi dokos. Bizness zēla, un pamazām partneris izkrāpa Demirisam viņa īpašuma daļu. Demirisam bija nepieciešami desmit gadi, lai šo cilvēku iznīcinātu. Jaunais zēns dega kvēlā godkārē. Viņš varēja naktīs gulēt nomodā, spožām acīm veroties tumsā. Es būšu bagāts. Es būšu slavens. Pienāks diena, kad katrs zinās manu vārdu. Tā bija vienīgā šūpļadziesma, kas viņu varēja iemidzināt. Viņam nebija jēgas, kā tas varētu notikt. Viņš tikai zināja, ka tas notiks.

Savā septiņpadsmitajā dzimšanas dienā Demiriss nejauši izlasīja rakstu par naftas atradnēm Saūda Arābijā, un bija tā, it kā pēkšņi būtu atvērušās burvju durvis uz viņa nākotni.

Viņš devās pie tēva. “Es došos uz Saūda Arābiju. Es strādāšu naftas atradnēs.”

"Too-sou! Ko tu gan zini par naftas atradnēm?”

“Neko, tēvs. Es iemācīšos.”

Pēc mēneša Konstantīns Demiriss jau bija ceļā.

Kompānijas politika bija tāda, ka ar Transkontinentālās Naftas korporācijas darbiniekiem ārzemniekiem parakstīja divu gadu darba līgumu, bet Demiriss par to neuztraucās. Viņš bija plānojis palikt Saūda Arābijā tik ilgi, cik tas būtu nepieciešams viņa nākotnes labā. Viņš bija iztēlojies burvīgus arābu nakšu piedzīvojumus, mistiski noslēpumaino zemi ar eksotiska izskata sievietēm un melno zeltu, kas plūda ārā no zemes. Realitāte bija šokējoša.

Agrā vasaras rītā Demiriss ieradās Fadili, drūmā nometnē tuksneša vidū, kas sastāvēja no neglītas akmens celtnes, ko ietvēra ba.rastis, mazas žagaru būdas. Tur bija tūkstošiem zemākās kategorijas strādnieku, galvenokārt arābi. Sievietes, kas vilkās pa putekļainajām, nebruģētajām ielām, bija cieši ai zplīvurojušās.

Demiriss iegāja ēkā, kurā atradās personāla menedžera J.J.Makintīra kantoris.

Kad jaunais vīrietis ienāca, Makintīrs pacēla acis. “Tā. Tevi noalgojis vietējais kantoris, vai ne?”

“Jā, ser.”

“Vai kādreiz esi strādājis naftas atradnēs, dēls?” īsu bridi Demiriss juta kārdinājumu samelot. “Nē, ser.” Makintīrs smīnēja. “Tev šeit patiks. Tu atrodies miljoniem jūdžu no nekurienes, slikts ēdiens, nevienas sievietes, kam tu varētu pieskarties, ja nevēlies, ka tev nogriež olas, un galīgi nekā, ko darīt vakaros. Bet samaksa ir laba, vai ne?”

“Esmu šeit, lai mācītos,” Demiriss visā nopietnībā teica.

“Jā? Tad es pastāstīšu, ko tev vajadzētu iemācīties labi ātri. Tagad tu esi musulmaņu zemē. Tas nozīmē — ne pilītes alkohola. Katram, ko pieķer zogot, nocērt labo roku. Nākamajā reizē — kreiso roku. Trešajā reizē tu zaudē pēdu. Ja tu kādu nogalini, tev nocērt galvu.”

“Neesmu plānojis nevienu nogalināt,.”

“Pagaidi vien!” Makintīrs smīnēja. “Tu tikai nupat te esi ieradies.”

To varēja salīdzināt ar Bābeles torni, kur bija cilvēki no dučiem dažādu zemju, un katrs no tiem runāja savā dzimtajā valodā. Demirisam bija laba dzirde, un valodas viņš uztvēra ļoti ātri. Cilvēki bija ieradušies šai neviesmīlīgajā tuksnesī būvēt ceļus, celt mājas, ievilkt elektrību un telefona sakarus, celt darbnīcas, nodrošināt ūdens un ēdiena piegādi, veidot kanalizācijas sistēmu, noorganizēt medicīnisko aprūpi, un, kā likās Demirisam, darīt arī simtiem citu darbu. Tie strādāja temperatūrā, kas bieži bija augstāka par 100 grādiem pēc Fārenheita skalas, ciešot no mušām, moskītiem, putekļiem, drudža un dizentērijas. Pat tuksnesī eksistēja sociālā hierarhija. Tās augšgalā atradās personas, kas meklēja naftas atradņu vietas, bet apakšējā — būvstrādnieki, kurus parasti dēvēja par baskājiem, kā arī klerki, kas bija dabūjuši iesauku “spīdīgie bikšu dibeni”.

Gandrīz visi cilvēki, kas strādāja urbšanas darbos — ģeologi, topogrāfi, inženieri un naftas ķīmiķi —, bija amerikāņi, jo jaunie rotējošie urbji tika izgudroti Savienotajās Valstīs un amerikāņi labāk prata ar tiem rīkoties. Jauneklis par katru cenu centās ar viņiem iedraudzēties.

Pie urbējiem Konstantīns Demiriss pavadīja tik daudz laika, cik vien bija iespējams, pie tam viņa jautājumi nemitējās. Iegūto informāciju viņš noglabāja, absorbējot to gluži tāpat, kā karstas smiltis uzsūc ūdeni. Viņš pamanīja, ka tika izmantotas divas dažādas urbšanas metodes.

Viņš pienāca pie viena no urbējiem, kurš strādāja viena tāda milža — 130 pēdu augsta urbjtorņa tuvumā. “Es brīnos, kāpēc te notiek divu dažādu veidu urbšana.”

Urbējs paskaidroja. “Viens, dēls, ir ķēdes urbis, bet otrs — rotējošais. Tagad mēs vairāk izmantojam rotējošos. Bet abu ierīkošana sākumā ir pilnīgi vienāda.”

“Vai patiesi?”

“Jā. Katram no tiem ir jāuzbūvē urbjtornis, līdzīgs šim, lai varētu uzvilkt augšā iekārtas, kas jānolaiž urbumā.“ Viņš

raudzījās uz jaunekļa zinātkāro seju. “Varu saderēt, ka tev nav nekādas jēgas, kāpēc urbjtornis tiek saukts par Deriku.”

“Nē, ser.”

“Septiņpadsmitajā gadsimtā tā sauca kādu slavenu bendi.” “Saprotu.”

“Ķēdes urbja izmantošana ir krietni sena. Ķīnieši jau pirms gadsimtiem mēdza šādā veidā rakt ūdens akas. Caurumu zemē viņi izsita, paceļot un nolaižot smago griezni, kas bija piestiprināts ķēdē. Turpretī šodien apmēram astoņdesmit pieci procenti no visiem urbumiem tiek rakti ar rotējošo metodi.” Viņš pagriezās, lai dotos pie darba.

“Atvainojiet mani. Kā strādā ar rotējošo metodi?”

Vīrietis apstājās. “Tā vietā, lai ar stipru sitienu izsistu zemē caurumu, tas tiek izborēts. Vai redzi šeit? Urbjtorņa grīdas vidū ir rotējošs tērauda aplis, ko darbina mehānismi. Šis rotējošais aplis satver un griež cauruli, kas stiepjas tam cauri. Caurules apakšējam galam piestiprināts urbis.

“Tas izklausās vienkārši, vai ne?”

“Tas ir daudz sarežģītāk, nekā tas izklausās. Ir jāzina, kā dabūt ārā izurbtos iežus. Ir jānodrošina urbuma šahtas sienas pret iegrūšanu un tā jānobloķē no ūdens un gāzes.”

“Vai no visas šis urbšanas rotējošais urbis nepaliek neass?” “Protams, ka paliek. Tad mums ir jāizņem visa nolādētā urbšanas stieņu rinda, jāpieskrūvē jauns urbis urbjcaurules galā un jānolaiž urbis atkal lejā. Vai tu plāno strādāt par urbēju?”

“Nē, ser. Esmu iecerējis kļūt par naftas atradņu īpašnieku.” “Apsveicu. Vai tagad varu doties atpakaļ pie darba?”

Vienu rītu Demiriss ievēroja, ka urbis, kas bija nolaists urbuma šahtā, urba nevis virzienā uz leju, bet gan grieza nelielus riņķveida laukumus no šahtas malām un nesa augšā iežus. “Atvainojiet. Kāda jēga to darīt?” Demiriss jautāja.

Urbējs uz brīdi sarauca uzacis. Tā ir sānsienu urbšana. Mēs izmantojam šos iežu paraugus analīzēm, lai redzētu, vai tie satur naftu.” “Saprotu.”

Parastajā darba ritmā Demiriss bieži vien dzirdēja urbēju izsaucienus: “Es griežu pa labi,” — kas nozīmēja, ka viņi urbj

caurumu. Demiriss ievēroja, ka visā lauka platībā bija izurbti dučiem sīku urbumu, kuru diametrs bija tikai divas vai trīs collas.

“Atvainojiet mani. Kam tie domāti?” jauneklis prasīja.

“Tās ir perspektīvās urbuma šahtas. Tās mums pasaka, kas ir dziļumā. Un ietaupa kompānijai daudz laika un naudas.”

“Saprotu.”

Tas viss jaunajam vīrietim likās fascinējoši, un viņa jautājumi bija bezgalīgi.

“Atvainojiet mani. Bet kā jūs zināt, tieši kurā vietā jāurbj?”

“Mums ir daudz ģeologu — jaunu zaļknābju — kas mēra noslāņojumus un pēta urbuma paraugus. Un tad vēl virves droseļu vilcēji…”

“Atvainojiet — kas ir virves droseļu vilcējs?”

“Tas pats urbējs. Kad viņi…”

Konstantīns Demiriss strādāja no agra rīta līdz pat saulesrietam, riņķojot pa svelmaino tuksnesi, tīrot iekārtas un vadājot platformas gar lāpveidīgām liesmām, kas cēlās virs klinšainajām augstienēm. Liesmas dega dienu un nakti, aiznesot prom indīgās gāzes.

J.J.Makintīrs bija teicis Demirisam taisnību. Ēdiens bija slikts, dzīves apstākļi šaušalīgi, un vakaros te nebija ko darīt. Vēl ļaunāk — Demiriss jutās tā, it kā katra viņa ķermeņa pora būtu pilna ar smilšu graudiem. Tuksnesis bija dzīvs, un no tā nevarēja izvairīties. Smiltis filtrējās būdā un cauri drēbēm, un ķermenī, līdz kamēr viņam likās, ka sajuks prātā. Un tad kļuva vēl ļaunāk.

Uznāca šamals. Katru dienu veselu mēnesi no vietas plosījās tik spēcīgas smilšu vētras, kas cilvēku varēja padarīt traku.

Demiriss lūkojās ārā pa savas būdas durvīm uz virpuļojošām smiltīm. “Vai mēs šādā laikā patiešām iesim ārā strādāt?”

“Tu smadzeņo pareizi, Čārlij. Te nav nekāda kūrvieta.” Visā apkārtnē jau bija atrasta nafta. Bija atklātas ari jaunas atradnes Ābu Hadrijā, Kvatifa un Hāradā, un strādnieki tika nodarbināti vairāk nekā parasti.

Nometnē ieradās divi jaunpienācēji — angļu ģeologs un viņa sieva. Henrijs Poters bija gandrīz septiņdesmit gadus vecs, bet viņa sievai Sibillai bija knapi pāri trīsdesmit. Jebkurā citā vidē Sibilla Potere tiktu uzskatīta par parasta izskata tuklu sievieti ar augstu, nepatīkamu balsi. Fadilī viņa skaitījās trakoti skaista. Tā kā Henrijs Poters nepārtraukti bija projām jaunu naftas atradņu meklējumos, viņa sieva bieži ilgāku laiku palika viena.

Jaunais Demiriss bija norīkots, lai palīdzētu viņai ievākties un iekārtoties jaunajā mītnē.

“Šī ir pati nožēlojamākā vieta, ko savā mūžā jebkacf esmu redzējusi,” Sibilla Potere savā gaudulīgajā balsī žēlojās. “Henrijs vienmēr mani velk uz tādām šausmīgām vietām kā šī. Es nesaprotu, kāpēc es ar to samierinos.”

“Jūsu vīrs dara ļoti nozīmīgu darbu,” Demiriss centās viņu pārliecināt.

Viņa ieurbās jaunajā, pievilcīgajā vīrietī ar vērtējošu skatienu. “Mans vīrs nedara visus darbus, ko viņam vajadzētu darīt. Vai jūs saprotat, ko es domāju?”

Demiriss uzreiz zināja, ko viņa domāja. “Nē, kundze.”

“Kā jūs sauc?”

“Demiriss, kundze. Konstantīns Demiriss.”

“Kā jūs sauc draugi?”

“Kosta.”

“Es domāju, Kosta, ka jūs un es — mēs kļūsim ļoti labi draugi. Mums patiešām nav nekā kopēja ar šiem “krāsainajiem”, vai ne?” “Krāsainajiem?”

“Nu, jūs jau zināt. Tiem ārzemniekiem.”

“Man ir jāiet atpakaļ strādāt,” Demiriss teica.

Turpmāko nedēļu laikā Sibillai Poterei vienmēr atradās iemesli, lai atkal aizsūtītu pēc jaunā cilvēka.

“Henrijs šorīt atkal aizbrauca,” viņa tam teica. “Viņš ir prom, lai atkal nodarbotos ar to savu muļķīgo urbšanu.” Un tad šķelmīgi piebilda: “Viņam gan vajadzētu vairāk urbt mājās.” Demirisam nebija ko teikt, čeologs bija ļoti nozīmīgs cilvēks naftas kompānijas hierarhijā, un Demiriss neizjuta nekādu vēlēšanos nodibināt sakaru ar Potera sievu, tādējādi pakļaujot riskam savu darbu. Viņš vēl nebija pilnīgi pārliecināts, kādā

veidā, bet nepārprotami zināja, ka vienādi vai otrādi — šis darbs tam pavērs ceļu uz visu, par ko viņš sapņoja. Nafta bija nākotne, un viņš bija nozīmēts būt par daļu no tās.

Kādā pusnaktī Sibilla Potere sūtīja pēc Demirisa. Viņš iegāja barakā, kur tā dzīvoja, un pieklauvēja pie durvīm.

“Nāciet iekšā!” Sibillai mugurā bija ļoti plāns naktstērps, kas diemžēl neko nespēja noslēpt.

“Es… vai jūs, kundze, mani gribējāt redzēt?”

“Jā, nāciet iekšā, Kosta. Izskatās, ka šī lampa gultas pusē nestrādā.”

Demiriss novērsa no viņas acis un devās pie lampas. Viņš paņēma to rokās, lai pārbaudītu. “Tajā nav elektriskās spuldzes…” Un viņš sajuta tās ķermeni piespiežamies savai mugurai un viņas rokas, kas viņu aptaustīja. “Misis Potere…”

Viņas lūpas saskārās ar viņējām, un tā virzīja viņu uz gultas pusi. Un tad viņam zuda kontrole pār visu, kas notika pēc tam.

Viņš bija kails, un viņš gremdējās viņā, un viņa no prieka spiedza. “Tas ir tas, kas vajadzīgs! O, jā, te tas ir. Mans Dievs, uz to bija jāgaida tik ilgi!”

Viņa noelsās pēdējo reizi un nodrebēja. “0, mīļais, es tevi mīlu.”

Bet Demiriss gulēja pavisam pārbijies. Ko es esmu izdarījis? Ja vien Poters kādreiz to uzzinās, ar mani būs cauri.

It kā lasītu viņa domas, Sibilla Potere ķiķināja: “Tas būs mūsu mazais noslēpums, vai ne, mīlulīt?”

Viņu mazais noslēpums turpinājās vairāku nākošo mēnešu garumā. Demiriss nekādi nevarēja no viņas izvairīties, un, kad atkal kārtējo reizi viņas vīrs bija projām dienām ilgi savos pētījumos, Demiriss nevarēja izdomāt nekādus ieganstus, lai izvairītos no likšanās gultā ar šo sievieti. Šo lietu vēl sliktāku vērsa tas, ka Sibilla Potere bija trakoti iemīlējusies viņā.

“Tu esi pārāk labs, lai strādātu šādā vietā, dārgumiņi” viņa teica. “Tu un es — mēs abi dosimies atpakaļ uz Angliju.”

“Manas mājas ir Grieķija.”

“Vairāk ne.” Viņa noglāstīja tā garo, slaido ķermeni. “Tu dosies atpakaļ uz mājām kopā ar mani. Es šķiršos no Henrija, un mēs apprecēsimies.”

Pēkšņi Demirisu sagrāba panika. “Sibilla, man… man nav naudas. Es…”

Viņas lūpas skūpstīja tā krūtis. “Tā nav nekāda problēma. Es zinu, kā tu varētu taisīt mazliet naudas, sirdsmīļais.” “Tiešām?”

Viņa apsēdās gultā sēdus. “Pagājušo nakti, Henrijs man pastāstīja, ka viņš tikko kā atklājis vienu lielu naftas lauku. Tu zini, ka viņš šajā lietā ir ļoti gudrs. Un tomēr — viņš izskatījās milzīgi priecīgs par to. Pirms aizbraukšanas viņš uzrakstīja ziņojumu un lūdza mani nosūtīt to ar rīta pasta somu. Tas ir pie manis. Vai gribi tajā ieskatīties?”

Sirds Demirisam sāka dauzīties stiprāk. “Jā, es… es gribētu.” Viņš vēroja to izlienam no gultas un neveikli aiztenterējam pie maza, nospeķota galdiņa istabas stūrī. Viņa pacēla lielu manilas* konvertu un atgriezās ar to gultā.

“Atver to.”

Demiriss vilcinājās tikai mirkli. Viņš atvēra konvertu un izņēma papīrus, kas bija tur iekšā. Tur bija piecas lappuses. Viņš ātri pārlaida tām acis, tad atgriezās pie sākuma un izlasīja katru vārdu. “Vai šī informācija ir kaut ko vērta?”

Vai šī informācija ir kaut ko vērta? Tas bija ziņojums par jaunu naftas lauku, kas, iespējams, varēja izvērsties par vienu no bagātākajiem naftas laukiem vēsturē.

Demiriss apspieda vārdus. “Jā. Tā… tā varētu būt.”

“Jā, te nu tā ir,” Sibilla laimīgi teica. “Tagad mums ir nauda.” Viņš nopūtās. “Tas nav tik vienkārši.”

“Kāpēc?”

Demiriss paskaidroja. “Tas ir ļoti vērtīgi kādam, kurš var atļauties nopirkt optācijas uz zemi, kas atrodas apkārt šai platībai. Bet tam vajadzīga nauda.” yiņa bankas kontā bija tikai trīs simti dolāru.

“O, neuztraucies par to. Henrijam ir nauda. Es izrakstīšu čeku. Vai pieci tūkstoši dolāru būs pietiekoši?”

Konstantīns Demiriss neticēja savām ausīm. “Jā. Es… es nezinu, ko teikt.”

“Tas ir mums, dārgumiņ. Mūsu nākotnei.”

* Manilas papīrs — stiprs, brūns papīrs no Manilas (Filipīnās) kaņepēm vai cita materiāla, ko lieto kā ietinamo papīru, konvertiem u.c. nolūkiem (tulk.).

Viņš sēdēja gultā un intensīvi domāja. “Sibilla, vai tu domā, ka vari aizturēt šo ziņojumu uz vienu vai divām dienām?” “Protams. Es to aizturēšu līdz piektdienai. Vai tas dos tev pietiekami daudz laika, mīļais?”

Viņš lēni pamāja. “Tas dos man pietiekami daudz laika.”

Ar pieciem tūkstošiem dolāru, ko Sibilla viņam iedeva — nē, tā nav dāvana, tas ir aizdevums, viņš sev centās iestāstīt—, Konstantīns Demiriss nopirka optācijas uz zemes akriem, kas atradās apkārt jaunajai potenciālo atradņu vietai. Pēc pāris mēnešiem, kad naftas straumes sāka plūst galvenajā laukā, Konstantīns Demiriss vienā mirklī kļuva miljonārs.

Viņš atmaksāja Sibillai Poterei piecus tūkstošus dolāru, aizsūtīja viņai jaunu naktstērpu un atgriezās Grieķijā. Viņa to vairs nekad neredzēja.

TREŠĀ NODAĻA

Pastāv teorija, ka dabā nekad nekas nezūd — ka katra skaņa, kas jebkad izskanējusi, katrs jebkad izteikts vārds joprojām telpā un laikā kaut kur eksistē un kādu dienu var atgādināt par sevi.

Pirms tika ieviests radio, kas gan varēja noticēt, ka gaiss mums apkārt tik pilns mūzikas skaņām, jaunumiem un balsīm no visas pasaules? Kādu dienu mums būs iespēja atceļot atpakaļ laikā un klausīties Linkolna Getisburgas uzrunu, Šekspīra balsi, Kalna Sprediķi…

Ketrīna Aleksandera dzirdēja balsis no savas pagātnes, bet tās bija apslāpētas un fragmentāras, un tās viņā radīja apjukumu…

“Vai tu zini, ka tu esi īpaša meitene, Ketij? To es sajutu no pirmās reizes, kad tevi ieraudzīju…”

“Viss beidzies. Es gribu šķiršanos… Es mīlu kādu citu…”

“Es zinu, cik slikti esmu uzvedusies… Gribētu tev to atlīdzināt…”

“Viņš mēģināja mani nogalināt.”

“Kas gribēja jūs nogalināt?”

“Mans vīrs.”

Balsis nemitējās. Tās bija mokošas. Viņas pagātne kļuva par kaleidoskopu, ko veidoja mainīgi tēli, kas turpināja riņķot caur viņas smadzenēm.

Klosterim vajadzēja būt brīnišķīgam, miera pilnam patvērumam, bet pēkšņi tas bija pārtapis par cietumu. Es šeit neiederos. Bet kurā vietā es iederos ? Par to viņai nebija ne jausmas.

Klosteri nebija spoguļu, bet tā ārpusē, blakus dārzam, bija dīķis. Ketrīna rūpīgi no tā bija vairījusies, baidoties no tā, ko tas varētu viņai parādīt. Bet šajā rītā viņa aizgāja līdz dīķim, lēni nometās ceļos un paskatījās lejā. Dīķis atspoguļoja daiļu, iedegušu sievieti melniem matiem, nevainojamiem sejas pan-

tiem un nopietnām, pelēkām sāpju pilnām acīm… Bet varbūt tā bija tikai ūdens viltība. Viņa redzēja augstsirdīgu muti, kas likās gatava smaidam, un nedaudz uz augšu uzrautu degungalu — skaistu sievieti vecumā nedaudz pāri trīsdesmit gadiem. Bet sievieti bez pagātnes un nākotnes. Pazudušu sievieti. Man nepieciešams kāds, kas man palīdz, Ketrīna izmisīgi domāja, kāds, ar ko es varu runāt. Viņa iegāja māsas Terēzas kantorī.

“Māsa…”

“Jā, bērns?”

“Es… domāju, ka man vajadzētu parunāties ar ārstu. Ar kādu, kas man varētu palīdzēt atklāt, kas es esmu.”

Māsa Terēza vērās viņā krietnu brīdi. “Apsēdieties!”

Ketrīna apsēdās uz cieta krēsla iepretim antīkam, saskrambātam galdam.

Māsa Terēza mierīgi teica: “Mana dārgā, Dievs ir jūsu ārsts. Noteiktā laikā viņš jums darīs zināmu to, ko Viņš grib, lai jūs uzzinātu. Starp citu, neviens svešinieks nekad netiek ielaists šajās sienās.”

Ketrīnas prātā pēkšņi uzplaiksnīja atmiņas… bāla vīzija, kurā kāds vīrietis, kas bija ar viņu klostera dārzā runājis, sniedza tai kaut ko… bet tad tas pazuda.

“Es šai vietai neesmu piederīga.”

“Kur tad jūs esat piederīga?”

Un tā bija tā lielākā problēma. “Es neesmu pārliecināta. Es meklēju kaut ko. Piedodiet man, māsa Terēza, bet es zinu, ka šeit tas nav.”

Domīgu seju māsa Terēza viņu pētīja. “Es saprotu. Ja jūs no šejienes aizietu, kurp jūs dotos?”

“Es nezinu.”

“Ļaujiet man padomāt par to, bērns. Drīz mēs vēlreiz parunāsim.”

“Paldies jums, māsa.”

Kad Ketrīna izgāja, māsa Terēza palika sēžam pie sava galda ilgāku laiku, lūkojoties tukšumā. Viņai bija jāpieņem ļoti grūts lēmums. Beidzot viņa pasniedzās pēc papīra loksnes un rakstāmā un sāka rakstīt.

“Mans kungs,” viņa iesāka. “Ir noticis kas tāds, kam, es jūtu, man jāpievērš Jūsu uzmanība. Mūsu kopīgā draudzene paziņoja, ka viņa grib atstāt klosteri. Lūdzu, iesakiet, ko man darīt.”

Viņš izlasīja zīmīti vienreiz un tad apsēdās krēslā, analizējot šī ziņojuma iespējamās sekas. Tā! Ketrīna Aleksandera grib atgriezties no mirušajiem. Ļoti slikti. Man jātiek vaļā no viņas. Rūpīgi. Ļoti rūpīgi.

Pirmais solis būtu pārvietot viņu prom no klostera. Demiriss nosprieda, ka ir pienācis laiks apmeklēt māsu Terēžu.

Nākamajā rītā Demirisa šoferis veda to uz Joanīnu. Braucot cauri lauku apvidiem, Konstantīns Demiriss domāja par Ketrīnu Aleksanderu. Viņš atcerējās, cik skaista tā bija bijusi, kad viņš pirmo reizi viņu sastapa. Viņa bija bijusi asprātīga un līksma, un pacilāta no tā, ka nokļuvusi Grieķijā. Viņai bija piederējis viss, Demiriss domāja. Un tad Dievi bija to visu atņēmuši ar uzviju. Ketrīna bija precējusies ar vienu no viņa pilotiem, un pamazām viņu laulība bija kļuvusi par visīstāko elli. Un tad pēkšņi viņa novecoja par desmit gadiem, kļuva resna un galīgi nodzērusies. Demiriss nopūtās. Cik žēl!

Demiriss sēdēja māsas Terēzas kantorī.

“Man negribējās jūs traucēt šajā sakarā,” māsa Terēza atvainojās, “bet bērnam nav kur iet un.

“Jūs izdarījāt pareizi,” Konstantīns Demiriss apgalvoja. “Vai viņa kaut ko no savas pagātnes atceras?”

Māsa Terēza papurināja galvu. “Nē. Nabadzīte…” Viņa piegāja pie loga, kur dažas mūķenes strādāja dārzā. “Viņa pašreiz ir tui; ārā.”

Konstantīns Demiriss nostājās viņai līdzās un paskatījās ārā pa logu. Tur bija trīs mūķenes, pagriezušās ar muguru pret viņu. Viņš gaidīja. Viena no tām pagriezās, un viņš varēja redzēt tās seju, un viņam aizrāvās elpa. Viņa bija daiļa. Kas bija noticis ar šo resno, likteņa sadragāto sievieti?

“Viņa ir vidū,” māsa Terēza teica.

Demiriss pamāja. “Jā.” Māsas Terēzas vārdi bija patiesāki, nekā tā pati spēja apjēgt.

“Ko, pēc jūsu domām, man ar viņu iesākt?”

Uzmanīgi. “Ļaujiet man par to padomāt,” Demiriss sacīja. “Es ar jums sazināšos.”

Konstantīnam Demirisam bija jāpieņem lēmums. Ketrīnas Aleksanderas izskats viņu bija pārsteidzis. Viņa bija pilnīgi pārvērtusies. Neviens nezinās, ka tā ir tā pati sieviete, viņš domāja. Un doma, kas ienāca viņam prātā, bija tik velnišķīgi vienkārša, ka viņš gandrīz skaļi iesmējās.

Tajā pašā vakarā viņš nosūtīja māsai Terēzai zīmīti.

Tas ir brīnums, Ketrīna domāja. Sapnis piepildās. Māsa Terēza pēc lūgšanas bija apstājusies pie viņas mazās celles. “Man jums ir daži jaunumi, bērns.”

“Vai patiesi?”

Māsa Terēza izvēlējās vārdus ļoti rūpīgi. “Labi jaunumi. Esmu par jums aizrakstījusi kādam klostera draugam, un viņš grib jums palīdzēt.”

Ketrīna juta, kā viņai salēcās sirds. “Palīdzēt man — kādā veidā?” “To viņš pats jums pateiks. Bet viņš ir ļoti laipns un augstsirdīgs cilvēks. Jūs atstāsiet šo klosteri.”

Izdzirdot šos vārdus, Ketrīna pēkšņi un negaidīti nodrebēja. Viņa dosies ārā, savādajā pasaulē, kuru viņa pati nevarēja atcerēties. Bet kas bija viņas labdaris 1

Viss, ko māsa Terēza varēja pateikt, bija: “Viņš ir ļoti iejūtīgs cilvēks. Jums vajadzētu būt pateicīgai. Viņa mašīna ieradīsies jums pakaļ pirmdienas rītā.”

Nākošās divas naktis Ketrīna nevarēja gulēt. Doma par klostera atstāšanu un došanos ārā, pasaulē, pēkšņi bija kļuvusi šausminoša. Viņa jutās kaila un pazudusi. Varbūt labāk ir nezināt, kas es esmu. Lūdzu, Dievs, sargi mani!

Pulksten septiņos pirmdienas rītā ārpusē pie klostera vārtiem piebrauca limuzīns. Visu nakti Ketrīna bija bijusi nomodā, domājot par nezināmo nākotni, kas viņai pavērās.

Māsa Terēza pavadīja viņu līdz klostera vārtiem, kas veda uz ārpasauli.

“Mēs lūgsim pārjums. Un atcerieties, ja izlemsiet atgriezties pie mums atpakaļ, jums te vienmēr atradīsies vieta.”

“Paldies jums, māsa. Es to atcerēšos.”

Bet dziļi sirdī Ketrīna bija pārliecināla, ka te viņa nekad vairs neatgriezīsies.

Garais brauciens no Joanīnas līdz Atēnām pildīja Ketrīnu ar neskaitāmām, savstarpēji pretrunīgām emocijām. Bija ārkārtīgi uzbudinoši atrasties ārpus klostera vārtiem, un tomēr ārpasaulei piemita kaut kas draudīgs, nelaimi vēstošs. Vai viņai lemts uzzināt par kādu šausmīgu notikumu, kas saistīts ar viņas pagātni? Vai tam varētu būt kaut kāda saistība ar viņas bieži redzēto sapni, kurā kāds mēģināja viņu noslīcināt?

Agrā pēcpusdienā lauku ainavas nomainīja mazi ciemati, un beidzot viņi sasniedza Atēnu nomali un jau drīz bija rosīgās pilsētas vidū. Tas viss likās savāds un nereāls Ketrīnai — un tomēr dīvainā kārtā pazīstams. Esmu šeit jau agrāk bijusi, Ketrīna uztraukti nodomāja.

Šoferis brauca austrumu virzienā, un pēc piecpadsmit minūtēm viņi sasniedza milzīgu muižu augsta kalna galā. Izbraukuši cauri augstiem dzelzs vārtiem un mūra vārtu mājai, viņi devās augšup pa garu braucamo ceļu, ko ieskāva majestātiskas cipreses, un apstājās lielas, baltas Vidusjūras villas priekšā, ko ietvēra pusducis lielisku skulptūru.

Šoferis atvēra Ketrīnai mašīnas durvis, un viņa izkāpa. Pie parādes durvīm viņu gaidīja kāds vīrietis.

“Kalimehra.” Labrīta sveicinājums nelūgti izlauzās no Ketrīnas lūpām.

“Kalimehra. ”

“Vai jūs… vai jūs esat tas cilvēks, pie kura esmu ieradusies?”

“O, nē. Misters Demiriss gaida jūs bibliotēkā.”

Demiriss. Šo vārdu viņa nekad agrāk nebija dzirdējusi. Kāpēc gan viņš bija ieinteresēts tai palīdzēt?

Ketrīna sokoja vīrietim cauri milzīgai apaļai telpai ar velvjveida griestiem, kas bija izklāti Vedžvuda keramikas * plāksnēm. Grīdas bija no krēmkrāsas itāļu marmora.

Dzīvojamā istaba bija liela, ar augstiem spraišļotiem griestiem, un visur bija lieli, zemi un ērti dīvāni un krēsli. Veselu sienu aizņēma milzīga, tumša, drūma Goijas glezna. Kad viņi bija pienākuši pie bibliotēkas, vīrietis apstājās.

“Misters Demiriss gaida jūs iekšā.”

Bibliotēkas sienas bija tapsētas baltā un zeltā, un plaukti, kas taisnās līnijās stiepās gar sienām, bija pilni grāmatām ādas vākos ar zelta rotājumiem. Pie milzīga rakstāmgalda sēdēja kāds vīrietis. Kad Ketrīna ienāca, viņš pacēla acis un piecēlās. Viņš meklēja tās sejā kādu zīmi, ka tā viņu pazīst, bet to neatrada.

“Laipni lūdzu. Esmu Konstantīns Demiriss. Kā jūs sauc?” Viņš lika jautājumam skanēt pavisam ikdienišķi. Vai viņa atcerējās savu vārdu?

“Ketrīna Aleksandera.”

Viņš neizrādīja nekādu reakciju. “Laipni lūdzu, Ketrīna Aleksandera. Lūdzu, apsēdieties!” Viņš apsēdās tai pretī uz melna ādas dīvāna. Tuvumā viņa likās pat skaistāka. Viņa ir burvīga, domāja Demiriss. Pat šajās melnajās klostera drānās. Ir žēl iznicināt kaut ko tik skaistu. Viņa vismaz nomirs laimīga.

“Tas… tas ir ļoti laipni no jūsu puses, ka uzņemat mani,” Ketrīna teica. “Es nesaprotu, kāpēc jūs…”

Viņš sirsnīgi smaidīja. “Tas patiešām ir ļoti vienkārši. Laiku pa laikam es palīdzu māsai Terēzai. Klosterim ir ļoti maz naudas, un es daru, ko varu. Kad viņa man atrakstīja pārjums un jautāja, vai es varētu palīdzēt, es viņai pateicu, ka būšu priecīgs pamēģināt.”

“Tas ir ļoti…” Viņa apklusa, īsti nezinot, kā turpināt. “Vai māsa Terēza jums teica, ka es… ka es esmu zaudējusi atmiņu?”

“Jā, viņa kaut ko par to minēja.” Viņš mazliet nogaidīja un tad nepiespiesti pavaicāja: “Cik daudz jūs atceraties?”

* Vedžvuda keramika — keramikas priekšmeti, ko izgatavojis angļu keramiķis Dž.Vedžvuds (1730 — 1795), vai keramikas priekšmeti, izgatavoti pēc viņa tehnoloģijas (tulk.).

“Es zinu savu vārdu, bet es nezinu, no kurienes esmu un kas es patiesībā esmu.” Ar cerībām vēl piemetinot: “Varbūt šeit, Atēnās, es varēšu atrast kādu, kas mani pazīst.”

Konstantīns Demiress sajuta tādu kā pēkšņu brīdinājuma signālu. Tas nu galīgi nebija tas, ko viņš gribētu. “Tas, protams, ir iespējams,” viņš teica. “Kāpēc mēs to nevarētu apspriest no rīta? Diemžēl man tūlīt jādodas uz sapulci. Esmu jums šeit sagatavojis tērpu. Ceru, ka tas jums derēs.”

“Es… es patiešām nezinu, kā jums pateikties.”

Viņš pamāja ar roku. “Tas nav nepieciešams. Te pārjums labi rūpēsies. Jūtieties kā mājās…”

“Paldies, mister…”

“Draugi mani sauc par Kostu.”

Saimniecības pārzine ieveda Ketrīnu fantastiskā guļamistabā, kas bija ieturēta maigos baltās krāsas toņos un mēbelēta ar nedabiski liela izmēra gultu, kuru sedza zīda baldahīns, kā ari baltām kušetēm un atpūtas krēsliem, antīkiem galdiem un lampām un impresionistu gleznām pie sienām. Blāvas jūraszaļas žalūzijas aizturēja žilbinošo līča sauli. Bet lejā, tālumā, Ketrīnai pavērās skaists skats uz tirkīza krāsas jūru.

Saimniecības vadītāja teica: “Misters Demiriss ir nokārtojis, lai jums uzlaikošanai šeit tiktu piesūtītas drēbes. Varat izvēlēties absolūti visu, kas iepatiksies.”

Tikai tagad Ketrīna aptvēra, ka viņai vēl joprojām mugurā tērps, ko bija dabūjusi klosteri.

“Paldies.” Tad viņa atslīga mīkstajā gultā, juzdamās kā sapnī. Kas viņš īsti bija, šis svešinieks, un kāpēc viņš bija tik labsirdīgs pret viņu?

Pēc stundas tērpiem piepildīts furgoniņš bija jau klāt. Ketrinas guļamistabā tika ievesta tērpu modelētāja.

“Es esmu Dimā kundze. Nu tad paskatīsimies, ar ko mums te darīšana. Vai jūs, lūdzu, neizģērbtos?”

“Es… es atvainojos?”

“Vai jūs varat izģērbties? Es taču nevaru neko daudz pateikt par jūsu figūru zem šīm drēbēm.”

Cik sen atpakaļ tas īsti bija, kopš viņa bija stāvējusi kaila kāda cilvēka priekšā?

Ketrīna sāka vilkt nost savas drēbes, kustēdamās lēnām un juzdamās sakautrējusies. Kad viņa kaila stāvēja svešās sievietes priekšā, Dimā kundze ar ievingrinātu skatienu viņu viscaur nopētīja. Viņa bija gandarīta.

“Jums ir skaista figūra. Es domāju, ka mēs spēsim jūsu labā daudz ko darīt."

' Tad ienāca divas asistentes, arī sievietes, ar kleitu, apakšveļas, blūžu, svārku un kurpju kārbām.

“Izvēlieties visu, ko vien gribat,” modelētāja teica, “un mēs to uzlaikosim.”

“Es… es nevaru nevienu no tiem atļauties,” Ketrīna mēģināja protestēt. “Man nav naudas.”

Modelētāja iesmējās. “Es nedomāju, ka nauda būs šķērslis. Pārjums taču rūpējas misters Demiriss.”

Bet kāpēc?

Audumi atsauca tai prātā taustes atmiņas par drēbēm, ko viņa, iespējams, kādreiz bija valkājusi. Tur bija zīdi un tvīdi, un kokvilna dažādos izsmalcinātu krāsu salikumos.

Visas trīs sievietes strādāja ātri un kvalificēti, un pēc divām stundām Ketrīnai jau bija pusducis skaistu tērpu. Tas bija satriecoši. Tur nu viņa sēdēja, īsti nezinādama, ko pašai ar sevi darīt.

Esmu pilnībā uzposusies, viņa domāja, bet nav nevienas vietas, kurp aiziet. Bet viena vieta tomēr bija, kur iet, — uz pilsētu. Atrisinājums visam, kas ar viņu bija noticis, bija Atēnās. Par to viņa bija pārliecināta. Viņa piecēlās. Nāc, nepazīstamā, mēs mēģināsim uzzināt, kas tu esi.

Ketrīna iegāja vestibilā, un pie viņas pienāca virssulainis.

“Vai es varu jums kaut kā palīdzēt, mis?”

“Jā. Es… es gribētu doties uz pilsētu. Vai jūs varētu izsaukt man taksīti?”

“Esmu pārliecināts, ka tas nebūs vajadzīgs, mis. Mūsu rīcībā ir limuzīni. Es noorganizēšu jums šoferi.”

Ketrīna vilcinājās. “Paldies.” Vai misters Demiriss būs dusmīgs, ja viņa būs devusies uz pilsētu? Bet viņš taču nebija teicis, lai to nedara.

Pēc dažām minūtēm viņa jau sēdēja Daimlera markas limuzīna aizmugurē, kas devās uz Atēnu priekšpilsētu.

Ketrīna bija apžilbusi no trokšņainās, rosīgās pilsētas un no tās tīkamās drupu un pieminekļu secības, kas ik pa laikam visapkārt parādījās.

Šoferis norādīja uz priekšu un lepni teica: “Tas ir Partenons, mis, tur, Akropoles virsotnē.”

Ketrīna palūkojās augšup uz pazīstamo, balto marmora celtni. “Veltīts Atēnai, gudrības dievietei,” viņa dzirdēja sevi sakām.

Šoferis apstiprinoši smaidīja. “Vai jūs studējat Grieķijas vēsturi, mis?”

Bezcerības asaras aizmigloja Ketrīnai acis. “Es nezinu,” viņa čukstēja. “Es nezinu.”

Viņi brauca garām kādām citām drupām. “Tas ir Herodes Atticas teātris. Kā redzat, daļa no sienām joprojām saglabājusies. Kādreiz tas ietilpināja vairāk nekā piecus tūkstošus cilvēku.”

“Sešus tūkstošus divsimt piecdesmit septiņus,” Ketrīna maigi iebilda.

Visur starp mūžīgajām drupām vīdēja modemi hoteļi un kan toru ēkas — tas bija īsts eksotisks pagātnes un tagadnes sajaukums. Limuzīns pabrauca garām lielam parkam pilsētas centrā, kura vidū atradās mirgojošas, dejojošas strūklakas. Gar parka malām stiepās dučiem galdiņu ar zaļiem un oranžiem mietiņiem, un debesis virs tiem bija kā iztapsētas ar ziliem sauljumiem. *

Esmu to visu jau agrāk redzējusi, Ketrīna domāja, rokām stingstot no aukstuma. Un es biju laimīga.

Āra kafejnīcas bija turpat vai pie katra māju bloka, un to stūros cilvēki pārdeva svaigi noķertus jūras dzīvniekus. Puķu pārdevēji visur pārdeva ziedus, un to novietnes izcēlās ar pārbagātu ziedu krāsainību un košumu.

Limuzīns bija sasniedzis Sintagmas laukumu.

Kad viņi brauca garām hotelim ielas stūrī, Ketrīna uzsauca: “Lūdzu, apstājieties!”

Šoferis samazināja gaitu, lai varētu apstāties. Ketrīna pēkšņi sajuta, ka tai grūti elpot. Es pazīstu šo viesnīcu. Esmu tajā dzīvojusi.

Kad viņa atkal ierunājās, balss tai drebēja. “Es gribētu izkāpt šeit. Vai jūs varētu atbraukt šurp pēc… pēc divām stundām?”

“Protams, mis.” Šoferis steidzās atvērt viņai durtiņas, un Ketrīna izkāpa ārā karstā, vasarīgā gaisā. Kājas viņai trīcēja. “Vai ar jums viss kārtībā, mis?” Viņa neko neatbildēja. Viņa jutās, it kā atrastos uz kraujas malas un tai būtu jākrit nezināmā, šausminošā bezdibenī.

Viņa virzījās cauri pūļiem, apbrīnojot cilvēku ordas, kas steidzās pa ielām, radot dārdošu sarunu troksni. Pēc klostera klusuma un vientulības tai viss likās nereāls. Ketrīna aptvēra, ka dodas Plakas virzienā, uz seno Atēnu daļu pašā pilsētas sirdī ar tās vijīgajām alejām un apdrupušām, nodeldētām kāpnēm, kas aicināja iekšāsīkās mājelēs, kafijas veikaliņos un nobalsinātajās, neregulāri kārtotajās ēku piebūvēs. Viņa atrada ceļu, pakļaudamās kādam savādam instinktam, ko pati nesaprata un necentās kontrolēt. Viņa pagāja garām krodziņam uz kāda jumta, no kura pavērās skats uz pilsētu, un, vērīgi lūkodamās, apstājās.

Esmu sēdējusi pie tā galda. Viņi man pasniedza ēdienkarti grieķu valodā. Mēs bijām trīs.

Ko jūs gribētu nobaudīt? Man jautāja.

Vai jums nebūtu nekas pretī pasūtīt manā vietā ? Baidos, ka nepasūtu pašu īpašnieku.

Viņi bija smējušies. Bet kas tie “viņi” bija?

Pie Ketrīnas pienāca oficiants. “Boro na sas voithiso?’’

“Ochi efharisto. ”

Vai es varētu jums palīdzēt ? Nē, paldies. Kā es to varēju zināt? Vai esmu grieķiete?

Ketrīna steidzīgi turpināja ceļu, un likās, it kā kāds to vadītu. Likās, ka viņa patiešām zinātu, kur jāiet.

Viss likās pazīstams. Un nekas. Mans Dievs, viņa domāja. Es laikam jūku prātā. Man rādās halucinācijas. Viņa pagāja

garām kafejnīcai, kuras nosaukums bija Treflinkas. Prāta dziļumos sarosījās kāda atmiņa. Kaut kas šeit ar viņu bija noticis, kaut kas nozīmīgs. Tikai viņa nevarēja atcerēties — kas.

Viņa gāja pa ļaužu pilnām, līkumotām ielām un pagriezās pa kreisi uz Voukourestiou. Te bija daudz elegantu universālveikalu. Šeit es mēdzu iepirkties. Viņa sāka pāriet ielu, un tad zils sedans, izdrāzies no pagrieziena, tik tikko nenotrieca viņu.

Viņa varēja atsaukt atmiņā balsi, kas teica: Grieķi vēl nav pārgājuši uz automobiļiem. Savās sirdis tie joprojām jāj ar ēzeļiem. Ja jūs gribat ielūkoties grieķos dziļāk, nelasiet ceļvežus: lasiet sengrieķu traģēdijas. Mūsos ir dižas kaislības, lieli prieki un dziļas bēdas, un mēs neesam iemācījušies to visu aizklāt ar civilizācijas glazūru.

Kas to viņai bija teicis?

Pa ielu pie Ketrīnas, cieši viņā lūkojoties, steidzās kāds vīrietis. Viņš palēnināja gaitu, un tā sejā varēja lasīt, ka viņš to pazinis. Viņš bija slaids un tumšmatains, un Ketrīna bija pilnīgi pārliecināta, ka to nekad agrāk dzīvē nav redzējusi. Un tomēr…

“Sveicināti!” Likās, ka viņš ir ļoti iepriecināts, to redzot.

“Sveicināti!” Ketrīna dziļi ievilka elpu. “Vai jūs mani pazīstat?”

Viņš pasmaidīja. “Protams, ka es tevi pazīstu.”

Ketrīnai salēcās sirds. Beidzot viņa uzzinās patiesību par savu pagātni. Bet kā lai prasa “Kas es esmu?” vienam svešiniekam cilvēku pārpildītā ielā? “Vai mēs… vai mēs nevarētu parunāties?” Ketrīna jautāja.

“Domāju gan.”

Ketrīnas emocijas bija uz panikas robežas. Viņas' personības noslēpums, likās, tuvojās atrisinājumam. Un tomēr — viņa sajuta šausmīgas bailes. Bet ja nu es negribu zināt? Bet ja nu es esmu izdarījusi kaut ko briesmīgu ?

Vīrietis veda viņu uz mazu ielas kafejnīcu. “Esmu tik priecīgs, ka saskrējos ar tevi,” viņš teica.

Ketrīna izmocīja vārdus:

“Es arī.”

Oficiants veda tos pie galda.

“Ko tu gribētu iedzert?” vīrietis jautāja.

Viņa papurināja galvu. “Neko.”

Bija tik daudz jautājumu, ko prasīt. Ar ko lai es sāku ?

“Tu esi ļoti skaista,” vīrietis teica. “Tas ir liktenis. Vai tu tam piekrīti?”

“Jā.” Ketrīna jau gandrīz trīcēja no satraukuma. Tad viņa ievilka dziļu elpu. “Es… kur mēs esam tikušies?”

Viņš pasmīkņāja. “Vai tas ir tik svarīgi, koritsimon? Parīzē vai Romā, sacīkstēs vai viesībās.” Viņš pasniedzās un saspieda viņas roku. “Tu esi daiļākā no visām, ko esmu šeit redzējis. Cik daudz tu prasi?”

Mirkli Ketrīna nesapratnē blenza viņā, bet tad sašutusi pielēca kājās.

“Hei! Kas noticis? Es maksāšu, cik vien tu…”

Ketrīna pagriezās un laidās prom skriešus lejā pa ielu. Pagriezusies ap stūri, viņa sāka iet lēnāk, un viņas acis pildījās pazemojuma asarām.

Priekšā bija mazs krodziņš ar izkārtni logā, kurā varēja lasīt: PIRISA KUNDZE — ZĪLNIECE. Ketrīna palēnināja gaitu, tad apstājās. Es pazīstu Pirisa kundzi. Esmu šeit bijusi jau agrāk. Viņas sirds sāka strauji pukstēt. Viņa skaidri juta, ka šeit, aiz šīm tumšajām durvīm, bija noslēpuma beigu sākums. Viņa atvēra durvis un iegāja iekšā. Pagāja daži mirkli, kamēr viņa aprada ar telpas alu atgādinošo tumsu. Stūrī atradās pazīstams bārs un ducis galdu un krēslu. Pie viņas pienāca oficiants un uzrunāja to grieķiski.

“Kalimehra. ”

“Kalimehra. Pou inch madame Piris?” , s

“Pirisa kundze?”

Oficiants norādīja uz tukšo galdu istabas stūrī, un Ketrīna aizgāja un tur apsēdās. Viss bija tieši tā, kā viņa to atcerējās.

Galdam tuvojās neticami veca sieviete, tērpusies viscaur melnā, ar neiedomājami grumbainu, sažuvušu seju.

“Ko es varu?…” Viņa apklusa, acīm ieurbusies Ketrīnas sejā. Tad acis plati iepletās. “Reiz es jūs pazinu, bet jūsu seja…” Viņa izdvesa: “Jūs esat atgriezusies!”

“Jūs zināt, kas es esmu?” Ketrīna dedzīgi jautāja.

Sieviete blenza, viņas acīs bija šausmas. “Nē! Jūs esat mirusi! Ejiet projām!”

Ketrīna vārgi novaidējās un juta, ka mati saslienas. “Lūdzu — es tikai…”

“Ejiet projām, misis Duglasa!”

“Man ir jāzina…”

Veča pārmeta krustu, pagriezās un aizgāja.

Kādu brīdi Ketrīna sēdēja trīcēdama, tad strauji izsteidzās uz ielas. Viņas galvā visu laiku atbalsojās skaņa. Misis Duglasa!

Un tad — it kā piepeši būtu atvērušās slūžas. Dučiem skaidri izgaismotu ainu pēkšņi uzplaiksnīja tās galvā, lieliskas, nekontrolējamas kaleidoskopa sērijas. Es esmu misis Duglasa. Viņa skaidri redzēja sava vīra pievilcīgo seju. Savulaik viņa bijusi neprātīgi viņā iemīlējusies, bet kaut kas bija sagājis šķērsām. Kaut kas…

Nākošajā ainā Ketrīna redzēja pati sevi, kā bija mēģinājusi izdarīt pašnāvību, un pēc tam atmodusies slimnīcā.

Ketrīna stāvēja uz ielas, baidīdamās, ka kājas to vairs nenesīs, un ļāvās atmiņu ainām.

Viņa bija daudz dzērusi, jo bija taču zaudējusi Leriju. Bet tad viņš bija atgriezies. Viņi abi atradās Ketrīnas dzīvoklī, un Lerijs sacīja: “Es zinu, cik slikti esmu uzvedies. Es gribētu tev to atlīdzināt, Ketij. Es mīlu tevi. Patiesībā nevienu citu nekad neesmu mīlējis'. Dod man vēl vienu iespēju. Kā tu gribētu pavadīt otro medusmēnesi? Es zinu vienu burvīgu, mazu vietiņu, kurp mēs varam doties. To sauc par Joanīnu.”

Un tad sākās šausmas.

Ainas, kas tagad atgriezās viņas atmiņā, bija briesmīgas.

Kopā ar Leriju tā atradās kalna virsotnē,, kura grima virpuļojošā, pelēkā dūmakā, un tad viņš tai tuvojās, izstieptām rokām, gatavs nogrūst viņu no kalna malas. Tajā brīdī bija ieradušies tūristi, un viņa izglābās.

Un tad nāca kārta alām.

“Viesnīcas kalpotājs stāstīja man par dažām alām, kas atrodas šeit tuvumā. Turp dodas visi, kas šeit pavada medusmēnesi. ”

Un viņi bija devušies uz alām, un Lerijs bija viņu ievedis dziļi to labirintā un atstājis viņu tur nomirt.

Viņa rokām aizsedza ausis, it kā lai aizturētu briesmīgās domas, kas brāzās tai virsū.

Viņa tika izglābta un aizvesta atpakaļ uz viesnīcu, un ārsts tai bija devis nervus nomierinošus līdzekļus. Bet nakts vidū viņa bija pamodusies un dzirdēja, kā Lerijs ar savu mīļāko virtuvē apspriež viņas — Ketrīnas noslepkavošanu, kaut ari stiprais vējš neļāva saklausīt visu runāto.

… neviens nekad…

…es teicu tev, ka parūpēšos par…

…izgāja šķērsām. Tur nav nekā, ko viņi varētu…

… tagad, kamēr viņa guļ.

Un viņa atcerējās, kā bija bēgusi prom tajā šausmīgajā vētrā — kā viņi to bija vajājuši, kā tikusi iekšā airu laivā, kā vējš bija mētājis laivu vētrainā ezera vidū. Laiva bija sākusi grimt, un viņa bija zaudējusi samaņu.

Ketrīna atkrita solā ielas malā, pārāk izvārgusi, lai turpinātu ceļu. Tātad viņas nakts murgi bijuši īstenība. Viņas vīrs un tā mīļākā bija mēģinājuši viņu nonāvēt.

Viņai atkal ienāca prātā svešinieks, kas īsi pēc viņas izglābšanās bija ieradies klosteri to apciemot. Viņš bija tai iedevis filigrāni veidotu zelta putniņu ar lidojumam izplestiem spārniem. “Neviens jums vairs nenodarīs neko ļaunu. Ļaundari ir miruši. ” Viņa joprojām nevarēja skaidri atsaukt atmiņā šī cilvēka seju.

Ketrīnas galvā sāka pulsēt.

Beidzot viņa piecēlās un lēnām devās tās ielas virzienā, kur vajadzēja satikt šoferi, kas viņu aizvedīs atpakaļ pie Konstantīna Demirisa, kur viņa būs drošībā.

CETURTĀ NODAĻA

“Kāpēc ļāvāt viņai atstāt māju?” Konstantīns Demiriss noprasīja.

“Es atvainojos, ser,” virssulainis atbildēja. “Jūs nekā nebijāt teicis par to, ka viņa nevarētu to darīt, tāpēc…”

Demiriss piespieda sevi neizrādīt satraukumu. “Tas nav svarīgi. Jādomā, ka viņa drīz būs atpakaļ.”

“Vai ir vēl kas, ser?”

“Nē.”

Viņš vēroja virssulaini aizejam. Demiriss piegāja pie loga un sāka skatīties ārā uz nevainojami kopto dārzu. Ketrīnai Aleksanderai bija bīstami parādīties Atēnas ielās, kur kāds varētu viņu pazīt. Ir ļoti slikti, ka nevaru ļaut viņai dzīvot. Bet vispirms — mana atriebība. Viņa paliks dzīva tik ilgi, kamēr būšu atriebies. Gribu papriecāties ar viņu. Sūtīšu viņu prom no šejienes. Tur, kur neviens viņu nepazīs. Londona būs droša vieta. Mēs varēsim viņu uzmanīt. Iekārtošu viņu tur darbā kādā-no saviem ofisiem.

Kad Ketrīna pēc stundas pārradās mājās, Konstantīns Demiriss uzreiz varēja nomanīt viņā pārmaiņas. Likās, it kā kāds tumšs aizkars būtu ticis pacelts un Ketrīna pēkšņi būtu atdzīvojusies. Viņai mugurā bija pievilcīgs balts zīda kostīms ar baltu blūzīti, un Demiriss bija pārsteigts, cik ļoti viņas āriene bija izmainījusies. Nostimi, viņš nodomāja. Seksīga.

“Mister Demiris…”

“Kosta.”

“Es… Es zinu, kas es esmu, un… un kas ir noticis.”

Viņa sejā nekas neatspoguļojās. “Patiešām? Apsēdieties, mana mīļā, un izstāstiet man.”

Ketrīna bija pārāk uzbudināta, lai sēdētu. Viņa sāka nesakarīgi soļot pa paklāju… uz priekšu un atpakaļ, un Vārdi

birtin bira viņai pār lūpām. “Mans vīrs un viņa — viņa mīļākā, Noela, mēģināja mani nogalināt.” Viņa apklusa, bažīgi skatīdamās uz viņu. “Vai tas izklausās jocīgi? Es… es nezinu. Varbūt tā tas ari ir.”

“Turpiniet, mana dārgā,” viņš mierinoši teica.

“'Mani izglāba dažas mūķenes no klostera. Mans vīrs strādāja piejums, vai ne?” viņai izspruka.

Demiriss vilcinājās, rūpīgi apsvērdams atbildi. “Jā.” Cik daudz vajadzētu viņai stāstīt? “Viņš bija viens no maniem pilotiem. Es sajutu pienākumu pret jums. Tas bija vienīgais…” Viņa to uzlūkoja. “Bet jūs taču zinājāt, kas es esmu. Kāpēc tad jūs man to šorīt nepateicāt?”

“Biju nobijies no iespējamā šoka,” Demiriss nomierinoši sacīja. “Domāju, ka labāk ir ļaut jums pašai noskaidrot šīs lietas.”

“Vai jūs zināt, kas notika ar manu viru un to — to sievieti? Kur vini ir?”

Demiriss ieskatījās Ketrīnai acīs. “Viņiem tika izpildīts nāvessods.”

Viņš skatījās, kā no viņas sejas pazūd asinis. Tad viņa izdvesa vārgu skaņu. Pēkšņi viņa sajutās pārāk vārga, lai nostāvētu kājās, un atslīga krēslā.

“Es nesaprotu…”

“Valsts viņiem piesprieda nāvessodu, Ketrin.”

“Bet… kādēļ?”

Uzmanīgi. Briesmas. “Tāpēc, ka viņi mēģināja jūs nogalināt.” Ketrīna sarauca pieri. “Es nesaprotu. Kāpēc gan lai valsts viņus sodītu ar nāvi? Esmu taču dzīva…”

Viņš to pārtrauca. “Ketrin, Grieķijas likumi ir ļoti bargi. Un tiesāšana šeit ir ļoti ātra. Viņus tiesāja publiski. Vairāki liecinieki apliecināja, ka jūsu vīrs un Noela Pāža mēģinājuši jūs nogalināt. Viņi tika atzīti par vainīgiem un notiesāti uz nāvi.”

“Grūti tam noticēt,” Ketrīna sēdēja pilnīgi apstulbusi. “Tiesas process…”

Konstantīns Demiriss piegāja viņai klāt un uzlika roku tai uz pleca. “Jums jāizmet pagātne no prāta. Viņi mēģināja nodarīt jums ļaunu un par to samaksāja.” Viņš uzņēma uzmundrinošāku toni. “Man liekas, ka mums abiem jāparunā par nākotni. Vai jums ir kādi plāni?”

Viņa to nedzirdēja. Lerijs, viņa domāja. Lerija skaistā, smejošā seja. Lerija rokas, vina balss…

“Ketrln…”

Viņa pacēla acis. “Es atvainojos.”

“Vai jums ir kādas domas par nākotni?”

“Nē, es… es nezinu, ko darīšu. Domāju, ka es varētu palikt Atēnās…”

“Nē,” Demiriss noteikti pateica. “Tā nebūtu prātīga doma. Tas atsauktu prātā daudz nepatīkamu atmiņu. Es ieteiktu jums doties prom no Grieķijas.”

“Bet man nav kur doties.”

“Esmu nedaudz par to padomājis,” Demiriss viņai teica. “Man Londonā ir ofisi. Kādreiz jūs strādājāt pie Viljama Freizera Vašingtonā. Vai jūs to atceraties?”

“Viljama?…” Un pēkšņi viņa to atcerējās. Tas bija bijis viens no laimīgākajiem viņas dzīves periodiem.

“Jūs bijāt vina administratīvā asistente, cik es atceros.”

“Jā, es…”

“Jūs varētu strādāt tādu pašu darbu manis labā Londonā.” Viņa vilcinājās. “Es nezinu. Es negribētu būt nepateicīga, bet…”

“Es saprotu. Zinu, jums liekas, ka viss notiek pārāk ātri,” Demiriss līdzjūtīgi teica. “Jums nepieciešams laiks, lai to pārdomātu. Kāpēc jums neieturēt jaukas, klusas pusdienas savā istabā, un no rīta apspriedīsim to visu tālāk.”

Doma lūgt viņai ēst pusdienas savā istabā radās pēdējā mirklī.

Viņš taču nevarēja pieļaut, ka sieva nejauši uzskrietu Ketrīnai virsū.

“Jūs esat ļoti iejūtīgs,” Ketrīna sacīja. “Un ļoti augstsirdīgs. Tērpi ir…”

Viņš saspieda Ketrīnas roku un paturēja to savējā brīdi ilgāk, nekā tas bija vajadzīgs. “Man tas sagādā prieku.”

Viņa sēdēja guļamistabā un vēroja liesmojošo saules rietu virs zilās Egejas jūras visā tā krāsu košumā. Nav iemesla atdzīvināt pagātni. Ir jādomā par nākotni. Paldies Dievam par Konstantīnu Demirisu. Viņš bija vienīgais, kas saistīja Ketrfnu pie dzīves. Viņai

nebūtu ņeviena cita, pie kā griezties. Un viņš bija piedāvājis viņai darbu Londonā. Vai lai es to pieņemu ? Viņas domas pārtrauca klauvējiens pie durvīm. “Mēs esam atnesuši jūsu pusdienas, mis.”

Vēl ilgi pēc Ketrīnas aiziešanas Konstatīns Demiriss sēdēja bibliotēkā, domājot par viņu abu sarunu. Noela. Tikai vienu reizi savā dzīvē Demiriss bija atļāvies zaudēt kontroli pār savām emocijām. Viņš bija dziļi iemīlējies Noelā Pāžā, un viņa bija kļuvusi par tā mīļāko. Viņš nekad nebija pazinis nevienu viņai līdzīgu sievieti. Viņa orientējās mākslā, mūzikā un biznesā, un viņa bija kļuvusi tam neaizstājama. Nekas Noelā nevarēja viņu pārsteigt. Un viss Noelā viņu pārsteidza. Viņš bija ar to pārņemts. Viņa bija visskaistākā, visjuteklīgākā sieviete, ko Demiriss bija jebkad pazinis. Lai būtu kopā ar viņu, tā bija atteikusies no savas filmu zvaigznes kaijeras. Noela bija iekustinājusi viņā tādas emocijas, kādas tas nekad agrāk nebija izjutis. Viņa bija tā mīļākā, uzticības persona, viņa draugs. Demiriss bija viņai pilnīgi uzticējies, un viņa to bija nodevusi ar Leriju Duglasu. Tā bija kļūda, par kuru Noela samaksāja ar savu dzīvību. Konstantīns Demiriss bija vienojies ar varas pārstāvjiem, lai viņas līķis tiktu apglabāts Psaras kapsētā, viņa personiskajā salā Egejas jūrā. Visi bija uztvēruši to kā skaistu, sentimentālu žestu. Īstenībā Demiriss bija noorganizējis viņas līķa novietošanu tur tāpēc, lai viņš varētu izjust īpašu baudu, staigājot pāri šis kuces kapam. Pie Demirisa gultas viņa guļamistabā atradās Noelas jaukākā fotogrāfija, tā skatījās uz viņu un smaidīja. Mūžīgi smaidoša, sastingusi uz visiem laikiem.

Pat tagad, kad bija apritējis vairāk nekā gads, Demiriss nebija spējīgs pārstāt domāt par viņu. Viņa bija kā atklāta brūce, kuru neviens ārsts nekad nevarēs sadziedēt.

Kāpēc, Noela, kāpēc ? Es tev devu visu. Es tevi mīlēju, tu, kuce. Es tevi mīlēju. Es tevi mīlu.

Un tad vēl Lerijs Duglass. Viņš bija samaksājis ar savu dzīvību. Bet ar to vēl Demirisam nepietika. Viņam padomā bija vēl cita atriebība. Ļoti perfekta atriebība. Viņš papriecāsies ar Duglasa sievu, tāpat kā Duglass to bija izdarījis ar Noelu, un tad viņš aizsūtīs Ketrīnu turpat, kur bija viņas vīrs.

“Kosta…”

Tā bija viņa sievas balss.

Bibliotēkā ienāca Melīna.

Konstantīns Demiriss bija precējies ar Melīnu Lambrū, pievilcīgu sievieti no senas grieķu aristokrātu ģimenes. Viņa bija slaida un izskatījās majestātiska, viņai piemita iedzimts cildenums.

“Kosta, kas tā ir par sievieti, ko es zālē redzēju?” Viņas balss bija saspriegta.

Jautājums pārsteidza viņu negaidīti. “Ko? A. Viņa ir mana biznesa partnera draudzene,” Demiriss teica. “Viņa strādās manis labā Londonā.”

“Redzēju viņu tikai īsu mirkli. Viņa man kādu atgādina.”

“Patiešām?”

“Jā.” Melīna vilcinājās. “Viņa man atgādina tā pilota sievu, kurš kādreiz pie tevis strādāja. Bet tas, protams, nav iespējams. Viņi to nogalināja.”

“Jā,” Konstantīns Demiriss piekrita. “Viņi to nogalināja.”

Viņš noskatījās, kā Melīna aiziet. Viņam jāuzmanās. Melīna nebija muļķe. Man nevajadzēja viņu precēt, Demiriss domāja, tā bija rupja kļūda…

Pirms desmit gadiem Melīnas Lambrū un Kontantīna Demirisa laulības bija izraisījušas šoku visos biznesa un sociālajos slāņos no Atēnām līdz pat Rivjērai un Ņūportai. Šo lietu kutelīgu padarīja fakts, ka tikai vienu mēnesi pirms kāzām līgava bijusi saderināta ar citu vīrieti.

Kā bērns Melīna Lambrū bija mulsinājusi ģimeni ar savu gribasspēku. Kad viņai bija desmit gadi, viņa nosprieda, ka grib kļūt par jūrnieku, čimenes šoferis bija viņu atradis ostā, mēģinot ložņāt pa kuģiem, un pārvedis to mājās ar negodu. Divpadsmit gadu vecumā viņa mēģināja aizbēgt kopā ar ceļojošo cirku.

Kad Melīnai bija septiņpadsmit, viņa bija samierinājusies ar savu likteni — viņa bija skaista, pasakaini bagāta, un viņa bija Mihalisa Lambrū meita. Avīzēm patika par viņu rakstīt. Viņa bija pasaku tēls, kuras rotaļbiedri bija princeses un prinči, bet,

neskatoties uz to visu, kā par brīnumu, Melīna bija spējusi palikt neizlutināta. Melīnai bija viens brālis — Spiross, kurš bija desmit gadus par viņu vecāks, un abi dievināja viens otru. Viņu vecāki bija gājuši bojā kuģu katastrofā, kad Melīnai bija trīspadsmit, un Spiross bija viņu izaudzinājis.

Spiross viņu īpaši sargāja — pat pārāk, tā domāja Melīna. Kad Melīna sasniedza vēlos padsmitnieka gadus, Spiross kļuva arvien piesardzīgāks pret Melīnas pielūdzējiem, un viņš rūpīgi pārbaudīja katru kandidātu, kas pretendēja uz viņa māsas roku. Neviens no viņiem neizrādījās pietiekami labs.

“Tev jāuzmanās,” viņš nepārtraukti pamācīja Mellnu. “Uz tevi tēmē vai katrs laimes meklētājs pasaulē. Tu esi jauna un bagāta, un skaista, un tev ir slavens uzvārds.”

“Bravo, mans dārgais brāli. Tas man būs milzīgs 4 mierinājums, kad es būšu astoņdesmit gadus veca un nomiršu kā vecmeita.”

“Neuztraucies, Melīna. Gan jau parādīsies īstais vīrietis.”

Viņu sauca grāfs Vasiliss Manoss, un viņš bija ap četrdesmit piecus gadus vecs, talantīgs biznesmenis no senas un ievērojamas grieķu ģimenes. Grāfs uzreiz bija iemīlējies skaistajā, jaunajā Melīnā. Viņa bildinājums nāca jau dažas nedēļas pēc abu pazīšanās sākuma.

“Viņš tev ir kā radīts,” Spiross laimīgi teica. “Manoss stāv ar kājām uz zemes, un viņš ir kā jucis pēc tevis.”

Melīna nebija tik entuziastiski noskaņota. “Viņš nav interesi modinošs, Spiros. Kad mēs esam kopā, visa viņa runa ir par biznesu. Bizness, bizness. Es būtu gribējusi, lai viņš ir vairāk — vairāk romantisks.”

Viņas brālis nelokāmi teica: “Laulībai ir nepieciešams daudz kas vairāk, ne tikai romantika. Tu taču gribi vīru, kurš ir krietns un stabils, un tādu, kas veltīs sevi tev.”

Beidzot Melīnu pārliecināja pieņemt grāfa Manoša • bildinājumu.

Grāfs bija sajūsmā. “Tu mani esi padarījusi par laimīgāko cilvēku pasaulē,” viņš atzinās. “Es tikko esmu nodibinājis jaunu kompāniju. Esmu nodomājis to nosaukt par Melina International.”

Viņa gan labāk būtu devusi priekšroku ducim rožu. Tika nozīmēta kāzu diena, tika izsūtīti tūkstoš ielūgumu, un tika kalti sarežģīti nākotnes plāni.

Un tad Melīnas Lambrū dzīvē ienāca Konstantīns Demiriss. Viņi satikās vienā no daudzajām svinībām, kas tika rīkotas par godu saderinātajiem.

Viņus iepazīstināja namamāte. “Tā ir Melīna Lambrū — Konstantīns Demiriss.”

Demiriss vērās viņā savām pētošajām, melnajām acīm. “Cik ilgi jums atļauts palikt?” viņš jautāja.

“Piedodiet?”

“Tas ir skaidrs, ka jūs esat sūtīta no debesīm, lai iemācītu mums, mirstīgajiem, kas ir skaistums.”

Melīna smējās. “Jūs runājat ļoti glaimojoši, Demirisa kungs.” Viņš pašūpoja galvu. “Jūs stāvat ārpus glaimiem. Nekas, ko es spētu pateikt, nebūtu pietiekams, lai jūs taisnīgi novērtētu.”

Tajā brīdī parādījās grāfs Manoss un pārtrauca viņu sarunu.

Naktī, tieši pirms iemigšanas, Melīna domāja par Demirisu. Viņa, protams, par to bija dzirdējusi. Viņš bija bagāts, viņš bija atraitnis, un viņš bija iemantojis nežēlīga biznesmeņa un neatvairāma brunču mednieka slavu. Esmu laimīga, ka neesmu saistījusies ar viņu, Melīna domāja.

Bet dievi smējās.

Nākamajā rītā pēc viesībām brokastu istabā ienāca Melīnas virssulainis. “Jums atsūtīta paciņa, Lambrū jaunkundz. To atveda Demirisa kunga šoferis.”

“Lūdzu, ienesiet to iekšā.”

Tātad Konstantīns Demiriss domā, ka varēs mani iespaidot ar savu bagātību. Nu, viņu sagaida liela vilšanās. Vienalga, ko viņš ir atsūtījis… Vai tā ir kāda dārga rotaslieta vai kāda nenovērtējama senlieta… Es tūlīt pat to aizsūtīšu viņam atpakaļ.

Paciņa bija maza un garena un skaisti iesaiņota. Zinātkāri Melīna to iztina. Uz kartītes vienkārši bija uzrakstīts: “Domāju, ka Jums tas varētu patikt. Konstantīns.”

Tas bija viņas mīļākā autora Nikosa Kazantzakisa grāmatas Toda Raba iesējums ādas vākos. Kā gan viņš varēja to zināt ?

Melīna aizsūtīja pieklājīgu pateicības vēstuli un domāja: tā, lūk.

Nākamajā rītā pienāca otra paciņa. Šoreiz tās bija viņas mīļākā komponista Deliusa skaņuplates. Zīmītē bija teikts: “Jums varbūt patiks to klausīties, kad lasīsiet Toda Raba."

Sākot no šīs dienas, dāvanas pienāca katru, dienu. Viņas mīļākās puķes un smaržas, un mūzika, un grāmatas. Konstantīns Demiriss bija parūpējies, lai noskaidrotu, kāda ir Melīnas gaume, un viņa nespēja no viņa uzmanības nejusties glaimota.

Kad Melīna piezvanīja, lai telefoniski pateiktos Demirisam, viņš teica: “Nav nekā tāda, ko es jebkad jums varētu dot, lai jūs jk tiktu pienācīgi novērtēta.”

Cik daudzām sievietēm viņš to jau pirms tam ir teicis?

“Vai jūs nevēlētos ieturēt lenču kopā ar mani, Melīna?”

Viņa jau gandrīz pateica nē, bet tad nodomāja: tas taču nevar būt nekas ļauns — ieturēt lenču kopā ar vīrieti. Viņš ir bijis ļoti uzmanīgs.

“Ļoti labi.”

Kad viņa ieminējās grāfam Manošam, ka ieturēs lenču kopā ar Konstantīnu Demirisu, viņš iebilda.

“Kāds tam iemesls, mana dārgā? Jums nav nekā kopēja ar šo briesmīgo cilvēku. Kāpēc jūs ejat ar viņu satikties?”

“ Vasilis, viņš katru dienu man ir sūtījis mazas dāvaniņas. Es iešu pateikt, lai viņš to izbeidz.” Un, tikko kā Melīna to bija izteikusi, viņa nodomāja: es būtu varējusi viņam to pateikt pa telefonu.

* * *

Konstantīns Demiriss bija rezervējis vietas iecienītajā Flokas restorānā Panepistimiu ielā un jau gaidīja Melīnu, kad tā ieradās.

Viņš piecēlās. “Jūs tomēr esat šeit. Es biju tik nobijies, ka jūs varētu pārdomāt.”

“Es vienmēr turu vārdu.”

Viņš skatījās Melīnā un nopietni teica: “Un es turu savējo. Es jūs precēšu.”

Melīna pašūpoja galvu, pa pusei uzjautrināta, pa pusei noskaitusies. “Demirisa kungs, esmu saderināta, lai precētos ar kādu citu.”

“Manošu?” Viņš pavicināja ar roku, it kā atvairīdams šīs domas. “Viņš nav jums piemērots.”

“Vai patiesi? Un kāpēc tad?”

“Esmu par viņu ievācis ziņas. Viņa ģimenē mājo vājprāts, viņš ir hemofiliķis, viņu meklē policija sakarā ar seksa apsūdzībām Briselē, un viņš briesmīgi spēlē tenisu.”

Melīna nevarēja atturēties no smiekliem. “Un jūs?”

“Es nespēlēju tenisu.”

“Saprotu. Un tāpēc man jāprecas ar jums?”

“Nē. Jums jāprecas ar mani tāpēc, ka es jūs padarīšu par laimīgāko sievieti, kas jebkad dzīvojusi.”

“Demirisa kungs…”

Viņš uzlika tās plaukstai savējo. “Kosta.”

Viņa atvilka savu roku. “Demirisa kungs, šodien es te atnācu, lai jums pateiktu, ka vēlos, lai jūs pārstātu sūtīt man dāvanas. Man nav nodoma jūs vēlreiz sastapt.”

Viņš to pētīja ilgu laiku. “Esmu pārliecināts, ka jūs neesat cietsirdīga būtne.”

“Ceru, ka ne.”

Viņš smaidīja. “Labi. Tad taču jūs negribēsiet salauzt manu sirdi.”

“Šaubos, vai jūsu sirds ir tik viegli salaužama. Jums ir diezgan interesanta reputācija.”

“A, tas bija, pirms es sastapu jūs. Esmu sapņojis par jums jau ilgāku laiku.”

Melīna smējās.

“Es runāju nopietni. Kad biju jauns, man gadījās lasīt par Lambrū ģimeni. Jūs bijāt ļoti bagāti, bet es biju nabags. Man nebija nekā. Mēs dzīvojām no rokas mutē. Mans tēvs bija ostas krāvējs, kurš strādāja dokos Pirejā. Man bija četrpadsmit brāļu un māsu, un mums bija jācīnās par visu, ko mēs sagribējām.” Sev par spīti viņa jutās aizkustināta. “Bet tagad taču jūs esat bagāts.”

“Jā. Bet vēl ne tik bagāts, kā taisos būt.”

“Kas padarīja jūs bagātu?”

“Bads. Es vienmēr biju badā. Un joprojām esmu badā.”

Tā acis viņa varēja izlasīt patiesību. “Kā tad jūs… kā tad jūs iesākāt?”

“Vai patiesi jūs to gribat zināt?”

Un Melīna dzirdēja sevi sakām: “Es patiešām gribu zināt.” “Kad man bija septiņpadsmit gadu, es devos strādāt uz mazu naftas sabiedrību Vidējos Austrumos. Man negāja īpaši labi. Vienu vakaru ēdu pusdienas kopā ar kādu jaunu ģeologu, kurš strādāja lielā naftas kompānijā. Tajā vakarā es pasūtīju tikai bifšteku, bet viņš tikai zupu. Prasīju viņam, kāpēc viņš neņem bifšteku, un viņš atbildēja, ka tas ir tāpēc, ka viņam nav dzerokļu un viņš nevar atļauties nopirkt zobu protēzes. Es iedevu viņam piecdesmit dolārus, lai viņš nopērk jaunus zobus. Pēc mēneša viņš man zvanīja nakts vidū, lai pateiktu, ka tikko ir atklājis jaunu naftas depozītu. Par to viņš vēl savam darba devējam nebija teicis. No rīta sāku aizņemties naudu, pēdējo grasi, ko vien bija iespējams dabūt, un līdz vakaram biju jau nopircis optācijas uz visu zemi, kas bija apkārt jaunajam depozītam. Vēlāk tas izvērtās par vienu no lielākajiem naftas depozītiem pasaulē.”

Melīna kā apburta ieklausījās katrā viņa vārdā.

“Tas bija sākums. Tālāk man bija nepieciešami tankkuģi, lai pārvadātu manu naftu, tāpēc pēc laika iegādājos floti. Tad naftas attīrīšanas iekārtas. Tad gaisa satiksmes līniju.” Viņš paraustīja plecus. “Tā tas sākās.”

Jau drīz vien pēc kāzām Melīna uzzināja, ka stāsts par bifšteku izrādījies pilnīgs izdomājums.

Melīnai Lambrū nebija nodoma satikt Konstantīnu Demirisu vēlreiz. Bet, it kā nejaušas sagadīšanās pēc, kas gan bija rūpīgi plānotas, Demiriss pastāvīgi pamanījās būt tajās pašās svinībās, teātrī vai labdarības pasākumā, ko apmeklēja Melīna. Un katru reizi viņa izjuta tā neatvairāmo magnētismu. Viņam līdzās Vasiliss Manoss tai likās — kaut gan viņa negribēja to atzīt pat sev — stipri garlaicīgs.

Melīnai Lambrū patika flāmu gleznotāji, un, kad tirgū parādījās Brēgeļa “Mednieki sniegā”, pirms vēl viņa varēja atļauties to nopirkt, Konstantīns Demiriss jau bija paspējis to viņai aizsūtīt kā dāvanu.

Melīnu apbūra ši pārdabiskā viņas gaumes pārzināšana. “Es nevaru pieņemt nojums tik dārgu dāvanu,” viņa protestēja.

“Ak, bet tā nemaz nav dāvana. Jums par to jāmaksā. Pusdienas kopā ar mani šovakar.”

Un galu galā viņa piekrita. Vīrietis bija neatvairāms.

Pēc nedēļas Melīna lauza saderināšanos ar grāfu Manošu.

Kad Melīna pastāstīja šos jaunumus brālim, viņš bija kā apstulbis.

“Dieva dēļ, kāpēc?” Spiross jautāja. “Kāpēc?”

“Tāpēc, ka es taisos precēties ar Konstantīnu Demirisu.” Viņš bija mēms. “Tu laikam esi traka. Tu nevari precēt Demirisu. Viņš ir necilvēks. Viņš tevi iznīcinās. Ja…”

» »

“Tu esi netaisns pret viņu, Spiros. Viņš ir brīnišķīgs. Un mēs mīlam viens otru. Tas ir…”

“Tu mīli viņu,” viņš strupi pārtrauca. “Es nezinu, pēc kā viņš tiecas, bet ar mīlestību tam nav nekāda sakara. Vai tad tu nezini, kāda ir viņa reputācija ar sievietēm? Viņš…”

“Tas viss ir pagātnē, Spiros. Es būšu viņa sieva.”

Un viņš neko vairs nespēja izdarīt, lai atrunātu māsu no precībām.

Pēc mēneša Melīna Lambrū un Konstantīns Demiriss bija apprecējušies.

Sākumā likās, ka tā būs ideāla laulība. Konstantīns bija patīkams un uzmanīgs. Viņš bija aizraujošs un kaislīgs mīlētājs un nepārtraukti pārsteidza Melīnu ar izšķērdīgām dāvanām un ceļojumiem uz eksotiskām vietām.

Pirmajā abu medusmēneša naktī viņš teica: “Manai pirmajai sievai nevarēja būt bērnu. Tagad mums būs daudz dēlu.”

“Un nevienas meitas?” Melīna ķircinājās.

“Ja tu gribi. Bet pirmais būs dēls.”

Dienā, kad Melīna uzzināja, ka ir stāvoklī, Konstantīns bija ekstāzē.

“Viņš mantos visu manu impēriju,” viņš laimīgi paziņoja. Trešajā mēnesī Melīnai bija priekšlaicīgas dzemdības. Tai laikā Konstantīna Demirisa nebija valstī. Atgriezies un uzzinājis jaunumus, viņš reaģēja kā sajucis.

“Ko tu izdarīji?” viņš kliedza. “Kā tas varēja notikt?”

“Kosta, es…”

“Tu biji neuzmanīga!”

“Nē, es zvēru…”

Viņš dziļi ievilka elpu. “Labi. Kas noticis, noticis. Mums būs otrs dēls.”

“Es… es nevarēšu.” Viņa nespēja skatīties viņam acis.

“Ko tu tur saki?”

“Viņiem bija jātaisa operācija. Vairāk man bērnu nevarēs būt.”

Viņš stāvēja kā sastindzis, tad pagriezās un izgāja, nebilstot ne vārda.

No šī brīža Melīnas dzīve pārvēlētās par elli, Konstantīns Demiriss uzvedās tā, it kā sieva tīšuprāt būtu nonāvējusi viņa dēlu. Viņš to pilnīgi ignorēja un sāka saieties ar citām sievietēm.

Melīna būtu varējusi to paciest, bet, kas vērta pazemojumu yēl sāpīgāku, bija tas, ka viņam sagādāja baudu publiski dižoties ar saviem mīlas sakariem. Viņam bija atklāti romāni ar filmu zvaigznēm, operas solistēm un dažu savu draugu sievām. Viņš veda savas mīļākās uz Psaru, ņēma līdzi jahtu izbraukumos un publiskos saietos. Prese ar prieku atainoja Konstantīna Demirisa mīlas dēkas.

Viņi bija ieradušies pusdienās pie kāda prominenta baņķiera.

“Tev un Melīnai jāatnāk,” baņķieris bija teicis. “Man ir jauns Austrumu šefpavārs, kurš gatavo vislabākos ķīniešu ēdienus pasaulē.”

Viesu saraksts bija iespaidīgs. Pie pusdienu galda atradās fascinējoša rņākslinieku, politiķu un rūpnieku izlase. Ēdiens bija patiesi brīnišķīgs. Šefpavārs bija pagatavojis haizivs spuras zupu, garneļu veltnīšus, mu shu cūkgaļu, Pekinas pīli, cūkas ribiņas, Kantonas nūdeles un dučiem citu ēdienu.

Melīna tika apsēdināta blakus namatēvam vienā galda galā, viņas vīrs blakus namamātei otrā galda galā. Demirisam pie labās rokas sēdēja skaista, jauna filmu zvaigzne. Demiriss bija pievērsies viņai, ignorēdams visus pārējos pie galda. Melīna varēja sadzirdēt viņu sarunas fragmentus.

“Kad beigsiet filmēšanos, jums noteikti jānāk pavizināties ar manu jahtu. Tas būs jums jauks atvaļinājums. Mēs burāsim gar Dalmācijas krastu…”

Melīna centās neklausīties, bet tas nebija iespējams. Demiriss pat nepūlējās, lai pieklusinātu savu balsi. “Jūs taču neesat bijusi Psarā, vai ne? Tā ir burvīga, maza saliņa, pilnīgi izolēta. Jums tā patiks.” Melīnai gribējās palīst zem galda. Bet sliktākais vēl sekoja.

Viņi tikko kā bija notiesājuši cūkas ribiņas, un viesmīļi nesa iekšā sudraba traukus roku mazgāšanai.

Kad roku mazgājamais trauks tika nolikts jaunās zvaigznes priekšā, Demiriss teica: “Jums tas nebūs vajadzīgs.” Un smīnot viņš saņēma viņas rokas savējās un sāka lēni laizīt nost mērci no tās pirkstiem, vienu pirkstu pēc otra. Pārējie viesi novērsa acis.

Melīna piecēlās kājās un pagriezās pret namatēvu. “Ja jūs mani atvainotu, man… man sāp galva.”

Viesi skatījās, kā viņa izgāja no istabas. Demiriss nepārradās mājās ne tajā naktī, ne nākamajā.

Kad Spiross izdzirdēja par starpgadījumu, viņš no dusmām nobālēja. “Dod man tikai atļauju,” Melīnas brālis niknojās, “un es nogalināšu šo kuņas dēlu.”

“Viņš tur neko nevar izdarīt,” Melīna to aizstāvēja. “Tāda ir viņa daba.”

“Viņa daba? Viņš ir vienkārši kustonis! Tevjātiek no viņa vaļā. Kāpēc tu nešķiries no viņa?”

Tas bija jautājums, ko Melīna Demirisa sev bieži bija uzdevusi garo, vientuļo nakšu klusumā, vienmēr nonākdama pie vienas un tās pašas atbildes: Es viņu mīlu.

Pussešos no rīta Ketrinu, ļoti atvainodamās, pamodināja istabene.

“Labrīt, mis…”

Ketrīna atvēra acis un apjukusi skatījās apkārt. Mazās klostera celles vietā viņa atradās skaistā guļamistabā… Viņas atmiņu virknējums atgriezās. Ceļojums uz Atēnām… Jūs esat Ketrīna Duglasa… Valsts viņiem piesprieda nāvessodu…

“Mis…”

“Jā?”

“Misters Demiriss jautā, vai jūs piebiedrosieties viņam brokastīs uz terases.”

Pavisam samiegojusies, Ketrina skatījās viņā. Nemierīgu domu pārņemta, viņa nebija varējusi aizmigt līdz četriem no rīta. “Paldies. Pasakiet misteram Demirisam, ka tūlīt būšu.”

Pēc divdesmit minūtēm virssulainis pavadīja Ketrīnu līdz milzīgai terasei, kas bija vērsta uz jūras pusi. To noslēdza zema akmens siena, zem kuras divdesmit pēdas zemāk varēja redzēt dārzus. Konstantīns Demiriss sēdēja pie galda un gaidīja. Kamēr Ketrīna nāca viņam klāt, viņš to pētīja. Viņai piemita aizkustinošs naivums. Viņš grasījās to iegūt, pakļaut, padarīt par savu. Viņš iedomājās to kailu savā gultā, tādējādi atmaksājot Noelai un Lerijam vēlreiz. Demiriss piecēlās.

“Labrīt. Piedodiet, ka pamodināju jūs-tik agri, bet pēc dažām minūtēm man jādodas uz savu biroju, un pirms tam man gribējās nedaudz ar jums aprunāties.”

“Jā, protams,” Ketrina sacīja.

Viņa apsēdās tam pretī pie liela marmora galda ar seju pret jūru. Saule tikko lēca, kaisīdama jūrā tūkstošiem vizuļojošu atspulgu. “Ko jūs vēlētos brokastīs?”

Viņa papurināja galvu. “Es neesmu izsalkusi.”

“Varbūt kafiju?”

“Paldies.”

Virssulainis lēja karstu kafiju Belleek tasītē.

“Tā, Ketrin,” Demiriss iesāka. “Vai jūs esat padomājusi par mūsu sarunu?”

Visu nakti ne par ko citu viņa nebija varējusi domāt. Atēnās viņai nekas vairs nebija palicis un citur vairs nebija kur iet. Es neiešu atpakaļ uz klosteri, viņa zvērēja. Uzaicinājums strādāt Konstantīna Demirisa kompānijā Londonā skanēja diezgan intriģējoši. Faktiski, to Ketrina piemetināja sev, tas skan aizraujoši. Tas varētu būt jaunas dzīves iesākums.

“Jā,” Ketrina teica. “Esmu.”

“Un?”

“Es… es domāju, ka varētu pamēģināt.”

Konstantīnam Demirisam izdevās neizrādīt, savu atvieglojuma sajūtu. “Ļoti priecājos. Vai kādreiz esat bijusi Londonā?”

“Nē. Tas ir — es tā domāju.” Kāpēc gan es nezinu pavisam droši ? Joprojām bija daudz biedējošu tukšumu viņas atmiņā. Cik daudz pārsteigumu man vēl nāks priekšā?

“Tā ir viena no nedaudzajām civilizētām pilsētām, kas saglabājušās pasaulē. Esmu pārliecināts, ka jums tā ļoti patiks.” Ketrina vilcinājās. “Mister Demiris, kāpēc jūs uzņematies visas šis rūpes par mani?”

“Teiksim to tā — es jūtu atbildību pārjums.” Viņš apklusa. “Es biju tas, kas iepazīstināja jūsu vīru ar Noelu Pāžu.”

“Ā,” Ketrina lēni novilka. Noela Pāža. Vārds izraisīja viņā vieglas trīsas. Tie abi bija nomiruši viens otra dēļ. Lerijs laikam viņu ļoti bija mīlējis.

Ketrina piespieda sevi uzdot jautājumu, kas visu cauru nakti bija to mocījis. “Kā… kā viņi tika nonāvēti?”

Iestājās neliela pauze. “Viņi tika nošauti.”

“Ak vai.” Viņa varēja sajust lodes plēšam Lerija miesu, saārdām tā vīrieša ķermeni, ko viņa tik ļoti kādreiz bija mīlējusi. Viņa nožēloja, ka bija jautājusi.

“Ļaujiet man dot jums kādu padomu. Nedomājiet par pagātni. Tas var tikai darīt sāpes. Lai tas'viss paliek aiz muguras.” Ketrina domīgi teica: “Jums taisnība. Es mēģināšu.”

“Labi. Laimīgā kārtā man šorīt uz Londonu lido lidmašīna, Ketrin. Vai pēc maza brīža jūs būtu gatava lidojumam?”

Ketrīnai ienāca prātā visi tie ceļojumi, kuros viņa bija devusies kopā ar Leriju, līksmā gatavošanās, kravāšanās, prieks par gaidāmo braucienu.

Šoreiz nebūs neviena, ar ko doties kopā, pavisam maz kravājamo mantu, un nebija nekas, kam gatavoties. “Jā, es varu būt gatava.”

“Brīnišķīgi. Pie reizes,” Demiriss it kā starp citu ieminējās, “tagad, kad jūsu atmiņa atgriezusies, varbūt ir kāds, ar ko jūs gribētu tikties, kāds no jūsu pagātnes, kam jūs gribētu paziņot, ka ar jums viss ir kārtībā?”

Vārds, kas momentā iešāvās viņai prātā, bija Viljams Freizers. Viņš bija vienīgais visā pasaulē, kas bija saglabājies no viņas pagātnes. Bet viņa zināja, ka vēl nav īsti gatava ar to tikties. Kad iekārtošos, Ketrina domāja, kad sākšu atkal strādāt, es viņu sameklēšu.

Gaidīdams atbildi, Konstantīns Demiriss viņu vēroja.

“Nē,” beidzot Ketrina sacīja. “Nav neviena.”

Viņai pat neienāca prātā, ka tikko izglābusi Viljama Freizera dzīvību.

“Es sagādāšu jums pasi.” Viņš pasniedza tai konvertu. “Tas ir algas avanss. Jums nebūs jāuztraucas par dzīvesvietu. Kompānijai ir dzīvoklis Londonā. Jūs dzīvosiet tur.”

Tas bija kas neiedomājams. “Jūs esat pārāk laipns.”

Viņš paņēma tās roku savējā. “Jūs redzēsiet, ka es esmu…” Viņš pārdomāja to, ko gribēja teikt. Apejies ar viņu uzmanīgi, viņš domāja. Lēnām. Tu taču negribi viņu aizbaidīt prom. “…ka es varu būt ļoti labs draugs.”

“Jūs esat ļoti labs draugs.”

Demiriss smaidīja. Pagaidi vien.

Pēc divām stundām Konstantīns Demiriss iesēdināja Ketrfnu rolsroisa pakaļējā sēdeklī, lai dotos uz lidostu.

“Izbaudiet Londonu,” viņš teica. “Uzturēšu ar jums sakarus.” Piecas minūtes pēc mašīnas aizbraukšanas Demiriss jau zvanīja uz Londonu. “Viņa ir ceļā.”

PIEKTĀ NODAĻA

Lidmašīnai pēc saraksta vajadzēja izlidot no Elinīkas lidostas 9.00 no rīta. Tas bija Hawker Siddelej, un, Ketrīnai par pārsteigumu, viņa bija vienīgā pasažiere. Pilots, patīkama izskata grieķis vidējos gados, kura vārds bija Panteliss, parūpējās, lai Ketrīna ērti apsēstos un piesprādzētos.

“Mēs pacelsimies pēc dažām minūtēm,” viņš paziņoja.

“Paldies.”

Ketrīna vēroja viņu ieejam lidotāju kabīnē, lai piebiedrotos otrajam pilotam, un pēkšņi viņas sirds sāka pukstēt straujāk. Šī ir tā pati lidmašīna, ar kuru lidoja Lerijs. Vai Noela Pāža arī bija sēdējusi tajā pašā sēdeklī, kurā es tagad? Pēkšņi Ketrīna sajutās tā, it kā taisītos zaudēt samaņu; šķita, ka sienas ap viņu sāk spiesties virsū. Viņa aizvēra acis un dziļi ievilka elpu. Viss ir beidzies, viņa domāja. Demirisam taisnība. Tā ir pagātne, un nekas to vairs nevar izlabot.

Viņa dzirdēja dzinēju rūkoņu un atvēra acis. Lidmašīna cēlās augšā, uzņēmusi kursu uz ziemeļrietumiem, uz Londonu. Cik reižu Lerijs bija veicis šo lidojumu ? Lerijs. Viņa jutās satraukta no tiem emociju uzplūdiem, ko nesa līdzi viņa vārds. Un no atmiņām. Brīnišķīgām un šausminošām atmiņām…

Tā bija 1940. gada vasara, gads pirms Amerikas iesaistīšanās karā. Viņa tikko kā bija beigusi Ziemeļrietumu universitāti un bija pārbraukusi no Čikāgas uz Vašingtonu, Kolumbijas apgabalu, uz savu pirmo darba vietu.

Istabas biedrene bija tai teikusi: “Ei, es dzirdēju par brīvu štata vietu, kas varētu tevi interesēt. Viesībās viena no meitenēm teica, ka viņa aiziet no darba, jo dodas atpakaļ uz Teksasu. Viņa strādāja pie Bila Freizera. Viņš ir informācijas dienesta vadītājs Ārējo sakaru nodaļā. Es par to dzirdēju tikai

vakarvakarā, un, ja tu dosies turp nekavējoties, tad noteikti apsteigsi pārējās meitenes, kas pretendēs uz šo vietu.”

Ketrīna bija metusies turp, taču pārliecinājās, ka Freizera pieņemšanas telpa jau ir pilna ar dučiem pretendenšu uz šo vietu. Man nav nekādu izredžu, Ketrīna nodomāja. Atvērās kāda kabineta durvis — un parādījās Viljams Freizers. Viņš bija slaids, pievilcīgs vīrietis ar sprogainiem, blondiem matiem, kas deniņos metās sirmi, gaišām, zilām acīm un spēcīgi izteiktu, noteiktu un apņēmīgu žokļa līniju.

Viņš teica sekretārei: “Man nepieciešams žurnāls “Life". Numurs, kas iznāca pirms trim vai četrām nedēļām. Tam ir Staļina bilde uz vāka.”

»

“Es to pasūtīšu, mister Freizer,” sekretāre teica.

“Sallij, es patlaban runāju ar senatoru Borahu pa telefonu. Es gribu nolasīt viņam no šī numura vienu rindkopu. Jums ir tieši divas minūtes laika, lai sameklētu man šo numuru.” Viņš iegāja kabinetā un aizvēra durvis.

Pretendentes saskatījās un raustīja plecus.

Ketrīna stāvēja, intensīvi domādama. Tad viņa pagriezās un metās ārā no biroja. Aizejot viņa dzirdēja vienu no sievietēm sakām: “Labi. Viena jau ir nost no ceļa.”

Pēc trim minūtēm Ketrīna atgriezās birojā ar veco “Life” numuru, kuram uz vāka bija Staļina attēls. Viņa to pasniedza sekretārei. Piecas minūtes vēlāk Ketrīna jau sēdēja Viljama Freizera kabinetā.

“Sallija man teica, ka jūs sadabūjāt žurnāla “Life” numuru.”

“Jā, ser.”

“Es pieņemu, ka šis trīs nedēļu vecais numurs nebija jums nejauši somiņā?”

“Nē, ser.” ’

“Kā tad jūs to tik ātri atradāt?”

“Es nogāju lejā vīriešu frizētavā. Frizētavās un zobārstniecības kabinetos vienmēr var atrast vecus preses izdevumus mētājamies visapkārt.”

“Vai jūs vienmēr esat tik attapīga?”

“Nē, ser.”

“Mēs to noskaidrosim,” Viljams Freizers teica. Viņa bija pieņemta.

Ketrfnai patika aizraujošais darbs pie Freizera. Viņš bija vecpuisis, bagāts un sabiedrisks, un likās, ka viņš Vašingtonā visus pazīst. Žurnāls "Time’’ bija nosaucis viņu par “Gada visievērojamāko vecpuisi”.

Sešus mēnešus pēc tam, kad Ketrina sāka strādāt pie Viljama Freizera, viņi iemīlējās viens otrā.

Viņa guļamistabā Ketrīna sacīja: “Man jums kas jāsaka. Esmu jaunava.”

Freizers izbrīnīts šūpoja galvu. “Tas ir kas neticams. Kā gan man izdevās savaldzināt vienīgo jaunavu visā Vašingtonā?”

Kādu dienu Viljams Freizers Ketrīnai teica: “Mūsu birojam uzdots vadīt filmas uzņemšanu armijas Gaisa Spēku jauniesaucamo vervēšanas vajadzībām. Filma tiks uzņemta MGM studijā Holivudā. Es gribētu, lai tu uzņemies filmēšanu, kamēr es būšu projām Londonā.”

“Es? Bil, es pat nemāku pielādēt brauniņu. Ko es varu zināt par mācību filmas uzņemšanu?”

Freizers pasmīnēja. “Apmēram tikpat daudz, cik jebkurš cits. Bet tev nav jāuztraucas. Viņiem ir režisors. Viņa vārds ir Alans Bendžamins. Armija filmā grib iesaistīt arī aktierus.”

“Kāpēc?”

“Domāju, viņi jūt, ka karavīri nebūs pietiekami pārliecinoši karavīru lomām.”

“Tas izklausās pēc armijas.”

Un Ketrīna bija lidojusi uz Holivudu, lai vadītu mācību filmas uznemšanu.

*

Filmēšanas paviljons bija pilns ar statistiem, un lielākā daļa no tiem — slikti piegulošās uniformās.

“Lūdzu, atvainojiet,” Ketrina uzrunāja garāmejošu vīrieti, “Vai misters Alans Bendžamins ir šeit?”

“Mazais kaprālis?” Viņš parādīja ar roku. “Lūk, tur.” Ketrina pagriezās un ieraudzīja tievu, trausla izskata vīreli uniformā ar kaprāļa uzpleču zīmotnēm. Viņš patlaban brēca uz vīrieti ar ģenerāļa zvaigznēm uz uzplečiem.

“Man pie vienas vietas, ko teica trupas direktors. Man līdz kaklam tie ģenerāļi. Man nepieciešami apakšnieki.” Izmisumā

viņš pacēla rokas. “Visi grib būt tikai virsaiši, un neviens negrib būt parasts indiānis.”

“Atvainojiet mani,” Ketrina teica. “Esmu Ketrina Aleksandera.”

“Paldies Dievam!” mazais vīrelis iesaucās. “Tagad jūs pārņemat vadību. Es nesaprotu, ko es šeit meklēju. Man bija darbs Dīrbornā par trīsdesmit pieciem simtiem dolāru gadā, kur es rediģēju mēbeļu tirdzniecības žurnālu, bet es tiku iemests Sakaru karaspēkā un aizsūtīts rakstīt mācību filmu scenārijus. Ko es saprotu no producēšanas un režijas? Tā ir jūsu lieta.” Un, atstājis Ketrīnu tur stāvam, viņš pagriezās un steidzās uz izeju.

Ketrīnai tuvojās kāds slaids, iesirms vīrietis, tērpies svīterī, uzjautrināti smaidīdams. “Vai nepieciešama kāda palīdzība?” “Man nepieciešams, lai notiktu brīnums,” Ketrina sacīja. “Man par visu šeit jāatbild, un es nesaprotu, kas man īsti jādara.”

Viņš pasmīnēja. “Apsveicu ar ierašanos Holivudā. Esmu Toms O’Braiens, režisora asistents.”

“Kā jūs domājat — vai jūs nevarētu šo te novadīt?”

Viņa redzēja, ka tā lūpu kaktiņi izliecas. “Es varētu pamēģināt. Esmu uzņēmis sešas filmas ar Villiju Vaileru. Situācija nav tik briesmīga, kā izliekas. Viss, kas te nepieciešams, ir mazliet organizācijas. Scenārijs ir uzrakstīts, un dekorācijas jau izgatavotas.”

Ketrina pārlaida acis visapkārt paviljonam. “Daži no šiem formas tērpiem izskatās vienkārši briesmīgi. -Jāskatās, vai mēs nevaram kaut ko uzlabot.”

O’Braiens apstiprinoši pamāja. “Tā ir.”

Ketrina un O’Braiens piegāja pie statistu grupas. Sarunu troksnis milzīgajā paviljonā bija apdullinošs.

“Apklusīsim, zēni!” O’Braiens bļāva. “Šī ir misis Aleksandera. Viņa šeit būs atbildīgā persona.”

Ketrina teica: “Sastājieties, lūdzu, rindā, lai mēs jūs labāk varētu apskatīt.”

O’Braiens nostādīja vīriešus nelīdzenā ierindā. Netālu no sevis Ketrina izdzirdēja smieklus un balsis un dusmīgi pagriezās. Viens no vīriem formas tērpā, nepievērsdams notiekošajam nekādu uzmanību, stāvēja stūri un pļāpāja ar

dažām meitenēm, kas kāri uztvēra katru viņa vārdu un ķiķināja. Vīrieša uzvedība kaitināja Ketrīnu.

“Atvainojiet mani! Vai jūs mums nepiebiedrotos?”

Viņš pagriezās un laiski pajautāja: “Vai jūs runājat ar mani?” “Jā. Mēs gribētu sākt strādāt.”

Vīrietis bija ārkārtīgi izskatīgs, garš un tvirts, ar zili melniem matiem un trauksmainām, tumšām acīm. Viņam formas tērps piegulēja perfekti. Uz uzplečiem bija kapteiņa zīmotnes, un pāri krūtīm viņš bija uzspraudis uzmanību piesaistošu spilgtu apbalvojumu lentīšu virkni. Ketrīna uz tām cieši skatījās. “Šīs medaļas?..

“Vai tās ir pietiekami iespaidīgas, priekšniec?” Viņa balss bija dziļa, un tajā skanēja aizskarošs uzjautrinājums.

“Noņemiet tās!”

“Kāpēc? Es domāju, ka piedošu šai filmai mazliet krāšņuma.” “Ir viena maza nianse, ko jūs, iespējams, esat aizmirsis. Amerika vēl nav iesaistījusies karā. Tā ka jūs tās būtu varējis iegūt vienīgi kādā karnevālā.”

“Jums taisnība,” viņš paklausīgi piekrita. “Es par to nepadomāju. Es dažas no tām noņemšu.”

“Noņemiet nost visasl” Ketrīna strupi izmeta.

Pēc filmēšanas rīta cēliena, kad Ketrīna ieturēja lenču filmu studijas restorānā, viņš pienāca pie tās galdiņa. “Es gribēju jums pajautāt, kā man šorīt izdevās. Vai es biju pārliecinošs?”

Viņa manieres Ketrīnu galīgi saniknoja. “Jums patīk valkāt šo uniformu un lepni dižoties meiteņu priekšā, bet vai jūs esat padomājis arī par pieteikšanos armijā?”

Viņš izskatījās šokēts. “Lai tiktu nošauts? Tas ir pienapuikām.”

Ketrīna bija gatava eksplodēt. “Manuprāt, jūs esat nožēlojams.”

“Kāpēc?”

“Ja jūs pats to neapjēdzat, es jums to nekad nevarēšu ieskaidrot.” “Kāpēc gan nepamēģināt? Šovakar pusdienās. Jūsu mājās. Vai jūs gatavojat?”

“Nepūlieties nākt atpakaļ uz filmēšanu,” Ketrīna atcirta. “Teikšu misteram O’Braienam, lai aizsūta jums čeku par šārīta darbu. Kā jūs sauc?”

“Duglass. Lerijs Duglass.”

Piedzīvojums ar jauno, augstprātīgo aktieri mocīja Ketrīnu, un viņa centās to izmest no galvas. Bet kaut kāda iemesla dēļ viņai bija grūti to aizmirst.

Kad Ketrina atgriezās Vašingtonā, Viljams Freizers teica: “Man tevis ļoti pietrūka. Esmu daudz par tevi domājis. Vai tu mani mīli?”

“Loti, Bil.”

» 7

“Es arī tevi mīlu. Kāpēc gan lai mēs šovakar kaut kur neaizietu un to nenosvinētu?”

Un Ketrīna zināja, ka šovakar viņš to bildinās.

Viņi devās uz eleganto Džefersona klubu. Kad pusdienas bija pusē, ienāca Lerijs Duglass, joprojām tērpies savā armijas Gaisa Spēku uniformā ar visām medaļām. Neticēdama savām acīm, Ketrīna vēroja to pienākam pie viņu galdiņa un sasveicināmies nevis ar vinu, bet ar Freizeru.

» 7

Bils Freizers piecēlās. “Ketij, tas ir kapteinis Lerijs Duglass. Lerij, šī ir misis Aleksandera — Ketrīna. Lerijs ir lidojis ar Karalisko Gaisa Spēku lidmašīnām. Viņš bija amerikāņu eskadriļas vadītājs. Tagad viņu ir pierunājuši uzņemties vadīt aviācijas iznīcinātāju bāzi Virdžīnijā, lai sagatavotu kaujām kādus no mūsu zēniem.”

Gluži kā vecas filmas atkārtojumā, Ketrīna atcerējās, kā bija pavēlējusi viņam noņemt zīmotnes un medaļas un kā viņš bija tam priecīgi piekritis. Viņa bija bijusi pašapmierināti valdonīga — un viņa bija to nosaukusi par gļēvuli. Viņai gribējās palīst zem galda.

Nākamajā dienā Lerijs Duglass bija piezvanījis Ketrīnai uz darbu. Vina atteicās ar vinu runāt. Kad vina beidza darbu, viņš » * * 1 * to ārpusē gaidīja. Viņš bija noņēmis savas medaļas un lentes un bija piespraudis apakšleitnanta zīmotnes.

Viņš uzsmaidīja un nāca tai klāt. “Vai tā ir labāk?”

Ketrīna viņā skatījās. “Vai… vai nepareiza zīmotņu nēsāšana nav pret reglamentu?”

“Es nezinu. Domāju, ka par to atbildīga esat jūs.”

Viņa ieskatījās Lerija acīs un saprata, ka ir galīgi pazudusi. Viņā bija kāds maģisks spēks, kas bija neatvairāms.

“Ko jūs gribat no manis?”

“Visu. Es gribu jūs.”

Viņi bija devušies uz tā dzīvokli un mīlējušies. Un tas bija neizsakāms prieks, bauda, par kādu Ketrīna nekad nebija pat sapņojusi, fantastiska kopā saplūšana, kas šūpoja gan istabu, gan visumu, līdz nāca neprātīga ekstāze; neticams, iznīcinošs ceļojums, satikšanās un šķiršanās, beigas un sākums. Un viņa bija gulējusi tur iztukšota un aprimusi, turēdama viņu cieši, negribēdama ļaut tam iet, negribēdama, lai šīs izjūtas jelkad beigtos.

Pēc piecām stundām viņi Merilendā* apprecējās.

Tagad, sēžot lidmašīnā ceļā uz Londonu, lai sāktu jaunu dzīvi, Ketrīna domāja: Mēs bijām tik laimīgi. Kurā brīdī viss sāka iet greizi ? Romantiskās filmas un mīlas dziesmas panāca, ka mēs visi ticējām laimīgām beigām un bruņiniekiem spožās bruņās, un mīlestībai, kas nekad, nekad nemirst. Mēs patiešām ticējām, ka Džeimsam Stjuartam un Donai Rīdai bija Brīnišķīga dzīve, un mēs zinājām, ka Klārks Geibls un Klodeta Kolbēra būs kopā uz visiem laikiem pēc tam, kad Tas kādu nakti bija noticis, un mēs lējām asaras, kad Frederiks Mārčs atgriezās pie Mirnas Lojas, lai nodzīvotu Mūsu dzīves labākos gadus, un mēs bijām pārliecināti, ka Džouna Fontēna atrada laimi Lorensa Olivjē rokās Rebekā. Tas viss bija meli. Visi meloja. Un dziesmas. Es mīlēšu tevi vienmēr. Kā vīrieši vienmēr aprēķina? Ar hronometru ? Cik dziļš ir okeāns? Ko domāja Ērvings Berlins? Vienu pēdu? Divas pēdas? Un… Uz visiem laikiem un vienu dienu. Es aizeju. Es gribu šķiršanos. Kāds burvīgs vakars. Uzkāpsim Cumerkas kalnā. …Tu un nakts, un mūzika. Viesnīcas portjē stāstīja man par dažām alām netālu no šejienes… (Es tevi mīlu) Sentimentālu iemeslu dēļ. Neviens

* ASV žtats (tulk.).

nekad… Tagad, kamēr viņa guļ… Esi Mana Mīla. Un mēs klausījāmies dziesmas, uti mēs skatījāmies filmas un patiešām domājām, ka tāda būs arī dzīve. Es tā ticēju savam vīram. Vai es kādam jebkad vēl varēšu ticēt ? Ko es tādu izdarīju, ka viņš gribēja mani nogalināt ?

“Mis Aleksandera…”

Ketrīna satrūkusies un apjukusi pacēla skatienu.

Viņai līdzās stāvēja pilots. “Mēs esam nolaidušies. Laipni lūdzu Londonā.”

Lidostā Ketrīnu jau gaidīja limuzīns. Šoferis teica: “Es parūpēšos par jūsu bagāžu, mis Aleksandera. Mans vārds ir Alfrēds. Vai jūs vēlētos doties tieši uz jūsu dzīvokli?”

Manu dzīvokli. “Jā, tas būtu jauki.”

Ketrīna ieslīga sēdeklī. Neticami. Konstantīns Demiriss bija izkārtojis viņai privātu lidmašīnu un vietu, kur dzīvot. Vai nu viņš bija visaugstsirdīgākais cilvēks pasaulē, vai arī… Viņa vienkārši nespēja iedomāties citu alternatīvu. Nē. Viņš ir visaugstsirdīgākais cilvēks pasaulē. Man jāatrod piemērots veids, kā izrādīt savu pateicību.

Dzīvoklis, kas atradās Elizabetes ielā pie ītona laukuma, bija izteikti grezns. Tas sastāvēja no liela vestibila, skaisti mēbelētas viesistabas ar kristāla lustru, ar paneļiem apšūtas bibliotēkas, virtuves, kurā bija krietnas pārtikas rezerves, trīs pievilcīgi mēbelētām guļamistabām un kalpotāju telpām.

Pie durvīm Ketrīnu sagaidīja aptuveni četrdesmit gadus veca sieviete melnā kleitā. “Labdien, mis Aleksandera. Esmu Anna, jūsu saimniecības vadītāja.”

Protams, mana saimniecības vadītāja. Ketrīna jau bija sākusi to visu pieņemt kā pašu par sevi saprotamu. “Labdien.”

Šoferis ienesa iekšā Ketrinas čemodānus un novietoja tos viņas guļamistabā. “Limuzīns ir jūsu rīcībā,” viņš tai teica. “Pasakiet tikai Annai, kad esat gatava doties uz biroju, un es jūs aizvedīšu.” Limuzīns ir manā rīcībā. Dabiski. “Paldies.”

Anna sacīja: “Es izkravāšu jūsu somas. Ja ir vēl kas, ko es varētu līdzēt, dodiet man tikai ziņu.”

“Es neko tādu nevaru iedomāties,” Ketrīna atklāti sacīja.

Ketrfna klejoja pa dzīvokli, līdz kamēr Anna bija izsaiņojusi mantas. Viņa iegāja guļamistabā un apskatīja skaistās kleitas, ko DemiriSs bija tai nopirds, un domāja: tas viss līdzinās burvīgam sapnim. Visam piemita pilnīga nerealitātes sajūta. Pirms četrdesmit astoņām stundām viņa bija laistījusi rožu krūmus klosterī. Tagad viņa dzīvoja hercogienes dzīvi. Viņa domāja par to, kāds būs darbs. Es strādāšu pamatīgi. Negribu, lai viņš viltos. Viņš ir bijis tik brīnišķīgs. Pēkšņi viņa jutās nogurusi. Viņa atlaidās mīkstajā, ērtajā gultā. Es tikai mirklīti atpūtīšos, viņa domāja. Un aizvēra acis.

Viņa slīka un sauca pēc palīdzības. Un Lerijs peldēja viņai klāt un, sasniedzis Ketrīnu, pagrūda viņu zem ūdens. Un viņa bija tumšā alā, un sikspārņi nāca tai virsū, plēšot matus, sitot savus mitros, lipīgos un aukstos spārnus pret viņas seju. Kētrīna iztrūkusies pamodās un apsēdās gultā trīcēdama.

Viņa vairākas reizes dziļi ievilka elpu, lai nomierinātos.

Pietiek, viņa domāja. Tas ir pagājis. Tā bija vakardiena. Tagad ir šodiena. Neviens tev nenodarīs pāri. Neviens. Vairs ne.

Saimniecības vadītāja Anna bija klausījusies kliedzienos ārpusē pie Ketrīnas guļamistabas durvīm. Viņa brīdi pagaidīja, un, kad iestājās klusums, nokāpa vestibilā un pacēla telefona klausuli, lai ziņotu Konstantīnam Demirisam.

Grieķu Tirdzniecības korporācija atradās Bondstritā, kas pieslejas Pikadilli, 217. numurā, vecā valdības namā, kas pirms vairākiem gadiem tika pārvērsts par kantorēku. Ēkas eksteijers bija arhitektūras meistardarbs — elegants un graciozs.

Kad Ketrfna ieradās, biroja personāls viņu jau gaidīja. Tur bija kāds pusducis cilvēku, kas gribēja ar viņu sasveicināties.

“Laipni lūdzam, mis Aleksandera. Es esmu Evelīna Keija. Šis ir Karls… Takers..: Metjū… Dženija…”

Vārdi un sejas pazuda kā miglā.

“Labdien.”

“Jūsu kabinets ir jau sagatavots. Es parādīšu jums ceļu.”

“Paldies.”

Pieņemamā telpa bija gaumīgi mēbelēta, ar lielu Česterfilda dīvānu, ko ieskāva divi Čipendeila krēsli un gobelēns. Viņas devās pa garu, paklājiem izklātu koridoru un pagāja garām

konferenču zālei ar pamatīgiem priežkoka paneļiem un ādas krēsliem ap spoži nopulētu galdu.

Ketrīna tika ievesta pievilcīgā kabinetā ar lietotām, ērtām mēbelēm un ādas dīvānu.

“Tas viss ir jūsu.”

“Tas ir jauki,” viņa nomurmināja.

Uz galda bija svaigi ziedi.

“No mistera Demirisa.”

Viņš ir tik uzmanīgs.

Evelīna Keija, sieviete, kas bija parādījusi viņas darba telpu, bija drukna izskata, vidējos gados ar patīkamu seju un brīvu izturēšanos.

“Dažas dienas būs nepieciešamas, lai jūs pierastu pie šīs vietas, bet darbs ir patiešām diezgan vienkāršs. Mēs esam viens no Demirisa impērijas nervu centriem. Mēs koordinējam ziņojumus no aizjūras nodaļām un sūtām tos uz centru Atēnās. Es esmu biroja vadītāja. Jūs būsiet mana asistente.”

“Ahā.” Nu es esmu biroja vadītājas asistente. Ketrīnai nebija ne jausmas, ko no viņas gaidīja. Viņa tikusi iemesta fantastiskā pasaulē. Personiskās lidmašīnas, limuzīni, skaists dzīvoklis ar kalpotājiem…

“Vims Vendīns ir mūsmāju matemātikas ģēnijs. Viņš aprēķina visus oficiālos ziņojumus un saliek tos galvenajā finansiālo analīžu tabulā. Viņa prāts darbojas ātrāk nekā lielākā daļa kalkulatoru. Aiziesim uz viņa kabinetu, un iepazīsieties ar viņu.”

Viņas gāja pa koridoru līdz telpai gaiteņa galā. Evelīna atvēra durvis bez klauvēšanas.

“Vim, tā ir mana jaunā asistente.”

Ketrīna iegāja kabinetā un, pilna uzmanības, apstājās. Izskatījās, ka Vims Vendīns ir nedaudz vecāks par trīsdesmit gadiem, tievs vīrietis ar pagļēvu žokļa veidojumu un neizteiksmīgu, vienaldzīgu sejas izteiksmi. Viņš skatījās ārā pa logu.

“Vim! Vim! Tā ir Ketrīna Aleksandera.”

Viņš pagriezās. “Katrīnas Pirmās īstais vārds bija Marta Skovronka*, viņa bija kalpu meita, dzimusi 1684. gadā, krievi to nolaupīja; viņa apprecējās ar Pēteri I un bija Krievijas imperatore no 1725. līdz 1727. gadam; Katrīna Lielā bija Vācijas

* Katrīnas I īstais vārds bija Marta Skarvronska (reci.).

prinča meita, dzimusi 1729. gadā, un viņa apprecējās ar Pēteri, kurš kļuva par imperatoru Pēteri III1762., un viņa mantoja no tā troni tajā pašā gadā pēc tam, kad viņa to bija nogalinājusi. Viņas valdīšanas laikā notika trīs Polijas dalīšanas un divi kari pret Turciju..Informācija lija kā strūklaka, izteikta monotonā balsī.

Ketrīna klausījās kā apdullusi. “Tas ir… tas ir ļoti interesanti,” viņa beidzot varēja izteikt.

Vims Vendīns skatījās prom.

Evelīna teica: “Vims ir kautrīgs, kad viņš satiek cilvēkus.”

Kautrīgs ? Ketrīna domāja. Šis vīrietis ir dīvains. Un viņš ir ģēnijs? Kas gan šis būs par darbu ?

Atēnās savā birojā Aghiou Geronda ielā Konstantīns Demiriss klausījās telefoniskajā ziņojumā no Alfrēda Londonā.

“Es aizvedu misis Aleksanderu tieši no lidostas uz dzīvokli, mister Demiris. Es jautāju viņai, vai viņa negribētu, lai es viņu vēl kaut kur aizvedu, kā jūs to vēlējāties, bet viņa teica — nē.”

“Vai viņai tiešām nebija neviena kontakta ārpusē?”

“Nē, ser. Ja nu vienīgi viņa varēja piezvanīt kādam no sava dzīvokļa, ser.”

Par to Konstantīns Demiriss neuztraucās. Saimniecības pārzine Anna par to ziņos. Viņš nolika klausuli visai apmierināts. Viņa, liekas, neradīja tūlītējas briesmas viņam, un viņš gādās, lai Ketrīnu uzmanītu. Viņa bija viena pati pasaulē. Viņai nebija neviena, pie kā vērsties, izņemot savu labdari Konstantīnu Demirisu. Man drīz jāmēģina noorganizēt braucienu uz Londonu, Demiriss laimīgi nodomāja. Ļoti drīz.

Jaunais darbs Ketrīnai Aleksanderai likās ļoti interesants. Katru dienu pienāca ziņojumi no Konstantīna Demirisa tālu izpletušās impērijas. Bija kravas pavadzīmes no tēraudlietuvēm Indiānā, norēķinu rēķini no automašīnu rūpnīcas Itālijā, rēķini no vairākiem laikrakstiem Austrālijā, zelta raktuves un apdrošināšanas kompānijas. Ketrīna salīdzināja ziņojumus ar oriģināliem un sekoja, lai informācija taisnā ceļā nokļūtu pie Vima Vandīna. Vims ziņojumiem uzmeta tikai vienu skatu un tad izlaida to caur savu neparasto kompjūteru, kas atradās viņa

smadzenēs, un gandrīz momentā aprēķināja kompānijas ienākumu un zaudējumu procentus.

Ketrīnai patika iepazīt savus jaunos kolēģus, un viņa izjuta godbijību pret seno celtni, kurā strādāja.

Reiz viņa to pateica Evelīnai Keijai Vima klātbūtnē, un Vims teica: “Šī bija valdības muitnīca, ko projektēja Sers Kristofers Rens 1721. gadā. Pēc lielā ugunsgrēka Londonā Kristofers Rens pārprojektēja piecdesmit baznīcas, to skaitā Sv. Pāvila, Sv.Mikaēla un Sv.Jaunavas Marijas. Viņš projektēja Karalisko Biržu un Bakingemas pili. Viņš nomira 1723. gadā un ir apglabāts Sv.Pāvila katedrālē. Šī celtne tika pārvērsta par kantoru ēku 1907. gadā, un otrajā pasaules karā vāciešu gaisa uzlidojuma laikā valdība izziņoja to par oficiālo gaisa uzlidojumu patvertni.”

Gaisa uzlidojumu patvertne bija liela, bumbu necaurlaidoša telpa, ko no pagraba atdalīja smagas dzelzs durvis. Ketrfna ieskatījās pamatīgi nocietinātajā telpā un domāja par tiem varonīgajiem britu vīriem, sievām un bērniem, kas bija tur raduši patvērumu šausmīgajā HitleraLuftwaffe bombardēšanā.

Pats pagraba stāvs bija milzīgs un aizņēma visu ēkas garumu. Tajā bija liels tvaika katls ēkas apsildīšanai, kā ari elektronikas un telefona iekārtas. Pats katls gan bija problēma. Jau vairākas reizes Ketrina bija dabūjusi sūtīt meistaru uz pagrabstāvu katlu apskatīt. Katrs, kas ar katlu noņēmās, pasludināja to par izlabotu, lai ari kas tam būtu noticis, un aizgāja.

“Tas izskatās tik bīstams,” Ketrina sacīja. “Vai ir kāda iespēja, ka tas varētu eksplodēt?”

“Pasarg Dievs, misis, protams, ne. Vai redzat šo drošības ventili šeit? Ja ari katls kādreiz pārkarst, drošības ventilis atbrīvo visu lieko tvaiku, un miers un Dievs. Bez problēmām.”

Pēc tam kad darba diena bija galā, sākās pati Londona. Londona. .. Brīnišķīgu teātru, baletu, koncertu pārpilnības rags. Tur bija interesanti veci grāmatu veikali, kā, piemēram, Hačards un Foilzs, un dučiem muzeju, mazu senlietu veikaliņu un restorānu. Ketrina apmeklēja litogrāfijas veikaliņus Sesilkortā un iepirkās Harodā, Fortnumā un Meisonā, kā ari Marksā un Spenserā, bet svētdienas tēju iedzēra Savojā.

Laiku pa laikam nelūgtās domas atgriezās Ketrlnas prātā. Bija tik daudz lietu, kas atgādināja Leriju. Viņa balss… frāze… odekolons… dziesma… Nē. Pagātne ir beigusies. Svarīga ir nākotne. Un ar katru dienu viņa kļuva stiprāka.

Ketrlna un Evelīna Keija kļuva draudzenes un laiku pa laikam gāja kopā pastaigās. Kādā svētdienā viņas apmeklēja brīvdabas mākslas izstādi Temzas krastmalā. Tur bija daudz mākslinieku, jauni un veci, kas bija izstādījuši savas gleznas, un tos vienoja viens un tas pats. Viņi visi bija neveiksminieki, kas nebija spējuši savus darbus izstādīt kādā no galerijām. Gleznojumi bija briesmīgi. Aiz līdzcietības Ketrīna vienu nopirka.

“Kur tu to liksi?” Evelīna jautāja.

“Katla telpā,” Ketrīna atbildēja.

Pastaigājoties pa Londonas ielām, viņas satika ielu māksliniekus, cilvēkus, kas ar krāsainiem krītiņiem apgleznoja bruģakmeņus. Daži no viņu darbiem izraisīja apbrīnu. Garāmgājēji mēdza tur apstāties un tos apbrīnot, un tad atmest dažas monētas māksliniekam. Vienu pēcpusdienu, nākot atpakaļ no lenča, Ketrīna apstājās, lai aplūkotu kāda vecāka vīra ar krītiem zīmētu skaistu ainavu. Kad viņš to bija jau gandrīz pabeidzis, sāka līt, un vecais vīrs stāvēja, skatīdamies, kā viņa darbs tiek nomazgāts. Tas ir tāpat kā ar manu iepriekšējo dzīvi, Ketrīna nodomāja.

Evelīna aizveda Ketrīnu uz Šeferdmārketu. “Tā ir ļoti interesanta vieta,” Evelīna bija solījusi.

Tā patiešām bija kolorīta. Tur bija trīssimt gadu vecs restorāns ar nosaukumu "Tiddy Dols ”, žurnālu kiosks, tirgus, kosmētiskais kabinets, maiznīca, senlietu veikali, vairāki divu un trīs stāvu dzīvojamie nami.

Pasta kastīšu uzraksti bija visai dīvaini. Uz vienas varēja lasīt “Helēna”, zem tās “Franču stundas”. Uz citas varēja izlasīt “Rozī”, bet zem tās “Šeit māca grieķiski”.

“Vai šis ir kāds izglītības iestāžu rajons?” Ketrīna jautāja.

Evelīna skaļi iesmējās. “Savā ziņā es pieņemu, ka tā patiešām ir. Tikai mācību vielu, ko šīs meitenes sniedz, nevar apgūt skolā.”

Evelīna smējās vēl skaļāk, kad Ketrīna nosarka.

Ketrīna lielāko daļu laika pavadīja vienatnē, bet viņa centās sevi nodarbināt, lai nejustos vientuļa. Savas dienas viņa vadīja tik intensīvi, it kā mēģinādama kompensēt tos dzīves vērtīgākos brīžus, kas tikuši tai laupīti. Viņa centās neuztraukties par pagātni vai nākotni. Viņa apmeklēja Vindzoras pili, Kenterberiju ar tās skaisto katedrāli un Hemptonkortu. Nedēļas nogalēs viņa devās uz laukiem un palika savdabīgās mazās viesnīciņās un mēdza ilgi pastaigāties pa lauku apvidiem.

Esmu dzīva, viņa domāja. Neviens nepiedzimst laimīgs, katram pašam jāveido sava laime. Esmu palikusi dzīva, esmu jauna un vesela, un vēl var notikt brīnišķīgas lietas.

Pirmdienās viņa devās atkal pie darba. Atpakaļ pie Evelīnas un meitenēm, un Vima Vandīna.

Vims Vandīns bija mīkla.

Ketrīna nekad nebija satikusi nevienu viņam līdzīgu. Birojā bija divdesmit darbinieki, un, pat nelietojot kalkulatoru, Vims Vandīns atcerējās katra darbinieka algu, apdrošināšanas kartes numuru un atvilkumus. Lai gan tas viss bija reģistrā, viņš paturēja visas kompānijas datus galvā. Viņš zināja katras nodaļas ikmēneša naudas apriti un kāda tā bija salīdzinājumā ar iepriekšējiem mēnešiem un pirms pieciem gadiem, kad viņš sāka strādāt kompānijā.

Vims Vandīns atcerējās visu, ko viņš jelkad bija redzējis, dzirdējis vai lasījis. Viņa zināšanu apjoms bija neticams. Uz pašu vienkāršāko jautājumu viņš varēja atbildēt ar informācijas plūdiem, bet viņš bija ārkārtīgi nesabiedrisks.

Ketrīna aprunājās par viņu ar Evelīnu. “Es Vimu nemaz nesaprotu.”

“Vims ir ekscentriķis,” atbildēja Evelīna. “Tev vienkārši jāpieņem viņš tāds, kāds viņš ir. Vienīgais, kas viņu patiesi interesē, ir skaitļi. Es nedomāju, ka viņam rūp cilvēki.”

“Vai viņam ir draugi?”

“Nē.”

“Vai viņš kādreiz sarunā tikšanos? Nu — es domāju, iziet kaut kur ar meitenēm?”

“Nē.”

Ketrīnai likās, ka Vims ir izolēts un vientuļš, un viņa sajuta radniecību ar vinu.

Vima zināšanu apjoms izraisīja apbrīnu Ketrīnā. Kādu rītu viņai sāka sāpēt auss.

Vims strupi pamācīja: “Šis laiks ausīm nav labvēlīgs. Labāk gan būtu iet pie ausu ārsta.”

“Paldies, Vim. Es…”

“Auss sastāv no auss gliemežnīcas, auss ejas, bungādiņas dzirdes kauliņu ķēdes — āmuriņa, laktiņas, kāpslīša —, bungu dobuma, pusloka kanāla, ovālā loga, eistahija kanāla, dzirdes nerva un auss gliemežnīcas labirinta kanāla.” To pateicis, viņš devās prom.

Kādu citu dienu Ketrīna un Evelīna paņēma Vimu līdzi uz lenču uz vietējo krodziņu “Auna Galva”. Vienā no telpām apmeklētāji mētāja šautriņas.

“Vai jums interesē sports, Vim?” Ketrīna jautāja. “Vai esat kādreiz redzējis beisbola spēli?”

“Beisbols,” Vims runāja. “Beisbola bumbiņas riņķa līnijas garums ir deviņas un viena ceturtdaļa collas. To izgatavo, aptinot dziju ap cietas gumijas serdi, un pēc tam pārklāj ar baltu ādu. Nūja parasti tiek izgatavota no oša koka, ne vairāk kā divas un trīs ceturtdaļas collas lielākajā diametrā un ne vairāk kā četrdesmit divas collas gara.”

Viņš zina visu statistiku, nodomāja Ketrīna, bet vai viņš kādreiz ari izjutis prieku, pats kaut ko tādu darīdams ?

“Vai kādreiz esat nodarbojies ar sportu? Vai esat, piemēram, spēlējis basketbolu?”

“Basketbolu spēlē uz koka vai betona grīdas. Bumbai ir sfērisks ādas apvalks trīsdesmit vienas collas apkārtmērā, tās iekšpusē ir gumijas kamera, kurā spiediens ir līdz trīspadsmit mārciņām. Tās svars no divdesmit līdz divdesmit divām uncēm. Basketbolu ieviesa Džeims Neismits 1891. gadā.”

Ketrīnai nebija ko teikt.

Dažreiz Vims sabiedrībā mēdza būt arī par apgrūtinājumu. Kādu svētdienu Ketrīna un Evelīna paņēma Vimu līdzi uz Meidenhedu pie Temzas. Viņi iegāja restorānā "Compleat Angler” ieturēt lenču. Pie viņu galdiņa pienāca oficiants. “Šodien mums ir svaigi gliemji.”

Ketrīna pievērsās Vimam: “Vai jums garēo gliemji?”

Vims atbildēja: “Ir bezčaulaiņi, jūras ķemmītes, austeres, sirdsgliemenes, divvāku gliemji, jūras ausis, jūras tasītes, purpurgliemeži.”

Oficiants pārsteigts skatījās viņā. “Vai jūs vēlētos kādus pasūtīt, ser?”

“Man negaršo gliemji,” pavisam negaidot Vims atbildēja. Ketrīnai patika tie cilvēki, ar kuriem viņa kopā strādāja, bet pret Vimu viņai bija īpaša attieksme. Viņš bija izcilība pāri viņas sapratnei, bet tajā pašā laikā šķita, ka viņš ir distancējies no visiem un vientuļš.

Kādā dienā Ketrīna prasīja Evelīnai: “Vai nekādi nav iespējams, ka ari Vims varētu dzīvot normālu dzīvi? Iemīlēties un apprecēties?”

Evelīna nopūtās. “Es jau tev stāstīju. Viņam nav emociju. Viņš nekad nevarēs kādam pieķerties.”

Bet Ketrīna tam neticēja. Vienu vai divas reizes Vima acīs tomēr bija uzliesmojusi interese — vai apbrīna, vai varbūt smiekli, un viņa gribēja to izraut no vientulības un palīdzēt viņam. Vai tā būtu bijusi tikai viņas iztēle?

Kādu dienu biroja darbinieki saņēma ielūgumu uz labdarības balli, ka3 tika rīkota Savojā.

Ketrīna iegāja Vima kabinetā. “Vim, vai jūs dejojat?”

Vims raudzījās uz Ketrinu. “Vienu ritma vienību fokstrotā veido takts un puse no četrām ceturtdaļām taktsmējra. Vīrietis pamatsoli sāk ar kreiso kāju divus soļus uz priekšu. Sieviete sāk ar labo kāju divus soļus atpakaļ. Pēc diviem lēniem soļiem seko viens ātrs solis, griežoties pa labi.

Lai paceltos uz pirkstgaliem, vīrietis iet uz priekšu ar kreiso kāju un lēni paceļas uz pirkstgaliem, tad viņš iet uz priekšu ar labo kāju — lēni. Tad liek soli uz kreiso pusi ar kreiso kāju — ātri. Tad pieliek labo kāju kreisajai — ātri.”

Kctrīna stāvēja, nezinādama, ko teikt. Viņš zina visus vārdus, bet nesaprot to jēgu.

Zvanīja Konstantīns Demiriss. Bija jau ļoti vēls, un Ketrīna jau bija sagatavojusies iet gulēt.

“Ceru, ka jūs neiztraucēju. Te runā Kosta.”

“Nē, protams, ne.” Viņa priecājās, dzirdot tā balsi. Viņai bija pietrūcis sarunu ar viņu, viņa padomu. Un bez tam viņš taču bija vienīgais visā pasaulē, kas patiešām zināja viņas pagātni. Viņa jutās tā, it kā viņš būtu tās vecs draugs.

“Es bieži domāju par jums, Ketrīn. Biju nobažījies, ka Londona jums liksies vientulīga vieta. Jo jūs taču nevienu tur nepazīstat.”

“Es patiešām dažreiz jūtos nedaudz vientuļa,” Ketrīna atzina. “Bet es tieku galā. Es atceros, ko jūs sacījāt. Aizmirstiet par pagātni, dzīvojiet nākotnei.”

“Tas ir labi. Runājot par nākotni, rīt braukšu uz Londonu. Gribētu aizvest jūs pusdienās.”

“Man tas ļoti patiktu,” Ketrīna silti teica. Viņa šo mirkli gaidīja. Viņai būs iespēja viņam pateikt, cik pateicīga par visu ir.

Kad Konstantīns Demiriss nolika klausuli, viņš sevī smaidīja. Medības ir sākušās.

Viņi ēda pusdienas Riča hotelī. Ēdamzāle bija eleganta, un ēdieni bija izmeklēti, bet Ketrīna bija pārāk satraukta, lai pievērstu uzmanību kam citam, izņemot vīrieti, kas sēdēja tai pretī. Bija tik daudz ko viņam pastāstīt.

‘Jums ir brinišķlgs biroja personāls,” Ketrīna sacīja. “Vims ir apbrīnojams. Es nekad neesmu redzējusi nevienu citu, kas var…”

Bet Demiriss viņas vārdos neklausījās. Viņš viņu pētīja, domādams, cik tā skaista un cik viegli ievainojama. Bet es nedrīkstu viņu steidzināt, Demiriss nolēma. Nē, es spēlēšu šo spēli lēnām un patīksmināšos par uzvaru. Šī spēle tiek spēlēta tev, Noela, un tavam mīļākajam.

“Vai jūs uzturēsieties Londonā ilgi?” Ketrīna jautāja.

“Tikai vienu vai divas dienas. Man te ir kārtojams kāds darījums.” Tā bija taisnība. Bet viņš zināja, ka būtu to varējis nokārtot telefoniski. Nē, viņš bija ieradies Londonā, lai sāktu

savu kampaņu, piesaistot Ketrīnu sev tuvāk, lai padarītu viņu emocionāli atkarīgu no viņa. Viņš paliecās uz priekšu.

“Ketrīna, vai es jums jebkad esmu stāstījis par to laiku, ko es pavadīju, strādājot naftas atradnēs Šauda Arābijā?…”

Arī nākamajā vakarā Demiriss uzaicināja Ketrīnu pusdienās.

“Evelīna man stāstīja, cik labi jūs birojā darbojaties. Esmu paredzējis jums algas pielikumu.”

“Jūs jau esat bijis tik devīgs,” Ketrīna protestēja. “Es…”

Demiriss ieskatījās viņai acīs. “Jūs nezināt, cik devīgs es varu būt.”

Ketrīna bija apmulsusi. Tā ir tikai laipnība, viņa domāja. Es nedrīkstu iedomāties nezin ko.

Nākamajā dienā Demiriss bija sagatavojies prombraukšanai.

“Vai jūs negribētu ar mani kopā aizbraukt līdz lidostai, Ketrīn?”

“Jā.”

Viņai viņš likās valdzinošs, gandrīz vai apburošs. Viņš bija atjautīgs un interesants, un viņai glaimoja tā uzmanība.

Lidostā Demiriss viegli noskūpstīja Ketrīnu uz vaiga. “Esmu laimīgs, ka mēs varējām kādu laiku pavadīt kopā, Ketrīn.”

“Es arī. Paldies, Kosta.”

Viņa stāvēja un skatījās, kā paceļas gaisā viņa lidmašīna. Viņš ir īpašs, Ketrīna nodomāja. Man viņa pietrūks.

SESTĀ NODAĻA

Cilvēkos vienmēr bija izraisījusi izbrīnu šķietami ciešā draudzība starp Konstantīnu Demirisu un viņa svaini Spirosu Lambrū.

Spiross Lambrū bija gandrīz tikpat bagāts un iespaidīgs kā Demiriss. Ja Demirisam piederēja lielākā preču kuģu flote pasaulē, Spirosam Lambrū piederēja otra lielākā. Konstantīna Demirisa kontrolē atradās virkne avīžu izdevumu un aviolīniju, naftas lauku, tēraudlietuvju un zelta raktuvju; Spirosa Lambrū ietekmes sfērā bija apdrošināšanas kompānijas, bankas, milzīgs daudzums nekustamā īpašuma un ķīmiskā rūpniecība. Likās, ka viņi ir draudzīgi sāncenši, pat vēl vairāk — draugi.

“Vai tad tas nav brīnišķīgi,” cilvēki mēdza izteikties, “ka divi no visietekmīgākiem pasaules vīriešiem ir tik lieli draugi?”

Īstenībā viņi bija nesamierināmi sāncenši, kas viens otru nicināja. Kad Spiross Lambrū nopirka simt pēdu garu jahtu, Konstantīns Demiriss nekavējoties iegādājās simt piecdesmit pēdu garu jahtu ar četriem G.M. dīzeļmotoriem, apkalpi trīspadsmit cilvēku sastāvā, divām ātrlaivām un saldūdens baseinu.

Kad Spirosa Lambrū flotē bija divpadsmit tankkuģu ar kopējo tonnāžu 200 000, Konstantīns Demiriss palielināja savu floti līdz divdesmit trim tankeriem ar kopējo tonnāžu 650 000. Tiklīdz Spiross Lambrū iegādājās sacīkšu zirgus, tā Demiriss uzreiz nopirka lielāku sacīkšu zirgu skaitu un sacensībās pastāvīgi vinnēja.

Abi vīrieši redzējās itin bieži, jo abi darbojās labdarības komitejās, daudzu korporāciju valdēs un reizi pa reizei saskrējās arī ģimenes saietos.

Temperamenti tiem bija pilnīgi atšķirīgi. Konstantīns Demiriss bija nācis tikpat kā no rensteles, izcīnot savu vietu līdz sabiedrības virsotnēm, turpretī Spiross Lambrū jau bija dzimis

aristokrāts. Slaids un elegants, vienmēr nevainojami ģērbies, ar izsmalcinātām vecās pasaules manierēm. Viņš varēja izsekot savu ģimenes koku līdz pat Bavārijas Otto, kas kādreiz bija bijis Grieķijas karalis. Agrīno politisko sacelšanos laikā Grieķijā mazai minoritātei, oligarhijai, izdevās uzkrāt bagātību ar tirdzniecību un kuģniecību, un zemes īpašumiem. Viens no šiem cilvēkiem bija arī Spirosa Lambrū tēvs, un Spiross bija pārmantojis viņa impēriju.

Gadiem ritot, Spiross Lambrū un Konstantīns Demiriss bija turpinājuši savu draudzības šarādi. Bet katrs sevī bija apņēmies galu galā tomēr iznīcināt otru, Demiriss — sava izdzīvošanas instinkta pēc, Lambrū — lai atriebtos par svaiņa nekrietno apiešanos ar Melīnu.

Spiross Lambrū bija māņticīgs cilvēks. Viņš priecājās par likteņa labvēlību un baidījās saniknot dievus. Laiku pa laikam viņš meklēja ekstrasensu padomus. Viņš bija pietiekami gudrs, lai atšifrētu krāpniekus, bet bija viena gaišreģe, ko viņš uzskatīja par pārdabisku. Tā bija pareģojusi viņa māsas Melīnas priekšlaicīgās dzemdības, arī to, kas notiks ar viņas laulību, un dučiem citu notikumu, kam bija jānotiek. Viņa dzīvoja Atēnās.

Viņas vārds bija Pirisa kundze.

Konstantīnam Demirisam bija kļuvis par paradumu ierasties savos birojos Aghiou Geronda ielā katru rītu tieši sešos. Līdz stundai, kad viņa sāncenši ķērās pie darba, Demiriss jau bija paspējis pavadīt vairākas stundas, kontaktējoties par biznesa jautājumiem ar saviem aģentiem daudzās zemēs.

Paša Demirisa kabinets bija iespaidīgs. Skats bija lielisks, jo pa logiem pavērās gleznainas ainas, gandrīz vai visu Atēnu pilsētu nolikdami viņam it kā pie kājām. Grīdas pārsegums bija melna granīta. Mēbeles bija no tērauda un ādas. Pie sienām bija kubistu gleznu kolekcija ar Ležē, Braka un pusduci Pikaso darbiem. Kabinetā bija milzīgs stikla un tērauda galds un ādas troņveida krēsls. Uz galda stāvēja kristālā darināta Aleksandra Lielā pēcnāves maska. Paraksts zem tās vēstīja: “Aleksandrs. Cilvēku aizstāvis.”

Tajā rītā, Konstantīnam Demirisam ienākot kabinetā, zvanīja telefons. Bija tikai nedaudz cilvēku, kam bija pieejams viņa telefona numurs.

Demiriss pacēla klausuli. "Kalimehra. ”

“Kalimehra. ” Balss vada otrā galā piederēja Spirosa Lambrū privātsekretāram Nikosam Veritosam. Tā likās nervoza.

“Atvainojiet, ka traucēju jūs, Demirisa kungs. Jūs lūdzāt mani piezvanīt, ja man ir kāda informācija, kas varbūt jūs…”

“Jā. Kas tas ir?”

“Misters Lambrū ir ieplānojis iegūt kompāniju, kuras nosaukums ir Aurora International. Tā ir Ņujorkas biržas sarakstā. Lambrū kungam ir draugs direktoru padomē, kas viņu informēja par to, ka ar kompāniju tiks slēgts liels valdības līgums par bumbvedēju ražošanu. Tas, protams, ir ļoti konfidenciāli. Biržā strauji celsies akciju kurss, kad paziņojums…”

“Neesmu ieinteresēts biržas tirgū,” Demiriss strupi pārtrauca runātāju. “Nākamreiz netraucējiet mani, ja vien jums nebūs kas svarīgs, ko man teikt.”

“Atvainojiet, Demirisa kungs. Es domāju…”

Bet Demiriss jau bija nolicis klausuli.

Astoņos, kad ienāca Demirisa asistents Gjannis Čaross, Demiriss pacēla acis no galda. “Ņujorkas biržā ir kompānija Aurora International. Dari zināmu visām mūsu avīzēm, ka pret kompāniju uzsākta izmeklēšana par krāpšanu. Uzrādiet anonīmus avotus, bet izplatiet šo ziņu. Gribu, lai šis notikums tiek izbazūnēts, līdz akcijas krītas. Tad sāciet tās pirkt, līdz man ir kontrolpakete.”

“Jā, kungs. Vai tas ir viss?”

“Nē. Tiklīdz es būšu ieguvis kontroli, paziņojiet, ka baumas bijušas nepamatotas. Ak jā. Gādājiet, lai Ņujorkas biržai ir paziņots, ka Spiross Lambrū nopircis savas akcijas uz iekšējās informācijas noplūdes pamata.”

Gjannis Čaross delikāti sacīja: “Demirisa kungs, Savienotajās Valstīs tas tiek kvalificēts kā krimināls pārkāpums.” Konstantīns Demiriss pasmaidīja. “Es zinu.”

Spiross Lambrū strādāja savā birojā vienu jūdzi tālāk, Sintagmas laukumā. Viņa darbavieta atspoguļoja tā eklektisko gaumi. Mēbeles bija reti antikvāri priekšmeti, gan itāļu, gan franču. Trīs no sienām bija noklātas ar franču impresionistu darbiem. Ceturtā siena bija veltīta Beļģijas mākslinieku hronoloģiskam sakārtojumam, no Van Riselberga līdz De Smetam. Izkārtne pie biroja ārdurvīm vēstīja: LAMBRŪ UN KOMPANJONI, bet neviena kompanjona nekad nebija bijis. Spiross Lambrū bija mantojis sekmīgu biznesu no sava tēva, un gadu gaitā viņš to bija izveidojis par pasauli aptverošu konglomerātu.

Spiross Lambrū būtu varējis būt laimīgs cilvēks. Viņš bija bagāts un veiksmīgs, un viņam bija lieliska veselība. Bet viņam bija neiespējami būt patiesi laimīgam, kamēr vien Konstantīns Demiriss bija dzīvs. Viņa svainis bija kļuvis tam par lāstu. Lambrū viņu nicināja. Demiriss bija polymichanos — uz viltīgām izdomām spējīgs cilvēks, nelietis bez morāles. Lambrū vienmēr bija Demirisu ienīdis par to, kā tas apgājās ar Melīnu, bet nežēlīgajai konkurencei pamatā bija kādas briesmīgas izdarības.

Tā bija sākusies pirms desmit gadiem lenča laikā, ko Spiross Lambrū ieturēja kopā ar māsu. Viņa nekad nebija redzējusi brāli tik pacilātu.

“Melīna, vai tu maz zini, ka katru mīļu dienu pasaule izlieto tik daudz degvielas, kuras radīšanai dabai bija jāiztērē tūkstoš gadu?”

“Nē, Spiros.”

“Nākotnē nepieciešamība pēc naftas milzīgi pieaugs un trūks naftas tankkuģu, lai to pārvadātu.”

“Vai tu taisies kādus uzbūvēt?”

Viņš pamāja. “Bet nevis vienkāršus tankerus. Es taisos uzbūvēt pirmo lielo tankeru floti. Tie būs divreiz lielāki par līdzšinējiem.” Viņa balsī skanēja entuziasms. “Esmu patērējis mēnešus, visu aprēķinot. Klausies. Galons jēlnaftas, ko aizved no Persijas līča uz kādu Savienoto Valstu austrumkrasta ostu, maksā septiņus centus. Bet, vedot ar lielo tankeri, maksa pazemināsies līdz trim centiem par galonu. Vai tev neliekas, ka tas kaut ko varētu nozīmēt?”

“Spiros, kur tu dabūsi naudu tādas flotes būvei?”

Viņš smaidīja. “Tā ir skaistākā maņa plāna daļa. Tas man nemaksās ne centa.”

"Ko?"

Viņš paliecās uz priekšu. “Nākamajā mēnesī došos uz Ameriku, lai runātu ar lielo naftas kompāniju vadītājiem. Ar šiem tankeriem es varēšu vest tiem naftu par puscenu no tās, ko vini maksā līdz šim.”

»

“Bet… tev nav neviena liela tankera.”

Viņa smaids pārvērtās smīnā. “Nē, bet, ja es no naftas kompānijām varētu dabūt ilgtermiņa kuģa fraktēšanas līgumus, bankas man aizdotu naudu, kas man nepieciešama, lai tos uzbūvētu. Ko tu par to domā?”

“Domāju, ka tu esi ģeniāls. Tas ir brīnišķīgs plāns.”

Melīna bija tādā sajūsmā par brāļa ieceri, ka jau tajā pašā vakarā pusdienu laikā to izklāstīja Demirisam.

Beigusi to visu izskaidrot, Melīna prasīja: “Vai tā nav brīnišķīga ideja?”

Kādu brīdi Konstantīns Demiriss klusēja. “Tavs brālis ir sapņotājs. Tas nekad neizdosies.”

Melīna izbrīnījusies vērās viņā. “Kāpēc ne, Kosta?”

"Tāpēc, ka tā ir vieglprātīga shēma. Pirmkārt, nebūs tik lielas nepieciešamības pēc naftas, tāpēc tie viņa mītiskie tankeri brauks tukši. Otrkārt, naftas kompānijas nemaz nedomās uzticēt savu vērtīgo naftu iedomu flotei, kas pat neeksistē. Un, treškārt, šie baņķieri, pie kuriem viņš ies, ar izsmieklu padzīs vinu.”

>

Melīnas sejā bija lasāma neizpratne. “Spiross bija tik pilns entuziasma. Vai tev nebūtu nekas pretī šo jautājumu ar vinu pārrunāt?”

Demiriss pašūpoja galvu. “Ļausim viņam, lai viņš sapņo, Melīna. Būtu labāk, ja viņš par mūsu sarunu nekā nezinātu.” “Labi, Kosta. Kā tu gribi.”

Nākamās dienas rīta agrumā Konstantīns Demiriss jau bija ceļā uz Savienotajām Valstīm, lai apspriestu jautājumu par lielajiem tankeriem. Viņš bija pārliecināts, ka pasaules naftas rezerves ārpus Savienotajām Valstīm un padomju bloka

teritorijām kontrolēja septiņas māsas: Ņūdžersijas Standard Oil kompānija, Kalifornijas Standard Oil kompānija, GulfOil, Teksasas kompānija, Socony-Vacuum, Royal Dutch-Shell un AngloIranian. Viņš zināja, ja viņam izdotos pārliecināt tikai vienu no tām, pārējās būtu ar mieru tai sekot.

Konstantīns Demiriss pirmos apmeklēja Ņūdžersijas Standard Oil firmas vadītāju kabinetus. Viņam bija nozīmēta tikšanās ar ceturto viceprezidentu Ovenu Kērtisu.

“Ko es jūsu labā varu darīt, mister Demiris?”

“Man ir koncepcija, kura, manuprāt, varētu būt liels finansiāls atbalsts jūsu kompānijai.”

“Jā, jūs to minējāt pa telefonu.” Kērtiss pameta acis rokaspulkstenī. “Man pēc dažām minūtēm būs sapulce. Ja jūs varētu būt īss…”

“Es būšu ļoti īss. Galona jēlnaftas pārvešana no Persijas līča uz Savienoto Valstu austrumu krastu jums maksā septiņus centus.” “Tā tas ir.”

“Ko jūs teiktu, ja es varētu garantēt jums naftas pārvešanu par trim centiem galonā?”

Kērtiss tēvišķīgi pasmaidīja. “Un kā jūs šo brīnumu veiksiet?” Demiriss mierīgi paskaidroja: “Ar tankkuģu floti, kam būs divas reizes lielāka ietilpība nekā pašreizējiem tankeriem. Es varēšu transportēt jūsu naftu tik ātri, cik vien ātri jūs varat izsūknēt to no zemes.”

Kērtiss pētīja viņu ar domīgu sejas izteiksmi. “Kur jūs dabūsiet lielo tankeru floti?”

“Es to uzbūvēšu.”

“Man ļoti žēl. Mēs neesam ieinteresēti ieguldīt…”

Demiriss viņu pārtrauca. “Tas nemaksās jums ne penija. Vienīgais, ko es no jums lūdzu, ir ilgtermiņa līgums par jūsu naftas pārvadāšanu par puscenu no tās, ko jūs maksājat pašreiz. Es dabūšu finansējumu no bankām.”

Iestājās ilgstošs, intensīvu domu pildīts klusums. Ovens Kērtiss noklepojās. “Domāju, ka būs labāk, ja uzvedīšu jūs augšā pie mūsu prezidenta.”

Tas bija sākums. Citas naftas kompānijas bija tikpat kāras uz līgumu slēgšanu ar Konstantīna Demirisa jaunajiem tankeriem.

Kamēr Spiross Lambrū saprata, kas notiek, bija jau par vēlu. Viņš aizlidoja uz Savienotajām Valstīm, un tam izdevās noslēgt tikai dažus darījumus par lielajiem tankeriem ar dažām neatkarīgām kompānijām. Demiriss jau bija nosmēlis krējumu.

“Viņš ir tavs vīrs,” Lambrū plosījās, “bet es tev zvēru, Melīna, kādu dienu es likšu viņam samaksāt par to, ko viņš ir nodarījis.”

Melīna nožēloja to, kas noticis. Viņa jutās tā, it kā būtu nodevusi savu brāli.

Bet, kad viņa prasīja paskaidrojumus vīram, viņš tikai paraustīja plecus. “Es jau negāju pie viņiem, Melīna. Viņi atnāca pie manis. Kā es varēju tiem atteikt?”

Un tās bija diskusijas beigas.

Bet biznesa ētikas neievērošana bija nesvarīga salīdzinājumā ar to, ko Lambrū domāja par Demirisa izturēšanos pret Melīnu.

Viņš būtu varējis ignorēt faktu, ka Konstantīns Demiriss bija plaši pazīstams donžuāns — beigu beigās katram vīrietim vajadzīgs savs prieciņš. Bet Demirisa atklātā dižošanās ar to bija apvainojums ne tikai Melīnai, bet visai Lambrū ģimenei. Demirisa mīlas dēka ar aktrisi Noelu Pāžu bija bijusi visšokējošākais piemērs. Tā bija nokļuvusi visas pasaules preses izdevumu virsrakstos. Gan jau kādu dienu, Spiross Lambrū domāja. Gan jau…

Kabinetā ienāca Nikoss Veritoss, Lambrū asistents. Veritoss bija strādājis kopā ar Lambrū piecpadsmit gadus. Viņš bija pietiekami kompetents, bet bez iztēles, cilvēks bez nākotnes, pelēks un bez savas sejas. Konkurence starp diviem svaiņiem dāvāja Veritosam td, ko viņš pats sauca par zelta izdevību. Viņš bija pārliecināts, ka Konstantīns Demiriss uzvarēs, un laiku pa laikam viņš tam nodeva konfidenciālu informāciju, cerot uz pienācīgu atalgojumu.

Veritoss piegāja pie Lambrū. “Atvainojiet mani! Ir atnācis Antonijs Ricoli kungs un grib jūs satikt.”

Lambrū nopūtās. “Labi, tiksim ar to galā,” Lambrū teica. “Sūtiet viņu iekšā.”

Antonijam Ricoli bija apmēram četrdesmit, pieci gadi. Viņam bija melni mati, plāns ērgļa deguns un dziļi iegrimušas brūnas acis. Viņš kustējās ar trenēta boksera grāciju. Viņš bija ģērbies dārgā, labi pašūtā smilškrāsas uzvalkā, dzeltenā zīda kreklā un mīkstās ādas kurpēs. Viņš runāja klusā balsī un pieklājīgi, un tomēr viņā jautās kaut kas savādi draudīgs.

“Prieks jūs sastapt, Lambrū kungs.”

“Apsēdieties, Ricoli kungs.”

Ricoli apsēdās.

“Ar ko varu pakalpot?”

“Kā jau es paskaidroju Veritosa kungam, es gribētu nofraktēt vienu no jūsu kravas kuģiem. Ziniet, man Marseļā ir rūpnīca, un es gribu ar kuģi uz Savienotajām Valstīm pārvest dažus darbgaldus un mašīnas. Ja mēs ar jums varētu vienoties, es nākotnē varētu jums nodrošināt izdevīgu biznesu.”

Spiross Lambrū atlaidās krēslā un pētīja pretī sēdošo vīru. Pretīgi. “Vai tas ir viss, ko jūs plānojat pārvadāt, Ricoli kungs?” viņš jautāja.

Tonijs Ricoli sarauca pieri. “Ko? Es nesaprotu.”

“Es domāju, jūs saprotat gan,” Lambrū atbildēja. “Mani kuģi jums nav dabūjami.”

“Kāpēc ne? Par ko jūs runājat?”

“Par narkotikām, Ricoli kungs. Jūs tirgojat narkotikas.” Ricoli samiedza acis. “Jūs esat traks! Jūs esat saklausījies baumas.”

Bet tās nebija baumas. Spiross Lambrū bija rūpīgi pārbaudījis šo cilvēku. Tonijs Ricoli bija viens no galvenajiem narkotiku kontrabandistiem Eiropā. Viņš bija Mafija, daļa no Organizācijas, un klīda valodas, ka Ricoli transporta avoti ir izsīkuši. Tāpēc viņš bija norūpējies par savu darījumu.

“Baidos, ka jums būs jāiet uz kādu citu vietu.”

Tonijs Ricoli sēdēja, blenzdams viņā aukstām acīm. Beidzot viņš pamāja. “Labi.” Viņš izvilka no kabatas savu biznesa vizītkarti un uzmeta uz galda. “Ja jūs pārdomājat, šeit jūs varat mani sastapt.” Viņš piecēlās kājās un pēc brīža bija jau prom.

Spiross Lambrū pacēla vizītkarti. Viņš lasīja: “Antonijs Ricoli — imports —eksports”. Zem tā bija Atēnu viesnīcas adrese un telefona numurs.

Nikoss Veritoss bija sēdējis, platām acīm klausoties abu sarunā. Kad Tonijs Ricoli bija izgājis pa durvīm, viņš prasīja: “Vai patiešām viņš?…”

“Jā, Ricoli kungs nodarbojas ar heroīnu. Ja mēs lautu viņam kaut vienreiz izmantot kādu no mūsu kuģiem, valdība varētu aizliegt biznesu visai mūsu flotei.”

Tonijs Ricoli pārskaities izgāja no Lambrū kabineta. Tas nolādētais grieķis izturējās pret mani tā, it kā es būtu kāds ceļmalas zemnieks! Un kā gan viņš varēja zināt par narkotikām? Pārsūtāmās kravas vērtība bija nepieredzēti liela, uz ielas to varētu pārdot vismaz par desmit miljoniem dolāru. Bet bija problēma ar tās nogādi Ņujorkā. Nolādētie narkotiku informatori spietoja visā Atēnu pilsētā. Man jāpiezvana uz Sicīliju un jāizskaidro kavēšanās. Tonijs Ricoli vēl nekad nebija zaudējis kravu, un viņš netaisījās to darīt arī šoreiz. Viņš domāja par sevi kā par dzimušu uzvarētāju.

Viņš bija uzaudzis Ņujorkas Elles Virtuvē, čeogrāfiski tā atradās Manhetenas Rietumdaļas vidū, starp Astoto Avēniju un Hudzonas upi, un tās ziemeļu un dienvidu robežas stiepās no Divdesmit trešās līdz Piecdesmit devītajai ielai. Bet psiholoģiski un emocionāli Elles Virtuve bija pilsēta pilsētā, apbruņota teritorijas daļa. Ielas pārvaldīja bandas. Tur bija Goferi, Parlora banda, Gorillas un Rodas banda. Slepkavību līgumi mazumtirdzniecībā gāja pa simt dolāriem, ar sakropļošanu — mazliet mazāk.

Elles Virtuves iemītnieki dzīvoja utu, žurku un tarakānu apsēstos daudzdzīvokļu īres namos. Tajos nebija vannu, un jaunieši risināja šo problēmu katrs savā veidā: viņi nira kaili Hudzonas upes doku ūdenī, kurā iztukšojās arī Kičenstrītas notekcaurules. Doki smirdēja no sastāvējušās mirušo un uzblīdušo kaķu un suņu masas.

Ielās varēja vērot bezgaldaudz dažādu norišu. Ugunsdzēsēju mašīna, kas brauca uz izsaukumu… bandu cīniņš uz viena no īres namu jumtiem… kāzu procesija… bumbas spēle uz trotuāra… dzīšanās pakaļ aizmukušam zirgam… šaušana. Vienīgie spēļu laukumi, kas eksistēja bērniem, bija ielas, īresnamu jumti, atkritumiem nokaisītās neapbūvētās teritorijas

un vasarās — kaitīgie upes ūdeņi. Un pāri visam nabadzības asā smarža. Tā bija atmosfēra, kurā bija uzaudzis Tonijs Ricoli.

Tonija Ricoli pirmās atmiņas saistījās ar to, ka viņš tika nogāzts zemē un viņam tika nozagta piena nauda. Viņš bija septiņus gadus vecs. Vecākie un lielākie zēni bija nepārtraukts drauds. Ceļš uz skolu bija neitrālā teritorija un pati skola — cīņas arēna. Kad Ricoli bija piecpadsmit gadu, viņam bija attīstīts, spēcīgs ķermenis un vērā ņemama kaušļa māka. Viņam patika i kauties, un tas, ka viņš prata to ļoti labi, apveltīja viņu ar pārākuma apziņu. Viņš kopā ar draugiem rīkoja Stilmana sporta zālē boksa mačus.

Laiku pa laikam kāds no gangsteriem ieklīda uzmest acis cīnītājiem, kurus tie atzina. Vienu vai divas reizes mēnesī ieradās Frenks Kostello kopā ar Džo Adonisu un Lakiju Lučāno. Viņi uzjautrinājās par boksa mačiem, ko jaunieši sarīkoja, un, lai izklaidētos, viņi sāka uz tiem derēt. Tonijs Ricoli vienmēr bija uzvarētājs un ātri vien kļuva par gangsteru favorītu.

Kādu dienu, pārģērbjoties garderobē, jauneklis dzirdēja sarunu starp Frenku Kostello un Lakiju Lučāno.

“Tas puišelis ir īsta zelta raktuve,” Lučāno teica.

“Pagājušajā nedēļā es uz viņu vinnēju piecus tūkstošus.”

“Vai tu taisies uz viņu likt arī cīņā ar Luī Dominiku?” “Nepārprotami. Es derēšu uz desmit taukšķiem.”

“Kādas izredzes tev ir?”

“Desmit pret vienu. Bet kas, velns parāvis, ir? Ricoli ir īstais.” Tonijs Ricoli nebija īsti pārliecināts, ko šī saruna nozīmēja. Viņš gāja pie sava vecākā brāļa Džīno un izstāstīja par to. “Jēziņ!” brālis iesaucās. “Šie vīri der uz tevi lielu naudu.” “Bet kāpēc? Es neesmu profesionālis!”

Džīno kādu brīdi pārdomāja. “Tu neesi zaudējis nevienu cīņu, vai ne tā, Tonij?”

“Nē.”

“Iespējams, ka viņi izmēģinādami derēja uz mazām summām, un, kad redzēja, uz ko tu esi spējīgs, viņi sāka derēt pa īstam.” Jaunākais brālis paraustīja plecus. “Bet tas man neko nenozīmē.”

Džīno saņēma viņa roku un atklāti teica: “Tas tev daudz ko varētu nozīmēt. Mums abiem. Klausies, puis…”

Cīņa ar Luī Dominiku notika Stilmana sporta zālē piektdienas pēcpusdienā, un visi lielie vīri bija tur — Frenks Kostello, Džo Adoniss, Alberts Anastasija, Lakijs Lučāno un Meijers Lanskis. Viņiem patika vērot puišeļu cīņu, bet vēl vairāk tiem patika fakts, ka viņi bija atraduši veidu, kā ar puiku palīdzību taisīt naudu.

Luī Dominiks bija septiņpadsmit gadus vecs, gadu vecāks par Toniju un piecas mārciņas smagāks. Bet viņš nebija līdzinieks Tonija Ricoli boksera meistarībai un slepkavas instinktam.

Cīņa ilga piecus raundus. Pirmais raunds jaunajam Tonijam bija viegls. Arī otro viņš uzvarēja. Un trešo. Gangsteri jau skaitīja savu naudiņu.

“Liekas, ka puika izaugs par pasaules čempionu,” Lakijs Lučāno klaigāja. “Cik daudz tu uz viņu saderēji?”

“Desmit taukšķus,” Frenks Kostello atbildēja. “Labākās izredzes, ko es varētu dabūt, būtu piecpadsmit pret vienu. Puika jau guvis reputāciju.”

Un pēkšņi notika negaidītais. Piektā raunda vidū Luī Dominiks nokautēja Toniju Ricoli ar aperkotu*. Tiesnesis sāka skaitīt… ļoti lēnām, nobažījies veroties uz publiku, kas bija gluži vai pārakmeņojusies.

“Celies kājās, tu mazais izdzimteni,” Džo Adoniss bļāva. “Celies augšā un cīnies!”

Skaitīšana turpinājās, bet pat šajā lēnajā ritmā tā tomēr sasniedza desmit. Tonijs Ricoli joprojām bija uz paklāja — nokautā.

“Maitas gabals! Viens laimīgs belziens!”

Vīri sāka skaitīt savus zaudējumus. Tie bija vareni. Džīno nesa Toniju Ricoli uz vienu no ģērbtuvēm. Tonijs turēja acis cieši aizvērtas, viņš bija nobijies, ka neatklāj to, ka viņš ir pie samaņas, un ka viņam var tikt izdarīts kaut kas briesmīgs.

Tikai tad, kad Tonijs bija nokļuvis mājās, drošībā, viņš sāka atslābt.

* Aperkots — boksā sitiens no apakšas (reci.).

“Mēs to izdarījām!” brālis sajūsmā kliedza. “Vai tu zini, cik daudz šis sasodītās naudiņas mēs iztaisījām? Gandrīz vienu tūkstoti dolāru.”

“Es nesaprotu. Es…”

“Es aizņēmos naudu no viņu pašu aizdevējiem, lai derētu uz Dominiku, un dabūju izredzes piecpadsmit pret vienu. Mēs esam bagāti.”

“Vai viņi nebūs pārskaitušies?” Tonijs jautāja. .

Džīno smaidīja. “Viņi nekad to neuzzinās.”

Nākamajā dienā, kad Tonijs Ricoli iznāca no skolas, trotuāra malā gaidīja garš, melns limuzīns. Aizmugurējā sēdeklī bija Lakijs Lučāno. Viņš pamāja puikam no mašīnas. “Sēdies iekšā!” Tonija Ricoli sirds sāka dauzīties. “Es nevaru, mister Lučāno, es kavēju…”

“Sēdies iekšā!”

Tonijs Ricoli iekāpa limuzīnā. Lakijs Lučāno pavēlēja šoferim: “Brauc apkārt kvartālam!”

Paldies Dievam, ka viņu netaisījās vest garā izbraukumā! Lučāno pagriezās pret zēnu. “Tā bija iepriekš paredzēta sakāve?” viņš tieši noprasīja.

Ricoli nosarka. “Nē, ser. Es…”

“Nekrāp mani. Cik daudz tu saņēmi par cīņu?”

“Neko, mister Lučāno. Es…”

“Es tev prasu vēlreiz. Cik daudz tu dabūji par šo iepriekš plānoto nokautu?”

Zēns raustījās. “Tūkstoš dolāru.”

Lakijs Lučāno smējās: “Tā ir cāļa barība. Bet es domāju… Cik vecs tu esi?”

“Gandrīz sešpadsmit.”

“Domāju, ka sešpadsmit gadus vecam puišelim tas nav slikti. Zini, tu izmaksāji man un maniem draugiem daudz naudas.”

"Man ļoti žēl. Es…”

“Aizmirsti to. Tu esi gaišs zēns. Tev būs nākotne.”

“Paldies.”

“Es klusēšu par to, Tonij, citādi mani draugi tev nogriezīs olas un vēl tev tās izbaros. Bet es gribu, lai tu pie manis atnāc pirmdien. Mēs abi strādāsim kopā.”

Pēc nedēļas Tonijs Ricoli jau strādāja Lakijam Lučāno. Viņš sāka kā anketu izdalītājs, tad kļuva par naudas piedzinēju. Viņš bija saprātīgs un veikls un neilgā laikā sevi pilnveidoja tik tālu, ka kļuva par Lučāno leitnantu.

Kad Lakijs Lučāno tika arestēts, notiesāts un ieslodzīts cietumā, Tonijs Ricoli palika darboties Lučāno organizācijā.

“Ģimenes” bija iesaistītas azarta spēles augļošanā, prostitūcijā un visā, kur varēja dabūt nelegālus ienākumus. Uz narkotiku tirdzniecību vispār skatījās ar nelabvēlību, bet daži no locekļiem uzstāja uz iesaistīšanos tajās, un “Ģimenes” negribīgi deva tiem atļauju pašiem nodarboties ar narkotiku pārvadāšanu.

Šī doma kļuva par māniju Tonijam Ricoli. No tā, ko bija redzējis, viņš secināja, ka cilvēki, kas nodarbojās ar narkotiku transportēšanu, bija pilnīgi neorganizēti. Viņi visi darbojas tukšgaitā. Ar smadzenēm īstā vietā un vēl muskuļiem aiz tām…

Un viņš pieņēma lēmumu.

Tonijs Ricoli nebija cilvēks, kas mestos kaut kur iekšā uz labu laimi. Viņš sāka ar to, ka lasīja absolūti visu, ko vien varēja uzzināt par heroīnu.

Heroīns ātri kļuva par narkotiku karali. Marihuāna un kokaīns nodrošināja ar “augsto” pakāpi, bet heroīns radīja pilnīgas eiforijas stāvokli, bez sāpēm, bez problēmām, bez uztraukumiem. Tie, kas bija kļuvuši par heroīna vergiem, bija gatavi pārdot visu, kas tiem pieder, nozagt visu, kas bija aizsniedzams, izdarīt jebkuru noziegumu. Heroīns kuva par viņu reliģiju, eksistences mērķi.

Turcija bija viena no vadošām zemēm, kas audzēja magones, no kurām iegūst heroīnu.

“Ģimenei” bija kontakti Turcijā, tāpēc Ricoli runāja ar Pītu Luku, vienu no galvenajiem bosiem.

“Esmu nodomājis iesaistīties,” Ricoli teica. “Bet viss, ko es darīšu, būs “Ģimenes” labā. Gribu, lai jūs to zinātu.”

“Tu esi labs zēns, Tonij.”

“Gribētu aizbraukt uz Turciju, lai iepazītos ar lietām uz vietas. Vai varat to noorganizēt?”

Vecais vīrs vilcinājās. “Es aizlikšu kādu vārdu. Bet viņi nav līdzīgi mums, Tonij. Viņiem nav morāles. Tie ir kustoņi. Ja viņi tev neticēs, viņi tevi nogalinās.”

“Es būšu uzmanīgs.”

“Esi gan!”

Pēc divām nedēļām Tonijs Ricoli bija ceļā uz Turciju.

Viņš devās uz Izmiru, Afijonu un Eskisehīru, rajoniem, kur tika audzētas magones, un sākumā Ricoli tika uzņemts ar lielu aizdomīgumu. Viņš bija svešinieks, un svešinieki te nebija gaidīti.

“Mums būs daudz kopīgu darījumu,” Ricoli teica. “Es gribētu uzmest acis magoņu laukiem.”

Plecu paraustīšana. “Es neko nezin’ ne par kādiem magoņu laukiem. Tu veltīgi tērē laik’! Brauc mājās!”

Bet Ricoli bija apņēmīgs. Notika kāds pusducis telefona sarunu un šifrētu telegrammu apmaiņa. Un beidzot Kilisā, kas atrodas uz Turcijas un Sīrijas robežas, viņam atļāva noskatīties, kā novāc opiju Karellas fermā pie viena no bagātākajiem zemes īpašniekiem.

“Es to nespēju izprast,” Tonijs teica. “Kā var iegūt heroīnu no šīs niecīgās puķītes?”

Zinātnieks, tērpies baltā virsvalkā, viņam to izskaidroja. “Ir vairākas pakāpes, mister Ricoli. Heroīns tiek sintezēts no opija, ko iegūst, apstrādājot morfīnu ar etiķskābi. Heroīns tiek iegūts no īpašas šķirnes magonēm, ko sauc par papaver somniferum, kas nozīmē miega puķe. Opijs ieguvis savu vārdu no grieķu vārda opos, kas nozīmē — sula.”

“Sapratu.”

Ražas novākšanas laikā Toniju uzaicināja apmeklēt Karellas galveno īpašumu. Katrs Karellas ģimenes loceklis bija apbruņots ar ņizgi biqak — skalpeļveida griežamo nazi, lai varētu izdarīt augā precīzu iegriezumu. Karella paskaidroja: “Magones jānoņem divdesmit četru stundu laikā — vai arī raža ir pagalam.”

čimenē bija deviņi locekļi, un katrs no tiem strādāja kā traks, lai ražu novāktu laikā. Gaiss bija pilns tvaikiem, kas radīja miegainību.

Ricoli jutās1 kā noreibis. “Uzmanies,” Karella brīdināja. “Paliec nomodā. Ja apgulsies šajā laukā, tu nekad vairs nepamodīsies.”

Dzīvojamās mājas logi un durvis tika turēti cieši aizvērti divdesmit četras stundas, kamēr novāca ražu.

Kad magones bija novāktas, Ricoli skatījās, kā “laboratorijā”, kas atradās kalnos, lipīgā baltā gumijveida masa tika pārvērsta no morfīna bāzes heroīnā.

“Ē, tad tā tas notiek?”

Karella pašūpoja galvu. “Nē, mans draugs. Tas ir tikai sākums. Pagatavot heroīnu ir vieglākā daļa. Galvenais āķis ir, kā to transportēt, lai netiktu noķerts.”

Tonijs Ricoli juta mostamies dedzīgu satraukumu. Te nu viņa prasmei jāparāda sevi. Līdz šim brīdim biznesu vadīja nemākuļi. Tagad viņš tiem parādīs, kā strādā profesionālis.

“Kā jūs to pārvietojat?”

“Ir daudz iespēju. Smagā mašīna, autobuss, vilciens, automobilis, mūlis, kamielis…”

“Kamielis?”

“Mēs mēdzām pārvadāt heroīnu metāla kapsulās kamieļa kuņģī, kamēr sargi sāka lietot metāla detektorus. Tad mēs pārgājām pie gumijas somām. Ceļojuma beigās mēs kamieļus nogalinām. Problēma ir tāda, ka kādreiz somas kamieļa iekšās pārplīst un dzīvnieki piestreipuļo robežai kā piedzērušies. Tā robežsargi uzķer.”

“Kādu ceļu jūs lietojat?”

“Dažreiz heroīna ceļš ved no Alepo, Beirutas un Stambulas līdz pat Marseļai. Dažreiz narkotikas ceļo no Stambulas uz Grieķiju, tad tālāk uz Sicīliju, cauri Korsikai un Marokai, un pāri Atlantijai.”

“Es augsti vērtēju šo sadarbību,” Ricoli sacīja. “Es par to pastāstīšu zēniem. Ir vēl viena lieta, ko gribētu lūgt.”

“Un tā būtu?”

“Es gribētu braukt līdzi nākamajai kravai.”

Iestājās ilgstoša pauze. “Tas varētu būt bīstami.”

“Es riskēšu.”

Nākamās dienas pēcpusdienā Tonijs Ricoli tika iepazīstināts ar milzīgu, lempīgu vīru, gatavo bandītu, ar grandiozām vijīgām ūsām un tankveidīgu ķermeni. “Tas ir Mustafa no Afijonas.

Turku valodā Afyon nozīmē opijs. Mustafa ir viens no mūsu visprasmīgākajiem kontrabandistiem.”

“Vienam jābūt prasmīgam,” Mustafa vienkārši teica. “Ir daudz briesmu.”

Tonijs Ricoli smīnēja. “Bet ir vērts riskēt, vai ne?”

Mustafa cienīgi teica: “Jūs runājat par naudu. Mums opijs ir kaut kas vairāk nekā naudas augs. Tas ir mistisks. Augs, kas ir vairāk nekā barība. Baltā auga sula ir Dieva dots eliksīrs, kas ir dabīgas zāles, ja to lieto mazās devās. To var apēst vai ierīvēt ādā, un tas izārstēs lielāko daļu no parastajām slimībām — gremošanas traucējumus, saaukstēšanās slimības, temperatūru, stipras sāpes, sastiepumus. Bet ir jāuzmanās. Ja jūs to paņemsiet lielās devās, tas ne tikai aizmiglos apziņu, bet arī laupīs jūsu seksuālās spējas, un nekas Turcijā nevar vairāk kaitēt vīrieša cieņai kā impotence.”.

“Pārliecinoši. Viss, ko jūs sakāt.”

Ceļojums no Afijonas sākās pusnaktī. Grupa fermeru, ejot kolonnā pa vienam, tumšajā naktī satikās ar Mustafu. Mūļi bija apkrauti ar opiju, 350 kilogrami, vairāk nekā 700 mārciņas, kas siksnām bija uzsiets septiņu brangu mūļu mugurām. Saldais, kodīgais opija aromāts kā svaiga siena smarža lidinājās gaisā virs vīriem. Apsargāt opiju darījumā ar Mustafu bija ieradušies kāds ducis fermeru. Katrs fermeris bija apbruņots ar šauteni.

“Pēdējā laikā mums jāuzmanās,” Mustafa stāstīja Ricoli. “Mūs meklē Interpols un policija. Senāk bija daudz vieglāk un jautrāk. Mēs mēdzām transportēt opiju cauri ciemam vai pilsētai melni drapētā šķirstā. Tas bija sirdi aizkustinošs skats, kad redzējām cilvēkus un policiju uz ielām paceļam cepures un salutējam, atdodot godu zārkam.”

Afijonas province atrodas Turcijas rietumu daļas centrā Sultāna kalnu pakājē uz augsta plato, ļoti nošķirta un faktiski izolēta no valsts galvenajām pilsētām.

“Šis apgabals mūsu darbam ir ļoti piemērots,” Mustafa sacīja. “Mūs nevar tik viegli atrast.”

Mūļi lēni vilkās caur neapdzīvotiem kalniem, un pēc trim dienām, pusnaktī, viņi sasniedza Turcijas—Sīrijas robežu. Tur tos sagaidīja kāda melnā tērpta sieviete. Viņa veda zirgu, kas

nesa nevainīgu miltu maisu; tā seglu ragam vaļīgā mezglā bija piesieta kaņepāju virve. Virve vilkās aiz zirga, bet, nepieskārās zemei. Tā bija gara virve divsimt pēdu garumā. Otru tās galu turēja Mustafa un viņa piecpadsmit noalgotie vīri. Viņi gāja pieplakuši zemei, ar vienu roku turoties pie virves, otrā satvēruši džutas maisu ar opiju. Katrs maiss svēra trīsdesmit piecas mārciņas. Sieviete un viņas zirgs izgāja cauri platībai, kas lamatveidīgi bija izklāta pretgājēju mīnām, bet tajā bija taka, ko bija atbrīvojis mazs aitu bariņš, kis bija dzīts cauri šai vietai jau agrāk. Ja virve nokrita zemē, tās valīgums bija signāls Mustafam un citiem, ka priekšā ir žandarmi. Ja sievieti saņēma det uz nopratināšanu, tad kontrabandisti varēja droši doties uz priekšu pāri robežai.

Viņi šķērsoja to Kilisā, robežu punktā, kas bija stipri mīnēts. Pagājuši garām teritorijai, ko kontrolēja žandarmu patruļa kontrabandisti devās iekšā trīs jūdžu platā buferjoslā, līdz viņi sasniedza tikšanās vietu, kur tos sagaidīja Sīrijas kontrabandisti. Nesēji nolika opija maisus zemē un saņēma pretī pudeli rakī*,

. ko vīri sniedza cits citam. Ricoli vēroja, kā opiju svēra, sakrāva kaudzē, sasēja un piestiprināja divpadsmit netīru Sīrijas ēzeļu līganajām mugurām. Darbs bija veikts.

Labi, Ricoli domāja. Tagad paskatīsimies, kā to dara zēni Taivānā.

Ricoli nākamā apstāšanās vieta bija Bangkoka. Kad viņa bona fides bija pārbaudīts, viņam tika atļauts uzkāpt uz taizemiešu zvejas kuģa, kas veda narkotikas, ietītas polietilēna plēvēs un sapakotas tukšās petrolejas kannās ar augšgalā piestiprinātiem riņķiem. Kad kuģi tuvojās Honkongai, kannas tika izmestas kārtīgās rindās seklā ūdenī pie Limas un Ladronu salām, kur honkongiešu zvejas laivām tās bija viegli savākt ar ķeramajiem āķiem.

“Nav slikti,” Ricoli teica. Bet ir jābūt labākam variantam.

Narkotiku audzētāji dēvēja heroīnu par “H” un “horse”**, bet Tonijam Ricoli heroīns bija zelts. Ienākumi bija galvu reibinoši.

* Turku vai. raqi — jebkuri Austrumeiropā vai Vidējos Austrumos izgatavots spirts (tulk.).

**Horse — zirgs (angļu v.).

Zemniekam, kas audzēja opija izejvielu, maksāja 350 dolārus par desmit kilogramiem, bet, kad opijs bija apstrādāts un to pārdeva Ņujorkas ielās, tā vērtība bija pieaugusi līdz 250 000 dolāriem.

Tas,ir tik vienkārši, Ricoli pārlika. Karellam bija taisnība. Stiķis ir tikt nenotvertam.

»

Tā tas bija pašā sākumā, pirms desmit gadiem. Bet tagad bija daudz grūtāk. Interpols jeb starptautiskā policija pēdējā laikā bija ierindojusi narkotiku kontrabandu sava saraksta pašā augšgalā. Visi kuģi, kas atstāja par kontrabandu aizdomās turētās ostas, pat tie, kas izskatījās tikai nedaudz aizdomīgi, tika aplenkti un pārmeklēti. Tāpēc Ricoli bija devies pie Spirosa Lambrū. Viņa flote netika turēta aizdomās. Likās neticami, ka policija varētu pārmeklēt kādu no viņa kravas kuģiem. Bet tas izdzimtenis bija viņam atteicis. Es atradīšu kādu citu ceļu, Tonijs Ricoli domāja. Bet man tas jādara ātri.

“Ketrīn, vai es jūs traucēju?”

Bija pusnakts. “Nē, Kosta. Ir patīkami dzirdēt jūsu balsi.”

“Vai viss iet, kā nākas?”

“Jā — pateicoties jums. Man patiešām patīk mans darbs.”

“Labi. Pēc pāris nedēļām es došos uz Londonu. Ilgojos jūs satikt. "Uzmanīgi. Neforsē pārāk ātri. “Gribu pārrunāt dažus ar kompānijas personālu saistītus jautājumus.”

“Jauki.”

“Nu tad ar labu nakti!”

“Ar labu nakti!”

Šoreiz viņa zvanīja viņam. “Kosta, es nezinu, ko sacīt. Medaljons ir brīnišķīgs. Jums nevajadzēja…”

“Tā ir maza dāvana piemiņai, Ketrīn. Evelīna man pateica, cik liels palīgs jūs viņai esat. Es tikai gribēju izrādīt savu atzinību.”

Tas ir tik vienkārši, Demiriss domāja. Mazas dāvaniņas un glaimi.

Vēlāk: “Mēs ar sievu šķiramies.”

Nākamā frāze: “Es esmu tik vientuļš.”

>

Aplinkus runa par kāzām un uzaicinājums braukt ar viņa jahtu uz salu. Šis šablons nekad nepievīla. Liekas, ka tas būs sevišķi uzbudinoši, Demiriss domāja, jo visam iecerēts pavisam cits noslēgums. Viņai jāmirst.

Viņš zvanīja Napoleonam Hotasam. Advokāts bija iepriecināts par tā zvanu. “Ir pagājis krietns laiciņš, Kosta. Vai viss iet labi?”

“Jā, paldies. Man nepieciešama palīdzība.”

“Protams.”

“Noelai Pāžai piederēja maza villa Rafīnā. Gribu, lai jūs to priekš manis nopērkat uz cita cilvēka vārda.”

“Protams, mēs to izdarīsim. Uzdošu kādam no sava biroja advokātiem…”

“Gribu, lai jūs pats personīgi nodarbotos ar šo jautājumu.” Iestājās pauze. “Labi. Es par to parūpēšos.”

“Paldies.”

Napoleons Hotass sēdēja, skatīdamies uz telefonu. Villa bija mīlas ligzdiņa, kurā bija norisinājusies Noelas Pāžas un Lerija Duglasa mīlas dēka. Ko gan Konstantīns Demiriss bija ieplānojis ar to darīt?

septītā nodaļa

Arsakionas Tiesa Atēnu centrālajā daļā ir liela, pelēka akmens celtne, kas aizņem visu kvartālu starp Universitātes ielu un Stradu. No trīsdesmit tiesas zālēm ēkā tikai trīs zāles ir rezervētas kriminālprocesiem, zāles Nr. 21, 30 un 33.

Tā kā bija izraisījusies milzīga interese par tiesas procesu sakarā ar Anastasijas Savalasas apsūdzību slepkavībā, tas tika sarīkots 33. zālē. Tiesas zāle bija četrdesmit pēdu plata, trīssimt pēdu gara, un sēdvietas bija sadalītas trīs blokos, kuri atradās sešas pēdas cits no cita, pa deviņiem koka soliem katrā rindā. Tiesas zāles priekšā, aiz sešu pēdu augstas sarkankoka šķērssienas, bija paaugstinājums ar augstiem atzveltnes krēsliem trijiem tiesnešiem, kas vadīja sēdi.

Paaugstinājuma priekšā atradās liecinieku katedra, maza paaugstināta platforma, kurā atradās lasāmpults, un pret tālāko sienu atradās zvērināto sols, kurā patlaban sēdēja desmit zvērinātie. Priekšā apsūdzētā solam atradās advokātu galds.

Slepkavības prāva jau bija pietiekami efektīga pati par sevi, bet īsts piиce de rйsistance* tā bija tad, ja aizstāvību vadīja Napoleons Hotass, viens no izcilākajiem krimināllietu advokātiem pasaulē. Hotass nodarbojās tikai ar slepkavību lietām, un tajās viņš parasti guva panākumus. Klīda baumas, ka viņa honorāri rēķināmi miljonos dolāru. Napoleons Hotass bija tievs, novājējis vīrietis ar lielām, bēdīgām medību suņa acīm grumbainajā sejā. Viņš ģērbās slikti, un viņa fiziskais izskats nespēja iedvest uzticību. Bet aiz viņa nenoteiktās, reizēm mulsinošās ārienes slēpās lielisks un ass prāts.

Prese aktīvi diskutēja par to, kāpēc Napoleons Hotass bija piekritis aizstāvēt šo sievieti tiesas prāvā. Likās, ka viņam nebija

* Piиce de rйsistance — šeit: gardākais kumoss (fr.).

iespēju vinnēt lietu. Tika slēgtas pat derības par to, ka šī būs Hotasa pirmā sakāve.

Pīters Demonidess, apsūdzības uzturētājs, bija mērojies spēkiem ar Hotasu jau agrāk un, lai gan viņš to negribēja atzīt pat sev, izjuta godbijību pret Hotasa prasmi. Šoreiz tomēr Demonidess juta, ka bažām maz pamata. Anastasijas Savalasas tiesas prāva bija tik klasiska, ar pierādījumiem argumentēta slepkavības lieta, cik vien iespējams.

Fakti bija vienkārši: Anastasija Savalasa bija skaista, jauna sieviete, kas bija precējusies ar bagātu vīrieti vārdā Džordžs Savalass, kas bija trīsdesmit gadus par viņu vecāks. Anastasijai bija mīlas dēka ar viņu jauno šoferi Džozefu Papasu, un, pēc aculiecinieku liecībām, vīrs bija draudējis šķirties no Anastasijas un izslēgt viņu no sava testamenta. Vakarā, kad notika slepkavība, viņa bija aizsūtījusi prom kalpus un pati sagatavojusi savam vīram pusdienas. Džordžs Savalass bija saaukstējies. Pusdienu laikā tam bija uznākusi klepus lēkme. Sieva bija viņam atnesusi pudelīti ar klepus zālēm. Savalass bija iedzēris vienu malku un nokritis beigts.

Tieša un pierādīta lieta.

Šajā agrajā rītā 33. zāle bija klausītāju pilna. Anastasija Savalasa sēdēja uz apsūdzēto sola, ģērbusies vienkāršos melnos svārkos un blūzē, bez rotām un tikai nedaudz uzkrāsojusies. Viņa bija pārsteidzoši skaista.

Prokurors Pīters Demonidess vērsās pie zvērinātiem.

“Lēdijas un džentlmeņi! Dažkārt slepkavības gadījumā tiesa ilgst trīs vai četrus mēnešus. Bet es nedomāju, ka kādam no mums jāsatraucas, ka būs te jāpavada tik ilgs laiks. Kad jūs dzirdēsiet faktus šīs lietas sakarā, esmu pārliecināts — jūs piekritīsiet bez iebildumiem, ka ir tikai viens iespējams spriedums — slepkavība atbildību pastiprinošos apstākļos. Valsts pierādīs, ka apsūdzētā tīši noslepkavoja savu vīru, jo viņš draudēja šķirties no viņas, kad viņš atklāja, ka tai ir mīlas dēka ar ģimenes šoferi. Mēs pierādīsim, ka apsūdzētajai bija iemesls, iespēja un līdzekļi, lai īstenotu savu aukstasinīgo plānu. Paldies.” Viņš atgriezās savā vietā.

Tiesas priekšsēdētājs vērsās pie Hotasa: “Vai aizstāvības advokāts ir sagatavojies savam atklātajam paziņojumam?” Napoleons Hotass lēni piecēlās kājās. “Jā, jūsu godība.” Viņš devās pie zvērināto sola nedrošā, šļūcošā gaitā. Viņš stāvēja, mirkšķinādams acis, un, kad viņš sāka runāt, šķita, it kā viņš runātu tikai sev. “Esmu dzīvojis ilgu laiku un esmu iemācījies, ka neviens vīrietis vai sieviete nevar noslēpt ļaunu dabu. Tā vienmēr parādās. Kāds dzejnieks reiz ir teicis, ka acis ir cilvēka dvēseles spogulis. Es ticu, ka tā ir taisnība. Es gribu, lai jūs, dāmas un kungi, ieskatītos apsūdzētās acīs. Nav viņas sirdi vietas slepkavībai.” Napoleons Hotass bridi stāvēja, it kā pārdomādams, vai nepateikt vēl kaut ko, tad šļūca atpakaļ uz savu vietu.

Pīteru Demonidesu pēkšņi pārņēma triumfa sajūta. Dievs Tēvs! Tas ir vājākais aizstāvības runas ievads, ko es jebkad savā dzīvē esmu dzirdējis! Vecais vīrs ir zaudējis.

“Vai prokurors ir sagatavojies izsaukt savu pirmo liecinieku?” “Jā, jūsu godība. Es gribētu aicināt Rozu Likurgosu.” Smagnēja sieviete vidējos gados piecēlās no klausītāju sola un cēli un noteikti devās uz zāles priekšu. Viņa nodeva zvērestu. “Likurgosa kundze, kāda ir jūsu nodarbošanās?”

“Esmu saimniecības vadītāja…” Viņas balss noslāpa. “Es biju Savalasa kunga saimniecības vadītāja.”

“Džordžam Savalasa kungam?”

“Jā, kungs.”

“Vai jūs nevarētu mums pastāstīt, cik ilgi bijāt nodarbināta pie Savalasa kunga?”

“Divdesmit piecus gadus.”

“Jā, tas ir ilgs laiks. Vai jūs byāt apmierināta ar savu darba devēju?”

“Viņš bija svētais.”

“Vai jūs strādājāt pie Savalasa kunga ari viņa pirmās laulības laikā?”

“Jā, kungs. Es stāvēju līdz ar viņu kapa malā, kad viņa sieva tika apbedīta.”

“Vai tas būtu pareizi sacīts, ka viņiem bija labas attiecības?” “Viņi ārkārtīgi mīlēja viens otru.”

Pīters Demonidess skatījās pāri uz Napoleonu Hotasu, gaidot viņa iebildumus par jautājumu uzdošanas veidu. Bet Hotass palika savā vietā, šķietami aizmaldījies savās domās.

Plters Demoriidess turpināja. “Vai jūs bijāt Savalasa kunga dienestā viņa otrās laulības laikā ar Anastasiju Savalasu?”

“Jā, kungs. Biju gan,” viņa nicīgi izmeta.

“Vai jūs teiktu, ka tā bija laimīga laulība?” Atkal viņš palūrēja uz Napoleonu Hotasu, bet nekādas reakcijas nebija.

“Laimīga? Nē, kungs. Viņi plēsās kā kaķis ar suni.”

“Vai bijāt aculieciniece kādai no šīm scēnām?”

“No tā jau nevarēja izvairīties. To varēja dzirdēt visā mājā, un tā ir liela māja.”

“Es pieņemu, ka šie cīniņi bija vairāk vārdiski nekā fiziski. Tas ir, vai Savalasa kungs nekad nesita savai sievai?”

“Ak, fiziski tur bija viss kārtībā. Bet bija otrādi, tā bija kundze, kas sita viņu. Savalasa kungs kļuva gados vecāks, un nabaga vīrs bija kļuvis vārs.”

“Vai patiešām jūs redzējāt Savalasa kundzi sitam savu vīru?” “Ne vienu reizi vien.” Lieciniece skatījās pāri uz Anastasiju Savalasu, un viņas balsī atspoguļojās nežēlīga apmierinātība.

“Likurgosa kundze, vakarā, kad Savalasa kungs nomira, kuri cilvēki no apkalpojošā personāla atradās mājās?”

“Neviens no mums.”

Pīters Demonidess ļāva balsī izskanēt pārsteigumam.

“Jūs sakāt, ka mājā, kas ir tik liela, nebija neviena cilvēka no personāla? Vai tad Savalasa kungs nealgoja pavāru vai istabeni… vai virssulaini?…”

“Jā, kungs. Mums viņi visi bija. Bet kundze visiem bija pateikusi, lai tajā vakarā paņemot brīvdienu. Viņa teica, ka gribot pagatavot savam vīram pusdienas pati. Izklausījās, it kā sāktos otrais medusmēnesis.” Pēdējā piezīme tika izteikta ar izsmieklu.

“Tātad Savalasa kundze atbrīvojās no visiem?”

Šoreiz tiesas priekšsēdētājs skatījās uz Napoleonu Hotasu, gaidot viņa iebildumus. Bet advokāts sēdēja, domās nogrimis.

Tiesas priekšsēdētājs pievērsās Demonidesam. “Apsūdzētājam jābeidz liecinieces uzvedināšana.”

“Es atvainojos, jūsu godība. Es pārfrāzēšu jautājumu.” Demonidess piegāja Likurgosa kundzei tuvāk. “Tas, ko jūs sakāt, nozīmē, ka vienu vakaru, kad personālam parasti vajadzēja būt mājās, Savalasa kundze pavēlēja visiem atstāt māju, lai viņa varētu palikt vienatnē ar vīru?”

“Jā, kungs. Un nabaga vīrs cieta no stipras saaukstēšanās.” “Vai Savalasa kundze bieži gatavoja pusdienas savam vīram?” Likurgosa kundze pavīpsnāja. “Viņa? Nē, kungs. Ne jau nu viņa. Viņa nekad nepielika pirkstu mājas darbiem.”

Napoleons Hotass sēdēja, klausīdamies, it kā viņš būtu tikai vērotājs.

“Paldies, Likurgosa kundze. Jūs mums daudz palīdzējāt.” Pīters Demonidess pagriezās uz Hotasa pusi, mēģinot neizrādīt savu apmierinājuma sajūtu. Likurgosa kundzes liecība bija atstājusi manāmu iespaidu uz zvērinātajiem. Viņi raidīja uz apsūdzēto nosodošus skatienus. Redzēsim, kā vecais tiks ar to galā. “Liecinieks jūsu rīcībā.”

Napoleons Hotass pacēla skatienu. “Ko? Nē, man nav jautājumu.”

Tiesas priekšsēdētājs skatījās uz viņu izbrīnīts. “Hotasa kungs… jūs negribat iztaujāt šo liecinieku?”

Napoleons Hotass piecēlās kājās. “Nē, jūsu godība. Viņa šķiet absolūti godīga sieviete.” Un viņš atkal apsēdās.

Pīters Demonidess nespēja ticēt savai veiksmei. Mans Dievs, viņš domāja, viņš pat necenšas uzsākt cīņu. Ar veco ir cauri. Demonidess jau gandrīz svinēja uzvaru.

Tiesas priekšsēdētājs pievērsās apsūdzētajam. “Jūs varat izsaukt savu nākamo liecinieku.”

“Valsts vēlētos aicināt Džozefu Papasu.”

Garš, simpātisks, jauns tumšmatis piecēlās no klausītāju sola un devās pie zvērināto sola. Viņš nodeva zvērestu.

Pīters Demonidess iesāka: “Papasa kungs, vai jūs tiesu neinformētu par savu nodarbošanos?”

“Esmu šoferis.”

“Vai šobrīd kaut kur strādājat?”

“Nē.”

“Bet līdz šim laikam jūs bijāt nodarbināts. Tas ir, jūs strādājāt līdz Džordža Savalasa nāvei.”

“Tā tas ir.”

“Cik ilgi strādājāt Savalasa ģimenē?”

“Mazliet vairāk par gadu.”

“Vai tas bija patīkams darbs?”

Džozefs Papass ar vienu aci vēroja Hotasu, gaidot, lai viņš nāk tam palīgā, bet bija tikai klusums.

“Vai tas bija patīkams darbs, Papasa kungs?”

“Viss bija kārtībā, es domāju.”

“Vai jūs saņēmāt labu algu?”

“Jā.”

“Vai tad jums nevajadzētu teikt, ka darbs bija vairāk nekā normāls? Es domāju, vai nebija vēl kādi labumi, kas nāca tam klāt? Vai jūs arī regulāri nepārgulējāt ar Savalasa kundzi?”

Džozefs Papass skatījās uz Napoleonu Hotasu, gaidot palīdzību. Bet tās nebija.

“Es… Jā, kungs. Šķiet, ka jā.”

Pīters Demonidess dega nicināšanā. “Jums šķiet, ka bijāt? Jūs esat zem zvēresta. Vai nu jums bija romāns ar vinu, vai nebija. Kā tad bija?”

Papass jutās savā sēdeklī neērti. “Mums bija romāns.” “Neskatoties uz visu to, ka jūs strādājāt viņas vīram, ka viņš bagātīgi jums maksāja un jūs dzīvojāt zem viņa jumta?”

“Jā, kungs.”

“Tas jūs neuztrauca; jūs saņēmāt Savalasa kunga naudu nedēļu pēc nedēļas un piekopāt romānu ar viņa sievu?”

“Tas nebija tikai romāns.”

Pīters Demidess veidoja lamatas rūpīgi. “Tā nebija tikai dēka? Ko jūs ar to domājat? Baidos, ka es to nesaprotu.”

“Es domāju — mēs ar Anastasiju plānojām apprecēties.” Tiesas zāli pāršalca pārsteiguma murdoņa. Zvērinātie skatījās uz apsūdzēto.

“Vai precības bija jūsu vai Savalasa kundzes ideja?”

“Mēs abi to gribējām.”

“Kas to ierosināja?”

“Domāju, ka tā bija viņa.” Viņš skatījās uz to vietu, kur sēdēja Anastasija Savalasa. Viņa atbildēja tā skatienam bez izvairīšanās.

“Atklāti runājot, Papasa kungs, es īsti neizprotu. Kā gan jūs cerējāt apprecēties? Savalasa kundzei jau bija vīrs, vai ne tā? Vai jūs plānojāt sagaidīt, kamēr viņš mirs lielā vecumā? Vai ari nāks kāds fatāls negadījums? Ko jūs īstenībā domājāt?”

Jautājumi bija tik asi, ka prokurors un visi trīs tiesneši skatījās uz Napoleonu Hotasu, gaidot, ka tūlīt kā pērkona grāviens nāks viņa protests, bet aizstāvis šķietamā steigā kaut

ko automātiski skricelēja, nepievērsdams notiekošajam nekādu uzmanību. Arī Anastasija Savalasa sāka izskatīties nobažījusies.

Pīters Demonidess steidzās izmantot izdevību. “Jūs neesat atbildējis uz manu jautājumu, Papasa kungs.” t Džozefs Papass savā krēslā neveikli sagrozījās.

“Es īsti nezinu.”

Pītera Demonidesa balss noskanēja kā pātagas cirtiens: “Tad ļaujiet man pateikt jums tieši. Savalasa kundze plānoja nogalināt savu vīru, lai dabūtu viņu nost no ceļa. Viņa zināja, ka vīrs grib no viņas šķirties un izslēgt viņu no sava testamenta un ka vina tiks atstāta bez nekā. Vīna…”

» »

“Protestēju!” Tas nenāca no Napoleona Hotasa, bet gan no tiesas priekšsēdētāja. “Jūs uzspiežat lieciniekam noteiktu teoriju.” Viņš skatījās pāri uz Napoleonu Hotasu, pārsteigts par advokāta klusēšanu. Vecais vīrs sēdēja solā, un tā acis bija pa pusei aizvērtas.

“Atvainojiet, jūsu godība.” Bet viņš zināja, ka savu ir izdarījis. Pīters Demonidess pagriezās pret Hotasu. “Liecinieks jūsu rīcībā.”

Napoleons Hotass piecēlās. “Paldies, Demonidesa kungs. Jautājumu nav.”

Visi trīs tiesneši pagriezās un neizpratnē saskatījās.

Viens no viņiem sāka runāt: “Hotasa kungs, vai jūs apzināties, ka šī būs jūsu vienīgā iespēja jautājumu krustugunīs pārbaudīt šo liecinieku?”

Napoleons Hotass pievēra acis. “Jā, jūsu godība.”

“Vai jūs tiešām negribat uzdot viņam nevienu jautājumu sakarā ar vina liecību?” j

Napoleons Hotass pavicināja gaisā roku un vārgi atbildēja: “Nē, jūsu godība.”

Tiesnesis nopūtās. “Ļoti labi. Prokurors var saukt nākamo liecinieku.”

Nākamais liecinieks bija Mihaliss Haritonidess, drukns vīrs vecumā ap sešdesmit.

Kad Haritonidess bija nodevis zvērestu, prokurors jautāja: “Vai jūs, lūdzu, neinformētu tiesu par savu nodarbošanos?”

“Jā, kungs. Es vadu hoteli.”

“Vai jūs nepateiktu hoteļa nosaukumu?”

“Argos.”

“Kur šis hotelis atrodas?”

“Korfū.”

“Gribu jums, Haritonidesa kungs, uzdot jautājumu. Vai kāds no cilvēkiem, kas atrodas šajā zālē, kādreiz ir apmeties jūsu hotelī?”

Haritonidess paskatījās apkārt un teica: “Jā, kungs. Viņš un vina.”

>

“Lai protokolētājs pieraksta, ka liecinieks norāda uz Džozefu Papasu un Anastasiju Savalasu.” Viņš pagriezās atpakaļ pie liecinieka “Vai vini apmetās jūsu viesnīcā vairāk nekā vienu reizi?”

“O, jā, kungs. Viņi tur bija vismaz sešas reizes.”

“Un viņi pavadīja nakti kopā vienā istabā?”

“Jā, kungs. Parasti viņi ieradās nedēļas nogalēs.”

“Paldies, Haritonidesa kungs.” Viņš paskatījās uz Napoleonu Hotasu. “Liecinieks jūsu rīcībā.”

“Jautājumu nav.”

Tiesas priekšsēdētājs pagriezās pret diviem pārējiem tiesnešiem, un visi trīs kādu mirkli sačukstējās.

Tiesas priekšsēdētājs skatījās uz Napoleonu Hotasu. “Jums nav jautājumu šim lieciniekam, mister Hotas?”

“Nē, jūsu godība. Es ticu šai liecība. Tas ir jauks hotelis. Pats esmu tur apmeties.”

Tiesas priekšsēdētājs krietnu brīdi skatījās uz Napoleonu Hotasu.

Tad viņš pagriezās pret prokuroru. “Valsts var izsaukt nākamo liecinieku.”

“Valsts vēlas izsaukt Dr. Vasilisu Frangeskosu.”

Garš iespaidīga izskata vīrs piecēlās un devās pie liecinieku sola. Viņam bija jāzvēr.

“Dr. Frangeskos, vai jūs nebūtu tik laipns un nepastāstītu tiesai, kādā medicīnas nozarē jūs praktizējat?”

“Esmu vispārējs praktizējošais ārsts.”

“Vai tas ir ekvivalents ģimenes ārstam?”

“To var arī tā nostādīt. Jā.”

“Cik ilgi jūs praktizējat, doktor?”

“Gandrīz trīsdesmit gadus.”

“Un jums, protams, ir licence no valsts?”

“Protams.”

“Dr. Frangeskos, vai Džordžs Savalass bija jūsu pacients?” “Jā, viņš bija.”

“Cik ilgu laiku?”

“Nedaudz vairāk par desmit gadiem.”

“Vai jūs ārstējāt Savalasa kungu ari no kādas īpašas kaites?” “Pirmo reizi, kad viņu redzēju, viņš bija pie manis atnācis, jo viņam bija augsts asinsspiediens.”

“Un jūs ārstējāt vinu no tā?”

“Jā.”

“Bet pēc tam jūs viņu redzējāt?”

“Jā, protams. Viņš pie manis nāca laiku pa laikam, kad viņam bija bronhīts vai aknu kaite — bet nekas nopietns.”

“Kad jūs pēdējo reizi redzējāt Savalasa kungu?”

“Pagājušā gada decembri.”

“Tas bija īsi pirms vina nāves.”

“Tā ir.”

“Vai viņš atnāca piejums, dakter?”

“Nē, es biju aizgājis apmeklēt viņu mājās.”

“Vai jūs parasti apmeklējat pacientus mājās?”

“Parasti ne.”

“Bet šajā gadījumā jūs izdarījāt izņēmumu?”

“Jā.”

“Kāpēc?”

Ārsts vilcinājās. “Viņš nebija tādā stāvoklī, lai nāktu uz manu kabinetu.”

“Kādā stāvoklī viņš bija?”

“Viņam bija plēstas brūces, dažas sasistas ribas un smadzeņu satricinājums.”

“Vai viņš bija cietis kādā nelaimes gadījumā?”

Dr. Frangeskoss vilcinājās. “Nē. Viņš man pateica, ka sieva viņu sasitusi.”

Klausītāji noelsās.

Tiesas priekšsēdētājs dusmīgi teica: “Hotasa kungs, vai jūs netaisāties noprotestēt šo netiešo pierādījumu pirms tā ieprotokolēšanas?”

Napoleons Hotass pacēla acis un laipni teica: “Paldies, jūsu godība. Jā, es protestēju.”

Bet, protams, ka kaitējums jau bija nodarīts. Zvērinātie tagad skatījās uz apsūdzēto ar neslēptu naidīgumu.

“Paldies, Dr. Frangeskos. Vairāk jautājumu nav.”

Pīters Demonidess pievērsās Hotasam un pašapmierināti teica: “Liecinieks jūsu rīcībā.”

“Jautājumu nav.”

* * *

Sekoja nepārtraukta liecinieku straume: istabene, kura liecināja, ka vairākkārt redzējusi Savalasa kundzi ejot šofera telpās, virssulainis, kurš apliecināja, ka bija dzirdējis Džordžu Savalasu draudot, ka šķirsies no sievas un mainīs testamentu… kaimiņi, kas bija dzirdējuši trokšņainus strīdus Savalasu pāra starpā.

Un joprojām Napoleonam Hotasam nebija jautājumu nevienam no lieciniekiem.

Tīkls ātri savilkās ap Anastasiju Savalasu.

Pīters Demonidess jau varēja just spožu uzvaru. Iztēlē viņš jau redzēja laikrakstu virsrakstus. Izskatījās, ka šis tiesas process būs īsākā slepkavības prāva vēsturē. Šis process var beigties šodien, viņš domāja. Lielais Napoleons Hotass ir sakauts.

“Es gribu palūgt Niko Mentakisa kungu pie liecinieku sola.” Mentakiss bija kalsns, nopietns jauns cilvēks ar lēnu un uzmanīgu runas veidu.

“Mister Mentakis, vai jūs nepateiktu tiesai savu nodarbošanos, lūdzu?”

“Jā, kungs. Es strādāju audzētavā.”

“Jūs aprūpējat bērnus?”

“Nē, kungs. Tā nav tāda audzētava. Mums ir koki un puķes, un visa veida augi.”

“Saprotu. Tātad jūs esat augu audzēšanas lietpratējs.” “Vajadzētu būt. Jau ilgu laiku ar to nodarbojos.”

“Un es pieņemu, ka daļa no jūsu darba varētu būt gādība par to, lai augi, ko jūs pārdodat, būtu veseli?”

“Jā, kungs. Mēs ļoti par tiem rūpējamies. Saviem pircējiem mēs nepārdodam nevienu neveselu augu. Lielākā daļa mūsu pircēju ir regulāri klienti.”

“Ar to jūs domājat, ka tie paši pircēji pie jums nāk atkal un atkal?”

“Jā, kungs.” Viņa balss skanēja lepni. “Mēs nodrošinām ar labu servisu.”

“Sakiet man, Mentakisa kungs, — vai Savalasa kundze bija viena no jūsu regulārām klientēm?”

“Jā, kungs. Savalasa kundze mīl augus un ziedus.”

Tiesas priekšsēdētājs nepacietīgi iebilda: “Demonidesa kungs, tiesa nedomā, ka šis jautājums būtu vietā. Vai jūs nevarat pāriet pie kaut kā cita vai ari…”

“Ja tiesa ļautu man pabeigt, jūsu godība. Šim lieciniekam ir loti būtiska nozīme lietā.”

>

Tiesas priekšsēdētājs skatījās uz Napoleonu Hotasu. “Hotasa kungs, vai jums nav iebildumu pret šādu jautājumu virzību?”

Napoleons pacēla skatienu un samirkšķināja acis. “Ko? Nē, jūsu godība.”

Tiesas priekšsēdētājs noskatījās uz viņu pavisam bezcerīgi un tad vērsās pie Pītera Demonidesa. “Ļoti labi. Jūs varat turpināt.”

“Mentakisa kungs, vai Savalasa kundze ieradās piejums kādā decembra dienā un stāstīja, ka viņai ir problēmas ar kādu no viņas augiem?”

“Jā, kungs. Tā bija.”

“Faktiski, vai viņa neteica, ka tie ir kukaiņu apsēsti un ka tie bojā viņas augus?”

“Jā, kungs.”

“Vai viņa jums nelūdza kaut ko, lai varētu no tiem tikt vaļā?” “Jā, kungs.”

“Vai jūs neinformētu tiesu, kas tas bija?”

“Es pārdevu viņai nedaudz antimona.”

“Vai jūs nepateiktu tiesai, kas tas īsti ir?”

“Tā ir inde, līdzīga arsēnam.”

Tiesas zālē sacēlās kņada.

y

Tiesas priekšsēdētājs uzsita ar savu āmuru. “Ja vēlreiz sacelsies troksnis, es likšu tiesas izpildītājam iztīrīt šo zāli.” Viņš pagriezās pret Pīteru Demonidesu. “Jūs varat turpināt jautājumus.”

“Tātad jūs pārdevāt viņai kādu devu antimona?”

“Jā, kungs.”

“Jūs varat apliecināt, ka tā ir nāvējoša inde? Jūs salīdzinājāt to ar arsēnu.”

“Jā, kungs. Tā ir nāvējoša.”

“Vai jūs reģistrējāt pārdošanu savā ierakstu grāmatā, kā tas paredzēts likumā, kad tiek pārdota jebkāda inde?”

“Jā, kungs.”

“Vai jūs atnesāt šīs piezīmes līdzi, Mentakisa kungs?”

“Jā, es to izdarīju.” Viņš pasniedza Pīteram Demonidesam grāmatu.

Prokurors devās pie tiesnešiem. “Jūsu godības, es vēlētos, lai šī tiek atzīmēta kā lietiskais pierādījums “A”. Viņš pagriezās pret liecinieku. “Vairāk jautājumu nav.” Viņš skatījās pāri uz Napoleonu Hotasu.

Napoleons Hotass pavērās augšup un pakratīja galvu. “Jautājumu nav.”

Pīters Demonidess dziļi ievilka elpu. Bija laiks viņa “bumbas sprādzienam”. “Tagad es gribētu iepazīstināt ar lietisko pierādījumu “B”. Viņš pagriezās ar skatienu pret zāles aizmugurējo sienu un teica tiesas izpildītājam, kas stāvēja pie durvīm: “Vai jūs to tagad neienestu iekšā, lūdzu?”

Tiesas izpildītājs izsteidzās ārā un pēc dažiem mirkļiem atgriezās, nesot uz paplātes novietotu pudeli ar klepus sīrupu. Lielākā daļa no satura trūka. Klausītāji fascinēti skatījās, kā tiesas izpildītājs pasniedza pudeli prokuroram. Pīters Demonidess nolika to uz galda zvērināto priekšā.

“Dāmas un kungi, jūs skatāties uz slepkavības ieroci. Tas ir līdzeklis, kas nogalināja Džordžu Savalasu. Tas ir klepus sīrups, ko misis Savalasa kundze iedeva savam vīram vakarā, kad viņš mira. Tajā ir antimons. Kā jau jūs zināt, upuris iedzēris dažus malkus — un pēc divdesmit minūtēm viņš jau bija miris.” Napoleons Hotass piecēlās un lēnprātīgi sacīja: “Protestēju. Prokurors nekādi nevar pierādīt, ka mirušais tika ārstēts tieši no šīs pudeles.”

Pīters Demonidess aizcirta lamatas ciet. “Neskatoties uz lielo respektu pret manu izglītoto kolēģi, Savalasa kundze pati atzina, ka tajā vakarā, kad viņš mira, viņa iedeva savam vīram klepus lēkmes laikā tieši šo sīrupu. Policija to turēja aiz atslēgas, līdz tas tika atgādāts uz tiesu pirms dažām minūtēm. Izmeklētājs bija liecinājis, ka Džordžs Savalass miris no saindēšanās ar antimonu. Šajā klepus sīrupā ir antimons.” Viņš skatījās uz Napoleonu Hotasu izaicinoši.

Napoleons Hotass pakratīja galvu, it kā pieņemdams sakāvi. “Tad man jāatzīst, ka šaubu nav.”

Pīters Demonidess triumfēdams sacīja: “Nekādu. Paldies jums, Hotasa kungs. Apsūdzība apstādina šo lietu.”

Tiesas priekšsēdētājs vērsās pie Napoleona Hotasa: “Vai aizstāvība ir gatava kopsavilkumam?”

Napoleons Hotass piecēlās. “Jā, jūsu godība.” Viņš stāvēja labi ilgi. Tad viņš lēnām steberēja uz priekšu. Viņš apstājās zvērināto sola priekšā, kasīdams galvu, it kā mēģinot izdomāt, ko lai viņš saka. Kad viņš beidzot sāka, viņš runāja lēnām, meklējot vārdus.

“Pieņemu, ka daži no jums brīnīsies, kāpēc es neiztaujāju krustugunīs nevienu no lieciniekiem. Patiesību sakot, es domāju, ka Demonidesa kungs šeit tik labi uzstājās, ka man nebija nepieciešams uzdot tiem kādus jautājumus.”

Tas muļķis visu izdara manā vietā, Pīters Demonidess līksmi nodomāja.

Uz mirkli Napoleons Hotass pagriezās, lai paskatītos uz pudeli ar klepus sīrupu, tad atkal pievērsās zvērinātajiem. “Visi liecinieki izskatījās ļoti godīgi. Taču viņi nekā nepierādīja, vai ne? Tas, ko es domāju, ir…” Viņš pašūpoja galvu. “Kad jūs visu to, ko sacīja liecinieki, apvienojat, tad iznāk tikai sekojošais: jauna, skaista meitene ir apprecējusies ar vecu vīru, kurš, iespējams, nevar viņu apmierināt seksuāli.” Viņš pamāja uz Džozefa Papasa pusi. “Tāpēc viņa atrada jaunu vīrieti, kas var. Bet tik daudz mēs visi zinājām no laikrakstiem, vai ne? Šajā romānā nav nekā slēpta. Visa pasaule par to zināja. Tas bija aprakstīts katrā tenku lapā visā pasaulē. Mēs nevarētu atzīt par labu viņas uzvedību, dāmas un kungi, bet Anastasija Savalasa netiek tiesāta par laulības pārkāpšanu. Viņa netiek tiesāta tāpēc, ka viņai bija normālas seksuālas vajadzības tāpat kā katrai jaunai sievietei. Nē, šeit viņa tiek tiesāta par slepkavību.” Viņš pagriezās un vēlreiz paskatījās uz pudeli, it kā tā viņu fascinētu.

Lai jau vecais vīrs murgo tālāk, Pīters Demonidess nodomāja. Viņš paskatījās uz pulksteni pie tiesas zāles sienas. Bija bez piecām minūtēm divpadsmit. Zvērinātie vienmēr dienas vidū pasludina pārtraukumu. Vecais muļķis nebūs spējīgs pabeigt kopsavilkumu. Viņš pat nebija pietiekami slīpēts, lai sagaidītu,

kamēr tiesas process atsākas atkal. Kāpēc es vienmēr no viņa baidījos? — Pīters Demonidess brīnījās.

Napoleons Hotass nesakarīgi stāstīja tālāk. “Izanalizēsim liecības kopā, vai mēs to nevarētu? Daži Savalasa kundzes augi slimoja, un viņa pietiekami par tiem bija norūpējusies, lai vēlētos tos glābt. Viņa devās pie Mentakisa kunga, augu eksperta, kurš ieteica viņai lietot antimonu. Tādējādi viņa sekoja tā ieteikumam. Vai jūs saucat to par slepkavību? Es noteikti ne. Un tad vēl ir saimniecības vadītājas liecības, kura apgalvoja, ka Savalasa kundze aizsūtījusi visus kalpotājus prom, jo pati taisījās pagatavot vīram medusmēneša pusdienas. Es domāju, ka patiesība ir tā, ka saimniecības vadītāja, iespējams, bija pa pusei samīlējusies Savalasa kungā. Jūs nestrādātu pie vīrieša divdesmit piecus gadus, ja vien jums nebūtu pietiekami dziļas jūtas pret viņu. Viņa ienīda Anastasiju Savalasu. Vai jūs to nesapratāt no viņas toņa?” Hotass īsi noklepojās, iztīrīdams rīkli. “Tādējādi pieņemsim, ka apsūdzētā dziļi savā sirdi patiešām mīlēja savu vīru un izmisīgi centās izpildīt laulību pienākumu. Kā sievietes izrāda mīlu pret vīriešiem? Es domāju, ka viens no visparastākajiem veidiem ir gatavot viņam ēdienu. Vai tā nav mīlestības forma? Domāju, ka tā ir.” Viņš pagriezās, lai atkal paskatītos uz pudeli. “Un vai otrs veids nav pievērsties viņam, kad viņš ir slims, — tātad rūpēdamās veselībā un slimībā?”

Pulkstenis pie sienas rādīja bez vienas minūtes divpadsmit. “Dāmas un kungi, es jau jums lūdzu pirms šī procesa sākšanās ieskatīties šīs sievietes sejā. Tā nav slepkavas seja. Tās nav slepkavas acis.”

Pīters Demonidess vēroja, kā zvērinātie skatās uz apsūdzēto. Viņš vēl nekad nebija redzējis tik atklātu naidīgumu. Viņam zvērinātie bija kabatā.

“Likumi ir ļoti skaidri, dāmas un kungi. Kā jūs informēs mū3u godājamie tiesneši, tad, lai pasludinātu apsūdzēto par vainīgu, nedrīkst būt nekādu šaubu par apsūdzētās vainu. Nekādu.” Napoleons Hotass gribēja turpināt, bet viņam atkal uznāca klepus, un viņš izņēma no kabatas mutautu, lai aizliktu mutei priekšā. Tad viņš aizgāja līdz sīrupa pudelei, kas stāvēja zvērināto priekšā. “Runājot par šo lietu, prokurors īstenībā neko nav pierādījis, vai ne? Izņemot to, ka šī ir tā pudele, ko Savalasa

kundze iedeva savam vīram. Patiesība ir tā, ka šī lieta vispār neeksistē.” Kad viņš pabeidza teikumu, tam uznāca klepus lēkme. Nedomādams, ko dara, viņš paņēma pudeli ar pretklepus zālēm, atskrūvēja vāciņu, piecēla pudeli pie lūpām un ieņēma lielu malku. Visi tiesas zālē skatījās, bailēs pamiruši, un šausmās noelsās.

Tiesas zālē sacēlās īsta kņada.

Tiesas priekšsēdētājs brīdinot teica: “Hotasa kungs…”

Napoleons Hotass ieņēma otru malku. “Prokurora lieta ir ņirgāšanās par taisnību. Džordžs Savalass nenomira no šīs sievietes rokas. Aizstāvība beidz savu lietu.”

Pulkstenis nosita divpadsmit. Tiesas izpildītājs steidzās pie tiesas priekšsēdētāja un kaut ko pačukstēja.

Tiesas priekšsēdētājs uzsita ar savu āmuru. “Mieru! Mieru! Mēs pasludinām pārtraukumu. Zvērinātie atpūtīsies un mēģinās vienoties par spriedumu. Lietas izskatīšana atsāksies divos.”

Pīters Demonidess stāvēja kā pienaglots. Kāds bija apmainījis pudeles! Bet nē, tas bija neiespējami. Lietiskais pierādījums tika visu laiku apsargāts. Vai patalogs būtu varējis tik briesmīgi kļūdīties? Demonidess pagriezās, lai runātu ar savu asistentu, un, kad viņš pārlaida acis apkārt, lai ieraudzītu Napoleonu Hotasu, tas jau bija pazudis.

Pulksten divos, kad lietas izskatīšana atsākās, zvērinātie lēni ienāca zālē un ieņēma savas vietas. Napoleona Hotasa nebija. Tas kuņas dēls ir miris, Pīters Demonidess nodomāja.

Un, tikko viņš bija tā nodomājis, Napoleons Hotass ienāca pa durvīm spirgts un vesels. Tiesas zālē visi pagriezās, lai

noskatītos, kā viņš aiziet uz savu vietu.

Tiesas priekšsēdētājs sacīja: “Zvērināto dāmas un kungi, vai jūs esat vienojušies par spriedumu?”

Piecēlās zvērināto priekšsēdētājs. “Jā, esam, jūsu godība. Mūsu spriedums ir, ka apsūdzētā nav vainīga.”

No klausītāju puses atskanēja spontāna aplausu vētra.

Pīters Demonidess juta, ka nobāl. Tas izdzimtenis man to vēlreiz nodarīja, viņš domāja. Viņš pacēla acis un redzēja, ka Napoleons Hotass to smīnēdams vēroja.

ASTOTĀ NODAĻA

Firma “Tritsiss un Tritsiss” nepārprotami bija visrespektablākā juridiskā firma Grieķijā. Tās dibinātāji jau sen bija pensijā, un firma tagad piederēja Napoleonam Hotasam. Tajā darbojās vairāki kompanjoni, bet Hotass bija viņu vadošais ģēnijs. Ja gadījās, ka slepkavībā tika apsūdzēti bagātnieki, viņu cerības vienmēr saistījās tikai ar Napoleonu Hotasu. Viņa panākumi bija fenomenāli. Visus darbības gadus, aizstāvot personas, kas apsūdzētas smagos kriminālnoziegumos, Hotass bija guvis panākumu pēc panākuma. Pēdējā prāva pret Anastasiju Savalasu bija radusi atbalsi visas pasaules presē. Hotass bija varējis aizstāvēt savu klienti lietā, ko visi uzskatīja par tīri nostrādātu slepkavību, un bija guvis efektīgu uzvaru. Tās dēļ viņš bija milzīgi riskējis, bet viņš zināja, ka tas bija vienīgais ceļš, kā varēja paglābt savas klientes dzīvību.

Viņš pie sevis smaidīja, kad atsauca atmiņā zvērināto sejas pēc tam, kad viņš bija iedzēris saindētā klepus sīrupa malku. Viņš bija ļoti rūpīgi aprēķinājis savas uzstāšanās laiku, lai viņš tiktu pārtraukts tieši divpadsmitos. Tas bija visa atrisinājums. Ja tiesneši būtu mainījuši ierasto kārtību un prāva ievilktos pāri divpadsmitiem… Viņš nodrebēja, iedomājoties, kas tad būtu varējis notikt.

Un tā jau arī bija, ka sīka, negaidīta aizkavēšanās viņam gandrīz bija maksājusi dzīvību. Pēc pārtraukuma pasludināšanas, kad Hotass steidzās prom pa koridoru, viņu apstādināja grupa reportieru, aizšķērsojot ceļu.

“Hotasa kungs, kā jūs zinājāt, ka klepus sīrups nebija saindēts?…”

“Vai jūs varat paskaidrot, kā…”

“Vai jūs domājat, ka kāds samainīja pudeles?”

“Vai Anastasijai Savalasai ir…”

“Atvainojiet., kungi. Baidos, ka man papriekš jāatbild dabiskajam aicinājumam. Labprāt atbildēšu uz jūsu jautājumiem vēlāk.”

Viņš steidzās uz vīriešu tualeti koridora galā. Uzraksts uz durvīm vēstīja: Nedarbojas.

Kāds no reportieriem teica: “Man liekas, ka jums jāmeklē cita vīriešu tualete.”

Napoleons Hotass pasmīnēja: “Baidos, ka vairs ilgāk nevaru gaidīt.” Vmš pagrūda vaļā durvis, iegāja iekšā un tās aiz sevis aizslēdza.

Brigāde bija iekšā un jau gaidīja. Ārsts pārmetoši teica: “Es jau gandrīz sāku uztraukties. Antimons iedarbojas ātri.” Viņš enerģiski pavēlēja asistentam: “Sagatavojiet kuņģa pumpi.”

“Labi, dakter.”

Ārsts pagriezās pret Napoleonu Hotasu. “Gulieties uz grīdas. Liekas, ka tas būs nepatīkami.”

“Ja ņemam vērā alternatīvu,” Napoleons Hotass pasmīnēja, “esmu pārliecināts, ka šo es ļaunā neņemšu.”

Napoleona Hotasa honorārs par Anastasijas Savalasas dzīvības glābšanu bija viens miljons dolāru, un tas tika noguldīts kādas Šveices bankas rēķinā. Hotasam piederēja pilij līdzīga māja Kolonaraji — skaistā Atēnu savrupnamu rajonā, villa Korfu salā un dzīvoklis Parīzē, Foša avēnijā.

Visumā Napoleonam Hotasam bija pilnīgs pamats būt apmierinātam ar dzīvi. Pie viņa horizonta vīdēja tikai viens traucējošs mākonis.

Viņa vārds bija Frederiks Stavross, un viņš bija jaunākais “Tritsiss un Tritsiss” loceklis. Pārējie firmas advokāti nepārtraukti sūdzējās par Stavrosu.

“Viņš ir otrās šķiras advokāts, Napoleon. Šai firmai viņš neder…”

“Stavross gandrīz izgāza manu lietu. Viņš ir muļķis…”

“Vai jūs dzirdējāt, ko Stavross vakar izstrādāja tiesā? Tienesis gandrīz izmeta viņu ārā…”

“Nolādēts, kāpēc jūs šo zēnu Stavrosu neatlaižat no darba? Viņš šeit ir kā piektais ritenis. Mums viņš nav vajadzīgs. Un viņš iedragā mūsu reputāciju.”

Napoleons Hotass to zināja tikpat labi. Un viņam tā vien gribējās teikt skaidru patiesību: es nevaru viņu atlaist. Bet viss, ko viņš pateica, bija: “Dodiet viņam izdevību. Gan jau Stavross strādās labi.”

Un tas bija vienīgais, ko partneri varēja no viņa izdabūt.

Kāds filozofs reiz teicis: “Uzmanieties ar savām vēlmēm — tās var piepildīties.”

Frederiks Stavross, “Tritsiss un Tritsiss” firmas jaunākais partneris, bija piepildījis savu vēlmi, un tā bija padarījusi viņu par visnožēlojamāko cilvēku zemes virsū. Viņš nespēja ne gulēt, ne ēst un strauji bija zaudējis svaru.

“Tev jāiet pie ārsta, Frederik,” viņa sieva uzstāja. “Tu izskaties šausmīgi.”

“Nē, es… Tas neko labu nedos.”

Viņš zināja, ka tas sliktums, kas viņu māca nost, bija tāds, ko neviens ārsts nevarēja izārstēt. Viņu galināja nost viņa sirdsapziņa.

Frederiks Stavross bija mērķtiecīgs jauns vīrietis — dedzīgs, godkārīgs un ar tieksmi uz idealizāciju. Gadiem ilgi viņš bija strādājis noplukušā kantori nabadzīgā Atēnu daļā Monastiraki, cīnoties par trūcīgiem klientiem un bieži strādājot bez atalgojuma. Kad viņš sastapa Napoleonu Hotasu, viņa dzīve izmainījās vienā naktī.

Pirms gada Stavross bija aizstāvējis Leriju Duglasu prāvā, kurā viņš kopā ar Noelu Pāžu tika tiesāts par Duglasa sievas Ketrinas nogalināšanu. Napoleonu Hotasu savas mīļākās aizstāvībai bija nolīdzis ietekmīgais Konstantīns Demiriss. No sākuma Stavross bija laimīgs un ļāva Hotasam gādāt par abiem aizstāvamajiem. Viņš izjuta godbijību pret lielisko advokātu.

“Tev jāredz Hotass darbībā,” viņš mēdza teikt savai sievai. “Šis vīrs ir nepārspējams. Kā man gribētos vienā jaukā dienā kļūt par viņa firmas darbinieku.”

Kad tiesas prāva tuvojās beigām, tajā iestājās negaidīts pavērsiens. Smaidīgais Napoleons Hotass sapulcināja Noelu Pāžu, Leriju Duglasu un Frederiku Stavrosu atsevišķā kabinetā.

Hotass teica Stavrosam: “Man tikko bija pārrunas ar tiesnešiem. Ja apsūdzētie ir ar mieru atzīt sevi par vainīgiem,

tiesneši piekrīt dot katram piecu gadu ilgu cietumsodu, no kuriem četri būs nosacīti. Īstenībā viņiem tur nevajadzēs atrasties vairāk par sešiem mēnešiem. Viņš pievērsās Lerijam. “Tā kā jūs esat amerikānis, mister Duglas, jūs izsūtīs. Jums nekad nebūs ļauts atgriezties Grieķijā.”

Noela Pāža un Lerijs Duglass dedzīgi piekrita atzīt savu vainu tiesā. Pēc piecpadsmit minūtēm, kad apsūdzētie un viņu advokāti stāvēja tiesas priekšā, tiesas priekšsēdētājs teica: “Grieķijas tiesa nekad nepiespriež nāvessodu lietās, kur slepkavība pierādījumu trūkumu dēļ nav tikusi pilnīgi pierādīta. Tāpēc es un mani kolēģi, vaļsirdīgi runājot, esam patiešām pārsteigti, ka apsūdzētie atzina savu vainu prāvas vidū… Es paziņoju, ka šiem diviem apsūdzētajiem — Noelai Pāžai un Laurensam Duglasam — tiek piespriests nāvessods nošaujot. Tas jāizpilda deviņdesmit dienu laikā, skaitot no šīs dienas.” Un tikai tajā brīdī Stavross saprata, ka Napoleons Hotass bija viņus visus apvedis ap stūri. Par to nebija šaubu. Konstantīns Demiriss bija noalgojis Napoleonu Hotasu nevis tādēļ, lai aizstāvētu Noelu Pāžu, bet lai būtu drošs, ka viņa tiks notiesāta uz nāvi. Tā bija Demirisa atmaksa sievietei, kas to bija nodevusi. Stavross, pats to nenojauzdams, bija bijis līdzdalībnieks aukstasinīgā sazvērestībā.

Es nevaru ļaut tam notikt, Stavross domāja. Es iešu un izstāstīšu tiesas priekšsēdētājam, ko Hotass izdarīja, un spriedums tiks mainīts.

Un tad pie Stavrosa bija pienācis Napoleons Hotass un teicis: “Ja jūs rīt esat brīvs, kāpēc gan jums neatnākt pie manis un mums kopā neieturēt lenču, Frederik? Gribētu, lai jūs iepazītos ar maniem partneriem…”

Pēc četrām nedēļām Fredetiks Stavross bija pilntiesīgs partneris izcilu reputāciju guvušajā firmā “Tritsiss un Tritsiss” ar lielu biroju un ievērojamu algu. Viņš bija pārdevis savu dvēseli velnam. Taču viņš drīz vien bija sapratis, ka šāds līgums viņam nav panesams. Es tā nevaru turpināt.

Viņš nespēja nokratīt savu lielo vainas apziņu. Esmu slepkava, viņš domāja.

Frederiks Stavross mocījās ar savu dilemmu, līdz beidzot pieņēma lēmumu.

Kādu dienu agri no rīta viņš ienāca Napoleona Hotasa kabinetā. “ Leon…”

“Mans Dievs, cilvēk, jūs izskatāties šausmīgi,” Napoleons Hotass sacīja. “Kāpēc gan jums nepaņemt mazu atvaļinājumu, Frederik? Tas jums nāks tikai par labu.”

Bet Stavross zināja, ka tas viņa problēmai nebūs nekāds atrisinājums. “Leon, esmu ļoti pateicīgs jums par visu, ko manā labā esat darījis, bet es… es nevaru šeit palikt.”

Hotass skatījās uz viņu pārsteigts. “Par ko jūs runājat? Jūs strādājat labi.”

“Nē. Es — es esmu salauzts.”

“Salauzts? Es nesaprotu — par ko jūs raizējaties?”

Frederiks Stavross neticīgi skatījās viņā. “Tas… tas, ko jūs un es izdarījām ar Noelu Pāžu un Leriju Duglasu. Vai jūs… vai jūs nejūtat nekādu vainu?”

Hotasa acis samiedzās. Uzmanīgi. “Frederik, dažreiz taisnībai jākalpo pa aplinkus ceļiem.” Napoleons Hotass smaidīja. “Ticiet man, mums nav ko sev pārmest. Viņi bija vainīgi.”

“Mēs viņus notiesājām uz nāvi. Mēs apmuļķojām viņus. Es nevaru ar to ilgāk dzīvot. Man ļoti žēl. Es iesniegšu atlūgumu. Es te palikšu tikai līdz mēneša beigām.”

“Es nepieņemšu jūsu atlūgumu,” Hotass stingri teica. “Kāpēc gan jums neizdarīt tā, kā es ieteicu, — paņemt atvaļinājumu un…”

“Nē, es nekad nevarēšu šeit būt laimīgs, zinot to, ko es zinu. Man ļoti žēl.”

Napoleons Hotass viņu pētīja ar stingru skatienu. “Vai jūs vismaz apjēdzat, ko jūs darāt? Jūs aizmetat prom brīnišķīgu karjeru… jūsu dzīvi.”

“Nē. Es glābju savu dzīvi.”

“Tātad jūs pilnīgi noteikti esat to izlēmis?”

“Jā. Man patiešām žēl, Leon. Bet jums nav jāuztraucas. Es nekad neizpaudīšu to, kas noticis.” Viņš pagriezās un izgāja no kabineta.

Napoleons Hotass ilgu laiku sēdēja pie galda, iegrimis domās. Beidzot viņš izlēma. Viņš paņēma telefonu un uzgrieza numuru.

“Vai jūs nepateiktu misteram Demirisam, ka man viņš šopēcpusdien jāsastop. Sakiet viņam, ka tas ir neatliekami.”

Četros pēcpusdienā Napoleons Hotass sēdēja Konstantīna Demirisa kabinetā.

“Kādas problēmas, Leon?” Demiriss jautāja.

“Var būt, ka tā nav problēma,” Hotass uzmanīgi atbildēja, “bet es domāju, būs labāk, ja es jūs informēšu, kā Frederiks Stavross šorīt ieradās pie manis. Viņš ir nolēmis atstāt firmu.” “Stavross? Lerija Duglasa advokāts? Ak tā?”

“Izskatās, ka viņu moka sirdsapziņa.”

Iestājās smags klusums.

“Saprotu.”

“Viņš apsolījās nekad nestāstīt to, kas — kas tajā dienā notika tiesā.”’

“Vai jūs viņam ticat?”

“Jā. Taisnību sakot, patiešām, Kosta.”

Konstantīns Demiriss smaidīja. “Tad labi. Mums nav par ko uztraukties, vai ne?”

Napoleons Hotass piecēlās atvieglots. “Uzskatu, ka ne. Es tikai domāju, ka jums tas jāzina.”

“Pareizi darījāt, ka man izstāstījāt. Vai nākošnedēļ varēsiet kopā ar mani paēst pusdienas?”

“Protams.”

“Piezvanīšu jums, un mēs kaut ko noorganizēsim.”

“Paldies jums, Kosta.”

Piektdienas vēlā pēcpusdienā senā Kaprikareas baznīca Atēnu centrā, likās, bija pilna klusuma, miera un mierinājuma. Stūrī, līdzās altārim, Frederiks Stavross nometās ceļos tēva Konstantīna priekšā. Priesteris pārklāja drānu Stavrosa galvai. “Esmu grēkojis, tēvs. Man nav piedošanas.”

“Cilvēka lielākā nelaime ir tā, ka viņš domā, ka ir tikai cilvēks. Kādi ir tavi grēki?”

“Esmu slepkava.”

“Vai tu esi nogalinājis?”

“Jā, tēvs. Es nezinu, ko man darīt, lai vainu izpirktu.” “Dievs zina, ko darīt. Mēs pajautāsim Viņam.”

“Es ļāvos godkārības un alkatības kārdinājumam. Tas notika pirms gada. Es aizstāvēju cilvēku, kas tika apsūdzēts slepkavībā. Tiesas process ritēja veiksmīgi. Un tad Napoleons Hotass…”

Kad Frederiks Stavross pēc pusstundas atstāja baznīcu, viņš jutās kā pilnīgi cits cilvēks. Bija tā, it kā milzīgs slogs būtu novēlies no viņa pleciem. Pēc šī gadsimtiem vecā grēksūdzes rituāla viņš sajutās atvieglots. Viņš bija izstāstījis priesterim visu, un pirmo reizi kopš šausmīgās dienas viņš jutās kā izdziedināts.

Sākšu jaunu dzīvi. Es došos uz citu pilsētu un sākšu no gala. Centīšos kaut kā izpirkt šausmīgo darbu, ko esmu pastrādājis. Paldies tev, tēvs, ka devi man vēl vienu iespēju.

Bija jau satumsis, un Ermosa Skvēra centrs bija gandrīz pilnīgi tukšs. Kad Frederiks Stavross sasniedza ielas stūri, iedegās zaļā gaisma, un viņš sāka šķērsot ielu. Kad viņš bija sasniedzis ielas vidu, no kalna lejā traucās melns limuzīns ar neieslēgtām gaismām, līdzīgi milzīgam, trulam briesmonim, tēmējot tieši viņam virsū. Stavross skatījās kā sasalis. Bija jau par vēlu, lai atlēktu malā. Atskanēja apdullinoša rūkoņa, un Stavross juta, kā viņa ķermenis tiek samalts un sašķelts gabalos. Vienu mirkli bija mokošas sāpes, un tad iestājās tumsa.

Napoleons Hotass cēlās agri. Viņam patika rīta stundu vientulības brīži, pirms viņu sāka apņemt dienas smagums. Viņš vienmēr brokastoja viens un pie maltītes lasīja rīta laikrakstu. Šajā rītā bija vairākas interesantas informācijas. Premjers Temistokls Sofuliss nodibinājis jaunu piecu partiju koalīcijas kabinetu. Man jāaizsūta viņam apsveikums. Tika paziņots, ka ķīniešu komunistu spēki ir sasnieguši Janczi upes ziemeļu krastu. Harijs Trumens un Albēns Bārklijs bya inaugurēti kā Savienoto Valstu prezidents un viceprezidents. Napoleons Hotass pāršķīra otro lapaspusi, un viņa asinis sastinga. Ziņa, kas piesaistīja viņa uzmanību, vēstīja:

“Vakarvakarā, iznākot no Kaprikareas baznīcas, tika aizķerts un sabraukts Frederiks Stavrosa kungs, viens no respektablās firmas “Tritsiss un Tritsiss” partneriem. Autovadītājs no notikuma vietas aizbēdzis. Pēc aculiecinieku stāstījuma,

transporta līdzeklis bijis melns limuzīns bez numura. Stavrosa kungs bija ievērojama figūra sensacionālajā Noelas Pāžas un Lerija Duglasa tiesas prāvā. Viņš bija Lerija Duglasa advokāts

Napoleons Hotass pārtrauca lasīt. Viņš sēdēja krēslā kā sastindzis, aizmirsis par brokastīm. Nelaimes gadījums. Vai tas bija nelaimes gadījums? Konstantins Demiriss bija viņam teicis, ka nav par ko uztraukties. Bet pārāk daudz cilvēku bija kļūdījušies, vērtējot Demirisu pēc acumirkļa iespaida.

Hotass pasniedzās pēc telefona klausules un zvanīja Konstantīnam Demirisam. Sekretāre viņu savienoja. “Vai jūs jau esat izlasījis rīta laikrakstus?” Hotass jautāja.

“Nē, neesmu. Kas tur ir?”

“Frederiks Stavross ir miris.”

“Ko?” Tas bija pārsteiguma kliedziens. “Par ko jūs runājat?”

“Viņš ticis sabraukts vakarvakarā, un autovadītājs no notikuma vietas aizbēdzis.”

“Mans Dievs! Man ļoti žēl, Leon. Vai jūs jau esat noķēruši šoferi?”

“Nē, vēl ne.”

“Varbūt man izdarīt lielāku spiedienu uz policiju. Neviens šodien nevar būt īsti drošs. Starp citu, vai ceturtdiena jums būtu piemērota mūsu pusdienām?”

“Jauki.”

“Tad tas ir norunāts.”

Napoleons Hotass bija eksperts prasmē lasīt zemtekstus. Konstantīns Demiriss bija neviltoti pārsteigts. Viņam ar Stavrosa nāvi nav nekāda sakara, Hotass nosprieda.

***

Nākamajā rītā Napoleons Hotass iebrauca sava ofisa ēkas privātajā garāžā un novietoja savu mašīnu. Kad viņš devās uz lifta pusi, no ēnas iznira jauns vīrietis.

“Vai jums ir sērkociņi?”

Hotasa smadzenēs iedarbojās brīdinājuma signāls. Vīrietis bija svešinieks, un viņam šajā garāžā nevajadzēja būt.

“Protams.” Nedomādams tajā pašā mirklī Hotass svieda savu ādas portfeli vīrietim sejā.

Svešinieks no sāpēm iebļāvās: “Tu izdzimteni!” Viņš iegrūda roku kabatā un izrāva šaujamo ar klusinātāju.

“Hei! Kas tur notiek?” kāda balss sauca. Formā tērpies sargs skrēja uz viņu pusi.

Svešinieks vienu mirkli vilcinājās, tad skrēja uz atvērto durvju pusi.

Sargs pieskrēja pie Hotasa. “Vai ar jums viss kārtībā, Hotasa kungs?”

“Ak… jā.” Napoleons Hotass juta, ka cīnās pēc elpas. “Ar mani viss kārtībā.”

“Ko viņš taisījās darīt?”

Napoleons Hotass lēni atbildēja: “Neesmu īsti pārliecināts.”

Tā varēja būt nejauša sagadīšanās, Hotass centās sev iestāstīt, sēzdamies pie galda. Iespējams, ka šis vīrietis vienkārši gribēja mani aplaupīt. Bet neviens nelietotu šaujamo ar klusinātāju, lai kādu aplaupītu. Nē, viņš grasījās mani nogalināt. Un Konstantīns Demiriss būtu tikpat pārsteigti šokēts kā par Frederika Stavrosa nāvi.

Man vajadzēja to uzreiz saprast, Hotass domāja. Demiriss nav tas cilvēks, kas ies riskēt. Viņš nevar atļauties atstāt kādu vaļēju galu. Labi, arī Demirisa kungu gaidīs pārsteigums.

No iekšējā telefona atskanēja Napoleona Hotasa sekretāres balss: “Hotasa kungs, jums jābūt tiesā pēc trīsdesmit minūtēm.”

Šodien bija viņa kopsavilkums sērijveida slepkavību lietā, bet Hotass bija pārāk satraukts, lai parādītos tiesas zālē. “Piezvaniet tiesnesim un paskaidrojiet, ka esmu slims. Palūdziet vienu no partneriem mani aizvietot. Vairāk nevienu zvanu.”

Viņš paņēma no galda magnetofonu un kādu laiku sēdēja, domās nogrimis. Tad viņš sāka runāt.

Jau agri tās pašas dienas pēcpusdienā Napoleons Hotass ieradās valsts prokurora Pītera Demonidesa kabinetā, nesdams manilas konvertu. Sekretāre uzreiz viņu pazina.

“Labdien, Hotasa kungs. Vai es varu jums palīdzēt?”

“Gribu satikt Demonidesa kungu.”

“Viņš ir sapulcē. Vai jums bija nozīmēta tikšanās?”

“Nē. Vai jūs, lūdzu, nepateiktu viņam, ka esmu šeit un ka lieta ir loti steidzama?”

9

“Jā, protams.”

Pēc piecpadsmit minūtēm Napoleons Hotass tika ielaists prokurora kabinetā.

“Nu,” Demonidess teica, “Muhameds nāk pie kalna. Ar ko varu pakalpot? Vai rīkosim mazas pārrunas, kas attiecas uz šo pēcpusdienu?”

“Nē. Tam ir tīri personīgs iemesls, Pīter.”

“Apsēdieties, Leon!”

Kad abi vīrieši bija apsēdušies, Hotass teica: “Es gribu pie jums atstāt aploksni. Tā ir aizzīmogota un atverama tikai tajā gadījumā, ja es pēkšņi mirstu.”

Pīters Demonidess viņu ziņkārīgi nopētīja: “Vai jūs paredzat, ka jums kaut kas var notikt?”

“Pilnīgi iespējams.”

“Saprotu. Vai kāds no jūsu nepateicīgajiem klientiem?”

“Tas nav tik būtiski, kurš. Jūs esat vienīgais, kam es varu uzticēties. Vai šo te jūs varat nolikt kaut kur drošībā, kur neviens tai nevar tikt klāt?”

“Protams,” viņš pieliecās. “Jūs izskatāties nobijies.”

“Tāds es arī esmu.”

“Vai nevēlaties saņemt no manas iestādes puses kādu aizsardzību? Es varētu sūtīt jums līdzi kādu policistu.”

Hotass uzsita aploksnei. “Te ir vienīgā aizsardzība, kas man nepieciešama.”

“Labi. Ja jūs par to esat pārliecināts.”

“Esmu pārliecināts.” Hotass piecēlās un pasniedza roku. “Efharisto. Es nevaru pat izteikt, cik ļoti esmu jums pateicīgs.”

Pīters Demonidess smaidīja. “Parakalo. Jūs esat man vienu parādā.”

Pēc stundas formā tērpies kurjers ieradās Helēņu tirdzniecības korporācijas birojā. Viņš vērsās pie vienas no sekretārēm.

“Man ir paciņa Demirisa kungam.”

“Es par to parakstīšos.”

“Man ir pavēlēts nodot to Demirisa kungam personīgi.” “Man ļoti žēl. Es nevaru viņu pārtraukt. No kā ir paciņa?” “No Napoleona Hotasa.”

“Vai jūs esat pārliecināts, ka nevarat to vienkārši atstāt?” “Jā, kundze.”

“Es paskatīšos, vai Demirisa kungs to pieņems.”

Viņa nospieda iekšējā telefona pogu. “Atvainojiet, Demirisa kungs, kurjers atnesis jums paciņu no mistera Hotasa.”

No vietējā telefona atskanēja Deņiirisa balss. “Ienesiet to iekšā, Irēna.”

“Viņš apgalvo, ka viņam pavēlēts nodot to jums personīgi.” Iestājās pauze. “Ienāciet kopā ar viņu.”

Irēna un kurjers iegāja kabinetā.

“Vai jūs esat Konstantīns Demiriss?”

“Jā.”

“Vai jūs par šo te neparakstītos, lūdzu?”

Demiriss parakstījās uz papīra sloksnītes. Kurjers nolika konvertu uz Demirisa galda. “Paldies.”

Konstantīns Demiriss skatījās, kā viņa sekretāre un kurjers aiziet. Kādu brīdi viņš pētīja aploksni visai domīgu seju, tad atvēra to. Iekšā bija atskaņotājs ar kaseti tajā. Jocīgi. Viņš nospieda pogu, un kasete sāka griezties.

Telpā sāka skanēt Napoleona Hotasa balss. “ Mans dārgais Kosta. Viss būtu bijis daudz vienkāršāk, ja jūs būtu ticējis, ka Frederiks Stavross netaisījās atklāt mūsu mazo noslēpumu. Man vēl vairāk žēl, ka jūs neticējāt, ka ari man nav vēlēšanās izpļāpāt šo nelaimīgo afēru. Man ir pamatots iemesls domāt, ka jūs esat vainojams nabaga Stavrosa nāvē un ka tagad jūsu nodoms ir nogalināt mani. Tā kā mana dzīvība man ir dārga tāpat kā jums jūsējā, man goddevīgi jāatsakās kļūt par jūsu nākamo upuri. Esmu tāpēc spēris piesardzības soļus, detalizēti uzrakstot par tām lomām, ko es un jūs spēlējām Noelas Pāžas

un Lerija Duglasa prāvā, un esmu to ielicis aizzīmogotā konvertā un nodevis prokuroram, lai to atver tikai manas pēkšņās nāves gadījumā. Tagad tas ir vienīgi jūsu paša interesēs, mans draugs, lai es paliktu dzīvs un vesels.” Lente beidzās.

Konstantīns Demiriss sēdēja, vērdamies bezgalībā.

Kad Napoleons Hotass tajā pēcpusdienā atgriezās savā birojā, bailes bija no viņa atkāpušās. Konstantīns Demiriss bija bīstams, bet viņš taču nebija muļķis. Viņš neies kādam kaitēt, pats riskēdams tikt pakļauts briesmām. Viņš ir izdarījis savu gājienu, Hotass nodomāja, un es esmu viņam pieteicis matu. Viņš pie sevis pasmaidīja. Man liekas, ka ceturtdienas pusdienām man jāizgudro kāds labāks variants.

Nākamajās dienās Napoleons Hotass bija aizņemts, gatavojoties jaunai slepkavības prāvai, kurā bija iejaukta sieva, kas nogalinājusi sava vīra divas mīļākās. Katru rītu Hotass cēlās agri un strādāja līdz vēlai naktij, gatavojoties pratināšanai. Viņa priekšnojautas teica, ka — pretēji visām izredzēm — viņam būs vēl viena uzvara.

Trešdienas vakarā viņš strādāja birojā līdz pusnaktij un tad devās mājās. Viņš sasniedza savu villu vienos naktī. Virssulainis to sagaidīja pie durvīm. “Vai jūs kaut ko vēlētos, Hotasa kungs? Es varētu pagatavot dažas mezedes, ja esat izsalcis, vai.

“Nē, paldies. Man labi tāpat. Ejiet gulēt.”

Napoleons Hotass devās augšā uz savu guļamistabu. Visu nākamo stundu viņš pārdomāja tiesas prāvu un beigu beigās pulksten divos aizmiga. Viņš sapņoja.

Viņš atradās tiesā, iztaujājot liecinieku, un pēkšņi liecinieks sāka plēst nost sev drēbes.

“Kāpēc jūs to darāt?” Hotass uzstājīgi prasīja.

“Es degu.”

Hotass skatījās cilvēku pārpildītajā tiesas zālē un redzēja, ka visi klausītāji izģērbjas.

Viņš pagriezās pret tiesnesi. “Jūsu godība, man jāprotestē pret…”

Tiesnesis vilka nost savu talāru. “Te ir pārāk karsts,” viņš teica.

Te ir karsts. Un trokšnains.

9

Napoleons Hotass atvēra acis. Pa guļamistabas grīdu locījās liesmas, un istabā ieplūda dūmi.

Napoleons apsēdās, jau pilnīgi pamodies.

Māja ir liesmās. Kāpēc neskanēja trauksmes signāls?

Durvis no intensīvā karstuma bija sākušas izliekties. Hotass steidzās pie loga, smakdams dūmos. Viņš mēģināja ar spēku atgrūst logu, bet tas bija blīvi aizvērts. Dūmi sabiezēja, un kļuva arvien grūtāk elpot. Nebija izejas.

No griestiem sāka birt degošas dzirkstis. Siena sabruka, un viņu sakampa liesmu mēles. Viņš kliedza. Viņa mati un pidžama bija vienās liesmās. Akli viņš metās pret aizvērto logu un izgāzās tam cauri. Viņa liesmojošais ķermenis nogāzās lejā no sešpadsmit pēdu augstuma.

Nākamajā rītā sekretāre ielaida Valsts prokuroru Pīteru Demonidesu Konstantīna Demirisa darba kabinetā.

“Kalimehra, Pīter,” Demiriss sveicināja. “Paldies, ka atnācāt. Vai jūs to atnesāt?”

“Jā, kungs.” Viņš pasniedza Demirisam aizzīmogoto konvertu, ko Napoleons Hotass bija viņam uzticējis. “Es domāju, ka jūs varbūt gribētu to paturēt šeit.”

“Tas ir prātīgi no jūsu puses, Pīter. Ko jūs teiktu par brokastīm?”

“Efharisto. Tas ir patiešām laipni no jūsu puses, Demirisa kungs.”

“Kosta. Sauciet mani par Kostu. Esmu par jums jau labu laiku domājis, Pīter. Man liekas, jūs sagaida liela nākotne. Gribētu jums atrast kādu piemērotu amatu savā organizācijā. Vai jūs tas interesētu?”

Pīters Demonidess smaidīja. “Jā, Kosta. Mani tas ļoti interesētu.”

“Labi. Mēs par to jauki papļāpāsim brokastu laikā.”

DEVITA NODAĻA

Londona

Ketrīna sarunājās ar Konstantīnu Demirisu vismaz reizi nedēļā, un tas kļuva par ieradumu. Viņš joprojām turpināja sūtīt dāvanas, un, kad viņa protestēja, to pārliecināja, ka tās ir tikai mazas atzinības veltes. “Dzirdēju no Evelīnas, cik labi jūs esat tikusi galā ar Bakstera situāciju,” vai: “Dzirdēju no Evelīnas, ka jūsu jaunā ideja mums krietni ietaupot transporta izdevumus.”

Patiesībā Ketrīna lepojās ar to, cik labi viņai sekmējās darbs. Birojā viņa bija atradusi daudz ko tādu, ko varētu uzlabot. Bija atgriezusies viņas agrākā prasme, un viņa saprata, ka biroja efektivitāte lielā mērā bija pieaugusi, tieši pateicoties viņai.

“Es ar jums ļoti lepojos,” Konstantīns Demiriss viņai sacīja.

Un Ketrīna izjuta prieku. Viņš bija tik uzmanīgs un brīnišķīgs cilvēks.

* * *

Ir pienācis laiks izdarīt manu gājienu, Demiriss nosprieda. Tā kā Stavross un Hotass bija novākti no ceļa, vienīgā atlikusī persona, kas varēja saistīt viņu ar to, kas noticis pagātnē, bija Ketrīna. Tās gan bija niecīgas briesmas, bet, kā jau Napoleons Hotass bija atklājis, Demiriss nebija cilvēks, kas būtu ar mieru riskēt. Žēl gan, Demiriss domāja, ka viņai jāiet bojā. Viņa ir tik skaista. Bet vispirms būs villa Rafīnā.

Viņš bija villu nopircis. Viņš aizvedīs Ketrīnu tur un mīlēsies ar viņu, tāpat kā Lerijs Duglass bija mīlējies ar Noelu. Pēc tam…

Laiku pa laikam Ketrīnai pagātne atgādināja par sevi. “Times” viņa izlasīja informāciju par Frederika Stavrosa un Napoleona Hotasa bojāeju. Šie vārdi vien viņai neko nebūtu izteikuši, bet bija minēts, ka abi bijuši Lerija Duglasa un Noelas Pāžas advokāti.

Tajā naktī viņas sapnis atgriezās.

Kādu rītu Ketrīna ieraudzīja laikrakstā informāciju, kas viņu satrauca:

“Londonā ir ieradies Savienoto Valstu prezidenta Harija Trumena palīgs Viljams Freizers, lai izstrādātu jauno tirdzniecības līgumu ar Lielbritānijas premjerministru.”

Viņa nolika avīzi, sajuzdamās muļķīgi vāra. Viljams Freizers. Viņš taču bija bijis tik nozīmīga viņas dzīves daļa. Kas būtu noticis, ja es nebūtu viņu atstājusi ?

Ketrīna sēdēja pie galda, bikli smaidīdama, skatoties uz rakstu laikrakstā. Viljams Freizers bya viens no visjaukākajiem vīriešiem, kādu viņa jebkad sastapusi. Jau atmiņas vien par viņu lika tai justies pasargātai un mīlētai. Un viņš bija šeit, Londonā. Man viņš jāsatiek, viņa nosprieda. Spriežot pēc avīžu ziņām, viņš bija apmeties Kleridža viesnīcā.

Ketrīna uzgrieza viesnīcas numuru, un viņas pirksti trīcēja. Viņai bija tāda sajūta, ka pagātne teju, teju kļūs par tagadni. Viņa jutās saviļņota, domājot par to, ka satiks Freizeru. Ko viņš sacīs, kad izdzirdēs manu balsi un kad mani ieraudzīs?

Atsaucās operators. “Labrīt, šeit Kleridža viesnīca.”

Ketrīna dziļi ievilka elpu. “Misteru Vijamu Freizeru, lūdzu.”

“Atvainojiet, kundze, — vai jūs teicāt misteru vai misis Viljamu Freizeru?”

Ketrīna jutās tā, it kā būtu saņēmusi pļauku. Kāda es esmu muļķe. Kāpēc es to nebiju iedomājusies? Protams, viņš taču tagad varēja būt precējies.

“Kundze…”

“Es… Nekas. Paldies.” Vīna lēni nolika klausuli.

>

Esmu nokavējusi. Viss beidzies. Kostam bija taisnība. Lai pagātne paliek pagātnei.

Vientulība var būt kodīga un saēst garu. Ikvienam nepieciešams dalīt priekus, slavu un sāpes. Ketrīna dzīvoja svešinieku pilnā pasaulē, vērojot citu pāru laimi un klausoties mīlētāju smieklu atbalsīs. Bet viņai nebija sevis žēl.

Neesmu vienīgā sieviete pasaulē, kas ir vientuļa. Esmu taču dzīva! Esmu dzīva!

Londonā nekad nepietrūka, ko darīt. Londonas kinoteātri bija pilni amerikāņu filmām, un Ketrīnai patika tās apmeklēt. Viņa noskatījās “Naža asmeni” un “Annu un Siāmas Karali”. “Džentlmeņu vienošanās” bija uztraucoša filma, bet Kerijs Grānts bija vienkārši brīnišķīgs filmā “Vecpuisis un Bobijs-Soksers”.

Ketrīna gāja uz koncertiem Albertholā un apmeklēja baletu Sadlervelsā. Viņa devās arī uz Stretfordu pie Eivonas, lai redzētu Antoniju Kvailu lugā “Spītnieces savaldīšana” un seru Lorensu Olivjē “Ričardā III”. Bet nebija prieka no iešanas vienatnē.

Un tad uzradās Ķērks Reinoldss.

Tas notika birojā, kad pie Ketrīnas pienāca kāds garš pievilcīga izskata vīrietis un sacīja: “Es esmu Ķērks Reinoldss. Kur jūs tik ilgi bijāt?”

“Piedodiet?”

“Es jūs jau sen gaidu.”

Tā tas sākās.

Ķērks Reinoldss bija amerikāņu advokāts, kas strādāja Konstantīnam Demirisam pie kompāniju apvienošanas starptautiskajos mērogos. Viņš bija apmēram četrdesmit gadus vecs, nopietni domājošs, inteliģents un uzmanīgs.

Runājot par Kērku Reinoldsu ar Evelīnu, Ketrīna teica: “Vai tu zini, kas man viņā patīk visvairāk? Viņš man liek justies kā sievietei. Tā es neesmu jutusies jau ilgu laiku.”

“Es nezinu,” Evelīna bija nopietna. “Ja es būtu tavā vietā, es uzmanītos. Nemeties pārāk strauji visā iekšā.”

“Es to nedarīšu,” Ketrīna apsolīja.

Ķērks Reinoldss veda viņu ar tieslietām saistītā tematiskā ekskursijā pa Londonu. Viņi devās uz Oldbailiju, kur daudzu gadsimtu gaitā tika tiesāti noziedznieki, un viņi staigāja pa galveno tiesas zāli garām drūma izskata mantijās tērptiem advokātiem ar parūkām galvās. Viņi apmeklēja Ņūgeitas cietumu, kas bija celts 18. gadsimtā. Tieši pret vietu, kur atradās cietums, ceļš bija platāks, tad pēkšņi atkal sašaurinājās.

“Tas ir dīvaini,” Ketrīna prātoja. “Nesaprotu, kāpēc viņi izveidojuši tieši šādu ceļu?”

“Lai būtu vieta pūlim, šajā vietā mēdza izpildīt publiskos nāvessodus.”

Ketrīna nodrebēja. Viņu tas ķēra pārāk tieši.

Kādu vakaru Ķērks Reinoldss paņēma Ketrīnu līdzi uz Austrumindijas Dokroudu pie mola.

“Pavisam nesen šajā vietā policisti staigāja pa pāriem,” Reinoldss sacīja. “Te bija noziedznieku pulcēšanās vieta.”

Vieta bija tumša un atbaidoša, un Ketrīnai tā joprojām likās bīstama.

Viņi pusdienoja “Vitbijas atradnē”, vienā no Anglijas vecākajiem krogiem, sēžot balkonā, no kurienes bija redzama Temza, un vēroja baržas, kas kustējās lejā pa upi garām lielajiem kuģiem, kas bija ceļā uz jūru.

Ketrīnai patika neparastie Londonas krodziņu nosaukumi. “Vecais Češīras siers” un “Falstafs”, un “Kaza zābakos”. Citu vakaru vini devās uz krāšņu senu krodziņu Sitīroudā, kura * _ » » 7 nosaukums bija “Ērglis”.

“Varu derēt, ka bērnībā jūs par šo vietu dziedājāt skaitāmpantu,” Ķērks teica.

Ketrīna izbrīnīta viņā skatījās. “Dziedāju par to? Savu mūžu neesmu par šo vietu pat dzirdējusi.”

“Esat gan. “Ērglis” ir tā vieta, no kurienes nāk senais bērnu skaitāmpants.”

“Kāds skaitāmpants?”

“Pirms daudziem gadiem Sitīroudā bija drēbnieku amata centrs, un nedēļas beigās drēbniekiem vienmēr

pietrūka naudas, tāpēc viņi savus gludekļus vai — kā viņi tos sauca — zebiekstes — ieķīlāja “Ērglī” līdz dienai, kad viņi varēja tos izpirkt. Kāds šai sakarā ir sacerējis skaitāmpantu:

“Augšup un lejup pa Sitīroudu,

Iekšā un ārā no “Ērgļa”.

Tas ir ceļš, kā nauda iet,

Tad, kad parādās zebiekste.”

Ketrīna smējās: “Kā gan, pasaulīt, jūs to varējāt zināt?” “Juristiem ir jāzina viss. Bet vienu lietu es tomēr nezinu. Vai jūs mākat slēpot?”

“Baidos, ka ne. Kāpēc?…”

Pēkšņi viņš kļuva nopietns. “Taisos doties augšā, uz Sentmoricu. Tur viņiem ir arī brīnišķīgi slēpošanas instruktori. Vai jūs brauksiet man līdzi, Ketrīn?”

Jautājums viņu pārsteidza nesagatavotu.

Ķērks gaidīja atbildi.

“Es… Es nezinu, Kērk.”

“Vai jūs par to padomāsiet?”

“Jā.” Viņas ķermenis drebēja. Ketrīna atcerējās, cik aizraujoši bija nodoties mīlai ar Leriju, un domāja par to, vai viņa jebkad atkal būs spējīga izjust kaut ko tamlīdzīgu. “Es padomāšu par to.”

Ketrīna nolēma iepazīstināt Kērku ar Vimu. Viņi aizbrauca Vimam pakaļ uz dzīvokli un paņēma viņu līdzi uz “Efeju” pusdienās. Visa vakara laikā Vims pat nevienu reizīti nepaskatījās uz Kērku Reinoldsu. Likās, ka viņš ir kaut kur tālu prom. Ķērks skatījās uz Ketrīnu nesapratnē. Viņa čukstēja: "Parunā taču ar viņu. ” Ķērks pamāja un pievērsās Vimam.

“Vai jums patīk Londona, Vim?”

“Nekādas vainas.”

“Vai jums ir kāda mīļākā pilsēta?”

“Nē.”

“Vai jums patīk jūsu darbs?”

“Nekādas vainas.”

Ķērks paskatījās uz Ketrīnu, pašūpoja galvu un paraustīja plecus.

Ketrīna čukstēja: “Lūdzu.”

Ķērks nopūtās un atkal pievērsās Vimani. “Svētdien es spēlēšu golfu, Vim. Vai jūs spēlējat?”

Vims atbildēja: “Golfā dzelzs uzgaļa nūjas vada bumbiņu tālsitienā, vadot to taisni, nedaudz uz labo pusi, nedaudz uz kreiso pusi, atkal taisni, tuvāk, arvien tuvāk, vēl tuvāk — un iekšā bedrītē. Koka uzgaļa nūjas domātas galvenokārt tuvsitienam un bedrīšu izspēlēm; viegli uzsitot ar karotveidīgo uzgali, lai bumbiņa ieripotu bedrītē tieši iekšā.”

Ķērks Reinoldss pamirkšķināja acis. “Jūs laikam esat ļoti labs spēlētājs.”

“Īstenībā viņš nekad to nav spēlējis. Vims tikai… pārzina teoriju. Bet praktiski viņš var visu veikt tikai ar matemātiku.” Kērkam Reinoldsam pietika. Viņš bija cerējis pavadīt vakaru vienatnē ar Ketrīnu, un viņa bija atvedusi līdzi šo traucēkli.

Ķērks izspieda smaidiņu. “Vai patiesi?” Viņš pagriezās pret Vimu un vientiesīgi jautāja: “Vai jūs gadījumā nezināt, cik ir divi piecdesmit devītajā pakāpē?”

Klusēdams Vims sēdēja trīsdesmit sekundes un pētīja galdadrānu, un, kad Ķērks jau gandrīz sataisījās runāt, Vims atbildēja: “576 460 752 303 423 488.”

“Ak, Jēziņ!” Ķērks iesaucās. “Vai tas tiešām atbilst īstenībai?” “Jā,” Vims norūca. “Tā tas ir.”

Ketrīna pagriezās pret Vimu. “Vim, vai tu vari izvilkt sestās pakāpes sakni no…” vina izvēlējās skaitli uz labu laimi, “…24 137 585?”

Abi viņi vēroja tā bezizteiksmes seju, kad tas sēdēja un domāja. Pēc divdesmit piecām sekundēm viņš atbildēja: “Septiņpadsmit, atlikums ir sešpadsmit.”

“Es tam nevaru noticēt,” Ķērks iesaucās.

“Ticiet tam,” Ketrīna centās pārliecināt.

Ķērks skatījās uz Vimu. “Kā jūs to spējat?”

Vims paraustīja plecus.

Ketrīna paskaidroja: “Vims var sareizināt divus četrzīmju skaitļus trīsdesmit sekundēs un iegaumēt piecdesmit telefona numurus piecās minūtēs un, ja vienreiz viņš tos iegaumējis, vairs nekad tos neaizmirst.”

Ķērks Reinoldss pārsteigts skatījās uz Vimu Vandīnu. “Manam birojam patiesi nenāktu par ļaunu kāds, kas līdzīgs jums,” viņš sacīja.

“Man jau ir darbs,” Vims atcirta.

Kad vakara noslēgumā Ķērks Reinoldss pavadīja Ketrīnu, viņā teica: “Jūs taču neaizmirsīsiet par Sentmoricu, vai ne?” “Nē, es neaizmirsīšu.” Kāpēc es vienkārši nevaru piekrist? Tajā naktī vēlu zvanīja Konstantīns Demiriss. Ketrīna jau gribēja viņam izstāstīt par Kērku Reinoldsu, bet pēdējā brīdī nolēma to nedarīt.

DESMITĀ NODAĻA

Atēnas

Tēvs Konstantinu bija satraukts. Satraukums viņu mocīja kopš tā brīža, kad viņš bija laikrakstā ieraudzījis ziņojumu par Frederika Stavrosa nāvi un autovadītāja aizbēgšanu no notikuma vietas. Priesteris bija noklausījies tūkstošiem grēksūdžu, kopš bija stājies amatā, bet dramatiskā Frederika Stavrosa grēksūdze, kam sekoja viņa nāve, bija atstājusi viņā neizdzēšamu iespaidu.

“Klausies — kas tevi nomāc?”

Tēvs Konstantinu pagriezās, lai paskatītos uz skaisto jauno vīrieti, kas kails gulēja gultā viņam blakus. “Nekas, mīļais.” “Vai es tevi nedaru laimīgu?”

“Tu zini, ka tu dari, Georgios.”

“Kas tad ir par problēmām? Dieva dēļ! Tu uzvedies tā, it kā manis te nemaz nebūtu.”

“Nezaimo!”

“Man nepatīk, ka tieku ignorēts.”

“Atvaino, mīļais. Noticis ir tikai… viens no maniem draudzes locekļiem ir ticis nogalināts auto negadījumā.”

“Mums visiem reiz jāaiziet, vai ne tā?”

“Jā, protams. Bet tas bija ļoti noraizējies cilvēks.”

“Tu domā — viņš bija garīgi slims?”

“Nē. Viņam bija šausmīgs noslēpums, un tas bija pārāk liels slogs, lai viņš to panestu.”

“Kāda veida noslēpums?”

Priesteris glāstīja jaunā cilvēka gumu. “Tu taču zini, ka es to nedrīkstu stāstīt. Tas man tika pateikts grēksūdzē.”

“Domāju, ka mums vienam no otra nav noslēpumu.”

“Mums nav, Georgios, bet…”

“Gamoto! Vai nu mums ir, vai nav. Jebkurā gadījumā tu taču teici, ka puisis ir miris. Kāda gan tam tagad nozīme?”

“Nekāda, es domāju, bet…”

Georgioss Lato apvija rokas savam gultas partnerim un iečukstēja tam ausī: “Esmu ziņkārīgs.”

“Tu kutini manu ausi.”

Lato sāka glāstīt tēva Konstantinu ķermeni.

“Ak, nepārtrauc…”

“Tad pastāsti man.”

“Labi. Domāju, ka tagad patiesi ar to es nevaru nodarīt nekādu ļaunumu.”

>

Georgioss Lato dzīvē bija cēlies. Viņš bija dzimis Atēnu nabadzīgajos kvartālos, un, kad viņam palika divpadsmit gadi, viņš kļuva par vīriešu kārtas prostitūtu. Sākumā Lato klīda pa ielām, nopelnot dažus dolārus par pakalpošanu piedzērušiem alejās un tūristiem viesnīcu istabās. Viņš bija apveltīts ar tumšu, skaistu veidolu un spēcīgu, stingru ķermeni.

Kad viņš bija sešpadsmit gadus vecs, savedējs viņam sacīja: “Tu esi poulaki, Georgios. Tāda dzīve tev jāatmet. Es varu tevi iekārtot tā, lai tu pelnītu daudz naudas.”

Un viņš turēja savu solījumu. No šī brīža Georgioss Lato apkalpoja tikai svarīgus, bagātus vīrus, un viņš tika ļoti dāsni par to atalgots.

Kad Lato satika Nikosu Veritosu, lielā magnāta Spirosa Lambrū personisko asistentu, Lato dzīve pārmainījās.

“Es tevi mīlu.” Nikoss Veritoss sacīja jauneklim. “Es negribu, lai tu vazātos apkārt kā ielasmeita. Tu tagad piederi man.” “Protams, Niki. Es arī tevi mīlu.”

Veritoss nepārtraukti lutināja jaunekli ar dāvanām. Viņš pirka tam drēbes, maksāja par nelielu dzīvokli un deva tam rokasnaudu. Bet viņš uztraucās par to, ko darīja Lato tad, kad pats nebija klāt.

Veritoss šo jautājumu atrisināja, kādu dienu paziņodams: “Esmu sarunājis tev darbu Spirosa Lambrū kompānijā, kurā es strādāju.”

“Tādējādi tu varēsi mani turēt acīs, vai ne? Es negribētu. “Protams, ka ne jau tādēļ, mīļā sirds. Es tikai gribu, lai tu būtu manā tuvumā.”

Sākumā Georgioss Lato protestēja, bet beigās tomēr piekrita. Un saprata, ka īstenībā viņam patīk strādāt kompānijai. Viņš

strādāja pasta istabā un kā pasta iznēsātājs. Tas deva iespēju viņam gūt ari papildu ienākumus ārpusē no cienījamiem klientiem — tādiem, kāds bija tēvs Konstantinu.

Kad Georgioss Lato tajā pēcpusdienā atstāja tēva Konstantinu guļamistabu, viņa prāts drudžaini darbojās. Noslēpums, ko priesteris bija viņam pavēstījis, bija šokējošs jaunums, un Georgiosa Lato prāts uzreiz nosvērās virzienā, kā to labāk izmantot naudas iegūšanai. Viņš būtu varējis to pavēstīt Nikosam Veritosam, bet viņam bija grandiozāki plāni. Es ar šīm ziņām došos tieši pie lielā bosa, Lato sevī domāja. Tur būs īstais maksātājs.

Nākamajā rītā Lato iegāja Spirosa Lambrū pieņemamajā telpā.

Sekretāre, kas sēdēja aiz galda, pacēla acis. “Ā! Pasts šodien ir ļoti agri, Georgios.”

Georgioss Lato pakratīja galvu. “Nē, kundze. Man ir jāsatiek Lambrū kungs.”

Viņa smaidīja. “Vai patiesi? Kāpēc tad tev viņš jāsatiek? Vai esi ieradies ar kādu biznesa ierosinājumu?” viņa ķircinājās.

Lato nopietni atbildēja: “Nekā tamlīdzīga. Es tikai saņēmu ziņu, ka mana māte mirst, un es… un man jābrauc mājās. Es tikai gribu pateikties Lambrū kungam par man doto darbu šeit. Tas aizņems tikai kādu minūti, bet, ja viņš ir pārāk aizņemts…” Viņš pagriezās, lai dotos prom.

“Pagaidiet. Domāju, ka viņam nekas nebūs pretī.”

Pēc desmit minūtēm Georgioss Lato jau stāvēja Spirosa Lambrū kabinetā. Viņš nekad nebija tur bijis iekšā, un tagad redzamā bagātība viņu satrieca.

“Nu ko, jaunekli. Man ļoti žēl dzirdēt, ka jūsu māte mirst. Var būt, ka maza prēmija varētu…”

“Paldies, kungs. Bet ne jau tāpēc īstenībā es esmu šeit.” Lambrū rādīja neapmierinātu seju. “Es nesaprotu.” “Lambrū kungs, man ir kāda svarīga informācija, kas, es domāju, varētu būt jums noderīga.”

Viņš varēja vērot iezogamies skepsi Lambrū sejā. “Vai tiešām? Man tagad patiešām nav laika, tā ka, ja jūs…”

“Tā ir par Konstantīnu Demirisu.” Vārdi paši izspruka. “Man ir labs draugs, priesteris. Viņš bija dzirdējis grēksūdzi no cilvēka, kas tūlīt pēc tās tika sabraukts ar mašīnu, un tas, ko cilvēks pastāstījis, ir bijis par Konstantīnu Demirisu. Demirisa kungs ir izdarījis kādu briesmīgu darbu. Patiesi drausmīgu. Viņam vajadzētu par to iet cietumā. Bet ja tas jums neinteresē…”

Spiross Lambrū pēkšņi juta, ka ir ļoti ieinteresējies. “Apsēdieties. Kā jūs sauc?”

“Lato, ser. Georgioss Lato.”

“Labi, Lato. Domāju, ka jums jāsāk no paša sākuma…”

Konstantīna Demirisa un Melīnas Lambrū laulība bija izirusi jau sen, bet līdz šim tajā nebija pastāvējusi fiziska vardarbība.

Tā bija sākusies karsta strīda vidū par Konstantīna Demirisa dēku ar Melīnas tuvāko draudzeni.

“Tu pārvērt katru sievieti par ielasmeitu!” viņa kliedza. “Viss, kam tu pieskaries, pārvēršas netīrumos.”

“Aizveries! Aizver savu pretīgo muti!”

“Tu mani nepiespiedīsi,” Melīna izaicinoši teica. “Es pastāstīšu visai pasaulei, kāds tu esi pousti. Manam brālim bija taisnība. Tu esi briesmonis.”

Demiriss pacēla roku un stipri iesita Melīnai pa seju. Viņa izskrēja no istabas.

Nākamajā nedēļā viņiem bija cits strīda iemesls, un Konstantīns tai iesita atkal. Melīna sakravāja somas un lidoja prom uz Atiku, sava brāļa privāto salu. Viņa tur palika nedēļu — nelaimīga un vientuļa. Viņa ilgojās pēc vīra un sāka meklēt attaisnojumus tam, ko viņš bija izdarījis.

Tā bija mana vaina, Melīna domāja. Man nevajadzēja kaitināt Kostu. Un: viņš nebija domājis man sist. Viņš tikai zaudēja pašsavaldīšanos un nesaprata, ko dara. Un: ja Kosta mani nemaz nemīlētu, viņš taču man nebūtu sitis, vai ne?

Beigu beigās Melīna zināja, ka tā bija vienkārši attaisnojumu meklēšana, jo viņa nevarēja samierināties ar domu par šķiršanos. Nākamajā svētdienā viņa atgriezās mājās.

Demiriss bija bibliotēkā.

Viņš pacēla acis, kad viņa ienāca. “Tātad tu nospriedi atgriezties.”

“Tā ir mana māja, Kosta. Tu esi mans virs, un es tevi mīlu. Bet es gribu tev kaut ko pateikt. Ja tu vēl mani aizskarsi, es tevi nogalināšu.”

Viņš ieskatījās tās acīs un saprata, ka viņa runā taisnību.

Dīvainā kārtā likās, ka abu laulības dzīve pēc šīs epizodes uzlabojās. Ilgu laiku pēc šī starpgadījuma Konstantīns uzmanījās, lai nezaudētu pašsavaldīšanos sarunās ar Melīnu. Viņš turpināja savas dēkas, un Melīna bija pārāk lepna, lai lūgtos viņam tās pārtraukt. Kādu dienu viņš nogurs no visām savām ielasmeitām, Melīna domāja, un viņš sapratīs, ka tikai es viņam esmu vajadzīga.

Sestdienas vakarā Konstantīns Dcmiriss vilka mugurā izejamo žaketi un taisījās kaut kur doties. Istabā ienāca Melīna.

“Kur tu iesi?”

“Man ir tikšanās.”

“Vai tu esi aizmirsis? Mums šovakar ir jāiet pusdienās pie Spirosa.”

“Es neesmu aizmirsis. Bet ir parādījies kaut kas svarīgāks.”

Melīna saniknota stāvēja un skatījās uz viņu. “Un es zinu, kas tas ir — tavs poulakil Tu dodies pie vienas no savām ielasmeitām, lai to apmierinātu.”

“Tev vajadzētu pievaldīt mēli. Tu kļūsti līdzīga zivju sievai, Melīna.” Demiriss nopētīja sevi spogulī.

“Es neļaušu tev to darīt!” Tas, ko viņš Melīnai pašai bija pāri darījis, bija pietiekami slikti, bet apvainot viņas brāli tīšuprāt, uz visa tā fona, kas jau darīts iepriekš, viņai, likās, bija par daudz. Viņai jāatrod veids, kā vīru ievainot, un bija tikai viens ceļš, ko viņa zināja. “Mums abiem patiešām jāpaliek šovakar mājās,” Melīna sacīja.

“Vai patiesi?” viņš vienaldzīgi jautāja. “Kāpēc tad tā?”

“Vai tad tu nezini, kas šodien ir par dienu?” vina tam dzēla.

“Nē.”

“Šodien ir jubileja dienai, kad es nogalināju tavu dēlu, Kosta. Kad man bija aborts.”

Viņš stāvēja kā sastindzis, un viņa redzēja tā acu zīlītes satumstam.

“Es teicu ārstiem, lai nokārto tā, ka man nekad no tevis nebūtu vairs bērnu,” viņa meloja.

Viņš pilnīgi zaudēja kontroli pār sevi. “Turi muti!” Un viņš ar dūri iebelza tai pa seju un turpināja sist.

Melīna iekliedzās, pagriezās un skrēja pa zāli prom, bet Konstantīns metās viņai pakaļ.

Viņš to panāca kāpņu augšgalā.

“Par to es tevi nogalināšu,” viņš bļāva. Viņš sita atkal, un Melīna zaudēja līdzsvaru un krita, gāzdamās lejā pa garajām trepēm.

Viņa gulēja lejā, kunkstēdama no sāpēm. “Ak Dievs! Palīdzi man! Es kaut ko esmu salauzusi.”

Demiriss stāvēja un skatījās uz viņu tur lejā, bet acis tam bija aukstas.

“Pateikšu, lai kāda no istabenēm izsauc ārstu. Negribu nokavēt satikšanos.”

īsi pirms paredzētajām pusdienām atskanēja telefona zvans.

“Lambrū kungs? Šeit Dr. Metaksiss. Jūsu māsa lūdza man jums piezvanīt. Viņa ir šeit, manā privātklīnikā. Man liekas, ka viņa ir cietusi nelaimes gadījumā.”

Kad Spiross Lambrū ienāca Melīnas istabā klīnikā, viņš piegāja pie gultas un, šausmu pārņemts, skatījās uz māsu.

Melīnai bija lauzta roka, smadzeņu satricinājums, un viņas seja bija neganti piepampusi.

Spiross Lambrū teica tikai vienu vārdu: “Konstantīns.” Viņa balss drebēja no niknuma.

Melīnas acis pildījās asarām. “Viņš tā nebija domājis,” viņa čukstēja.

“Es viņu iznīcināšu. Es zvēru pie savas dzīvības.“ Spiross ' Lambrū vēl nekad nebija izjutis tādu naidu.

Viņš nevarēja samierināties ar domām par to, ko Konstantīns Demiriss darīja Melīnai. Ir jābūt veidam, kā viņu apstādināt, bet kā? Ir jābūt kādai iespējai. Viņš bija bezizejā. Viņam bija nepieciešams padoms. Tā kā viņš jau agrāk kādreiz to bija darījis, Spiross nolēma lūgt padomu Pirisa kundzei. Varbūt bija kāds ceļš, kuru viņa varēja tam norādīt.

Ceļā pie viņas Lambrū domāja: mani draugi smiesies par mani, ja uzzinās, ka konsultējos pie zīlnieces. Bet patiesība bija

tā, ka pagātnē Pirisa kundze jau bija viņam paredzējusi dažas neparastas lietas, ar kurām vēlāk nācās saskarties. Viņa var tagad man palīdzēt.

*  * *

Viņi sēdēja pie galda vāji apgaismotās kafejnīcas tumšākajā stūrī. Viņa izskatījās daudz vecāka nekā tad, kad bija to pēdējo reizi redzējis. Viņas acis bija pievērstas viņam.

“Man nepieciešama palīdzība, Pirisa kundze,” Lambrū teica.

Viņa pamāja.

No kuras vietas lai sāk? “Pirms kāda pusotra gada notika slepkavības prāva. Sieviete, vārdā Ketrlna Duglasa, bija…”

Izteiksme Pirisa kundzes sejā izmainījās. “Nē,” viņa novaidējās.

Spiross Lambrū neizpratnē skatījās uz viņu. “Viņu nogalināja…”

Pirisa kundze piecēlās. “Nē! Gari man teica, ka viņa nomirs!”

Spiross Lambrū bija apmulsis. “Viņapatiešām nomira,” viņš teica. “Viņu nogalināja…”

“Vina ir dzīva!”

>

Viņš bija pilnīgi satriekts. “Tas nevar būt.”

“Viņa bija šeit. Viņa mani apmeklēja pirms trim mēnešiem. Viņi to bija turējuši klosterī.”

Viņš kā sastindzis skatījās uz viņu. Un pēkšņi visas lietas nostājās savās vietās. Viņi to turēja klosterī. Viens no Demirisa populārākajiem labdarības pasākumiem bija dot naudu Joanīnas klosterim, kas atradās pilsētā, kurā it kā tikusi nogalināta Ketrīna Duglasa. Informācija, ko Spiross bija saņēmis no Georgiosa Lato, iederējās šeit perfekti. Demiriss bija aizsūtījis divus nevainīgus cilvēkus nāvē par Ketrīnas noslepkavošanu, kaut gan viņa bija dzīva un noslēpta pie mūķenēm.

Un Lambrū zināja, kā viņš sagraus Konstantīnu Demirisu.

Ar Tonija Ricoli palīdzību.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Tonija Ricoli problēmas vairojās. Viss, kas vien varēja noiet greizi, patiešām gāja greizi. Tas, kas bija noticis, nebija viņa kļūda, bet viņš zināja, ka “Ģimene” prasīs atbildību no viņa. Nekādu taisnošanos viņi nemēdza pieņemt.

Un sevišķi nomācoši bija tas, ka narkotiku operācijas pirmā daļa bija izdevusies perfekti. Viņš bez problēmām bija kontrabandas ceļā kravu nogādājis Atēnās un uz laiku to bija noslēpis noliktavā. Viņš jau bija piekukuļojis kādu lidmašīnas stjuartu, lai kravu slepeni nogādātu ar lidmašīnu no Atēnām uz Ņujorku. Bet tad, divdesmit četras stundas pirms lidojuma, šis idiots tika arestēts par mašīnas vadīšanu dzērumā, un aviokompānija viņu atlaida no darba.

Tonijs Ricoli pievērsās alternatīvam plānam. Šajā reizē par “mūli” — nelegālās kravas pārvedēju, pašai to nezinot, — viņš bija sarunājis septiņdesmitgadīgu tūristi Sāru Mērčisoni, kas bija atbraukusi uz Atēnām apciemot savu meitu. Viņai vajadzēja aizvest atpakaļ uz Ņujorku ceļasomu. Bet viņai nebija ne jausmas par to, ko viņa vedīs.

“Tur ir daži suvenīri, ko esmu apsolījis aizsūtīt savai mātei,” Tonijs Ricoli skaidroja, “un, tā kā jūs esat tik jauka un piekritāt tos aizvest, es gribētu samaksāt par jūsu biļeti.”

“Tas nav nepieciešams,” Sāra Mērčisone protestēja. “Esmu priecīga, ka varu jums izpalīdzēt. Dzīvoju netālu no jūsu mātes dzīvokļa. Un priecāšos viņu drīz satikt.”

“Esmu pārliecināts, ka arī viņa priecāsies jūs sastapt,” Tonijs Ricoli mutīgi teica. “Problēma ir tikai tā, ka viņa ir diezgan slima. Bet gan jau tur būs kāds, kas paņems ceļasomu.”

Viņa šim darbam derēja ideāli — šī jaukā, tipiski amerikāniskā vecmāmiņa. Muita varēja būt droša, ka viņas bagāžā neatrastos nekas briesmīgāks par adāmadatām.

Nākamajā rītā Sārai Mērčisonei vajadzēja doties uz Ņujorku.

“Es jūs aizvedīšu uz lidostu.”

“Ak, liels paldies. Jūs gan esat ļoti gādīgs jauns cilvēks. Jūsu māte laikam ļoti ar jums lepojas.”

“Jā. Mēs labi sadzīvojam.” Viņa māte bija mirusi jau pirms desmit gadiem.

Nākamajā rītā, kad Ricoli jau grasījās doties prom no viesnīcas uz noliktavu pēc saiņa, iezvanījās telefons.

“Ricoli kungs?” Tā bija sveša cilvēka balss.

“Jā.”

“Šeit runā doktore Patsaka no Atēnu slimnīcas ātrās palīdzības nodaļas. Pie mums atrodas misis Sāra Mērčisone. Vakarvakarā viņa paklupa, nokrita un salauza gūžu. Viņa bija ļoti norūpējusies un lūdza, lai es jums pasaku, cik ļoti viņai ir žēl, ka…”

Tonijs Ricoli nolika klausuli. “Merda!" Tā bija jau otrā neveiksme pēc kārtas. Kur lai viņš tagad atrod jaunu “mūli”?

Ricoli zināja, ka viņam jāuzmanās. Bija zināms, ka Atēnās patlaban atrodoties kāds izveicīgs amerikāņu narkotiku aģents, kas sadarbojas ar grieķu autoritātēm. Tāpēc tika kontrolēti visi iespējamie ceļi, kas ved laukā no Atēnām, un lidmašīnas un kuģi tika pamatīgi pārbaudīti.

It kā ar to vēl nebūtu diezgan, radās vēl viena problēma. Viens no viņa klientiem — zaglis, kas bija arī narkomāns, informēja viņu, ka policija taisās pārbaudīt noliktavas, lai meklētu noglabātās narkotikas un cita veida kontrabandu. Spiediens pieauga. Bija pēdējais laiks šo situāciju paskaidrot “Ģimenei”.

Tonijs Ricoli atstāja viesnīcu un devās lejā pa Patissiona ielu pilsētas telefona centrāles virzienā. Viņš nebija drošs, vai netiek noklausīts viņa viesnīcas telefona numurs, un viņam negribējās riskēt.

Patissiona ielas 85. numurs bija liela, brūna akmens ēka ar pīlāru rindu tās fasādē un plāksni, uz kuras bija rakstīts: O.T.E. Ricoli iegāja iekšā un paskatījās apkārt. Gar sienām rindojās apmēram divi duči numurētu telefona kabīņu. Plaukti bija pilni ar telefona abonentu sarakstiem no visas pasaules. Telpas centrā atradās pults, kur četri darbinieki pieņēma pasūtījumus par sarunām. Cilvēki gaidīja, kamēr tos savienos.

Tonijs Ricoli piegāja pie vienas no sievietēm, kas sēdēja aiz pults. “Labrīt,” viņš saGīja.

“Vai varu jums palīdzēt?”

“Gribu pasūtīt starptautisko sarunu.”

“Baidos, ka jums būs jāgaida apmēram trīsdesmit minūtes.” “Tas nekas.”

“Vai jūs man nepateiktu valsti un numuru, lūdzu?”

Tonijs Ricoli vilcinājās. “Protams.” Viņš iedeva sievietei ■ papīra lapiņu. “Gribētu, lai maksa būtu uz izsaucamā rēķina.” “Jūsu vārds?”

“Brauns. Toms Brauns.”

“Ļoti labi, mister Braun. Es jūs pasaukšu, kad dabūšu savienojumu.”

“Paldies.”

Viņš aizgāja līdz vienam no soliem telpas otrā pusē un apsēdās.

Es varētu paslēpt paku automobilī un kādam samaksāt, lai to pārved pāri robežai. Bet tas ir riskanti, mašīnas pārmeklē. Varbūt… ja es varētu atrast kādu citu…

“Mister Braun… Mister Tom Braun…” Vārdu atkārtoja divreiz, līdz Ricoli beidzot saprata, ka tas domāts viņam. Viņš piecēlās un steidzās pie pults.

“Jūsu numurs ir atbildējis. Septītā kabīne, lūdzu.”

“Paldies. Starp citu, vai es nevarētu dabūt atpakaļ papīra lapiņu, ko es jums iedevu? Man šis numurs būs vajadzīgs atkal.” “Protams.” Un viņa tam iedeva zīmīti.

Tonijs Ricoli iegāja septītajā kabīnē un aizvēra durvis.

“Hallo.”

“Tonijs? Vai tas esi tu?”

“Jā. Kā klājas, Pīt?”

“Patiesību sakot, mēs esam mazliet nobažījušies, Tonij. Zēni cerēja, ka paka jau tagad ir ceļā.”

“Man radās daži sarežģījumi.”

“Vai paka ir izsūtīta?”

“Nē. Tā joprojām ir šeit.”

Otrā galā iestājās klusums. “Mēs negribētu, lai tai kaut kas notiktu, Tonij.”

“Nekas tai nenotiks. Man tikai jāatrod kāda cita iespēja, lai to dabūtu no šejienes prom. Visur pilns ar tiem nolādētajiem narkotiku meklētājiem.”

“Mēs runājam par desmit miljoniem dolāru, Tonij.”

“Es zinu. Neraizējieties, es kaut ko izdomāšu.”

“Dari gan tā, Tonij. Tu kaut ko izdomā.”

Līnija apklusa.

Vīrietis pelēkā uzvalkā vēroja, kā Tonijs Ricoli devās uz izeju. Viņš piegāja pie sievietes, kas sēdēja pie pults.

“Signomi. Vai jūs redzat vīrieti, kas nupat aiziet?”

Sieviete pacēla skatienu. “Ochi ?"

“Es gribētu zināt, uz kādu numuru viņš zvanīja.”

“Ļoti atvainojos. Mums nav atļaujas izsniegt šādu informāciju.”

Vīrietis iebāza roku bikšu kabatā un izņēma kabatas portfeli. Pie tā bija piestiprināta zelta plāksnīte. “Policija. Esmu inspektors Tinu.”

Viņas sejas izteiksme pārmainījās. “Ak! Viņš man iedeva papīra lapiņu ar numuru un tad paņēma to atpakaļ.”

“Bet jūs taču atstājat izsaukumu kopijas?”

“Jā, to mēs darām vienmēr.”

“Vai jūs neiedotu numuru, lūdzu?”

“Protams.”

Viņa uzrakstīja numuru uz papīra gabaliņa un pasniedza to inspektoram. Mirkli viņš to pētīja. Valsts kods bjja 39, apmaiņas kods — 91. Itālija. Palermo.

“Paldies. Vai jūs gadījumā neatceraties, kādu vārdu vīrietis jums nosauca?”

“Jā. Tas bija Brauns. Toms Brauns.”

Telefona saruna bija padarījusi Toniju Ricoli nervozu. Viņam bija jāiet uz tualeti. Nolādētais Pīts Luka! Priekšā, Kolonaki skvēra stūri, Ricoli ieraudzīja uzrakstu: Apohoritirion, WC. Kā vīrieši, tā sievietes gāja un nāca pa durvīm, lietojot tās pašas labierīcības. Un grieķi sauc sevi par civilizētiem, Ricoli domāja. Pretīgi.

Pie apspriežu galda kalnu villā Palermo sēdēja četri vīri. “Precei jau vajadzēja būt nosūtītai, Pīt,” viens no tiem sūkstījās. “Kas par problēmu?”

“Neesmu īsti pārliecināts. Var būt, ka problēma ir Tonijfe Ricoli.”

“Mums ar Toniju līdz šim nekad nav bijušas problēmas.”

“Es zinu — bet dažreiz cilvēki kļūst alkatīgi. Domāju, ka derētu izsūtīt kādu uz Atēnām, lai apskatās, kas īsti noticis.” “Žēl gan. Man Tonijs vienmēr paticis.”

Stadiu ielas 10. numurā — Atēnu centra policijas nodaļā notika konference. Istabā atradās policijas šefs Livreri Dmitri, inspektors Tinu un amerikānis leitnants Volts Kellijs, Savienoto Valstu Valsts kases Muitas daļas aģents.

“Mums kļuvis zināms,” teica Kellijs, “ka gaidāma lielas narkotiku kravas pārsūtīšana. Krava tiks izvesta no Atēnām. Tur iejaukts Tonijs Ricoli.”

Inspektors Tinu klusēja. Grieķijas policijai diez kā nepatika citu valstu iejaukšanās viņu lietās. īpaši amerikāņu. Viņi vienmēr ir Too-sou, tik pārliecināti par sevi.

Ierunājās policijas šefs. “Mēs jau pie tā strādājam, leitnant. Tonijs Ricoli pirms brīža zvanīja uz Palermo. Mēs tagad skaidrojam numuru. Kad mums tas būs, mums viņa avoti būs rokā.”

Uz viņa galda iezvanījās telefons. Dmitri un inspektors Tinu saskatījās.

Inspektors Tinu pacēla klausuli. “Vai jūs to dabūjāt?” Viņš brīdi klausījās ar neizteiksmīgu seju, tad nolika klausuli.

“Kā?”

“Vīni izsekojuši numuram.”

“Un?”

“Viņš if zvanījis uz publisko telefona kabīni pilsētas skvērā.” “Gamoto/”

“Mūsu Tonijs Ricoli ir ļoti inch eskipnos."

Volts Kellijs nepacietīgi teica: “Es nerunāju grieķiski.” “Atvainojiet, leitnant. Tas nozīmē, ka viņš ir viltīgs.”

Kellijs teica: “Gribu, lai jūs pastiprinātu viņa uzraudzību.”

Vīrieša augstprātība. Šefs Dmitri pagriezās pret inspektoru Tinu. “Mums patiešām nav pietiekamu pierādījumu, lai darītu ko vairāk, vai ne?”

“Nē, kungs. Tikai stipras aizdomas.”

Šefs Dmitri pagriezās pret Voltu Kelliju. “Baidos, ka mums nepietiks vīru, lai izsekotu katru, ko mēs turam aizdomās par narkotiku tirdzniecību.”

“Bet Ricoli…”

“Apgalvoju, ka mums ir pašiem savi avoti, mister Kellij. Ja mēs saņemsim kādu turpmāku informāciju, mēs zinām, kur jūs meklēt.”

Volts Kellijs nikni viņos noskatījās. “Tikai negaidiet pārāk ilgi,” viņš sacīja. “Citādi krava būs gabalā.”

Villa Rafīnā bija sagatavota. Nekustamā īpašuma aģents bija teicis Konstantīnam Demirisam: “Zinu, ka jūs to nopirkāt ar visām mēbelēm, bet ja es varētu jums ieteikt kādas jaunas mēbeles…”

“Nē. Es gribu, lai viss paliek tieši tā, kā ir.”

Tieši tā, kā tas bija, kad viņa neuzticīgā Noela viņu krāpa ar savu mīļāko — Leriju. Viņš izgāja cauri dzīvojamai istabai. Vai viņi mīlējās šeit, grīdas vidū? Darbistabā? Virtuvē? Demiriss iegāja guļamistabā. Stūrī stāvēja liela gulta. Viņu gulta. Kurā Duglass bija glāstījis Noelas kailo ķermeni, kurā viņš bija zadzis to, kas piederēja Demirisam. Duglass bija samaksājis par savu nodevību, un tagad viņam būs jāmaksā atkal. Demiriss skatījās uz gultu. Vispirms es ar Ketrīnu mīlēšos šeit, Demiriss prātoja. Tad citās istabās. Visās. Viņš zvanīja Ketrīnai no villas. “Hallo!”

“Es pārjums domāju.”

Pie Tonija Ricoli ieradās divi negaidīti ciemiņi no Sicīlijas. Tie ienāca viņa viesnīcas istabā nepieteikušies, un Ricoli uzreiz saoda nepatikšanas. Alfredo Mankuso bija liels. Džīno Laveri bija vēl lielāks.

Mankuso pateica skaidri un gaiši: “Mūs sūtīja Pīts Luka.” Ricoli centās runāt, it kā nekas nebūtu noticis. “Tas ir lieliski. Esiet sveicināti Atēnās. Ko varu jums līdzēt?”

“Tu varētu beigt blefot, Ricoli,” Mankuso sacīja. “Pīts grib zināt, kāda veida spēlītes tu te spēlē.”

“Spēlītes? Par ko tu runā? Es viņam paskaidroju, ka man radušās nelielas problēmas.”

“Tāpēc jau mēs esam šeit. Lai palīdzētu tās atrisināt.” “Pagaidiet mazliet, zēni,” Ricoli protestēja. “Paka ir noslēpta un ir drošībā. Kad…”

“Pīts negrib, ka tā ir noslēpta. Viņš tajā ir ieguldījis daudz naudas.” Laveri pielika dūri viņam pret krūtīm un iegrūda viņu krēslā. “Ļauj man to tev paskaidrot, Ricoli. Ja šī prece tagad būtu Ņujorkas ielās, kā tam arī vajadzēja būt, Pīts varētu dabūt naudu, ieguldītu to un ļautu tai strādāt ielās. Saproti, par ko ir runa?”

Es droši vien tiktu galā ar šiem diviem gorillām, Ricoli prātoja. Bet viņš zināja, ka ar tiem viņš necīnīsies, viņš cīnīsies ar Pītu Luku.

“Protams, es patiešām saprotu, ko tu saki,” Ricoli mierinoši teica. “Bet tas nav tik vienkārši, kā tas bija agrāk. Grieķijas policija ir absolūti visur; un pie viņiem ir arī viens narkotiku meklētājs no Vašingtonas. Mans plāns ir…”

“Pītam arī ir,” Laveri pārtrauca. “Vai zini, kāds ir viņa plāns? Viņš lika tev pateikt — ja prece nebūs nākošās nedēļas laikā ceļā, tev pašam būs jāierodas pie viņa ar skaidru naudu kabatā.” “Ei!” Ricoli protestēja. “Man tādas naudas nav. Es…”

“Pīts arī domā, ka varbūt tev tādas nebūs. Tāpēc viņš mums lika atrast veidu, kā piespiest tevi samaksāt.”

Tonijs Ricoli dziļi ievilka elpu. “Labi. Sakiet viņam tikai to, ka absolūti viss tiek kontrolēts.”

“Protams. Starp citu, mēs te pakavēsimies. Tev tiek dota viena nedēļa.”

»

Tonijam Ricoli tā bija sava veida goda lieta — nekad nedzert pirms pusdienām, bet, kad abi vīri bija aizgājuši, viņš attaisīja viskija pudeli un ieņēma divus lielus malkus. Viņš juta viskija siltumu iestrāvojam visā ķermenī, bet tas nelīdzēja. Nekas nelīdzēs, viņš domāja. Kā gan vecais varēja pret mani tā izturēties? Esmu viņam bijis kā dēls, bet viņš dod man tikai vienu nedē\u laika, lai sameklētu izeju. Man nepieciešams "mūlis ”, ātri. Kazino, viņš nosprieda. Atradīšu “mūli ” tur.

Tajā vakarā desmitos Ricoli brauca uz Loutraki, populāru kazino, piecdesmit jūdzes uz rietumiem no Atēnām. Viņš klīda pa milzīgo, ļaužu pilno spēļu zāli, vērojot notiekošo. Parasti te

bija ļoti daudz zaudētāju, kas bija. gatavi darīt visu, lai atkal dabūtu naudu spēles turpināšanai. Jo dziļāk izmisis bija cilvēks, jo vieglāk pieejams upuris viņš bija. Ricoli izvēlējās savu upuri gandrīz uzreiz pie ruletes galda. Tas bija mazs, putnam līdzīgs vīrs, iesirmiem matiem, apmēram piecdesmit gadus vecs; viņš nemitīgi susināja pieri ar kabatlakatiņu. Jo vairāk viņš zaudēja, jo vairāk svīda.

Ricoli vēroja viņu ar interesi. Viņš bija redzējis šādus simptomus jau agrāk. Šis bija klasisks gadījums, kad azartā nonācis spēlmanis zaudēja vairāk, nekā pats varēja atļauties.

Kad čipsi viņa priekšā bija izbeigušies, viņš lūdzās krupjē: “Es… es gribētu vēl vienu čipsu kaudzīti.”

Krupjē pagriezās, lai paskatītos uz maiņas galda bosu. “Dodiet to viņam. Tā,būs pēdējā.”

Tonijs Ricoli prātoja, cik tālu tas vientiesis jau bija uzķēries. Viņš apsēdās blakus vīrietim un iekļāvās spēlē. Rulete bija vientiešu spēle, bet Ricoli zināja, kā spēlēt un likvidēt starpību, tāpēc viņa čipsu kaudzīte auga, kamēr vīram blakus saruka. Zaudētājs izmisīgi bija izvietojis čipsus pa visu galdu, izspēlējot skaitļus, krāsas un pat pieņemot skaitļu derības. Pie velna, viņam nav nekādas jēgas par to, ko dara, Ricoli domāja.

Bija zaudēts arī pēdējais no čipsiem. Svešinieks sēdēja kā sastindzis.

Cerību pilns viņš paskatījās uz krupjē. “Vai es nevarētu?…” Krupjē pakratīja galvu. “Diemžēl ne.”

Vīrietis nopūtās un piecēlās.

Ricoli ari tūlīt piecēlās. “Patiešām bēdīgi,” viņš līdzjūtīgi teica. “Man nedaudz laimējās. Ļaujiet man izmaksāt jums dzeramo.” Vīrietis uzmeta viņam īsu mirkli. Viņa balss trīcēja. “Tas tiešām laipni no jūsu puses, kungs.”

Esmu atradis savu "mūli ”, Ricoli domāja. Vīrietim acīm redzami bija nepieciešama nauda. Var būt, ka viņš uzķersies uz iespēju aizvest ar lidmašīnu nekaitīgu paciņu uz Ņujorku par simt dolāriem vai līdzīgu summu un apmaksātu ceļu līdz Savienotajām Valstīm.

“Mans vārds ir Tonijs Ricoli.”

“Viktors Koronciss.”

Ricoli veda Koroncisu uz bāru. “Ko jūs dzersiet?”

“Es… es baidos, ka man nav palikusi nauda.”

Tonijs Ricoli plašā žestā pamāja ar roku. “Par to neu ztraucieties. ”

“Tādā gadījumā es ņemtu retsīnu*, paldies jums.”

Ricoli pagriezās pret oficiantu. “Un Chivas Regal ar ledu.” “Vai esat šeit ieradies kā tūrists?” Koronciss pieklājīgi jautāja. “Jā,” Ricoli atbildēja. “Esmu atvaļinājumā. Šī ir skaista zeme.”

Koronciss paraustīja plecus. “Laikam gan.”

“Vai jums šeit nepatīk?”

“Ak! Te ir skaisti, patiešām. Ir tikai tā, ka viss kļuvis tik dārgs. Es domāju — liels cenu kāpums. Ja vien cilvēks nav miljonārs, ir grūti sagādāt, ko likt galdā, īpaši tad, ja tev ir sieva un četri bērni.” Viņa balsī jautās rūgtums.

Arvien labāk un labāk. “Ar ko jūs nodarbojaties, Viktor?” Ricoli it kā nejauši jautāja.

“Esmu Atēnu Valsts muzeja kurators.”

“Jā? Ko kurators dara?”

Koroncisa balsī ieskanējās lepnuma nots. “Es atbildu par visām senlietām, kas izraktas Grieķijā.” Viņš ieņēma malku no savas glāzes. “Protams, ne jau par pilnīgi visām. Mums ir arī citi muzeji. Akropole un Nacionālais arheoloģijas muzejs. Bet mūsu muzejā ir visvērtīgākā mākslas darbu kolekcija.”

Tonijam Ricoli tas kļuva interesanti. “Cik vērtīgas?”

Viktors Koronciss paraustīja plecus. “Lielākā daļa no tām ir nenovērtējamas. Dabiski, ka pastāv likums, kas aizliedz izvest jebkādas antīkas lietas ārpus valsts. Bet mūsu muzejā ir mazs veikaliņš, kas pārdod kopijas.”

Ricoli smadzenes sāka drudžaini darboties. “Vai patiesi? Cik labas ir kopijas?”

“0, tās ir brīnišķīgas. Tikai eksperti spēj atšķirt īstu lietu no atdarinājuma.”

“Atļaujiet man jūs uzcienāt ar vēl vienu dzeramo,” Ricoli teica. “Paldies. Ļoti laipni no jūsu puses. Baidos, ka šoreiz neesmu tādā situācijā, lai apmainītos laipnībām.”

Ricoli smaidīja. “Par to neuztraucieties. Patiesībā ir kaut kas, ko jūs patiešām varat manā labā izdarīt. Es gribu redzēt jūsu muzeju. Tas izklausās aizraujoši.”

* Grieķu baltvīna, kam piedots sveķu aromāts.

“O, tā tas ari ir,” Koronciss dedzīgi apgalvoja. “Tas ir viens no interesantākajiem muzejiem pasaulē. Priecāšos to jebkurā jums izdevīgā laikā parādīt. Kad jūs būtu brīvs?”

“Kā ar rītdienas priekšpusdienu?”

Tonijs Ricoli nojauta, ka viņš ticis pie kaut kā vērtīgāka nekā tikai pie “mūļa”.

***

Atēnu Valsts muzejs atrodas pie Sintagmas laukuma, pašā Atēnu centrā. Pats muzejs ir skaista ēka, kas celta seno tempļu stilā, ar četrām joniskām kolonnām priekšā, Grieķijas karogu plīvojam augšā un četrām skulptūrām uz augstā jumta.

Lielās marmora zāles bija pilnas antīkām lietām no dažādiem Grieķijas vēstures periodiem, un telpas bija pārpildītas ar relikviju un mākslas'priekšmetu vitrīnām. Tur bija zelta kausi un zelta kroņi, inkrustēti zobeni un kulta trauki. Vienā vitrīnā atradās četras zelta pēcnāves maskas, citā -r fragmenti no gadsimtiem vecām skulptūrām.

Viktors Koronciss pats personīgi visu izrādīja Tonijam Ricoli. Koronciss apstājās pie vitrīnas, kurā atradās dievietes figūra ar opija magoņu kroni galvā. “Tā ir magoņu dieviete,” viņš paskaidroja klusinātā balsī. “Kronis simbolizē tās funkciju — miega, sapņu, atklāsmes un nāves nesēja,”

“Cik tā varētu būt vērta?”

Koronciss smējās. “Ja tā būtu pārdošanā? Daudzus miljonus.”

“Patiešām?”

Mazais kurators acīm redzami bija pilns lepnuma, kad viņš staigāja apkārt, izrādot šos nenovērtējamos dārgumus. “Tā ir Kourous galva, 530. gads pirms Kristus dzimšanas… tā ir Atēnas galva ar korintiešu ķiveri, apmēram 1450. gads pirms Kristus dzimšanas… un šeit ir pasakaina lieta. Ahajiešu zelta maska no karaļu kapa Mikēnu Akropolē; 16. gs. pirms Kristus dzimšanas. Domā, ka tā piederēja Agamemnonam.”

“Jūs tā nedomājat?”

Viņš veda Toniju Ricoli pie citas vitrīnas. Tajā bija izcili skaista amfora.

“Tā ir viena no manām vismīļākajām,” Koronciss atzinās, starojoši smaidot. ’’Zinu, ka vecākiem nevarētu būt viens bērns mīļāks par otru, bet es tur neko nevaru darīt. Šī amfora…”

“Man tā atgādina vāzi.”

“Jā. Šī vāze tika atrasta troņistabā izrakumu laikā Knosā. Te jūs varat redzēt ainas, kas atspoguļo buļļa ķeršanu ar tīklu. Senajos laikos, protams, viņi ķēra buļļus ar tīklu, lai izsargātos no šo dzīvnieku svēto asiņu priekšlaicīgas izliešanas, tā ka…”

“Cik tā vērta?” Ricoli pārtrauca.

“Domāju, kādi desmit miljoni dolāru.”

Tonijs Ricoli izmeta. “Par šo?”

“Patiešām! Jums jāatceras, ka tā nākusi no vēlā Minojas perioda, īsi pēc 1500. gada pirms Kristus dzimšanas.”

Tonijs vērās apkārt uz daudzajām stikla vitrīnām, kas bija piebāztas ar mākslas priekšmetiem.

“Vai visa šī kolekcija ir tik vērtīga?”

“Protams, ka ne. Tikai īstās senlietas. Jāsaprot, ka tās nav aizstājamas un dod mums priekšstatu par to, kā dzīvoja senās civilizācijas. Ļaujiet man jums parādīt vēl kaut ko.”

Tonijs sekoja Koroncisam uz citu zāli. Viņi apstājās pie vitrīnas zāles stūrī.

Viktors Kpronciss norādīja uz vāzi. “Tā ir viena no mūsu lielākajām vērtībām. Tā ir viena no agrākajiem fonētisko zīmju simbolisma paraugiem. Aplis ar krustu, ko jūs redzat, simbolizē Ka figūru. Krustots aplis ir viena no senākajām zīmēm, kā cilvēki mēģinājuši atspoguļot kosmosu. Šeit ir tikai…”

Tas man pie vienas vietas! “Cik tā vērta?” Tonijs noprasīja.

Koronciss nopūtās. “Pasakainu naudu.”

Kad Tonijs Ricoli tajā rītā izgāja no muzeja, viņš jau skaitīja bagātības, kas tālu pārsniedza visneprātīgākos sapņus. Pateicoties fantastiskam laimes gadījumam, viņš bija uzgājis zelta raktuvi. Viņš bija meklējis “mūli”, bet tā vietā atradis atslēgu dārglietu glabātavai. Ienākumi no heroīna pārdošanas tika dalīti sešās daļās. Neviens nebija tik liels muļķis, lai “Ģimeni” krāptu, bet senlietas bija pavisam kas cits. Ja viņš kontrabandas ceļā izvestu senlietas no Grieķijas, tā būtu blakusnodarbošanās, kas piederētu tikai viņam; pārējie no. tā nesagaidīs neko. Ricoli bija visi iemesli būt sajūsminātam. Tagad vienīgais, kas man būtu jādara, Ricoli domāja, ir jāizprāto, kā uzākēt zivi. Es padomāšu par "mūli” vēlāk.

Šajā vakarā Ricoli paņēma līdzi savu jaunatrasta draugu uz Atēnu Mostrov, naktsklubu, kur laika kavēklis bija neķītrības un kur pēc izrādes bija dabūjamas mīlīgas meičas.

“Izvēlēsimies pārīti jaunu meitiešu un mazliet papriecāsimies,” Ricoli ierosināja.

“Man vajadzētu doties uz mājām pie ģimenes,” Koronciss protestēja. “Starp citu, man liekas, ka es kaut ko tādu nevaru atļauties.”

“Jūs esat mans viesis. Man šeit ir izdevumu rēķins. Tas man neko nemaksā.”

Ricoli sarunāja ar vienu no meitenēm, lai aizved Viktoru Koroncisu uz savu viesnīcu.

“Vai jūs nenāksiet?” Koronciss jautāja.

“Man vēl jānokārto viens neliels darījums,” Tonijs tam atbildēja. “Ejiet pirmais. Par visu ir gādāts.”

Nākamajā rītā Tonijs Ricoli atkal iegriezās muzejā. Liels bars tūristu staigāja pa dažādām muzeja zālēm, apbrīnojot senos dārgumus.

Koronciss ieveda Ricoli savā darbistabā. Viņš bija pavisam nosarcis. “Es… es nezinu, kā pateikties par pagājušo nakti, Tonij. Viņa… tas bija brīnišķīgi.”

Ricoli smaidīja. “Kālab tad ir draugi, Viktor?”

“Bet nav nekā tāda, ko es jums varētu par to dot pretī.”

“Es no jums to negaidu,” Ricoli nopietni teica. “Man jūs patīkat. Man patīk ar jums atrasties kopā. Starp citu, šovakar vienā no viesnīcām būs maza pokera spēle. Es iešu spēlēt. Vai jums arī tas interesētu?”

“Paldies. Labprāt vēlētos, bet…” Viņš paraustīja plecus. “Bet domāju, ka labāk nevajag.”

“Nāciet līdzi. Ja tā ir nauda, kas jūs uztrauc, tad neraizējieties par to. Es izlikšu pārjums.”

Koronciss pašūpoja galvu. “Jūs jau esat bijis pārmēru laipns. Ja es zaudēšu, es nevarēšu jums atmaksāt.”

Tonijs Ricoli smīnēja. “Kas teica, ka jums jāzaudē? Tā būs saorganizēta spēle.”

“Saorganizēta? Es… es nesaprotu.”

Ricoli mierīgi paskaidroja. Spēli vada mans draugs Oto Daltons. Pilsētā ir daži bagāti amerikāņu tūristi, naudas maisi, kam patīk riskēt, mēs ar Oto viņus paņemsim.”

Koronciss skatījās uz viņu, acis iepletis. “Paņemsiet viņus? Jūs domājat, ka jūs… jūs viņus krāpsiet?” Koronciss aplaizīja lūpas. “Es… es nekad neko tamlīdzīgu neesmu darījis.”

Ricoli piekrītoši pamāja. “Es saprotu. Ja tas jūs uztrauc, jums to nevajag darīt. Es tikai iedomājos, ka tas būtu viegls veids, kā jums nopelnīt divus vai trīs tūkstošus dolāru.”

Koroncisa acis iepletās. “Divus vai trīs tūkstošus dolāru?” “Kā tad. Vismaz.”

Koronciss atkal aplaizīja lūpas. “Es… es… vai tas nav bīstami?”

Tonijs Ricoli smējās. “Ja tas būtu bīstami, es to nedarītu, vai ne? Tas ir nostrādāts kā kūkas gabals. Oto ir mehāniķis… dalītājs. Viņš var iedalīt kāršu komplektu no augšas, apakšas vai vidus. Viņš to dara jau gadiem ilgi — un vēl nav noķerts.” Koronciss sēdēja un blenza uz Ricoli.

“Cik… cik daudz man būtu nepieciešams, lai es varētu sākt spēlēt?”

“Apmēram pieci simti dolāru. Bet es jums ko teikšu. Tā ir tik niecīga summa, ka es jums aizdošu šos piecus simtus, un, ja jūs tos gadījumā zaudēsiet, jums pat nevajadzēs tos atdot.”

“Tas patiesi ir ļoti augstsirdīgi no jūsu puses, Tonij. Kāpēc… kāpēc jūs manā labā tā cenšaties?”

“Es pateikšu, kāpēc,” Tonija balss pildījās ar sašutumu. “Kad es redzu krietnu, centīgi strādājošu cilvēku, kāds esat jūs, tik atbildīgā amatā, kāds ir kurators vienā no lielākajiem muzejiem pasaulē, un valsts jūs pietiekami nenovērtē un nedod jums piedienīgu algu — un jūs cīnāties, lai pabarotu savu ģimeni, — patiesību sakot, Viktor, tas mani sāpina. Pirms cik ilga laika jūs saņēmāt algas pielikumu?”

“Mums… mums nav algas pielikumu.”

“Nu, redziet pats. Klausieties! Jums ir iespēja, Viktor. Jūs varētu ļaut man jums šovakar izdarīt mazu pakalpojumu — tādu, ka jūs varētu paņemt dažus tūkstošus dolāru un sāktu dzīvot, kā jums pienāktos, vai ari jūs turpināsiet dzīvot no rokas mutē visu savu atlikušo dzīvi.”

“Es… es nezinu, Tonij. Man nevajadzētu…”

Tonijs Ricoli piecēlās. “Es saprotu. Iespējams, ka atgriezīšos Atēnās pēc gada vai diviem, un varbūt mēs atkal varēsim satikties. Bija patīkami ar jums iepazīties, Viktor.” Ricoli sāka iet uz durvju pusi.

Koronciss bija izlēmis. “Pagaidiet. Es… es gribētu doties jums šovakar līdzi.”

Viņš bija uzķēries uz āķa. “Tas ir brīnišķīgi,” Tonijs Ricoli sacīja. “Tas patiesi liek man justies labi, ka spēju jums palīdzēt.”

Koronciss vilcinājās. “Piedodiet man, bet es gribu būt pārliecināts, ka sapratu jūs pareizi. Jūs teicāt — ja es gadījumā zaudēšu šos piecus simtus dolāru, man nebūs tie jums jāatmaksā?”

“Tā ir taisnība,” Ricoli teica. “Jo jūs nevarēsiet zaudēt. Spēle ir saorganizēta.”

“Kur spēle notiks?”

“Metropoles viesnīcas četrsimt divdesmitajā numurā. Desmitos. Pasakiet sievai, ka jums ilgāk jāstrādā.”

DIVPADSMITĀ NODAĻA

Bez Tonija Ricoli un Viktora Koroncisa viesnīcas istabā bija vēl četri vīrieši.

“Gribu iepazīstināt jūs ar savu draugu Oto Daltonu,” Ricoli teica. “Viktors Koronciss.”

Abi vīrieši paspieda viens otram roku.

Ricoli ziņkārīgi paskatījās uz pārējiem. “Es nedomāju, ka būtu jau agrāk saticis šos kungus.”

Oto Daltons iepazīstināja.

“Perijs Brīsleijers no Detroitas… Marvins Seimūrs no Hjūstonas… Sels Prici no Ņujorkas.”

Viktors Koronciss pamāja vīriešiem, neuzticēdamies savai balsij.

Oto Daltons bija apmēram sešdesmit gadus vecs, kalsns, sirms, laipns. Perijs Brīsleijers bija jaunāks, bet viņa seja bija noraizējusies un saviebta. Marvins Seimūrs bija kalsns laipna izskata vīrs. Sels Prici bija milzīgs vīrs, ražens kā ozols, ar spēcīgām rokām. Viņam bija mazas, ļaunas acis, un viņa seja bija briesmīgi sarētota ar nazi.

Pirms spēles Ricoli bija Koroncisam pačukstējis: šiem zēniem ir milzums naudas, tie var atļauties daudz zaudēt. Seimūrs vada apdrošināšanas kompāniju, Brīsleijeram ir mašīnu tirgotavas visās Savienotajās Valstīs, un Seils Prici ir lielas apvienības vadītājs Ņujorkā.

Runāja Oto Daltons. “Labi, džentlmeņi. Vai mēs varam sākt? Baltie čipsi ir pieci dolāri, zilie ir desmit, sarkanie ir divdesmit pieci, un melnie ir piecdesmit. Apskatīsim jūsu naudas krāsu.”

Koronciss izvilka piecu simtu dolāru zīmi, ko viņam bija aizdevis Tonijs Ricoli. Nē, viņš pārlika, nevis aizdevis, bet iedevis. Viņš paskatījās uz Ricoli un pasmaidīja. Cik brīnišķīgs draugs ir Ricoli.

Citi vīri vilka ārā lielus banknošu žūkšņus.

»

Koronciss pēkšņi juta bažas. Kas būs, ja pēkšņi kaut kas izies greizi un viņš zaudēs šos piecsimt dolārus? Šo domu viņš atmeta. Viņa draugs Tonijs par to parūpēsies. Bet ja viņš vinnēs… Pēkšņi Koroncisu pārņēma eiforijas sajūta.*

Spēle sākās.

Izvēle bija kāršu dalītājam. Sākumā likmes bija mazas, spēlēja spēles ar piecām kārtīm, septiņām kārtīm, pokeru ar džokeru un pokeru ar pirkšanu.

Sākumā uzvaras un zaudējumi dalījās līdzīgi, bet lēnām notikumu gaita sāka mainīties.

Likās, ka Viktors Koronciss un Tonijs Ricoli nemaz nespēja neko nepareizu izdarīt. Ja viņiem bija samērā labas kārtis, citiem bija sliktākas kārtis. Ja pārējiem bija labas kārtis, Koroncisam un Ricoli bija vēl labākas.

Viktors Koronciss nespēja ticēt savai laimei. Vakara beigās viņš jau bija vinnējis gandrīz divus tūkstošus dolāru. Tas bija kā brīnums.

“Jums, puiši, pamatīgi laimējās,” Marvins Seimūrs kurnēja.

“Es arī to saku,” Brīsleijers piekrita. “Kā būtu, ja jūs mums dotu otru iespēju rīt?”

“Es jums paziņošu,” Ricoli atbildēja.

Kad viņi bija aizgājuši, Koronciss izsaucās: “Es tam nevaru noticēt. Divi tūkstoši dolāru!”

Ricoli smējās. “Tā ir cāļa barība. Es jau jums teicu. Oto ir viens no glumākiem meistariem šajā biznesā. Sie zēni mirst vai nost aiz nepacietības vēlreiz izmēģināt spēkus pret mums. Vai jūs tas interesē?”

“Noteikti.” Koroncisa sejā atspoguļojās plats smaids. “Šķiet, ka man sāk iepatikties.”

Nākamajā vakarā Viktors Koronciss vinnēja trīs tūkstošus dolāru.

“Tas ir fantastiski,” viņš teica Ricoli. “Vai viņi neko nenojauš?”

“Protams, ka ne. Varu derēt, ka rīt viņi mums prasīs palielināt likmes. Viņi domā, ka varēs atvinnēt savu naudu atpakaļ. Vai jūs piedalāties?”

“Protams, Tonij. Katrā ziņā.”

Kad viņi sēdās, lai spēlētu, Sels Prici teica: “Jūs zināt, ka līdz šim mēs esam bijuši lielie zaudētāji. Kā būtu, ja palielinātu likmes?”

Tonijs Ricoli paskatījās uz Koroncisu un pamirkšķināja.

“Man nekas nav pretī,” Ricoli teica. “Kā ar jums, puiši?”

Viņi visi piekrītoši pamāja.

Oto Daltons uzlika kaudzītes ar čipsiem. “Baltie ir piecdesmit dolāri, zilie ir simt dolāri, sarkanie ir pieci simti, melnie ir tūkstoši.”

Viktors Koronciss bažīgi paskatījās uz Ricoli. Viņš nebija domājis, ka likmes būs tik augstas.

Ricoli iedrošinoši pamāja.

Spēle sākās.

Nekas nemainījās. Šķita, ka Viktora Koroncisa rokām piemita burvju vara. Vienalga, kādas kārtis tas turēja, tās sasita citas. Tonijs Ricoli arī vinnēja, bet ne tik daudz.

“Sūdīgās kārtis!” Prici kurnēja. “Samainīsim kāršu komplektus.”

Oto Daltons pakalpīgi atnesa jaunu komplektu.

Koronciss skatījās pāri uz Toniju Ricoli un smaidīja. Viņš zināja, ka nekas nespēj mainīt viņu veiksmi.

Pusnaktī viņiem uznesa pasūtītās sviestmaizes. Spēlmaņi paņēma piecpadsmit minūšu pārtraukumu.

Tonijs Ricoli pavilka Koroncisu sāņus. “Es teicu Oto, lai viņš tos nedaudz iebaro,” viņš pačukstēja.

“Es nesaprotu.”

“Ļausim viņiem vinnēt dažas likmes. Ja tie visu laiku paspēlē, viņi var zaudēt dūšu un spēli beigt.”

“Skaidrs. Tas ir ļoti gudri darīts.”

“Kad viņi iekarsīs, mēs palielināsim likmes atkal un pa īstam viņus apspēlēsim.”

Viktors Koronciss svārstījās. “Es jau esmu vinnējis tik daudz naudas, Tonij. Vai jūs nedomājat, ka mums varbūt vajadzētu beigt, kamēr mēs…”

Tonijs Ricoli paskatījās tam acīs un sacīja: “Viktor, vai jums negribētos no šejienes braukt prom šonakt ar piecdesmit tūkstošiem dolāru kabatā?”

♦ * *

Kad spēle atsākās, Brīsleijers, Prici un Seimūrs sāka vinnēt. Koroncisa kārtis joprojām bija labas, bet citiem bija labākas.

Oto Daltons ir ģēnijs, Koronciss domāja. Viņš bija vērojis to dalām kārtis un nebija spējis noteikt kaut vienu falšu kustību.

Spēlei turpinoties, Viktors Koronciss turpināja zaudēt. Viņš nebija nobažījies. Pēc dažām minūtēm, kad viņi būs — kāds bija tas vārds? — iebaroti, viņš, Ricoli un Daltons iejauksies, lai tos sakautu.

Sels Prici tīksminājās. “Nu,” viņš sacīja, “izskatās, ka jūs, zēni, esat atdzisuši.”

Tonijs Ricoli skumīgi pašūpoja galvu. “Jā, tā izskatās gan.” Viņš raidīja zīmīgu skatu Koroncisam.

“Jūsu veiksme nevarēja būt mūžīga,” Marvins Seimūrs teica. Perijs Brīsleijers ieminējās: “Ko jūs teiktu, ja mēs atkal palielinātu likmes un kārtīgi jums sadotu?”

Tonijs Ricoli izlikās apdomājam priekšlikumu. “Es nezinu,” viņš domīgi teica. Viņš pagriezās pret Viktoru Koroncisu. “Kā jūs domājat, Viktor?”

Vai jūs negribētu no šejienes aizbraukt ar piecdesmit tūkstošiem dolāru kabatā? Es varēšu nopirkt māju, jaunu mašīnu. Varēšu aizvest ģimeni atvaļinājumos… Koronciss satraukumā gandrīz vai trīcēja. Viņš pasmaidīja. “Kāpēc ne?” “Labi,” Sels Prici teica. “Mēs spēlēsim galda likmes. Limits nav ierobežots.”

Viņi spēlēja piecu kāršu partiju. Kārtis tika izdalītas.

“Tā ir mana iemaksa.” Brīsleijers teica. “Sāksim ar pieciem tūkstošiem dolāru.”

Katrs spēlētājs nolika savu iemaksu.

Viktoram Koroncisam tika iedalītas divas dāmas. Viņš izvilka

»

trīs kārtis, un viena no tām atkal bija dāma.

Ricoli skatījās savās kārtīs un teica: “Vienu tūkstoti klāt.” Marvins Seimūrs pētīja savas kārtis. “Es solu, pievienoju jums divus tūkstošus.”

Oto Daltons nometa savas kārtis. “Tas man pārāk dārgs prieks.”

Sels Prici teica: “Es solu.”

Stiķis tika Marvinam Seimūram.

Otrajā gājienā Viktoram Koroncisam bija iedalīts astoņi, deviņi, desmit un ercena kalps. Tikai viena kārts pietrūka no pilnas viena masta kāršu kombinācijas.

“Es solu par vienu tūkstoti dolāru,” Daltons teica.

“Es solu un pielieku jums vēl vienu tūkstoti.”

Sels Prici sacīja: “Pārsolīsim to ar vēl vienu tūkstoti.”

Bija Koroncisa kārta. Viņš bija pārliecināts, ka viena masta kāršu kombinācija sasitīs jebkuru kombināciju, kas pārējiem varēja būt rokā. Viņam trūka tikai vienas kārts.

“Es solu.” Viņš izvilka kārti un lika to uz mutes, neuzdrīkstēdamies tajā paskatīties.

Brīsleijers atklāja savas kārtis. “Pāris četrinieku un pāris desmitnieku.”

Prici parādīja savējās. “Trīs septiņnieki.”

Viņi pagriezās pret Viktoru Koroncisu. Viņš dziļi ievilka elpu un pacēla savu lieko kārti. Tā bija melna. “Dimbā!” viņš noteica. Un nometa savas kārtis.

Likmju summas kļuva arvien lielākas.

Viktora Koroncisa čipsu kaudzīte bija gandrīz pavisam sarukusi. Ar dziļām bažām viņš skatījās pāri uz Toniju Ricoli. Ricoli smaidīja iedrošinošu smaidu, kas teica: nav ko uztraukties. Ricoli atklāja nākamo riņķi.

Kārtis tika sadalītas.

“Mēs liekam tūkstoš dolāru.”

Perijs Brīsleijers: “Pielieku jums tūkstoti.”

Marvins Seimūrs: “Un es uzmetu jums divus.”

Sels Prici: “Vai zināt ko? Man liekas, jūs, zēni, blefojat. Pieliksim vēl piecus.”

Viktors Koronciss vēl nebija paskatījies savās kārtīs. Kad tā sasodītā iebarošana beigsies ?

“Viktor?”

Koronciss cēla augšā savu kavu lēnām un pētīja kārtis vienu pēc otras. Dūzis, vēl viens dūzis un trešais dūzis, plus karalis un desmitnieks. Viņam asinis sāka joņot.

“Vai piedalāties?”

Viņš sevī pasmaidīja. Iebarošana bija beigusies. Viņš zināja, ka viņam tiks iedalīts otrs karalis pilnai kombinācijai. Viņš aiz

meta desmitnieku un centās slēpt satraukumu balsī. “Es solīšu. Vienu kārti, lūdzu.”

Oto Daltons teica: “Es ņemšu divas.” Viņš paskatījās savās kārtīs. “Es pielieku tūkstoti.”

Tonijs Ricoli pašūpoja galvu. “Man pārāk dārgi.” Un viņš nometa kārtis.

“Esmu iekšā,” Prici teica. “Un pielieku piecus tūkstošus.” Marvins Seimūrs nometa kārtis. “Es izstājos.”

Cīņa notika starp Viktoru Koroncisu un Selu Prici.

“Vai jūs sauksiet?” Prici jautāja. “Tas jums maksās piecus tūkstošus vairāk.”

Viktors Koronciss skatījās uz savu čipsu kaudzīti. Pieci tūkstoši bija viss, kas tam bija palicis. Bet, kad es paņemšu banku, viņš domāja. Viņš atkal paskatījās savās kārtīs. Tās bija nesasitamas. Viņš nolika čipsu kaudzīti galda centrā un izvilka kārti. Tas bija piecinieks. Bet viņam joprojām bija trīs dūži. Viņš nolaida savu kavu. “Trīs dūži.”

Prici izstiepa savējo. “Četri divnieki.”

Koronciss sēdēja kā apdullis, vērojot Prici pievācam banku. Viņam bija tāda sajūta, ka viņš ir iegāzis savu draugu Toniju. Ja vien es būtu noturējies, līdz mēs būtu sākuši vinnēt.

Nu bija Prici kārta. “Septiņu kāršu partija,” viņš paziņoja. “Liksim bankā tūkstoš dolāru.”

Pārējie spēlmaņi uzlika savas likmes.

Viktors Koronciss bezpalīdzīgi skatījās uz Toniju Ricoli. “Man nav…”

“Viss kārtībā,” Ricoli teica. Viņš pagriezās pret citiem. “Klausieties, zēni, Viktoram nebija iespējams paņemt līdzi šovakar daudz skaidras naudas, bet es jums apgalvoju, ka viņš ir kārtīgs. Dosim viņam kredītu, un vakara beigās mēs visu nokārtosim.”

Prici teica: “Pagaidiet. Kas tad šeit ir — nolādēta kredītbiedrība, vai? Mēs par tādu Viktoru Koroncisu ne velna nezinām. Kā mēs varam zināt, ka viņš samaksās?”

“Es par viņu galvoju,” Tonijs Ricoli viņu centās pārliecināt. “Un šeit Oto par mani galvos.”

Ierunājās Oto Daltons: “Ja jau Tonijs saka, ka misteram Koroncisam var uzticēties, tad var.”

Sels Prici paraustīja plecus. “Domāju, ka ar to pietiek.”

“Man nav nekas pretī,” Perijs Brīsleijers teica.

Oto Daltons pagriezās pret Viktoru Koroncisu. “Cik daudz tad jūs gribētu?”

“Dodiet viņam desmit tūkstošus,” Tonijs Ricoli teica. Koronciss pārsteigts skatījās uz viņu. Desmit tūkstoši dolāru bija vairāk naudas, nekā viņš varēja nopelnīt divu gadu laikā. Bet gan jau Ricoli zina, ko viņš dara.

Viktors Koronciss izdvesa. “Tas… tas būtu jauki.”

Koroncisa priekšā tika nolikta čipsu kaudzīte.

Tajā naktī kārtis bija Viktora Koroncisa ienaidnieki. Kad likmes cēlās, viņa jaunā čipsu kaudzīte saruka. Arī Tonijs Ricoli zaudēja.

Divos naktī viņi pasludināja pārtraukumu. Koronciss ievilka Toniju Ricoli stūrī.

“Kas notiek?” Koronciss pārbijies čukstēja. “Mans Dievs, vai jūs zināt, cik daudz naudas jau esmu parādā?”

“Neuztraucieties, Viktor. Arī es. Devu Oto zīmi. Kad būs viņa kārta dalīt, spēle griezīsies uz citu pusi. Mēs viņus kārtīgi apstrādāsim.”

Vīni atkal ieņēma vietas.

>            »

“Dodiet manam draugam vēlreiz divdesmit piecus tūkstošus dolāru,” Ricoli sacīja.

Marvins Seimūrs drūmi izmeta: “Vai jūs esat pārliecināts, ka viņš grib turpināt spēli?”

Ricoli pagriezās pret Viktoru Koroncisu. “Tas atkarīgs nojums.” Koronciss vilcinājās. Esmu devis Oto zīmi. Spēle griezīsies uz otru pusi. “Es piedalos.”

“Labi.”

Čipsu kaudzīte divdesmit piecu tūkstošu dolāru vērtībā tika nolikta Koroncisa priekšā. Viņš paskatījās uz čipsiem un pēkšņi juta, ka viņam noteikti veiksies.

Dalīja Oto Daltons. “Labi, džentlmeņi. Spēle būs pieckāršu. Sākuma iemaksa ir tūkstoš dolāru.”

Spēlētāji nolika savus čipsus galda centrā.

Daltons iedalīja katram spēlētājam piecas kārtis. Koronciss nepaskatījās savās kārtīs. Es pagaidīšu, viņš domāja. Šoreiz būs veiksme.

“Lieciet savas likmes.”

Marvins Seimūrs, kas sēdēja Daltonam labajā pusē, mirkli pētīja savas kārtis. “Garām.” Un viņš tās nometa.

Nākamais bija Sels Prici. “Es saucu un palielinu par tūkstoti.” Viņš nolika savus čipsus galda vidū.

Tonijs Ricoli paskatījās savā kavā un paraustīja plecus. “Garām.” Viņš nometa savas kārtis.

Perijs Brīsleijers skatījās savās kārtīs un smīnēja. “Redzu labas izredzes un paceļu par pieciem tūkstošiem.”

Viktoram Koroncisam tas maksātu sešus tūkstošus dolāru, lai paliktu spēlē. Lēnām viņš pacēla kavu un ieskatījās kārtīs. Viņš neticēja savām acīm. Viņš turēja lielisku kāršu kombināciju — pieci, seši, septiņi, astoņi un deviņi — visi erceni. Perfektas kārtis. Tātad Tonijam bija taisnība. Paldies Dievam! Koronciss mēģināja apslēpt savu sajūsmu. “Redzu iespēju un pielieku piecus tūkstošus.” Tā bija kava, kas viņu padarīs bagātu. Daltons nometa savas kārtis. “Tas man neder. Pasēju.”

“Man gan,” Sels Prici sacīja. “Domāju, ka tu blefo, draugs. Es saucu un ceļu par pieciem.”

Viktors Koronciss juta, ka satraukumā notrīs. Tādas kārtis varēja gadīties reizi mūžā. Tas būs lielākais spēles laimests.

Perijs Brīsleijers pētīja savas kārtis. “Labi. Domāju, ka es saukšu un celšu vēl vienus piecus, zēni.”

Atkal bija kārta Viktoram Koroncisam. Viņš dziļi ievilka elpu. “Es ceļu vēl par pieciem un gribu redzēt jūsu kavas.”

Viņš jau gandrīz trīcēja no sajūsmas. Viņš tikko spēja novaldīties, lai nelēktu augšā un negrābtu banku.

Perijs Brīsleijers izstiepa roku ar triumfā mirdzošām acīm. “Trīs kungi.”

Esmu vinnējis! Viktors Koronciss nodomāja. “Ne pārāk labi.” Viņš smaidīja. “īsts masts.” Viņš nolika savas kārtis un dedzīgi pastiepās pēc bankas.

Sels Prici lēni nolaida savu kavu. “Es jūs kauju ar karalisko mastu. No desmitnieka līdz pīķa dūzim.”

Viktors Koronciss nobālēja. Pēkšņi viņš sajuta tuvojošos ģīboni, un viņa sirds sāka dauzīties.

“Ak, Jēziņ!” Tonijs Ricoli sacīja. “Nolādēts, divi īstie masti!” Viņš pagriezās pret Viktoru Koroncisu. “Man žēl, Viktor. Es… es patiešām nezinu, ko sacīt.”

Oto Daltons teica: “Domāju, ka šai naktij pietiks, džentlmeņi.” Viņš ieskatījās papīra lapiņā un pagriezās pret Viktoru Koroncisu. “Jūs esat parādā sešdesmit piecus tūkstošus dolāru.” Viktors Koronciss kā apstulbis paskatījās uz Toniju Ricoli. Ricoli bezpalīdzīgi paraustīja plecus. Koronciss izvilka kabatas lakatu un sāka berzēt uzacis.

“Kā jūs gribat maksāt?” Daltons jautāja. “Skaidrā naudā vai ar čeku?”

“Es nepieņemu čekus,” Prici atbildēja. Viņš paskatījās uz Viktoru Koroncisu. “Man vajadzīga skaidra nauda.”

“Es… es…” Vārdi nenāca. Viņš juta, ka trīc. “Man… man nav tik…”

Sela Prici seja satumsa. “Kas jums?” viņš uzkliedza.

Tonijs Ricoli ātri iejaucās sarunā. “Pagaidiet mirklīti. Viktors saka, ka viņam tādas naudas nav līdzi. Es jau teicu, ka viņš ir uzticams.”

“Tas man neko nedod, Ricoli. Gribu redzēt viņa naudu.”

“Jūs to redzēsiet,” Ricoli apgalvoja. “Pēc dažām dienām jūs to saņemsiet.”

Sels Prici pielēca kājās. “Pie velna! Es neesmu nekāda žēlsirdības kustība. Gribu šo naudu jau rīt.”

“Neuztraucieties! Viņš to sagādās.”

Viktors Koronciss jutās kā ļaunā murgā, un no tā nevarēja izkļūt. Viņš sēdēja, nespēdams pakustēties, tikko samanīdams, ka pārējie aiziet. Tonijs un Koronciss palika vieni.

Koronciss bija kā apdullis.

“Es… es nemūžam nevaru dabūt tādu daudzumu naudas,” viņš izdvesa. “Nemūžam.”

>

Ricoli uzlika roku uz Koroncisa pleca. “Nezinu, ko lai jums saka, Viktor. Nesaprotu, kas izgāja greizi. Es domāju, ka arī es esmu zaudējis tikpat daudz naudas, cik jūs šonakt.”

Viktors Koronciss apslaucīja acis. “Bet… bet jūs to varat atļauties, Tonij. Es… es to nevaru. Man viņiem jāpaskaidro, ka es tiem nevaru samaksāt.”

Tonijs Ricoli sacīja: “Es padomātu par to, Viktor, ja būtu jūsu vietā. Sels Prici ir vadonis Austrumkrasta jūrnieku apvienībā. Esmu dzirdējis, ka šie zēni rīkojas diezgan skarbi.”

“Man nav izejas. Ja es nevaru dabūt naudu, tad nevaru. Ko viņš var man padarīt?”

“Ļaujiet man to izskaidrot, ko viņš jums var padarīt,” Ricoli atklāti teica. “Viņš var likt saviem zēniem izšaut ārā jūsu ceļa kauliņus. Jūs nekad vairs nevarēsiet staigāt. Viņi var jums acīs ieliet skābi. Jūs nekad nevarēsiet vairs redzēt. Un tad, kad vini

»

būs jums likuši ciest visas sāpes, ko vien var panest, viņi spriedīs, vai ļaut jums tādam dzīvot vai arī jūs nogalināt.”

Viktors Koronciss blenza viņā pelnu pelēku seju. “Jūs… jūs jokojat.”

“Būtu labi, ja tā. Tā ir mana kļūda, Viktor. Man nevajadzēja jums ļaut ielaisties spēlē ar tādu vīru kā Sels Prici. Viņš ir slepkavnieks.”

“Ak, mans Dievs. Ko lai es tagad daru?”

“Vai jums ir jel kāda iespēja sadabūt naudu?”

Koronciss sāka histēriski smieties. “Tonij… No tā, ko es saņemu, es tik tikko varu uzturēt savu ģimeni.”

“Tad vienīgā lieta, ko varu jums ieteikt, Viktor, ir — atstājiet pilsētu. Varbūt aizbrauciet uz laukiem. Dodieties kaut kur, kur Prici nevar jūs atrast.”

“Es to nevaru izdarīt,” Viktors Koronciss vaimanāja. “Man ir sieva un četri bērni.” Viņš skatījās uz Toniju Ricoli, it kā apsūdzēdams to. “Jūs teicāt, ka viss būs noorganizēts tā, lai mēs nezaudētu. Jūs man tā teicāt…”

“Es zinu. Un man patiesi žēl. Tā tas vienmēr agrāk ir bijis. Vienīgais, kas man nāk prātā, ir tas, ka Prici droši vien krāpās.” Koroncisa sejā uzplaiksnīja cerība. “Nu, ja jau viņš krāpās, tad man viņam nav jāmaksā.”

“Ar to gan būs problēmas, Viktor,” Ricoli pacietīgi sacīja. “Ja jūs apvainosiet viņu krāpšanā, viņš jūs nogalinās, un, ja jūs viņam nesamaksāsiet, viņš jūs arī nogalinās.”

“Ak, mans Dievs!” Koronciss vaidēja. “Esmu beigts cilvēks.” “Es patiesi to šausmīgi pārdzīvoju. Vai jūs esat pārliecināts, ka nekādā ceļā nevarat sadabūt naudu?”

“Tam man vajag simtiem dzīvju. Tūkstoš dzīvju. Viss, kas man ir, ir ieķīlāts. Kur gan es varētu dabūt?…”

Un tieši šajā mirklī Tonijam Ricoli radās pēkšņa iedvesma. “Pagaidiet mirklīti, Viktor! Vai jūs neteicāt, ka šie mākslas priekšmeti muzejā ir vērti daudz naudas?”

“Jā, bet kāds tam sakars ar?…”

“Ļaujiet man pabeigt. Jūs teicāt, ka kopijas ir tikpat labas kā oriģināli.”

“Protams, ka ne. Katrs eksperts var pateikt…”

“Ei! Rimstieties! Kas būtu, ja pazustu viena no šīm mākslas lietām un tās vietā tiktu nolikta kopija? Kad es biju muzejā, tur bija daudz tūristu, kas gāja tam cauri. Vai viņi varētu pateikt atšķirību?”

“Nē, bet… Es… es saprotu, ko jūs domājat. Nē, to es nekad nevarētu izdarīt.”

Ricoli mīksti sacīja: “Es saprotu, Viktor. Es tikai domāju, ka muzejs varētu iztikt bez viena maza mākslas priekšmeta. Viņiem ir tik daudz.”

Viktors Koronciss pakratīja galvu. “Esmu bijis šī muzeja kurators jau divdesmit gadus un nekad par kaut ko tādu nespētu pat iedomāties.”

“Tad žēl. Man to nevajadzēja ieteikt. Vienīgais iemesls, kāpēc es par to domāju, bija tāpēc, ka tas varētu glābt jūsu dzīvību.” Ricoli piecēlās un izstaipījās. “Labi. Paliek jau vēls. Domāju, ka jūsu sieva brīnīsies, kur jūs esat palicis.”

Viktors Koronciss skatījās uz viņu. “Vai tas varētu glābt manu dzīvību? Kā?”

“Tas ir pavisam vienkārši. Ja jūs paņemtu vienu no tām senmantām…”

“Senlietām.”

“…senlietām… un iedotu to man, es varētu to izvest ārā no valsts, jūsu vietā to pārdot un atdot Prici naudu, ko jūs esat tam parādā. Domāju, ka varētu piespiest Prici tik ilgi pagaidīt. Un jūs būsiet nost no āķa. Es jums pat neieminos, ka tādējādi uzņemtos lielu risku jūsu vārdā, jo, ja mani noķers, man būs lielas nepatikšanas. Bet es to daru, jo saprotu, ka esmu jums parādā. Tā bija mana vaina, ka jūs iekļuvāt ķezā.”

“Jūs esat labs draugs,” Viktors Koronciss teica. “Bet es nevaru jums ari pārmest. Man nevajadzēja iesaistīties tajā spēlē. Jūs gribējāt man izdarīt ko labu.”

“Tā ir. Es tikai būtu gribējis, lai būtu sanācis savādāk. Labi, mazliet jāpaguļ. Runāsim rit. Ar labu nakti, Viktor.”

“Ar labu nakti, Tonij.”

*  * *

Zvans atskanēja muzejā nākošajā rītā jau agri. “Koronciss?” “Jā?”

“Te Sels Prici.”

“Labrīt, mister Prici.”

“Es zvanu sakarā ar mazo sešdesmit piecu tūkstošu dolāru lietiņu. Kad es varu nākt tiem pakaļ?”

Viktoram Koroncisam kļuva grūti elpot. “Man… man dotajā brīdī nav naudas, mister Prici.”

Klausules otrajā galā iestājās draudīgs klusums. “Kādu, velns parāvis, spēli jūs te ar mani spēlējat?”

“Ticiet man, es nespēlēju nekādas spēles. Es…”

“Tad es gribu saņemt savu nolādēto naudu. Vai tas ir saprotams?”

“Jā, ser.”

“Cikos slēdz jūsu muzeju?”

“Sešos… pulksten sešos.”

“Es tur būšu. Lai man būtu nauda, vai arī es sašķaidīšu jūsu ģīmi. Un pēc tam es patiešām jums sagādāšu sāpes.”

Saruna apklusa.

Viktors Koronciss sēdēja pavisam pārbiedēts. Viņš gribēja noslēpties. Bet kur? Viņu bija apņēmusi totāla bezizejas sajūta un izmisīgas domas, kas sākās ar “Ja vien.ja vien es tovakar nebūtu gājis uz kazino; ja vien es nekad nebūtu sastapis Toniju Ricoli; ja vien es būtu turējis sievai doto solījumu nekad vairs nespēlēt azarta spēles. Viņš kratīja galvu, lai atgūtos. Man ir kaut kas jādara — tūlīt pat.

Un tieši tajā mirklī viņa kabinetā ienāca Tonijs Ricoli. “Labrīt, Viktor.”

♦ * *

Bija pusseptiņi. Darbinieki bija aizgājuši mājās, un muzejs jau pusstundu kā bija slēgts. Viktors Koronciss un Tonijs Ricoli vēroja ieejas durvis.

Koroncisa nervozitāte pieauga. “Kas būs, ja viņš teiks nē? Kas būs, ja viņš gribēs savu naudu šovakar?”

“Es ar viņu tikšu galā,” Tonijs Ricoli sacīja. “Tikai ļaujiet man runāt.”

“Kas būs, ja viņš šeit nemaz neparādīsies? Kas būs, ja viņš tikai… jūs zināt… atsūta kādu, lai mani nogalina? Vai jūs domājat, ka viņš tā varētu izdarīt?”

“Tik ilgi ne, kamēr viņam vēl būs izredzes atdabūt .savu naudu,” Ricoli pārliecinoši sacīja.

Septiņos beidzot ieradās Sels Prici.

Koronciss piegāja pie durvīm un tās atvērs^ “Labvakar,” viņš teica.

Prici skatījās uz Ricoli. “Ko tad jūs, velns parāvis, te darāt?” Viņš atkal pagriezās pret Viktoru Koroncisu. “Tas ir tikai mūsu darījums.”

“Neuztraucieties,” Ricoli sacīja. “Esmu šeit, lai palīdzētu.” “Man jūsu palīdzība nav vajadzīga.” Prici pagriezās pret Koroncisu. “Kur ir mana nauda?”

“Man… Man tās nav. Bet…”

Prici sagrāba viņu pie rīkles. “Klausies, tu, mazais draņķi. Tu atdosi man šo naudu šova ka i; vai ari es izbarošu tevi zivīm. Vai saproti?” Tonijs Ricoli sacīja: “Ei, nomierinieties! Jūs dabūsiet savu naudu.”

Prici pagriezās pret viņu. “Es teicu, lai jūs šeit nejaucaties. Tā nav jūsu darīšana.”

“Tā būs gan mana darīšana. Esmu Viktora draugs. Viktoram pašreiz nav skaidras naudas, bet viņam ir iespēja, kā to sadabūt.”

“Vai viņam ir nauda vai arī viņam tās nav?”

» »

“Viņam ir un viņam nav,” Ricoli teica.

» > 7 “Kas, velns parāvis, tā par atbildi?”

Tonijs Ricoli ar roku apvilka apkārt telpai. “Nauda ir te.” Sels Prici pētīja telpu. “Kur?”

“Šajās vitrīnās. Tās ir pilnas senmantām.”

“Senlietām,” Koronciss automātiski teica.

“…tās ir veselu bagātību vērtas. Es runāju par miljoniem.” “Jā?” Prici pagriezās un paskatījās uz vitrīnām. “Un kas gan man tur par labumu, kad tās, ieslēgtas vitrīnās, guļ muzejā? Man vajadzīga skaidra nauda.”

“Jūs dabūsiet skaidru naudu,” Ricoli mierīgi atbildēja. “Pat divreiz vairāk, nekā mūsu draugs ir jums parādā. Jums tikai jābūt mazliet pacietīgam, tas ir viss. Viktors jūs netaisās piešmaukt. Viņam tikai nepieciešams mazliet laika. Es jums

izstāstīšu viņa plānu. Viktors paņems vienu no tām senmantām… senlietām un nokārtos tās pārdošanu. Tiklīdz viņš dabūs naudu, viņš to jums atdos.”

Sels Prici pašūpoja galvu. “Man tas nepatīk. Es neko par šīm senlietām nezinu.”

“Jums ari nav jāzina. Viktors ir viens no labākajiem pasaules ekspertiem.” Tonijs Ricoli piegāja pie vienas vitrīnas un norādīja uz marmora galvu. “Ko jūs teiktu, cik šī vērta, Viktor?”

Viktora Korondss svārstījās. “Tā ir dieviete Higieja*, četrpadsmitais gadsimts pirms Kristus dzimšanas. Jebkurš kolekcionārs labprāt par to samaksātu divus vai trīs miljonus dolāru.”

Ricoli pievērsās Selam Prici. “Redziet nu. Vai saprotat, ko es domāju?”

Prici noņurdēja: “Es nezinu. Cik ilgi man jāgaida?”

“Pēc mēneša jūs dabūsiet divreiz lielāku summu.”

Prici mirkli padomāja, tad pamāja. “Bet, ja man tik ilgi jāgaida, es gribu vairāk — nu teiksim — pārsimt tūkstošu pa virsu.”

Tonijs Ricoli skatījās uz Viktoru Koroncisu.

Koronciss dedzīgi māja ar galvu.

“Labi,” Ricoli atbildēja. “Jūs esat vienojušies.”

Sels Prici piegāja pie mazā kuratora. “Dodu tev trīsdesmit dienas laika. Ja līdz tam brīdim es nedabūšu savu naudu, tu tiksi suņiem par barību. Vai es izteicos pareizi?”

Koronciss izdvesa. “Jā, ser.”

“Atceries… trīsdesmit dienas.”

Viņš paskatījās uz Toniju Ricoli ar ilgu, ciešu skatienu. “Jūs man nepatīkat,”

Viņi vēroja, kā Sels Prici pagriezās un izgāja pa durvīm. Koronciss noslīga krēslā un apslaucīja pieri.

“Ak, mans Dievs,” viņš teica. “Domāju jau, ka viņš mani nogalinās. Vai jūs domājat, ka mēs varēsim viņam naudu sagādāt trīsdesmit dienu laikā?”

“Protams,” Tonijs Ricoli apsolīja. “Viss, kas jums ir jāizdara, ir jāizņem viena no šīm lietām ārā no vitrīnas un jāieliek tās vietā kopija.”

* Veselība« personificējums grieķu mitoloģijā, Asklēpija meita (tulk.).

“Kā jūs to dabūsiet ārā no valsts? Jūs iesēdinās cietumā, ja viņi jūs noķers.”

“Es zinu,” Tonijs Ricoli braši teica. “Bet tā ir iespēja, kas man jāizmanto. To es jums esmu parādā, Viktor.”

Pēc stundas Tonijs Ricoli, Sels Prici, Oto Daltons, Perijs Bīsleijers un Marvins Seimūrs jau dzēra Daltona viesnīcas istabā.

“Mīksts kā zīds,” Ricoli lielījās. “Tas ķēms gandrīz piečurāja bikses.”

Sels Pricis smīnēja. “Es viņu pamatīgi nobaidīju, vai ne?” “Tu nobaidīji mani,” Ricoli teica. “No tevis būtu iznācis varens aktieris.”

“Ko mēs tagad darām?” Marvins Seimūrs jautāja.

Ricoli atbildēja: “Plāns ir tāds. Viņš man iedod vienu no tām senlietām. Es atrodu ceļu, kā to nelegāli izvest no valsts un pārdodu. Tad es jums katram atdodu jūsu daļu.”

“Skaisti,” Perijs Brīsleijers sacīja. “Man tas patīk.”

Tā ir tikpat kā zelta raktuve, Ricoli nodomāja. Ja vienreiz Koronciss uz to ielaidīsies, viņš ir uz āka. Vaļā viņš vairs nekādi netiks. Es likšu viņam iztīrīt visu viņa nolādēto muzeju. Marvins Seimūrs prasīja: “Kā tu to dabūsi ārā no valsts?” “Gan atradīšu iespēju,” Tonijs Ricoli atbildēja. “Gan atradīšu iespēju.”

Viņam bija jāatrod. Un ātri. Alfredo Mankuso un Džīno Laveri gaidīja.

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

Policijas iecirknī Stadiu ielā tika sasaukta ārkārtas sapulce. Apspriežu telpā atradās policijas šefs Dmitri, inspektors Tinu, inspektors Nikolino, Savienoto Valstu Valsts kases aģents Volts Kellijs un pusducis detektīvu. Atmosfēra bija pilnīgi pretēja tai, kāda tā bija iepriekšējā sapulcē.

Inspektors Nikolino sacīja: “Tagad mums ir iemesls ticēt, ka jūsu informācija bijusi patiesa, mister Kellij. No mūsu avotiem zināms, ka Tonijs Ricoli meklē iespēju, kā kontrabandas ceļā no Atēnām izvest ļoti lielu heroīna kravu. Mēs jau esam sākuši meklēt iespējamās noliktavas, kur viņš būtu varējis to paslēpt.”

“Vai Ricoli tiek novērots?”

“Mēs šorīt palielinājām cilvēku skaitu,” šefs Dmitri sacīja.

Volts Kellijs nopūtās. “Ceru uz Dievu, ka nav par vēlu.”

***

Inspektors Nikolino nozīmēja divas detektīvu grupas, lai nodrošinātu Tonija Ricoli uzraudzību, bet viņš bija nepietiekami novērtējis savu objektu. Pēcpusdienā Ricoli bija jau pārliecinājies, ka viņu izseko. Vienmēi; kad viņš gāja prom no viesnīcas, kurā bija apmeties, viņam sekoja, un, kad viņš atgriezās, kāds vienmēr it kā nejauši slaistījās kaut kur otrā plānā. Tie bija īsti profesionāli. Ricoli tas patika. Tā bija zīme, ka viņu respektē.

Tagad viņam bija ne tikai jāatrod ceļš, kā izvest no Atēnām heroīnu, bet bija ari kontrabandas ceļā jāizved nenovērtējamā senlieta. No aizmugures mani spiež Alfredo Mankuso un Džino Laveri, un policija man visapkārt pielipusi kā mitra sega. Pēc iespējas ātrāk jāatrod kontakti. Vienīgais vārds, kas pēkšņi iešāvās prātā, bija Ivo Brudži, sīks kuģīpašnieks Romā. Pagātnē Ricoli bija veicis darījumus ar Brudži. Tas bija garš ceļš, bet tas bija labāk nekā nekas.

Ricoli bija pārliecināts, ka telefons viņa viesnīcas istabā tika noklausīts. Man jāsadabū viesnīcā vieta, uz kurieni man varētu piezvanīt. Viņš sēdēja un ilgi domāja. Beidzot viņš piecēlās un gāja uz numuru koridora otrā pusē, un pieklauvēja pie durvīm. Tās atvēra gados vecāks saīguša izskata vīrietis.

“Jā?”

Ricoli lika lietā savu pievilcību. “Atvainojiet mani,” viņš sacīja. “Atvainojiet, ka jūs traucēju. Esmu jūsu kaimiņš koridora otrā pusē. Vai es nevarētu uz brīdi ienākt un ar jums nedaudz parunāt?”

Vīrietis viņu aizdomīgi vēroja. “Ļaujiet man pārliecināties, ka jūs pats atslēdzat sava numura durvis.”

Tonijs Ricoli pasmaidīja. “Protams.” Viņš pārgāja pāri koridoram, izņēma savu atslēgu un atslēdza durvis.

Vīrietis pamāja. “Labi. Nāciet iekšā.”

Tonijs Ricoli aizvēra savas durvis un iegāja koridora otrās puses numurā.

“Ko jūs gribat?”

“Tā ir tīri personiska problēma, un man negribas jūs apgrūtināt, bet… Labi, lieta ir tā, ka es taisos šķirties un mana sieva mani izseko.” Viņš papurināja galvu nepatikā. “Viņa pat likusi noklausīties telefonu manā istabā.”

“Tās sievietes!” viņa kaimiņš rūca. “Lai viņas ir nolādētas. Es izšķīros ar sievu pagājušajā gadā. Man to vajadzēja izdarīt jau pirms desmit gadiem.”

“Vai tiešām? Jebkurā gadījumā tas, ko es gribētu lūgt, ir — vai jūs būtu tik labs un ļautu, lai es iedodu jūsu telefona numuru dažiem saviem draugiem, lai viņi varētu mani šeit sazvanīt. Es jums apsolu, ka nebūs daudz zvanu.”

Vīrietis jau sāka kratīt galvu. “Es negribētu, ka mani traucē…”

Ricoli izvilka no kabatas simt dolāru banknoti.

“Tas ir par jūsu neērtībām.”

Virs aplaizīja lūpas. “Nūjā, protams,” viņš teica. “Domāju, ka varat. Priecājos, ka varu cietējam pakalpot.”

“Tas patiešām ir ļoti laipni no jūsu puses. Ja man zvana, vienkārši pieklauvējiet pie manām durvīm. Es šeit esmu gandrīz visu laiku.”

“Labi.”

Nākamajā rītā agri Ricoli devās uz publisko tālsarunu centrāli, lai zvanītu Ivo Brudži. Viņš uzgrieza operatora numuru un pasūtīja sarunu ar Romu.

“Signor Bruggi, per piacere. ”

"Non cē in casa. ”

“Quando arrivera?”

"Non lo so. ”

“Gli dica, per favore, di chiamare il Signor Rizzoli. ”*

Ricoli atstāja viesnīcas komutatora numuru un sava kaimiņa

istabas numuru. Viņš devās atpakaļ uz savu istabu. Viņš ienīda

šo istabu. Kāds bija viņam stāstījis, ka grieķu vārds viesnīcai ir

xenodochion, kas nozīmējot patvērumu svešiniekiem. Tā vairāk

līdzinās nolādētam cietumam, Ricoli nodomāja. Mēbeles bija

atbaidošas: vecs zaļš dīvāns, divi noskrambāti naktsgaldiņi ar

lampām, mazs rakstāmgalds ar lampu un krēslu un

Torkemadas stila gulta.

Nākamās divas dienas Tonijs Ricoli palika mājās, gaidot, ka

pie durvīm pieklauvēs; pat pēc ēdiena viņš sūtīja izsūtāmo zēnu.

Zvana nebija. Nolādēts. Kur ir Ivo Brudži ?

Izsekotāju brigāde ziņoja inspektoram Nikolino un Volteram

Kellijam: “Ricoli ir ieslēdzies savā viesnīcā. Viņš nav izgājis no

tās četrdesmit astoņas stundas.” t

“Vai jūs esat pārliecināts, ka viņš ir tur?”

“Protams. Istabenes redz viņu no rīta un vakaros, kad sakopj vina istabu.”

»

“Kas ar telefona zvaniem?”

“Neviena. Ko jūs gribat, lai mēs darām?”

“Uzmaniet viņu labi. Agrāk vai vēlāk viņš izkustēsies. Un pārliecinieties, ka viņa telefona noklausāmā iekārta darbojas.”

Nākamajā dienā iezvanījās telefons Ricoli istabā. Velns! Brudži nevajadzēja zvanīt uz viņa numuru. Viņš taču bija atstājis tam idiotam ziņu, lai zvana viņam uz kaimiņa istabu. Viņam bija jāuzmanās. Ricoli pacēla klausuli.

* “Lūdzu, sinjoru Brudži.”

“Viņa nav mājās.”

“Kad viņi atgriezīsies?”

“Nezinu.”

“Lūdzu, pasakiet viņam, lai piezvana sii\joram Ricoli.” (It.)

“Jā?”

Balss sacīja: “Vai tas ir Tonijs Ricoli?”

Tā nebija Ivo Brudži balss. “Kas tur runā?”

“Jūs bijāt vienu dienu ieradies manā birojā ar biznesa piedāvājumu, Ricoli kungs. Es jūs aizraidīju. Domāju, ka varbūt mums tas vēlreiz jāpārrunā.”

Tonijs Ricoli pēkšņi nodrebēja no prieka. Spiross Lambrū! Tātad tas izdzimtenis pārdomājis. Viņš nespēja ticēt tādai veiksmei. Visas manas problēmas atrisinātas. Es varu iekraut kuģī heroīnu un senlietu vienlaicīgi.

“Jā, protams. Būšu priecīgs to pārrunāt. Kad jūs gribētu satikties?”

“Vai jūs varat šodien pēcpusdienā?”

Tātad viņš nevar vien nociesties, kad varēs noslēgt darījumu. Tie nolādētie bagātnieki visi ir vienādi. Viņiem nekad nepietiek. “Labi. Kur?”

“Kāpēc lai jūs neatnāktu uz manu biroju?”

“Es tur būšu.” Tonijs Ricoli pacilāts nolika klausuli. Viesnīcas vestibilā detektīvs ziņoja savai priekšniecībai uz iecirkni. “Ricoli tikko runāja pa telefonu. Viņš dosies kādu satikt tā birojā, bet cilvēks nenosauca savu vārdu, un mēs nevaram noskaidrot, no kurienes zvanīts.”

“Labi. Sekojiet viņam, kad viņš izies no viesnīcas. Dariet man zināmu, uz kurieni viņš ies.”

“Jā, ser.”

Pēc desmit minūtēm Tonijs Ricoli izlīda pa pagraba logu, kas veda uz aleju aiz viesnīcas. Viņš mainīja taksometrus divas reizes, kamēr bija pārliecinājies, ka tam neseko, un devās uz Spirosa Lambrū biroju.

Dienā, kad Spiross Lambrū apmeklēja Melīnu slimnīcā, viņš bija zvērējis atriebt savu māsu. Bet viņš nebija varējis izdomāt pietiekami briesmīgu sodu Konstantīnam Demirisam. Tad pēc Georgiosa Lato apmeklējuma un pēc sensacionālajām ziņām, ko viņš bija ieguvis no Pirisa kundzes, viņa rokās tika ielikts ierocis, kam bija jāiznīcina viņa svainis.

Viņa sekretāre paziņoja: “Antonijs Ricoli kungs ir ieradies, lai jūs sastaptu, Lambrū kungs. Viņam nav nozlmējuma, un es viņam teicu, ka jūs nevarēsiet…”

“Laidiet viņu iekšā.”

“Jā, kungs.”

Spiross Lambrū vēroja, kā Ricoli smaidīgs un pašpārliecināts ienāca pa durvīm.

“Paldies, ka atnācāt, Ricoli kungs.”

Tonijs Ricoli smīnēja. “Man tas gods. Tātad jūs esat nolēmis, ka mēs abi varētu sastrādāties biznesa jomā, jā?”

“Nē.”

Tonija Ricoli smaids izdzisa. “Ko jūs sacījāt?”

“Es teicu nē. Man nav vēlēšanās ar jums sastrādāties biznesa jomā.”

Tonijs Ricoli samulsis blenza viņā. “Tad kāda velna pēc jūs mani izsaucāt? Jūs teicāt, ka jums ir man priekšlikums un…” “Man ir. Vai jūs nevēlētos izmantot Konstantīna Demirisa kuģu floti?”

Tonijs Ricoli ieslīga krēslā. “Konstantīna Demirisa? Par ko jūs runājat? Viņš nekad…”

“Jā, viņš to darīs. Es jums to varu apsolīt, ka Demirisa kungs ar prieku dos jums visu, ko vien jūs vēlaties.”

“Kāpēc? Kāds viņam no tā labums?”

“Nekāds.”

“Tad es nesaprotu. Kāpēc lai Demiriss slēgtu šādu darījumu?” “Priecājos, ka pajautājāt.” Lambrū nospieda iekšējā telefona pogu. “Ienesiet, lūdzu, kafiju.” Viņš paskatījās uz Toniju Ricoli. “Kādu jūs gribētu?”

“Ē… melnu, bez cukura.”

“Melnu, bez cukura, Ricoli kungam.”

Kad kafija bija pasniegta un sekretāre izgājusi no telpas, Spiross Lambrū teica:

“Es jums pastāstīšu nelielu stāstu, Ricoli kungs.”

Tonijs Ricoli piesardzīgi uz viņu skatījās. “Speriet vaļā!” “Konstantīns Demiriss ir precējies ar manu māsu. Pirms dažiem gadiem viņam bija mīļākā. Tās vārds bija Noela Pāža.” “Aktrise, vai ne?”

“Jā. Viņa krāpa to ar vīrieti, kuru sauca Lerijs Duglass. Noela un Duglass tika notiesāti par Duglasa sievas noslepkavošanu, jo viņa nedeva tam šķiršanos. Konstantīns Demiriss bija noīrējis advokātu Napoleonu Hotasu, lai aizstāvētu Noelu.”

“Atceros, ka kaut ko esmu lasījis par šo prāvu.”

“Bet ir dažas lietas, kas nebija avīzēs. Saprotiet — manam svainim nebija vēlēšanās glābt savas neuzticīgās mīļākās dzīvību. Viņš gribēja atriebību. Viņš nolīga Napoleonu Hotasu, lai būtu drošs, ka Noela tiks notiesāta. Kad prāva tuvojās beigām, Napoleons Hotass iestāstīja apsūdzētajiem, ka viņš ir vienojies ar tiesnešiem, ja vien abi atzīs sevi par vainīgiem. Tie bija meli. Viņi atzinās, ka ir vainīgi. Un viņus sodīja ar nāvi.” “Varbūt šis Hotass patiesi domāja, ka…”

“Lūdzu, ļaujiet man pabeigt. Ketrīnas Duglasas līķi tā arī neatrada. Iemesls, kāpēc to neatrada, Ricoli kungs, ir tas, ka viņa ir dzīva. Konstatīns Demiriss bija viņu paslēpis.”

Tonijs Ricoli skatījās uz viņu. “Pagaidiet mirklīti. Demiriss zināja, ka viņa ir dzīva, un ļāva, lai mīļākā un tās draugs tiek nonāvēti par viņas noslepkavošanu?”

“Protams. Es neesmu īsti pārliecināts, kāds ir likums, bet es esmu pārliecināts, ka tad, ja šie fakti parādīsies atklātībā, mans svainis krietnu laiku būs spiests pavadīt cietumā. Un beigu beigās viņš tiks izpostīts.”

Tonijs Ricoli sēdēja, domādams par to, ko tikko bija dzirdējis. Tur bija kaut kas, ko viņš lāgā nesaprata. “Lambrū kungs, kāpēc jūs to man stāstāt?”

Spirosa Lambrū lūpas savilkās aplaimotā smaidā. “Tāpēc, ka es gribu savam svainim izdarīt pakalpojumu. Es gribu, lai jūs viņu apmeklējat. Man ir nojauta, ka viņš ļoti labprāt ļaus jums izmantot viņa kuģus.”

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

Viņā reizēm plosījās nekontrolējamas vētras, un dziļi sevī viņš juta aukstu kodolu, kuru nespēja atkausēt nekādas siltas atmiņas. Tas sākās pirms gada ar atriebības gājienu pret Noelu. Viņš bija iedomājies, ka atriebība tās izbeigs un pagātne tiks apglabāta.

Viņš pat nebija iedomājies, ka varētu būt atskaņas, bet tad negaidot viņa dzīvē bija atgriezusies Ketrīna Aleksandera. Tas lika likvidēt Frederiku Stavrosu un Napoleonu Hotasu. Tie bija gribējuši ar viņu nospēlēt briesmīgu spēli, bet viņš bija uzvarējis. Bet pašu Konstantīnu Demirisu pārsteidza tas, cik ļoti viņam patika risks, tā uzbudinošais asums. Bizness bija valdzinošs, bet tas nobalēja salīdzinājumā ar dzīves un nāves spēli. Esmu slepkava, Demiriss domāja. Nē — ne slepkava. Bet nāvessoda izpildītājs. Tā vietā, lai justos par šo atklājumu satriekts, viņš jutās no tā uzjautrināts.

Katru nedēļu Konstantīns Demiriss saņēma ziņojumus par Ketrīnas Aleksanderas uzvedību. Līdz šim viss izdevās lieliski. Viņas sabiedriskā dzīve aprobežojās ar cilvēkiem, ar kuriem viņa kopā strādāja. Kā ziņoja Evelīna, Ketrīna dažreiz izgāja pastaigās kopā ar Kērku Reinoldsu. Bet, tā kā Reinoldss strādāja Demirisam, tas nevarēja radīt problēmas. Nabaga meitene laikam ir izmisusi, Demiriss domāja. Reinoldss bija garlaicīgs. Viņā nemācēja ne par ko citu runāt kā tikai par likumiem. Bet tas bija tikai uz labu. Jo dedzīgāk Ketrīna ilgosies pēc sarunu biedra, jo vieglāk būs viņam. Esmu Reinoldsam parādā lielo paldies.

Ketrīna regulāri tikās ar Kērku Reinoldsu, un viņa arvien vairāk juta, ka tam pieķeras. Viņš nebija skaists, bet pievilcīgs gan. Dabūju mācību par skaistumu jau no Lerija, Ketrīna domāja. Ir taisnība vecajam sakāmvārdam: skaists ir tas, kas

skaisti rīkojas. Ķērks Reinoldss bija iejūtīgs un uzticams. Viņš ir viens no tiem, uz ko varu paļauties, Ketrina domāja. Es gan nejūtu pret viņu lielu kvēli, bet iespējams, ka to es nejutīšu vairs nekad. Par to parūpējies Lerijs. Esmu tagad pietiekami nobriedusi, lai dzīvotu ar vīrieti, kuru es cienu, kurš respektē mani kā partneri un ar kuru es varu dalīt jauku, normālu dzīvi. Nebaidoties, ka tikšu nomesta no kalnu virsotnēm vai tikšu aprakta tumšās alās.

Viņi aizgāja uz teātri, lai noskatītos Kristofera Freija “Sieviete nav domāta dedzināšanai” un nākamajā vakarā “Septembra plūdus” ar Gertrūdi Lorensu galvenajā lomā. Viņi apmeklēja naktsklubus. Likās, ka visi orķestri spēlēja tikai “Trešā cilvēka tēmu” un “La Vie En Rose”.

*  * *

“Nākamajā nedēļā dodos uz Sentmoricu,” Ķērks Reinoldss Ketrīnai sacīja. “Vai tu esi par to padomājusi?”

Ketrina tam bija veltījusi daudz domu. Viņa bija pārliecināta, ka Ķērks Reinoldss bija viņā iemīlējies. Arī es viņu mīlu, Ketrina domāja. Bet mīlēt un būt cilvēkam, kas iemīlējies, ir divas dažādas lietas, vai ne? Varbūt es esmu tikai muļķīga romantiķe? Ko es meklēju — vai otru Leriju ? Kādu, kas, noslaukot mani no ceļa, iemīlēsies citā sievietē un mēģinās mani nogalināt? Ķērks Reinoldss būs brīnišķīgs vīrs. Kāpēc es vilcinos?

Tajā vakarā Ketrina un Ķērks pusdienoja “Mirabellā”, un, kad viņi ēda saldo, Ķērks teica: “Ketrin, ja tu gadījumā to nezini, tad es tevi mīlu. Un gribu tevi precēt.”

Pēkšņi viņu pārņēma nedrošība. “Kērk…” Un viņa nebija droša par to, ko grasās teikt. Mani nākamie vārdi, Ketrina domāja, pārmainīs manu dzīvi. Būtu tik vienkārši teikt jā. Kas mani attur? Vai tās ir bailes no pagātnes? Vai visu mūžu es baidīšos? Nevaru to pieļaut.

“Ketij…”

“Kērk — kāpēc gan mums neaizbraukt uz Sentmoricu kopā?” Kērka seja atplauka. “Vai tas nozīmē?…”

“Paskatīsimies. Kad būsi redzējis, kā es slēpoju, tad, iespējams, vairs nemaz negribēsi mani precēt.”

Ķērks smējās. “Nekas pasaulē nespētu mani atturēt no vēlēšanās tevi precēt. Tu esi padarījusi mani par ļoti laimīgu cilvēku. Mēs turp dosimies 5. novembrī — Gaja Foksa dienā.”

“Kas tā Gaja Foksa diena tāda ir?”

“Tas ir interesants stāsts. Karalis Džeimss piekopa striktu antikatolisku politiku, tāpēc grupa prominentu Romas katoļu iecerēja gāzt valdību. Sazvērestības vadīšanai no Spānijas tika atsaukts karavīrs Gajs Fokss. Viņš noorganizēja, ka tonna šaujampulvera, kas atradās trīsdesmit sešās mucās, tiek paslēpta Lordu Palātas pagrabstāvā. No rīta, kad viņiem vajadzēja Lordu Palātu uzspridzināt, viens no konspiratoriem tos nodeva un viņus visus noķēra. Gāju Foksu spīdzināja, bet viņš neatzinās. Visus vīrus sodīja ar nāvi. Tagad Anglijā šīs sazvērestības atklāšanas gadadiena tiek atzīmēta ar ugunskuriem un uguņošanu un mazi zēni taisa Gaja statujas un tēlus. *

Ketrīna nogrozīja galvu. “Tie ir diezgan drūmi svētki.”

Viņš pasmaidīja un maigi teica: “Es tev apsolu, ka mūsējie nebūs drūmi.”

Vakarā pirms aizbraukšanas Ketrīna izmazgāja matus, kravāja un pārkravāja savas mantas vismaz divas reizes un jutās galīgi slima no uztraukuma. Savā dzīvē miesiski viņa bija pazinusi tikai divus vīriešus, Viljamu Freizeru un savu vīru. Vai maz vairs lieto tādus vārdus kā “miesiski”? Ketrīna šaubījās. Mans Dievs, es vismaz ceru, ka atcerēšos, kā to dara. Saka, ka tas ir tāpat kā braukšana ar riteni; ja reiz to esi darījis, tad nekad neaizmirsīsi. Varbūt viņš gultā būs manī vīlies. Varbūt gultā es pati sevī būšu vīlusies. Bet varbūt man vienkārši jābeidz par to raizēties un jāiet gulēt.

“Mister Demiris?”

“Klausos.”

“Šorīt Ketrīna Aleksandera devās uz Sentmoricu.”

Šīs Gaja Foksa figūras publiski sadedzina, tāpēc ari tiek kurti ugunskuri(rerf.).

Iestājās klusums. “Uz Sentmoricu?”

“Jā, ser.”

“Vai viņa devās viena?”

“Nē, ser. Viņa devās ar Kērku Reinoldsu.”

Šoreiz klusums bija ilgāks. “Paldies jums, Evelīna.”

Ķērks Reinoldss! Tas bija neiespējami. Ko viņa tajā saskatīja? Es pārāk ilgi gaidīju. Man vajadzēja rīkoties ātrāk. Man ir jārīkojas. Nevaru ļaut viņai…

Zvanīja viņa sekretāre.

“Demirisa kungs, ir atnācis Tonijs Ricoli kungs, lai jūs satiktu. Viņš nav pierakstīts un…”

“Kāpēc tad jūs mani traucējat?” Demiriss jautāja. Viņš nospieda vietējo telefonu.

Tas iezvanījās atkal. “Piedodiet, ka jūs traucēju, bet Ricoli kungs saka, ka tam ir ziņojums jums no Lambrū kunga. Viņš apgalvo, ka tas ir ļoti svarīgs.”

Ziņojums? Dīvaini. Kāpēc svainis pats nepiegādā ziņojumu? “Sūtiet viņu iekšā.”

“Labi, kungs.”

Tonijs Ricoli tika ielaists Konstantīna Demirisa kabinetā. Pārsteigts viņš skatījās riņķī. Tas pat bija izšķērdīgāk iekārtots nekā Spirosa Lambrū kabinets.

“Labi, ka piekritāt ar mani satikties, Demirisa kungs.”

“Jums ir divas minūtes laika.”

“Mani atsūtīja Spiross. Viņš domāja, ka mums abiem būtu ko pārrunāt.”

“Vai tiešām? Un par ko mums būtu jāpārrunā?”

“Vai jūs neiebilstu, ja es apsēstos?”

“Nedomāju, ka jūs tik ilgi šeit paliksiet.”

Tonijs Ricoli pats apsēdās krēslā pretī Demirisam.

“Es nodarbojos ar ražošanu, Demirisa kungs. Un pārvadāju ar kuģi preces uz dažādām pasaules malām.”

“Saprotu. Un jūs gribat nofraktēt vienu no maniem kuģiem.” “Tieši tā.”

“Kāpēc tad Spiross jūs sūtīja pie manis? Kāpēc jūs nenofraktējat vienu no viņa kuģiem? Viņam tieši patlaban divi stāv dīkā.”

Tonijs Ricoli paraustīja plecus. “Domāju, ka viņam nepatīk tas, ko es pārvadāju.”

“Diez kā nesaprotu. Ko tad jūs pārvadājat?”

“Narkotikas,” Tonijs Ricoli delikāti teica. “Heroīnu.” Konstantīns Demiriss neticēdams viņā skatījās. “Un jūs cerat, ka es?… Ārā no šejienes, pirms es izsaucu policiju.”

Ricoli pamāja uz telefona pusi. “Sauciet!”

Viņš vēroja Demirisu pasniedzamies pēc klausules. “Es arī gribētu ar viņiem parunāt. Gribētu tiem izstāstīt visu par tiesas prāvu pret Noelu Pāžu un Leriju Duglasu.”

Konstantīns Demiriss sastinga. “Par ko jūs runājat?”

“Es runāju par diviem cilvēkiem, kas tika sodīti par sievietes slepkavību, kura vēl joprojām ir dzīva.”

Konstantīna Demirisa seja bija nobālējusi.

“Kā jums liekas, vai policijai neinteresētu šis stāsts, Demirisa kungs? Ja ne viņiem, tad varbūt presei, ko? Es jau varu iedomāties virsrakstus, un jūs ne? Vai varu saukt jūs par Kostu? Spiross man stāstīja, ka visi jūsu draugi sauc jūs par Kostu, un man liekas, ka mēs kļūsim ļoti labi draugi. Vai jūs zināt, kāpēc? Tāpēc, ka labi draugi nenodod viens otru. Mēs turēsim šo mazo triku, ko jūs pastrādājāt, noslēpumā, vai ne?”

Konstantīns Demiriss krēslā sēdēja gluži sastindzis.

Kad viņš sāka runāt, tā balss bija aizsmakusi. “Ko jūs īsti gribat?”

“Es jau teicu. Gribu nofraktēt vienu no jūsu kuģiem, un, tā kā mēs abi esam tik labi draugi, es domāju, ka jūs neņemsiet no manis par to maksu, vai ne? Teiksim tā, pakalpojums pret pakalpojumu.”

Demiriss dziļi ievilka elpu. “Nevaru to pieļaut. Ja tas kādreiz nāks gaismā, ka esmu atļāvis kontrabandas ceļā vest narkotikas uz viena no saviem kuģiem, es varētu zaudēt visu savu floti.” “Bet tas taču nenāks gaismā, vai ne? Savu bisnesu es nereklamēju. Mēs to darīsim ļoti klusi.”

Konstantīna Demirisa balss kļuva stingrāka. “Jūs pieļaujat lielu kļūdu. Jūs nedrīkstat mani šantažēt. Vai jūs zināt, kas es esmu?”

“Jā. Jūs esat mans jaunais partneris. Mums ilgu laiku būs kopīgs bizness, Kosta, bērniņ, jo, tikko jūs teiksiet nē, es došos taisnā ceļā uz policiju un avīzēm un izplatīšu visu šo stāstiņu. Un tad izkūpēs visa jūsu reputācija un jūsu sūdīgā impērija aizies pa pieskari.”

Iestājās ilgs, sāpīgs klusums.

“Kā… kā mans svainis to uzzināja?”

Ricoli smīnēja. “Tas nav svarīgi. Bet svarīgi ir tas, ka es tevi esmu nogrābis aiz olām. Ja es piespiedīšu stiprāk, tu būsi einuhs. Tu dziedāsi soprānu visu savu atlikušo mūžu, un tu to dziedāsi cietuma cellē.”

Tonijs Ricoli paskatījās pulksteni. “Mans dievs, manas divas minūtes ir pagājušas.” Viņš piecēlās kājās. “Dodu tev sešdesmit sekundes laika, lai izlemtu, vai es izeju no šejienes kā tavs partneris vai es vienkārši aizeju.”

Konstantīns Demiriss pēkšņi izskatījās par desmit gadiem vecāks. Viņa seja bija bez krāsas. Viņam nebija ilūziju par to, kas notiks, ja patiesā informācija par tiesas prāvu parādīsies dienas gaismā. Prese viņu apēdīs dzīvu. Viņu aprakstīs kā briesmoni, slepkavu. Viņi var pat ierosināt lietas par Stavrosa un Hotasa bojāeju.

“Tavas sešdesmit sekundes ir pagājušas.”

Konstantīns Demiriss lēni pamāja ar galvu. “Labi,” viņš nočukstēja, “labi.”

Tonijs Ricoli viņam paklanījās. “Tu esi apķērīgs.” Konstantīns Demiriss lēni piecēlās kājās. “Bet tas jums izdosies tikai šoreiz,” viņš teica. “Negribu zināt, kā jūs to darāt un kad.” Uzlikšu vienu no jūsu vīriem uz viena no saviem kuģiem. Tas ir viss, ko varu jūsu labā darīt.”

“Norunāts,” Tonijs Ricoli atbildēja. Viņš domāja: var būt, ka tu nemaz neesi tik apķērīgs. Jau tad, kad tu kontrabandas ceļā ved vienu kravu heroīna, tu esi uz āka, Kosta, bērniņ. Un nebūs iespēju no manis tikt jelkad vaļā. Bet skali viņš atkārtoja: “Protams, norunāts.”

Atpakaļceļā uz viesnīcu Tonijs Ricoli bija līksms. Lielais vinnests. Narkotiku meklētājiem neienāks pat prātā aiztikt Konstantīna Demirisa floti. Ak Dievs, no šī brīža es varu uzlādēt katru viņa kuģi, kas iziet no šejienes. Nauda plūdīs aumaļām. Heroīns un senmantas — atvaino, Viktor, viņš skaļi iesmējās — senlietas.

Ricoli devās uz publisko telefona kabīni Stadiu avēnijā un piezvanīja uz divām vietām. Pirmā saruna bija ar Pītu Luku Palermo.

“Vari aizvākt tos abus gorillas prom no šejienes, Pīt, un iespundēt tos atpakaļ zoodārzā, kur tie labāk iederas. Prece tūlīt dosies ceļā. Tā tiks sūtīta ar kuģi.”

“Vai esi pārliecināts, ka paka būs drošībā?”

Ricoli smējās. “Tā būs lielākā drošībā, kā būtu Anglijas bankā. Es tev pastāstīšu, kad tiksimies. Un ir vēl jaunumi. No šīs dienas sākot, varēsim sūtīt kravas katru nedēļu.”

“Tas ir brīnišķīgi, Tonij. Es vienmēr esmu zinājis, ka uz tevi var paļauties.”

Ne velna tā nav, tu izdzimteni!

Tad viņš zvanīja Spirosam Lambrū. ’’Viss izgāja lieliski. Mums ar jūsu svaini būs kopīgs bizness.”

“Apsveicu. Man prieks dzirdēt, Ricoli kungs.”

Kad Spiross Lambrū nolika klausuli, viņš smaidīja. Narkotiku apkarošanās mobilā vienība arī priecāsies.

Konstantīns Demiriss palika birojā vēl ilgi pāri pusnaktij, sēžot pie galda un pārdomājot jauno problēmu. Viņš bija atriebies Noelai Pāžai, un tagad viņa atgriezās no kapa, lai viņu vajātu. Viņš pastiepās līdz galda atvilktnei un izņēma ierāmēto Noelas fotogrāfiju. Sveika, kuce. Ak, Dievs, cik viņa bija skaista! Tātad tu domā, ka varēsi mani iznīcināt. Labi, mēs vēl redzēsim. Mēs redzēsim.

PIECPADSMITĀ NODAĻA

Sentmorica bija vienkārši burvīga. Tur bija jūdzēm gari slēpju nobraucieni, pārgājienu takas, bobsleja un kamaniņu trases, polo turnīri un dučiem citu pasākumu. Mazais ciemats, apvīdamies ap spīguļojošo ezeru Engadinas ielejā seši tūkstoši pēdu augstumā uz Alpu dienvidu nogāzes, starp Selerīnu un Piz Nairu lika Ketrīnas elpai aizrauties no pārsteiguma.

Ketrīna un Ķērks Reinoldss apmetās pasakainajā Palace hotelī. Vestibilā bija daudz tūristu no dažādām zemēm.

Ķērks Reinoldss sacīja portjē: “Rezervēts misteram un misis Reinoldsiem.” Ketrīna skatījās sāņus. Man vajadzēja uzlikt laulības gredzenu. Viņai likās, ka vestibilā ikviens skatījās tikai uz viņu un zināja, ko viņa dara.

“Jā, mister Reinolds. Numurs divi piecpadsmit.” Ierēdnis pasniedza izsūtāmajam zēnam atslēgu, un tas norādīja: “Taisni uz priekšu, lūdzu.”

Viņus aizvadīja uz jaukām, vienkārši mēbelētām istabām, no kuru logiem pavērās skats uz kalniem.

Kad izsūtāmais zēns aizgāja, Ķērks Reinoldss pacēla Ketrīnu rokās. “Nevaru izteikt, cik tu, mīļā, mani esi padarījusi laimīgu.” “Es ceru, ka varēšu padarīt,” Ketrīna atbildēja. “Es… pagājis tik ilgs laiks, Kērk.”

“Neuztraucies. Es tevi nesteidzināšu.”

Viņš ir tik mīļš, Ketrīna domāja. Bet ko viņš justu pret mani, ja es pastāstītu viņam par savu pagātni? Viņa nekad nebija viņam minējusi par Leriju, ne ari par slepkavības prāvu vai kādu no šausmīgajiem notikumiem, kas ar viņu bija atgadījušies. Viņa gribēja justies tam tuva, uzticēties viņam, bet kaut kas viņu atturēja.

“Es labāk izsaiņošu mantas,” Ketrīna teica.

Viņa kravājās lēnām — pārāk lēni — un pēkšņi saprata, ka pati stiepj laiku, baidīdamās pabeigt un baidīdamās no tā, kas notiks pēc tam.

No otras istabas viņa dzirdēja Kērku saucam: “Ketrīn…”

Ak, mans Dievs, viņš tūlīt teiks — noģērbsimies un iesim gultā. Ketrīna saņēmās un vājā balsī jautāja: “Jā?”

“Kāpēc mums neiziet ārā un nepaskatīties apkārtni?” Ketrīna atviegloti uzelpoja. “Tā ir burvīga doma,” viņa dedzīgi piekrita. Kas ar mani notiek ? Esmu vienā no romantiskākajām vietām uz zemes, kopā ar pievilcīgu vīrieti, kurš mani mīl, bet esmu nobijusies.

Reinoldss savādi uz viņu paskatījās. “Vai ar tevi viss ir kārtībā?”

“Jā,” Ketrīna moži atbildēja. “Viss kārtībā.”

“Tu izskaties norūpējusies.”

“Nē. Es… es domāju par… par slēpošanu. Liekas, ka tas ir bīstami.”

Reinoldss smaidīja. “Neuztraucies. Tu sāksi vingrināties lēzenā nogāzītē rīt. Bet tagad iesim.”

Viņi uzvilka džemperus un oderētas jakas un izgāja ārā spirdzinošajā un tīrajā gaisā.

Ketrīna dziļi elpoja. “Ai, tas ir tik brīnišķīgi, Kērk. Man šeit patīk.”

“Tu vēl neko neesi īsti redzējusi,” viņš smaidīja. “Vasarā te ir divreiz skaistāk.”

Vai viņš vēl gribēs mani redzēt vasarā ? Ketrīna šaubījās. Jeb vai es sagādāšu viņam lielu vilšanos? Kāpēc es tik daudz uztraucos?

Sentmoricas ciems bija ļoti pievilcīgs, īsts viduslaiku brīnums, savdabīgu veikaliņu, restorānu un nelielu mājiņu pilns, it kā iesēdināts majestātisko Alpu vidū.

Viņi staigāja pa veikaliņiem, un Ketrīna nopirka dāvanas Evelīnai un Vimam. Tad viņi iegriezās mazā kafejnīciņā un nobaudīja fondue — garšvielām pildītu kausēta siera ēdienu.

Pēcpusdienā Ķērks Reinoldss noīrēja ragavas, ko vilka bēris, un viņi brauca pa sniegiem klāto celiņu augšā kalnā, un sniegs gurkstēja zem kamanu metāla sliecēm.

“Vai patīk?” Reinoldss jautāja.

“Jā, ļoti.” Ketrīna skatījās uz viņu un domāja: es tevi darīšu tik laimīgu. Šonakt. Jā, šonakt. Es tevi darīšu šonakt laimīgu.

Tajā vakarā viņi pusdienoja viesnīcā, Stubli restorānā, kurā valdīja senas lauku iebraucamās vietas atmosfēra.

“Šī zāle ir no 1480. gada,” Ķērks teica.

“Tad jau mums labāk nepasūtīt maizi.”

“Ko?”

“Tas bija mazs joks. Piedod.”

Lerijs mēdza saprast manus jokus; kāpēc es domāju par viņu? Tāpēc, ka negribu domāt par priekšā stāvošo nakti. Jūtos kā Marija Antuanete pirms došanās nāvē. Es neēdīšu kūku saldajā.

Ēdiens bija lielisks, bet Ketrīnabija pārāk nervoza, lai to izbaudītu. Kad viņi bija paēduši, Reinoldss teica: “Vai neiesim augšā? Esmu tev sarunājis mācību stundu slēpošanā rit no paša rīta.”

“Protams. Labprāt. Protams.”

Viņi sāka kāpt augšā, un Ketrīna juta, ka sirds tai neganti dauzās. Viņš noteikti teiks: “Iesim uzreiz gultā. ” Un kāpēc gan ne? Tāpēc jau es šeit atbraucu, vai ne tā? Es taču neatbraucu šeit slēpot.

Vini sasniedza savu istabu, un Reinoldss atvēra durvis un

y 1

uzgrieza uguni. Viņi iegāja guļamistabā, un Ketrīna skatījās uz lielo gultu. Likās, ka tā aizņem vai visu istabu.

Ķērks viņu vēroja. “Ketrīna… vai tevi kaut kas nomāc?” “Ko?” Viņa piespiesti iesmējās. “Protams, ka ne. Es… es tikai…”

“Tikai ko?”

Viņa līksmi uzsmaidīja viņam. “Nekas. Viss ir kārtībā.” “Labi. čērbsimies nost un iesim gultā.”

Tieši tas, ko es domāju, ka viņš teiks. Bet vai viņam tas bija jāsaka? Mēs taču vienkārši varējām to darīt. Ielikt to vārdos ir tik… tik… skarbi.

“Ko tu teici?”

Ketrīna nebija pamanījusi, ka ierunājusies balsī. “Neko.” Ketrīna bija tikusi līdz gultai. Tā bija lielākā no visām, ko viņa jebkad bija redzējusi. Tā bija gulta, kas bija izgatavota mīlētājiem un tikai mīlētājiem. Tā nebija gulta, kurā gulēt. Tā bija gulta, kurā…

“Vai tu, mīļā, nedomā izģērbties?”

Vai es to darīšu ? Cik sen tas bija, kad gulēju ar vīrieti ? Vairāk nekā gadu. Un tas bija mans vīrs.

“Ketij?…”

“Jā.” Es izģērbšos un došos gultā, un tu manī pievilsies. Es tevi nemīlu, Kērk. Es nevaru ar tevi gulēt.

“Kērk…”

Pa pusei izģērbies, viņš pagriezās pret Ketrīnu. “Jā?”

“Kērk, es… Piedod man. Tu mani ienīdīsi, bet es nevaru. Es šausmīgi atvainojos. Tu laikam domāsi, ka es…”

Viņa redzēja, ka tā sejā atspoguļojās vilšanās. Viņš piespiesti pasmaidīja. “Ketij, es jau tev teicu, ka būšu pacietīgs. Ja tu vēl neesi gatava, es… es saprotu. Mēs tāpat varam šeit jauki pavadīt laiku.”

Viņa pateicībā noskūpstīja tā vaigu. “Ak, Kērk, Paldies tev. Es jūtos tik smieklīgi. Es nesaprotu, kas ar mani notiek.”

“Nekas ar tevi nenotiek.” Viņš apgalvoja. “Es saprotu.”

Viņa apskāva viņu. “Paldies tev. Tu esi eņģelis.”

“Tikmēr,” viņš nopūtās, “es gulēšu viesistabā uz dīvāna.” “Nē, tā nebūs,” Ketrīna paziņoja. “Tā kā es esmu tā, kuras dēļ radusies šī muļķīgā problēma, vienīgais, ko varu darīt, ir gādāt, lai tu justos ērti. Es gulēšu uz dīvāna. Tu gulēsi gultā.” “Nekādā gadījumā.”

*  * *

Ketrīna gulēja gultā nomodā, domādama par Kērku Reinoldsu. Vai es jebkad varēšu mīlēties ar kādu citu vīrieti ? Vai arī Lerijs to manī ir iznīcinājis? Varbūt savā veidā Lerijam tomēr ir izdevies mani nogalināt. Beidzot Ketrīna aizmiga.

Nakts vidū Kērku Reinoldsu uzmodināja kliedzieni. Viņš pielēca sēdus uz dīvāna un, tā kā kliedzieni nemitējās, iesteidzās guļamistabā.

Ketrīna valstījās pā gultu cieši aizvērtām acīm. “Nē,” viņa kliedza. “Nedariet to! Nedariet to! Lieciet mani mierā!” Reinoldss noliecās, aplika rokas viņai apkārt un turēja cieši. “Kuš,” viņš teica. “Viss ir kārtībā. Viss ir kārtībā.”

Ketrīnas ķermenis raustījās elsās, un viņš cieši to turēja, līdz tas apstājās.

“Viņi… mēģināja mani noslīcināt.”

“Tas bija tikai sapnis,” viņš mierinādams teica. “Tu redzēji sliktu sapni.”

Ketrīna atvēra acis un apsēdās. Viņas augums trīcēja. “Nē, tas nebija sapnis. Tā bija īstenība. Viņi gribēja mani nogalināt.”

Ķērks izbrīnījies uz viņu skatījās. “Kas tevi mēģināja nogalināt?”

“Mans… mans vīrs un vina mīļākā.”

> *

Viņš nogrozīja galvu. “Ketrīn, tu murgoji un…”

“Es stāstu tev patiesību. Viņi mēģināja mani nogalināt, un par to viņus sodīja.”

Kērka seja bija pilna neticības. “Ketrīn…”

“Es tev to agrāk nestāstīju, jo tas ir… jo man ir sāpīgi par to runāt.”

Pēkšņi viņš saprata, ka viņa runā nopietni. “Kas notika?” “Es negribēju dot Lerijam šķiršanos, un viņš… viņš mīlēja citu sievieti, un viņi nosprieda mani nogalināt.”

Tagad Ķērks klausījās vērīgi. “Kad tas bija?”

“Pirms gada.”

“Kas ar viņiem notika?”

“Viņiem… viņiem tiesa piesprieda nāvessodu.”

Viņš pacēla roku. “Pagaidi mirklīti. Viņi tika sodīti par slepkavības mēģinājumu?”

“Jā.” , .

Reinoldss teica: “Es Grieķijas likumos neesmu eksperts, bet esmu gandrīz pārliecināts, ka tur nepiespriež nāvessodu par slepkavības mēģinājumu. Tur jābūt kādai kļūdai. Pazīstu vienu juristu Atēnās, kurš arī tieši strādā valstij. No rīta es viņam piezvanīšu un to noskaidrošu. Viņu sauc Pīters Demonidess.”

Ketrīna joprojām gulēja, kad Ķērks Reinoldss pamodās. Viņš klusi saģērbās un iegāja guļamistabā. Brīdi viņš stāvēja, skatīdamies uz Ketrinu. Es viņu tik ļoti mīlu. Man irjāizdibina, kas patiesībā noticis, un jāaizdzen ēnas prom no viņas.

Ķērks Reinoldss nogāja viesnīcas vestibilā un pasūtīja sarunu ar Atēnām. “Gribu pie telefona konkrētu cilvēku, operator. Gribu runāt ar Pīteru Demonidesu.”

Sarunu viņš dabūja pēc pusstundas.

“Mister Demonides? Šeit Ķērks Reinoldss. Nezinu, vai jūs mani atceraties, bet…”

“Protams, ka es atceros. Jūs strādājat Konstantīnam Demirisam.”

“Jā.”

“Ar ko varu pakalpot, mister Reinolds?”

“Atvainojiet, ka jūs traucēju. Esmu mazliet nobažījies par kādu informāciju, kuru es nupat dzirdēju. Tas ir Grieķijas likumdošanas sakarā.”

“Es kaut ko zinu gan no Grieķijas likumiem,” Demonidess jautri teica. “Būšu priecīgs jums palīdzēt.”

“Vai jūsu likumos ir kaut kas tāds, kas atļauj kādu notiesāt uz nāvi par slepkavības mēģinājumu?”

Līnijas otrā galā iestājās ilgs klusums. “Vai varu uzzināt, kāpēc jūs tā jautājat?”

“Esmu kopā ar sievieti, kuru sauc Ketrīna Aleksandera. Liekas, ka viņa domā, ka valsts ir notiesājusi uz nāvi viņas vīru un tā mīļāko par mēģinājumu viņu nogalināt. Tas neizklausās loģiski. Vai saprotat, ko es domāju?”

“Jā.” Demonidesa balss bija kļuvusi domīga. “Saprotu, ko jūs domājat. Kur jūs esat, mister Reinolds?”

“Esmu apmeties Sentmoricā Palace hotelī.”

“Ļaujiet man to noskaidrot, un es jums piezvanīšu.”

“Būšu ļoti priecīgs. Ir, protams, iespējams, ka misis Aleksandera ir izfantazējusi notikumus, bet es to gribu noskaidrot un viņas domas nomierināt.”

»

“Saprotu. Es jums zvanīšu. Es apsolu.”

Ārā bija gaišs un spirdzinošs, un apkārtnes skaistums izdzenāja visas Ketrīnas iepriekšējās nakts šausmas.

Viņi abi brokastoja ciemā, un, kad bija paēduši, Reinoldss sacīja: “Dosimies uz slēpošanas nogāzi un pārvērtīsim tevi par sniega piku.”

Viņš aizveda Ketrīnu uz iesācēju nogāzi un noīrēja viņai instruktoru.

Ketrīna pielika slēpes un piecēlās kājās. Viņa paskatījās uz savām kājām. “Tas ir smieklīgi. Ja Dievs ir domājis, ka mums jāizskatās šādi, mūsu tēviem būtu bijis jābūt kokiem.”

“Ko?”

“Neko, Kērk.”

Instruktors smaidīja. “Neuztraucieties. Pavisam īsā laikā jūs slēposiet kā profesionālis, misis Aleksandera. Mēs sāksim uz Corviglia Sass Ronsol. Tā ir iesācēju nogāze.”

“Tu brīnīsies, cik ātri visu apgūsi.”

Viņš skatījās pāri uz slēpju trasi tālumā un pagriezās pret instruktoru. “Man liekas, ka šodien es pamēģināšu Fuorcla Grischa. ”

“Izklausās garšīgi. Es savu likšu izcept uz restēm,” Ketrīna teica.

Smaids neparādījās. “Tā ir slēpju trase, mīļā.”

“Ak tā.” Ketrīna kautrējās pateikt, ka tas bijis tikai joks. Ar viņu es to nevaru darīt, Ketrīna nodomāja.

Instruktors teica: “Grischa ir diezgan kraujš nobrauciens. Jums vajadzētu sākt Corviglia Standard Marguns, lai iesildītos, mister Reinolds.”

“Laba doma. Es tā ari darīšu. Ketrin, mēs tiksimies viesnīcā lenča laikā.”

“Jauki.”

Reinoldss pamāja un gāja prom.

“Lai tev labi iet,” Ketrīna sauca nopakaļ. “Neaizmirsti atrakstīt.”

“Nu,” instruktors sacīja. “Tagad ķersimies pie darba.”

Ketrinai par brīnumu, mācības stundas izvērtās tīri patīkamas. Sākumā viņa bija nervoza. Viņa jutās lempīga un kāpa augšā pa mazo nogāzi visai neveikli.

“Mazliet noliecieties uz priekšu. Turiet slēpes virzienā uz priekšu.”

“Pamēģini nu tām iestāstīt. Tām ir pašām sava doma,” Ketrīna paziņoja.

“Jums iet labi. Tagad mās brauksim lejā pa nogāzi. Ietupieties ceļos. Turiet līdzsvaru. Aiziet!”

Vma nokrita.

“Vēlreiz. Jums iznāk labi.”

Viņa atkal nokrita. Tad atkal. Un pēkšņi viņai radās līdzsvara sajūta. Bija tā, it kā viņai būtu pieauguši spārni. Viņa laidās lejā pa nogāzi, un tas bija aizraujoši. Tas bija kaut kas līdzīgs lidojumam. Viņai patika sniega gurkstošā skaņa zem slēpēm un sajūta, kad vējš sitas sejā.

“Man tas patīk,” Ketrīna sacīja. “Nav brīnums, ka cilvēki uz to ir uzķērušies. Cik drīz mēs varēsim apgūt lielo nogāzi?” Instruktors smējās. “Šodien apmierināsimies ar šo. Olimpiskās spēles būs rīt.”

Visā visumā tas bija lielisks rīts.

Viņa gaidīja Kērku Reinoldsu grillētavā, kad viņš atgriezās no slēpošanas. Viņa vaigi bija sarkani, un viņš izskatījās pilns enerģijas. Viņš pienāca pie Ketrīnas galdiņa un apsēdās.

“Nu?” viņš jautāja. “Kā gāja?”

“Lieliski. Nesalauzu neko svarīgu. Tikai sešas reizes nokritu. Un zini?” viņa lepojās. “Uz beigām man jau gāja diezgan labi. Man liekas, ka viņš mani ieskaitīs olimpiskajā izlasē.”

Reinoldss smaidīja. “Labi.” Viņš jau gribēja ieminēties par telefona sarunu ar Pīteru Demonidesu, bet tad nosprieda to noklusēt. Viņš negribēja Ketrīnu vēlreiz satraukt.

Pēc lenča viņi ilgu laiku pastaigājās pa sniegaino apvidu un iegriezās veikalos pamielot acis. Ketrīna sāka just nogurumu.

“Man gribētos doties atpakaļ uz istabu,” viņa teica. “Es varētu mazliet nosnausties.”

“Laba doma. Gaiss šeit ir ļoti retināts, un, ja cilvēks nav radis pie tā, viņš var viegli nogurt.

“Ko tu darīsi, Kērk?”

Viņš skatījās augšā uz tālo nogāzi. “Domāju, ka es varētu nobraukt no Grischa. Es to vēl nekad neesmu darījis. Tas ir izaicinājums.”

“Tu domā — tāpēc, ka tas tur stāv?”

“Ko?”

“Neko. Tas izskatās tik bīstams.”

Reinoldss piekrītoši pamāja. “Tāpēc tas ir izaicinājums.” Ketrīna saņēma viņa roku. “Kērk, par pagājušo nakti. Es ļoti atvainojos. Es… es mēģināšu laboties.”

“Neuztraucies par to. Ej atpakaļ uz viesnīcu un mazliet paguli.”

“Es iešu.”

Ketrīna vēroja viņu aizejam un domāja: Viņš ir brīnišķīgs cilvēks. Jābrinās — ko viņš saskata tādā idiotē kā es?

Ketrīna nogulēja visu pēcpusdienu, un šoreiz viņa neredzēja murgus. Kad viņa pamodās, bija jau gandrīz seši. Drīz atgriezīsies Ķērks.

Ketrīna nomazgājās un saģērbās, domādama par priekšā stāvošo vakaru. Nē, nevis vakaru, viņa atzina. Nakti. Es to viņam dāvāšu.

Viņa piegāja pie loga un paskatījās ārā. Sāka jau tumst. Laikam Ķērks patiesi aizrāvies, Ketrīna nosprieda.

Viņa skatījās augšā uz milzīgo nogāzi tālumā. Vai tas ir Grischa? Es gan nekad laikam nebūtu spējīga no tā nobraukt.

Arī pulksten septiņos Ķērks Reinoldss vēl nebija atgriezies. Krēsla bija pārtapusi melnā tumsā. Nevar būt, ka viņš slēpotu tumsā, Ketrīna domāja. Varu derēt, ka viņš ir lejā bārā un kaut ko iemalko.

Viņa devās uz durvju pusi, kad pēkšņi iezvanījās telefons. Ketrīna pasmaidīja. Man bija taisnība. Viņš zvana, lai uzaicinātu mani piebiedroties viņam lejā.

Viņa pacēla klausuli un līksmi teica: “Vai tu sastapi kādu himalajieti?”

Nepazīstama balss jautāja: “Misis Reinoldsa?”

Viņa jau gandrīz pateica nē, bet tad atcerējās, kā Ķērks viņus abus bija pierakstījis. “Jā. Misis Reinoldsa klausās.”

“Baidos, ka man jums ir sliktas ziņas. Jūsu vīrs cietis slēpošanas negadījumā.”

“Ak nē! Vai tas… vai tas ir nopietni?”

“Domāju, ka jā.”

“Es tūlīt aiziešu. Kur?…”

“Man tiešām ļoti nepatīkami to teikt, bet viņš… viņš ir miris, misis Reinoldsa. Viņš slēpoja no Lagalpa un lauza sprandu.”

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

Tonijs Ricoli vēroja viņu iznākam kailu no vannasistabas un nodomāja: kāpēc grieķietēm ir tik lielas pakaļas? Viņa ieslīdēja gultā viņam blakus, aplika rokas tam apkārt un čukstēja: “Esmu tik priecīga, ka tu izvēlējies mani,poulaki. Es tevi gribēju uzreiz, tikko tevi ieraudzīju.”

“Protams,” viņš teica. “Ar mani ir tieši tāpat, meitenīt.”

Tonijs Ricoli tikko noturējās, lai neiesmietos. Tā kuņa bija saskatījusies pārāk daudz pornogrāfisko filmu.

Viņš bija to pievācis “Ņujorkietī”, samērā prastā nakts klubā Kallarī ielā, kur viņa strādāja par dziedātāju. Viņa bija viena no tām, ko grieķi paši nicinoši sauca par gavyeezee skilo, kas nozīmē rejošais suns. Nevienai no meitenēm, kas strādāja klubā, nebija talanta — vismaz attiecībā uz balsi ne, bet par naudu tās visas bija izsaucamas mājās. Šī, vārdā Helēna, bija mēreni pievilcīga, ar tumšām acīm, juteklisku seju un pilnīgu, nobriedušu augumu. Viņai bija divdesmit četri gadi, tā kā mazliet par vecu Ricoli gaumei, bet viņš nepazina nevienu sievieti Atēnās un ari nevarēja atļauties būt izvēlīgs.

“Vai es tev patīku?” Helēna kautrīgi prasīja.

“Jā. Esmupazzo par tevi.”

Viņš sāka glāstīt tās krūtis un juta, ka tai krūšu gali piebrieduši, un viņš tos sažņaudza.

“Oho!”

“Noliec savu galvu zemāk, meitenīt.”

Viņa papurināja galvu. “Ar tādām lietām es nenodarbojos.”

Ricoli uz viņu skatījās. “Vai tiešām?”

Nākamajā mirklī viņš jau bija to sagrābis aiz matiem un vilka uz savu pusi.

Helēna iebļāvās: "Parakalo!"

Ricoli viņai stipri iesita pa seju. “Ja tu izlaidīsi vēl vienu skaņu, es tev pārlauzīšu kaklu.”

Ricoli stūma viņas seju lejā, sev starp kājām. “Tur viņš ir, padari to laimīgu.”

“Ļauj man iet,” viņa šņukstēja. “Tu man dari sāpes.”

Ricoli parāva to stiprāk aiz matiem. “Ei, tu taču esi traka pēc manis — atceries?”

Viņš atlaida tās matus, un viņa dusmās degošām acīm paskatījās uz viņu.

“Tu vari iet…”

Izteiksme viņa sejā to apstādināja. Kaut kas nebija kārtībā ar šo cilvēku. Kāpēc gan viņa to nebija pamanījusi agrāk?

“Mums taču nav iemesla kaškēties,” vina teica samierinošā

» 7 *

tonī. “Tu un es…”

Viņa pirksti ieķērās tai kaklā. “Es tev nemaksāju par runāšanu.” Viņa dūre trāpīja tai pa vaigu. “Aizveries un ķeries pie darba.”

“Protams, mīļais,” Helēna šņukstēja. “Protams.”

Ricoli bija nepiesātināms, un līdz brīdim, kad viņš beidzot bija apmierināts, Helēna bija galīgi bez spēka. Viņa gulēja tam līdzās tik ilgi, līdz pārliecinājās, ka tas ir aizmidzis, un tad klusi izlīda no gultas un apģērbās. Viss viņai sāpēja. Ricoli viņai vēl nebija samaksājis, un, ja būtu kā parasti, Helēna būtu paņēmusi naudu no viņa kabatas portfeļa — plus vēl glītu dzeramnaudas tiesu. Bet kaut kāds instinkts lika viņai iet prom, nepaņemot nekādu samaksu.

Pēc stundas Toniju Ricoli pamodināja klauvējieni pie durvīm. Viņš piecēlās sēdus un paskatījās savā rokaspulkstenī. Bija četri no rīta. Viņš pavērās apkārt. Meiča bija izgaisusi.

“Kas tur ir?” viņš uzsauca.

“Te jūsu kaimiņš.” Balss bija dusmīga. “Jūs sauc pie telefona.” Ricoli pārvilka ar roku pierei. “Es eju.”

Viņš uzvilka rītasvārkus un devās pāri istabai uz vietu, kur, pārmestas krēsla atzveltnei, atradās tā bikses. Viņš pārbaudīja savu kabatas portfeli. Visa nauda bija tur. Tātad kuce nebija dumja. Viņš izvilka simt dolāru zīmi, vēlreiz šķērsoja istabu, aizgāja līdz durvīm un atvēra tās.

Koridorā stāvēja kaimiņš, tērpies rītasvārkos un čībās. “Vai jūs zināt, cik tagad pulkstenis?” viņš pārskaities jautāja. “Jūs man solījāt…”

Ricoli sniedza viņam simt dolāru zīmi. “Man patiešām loti žēl,” viņš atvainodamies teica. “Es ilgi nerunāšu.”

“Ir jau labi. Laikam kādam tas ir ļoti svarīgi, ja jau cilvēki tiek modināti augšā četros no rīta.” Vīrietis norūca, nu jau bez sašutuma.

Ricoli iegāja istabā, kas atradās koridora otrajā pusē, un pacēla telefona klausuli. “Ricoli klausās.”

Balss teica: “Jums radusies problēma, Ricoli kungs.”

“Kas tur runā?”

“Zvanu jums Spirosa Lambrū uzdevumā.”

“Ā!” Un pēkšņi viņu pārņēma trauksmes sajūta. “Par kādu problēmu jūs runājat?”

“Tā saistīta ar Konstantīnu Demirisu.”

“Kas ir ar viņu?”

“Viens no vina tankeriem — Thele — šobrīd atrodas Marselā.

9 9

Tas ir pietauvojies pie mola Bassin de la Grande Joliette. ”

“Un tad?”

“Esam uzzinājuši, ka Konstantīns Demiriss licis kuģim braukt uz Atēnām. Tas pietauvosies dokā svētdien no rīta un dosies prom svētdienas naktī. Ar to brauks ari Konstantīns Demiriss.”

“Ko?”

“Viņš bēg.”

“Bet mums abiem…”

“Lambrū kungs lika jums pateikt, ka Demiriss plāno slēpties Savienotajās Valstīs tik ilgi, kamēr viņš atradis ceļu, kā nojums atbrīvoties.”

Glumais kuņas dēls! “Saprotu. Pasakiet Lambrū kungam paldies no manis. Sakiet viņam lielu paldies.”

“Nav par ko. Viņš uzskatīja to par savu pienākumu.”

Ricoli nolika klausuli.

“Vai viss kārtībā, Ricoli kungs?”

“Ko? Jā. Viss ir lieliski.” Un tā ari bija.

Jo vairāk Ricoli domāja par telefona zvanu, jo priecīgāks kļuva. Konstantīns Demiriss nobijies bēga. Tas padari? vieglāku iespēju rīkoties ar viņu. Svētdien. Viņam bija divas dienas laika, lai izstrādātu savu plānu.

Ricoli zināja, ka viņam jāuzmanās. Visur, lai kur viņš ietu, viņam sekoja. Sasodītie kruķi, Ricoli nicinoši nodomāja. Kad pienāks laiks, es no tiem tikšu vaļā.

Nākamajā rītā agri Ricoli devās uz publisko telefona kabīni Kifisiasas ielā un uzgrieza Atēnu Valsts muzeja telefona numuru.

Stikla atspīdumā Ricoli redzēja vīrieti, kurš izlikās apbrīnojam veikala skatlogu, un ielas otrā pusē vēl vienu vīrieti sarunājamies ar puķu pārdevēju. Abi vīrieši bija no izsekotāju grupas, kas viņu uzmanīja. Lai jums veicas, Ricoli nodomāja. “Kuratora kabinets. Ar ko varu pakalpot?”

“Viktor? Te runā Tonijs.”

“Vai kaut kas noticis?” Koroncisa balsī pēkšņi ieskanējās uztraukums.

“Nē,” Ricoli nomierinoši teica. “Viss ir kārtībā. Viktor tu zini to jauko vāzi ar sarkanajiem zīmējumiem?”

“Tā ir Ka amfora/’

“Jā. Šovakar es to gribētu dabūt.”

Iestājās ilgstoša pauze. “Šovakar? Es… es patiešām nezinu, Tonij.” Koroncisa balss drebēja. “Ja nu kaut kas iziet greizi…” “Labs ir, aizmirsti, ko teicu. Es tikai mēģināju tev palīdzēt. Tu jau, bez šaubām, vari pateikt Selam Prici, ka tev nav naudas, un tad lai notiek, kas notikdams…”

“Nē, Tonij. Pagaidi. Es… es…” Iestājās vēl viena pauze. “Labi.”

“Vai tu patiešām esi ar mieru, Viktor? Jo, ja tu negribi to darīt, tad tikai pasaki man, un es došos atpakaļuz Savienotajām Valstīm, kur man nav šāda veida problēmu. Man nav vajadzīgas visas šīs klapatas, tu taču zini. Es varu…”

“Nē, nē. Esmu pateicīgs par visu, ko tu manā labā dari, Tonij. Patiešām tā ir. Šovakar būtu labi.”

“Nu tad kārtībā. Kad muzeju aizslēgs, vienīgais, kas tev būtu jāpaveic, ir jāaizstāj īstā vāze ar kopiju.”

“Sargi pārbauda šeit visas somas.”

“Nu un tad? Vai tad sargi ir mākslas eksperti?”

“Nē, protams, ne, bet…”

“Labi, Viktor; klausies! Tev tikai jādabū čeks par vienas kopijas pārdošanu un kopā ar oriģinālu to jāieliek papīra tūtā. Vai tu saproti?”

“Jā. Es… es saprotu. Kur mēs tiksimies?”

“Mēs netiksimies. Izej no muzeja sešos. Muzeja priekšā atradīsies taksometrs. Paku ņem sev līdzi. Šoferim saki, lai ved tevi uz viesnīcu Grande Bretagne. Pasaki, lai viņš tevi gaida. Paku atstāj taksometrā, bet pats ej uz viesnīcas bāru un kaut ko iedzer. Pēc tam vari doties mājās.”

“Bet paciņa…”

“Neuztraucies. Par to parūpēsies.”

Viktors Koronciss bija nosvīdis. “Es nekad neko tamlīdzīgu neesmu darījis, Tonij. Es nekad neko neesmu zadzis. Visu savu mūžu..

“Es zinu,” Ricoli mierinoši teica. “Es arī ne. Atceries, Viktor, ka visu risku uzņemos es — un man no tā nav nekāda labuma.”

Koroncisa balss aizlūza. “Tu esi labs draugs, Tonij. Labākais, kāds man jebkad bijis.” Viņš lauzīja rokas. “Vai tev ir kāda nojauta, kad es varētu saņemt savu naudu?”

“Ļoti drīz,” Ricoli apgalvoja. “Ja vien mums tas izdosies, tad tev nekad vairs nebūs naudas problēmu.” Un man ari ne, Ricoli līksmi nodomāja. Vairs nekad.

Pirejas ostā tajā pēcpusdienā bija iebraukuši divi tūristu kuģi, un tāpēc muzejs bija ļaužu pilns. Parasti Viktoram Koroncisam patika tos vērot, viņš pat centās iztēloties to dzīves gājumus. Tur bija amerikāņi, briti un tūristi no daudzām citām zemēm. Bet šoreiz Koronciss bija pārāk uztraucies, lai par tiem domātu.

Viņš skatījās uz abām letēm, kur tika pārdotas senlietu kopijas. Ap tām mudžēja pūlis, un divas pārdevējas itin veikli centās apmierināt visu prasības.

Varbūt viņas visu izpārdos, Koronciss cerīgi domāja, un man nebūs jāiesaistās Ricoli plānā. Bet viņš zināja, ka tas nav reāli. Muzeja pagrabstāvā vēl glabājās simtiem tādu kopiju.

Vāze, ko Tonijs bija viņam prasījis nozagt, bija viena no lielākajām muzeja vērtībām. Tā bija no piecpadsmitā gadsimta pirms Kristus dzimšanas — melna amfora ar uzgleznotām sarkanām mitoloģiskām figūrām. Pēdējo reizi Viktors Koronciss tai bija pieskāries pirms piecpadsmit gadiem, kad viņš bya to godbijīgi novietojis vitrīnā, lai to tur ieslēgtu uz visiem laikiem. Un tagad es to zogu, Koronciss ar nožēlu domāja. Dievs, palīdzi man!

Koronciss aizvadīja pēcpusdienu kā nemaņā, baidoties no tā brīža, kad viņš kļūs par zagli. Izmisuma pilns viņš devās atpakaļ uz savu kabinetu, aizvēra durvis un apsēdās pie galda. Es to nevaru izdarīt, viņš domāja. Ir jābūt kādai izejai, bet kādai ? Viņš nevarēja izdomāt nekādu iespēju, lai sadabūtu tādu daudzumu naudas. Viņa ausīs vēl aizvien skanēja Prici balss: Tu man atdosi to naudu šovakar, vai arī es tevi izbarošu zivīm. Vai saproti ? Šis vīrs bija gatavais slepkava. Nē, viņam nebija izvēles.

Dažas minūtes pirms sešiem Koronciss iznāca no kabineta. Abas sievietes, kas nodarbojās ar mākslas darbu kopiju pārdošanu, bija jau sākušas visu slēgt ciet.

“Signomi,” Koronciss sauca. “Manam draugam ir dzimšanas diena. Domāju, ka varētu uzdāvināt viņam kaut ko no muzeja.” Viņš piegāja pie letes un izlikās to pētām. Tur bija vāzes, bistes, kausi, grāmatas un kartes. Viņš tās aplūkoja, it kā pārdomādams, ko labāk izvēlēties. Beidzot viņš norādīja uz sarkani apgleznotās amforas kopiju. “Domāju, ka tā viņam varētu patikt.”

“Esmu pārliecināta, ka patiks,” pārdevēja teica. Viņa noņēma to no letes un pasniedza Koroncisam.

“Vai es, lūdzu, varētu dabūt ari čeka kopiju?”

“Protams, Koroncisa kungs. Vai jūs negribētu, lai es to iesaiņoju kā dāvanu?”

“Nē, nē,” Koronciss strauji teica. “Jūs to vienkārši varat ielikt papīra maisiņā.”

Viņš vēroja, kā pārdevēja kopiju ieliek papīra maisā un tur iesviež ari čeka kopiju. “Paldies.”

“Ceru, ka jūsu draugam tā patiks.”

“Ceru, ka jā.” Rokām trīcot, viņš paņēma maisu un devās atpakaļ uz savu kabinetu.

Viņš aizslēdza durvis, tad izņēma vāzes imitāciju no maisiņa un nolika uz galda. Vēl nav par vēlu, Koronciss domāja. Vēl neesmu izdarījis noziegumu. Viņu mocīja paša neizlēmība. Daudz briesmīgu domu šaudījās viņa galvā. Es varu aizbēgt uz kādu citu valsti un atstāt sievu un bērnus vai arī es varu izdarīt pašnāvību. Es varu doties uz policiju un izstāstīt, ka man ir draudēts. Bet, ja viss nāks gaismā, tad man ir beigas. Nē, nebija ceļa, kā no tā visa izkļūt. Ja viņš nesamaksās savu parādu, viņš

zināja, ka Prici to nogalinās. Paldies Dievam, viņš domāja, ka man ir tāds draugs kā Tonijs. Bez viņa es jau būtu miris cilvēks.

Viņš paskatījās pulkstenī. Laiks kustēties. Koronciss piecēlās kājās un juta, ka tās ir nestabilas. Viņš stāvēja, dziļi elpodams, mēģinādams nomierināties. Rokas bija miklas no sviedriem. Viņš tās noslaucīja pie krekla. Viņš ielika kopiju atpakaļ papīra maisā un devās uz durvju pusi. Pie galvenajām durvīm atradās sargs, kas devās prom pulksten sešos, pēc tam, kad muzejs tika slēgts, un otrs sargs, kas veica apgaitu, bet viņam bija jāaizslēdz kāds pusducis telpu. Tagad viņam vajadzēja būt kādā no attālākajiem muzeja stūriem.

Koronciss iznāca no sava ofisa un ieskrēja tieši sargam krūtīs. Koronciss vainīgi satrūkās.

“Atvainojiet, Koroncisa kungs. Es nezināju, ka jūs vēl esat šeit.”

“Jā. Es… Es tikko sataisījos iet prom.”

“Ziniet,” sargs ar apbrīnu sacīja. “Es jūs apskaužu.”

Ja vien viņš zinātu. “Patiešām? Kāpēc?”

“Jūs tik daudz zināt par visām šīm skaistajām lietām. Es, šeit staigājot, uz tām skatos, un tās visas ir daļa no mūsu vēstures, vai ne? Es neko daudz par tām nezinu. Varbūt kādu dienu jūs man varētu pastāstīt? Es patiesi…”

Nolādētais muļķis nepārstāja runāt. “Jā, protams. Kādu citu dienu. Es būšu priecīgs to izdarīt.” Zāles otrā galā Koronciss varēja saskatīt vitrīnu, kurā atradās vērtīgā vāze. Viņam bija jāatbrīvojas no sarga.

“Liekas… liekas, ka ir problēmas ar signalizāciju pagrabstāvā. Vai jūs to nepārbaudītu?”

“Protams. Cik es saprotu, daži no priekšmetiem te jau ir datēti ar…” “Vai jūs to nepārbaudītu tūlīt? Es negribētu iet prom, pirms nepārbaudu, vai viss ir kārtībā.”

“Protams, Koroncisa kungs. Būšu tūlīt atpakaļ.”

Viktors Koronciss stāvēja un vēroja sargu izejam cauri zālei un dodamies pagrabstāva virzienā. Mirklī, kad viņš vairs nebija redzams, Koronciss piesteidzās pie vitrīnas, kurā atradās ar sarkano apgleznotā amfora. Viņš izņēma atslēgu un nodomāja: Es to patiešām taisos darīt. Es taisos to zagt. Atslēga izslīdēja viņam no pirkstiem un nokrita uz grīdas. Vai tā būtu kāda zīme? Vai Dievs mani par kaut ko brīdina ? Viņš mirka vienos sviedros.

Tad viņš noliecās, pacēla atslēgu un paskatījās uz vāzi. Tā bija tik izmeklēti skaista. Viņa senči to ar mīlestību bija izgatavojuši pirms tūkstošiem gadu. Sargam bija taisnība — tā bija vēstures daļa, kaut kas tāds, ko nekad nevarēs aizvietot.

Koronciss uz brīdi aizvēra acis un nodrebinājās. Viņš paskatījās apkārt, lai pārliecinātos, ka neviens neskatās, tad atslēdza vitrīnu un uzmanīgi izcēla ārā vāzi. Viņš izņēma no papīra maisiņa kopiju un ielika to vitrīnā, vietā, kur bija atradusies īstā.

Brīdi Koronciss stāvēja, to apbrīnodams. Tā bija precīza kopija, bet viņa acīm tā kliedza: “Falsifikācija.” Tas bija tik acīm redzami. Bet tikai man, Koronciss nodomāja, un pāris citiem ekspertiem. Neviens cits nekad nepamanīs atšķirību. Un nebūs nekāda iemesla, lai kāds to tuvāk pārbaudītu. Koronciss aiztaisīja un aizslēdza vitrīnu un ielika īsto vāzi papīra somā, kur atradās arī čeks.

Viņš izņēma mutautu un noslaucīja seju un rokas. Tas bija padarīts. Viņš paskatījās pulkstenī — 6:10. Viņam bija jāpasteidzas. Viņš devās uz durvīm un redzēja, ka uz viņa pusi nāk sargs.

“Signalizācijai nekādu vainu nevarēju atrast, Koroncisa kungs, un…”

“Tad labi,” Koronciss atbildēja. “Uzmanības nekad nevar būt par daudz.”

Sargs smaidīja. “Tur jums taisnība. Vai tagad ejat projām?”

“Jā. Ar labvakaru.”

“Ar labvakaru.”

Otrs sargs bija pie galvenajām durvīm un gatavojās promiešanai. Viņš ievēroja papīra maisiņu un pasmīnēja. “Man tas ir jāpārbauda. Jūsu paša instrukcijas.”

“Protams, ” Koronciss ātri noteica. Viņš pasniedza maisiņu sargam.

Sargs paskatījās iekšā, izņēma vāzi un ieraudzīja čeka kopiju.

“Tā ir dāvana draugam,” Koronciss paskaidroja. “Viņš ir inženieris.” Kāpēc gan man tas būtu jāsaka ? Kāda viņam daļa! Man jāizturas dabiski.

“Skaista.” Sargs iemeta vāzi atpakaļ maisiņā, un vienu īsu bridi viņam likās, ka tā saplīsīs.

Koronciss satvēra maisiņu un piespieda sev pie krūtīm. “Kalispehra.”

Sargs viņam atvēra durvis. “Kalispehra."

Koronciss izgāja ārā vēsajā vakara gaisā, smagi elpodams un cīnoties ar nelabu dūšu. Viņa rokās atradās miljoniem dolāru liela vērtība, bet Koronciss nedomāja šādās kategorijās. Tas, ko viņš domāja, bija, ka viņš nodod savu valsti, zog vienu vēstures daļu no savas mīļotās Grieķijas un pārdod to kādam bezsejainam ārzemniekam.

Viņš gāja lejā pa trepēm. Kā jau Ricoli bija solījis, muzeja priekšā stāvēja taksometrs. Koronciss piegāja pie tā un iekāpa iekšā. “Uz viesnīcu Grande Bretagne,” viņš sacīja.

Viņš atkrita sēdeklī. Un jutās sasists un nomocīts, it kā tikko būtu iznācis no šausmīgas cīņas. Bet vai viņš bija vinnējis vai zaudējis?

Kad taksometrs apstājās viesnīcas Grande Bretagne priekšā, Koronciss teica šoferim: “Pagaidiet šeit, lūdzu.” Viņš pēdējo reizi paskatījās uz nesamaksājamo paciņu pakaļējā sēdeklī, tad izkāpa un ātri iegāja viesnīcas vestibilā. Jau būdams iekšā, viņš pagriezās un atskatījās. Taksometrā iekāpa kāds vīrietis. Pēc brīža auto jau bija nozudis.

Tā. Tas ir izdarīts. Man nekad vairs nekas tamlīdzīgs nebūs jādara, Koronciss nodomāja. Nekad mūžā. Murgs ir beidzies.

Trijos svētdienas pēcpusdienā Tonijs Ricoli iznāca no viesnīcas un pastaigādamies devās Platia Omonia virzienā. Viņam mugurā bija koši sarkana rūtaina žakete, zaļas bikses un sarkana berete. Divi detektīvi tam vilkās astē. Viens no tiem sacīja: “Viņš laikam šīs drēbes nopircis cirkā.”

Meteksas ielā Ricoli uzsauca taksometram. Detektīvs ziņoja radiotelefonā: “Objekts iekāpj taksometrā, kas dodas uz rietumiem.”

Balss atbildēja: “Mēs viņu redzam. Mēs sekojam. Atgriezieties viesnīcā.”

“Labi.”

Pelēks sedans bez valsts numura zīmes iespraucās taksometram aiz muguras, saglabājot piesardzīgu distanci. Taksometrs devās dienvidu virzienā, garām Monastiraki. Sedanā blakus šoferim sēdošais detektīvs paņēma rokas mikrofonu.

“Centrālais. Šeit ceturtā vienība. Objekts ir taksometrā. Tas brauc lejā pa Filheliona ielu… Pagaidiet. Viņi tikko iegriezās pa

labi Peta ielā. Izskatās, it kā vini dotos uz Plaku. Tur mēs vinu 7 > > varam pazaudēt. Vai jums ir kāds, kas viņam varētu sekot kājām?”

“Pagaidiet mirklīti, ceturtā vienība.” Pēc pāris sekundēm radio sprakšķēdams atķal ieskanējās. “Ceturtā vienība. Mēs varam izdalīt sekotāju. Ja objekts izkāpj Plakā, viņu turēs redzes lokā.”

“Kala. Objektam ir sarkani rūtota žakete, zaļas bikses un sarkana berete. Viņu grūti sajaukt ar kādu citu. Pagaidiet mirklīti. Taksometrs apstājas. Viņš izkāpj Plakā.”

“Mēs nodosim informāciju, lai viņam seko. Jūs esat brīvi. Slēdzam ārā.”

Plakā divi detektīvi vēroja, kā vīrietis izkāpj no taksometra.

“Pie velna, kur viņš nopircis šo apģērbu?” viens no detektīviem skaļi brīnījās.

Viņi turējās cieši tam aizmugurē un sāka sekot cauri pilsētas vecās daļas burzmai. Veselu stundu viņš bezmērķīgi klīda pa ielām, gāja garām tavernām, bāriem, suvenīru veikaliem un mazām mākslas galerijām. Viņš gāja lejā pa Anafiotikas ielu un apstājās, lai iegrieztos utenī, kas bija pilns zobeniem, dunčiem, musketēm, vārāmiem podiem, svečturiem, eļļas lampām un binokļiem.

“Pie velna, ko viņš te dara?”

“Izskatās, it kā viņš tikai izgājis pēcpusdienas pastaigā. Nepazaudē viņu. Tur viņš iet.”

Viņi sekoja tam, kamēr tas iegriezās Aghiou Geronda un devās uz restorānu Xinos. Divi detektīvi turējās no viņa pa gabalu un vēroja viņu pasūtām.

Detektīvi jau sāka bažīties. “Cerams, ka drīz viņš sāks kustēties. Es gribētu iet mājās. Man derētu nosnausties.”

“Paliec nomodā. Ja mēs viņu pazaudēsim, Nikolīno sados mums pa galvu.”

“Kā mēs varam viņu pazaudēt? Viņš stāv kā bāka.”

Otrais detektīvs skatījās vinā.

“Ko? Ko tu teici?”

“Es teicu…”

“Tas nekas.” Pēkšņi viņa balsī bija saklausāmas izbailes. “Vai tu ieskatījies viņam sejā?”

“Nē.”

“Es arī ne. Tiflo! Nāc šurp!”

Abi detektīvi iesteidzās restorānā un lieliem soļiem piegāja pie galda.

Viņi lūkojās sejā pilnīgi nepazīstamam cilvēkam.

Inspektors Nikolīno bija nikns kā fūrija. “Biju nozīmējis veselas trīs brigādes, lai sekotu Ricoli. Kā jūs varējāt viņu pazaudēt?”

“Viņš mūs apmuļķoja, inspektor. Pirmā brigāde redzēja viņu iekāpjam taksometrā un…”

“Un vini izlaida taksometru no acīm?”

»

“Nē, kungs. Mēs redzējām viņu izkāpjam. Vai vismaz mēs domājām, ka tas bija viņš. Viņam mugurā bija drausmīgi spilgts apģērbs. Bet Ricoli bija taksometrā paslēpis vēl vienu pasažieri, un tie abi samainīja apģērbus. Mēs sekojām tam otrajam.”

“Un Ricoli aizbrauca prom taksometrā?”

“Jā, kungs.”

“Vai jūs pierakstījāt mašīnas numuru?”

“Nē, kungs. Tas… tas nelikās svarīgi.”

“Un kas tas par vīrieti, ko jūs aizturējāt?”

“Tas ir izsūtāmais zēns no Ricoli viesnīcas. Ricoli bija viņam teicis, ka viņš grib kādu izjokot. Viņš iedevis tam simt dolāru. Tas ir viss, ko zēns zināja.”

Inspektors Nikolīno dziļi ievilka elpu. “Tātad jāpieņem arī, ka neviens nezina, kur Ricoli kungs ir pašreiz?”

“Nē, kungs. Baidos, ka ne.”

Grieķijai ir septiņas galvenās ostas — Saloniki, Patrasa, Vola, Igumenica, Kavala, Hērakleja un Pireja.

Pireja atrodas septiņas jūdzes uz Dienvidrietumiem no Atēnu centra, un tā ir ne tikai galvenā Grieķijas osta, bet arī viena no lielākajām Eiropas ostām. Viss ostas komplekss sastāv no četrām atsevišķām ostām, trīs no tām domātas izpriecu kuģiem un okeānu laineriem, ceturtā osta — Hērakla — tiek rezervēta kravas kuģiem, kas apgādāti ar lūkām, kas atveras tieši uz piestātnēm.

Thele bija noenkurojies Hēraklā. Tas bija milzīgs tankkuģis, un, guļot klusi tumšajā ostā, tas atgādināja gigantisku nīlzirgu, kas gatavs mesties virsū.

Tonijs Ricoli, kuru pavadīja četri vīri, uzkāpa uz klāja. Ricoli skatījās uz milzīgo kuģi un domāja. Te nu tas ir. Tagad paskatīsimies, vai mūsu draugs Demiriss ir uz klāja.

Viņš pievērsās saviem līdznācējiem. “Gribu, lai divi no jums gaidītu šeit. Divi pārējie nāciet man līdzi. Skatieties, lai neviens nenokāptu no kuģa.”

“Labi.”

Ricoli un divi vīri kāpa augšā pa trapu. Kad viņi sasniedza augšu, tiem tuvojās klāja zēns. “Vai varu jums ko palīdzēt?” “Esam ieradušies, lai sastaptu Demirisa kungu.”

“Demirisa kungs ir īpašnieka kajītē. Vai viņš jūs gaida?” Tātad brīdinātājam bija taisnība. Ricoli smaidīja. “Jā. Viņš mūs gaida. Cikos atiet kuģis?”

“Pusnaktī. Parādīšu jums ceļu.”

“Paldies.”

Viņi sekoja jūrniekam pa klāju, līdz nonāca līdz kāpnēm, kas veda lejā. Jūrnieks noveda visus trīs lejup pa kāpnēm un tālāk pa šauro gaiteni — garām pusducim kajīšu pa ceļam. Visiem pienākot pie pēdējās kajītes, jūrnieks pieklauvēja. Ricoli pagrūda viņu nost. “Mēs paši pieteiksimies.” Viņš atgrūda durvis vaļā un iegāja iekšā.

Kajīte bija lielāka, nekā Ricoli bija iedomājies. Tajā bija gulta, dīvāns, galds un divi atpūtas krēsli. Pie galda sēdēja Konstantīns Demiriss.

Pacēlis acis un ieraudzījis Ricoli, Demiriss pielēca kājās. Viņa seja kļuva bāla. “Ko… ko jūs te darāt?” Viņa balss skanēja čukstus.

“Mani draugi un es nolēmām sarīkot tev mazu bon voyage apciemojumu, Kosta.”

“Kā jūs zinājāt, ka es… Es domāju… Es jūs negaidīju.” “Esmu pārliecināts, ka negaidīji gan,” Ricoli atteica. Viņš pagriezās pret jūrnieku. “Paldies, draugs.”

Jūrnieks aizgāja.

Ricoli atkal pievērsās Demirisam. “Vai tu biji iecerējis doties ceļojumā bez atsveicināšanās no sava partnera?”

Demiriss ātri atteica: “Nē. Protams, ka ne. Es tikai… Es tikai atnācu pārbaudīt dažas lietas uz kuģa. Tas dodas jūrā rit no rīta.” Viņa pirksti drebēja.

Ricoli piegāja tam ciešāk klāt. Runājot viņa balss skanēja mīksti. “Kosta, mīlulīt, tu esi pieļāvis lielu kļūdu. Nav iemesla

bēgt prom, jo tev nav vietas, kur paslēpties. Mūs abus saista darījums, vai atceries? Vai tu zini, kas notiek ar cilvēkiem, kas izvairās no darījumu kārtošanas? Viņi ņem sliktu galu — patiešām sliktu.”

Demiriss vilcinājās. “Es… es gribētu parunāt ar jums zem četrām acīm.”

Ricoli pagriezās pret saviem vīriem: “Pagaidiet ārpusē.”

Kad tie bija aizgājuši, Ricoli ieslīga atpūtas krēslā. “Esmu stipri vilies tevī, Kosta.”

“Es ar to nevaru nodarboties,” Demiriss teica. “Es došu jums naudu — tik daudz naudas, par kādu jūs pat neesat sapņojis.” “Apmaiņai pret ko?”

“Pret to, ka nokāpjat no šī kuģa un atstājat mani mierā.” Demirisa balsī skanēja izmisums. “Jūs man to nedrīkstat nodarīt. Valdība konfiscēs man visu floti. Es tikšu izpostīts. Lūdzu. Došu jums visu, ko vien gribat.”

Tonijs Ricoli smaidīja. “Man ir viss, ko es gribu. Cik tev ir tankkuģu? Divdesmit? Trīsdesmit? Mēs abi tos visus nodarbināsim. Vienīgais, kas tev jāizdara, ir jānodrošina piestāšanās vēl vienā vai divās ostās.”

“Jums… jums nav pat nojausmas par to, ko jūs man nodarāt.” “Domāju, ka tev par to vajadzēja padomāt, pirms tu veici šo mazo sazvērestību.” Tonijs Ricoli piecēlās kājās. “Tev būs jāparunā ar kapteini. Pasaki viņam, ka mums papildus jāpiestāj netālu no Floridas krasta.”

Demiriss vilcinājās. “Labi. Kad jūs atgriezīsieties no rīta…” Ricoli smējās. “Es nekur prom neiešu. Spēlītes ir beigušās. Tu biji cerējis aizslīdēt prom pusnaktī. Jauki. Es taisos slīdēt kopā ar tevi. Mēs atnesīsim heroīna devu uz kuģa, Kosta, un, lai mūsu darījumu uzsaldinātu, mēs ņemsim līdzi ari vienu no Valsts muzeja dārgumiem. Un tev tie kontrabandas ceļā būs jānogādā uz Savienotajām Valstīm manā labā. Tas tev ir sods par to, ka gribēji mani nodot.”

Demirisa acīs pavīdēja apjukums. “Es… vai ir kaut kas,” viņš lūdzās, “kaut kas, ko es varu darīt, lai…”

Ricoli papliķēja tam pa plecu. “Galvu augšā! Apsolu, ka tev patiks būt par manu partneri.”

Ricoli piegāja pie durvīm un atvēra tās. “Labi, lādēsim kravu uz kuģa augšā,” viņš teica.

“Kur jūs gribat, lai mēs to noliekam?”

Uz katra kuģa ir simtiem slēpņu, bet Ricoli nejuta nepieciešamību par to lauzīt galvu. Konstantīna Demirisa flote neradīja aizdomas.

“Ielieciet to kartupeļu maisā,” viņš sacīja. “Iezīmējiet maisu un pieslieniet to kambīzes aizmugurē. Vāzi atnesiet Demirisa kungam. Viņš par to parūpēsies personīgi.” Ricoli pagriezās pret Demirisu, un tā acis bija pilnas nicinājuma. “Vai jums ar to būs kādas problēmas?”

Demiriss mēģināja runāt, bet vārdi nenāca.

“Labi, zēni,” Ricoli teica. “Kustēsimies!”

Ricoli apsēdās atpakaļ klubkrēslā. “Jauka kajīte. Ļaušu to tev paturēt, Kosta. Es ar zēniem atradīšu sev citus apartamentus.”

“Paldies,” Demiriss nelaimīgā balsī teica. “Paldies.”

Pusnaktī milzīgais tankkuģis izbrauca no ostas, un divi velkoņi vadīja to ārā jūrā. Heroīns bija paslēpts uz klāja, un vāze bija nodota Konstantīna Demirisa kajītē.

Tonijs Ricoli pasauca vienu no saviem vīriem sāņus. “Gribu, lai tu aizej uz radiotelpu un sabojā raidītāju. Negribu, lai Demiriss sūta jelkādus ziņojumus.”

“Pieleca, Tonij.”

Konstantīns Demiriss bija pieveikts vīrs, bet Ricoli negribēja riskēt.

Līdz pat kuģa atiešanas brīdim Ricoli bija baidījies, ka kaut kas varētu noiet greizi, jo tas, kas notika, pārsniedza viņa visneprātīgākos sapņus. Konstantīns Demiriss, viens no pasaules bagātākajiem un ietekmīgākajiem vīriem, bija viņa partneris. Kurnu partneris, Ricoli domāja. Šis izdzimtenis man pieder. Visa viņa nolādētā flote man pieder. Es varu pārvadāt preci tik lielos daudzumos, cik vien zēni spēj piegādāt. Lai citi čaļi lauž kaklus, mēģinot izfunktierēt, kā iešmugulēt preci Savienotajās Valstīs. Man tas ir darīts. Un tad vēl visi tie dārgumi no muzeja. Tā ir vēl viena īsta zelta raktuve. Tikai tā gan visa pieder man. Ko zēni nezinās, tas viņus nesāpinās.

Tonijs Ricoli aizmiga, sapņojot par zelta kuģu floti un pilīm ar jaukām, pakalpīgām kalponēm.

Kad Ricoli no rīta pamodās, viņš ar saviem puišiem devās uz ēdamtelpu brokastīs. Tur bija jau pusducis kuģa komandas vīru. Pie galda pienāca stjuarts. “Labrīt!”

“Kur ir Demirisa kungs?” Ricoli jautāja. “Vai viņš neēd brokastis?”

“Viņš ir savā kajītē, Ricoli kungs. Viņš mums deva rīkojumu, lai mēs dotu jums un jūsu draugiem visu, ko vien vēlaties.” “Ļoti jauki no viņa puses.” Ricoli smaidīja. “Es gribētu apelsīnu sulu un speķi ar olām. Un kā ar jums, puiši?” “Izklausās labi.”

Kad viņi bija pasūtījuši, Ricoli teica: “Gribu, lai jūs šo spēlīti spēlētu rāmi. Turiet savus šaujamrīkus prom no acīm. Esiet jauki un pieklājīgi. Atcerieties, mēs esam Demirisa kunga viesi.” Tajā dienā Demiriss neparādījās uz lenču. Ne arī uz pusdienām.

Ricoli devās augšā, lai parunātu ar viņu.

Demiriss bija kajītē un lūkojās ārā pa iluminatoru. Viņš izskatījās bāls un uztraukts.

Ricoli teica: “Tev jāēd, lai uzturētu spēku, partner. Negribētu, lai tu saslimtu. Mums daudz kas jāpaspēj. Teicu, lai stjuarts iesūta pusdienas šeit.”

Demiriss dziļi ievilka elpu. “Es nevaru — nu, labi. Lūdzu, ejiet ārā.”

Ricoli smīnēja. “Protams. Pēc pusdienām mazliet paguli. Tu izskaties briesmīgi.”

No rīta Ricoli gāja satikt kapteini.

“Esmu Tonijs Ricoli,” viņš sacīja. “Esmu Demirisa kunga viesis.”

“Ak jā. Demirisa kungs teica, ka jūs mani apmeklēšot. Viņš minēja — varot tikt mainīts kuģa kurss?”

“Tā ir. Es jums paziņošu. Kad mēs tuvosimies Floridas krastiem?”

“Apmēram pēc trim nedēļām, Ricoli kungs.”

“Labi. Redzēsimies vēlāk.”

Ricoli gāja prom un pēc tam klaiņoja pa kuģi — savu kuģi. Visa nolādētā flote piederēja viņam. Visa pasaule piederēja viņam. Ricoli bija pārņēmusi tāda eiforija, kādu tas nekad agrāk nebija izjutis.

Kuģošana bija mierīga, un laiku pa laikam Ricoli parādījās Konstantīna Demirisa kajītē.

“Nebūtu par ļaunu, ja jums te uz klāja būtu dažas jaunas meičas,” Ricoli sacīja. “Bet laikam jau jums, grieķiem, meičas nav vajadzīgas, vai ne?”

Bet Demiriss atteicās uzķerties uz āka.

> »

Dienas ritēja lēni, bet katra stunda veda Ricoli tuvāk viņa sapņu piepildījumam. Viņš dega nepacietības drudzī. Pagāja viena nedēļa, tad otra, un viņi tuvojās Ziemeļamerikas kontinentam.

Sestdienas vakarā Ricoli stāvēja pie kuģa margām un skatījās okeānā, kurā uzliesmoja zibens šautra.

Pie viņa pienāca kapteiņa pirmais palīgs. “Iespējams, ka mēs dabūsim diezgan stingru pūtienu, Ricoli kungs. Ceru, ka neciešat no jūrasslimības.”

Ricoli paraustīja plecus. “Tas mani neuztrauc.”

Jūra sāka viļņoties. Kuģi sāka šūpot — šķeļot viļņus, tas grima ūdenī un cēlās atkal ārā.

Ricoli sāka sajust nelabumu. Tātad es neesmu labs jūrnieks, viņš secināja. Bet kāda gan tam nozīme? Viņam piederēja pasaule. Viņš atgriezās savā kajītē un devās pie miera.

Viņam rādījās sapņi. Šoreiz tajos nebija zelta kuģu vai skaistu, kailu meiteņu. Tie bija drūmi sapņi. Bija karš, un varēja dzirdēt lielgabalu dārdoņu. Viņu pamodināja sprādziens.

Ricoli pielēca gultā sēdus pilnīgi pamodies. Kajīte patiešām šūpojās. Kuģis atradās tās nolādētās vētras vidū.

Viņš varēja dzirdēt skrejošu soļu troksni koridorā. Pie velna, kas tur notika?

Tonijs Ricoli izlēca no gultas un izgāja koridorā.

Pēkšņi grīda sasvērās uz vienu pusi, un viņš gandrīz zaudēja līdzsvaru.

“Kas notiek?” viņš jautāja vienam no vīriem, kas skrēja garām.

“Eksplozija. Kuģis deg. Mēs grimstam. Jums būtu labāk doties uz klāja.”

"Grimstam?…" Ricoli tam nevarēja noticēt. Viss bija gājis tik gludi. Bet tas neko nenozīmē, Ricoli domāja, es varu atļauties zaudēt šo kravu. Būs vēl daudz citu. Man jāglābj Demiriss. Viņš

ir visa atslēga. Mēs noraidīsim palīgā saucienu. Un tad viņš atcerējās, ka bija licis sabojāt raidītāju.

Cīnīdamies, lai saglabātu līdzsvaru, Tonijs Ricoli aizkļuva līdz kāpnēm un uzrāpās uz klāja. Sev par pārsteigumu, viņš redzēja, ka vētra bija norimusi. Jūra bija mierīga. Spīdēja pilns mēness. Atkal bija viena spēcīga eksplozija, tad vēl viena, un kuģis sasvērās vēl vairāk. Kuģa pakaļgals bija ūdenī un sāka strauji grimt. Jūrnieki mēģināja nolaist glābšanas laivas, bet bija jau par vēlu. Ūdens ap kuģi bija viena degoša naftas masa. Kur bija Konstantīns Demiriss?

Un tad Ricoli to sadzirdēja. Tā bija dūcoša skaņa, kas skanēja cauri eksploziju pērkoniem. Viņš paskatījās augšup. Desmit pēdas virs kuģa atradās helikopters.

Mēs esam glābti, Ricoli gavilējoši nodomāja. Viņš izmisīgi māja helikopteram.

Tā logā parādījās seja. Tikai pēc mirkļa Ricoli aptvēra, ka tas bija Konstantīns Demiriss. Viņš smaidīja un izstieptajā rokā turēja nenovērtējami dārgo ariiforu.

Ricoli skatījās, un viņa smadzenes centās samontēt kopā to, kas notika. Kā gan Konstantīns Demiriss nakts vidū bija dabūjis helikopteru, lai…

Un tad Ricoli saprata, un viņam iekšā viss sagriezās. Konstantīnam Demirisam nebija nācis ne prātā sadarboties ar viņu. Tas kuņas dēls bija izplānojis visu jau no paša sākuma. Telefona zvans, kas ziņoja, ka Demiriss bēg projām, — tas nebija nācis no Spirosa Lambrū, tas bija nācis no Demirisa! Viņš bija izlicis lamatas, lai dabūtu viņu uz kuģa, un Ricoli bija tajās iekritis.

Tankeris sāka grimt dziļāk un ātrāk, un Ricoli juta auksto okeānu šļakstāmies gar tā pēdām un tad — gar ceļiem. Izdzimtenis mierīgi ļāva viņiem visiem šeit nomirt — nekurienes vidū, tUĶ kur nesaglabāsies nekādas pēdas par notikušo.

Ricoli skatījās gaisā uz helikopteru un ārprātā bļāva: “Lido atpakaļ! Es tev došu visu!” Bet vējš aizpūta viņa vārdus prom.

Pēdējais, ko Tonijs Ricoli redzēja, pirms kuģis apmetās riņķī un viņa acis pārklāja degošais sālsūdens, bija helikopters, kas aizdūca mēness virzienā.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

Sentmorica

Ketrīna bija šoka stāvokli. Viņa sēdēja uz dīvāna savā viesnīcas istabā, klausīdamās slēpotāju patruļas vadītāja leitnanta Hansa Bergmana vārdos, kurš stāstīja, ka Ķērks Reinoldss ir miris. Bergmana balss skaņa plūda pāri Ketrīnai viļņveidīgi, bet viņa neklausījās vārdos. Viņa bija kā sastingusi no tām šausmām, kas bija notikušas. Visi cilvēki man apkārt mirst, viņa izmisumā domāja. Lerijs ir miris, un tagad arī Ķērks. Un bija arī citi: Noela, Napoleons Hotass, Frederiks Stavross. Tas bija murgs, kas laikam nekad nebeigsies.

Neskaidri cauri izmisuma miglai viņa sadzirdēja Hansa Bergmana balsi. “Misis Reinoldsa… misis Reinoldsa…”

Viņa pacēla galvu. “Es neesmu misis Reinoldsa,” viņa nogurusi teica. “Es esmu Ketrīna Aleksandera. Ķērks un es — mēs bijām… bijām draugi.”

“Saprotu.”

Ketrīna dziļi ievilka elpu. “Kā… Kā tas varēja notikt? Ķērks bija tik labs slēpotājs.”

“Es zinu. Viņš tur bija slēpojis daudz reižu.” Viņš nogrozīja galvu. “Taisnību sakot, misis Aleksandera, es lauzu galvu par notikušo. Mēs atradām viņa līķi uz Legalpa nogāzes, kas bija slēgta sakarā ar lavīnu pagājušajā nedēļā. Iespējams, ka brīdinājuma zīmi bija nogāzis vējš. Man patiešām ļoti žēl.”

Žēl. Cik vājš vārds, cik muļķīgs vārds.

“Kādas būtu jūsu vēlmes — vai lai mēs nokārtojam ar apbedīšanu saistītās formalitātes, misis Aleksandera?”

Tātad nāve vēl nebija beigas. Nē, vēl bija formalitātes. Zārks un kapavieta, un ziedi, un radi, kas jāapziņo. Ketrīnai gribējās kliegt.

“Misis Aleksandera?”

Ketrina paskatījās augšup. “Es pazinošu Kērka ģimenei.”

“Paldies.”

Ceļš atpakaļ uz Londonu bija sēru pilns. Viņa bija devusies uz kalniem kopā ar Kērku pilna dedzīgu cerību, domādama, ka tas varbūt būs jauns iesākums, durvis uz jaunu dzīvi.

Ķērks bija bijis tik maigs un tik pacietīgs. Man tomēr vajadzēja mīlēties ar viņu, Ketrina nodomāja. Bet galu galā — vai tam būtu bijusi kāda nozīme? Un vispār — kam gan ir nozīme? Esmu laikam nolādēta. Es iznīcinu katru, kas man tuvojas.

Kad Ketrina atgriezās Londonā, viņa bija pārāk nomākta, lai dotos uz darbu. Viņa palika dzīvoklī, atsacīdamās jelkādu satikt vai ar kādu runāt. Saimniecības vadītāja Anna gatavoja viņai ēdienus un nesa tos Ketrīnai uz istabu, bet paplātes tika atdotas atpakaļ neskartas.

“Jums kaut kas jāēd, misis Aleksandera.”

Bet doma par ēdienu darīja Ketrīnu slimu.

Nākamajā dienā Ketrina jutās vēl sliktāk. Viņai likās, it kā krūšukurvis būtu piepildīts ar dzelzi. Viņai bija grūti elpot.

Es nevaru tā ilgāk turpināt, Ketrina domāja. Man kaut kas ir jādara.

Viņa pārrunāja to ar Evelīnu Keiju.

“Es vainoju sevi par to, kas noticis.”

“Tas nav prātīgi, Ketrina.”

“Es zinu, ka nav, bet es tur neko nevaru darīt. Jūtos atbildīga. Man nepieciešams kāds, ar ko parunāties. Varbūt man var palīdzēt psihiatrs…”

“Es pazīstu vienu, kurš ir ārkārtīgi labs,” teica Evelīna. “Starp citu, viņš laiku pa laikam konsultē Vimu. Viņu sauc Alans Hamiltons. Man bija draudzene, kam bija tieksme uz pašnāvību, un tagad, kad doktors Hamiltons beidzis viņas ārstēšanas kursu, viņa jūtas ļoti labi. Vai tu gribētu viņu apmeklēt?”

Kas būs, ja viņš pateiks, ka esmu traka? Un ja nu es patiešām tāda esmu? “Labi,” Ketrina negribīgi atteica.

“Es mēģināšu tev sarunāt apmeklējuma laiku. Viņš ir ļoti aizņemts.”

»

“Paldies, Evelin. Esmu tev pateicīga.”

Ketrina iegāja Vima ofisā. Varbūt viņš gribētu zināt par Kērku, viņa nodomāja.

“Vim, vai tu atceries Kērku Reinoldsu? Pirms dažām dienām viņš gāja bojā slēpošanas negadījumā.”

“Jā? Vestminstera — nulle —četri —septiņi —viens.”

Ketrina samirkšķināja acis. “Ko?” Un pēkšņi viņa aptvēra, ka Vims skaita Kērka telefona numuru. Vai tas bija viss, ko Vimam nozīmēja cilvēks? Tikai skaitļu rinda? Vai viņam ar tiem nesaistījās nekādas jūtas? Vai tiešām viņš nebija spējīgs mīlēt, ienīst un just līdzi?

Varbūt viņam tā ir labāk nekā man? Ketrina nodomāja. Vismaz viņš ir pasargāts no tām šausmīgajām sāpēm, ko jūtam mēs pārējie.

Evelīna bija sarunājusi Ketrīnai apmeklējumu pie Dr. Hamiltona nākamajā piektdienā. Evelīna domāja, ka viņai jāpiezvana Konstantīnam Demirisam un jāpastāsta, ko viņa izdarījusi, bet tad viņa nosprieda, ka tas ir pārāk nesvarīgi, lai viņu traucētu.

Alana Hamiltona pieņemamās telpas atradās Vimpolstritā. Uz pirmo vizīti Ketrina tur ieradās nobažījusies un dusmīga. Nobažījusies, jo viņa baidījās no tā, ko viņš tai varētu pateikt, un dusmīga uz sevi, jo viņai bija jāuzticas svešam cilvēkam, lai tas palīdz tikt viņai galā ar problēmām, kuras viņai pašai būtu jāatrisina.

Reģistratūras darbiniece aiz stikla lodziņa sacīja: “Doktors Hamiltons ir gatavs jūs pieņemt, misis Aleksandera.”

Bet vai es esmu gatava? Ketrina šaubījās. Viņu pēkšņi bija pārņēmusi panika. Ko es šeit daru ? Es jau nu neiešu sevi nodot kāda pūšļotāja rokās, kurš varbūt domā, ka ir pats Dievs?

Ketrina sacīja: “Es… es esmu pārdomājusi. Man nemaz nav vajadzīgs ārsts. Ar prieku jums samaksāšu par šo vizīti.”

“Ak tā? Vienu mirklīti, lūdzu.”

“Bet…”

Reģistratore bija pazudusi ārsta kabinetā.

Pēc dažiem mirkļiem kabineta durvis atvērās — un iznāca Alans Hamiltons. Viņš bija apmēram četrdesmit gadus vecs, garš un blonds, ar gaiši zilām acīm un nepiespiestu izturēšanos.

Viņš skatījās uz Ketrīnu un smaidīja. “Nu gan man ir veiksmīga diena!” viņš sacīja.

Ketrīnai izspruka: “Kā?…”

“Es nezināju, ka esmu tik labs ārsts. Kā jūs ienākat manā pieņemamajā telpā, tā jau jūtaties labāk. Tas jau ir savā ziņā rekords.”

Ketrīna kā aizsargādamās teica: “Es atvainojos. Es izdarīju kļūdu. Man nav vajadzīga palīdzība.”

“Man prieks to dzirdēt,” Alans Hamiltons teica. “Novēlu visiem saviem pacientiem justies tieši tā. Bet, tā kā jūs vēl arvien esat šeit, kāpēc jums neienākt iekšā uz brītiņu? Mēs varētu iedzert tasīti kafijas.”

“Paldies, nē. Man nav…”

“Apsolu, ka jūs varēsiet to dzert sēžot.”

Ketrīna vilcinājās. “Labi, tikai uz vienu mirklīti.”

Viņa sekoja tam kabinetā. Tas bija ļoti vienkārši iekārtots, ar neuzkrītošu, labu gaumi, mēbelēts vairāk kā dzīvojamā istaba, nevis kā ārsta kabinets. Pie sienām karājās nomierinoši grafikas darbi, un uz kafijas galdiņa atradās skaistas sievietes un maza zēna fotogrāfija. Labi, tātad viņam ir jauks kabinets un pievilcīga ģimene. Ko tas pierāda ?

“Lūdzu, apsēdieties!” Dr. Hamiltons sacīja. “Kafijai vajadzētu būt pēc mirkļa gatavai.”

“Man patiesi nevajadzētu tērēt jūsu laiku, dakter. Es…”

“Par to neraizējieties.” Viņš sēdēja atpūtas krēslā un vēroja Ketrīnu. “Jums daudz kas byis jāpārdzīvo,” viņš līdzjūtīgi teica.

“Ko jūs par to varat zināt?” Ketrīna dusmīgi atcirta. Viņas tonis bija dusmīgāks, nekā viņa bija gribējusi.

“Es runāju ar Evelīnu. Viņa man izstāstīja, kas notika Sentmoricā. Man ļoti žēl.”

Atkal tas nolādētais izteiciens! “Vai patiesi? Ja jau jūs esat tik brīnišķīgs ārsts, varbūt jūs varat atgriezt Kērku atpakaļ dzīvē?” Visas bēdas, kas bija apslēpušās viņas iekšienē, izlauzās ārā, tās gāzās kā straume, un sev par šausmām Ketrīna atklāja, ka histēriski šņukst. “Atstājiet mani vienu!” viņa kliedza. “Atstājiet mani vienu!”

Alans Hamiltons sēdēja un viņu vēroja, nesacīdams neko. Kad Ketrlnas elsas beidzot mitējās, viņa vārgi teica: “Man ļoti žēl. Atvainojiet mani. Man tagad patiešām jāiet.” Viņa piecēlās un devas uz durvju pusi.

“Misis Aleksandera, es nezinu, vai es varēšu jums palīdzēt, bet es gribētu pamēģināt. Es varu apsolīt jums tikai to, ka vienalga, ko es darīšu, tas jūs nesāpinās.”

Ketrina stāvēja durvīs, nespēdama izšķirties. Viņa pagriezās un paskatījās uz viņu asaru pilnām acīm. “Es nezinu, kas ar mani notiek,” viņa čukstēja. “Es jūtos tik pazudusi.”

Alans Hamiltons piecēlās un pienāca viņai klāt. “Tad kāpēc gan mums nepamēģināt jūs atkal atrast? Mēs pie tā strādāsim kopā. Apsēdieties! Es paskatīšos, kur palikusi tā kafija.”

Viņš bija prom kādas piecas minūtes, un Ketrīna sēdēja, brīnīdamās, kā viņam bija izdevies pierunāt to palikt. Viņš iedarbojās nomierinoši. Kaut kas viņa izturēšanās veidā bija tāds, kas iedrošināja. Varbūt viņš var man palīdzēt, Ketrīna nodomāja.

Alans Hamiltons atgriezās, nesot divas kafijas tasītes. “Šeit ir krējums un cukurs, ja jūs vēlaties.”

“Nē, paldies.”

Viņš apsēdās tai pretī. “Cik sapratu, jūsu draugs gāja bojā slēpošanas negadījumā.”

Bija tik sāpīgi par to runāt. “Jā. Viņš bija uz nogāzes, kas bija slēgta. Vējš bija aizpūtis prom brīdinājuma zīmi.”

“Vai tā ir jūsu pirmā sastapšanās ar kāda jums tuva cilvēka nāvi?”

Kas gan viņai būtu jāatbild? Ak, nē, mans vīrs un viņa mīļākā tika. nogalināti par slepkavības mēģinājumu pret mani. Visi man apkārt mirst. Tas viņu sapurinātu. Viņš sēdēja, gaidīdams atbildi. Pašapmierinātais kuņas dēls. Nu, viņa jau nu nesniegs tam apmierinājumu. Par viņas dzīvi tam nebūs nekādas daļas. Es ienīstu viņu.

Alans Hamiltons lasīja dusmas viņas sejā. Viņš uzreiz nomainīja tematu. “Kā iet Vimam?” viņš pajautāja.

Jautājums pārsteidza Ketrīnu pilnīgi nesagatavotu. “Vimam? Viņam… viņam iet labi. Evelīna man teica, ka viņš ir jūsu pacients.”

“Jā.”

“Vai jūs varat paskaidrot, kā viņš… kāpēc viņš… ir tāds, kāds viņš ir?”

“Vims atnāca pie manis, jo viņš nepārtraukti zaudēja darbu. Viņš ir kaut kas ļoti rets — īsts mizantrops. Es nevaru īsti izskaidrot — kāpēc, bet būtībā viņš ienīst cilvēkus. Viņš nespēj uzticēties tiem.”

Ketrīna atcerējās Evelīnas vārdus. Viņam nav emociju. Viņš nekad nevienam nepieķersies.

“Bet Vims ir izcils matemātiķis,” Alans Hamiltons turpināja. “Tagad viņam ir darbs, kur viņš var šis zināšanas pielietot.” Ketrīna pamāja. “Nekad nevienu līdzīgu viņam neesmu pazinusi.”

Alans Hamiltons krēslā paliecās uz priekšu. “Misis Aleksandera,” viņš teica. “Tas, kam jūs esat gājusi cauri, ir ļoti sāpīgi, bet es domāju, ka varētu mēģināt to padarīt vieglāku. Es gribētu pamēģināt.”

“Es.:, es nezinu,” Ketrīna atbildēja. “Viss liekas tik bezcerīgi.” “Tā kā jūs jūtaties tik slikti,” Alans Hamiltons smaidīja, “tad vienīgā pārmaiņa var būt tikai uz labo pusi, vai ne?” Viņa smaids bija pielīpošs. “Kāpēc mums nenorunāt vēl vienu seansu? Ja tā beigās jūs vēl arvien mani ienīdīsiet, mēs to uzskatīsim par pēdējo.”

“Es jūs neienīstu,” Ketrīna kā atvainodamās teica. “Nu, varbūt mazliet.”

Alans Hamiltons piegāja pie galda un pētīja savu kalendāru. Viņa darba grafiks bija pierakstīts pilns.

“Kā būtu ar pirmdienu?” viņš jautāja. “Pulksten vienos?” Vienos bija viņa lenča laiks, bet viņš varēja no tā atteikties. Ketrīna Aleksandera bija sieviete, kas nesa neizturami smagu nastu, un viņš bija apņēmies darīt visu iespējamo, lai viņai palīdzētu.

Ketrīna uzlūkoja viņu ar ilgu skatienu. “Labi.”

“Jauki. Tad jau mēs tiksimies.” Viņš sniedza tai vizītkarti. “Ja es jums esmu nepieciešams pirms tam, šeit ir mana kabineta telefona numurs un mājas telefona numurs. Es neguļu pārāk cieši, tā ka neraizējieties, ja mani pamodināsiet.”

“Paldies,” Ketrīna atbildēja. “Es būšu pirmdien.”

Dr. Alans Hamiltons vēroja viņu izejam pa durvīm un nodomāja: viņa ir tik viegli ievainojama un tik skaista. Man ir

jābūt uzmanīgam. Viņš skatījās uz fotogrāfiju, kas atradās uz kafijas galdiņa. Interesanti, ko gan teiktu Andžela?

Pusnaktī zvanīja telefons.

Konstantīns Demiriss klausījās, un, kad viņš ierunājās, viņa balsī skanēja patiess pārsteigums. “Thele nogrima? Es tam nevaru noticēt.”

“Tā ir taisnība, Demirisa kungs. Krasta apsardze atrada dažus vraka gabalus.”

“Vai bija arī kādi dzīvi palikušie?”

“Nē, kungs. Baidos, ka ne. Visi ir gājuši bojā.”

“Tas ir briesmīgi. Vai kāds zina, kā tas varēja notikt?” “Baidos, ka mēs to nekad neuzzināsim. Visi pierādījumi ir jūras dibenā.”

“Jūra,” Demiriss nomurmināja, “nežēlīgā jūra!”

“Vai mums tagad būtu jāiesniedz prasība par apdrošināšanas naudu?”

“Grūti ir domāt par tādām lietām, kad visi šie drosmīgie vīri zaudējuši savas dzīvības, bet, jā, — dariet gan to un iesniedziet prasību.”

Vāzi viņš paturēs savā privātkolekcijā.

Tagad bija pienācis laiks sodīt svaini.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

Spiross Lambrū dega nepacietības drudzi, gaidīdams jaunumus par Konstantīna Demirisa arestu. Viņš savā birojā nepārtraukti turēja ieslēgtu radio, kā ari izskatīja visus dienas laikrakstus. Nu jau kaut ko vajadzēja dzirdēt, Lambrū domāja, uz šo laiku policija jau būs arestējusi Demirisu.

Mirkli, kad Tonijs Ricoli informēja Spirosu par to, ka Demiriss būs uz Thele klāja un bēgs prom, Lambrū bija informējis Savienoto Valstu muitu — anonīmi, protams — ka Thele vedis lielu daudzumu heroīna.

Tagad jau viņš būs noķerts. Kāpēc laikraksti neatspoguļo šo notikumu ?

Zvanīja viņa iekšējais telefons. “Demirisa kungs gaida jūs uz otrās līnijas.”

“Kāds zvana Demirisa kungam?”

“Nē, Lambrū kungs. Pats Demirisa kungs ir uz līnijas.” Šie vārdi viņam uzdzina drebuļus.

Tās nebija iespējams!

Lambrū nervozi pacēla telefona klausuli. “Kosta?”

“Spiros!” Demirisa balss bya jautra. “Kā iet?”

“Jauki, jauki. Kur tu esi?”

“Atēnās.”

“Ak tā!” Lambrū nervozi izmeta. “Mēs pēdējā laikā neesam runājušies,” viņš teica.

“Visu laiku biju aizņemts. Kā ar lenču šodien? Vai esi brīvs?”

Lambrū bija sarunāta svarīga tikšanās lenča laikā.

“Jā. Tas būtu jauki.”

“Labi. Tiksimies klubā. Divos.”

Trīcošām rokām Lambrū nolika klausuli. Dieva dēļ — kas ir izgājis greizi? Labi, drīz viņš uzzinās, kas noticis.

Konstantīns Demiriss lika Spirosam gaidīt trīsdesmit minūtes, un, kad beidzot ieradās, viņš strupi noteica: “Piedod, es nokavēju.”

“Tas nekas.”

Spiross nopētīja Demirisu rūpīgi, meklējot jelkādas pēdas, kas varētu liecināt par pēdējā laika pārdzīvojumiem. Nekā.

“Esmu izsalcis,” Demiriss mundri teica. “Kā ar tevi? Paskatīsimies, kas viņiem šodien ir ēdienkartē.” Viņš pētīja ēdienkarti. “Ak, Stridia! Vai tu gribētu sākt ar austerēm, Spiros?”

“Nē, nedomāju vis.” Viņam apetīte bija zudusi. Demiriss uzvedās pārāk jautri, un Lambrū bija briesmīgas priekšnojautas.

Kad beidzot viņi bija pasūtījuši, Demiriss sacīja: “Gribu tev pateikt paldies, Spiros.”

Spiross uzlūkoja viņu piesardzīgi. “Par ko?”

“Par ko? Par to, ka atsūtīji man labu klientu — Ricoli kungu.” Lambrū apslapināja lūpas. “Tu… tu satikies ar viņu?”

“Ak jā! Viņš man apgalvoja, ka nākotnē mēs kopīgi nodarbosimies ar biznesa darījumiem.” Demiriss nopūtās. “Kaut gan baidos, ka Ricoli kungam nākotnes vairs nebūs.”

Spiross saspringa. “Ko tu ar to gribi teikt?”

Konstantīna Demirisa balss kļuva cietāka. “Ko es gribu teikt, ir tas, ka Tonijs Ricoli ir miris.”

“Kā tad?… Kas notika?”

“Atgadījās nelaimes gadījums, Spiros.” Viņš skatījās sava svaiņa acīs. “Tāds pats, kāds piemeklē ikvienu, kas cenšas man stāties ceļā.”

“Es nesaprotu… Es nesaprotu… Tu…”

“Tu nesaproti? Tu mēģināji mani iznicināt. Taču tev neizdevās. Es tev apsolu, ka būtu byis labāk, ja tas būtu tev izdevies.”

“Es… es nezinu, par ko tu runā.”

“Vai tiešām, Spiros?” Konstantīns Demiriss smaidīja. “Ļoti drīz tu to uzzināsi. Bet vispirms es iznicināšu tavu māsu.” Atnesa austeres.

“Ai!” Demiriss sacya. “Tās izskatās garšīgas. Labu apetīti!”

Vēlāk Konstantīns Demiriss domāja par šo tikšanos ar dziļu apmierinājuma sajūtu. Spiross Lambrū bya pilnīgi satriekts.

Demiriss zināja, cik ļoti Lambrū dievināja savu māsu, un Demiriss bija nodomājis sodīt viņus abus.

Bet bya viena lieta, par ko viņam bya jāparūpējas vispirms. Ketrīna Aleksandera. Pēc Kērka nāves viņa tam bya zvanījusi — tuvu histērijai.

“Tas… tas ir tik šausmīgi…”

“Man ļoti žēl, Ketrīn. Es zinu, cik tuvs Ķērks jums acīmredzot bijis. Tas mums abiem ir šausmīgs zaudējums.”

Man ir jāmaina savi plāni, Demiriss domāja. Tagad nav laika rafīnai. Ketrīna bija vienīgā dzīvā saikne, kas saistīja viņu ar to, kas bija noticis ar Noelu Pāžu un Leriju Duglasu. Viņš bija pieļāvis kļūdu, ļaujot viņai dzīvot tik ilgi. Kamēr vien viņa būs dzīva, kāds varēs pierādīt, ko Demiriss ir izdarījis.'Bet, ja viņa būs mirusi, viņš būs pavisam drošībā.

Viņš pacēla telefona klausuli un uzgrieza numuru. Kad balss atbildēja, Demiriss teica: “Būšu Kovlūnā pirmdien. Esi tur.” Viņš nolika klausuli, negaidot atbildi.

Abi vīrieši satikās tukšajā Demirisam piederošajā ēkā mūra ieskautajā pilsētā.

“Tam jāizskatās kā nelaimes gadījumam. Vai varat to nokārtot?” Konstantīns Demiriss jautāja.

Tas bija apvainojums. Viņš juta sevī mostamies dusmas.

Tas bija jautājums, ko parasti uzdod kādam no ielas paņemtam amatierim. Viņš izjuta kārdinājumu atbildēt ar sarkasmu: O jā, es domāju — es to varētu. Vai jūs dotu priekšroku nelaimes gadījumam iekštelpās ? Es varētu nokārtot, lai viņa nolauž kaklu, noveļoties pa kāpnēm. Dejotāja Marseļā. Vai arī — viņa varētu piedzerties un noslīkt savā vannā. Mantiniece Gstādā. Viņa varētu ieņemt pārāk lielu devu heroīna. Šādā veidā viņš bija atbrīvojies no trim cilvēkiem. Vai viņa varētu aizmigt gultā ar degošu cigareti. Zviedru detektīvs Parīzē, Kreisā krasta hotelī. Vai varbūt jums labāk patiktu negadījums, kas notiktu ārā? Es varu izkārtot satiksmes negadījumu, lidmašīnas avāriju vai pazušanu jūrā.

Bet viņš neminēja nevienu no šīm lietām, jo, patiesību sakot, bija nobijies no cilvēka, kas sēdēja tam iepretī. Pārāk daudz stindzinošu stāstu viņš par to bija dzirdējis, un viņam bija iemesls tiem ticēt.

Tāpēc viss, ko viņš pateica, bija: “Jā, kungs, es varu izkārtot nelaimes gadījumu. Neviens nekad neko neuzzinās.” Tikko viņš bija izteicis šos vārdus, viena doma kā zibens spēriens ķēra viņu: Viņš zina, ka es zināšu. Viņš gaidīja. Aiz loga viņš varēja dzirdēt

pilsētas trokšņus, kā arī spalgi spiedzīgo un aizsmakuši skarbo valodu sajaukumu, kas piederēja mūra apjoztās pilsētas iedzīvotājiem.

Vīrietis pētīja viņu aukstām obsidiāna krāsas acīm.

Kad viņš beidzot ierunājās, viņš teica: “Ļoti labi. Atstāšu metodes izvēli jums.”

“Labi, kungs. Vai objekts ir šeit, Kovlūnā?”

“Londonā. Viņas vārds ir Ketrīna. Ketrīna Aleksandera. Viņa strādā manā Londonas birojā.”

“Būtu labi, ja es varētu ar viņu iepazīties. Lai labāk varētu sekot notikumiem.”

Demiriss mirkli domāja. “Nākamajā nedēļā es sūtu uz Londonu firmu vadītāju delegāciju. Nokārtošu, lai ari jūs varētu braukt kopā ar viņiem.” Viņš pieliecās uz priekšu un klusi teica: “Vēl viena lieta.”

“Jā, kungs?”

“Negribu, lai būtu iespējams identificēt viņas līķi.”

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

Zvanīja Konstantīns Demiriss. “Labrīt, Ketrīn. Kā jūs šodien jūtaties?”

“Jauki, paldies, Kosta.”

“Vai jūtaties labāk?”

“Jā.”

“Labi. Man patiess prieks to dzirdēt. Sūtu mūsu kompānijas darbinieku delegāciju uz Londonu, lai izstudē tur mūsu operācijas. Ļoti vēlētos, lai jūs personīgi to ņemtu savās rokās un par viņiem parūpētos.”

“Priecāšos to darīt. Kad viņi ieradīsies?”

“Rit no rīta.”

“Darīšu visu, ko spēšu.”

“Zinu, ka varu uz jums paļauties. Paldies, Ketrīn.”

“Vienmēr laipni.”

Ardievu, Ketrīn!

Saruna beidzās.

*  * *

Tā, tas nu ir padarīta! Konstantīns Demiriss atgāzās krēslā un pārdomāja. Ar Ketrīnas Aleksanderas nāvi vairs nebūs brīvu galu. Tagad viņš varēja pilnībā nodoties savai sievai un tās brālim.

“Šovakar mums būs ciemiņi. Daži darbinieki no biroja. Gribu, lai tu tēlotu mājasmāti.”

Ir pagājis tik ilgs laiks, kopš viņa bijusi namamāte savam vīram. Melīna bļja sajūsmā, pat uztraukusies. Varbūt, tas visu mainīs.

Pusdienas tajā vakarā neko nemainīja. Ieradās trīs vīrieši, paēda pusdienas un aizgāja. Pusdienas bija kauna traips.

Melīna tika nevērīgi iepazīstināta ar vīriešiem un sēdēja, kamēr viņas vīrs tos izklaidēja. Viņa jau gandrīz bija aizmirsusi,

cik šarmants Kosta varēja būt. Viņš stāstīja aizraujošus notikumus un bārstījās izšķērdīgiem komplimentiem, un viņiem tas patika. Viņi atradās ievērojama vīra kompānijā un centās izrādīt, ka to apzinās. Melīnai nemaz neradās izdevība runāt. Katru reizi, kad viņa sāka kaut ko teikt, Kosta tūlīt viņu pārtrauca, līdz beidzot viņa sēdēja klusēdama.

Kāpēc es viņam šeit biju vajadzīga? Mellna brīnījās.

Vakara beigās, kad vīrieši gāja prom, Demiriss teica: “Jūs lidosiet uz Londonu agri no rīta. Esmu pārliecināts, ka jūs parūpēsieties par visu, ko nepieciešams izdarīt.”

Un tie bija prom.

*  * *

Delegācija ieradās Londonā nākamajā rītā. Viņi bija trīs, katrs citas tautības.

Amerikānis Džerijs Heilijs bija garš, muskuļains vīrs ar draudzīgu, atklātu seju un šīferpelēkām acīm. Viņam bija lielākās rokas, kādas Ketrīna jebkad bija redzējusi. Tās viņu fascinēja. Likās, ka tās ir neatkarīgi dzīvi radījumi, visu laiku kustībā, griežoties un lokoties, kāri vēloties kaut ko darīt.

Francūzis īvs Renārs bya krass kontrasts. Viņš bija īss un drukns. Viņa vaibsti bija kā saspiesti, un viņam bija aukstas, pētīgas acis, kas likās redzam Ketrīnai cauri. Viņš tai likās rezervēts un norobežojies no citiem. Piesardzīgs — bya īstais vārds, kas Ketrīnai ienāca prātā. Bet no kā viņš sargājas? Ketrīna prātoja.

Trešais delegācijas dalībnieks bija Dino Matusi. Viņš bija itālis, draudzīgs un pieglaimīgs, tāds, kas izdalīja šarmu no katras poras.

“Misters Demiriss pārjums ir augstās domās,” Matusi teica.

“Tas ir ļoti glaimojoši.”

“Viņš teica, ka jūs rūpēšoties par mums Londonā. Paskatieties, es atvedu jums mazu dāvaniņu.” Viņš pasniedza Ketrīnai paciņu ar Hermes firmas etiķeti. Tajā bija skaista zīda šalle.

“Paldies,” Ketrīna sacīja. “Tas bya ļoti laipni nojums.” Viņa paskatījās uz pārējiem. “Ļaujiet man jūs aizvest uz jūsu kabinetiem.”

Viņiem aizmugurē atskanēja skaļš blīkšķis. Visi atskatījās. Tur stāvēja jauns zēns un nožēlā skatījās uz paciņu, ko viņš bya

nometis. Viņš stiepa trīs koferus. Zēns izskatījās apmēram piecpadsmit gadus vecs un bija saviem gadiem ļoti mazs, viņam bija lokaini brūni mati un gaiši zaļas acis, un viņš izskatījās trausls. “Dieva dēļ!” Renārs iesaucās. “Esi uzmanīgs ar tām lietām!” “Atvainojiet,” jauneklis nervozi teica. “Piedodiet man. Kur lai es nolieku šos čemodānus?”

Renārs nepacietīgi teica: “Noliec tos vienalga kur. Mēs tos paņemsim vēlāk.”

Ketrīna jautājoši skatījās uz jaunekli. Evelīna paskaidroja: “Viņš beidzis strādāt kā izsūtāmais zēns Atēnās. Mums bija nepieciešams otrs izsūtāmais zēns šeit.”

“Kā jūs sauc?” Ketrīna jautāja.

“Atanass Stavičs, kundze.” Viņš bija tuvu raudām.

“Labi, Atanas. Tur tālāk ir istaba, kur jūs varat nolikt koferus. Es parūpēšos, lai tie tiktu pieskatīti.”

Jauneklis pateicīgi atbildēja: “Paldies, kundze.”

Ketrīna atkal pievērsās vīriešiem. “Misters Demiriss sacīja, ka jūs šeit pētīšot mūsu darbību. Es jums palīdzēšu, kā vien varēšu. Ja jums kaut kas būs vajadzīgs, mēģināšu to jums noorganizēt. Bet tagad, ja jūs, džentlmeņi, nāktu man līdzi, es gribētu jūs iepazīstināt ar Vimu un pārējiem mūsu personāla darbiniekiem.” Ejot pa koridoru, Ketrīna laiku pa laikam apstājās, lai iepazīstinātu viņus ar saviem darbiniekiem. Viņi sasniedza Vima kabinetu.

“Vim, šī ir mistera Demirisa sūtītā delegācija. īvs Renārs, Dino Matusi un Džerijs Heilijs. Viņi tikko ieradušies no Grieķijas.” Vims pablenza uz tiem. “Grieķijas iedzīvotāju skaits ir tikai septiņi miljoni seši simti trīsdesmit tūkstoši.” Vīrieši nesapratnē saskatījās.

Ketrīna sevī smaidīja. Viņiem bija tieši tāda pati reakcija uz Vimu, kāda bija bijusi viņai pašai, kad pirmo reizi to sastapa.

“Jums ir iekārtoti kabineti,” Ketrīna viņiem teica. “Vai jūs gribētu man sekot?”

Kad viņi bija izgājuši koridorā, Džerijs Heilijs jautāja: “Kas, pie velna, tas bija? Kāds pat sacīja, ka viņš te ir ļoti svarīga persona.” “Tāds viņš patiešām ir,” Ketrīna apgalvoja. “Viņš seko finansu darbībai dažādās nodaļās.”

“Es neļautu viņam sekot pat sava kaķa gaitām,” Heilijs sprauslāja.

“Kad jūs iepazīsiet viņu labāk..

“Es nemaz negribētu viņu iepazīt labāk…” francūzis noburkšķēja.

“Esmu sagādājusi jums viesnīcas,” Ketrlna paziņoja. “Cik es sapratu, jūs visi gribat dzīvot dažādās viesnīcās.”

“Tā tas ir,” Matusi atbildēja.

Ketrlna jau grasījās par to ko sacīt, tad nosprieda, ka to nedarīs. Kāda viņai daļa, kāpēc viņi bija izvēlējušies apmesties dažādās viesnīcās.

Viņš pētīja Ketrīnu, domādams: Viņa ir daudz skaistāka, nekā biju gaidījis. Tas padarīs visu vēl interesantāku. Un viņa ir pārcietusi sāpes. To es varu izlasīt viņas acīs. Es viņai mācīšu, cik izsmalcinātas var būt sāpes. Mēs to izbaudīsim kopā. Un, kad es ar viņu būšu papriecājies, es viņu sūtīšu turp, kur vairs sāpju nav. Viņa dosies pie dieviem vai velniem. Man tas patiks. Man tas ļoti patiks.

Ketrlna aizveda vīriešus uz viņu iespaidīgajiem kabinetiem, un, kad tie bija tur iekārtojušies, viņa atgriezās pie sava rakstāmgalda. Koridorā Ketrīna dzirdēja francūzi kliedzam uz jaunekli:

“Šis nav īstais koferis, mulki! Mans ir brūnais. Brūnais! Vai

' » >

tu saproti angļu valodu?”

“Jā, ser. Atvainojiet, ser.” Viņa balss bija pilna baiļu.

Man te kaut kas jādara, Ketrīna nodomāja.

Evelīna Keija sacīja: “Ja tev ir nepieciešama kaut kāda palīdzība ar šo grupu, es esmu šeit.”

“Tas būtu labi, Evelīn. Es tev paziņošu.”

Dažas minūtes vēlāk Atanass Stavičs gāja garām Ketrīnas kabinetam. Viņa pasauca: “Vai jūs, lūdzu, neienāktu pie manis uz brīdi?”

Puisis sabijies paskatījās viņā. “Jā, kundze.” Viņš ienāca, izskatīdamies tā, it kā gaidītu pērienu.

“Aizveriet durvis, lūdzu!”

“Jā, kundze.”

“Paņemiet krēslu, Atanas. Jūs esat Atanass, vai ne?”

“Jā, kundze.”

Viņa gribēja, lai viņš pārstāj baidīties, bet viņai neveicās. “Te nav par ko baidīties.”

“Nē, kundze.”

Ketrīna sēdēja un pētīja viņu, domādama par to, kas tik briesmīgs tam ticis izdarīts, ka viņš kļuvis tik bailīgs. Viņa nolēma, ka mēģinās kaut ko vairāk uzzināt par viņa pagātni.

“Atanas, ja jums te kāds kaut ko nodara pāri vai ir nejauks pret jums, es gribētu, lai jūs nāktu pie manis. Vai saprotat?” Viņš izdvesa: “Jā, kundze.”

Bet viņa apšaubīja, vai viņam pietiks dūšas, lai pie viņas atnāktu. Kāds kaut kad bija salauzis viņa gribu.

“Mēs parunāsimies vēlāk,” Ketrīna teica.

Delegācijas locekļi bija strādājuši dažādās Konstantīna Demirisa tālu izplestās impērijas daļās, un viņi visi bija pieredzējuši šīs organizācijas darbinieki. Vislielākā mīkla Ketrīnai bija piemīlīgais itālis Dino Matusi. Viņš bombardēja Ketrīnu ar jautājumiem, uz kuriem viņam pašam jau būtu bijis jāzina atbildes, un nemaz nelikās, ka viņam būtu milzīga interese kaut ko uzzināt par Londonas operācijām. Faktiski viņš vairāk interesējās par Ketrīnas personisko dzīvi nekā par kompānijas darbību.

“Vai jūs esat precējusies?” Matusi jautāja.

“Nē.”

“Bet esat bijusi precējusies?”

“Jā.”

“Šķīrusies?”

Viņa gribēja pārtraukt šo sarunu. “Esmu atraitne.”

Matusi uzsmaidīja viņai. “Varu saderēt, ka jums ir draugs. Vai saprotat, ko es domāju?”

“Es zinu, ko jūs domājat,” Ketrīna kokaini teica. Un tā nav tava darīšana. “Vai jūs esat precējies?”

“Si, si.* Man ir sieva un četri skaisti bambini.** Viņi pēc manis ļoti ilgojas, kad esmu prom no mājām.”

* Jā, jā (it.).

**Bēmi (it.).

“Vai jūs daudz ceļojat, mister Matusi?”

Viņš izskatījās sāpināts. “Dino. Dino. Misters Matusi ir mans tēvs. Jā, es daudz ceļoju.” Viņš uzsmaidīja Ketrīnai un turpināja klusākā balsī. “Bet dažreiz ceļojumi sniedz kādus īpašus jaukumus. Jūs saprotat, ko es domāju?”

Ketrīna atsmaidīja pretī. “Nē.”

*  * *

12.15 pēcpusdienā Ketrīna devās prom no darba, lai nenokavētu pieņemšanu pie Dr.Hamiltona. Sev par brīnumu viņa atklāja, ka to pat gaida. Viņa atcerējās, cik bēdīga bija jutusies iepriekšējo reizi, kad viņu apmeklēja. Šoreiz viņa iegāja tā kabinetā ar gaidu sajūtu. Reģistratore bija aizgājusi ieturēt lenču, un durvis uz ārsta kabinetu bija vaļā. Alans Hamiltons viņu gaidīja.

“Nāciet iekšā!” viņš aicināja.

Ketrīna iegāja kabinetā, un viņš norādīja uz krēslu. “Labi. Vai jums bija laba nedēļa?”

Vai tā bija laba nedēļa? Ne visai. Viņai nebija izdevies izmest Kērka Reinoldsa nāvi no prāta. “Bija tīri normāla. Es… es biju ļoti aizņemta.”

“Tas ļoti palīdz. Cik ilgi jūs jau strādājat Konstantīnam Demirisam?”

“Četrus mēnešus.”

“Vai jums patīk jūsu darbs?”

“Tas novirza manas domas no… no dažādām citām problēmām. Esmu daudz pateicības parādā misteram Demirisam. Nevaru pat izstāstīt, cik daudz viņš manā labā darījis.” Ketrīna skumīgi smaidīja. “Bet man liekas, ka man tas jādara, vai ne?”

Alans Hamiltons noraidoši papurināja galvu. “Jums man jāstāsta tikai tas, ko jūs gribat man stāstīt.”

Iestājās klusums. Beidzot viņa to pārtrauca. “Mans vīrs strādāja pie mistera Demirisa. Viņš bija lidotājs. Mani… mani piemeklēja nelaime laivā, un es zaudēju atmiņu. Kad es to atguvu, misters Demiriss man piedāvāja šo darbu.”

Es nepieminu sāpes un šausmas. Vai man ir kauns stāstīt viņam, ka mans vīrs gribēja mani nogalināt? Vai tas ir tāpēc, ka es viņam varētu likties mazāk vērta ?

“Nevienam no mums nav viegli runāt par pagātni.”

Ketrina skatījās uz viņu klusēdama.

“Jūs teicāt, ka jūs zaudējāt atminu.”

“Jā.”

“Jūs piemeklēja nelaimes gadījums laivā.”

“Jā.” Ketrīnas lūpas bija stīvas, it kā viņa būtu nolēmusi stāstīt viņam tik maz, cik vien iespējams. Viņu plosīja milzīgs iekšējs konflikts. Viņai gribējās tam izstāstīt visu un saņemt no viņa palīdzību. Un viņai negribējās viņam stāstīt neko un gribējās, lai viņai liek mieru.

Alans Hamiltons domīgi viņu pētīja. “Vai jūs esat šķīrusies?” Jā. Ar šāvēju palīdzību. “Viņš ir… mans vīrs ir miris.” “Misis Aleksandera…” Viņš vilcinājās. “Vai jums nebūtu nekas pretī, ja es dēvētu jūs vienkārši par Ketrīnu?”

“Nē.”

“Mani sauc Alans. Ketrīn, no kā jūs baidāties?”

Vina saspringa. “Kas jums liek domāt, ka es baidos?”

“Vai tad ne?”

“Nē.” Šoreiz klusums bija ilgāks.

Viņai bija bail savas bažas ietērpt vārdos, viņa baidījās atklāt realitāti. “Liekas, ka cilvēki, kas man ir apkārt… mirst.”

Ja arī viņš jutās pārsteigts, viņš to neizrādīja. “Un jūs domājat, ka esat viņu nāves cēlonis?”

“Jā. Nē. Es nezinu. Es esmu… apmulsusi.”

“Mēs bieži nosodām sevi par lietām, kas notiek ar citiem cilvēkiem. Ja vīrs un sieva šķiras, bērni domā, ka tā ir viņu vaina. Ja kāds cilvēku nolād un šis cilvēks nomirst, viņš domā, ka ir nāves cēlonis. Šāds domāšanas veids nav nekas neparasts. Jūs…”

“Tas vēl nav viss.”

“Tā?” Viņš vēroja Ketrīnu, gatavs uzklausīt.

Vārdi bira straumē. “Mans vīrs tika nogalināts un arī viņa… viņa mīļākā. Abi advokāti, kas tos aizstāvēja, gāja bojā. Un tagad…” viņas balss aizlūza, “Ķērks.”

“Un jūs domājat, ka esat atbildīga par visām šīm nāvēm. Tas ir milzīgs slogs, ko nest, vai ne?”

“Es… liekas, ka es esmu tāda kā nelaimes nesēja. Man ir bail sākt attiecības ar kādu vīrieti. Nedomāju, ka es to varēšu izturēt, ja kaut kas…”

“Ketrīn, vai jūs zināt, par kura cilvēka dzīvi jūs esat atbildīga? Par jūsējo. Un nevienu citu. Jums nav iespējams kontrolēt neviena cita cilvēka dzīvību un nāvi. Jūs neesat vainīga. Jums nav bijis nekā kopīga ar visām šīm nāvēm. Jums tas jāsaprot.” Jūs neesat vainīga. Jums nav bijis nekā kopīga ar šīm nāvēm. Ketrīna sēdēja un domāja par šiem vārdiem. Viņai izmisīgi gribējās tiem ticēt. Šie cilvēki mira savas rīcības rezultātā, nevis viņas. Un attiecībā uz Kērku tas bija nelaimes gadījums. Vai tad tā nebija?

Alans Hamiltons klusībā viņu vēroja. Ketrīna pacēla skatienu un domāja: Viņš ir krietns cilvēks. Kāda cita doma nelūgta ienāca viņai prātā: Kaut es viņu būtu sastapusi jau agrāk. Ar zināmu vainas apziņu Ketrīna palūkojās uz Alana sievas un bērna ierāmēto fotogrāfiju, kas atradās uz kafijas galdiņa.

“Paldies,” Ketrīna sacīja. “Es… es centīšos tam noticēt. Man jāpierod pie šīs domas.”

Alans Hamiltons smaidīja. “Mēs pieradīsim pie tās kopīgi. Vai jūs nāksiet vēl?”

“Ko?”

“Šī bija izmēģinājuma reize, vai atceraties? Jums bija jāizlemj, vai gribat to turpināt.”

Ketrīna nevilcinājās ar atbildi. “Jā, es atnākšu, Alan.”

Kad viņa bija aizgājusi, Alans Hamiltons sēdēja un domāja par .viņu.

Viņš bija ārstējis daudzas pievilcīgas pacientes šo gadu laikā, kamēr viņš strādāja kā praktizējošs ārsts, un dažas no tām bija izrādījušas seksuālu interesi par viņu. Bet viņš bija pārāk labs psihiatrs, lai padotos vilinājumam. Personīgas attiecības ar pacienti bija viens no pirmajiem tabu viņa profesijā. Tā būtu bijusi nodevība.

Dr. Alans Hamiltons bija cēlies no mediķu ģimenes. Viņa tēvs bija ķirurgs, kas bija apprecējis savu medicīnas māsu, un Alana vectēvs bija slavens kardiologs. Jau kopš tiem laikiem, kad viņš vēl bija mazs zēns, Alans zināja, ka grib kļūt par ārstu. Par ķirurgu tāpat kā tēvs. Viņš bija apmeklējis Karaliskās koledžas Medicīnas skolu un pēc tās beigšanas bija devies studēt ķirurģiju. Viņam uz to bija iedzimts talants, māka, ko nevar iemācīt. Un

tad — 1939. gada 1. septembri — Trešā reiha armija šķērsoja Polijas robežu, bet pēc divām dienām karu pasludināja Lielbritānija un Francija. Bija sācies otrais pasaules karš.

Alans Hamiltons pieteicās armijā kā ķirurgs.

1940. gada 22. jūnijā, kad Vācijas un Itālijas apvienotie spēki bija iekarojuši Poliju, Čehoslovakiju, Norvēģiju un Nīderlandi un bija kritusi Francija, karadarbība pārsviedās uz Britu salām.

Sākumā simt lidmašīnu katru dienu meta bumbas uz britu pilsētām. Drīz jau to darīja divsimt lidmašīnu, tad tūkstotis. Masu slepkavības pārsniedza iztēles robežas. Visur bija redzami ievainotie un mirstošie. Pilsētas bija liesmās. Bet Hitlers nebija pareizi novērtējis britus. Uzbrukumi tikai stiprināja to apņēmību. Viņi bija gatavi mirt par brīvību.

Nebija atelpas ne dienu, ne nakti, un Alans Hamiltons ne reizi vien strādāja sešdesmit stundas no vietas bez miega un atpūtas. Kad pirmās palīdzības ķirurģiskais hospitālis, kurā viņš strādāja, tika sabombardēts, viņš pārvietoja savus pacientus uz noliktavas ēku. Viņš izglāba neskaitāmas dzīvības, strādājot visneiespējamākajos un riskantākajos apstākļos.

Reiz oktobrī, kad bombardēšanas sasniedza kulmināciju, atskanēja gaisa trauksmes sirēnas un cilvēki steidzās uz pazemes patvertni. Alans pašreiz operēja un atteicās atstāt savu pacientu. Bumbvedēji tuvojās. Ārsts, kas strādāja kopā ar Alanu, sacīja: “Pie velna, mēģināsim tikt ārā no šejienes!”

“Tūlīt.” Viņš bija atvēris pacienta krūšukurvi un ņēma ārā asinainus šrapneļa gabalus.

“Alan!”

Bet viņš nevarēja doties prom. Viņš bija koncentrējies uz to, ko dara, neskatoties uz viņam visapkārt krītošo bumbu troksni. Viņš nebija dzirdējis ari tās bumbas skaņu, kas nokrita uz ēkas.

Sešas dienas viņš atradās komā, un, kad beidzot pamodās, viņš uzzināja, ka bez citiem ievainojumiem ir ari sadragāti viņa labās rokas kauli. Tie tika salikti un izskatījās normāli, bet viņš vairs nekad nevarēja operēt.

Bija jāpaiet gandrīz gadam, līdz viņš samierinājās ar traumu, kas bija izpostījusi viņa nākotni. Viņu uzraudzīja psihiatrs —

ārsts, kas nepieļāva nolaidību, un tas sacīja: “Pienācis laiks beigt žēlot pašam sevi un nokārtot savu dzīvi.”

“Darot ko?” Alans bija rūgti vaicājis.

“Darot to pašu, ko jūs jau darījāt, tikai citādā veidā.”

“Es nesaprotu.”

“Jūs esat dziednieks, Alan. Jūs dziedējat cilvēku ķermeņus. Nu, tagad jūs to vairs nevarat. Bet tikpat svarīgi ir arī dziedināt cilvēku prātus. Nojums iznāks labs psihiatrs. Jūs esat gudrs un apveltīts ar līdzcietību. Padomājiet par to.”

Alana toreiz pieņemtais lēmums bija pilnībā attaisnojies. Viņam ārkārtīgi patika tas, ko viņš darīja. Savā ziņā viņam likās, ka tas dod pat lielāku apmierinājumu, kad normālā stāvoklī var atgriezt atpakaļ pacientus, kas dzīvo izmisumā, nekā tikai palīdzot viņu fiziskajai labklājībai. Viņa reputācija bija ātri augusi, un pēdējo trīs gadu laikā viņš pat bija spiests atteikt jauniem pacientiem. Viņš bija piekritis pieņemt Ketrīnu tikai tādēļ, lai ieteiktu tai citu ārstu. Bet kaut kas viņā bija to aizkustinājis. Man viņai jāpalīdz.

Kad Ketrīna pēc seansa pie Alana Hamiltona atgriezās savā birojā, viņa iegāja pie Vima.

“Šodien es biju pie doktora Alana Hamiltona,” Ketrīna sacīja. “Jā? Psihiatrijā sociālā rehabilitācijas skala, kā statistika liecina, ir šāda: dzīvesbiedra nāve — simt, šķiršanās — septiņdesmit trīs, dzīvesbiedru atsvešināšanās vienam no otra — sešdesmit pieci, atrašanās apcietinājumāsešdesmit trīs, tuva ģimenes locekļa nāve sešdesmit trīs, personisks aizvainojums vai slimība — piecdesmit trīs, kāzas — piecdesmit, atlaišana no darba — četrdesmit septiņi…”

Ketrīna stāvēja un klausījās. Kā gan tas īsti var būt, viņa brīnījās, domāt par lietām tikai matemātiskajās vienībās? Nekad neiepazīstot otru cilvēku kā cilvēcisku būtni, nekad negūstot īstu draugu. Es jūtos tā, it kā būtu atradusi jaunu draugu, Ketrīna domāja.

Interesanti, cik ilgi viņš ir precējies.

DIVDESMITĀ NODAĻA

Atēnas

Tu mēģināji mani iznīcināt. Taču tev neizdevās. Es tev apsolu, ka būtu bijis labāk, ja tas tev butu izdevies. Bet vispirms es iznīcināšu tavu māsu.

Konstantīna Demirisa vārdi vēl aizvien skanēja Lambrū ausīs. Viņš nešaubījās, ka Demiriss centīsies īstenot savus draudus. Dieva dēļ — kas varēja iziet greizi ar Ricoli? Viss bija tik rūpīgi izplānots. Bet nebija laika prātot par to, kas bija noticis. Svarīgākā lieta tagad bija brīdināt māsu.

Kabinetā ienāca Lambrū sekretāre. “Jūs gaida apmeklētājs, kas nozīmēts pulksten desmitos. Vai man sūtīt iekšā?”

“Nē. Atceliet visus pieteiktos apmeklējumus. Šorīt es vairs atpakaļ nebūšu.”

Viņš pacēla telefona klausuli — un pēc piecām minūtēm jau bija ceļā, lai sastaptu Melīnu.

***

Viņa to sagaidīja villas dārzā. “Spiros, tava balss pa telefonu izklausījās tik uztraukta! Kas noticis?”

“Mums jāparunā.” Viņš to aizvadāja līdz solam ar vīnstīgām apaugušā lapenē. Viņš skatījās uz māsu un domāja: Viņa ir tik jauka sieviete. Viņa vienmēr nesusi laimi katram, ko viņas dzīve ir skārusi. Viņa nav darījusi neko, lai būtu pelnījusi ko tādu. “Vai tu man nepastāstītu, kas noticis?”

Lambrū dziļi ievilka elpu. “Tas būs ļoti sāpīgi, dārgā.”

“Tu mani biedē.”

“To es tiešām daru. Tava dzīvība ir briesmās.”

“Ko? Briesmās… no kā?”

Viņš rūpīgi apsvēra vārdus. “Es domāju, ka Kosta mēģinās tevi nogalināt.”

Melīna vērās viņā ar pavērtu muti. “Tu joko.”

“Nē, es runāju nopietni, Melīna.”

“Mīļais, Kosta ir saistīts ar daudzām lietām, bet viņš nav slepkava. Viņš nevarētu…”

“Tev nav taisnība. Viņš ir slepkavojis jau agVāk.”

Viņas seja kļuva bāla. “Ko tu runā?”

“Ak, viņš to, protams, nav darījis pats savām rokām. Viņš noalgo cilvēkus, kas to veic viņa labā, bet…”

“Es tev neticu.”

“Vai tu atceries Ketrfnu Duglasu?”

“Sievieti, kas tika noslepkavota…”

“Viņa netika nogalināta. Viņa ir dzīva.”

Melīna neticīgi nogrozīja galvu. “Viņa… viņa nevarētu būt. Es domāju… tika taču notiesāti uz nāvi cilvēki, kas viņu nogalināja.”

Lambrū saņēma māsas roku savējā. “Melīna, Lerijs Duglass un Noela Pāža nenogalināja Ketrīnu. Visu laiku, kamēr ilga tiesas process, Demiriss bija viņu paslēpis.”

Melīna sēdēja kā apstulbināta, zaudējusi valodu, atcerēdamās to sievieti, kuru viņa īsu mirkli bija redzējusi šajā mājā.

Kas tā par sievieti, ko es redzēju vestibilā ?

Tā ir mana biznesa partnera sieva. Viņa strādās manā birojā Londonā.

Es uzmetu viņai acis. Viņa man kādu atgādina. Viņa atgādina tā pilota sievu, kurš pie tevis strādāja. Bet tas, protams, ir neiespējami. Viņi taču to nogalināja.

Jā, viņi to nogalināja.

Viņa atguva balsi. “Es redzēju viņu mūsu mājā, Spiros. Kosta man sameloja par viņu.”

“Viņš ir nenormāls. Es gribu, lai tu sakravā mantas un dodies prom no šīs vietas.”

Viņa paskatījās uz brāli un lēni teica: “Nē, šī ir mana māja.” “Melīna, es nevarēšu pārdzīvot, ja kaut kas ar tevi notiks.” Viņas balsī skanēja tērauds. “Neuztraucies. Nekas man nenotiks. Kosta nav muļķis. Viņš zina, ja viņš man nodarīs ko ļaunu, viņam par to būs dārgi jāmaksā.”

“Viņš ir tavs vīrs, bet tu viņu nepazīsti. Man ir bail par tevi.”

“Es protu ar viņu apieties, Spiros.”

Viņš skatījās uz viņu un zināja, ka viņš nekādi nespēs panākt, lai viņa rīkotos savādāk. “Ja tu negribi doties prom, tad izdari man kādu pakalpojumu. Apsoli, ka nepaliksi vienatnē ar viņu.” "Viņa papliķēja brālim pa vaigu. “Es apsolu.”

Melīnai pat nenāca prātā turēt šo solījumu.

*  * *

Kad Konstantīns Demiriss tajā vakarā ieradās mājās, Melīna viņu gaidīja. Viņš tai pamāja un ātri pagāja garām, dodamies uz savu guļamistabu. Melīna viņam sekoja.

“Man liekas, mums laiks parunāties,” Melīna teica.

Demiriss paskatījās savā pulkstenī. “Man ir tikai dažas minūtes. Man ir norunāta satikšanās.”

“Vai patiesi? Vai šovakar sataisījies vēl kādu nogalināt?”

Viņš pagriezās pret sievu. “Par ko tu murgo?”

“šorīt mani apciemoja Spiross.”

“Gribu brīdināt tavu brāli, lai turas tālāk no manas mājas.” “Tā ir arī mana māja,” Melīna izaicinoši sacīja. “Mums bija ļoti interesanta saruna.”

“Patiesi? Par ko tad?”

“Par tevi un Ketrīnu Duglasu, un Noelu Pāžu.”

Nu jau viņš klausījās uzmanīgi. “Tas ir vecs stāsts.”

“Vai patiesi? Spiross stāstīja, ka tu esi aizsūtījis nāvē divus nevainīgus cilvēkus, Kosta.”

“Spiross ir muļķis.”

“Es redzēju to meiteni šeit, šajā mājā.”

“Neviens tev neticēs. Tu viņu vairs neredzēsi. Esmu kādu aizsūtījis, lai no viņas atbrīvojas.”

Un pēkšņi Melīna atcerējās trīs vīriešus, kas bija atnākuši pusdienās. Jūs lidosiet uz Londonu agri no tīta. Esmu pārliecināts, ka parūpēsieties par visu, kas jāizdara.

Viņš pienāca Melīnai ciešāk klāt un klusi sacīja: “Tu zini, es patiešām esmu pilnīgi atēdies no tevis un no tava brālīša.” Viņš paņēma tās roku un stipri to saspieda. “Spiross mēģināja mani sagraut. Labāk būtu bijis, ja viņš mani būtu nogalinājis.” Viņš spieda stiprāk. “Jūs abi vēlēsieties, kaut viņš to būtu izdarījis.” “Izbeidz, tu man dari sāpes.”

“Mana dārgā sieva, tu vēl nezini, kas īsti ir sāpes. Bet tu to uzzināsi.” Viņš palaida vaļā tās roku. “Es šķiršos. Es gribu īstu sievieti. Bet es neatstāšos no tavas dzīves. Ai, nē. Man tev un tavam dārgajam brālītim ir daži brīnišķīgi plāni. Labi, esam jau beiguši savu īso sarunu. Ja tu mani atvainosi, es iešu iekšā un pārģērbšos. Nav pieklājīgi likt dāmai gaidīt.”

Viņš pagriezās un iegāja savā ģērbistabā. Melīna stāvēja, un sirds tai dauzījās. Spirosam bija taisnība. Viņš ir traks.

Viņa jutās pilnīgi bezpalīdzīga, tomēr nebaidījās par savu dzīvību. Kā dēļ lai es dzīvoju ? Melīna skumīgi domāja. Viņas vīrs bija tai atņēmis viņas pašcieņu un novilcis to lejā līdz savam līmenim. Viņa atcerējās visas tās reizes, kad viņš to bija publiski pazemojis un apvainojis. Viņa zināja, ka draugu vidū viņa bija līdzjūtības objekts. Nē, par sevi pašu viņa vairs neraizējās. Esmu gatava mirt, viņa domāja, bet es nevaru viņam ļaut kaitēt Spirosam. Un tomēr, ko viņa varēja darīt, lai apstādinātu viņu? Spiross bija varens, bet viņas virs bija vēl varenāks. Melīna ar šausmīgu skaidrību apzinājās, ka, ja vien viņa to pieļaus, viņas vīrs savus draudus īstenos. Man kaut kā viņš ir jāaptur. Bet kā, kā?…

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

No Atēnām atbraukušās delegācijas dēļ Ketrīnai bija daudz darba. Viņa organizēja tiem sanāksmes ar citiem kompānijas darbiniekiem un stāstīja tiem par Londonas operācijām. Viņi apbrīnoja tās prasmi. Viņa bija kompetenta visos biznesa struktūras jautājumos, un uz viņiem tas atstāja iespaidu.

Ketrīnas dienas bija piepildītas, un aizņemtība atturēja viņas prātu no pašas problēmām. Viņa paspēja iepazīt arī katru no vīriešiem nedaudz labāk.

Džerijs Heilijs bija savas ģimenes melnā avs. Viņa tēvs bija bijis bagāts vīrs naftas biznesā un vectēvs — respektabls tiesnesis. Kad Džerijs Heilijs bija divdesmit vienu gadu vecs, viņš bija sabijis trīs gadus jaunatnes pāraudzināšanas nometnēs par auto zādzību, ielaušanos un izvarošanu. Beigu beigās ģimene aizsūtīja viņu uz Eiropu, lai no viņa atbrīvotos. “Bet es kļuvu par kārtīgu cilvēku,” Heilijs Ketrīnai lepni stāstīja. “Pāršķīru pilnīgi jaunu lapaspusi.”

īvs Renārs bija skarbs un rūgtuma pilns vīrietis. Katrīna uzzināja, ka vecāki to bija pametuši un viņu uzaudzināja attālāki radinieki, kas viņu ļaunprātīgi izmantoja. “Viņiem bija ferma netālu no Vičai, un viņi mani nostrādināja kā suni no sauleslēkta līdz saulesrietam. Es no turienes izglābos piecpadsmit gadu vecumā un devos strādāt uz Parīzi.”

Jautrais itālis Dino Matusi bija dzimis Sicīlijā vidusšķiras ģimenē. “Kad man bija sešpadsmit gadi, es sarīkoju lielu skandālu, aizbēgot ar precētu sievieti, kas bija desmit gadus vecāka par mani. Ak, viņa bija bellissima."

“Un kas tad notika?” Ketrīna jautāja.

Viņš smīnēja. “Viņi mani atveda mājās un tad aizsūtīja uz Romu, lai paglābtu no sievietes vīra dusmām.”

Ketrīna pasmaidīja. “Saprotu. Kad jūs sākāt strādāt mistera Demirisa kompānijai?”

Viņš izvairīgi atbildēja: “Vēlāk. Pirms tam es nodarbojos ar daudz ko ritu. Ziniet, ar gadījuma darbiem. Visu ko, lai nopelnītu iztiku.” “Un tad jūs satikāt savu sievu?”

Viņš ieskatījās Ketrīnas acīs un sacīja: “Manas sievas nav šeit.”

Viņš uz viņu skatījās, runāja ar viņu, klausījās viņas balss skaņās, ostīja viņas smaržas. Viņš visu par viņu gribēja uzzināt. Viņam patika veids, kā viņa kustējās, un viņš prātoja, kāds gan izskatās viņas ķermenis zem kleitas. Drīz viņš to uzzinās. Ļoti drīz. Viņš nevarēja vien sagaidīt.

Ketrīnas kabinetā ienāca Džerijs Heilijs. “Vai jums patīk teātris, Ketrīn?”

“Jā. Kāpēc gan ne. Es…”

“Tikko ir sācis iet jauns mūzikls. Finian’s rainbow. Es to gribētu šovakar noskatīties.”

“Ar prieku dabūšu jums biļeti.”

“Nebūtu nekāda prieka iet vienam, vai ne? Vai jūs esat brīva?” Ketrīna vilcinājās. “Jā.” Viņa juta, ka lūkojas uz tā milzīgajām, nemierīgajām rokām.

“Brīnišķīgi! Gaidiet mani pie viesnīcas septiņos.” Tā jau bija pavēle. Viņš pagriezās un izgāja no kabineta.

Tas bija dīvaini, Ketrīna nodomāja. Viņš likās tik draudzīgs un atklāts un tomēr…

Es saņemšos. Viņai neizgāja no prāta šīs milzīgās rokas.

Džerijs Heilijs gaidīja Ketrīnu Savojas viesnīcas vestibilā, un viņi brauca uz teātri kompānijas mašīnā.

“Londona ir lieliska pilsēta,” Džerijs Heilijs teica. ”Man vienmēr patīk tajā atgriezties. Vai jūs jau šeit esat ilgi?” “Dažus mēnešus.”

“Vai jūs nākat no Savienotajām Valstīm?”

“Jā. No Čikāgas.”

“Tagad tā ir liela pilsēta. Esmu tur diezgan labi pavadījis laiciņu.”

Vai izvarojot sievietes ?

Viņi ieradās teātri un pievienojās pūlim. Izrāde bija brīnišķīga un tēlotāju sastāvs spīdošs, bet Ketrīna nespēja koncentrēties. Džerijs Heilijs visu laiku bungoja pirkstus te pa krēsla malu, te pa savu klēpi, te ceļgaliem. Viņā nebija spējīgs noturēt savas lielās rokas mierā.

Kad luga beidzās, Heilijs pagriezās pret Ketrīnu un ierosināja: “Tik skaista nakts. Kāpēc lai mēs neatbrīvotos no mašīnas un neietu pastaigāties pa Haidparku?”

“Man rit agri no rīta jābūt birojā,” Ketrīna teica. “Varbūt kādu citu reizi.”

Heilijs viņu pētīja ar neizprotamu smaidu sejā. “Protams,” viņā atbildēja. “Vēl ir daudz laika.”

īvam Renāram bija interese par muzejiem. “Protams,” francūzis Ketrinai sacīja, “ka lielākais muzejs pasaulē ir pie mums Parīzē. Vai esat bijusi Luvrā?”

“Nē,” Ketrīna sacīja. “Nekad neesmu bijusi Parīzē.”

“Ļoti žēl. Jums kādu reizi jāaizbrauc.” Bet, to teikdams, viņā pie sevis nodomāja: Zinu, ka viņas tur nebūs. “Es gribētu redzēt Londonas muzejus. \&rbūt sestdien mēs kādu no tiem varam apmeklēt.”

Ketrīna bija ieplānojusi sestdien birojā padarīt kādus nepadarītus darbus. Bet Konstantīns Demiriss bija viņai lūdzis, lai viņa parūpētos par viesiem.

“Labi,” viņa sacīja. “Sestdien būtu labi.”

Ketrinai nemaz negribējās pavadīt visu dienu ar francūzi. Viņš ir tik skarbs. Viņš izturas tā, it kā joprojām tiktu ļaunprātīgi izmantots.

Diena iesākās pietiekami jauki. Vispirms viņi devās uz Britu muzeju, kur pastaigājās pa zālēm, kas bija pilnas lieliskiem

pagātnes dārgumiem. Viņi redzēja Magna Carta* kopiju, uzsaukumu, ko parakstījusi Elizabete I, un gadsimtiem vecus kauju līgumus.

Kaut kas īvā Renārā uztrauca Ketrīnu, un tikai pēc tam, kad viņi bija pavadījuši muzejā gandrīz stundu, Ketrīna saprata, kas tas bija.

Viņi skatījās uz vitrīnu, kurā atradās dokuments, ko bija uzrakstījis admirālis Nelsons.

“Domāju, ka tas šeit ir viens no interesantākajiem eksponātiem,” Ketrīna sacīja. “Tas tika uzrakstīts īsi pirms admirālis Nelsons devās kaujā. Saprotiet, viņš nebija pārliecināts, ka viņam ir autoritāte…” Un pēkšņi viņa skaidri apzinājās, ka īvs Renārs nemaz neklausās. Un vēl vienu lietu viņa aptvēra: viņš nebija pievērsis gandrīz nekādu uzmanību nevienam no muzeja eksponātiem. Viņam tas neinteresēja. Kāpēc tad viņš man stāstīja, ka viņš grib apmeklēt muzejus ? Ketrīna kļuva domīga.

Nākamais gājiens viņiem bija uz Viktorijas un Alberta muzeju, un atkal viss atkārtojās. Šoreiz Ketrīna viņu vēroja vērīgāk. īvs Renārs gāja no zāles uz zāli, izsakot nebūtiskas piebildes par to, ko viņi apskatīja, bet viņa domas, cik varēja redzēt, bija pavisam kur citur.

Kad viņi bija beiguši, Ketrīna jautāja: “Vai jūs negribētu apskatīt Vestminsteras Abatiju?”

īvs Renārs pamāja. “Jā, protams.”

Viņi staigāja pa lielo Abatiju un apstājās, lai aplūkotu to slaveno vēsturisko personu kapakmeņus, kas bija šeit apglabātas, — dzejnieku, valstsvīru un karaļu.

“Paskatieties,” Ketrīna sacīja. “Tur apglabāts Roberts Braunings.”

Renārs palūrēja uz leju. “Ak Braunings!” Un turpināja iet uz priekšu.

* Brīvības un politisko tiesību harta, ko parakstīja Anglijas karalis Džons 1215. gadā (tulk.).

Ketrīna stāvēja un skatījās viņam nopakaļ. Ko viņš meklē? Kāpēc viņš tērē dienu ?

Kad viņi devās atpakaļceļā uz viesnīcu, īvs Renārs sacīja: “Paldies, misis Aleksandera. Man tas sagādāja patiesu prieku.” Viņš melo, Ketrīna nodomāja. Bet kāpēc ?

“Esmu dzirdējis, ka ir viena ļoti interesanta vieta. Stounhendža. Man liekas, ka tā atrodas Solsberijas līdzenumā.” “Jā,” Ketrīna atbildēja.

“Kāpēc mums to, piemēram, neapmeklēt nākamajā sestdienā?”

Ketrīna gan šaubījās, vai viņam Stounhendža vairāk interesēs nekā muzeji.

“Tas būtu jauki,” Ketrīna piekrita.

Dino Matusi bija gardēdis. Viņš ienāca pie Ketrīnas ar tūristu ceļvedi rokās. “Man te ir labāko Londonas restorānu saraksts. Vai jūs tas varētu interesēt?”

“Ziniet, es…”

“Labi! Šovakar es jūs aizvedīšu pusdienās uz Connaught.” Ketrīna mēģināja iebilst. “Šovakar man ir…”

“Nekādas atrunāšanās. Es pēc jums ienākšu astoņos.” Ketrīna vilcinājās. “Labi.”

Matusi starojoši smaidīja. “Bene!” Viņš paliecās uz priekšu. “Nav prieka to darīt vienam pašam, vai ne?” Zemteksts bija nepārprotams. Bet viņš ir tik caurredzams, Ketrīna nosprieda, ka patiesi viņš ir pavisam nekaitīgs.

*  ♦ *

Pusdienas Connaught bija izcilas. Viņi ēda kūpinātu skotu lasi, rostbifu un Jorkšīras pudiņu.

Ēdot salātus, Dino Matusi sacīja: “Man jūs liekaties valdzinoša, Ketrīn. Es mīlu amerikāņu sievietes.”

“Ak tā? Vai jūsu sieva ir amerikāniete?” Ketrīna nevainīgi pajautāja.

•   Matusi paraustīja plecus. “Nē. Viņa ir itāliete. Bet viņa ir ļoti saprotoša.”

“Tas jums laikam ir ļoti labi,” Ketrīna noteica.

Viņš smaidīja. “Tā tas ir, ļoti labi.”

Ēdot saldo ēdienu, Dino Matusi ierosināja: “Vai jums patīk šī valsts? Man ir draugs, kuram ir mašīna. Domāju, ka svētdien mēs varētu doties izbraukumā.”

Ketrīna jau gribēja atbildēt ar nē, bet tad viņa pēkšņi iedomājās par Vimu. Viņš likās tik vientuļš. Varbūt ari viņam patiktu doties ārā, izbraukumā uz laukiem. “Tas liekas pavisam jauki,” Ketrīna atbildēja.

“Apsolu, ka tas būs interesanti.”

“Domāju, ka mās varētu ņemt līdzi ari Vimu.”

Viņš nepiekrītoši pakratīja galvu. “Tā ir pārāk maza mašīna. Es veikšu priekšdarbus.”

Viesi no Atēnām bija prasīgi, un Ketrīna juta, ka sev pašai atliek ļoti maz laika. Heilijam, Renāram un Matusi bija vairākas tikšanās ar Vimu Vandīnu, un Ketrinu uzjautrināja tas, kā bija mainījusies viņu attieksme pret to.

“Vai viņš visu to veic bez kalkulatora?” Heilijs brīnījās.

“Tā ir.”

“Es nekad neko tamlīdzīgu neesmu redzējis.”

Ketrīna bija sajūsmā par Atanasu Staviču. Jauneklis strādāja neredzēti nopietni. Viņš bija birojā, kad Ketrīna no rītiem ieradās, un vēl palika, kad visi pārējie jau bija aizgājuši. Viņš vienmēr smaidīja un bija gatavs izpatikt. Ketrīnai viņš atgādināja trīcošu kucēnu. Kaut kad pagātnē kāds bija ļoti slikti pret viņu izturējies. Ketrīna nosprieda runāt par Atanasu ar Alanu Hamiltonu. Ir jābūt kādai iespējai, kā celt viņa pašpaļāvību, Ketrīna nodomāja. Esmu pārliecināta, ka Alans var viņam palīdzēt.

“Tu taču zini, ka tas puika tevī ir iemīlējies, vai ne?” kādu dienu Evelīna vaicāja.

“Par kuru tu runā?”

“Par Atanasu. Vai tu neesi manījusi to pielūgsmes izteiksmi viņa acīs? Viņš tevi aptekā kā nomaldījusies avs.”

Ketrīna smējās. “Tu visu pārspīlē.”

Tā iespaidā Ketrīna ielūdza Atanasu uz lenču.

“Vai… vai restorānā?”

Ketrina smaidīja. “Jā, protams.”

Viņa seja pietvīka. “Es… es nezinu, misis Aleksandera.”

Viņš aplūkoja savas slikti piestāvošās drēbes. “Jums būs kauns no cilvēkiem, kas redzēs mani kopā ar jums.”

“Es nevērtēju cilvēkus pēc drēbēm,” Ketrina noteikti atbildēja. “Es pasūtīšu vietas.”

Viņa aizveda Atanasu uz lenču restorānā Lyons Comer House. Viņš sēdēja tai pretī, izjuzdams godbijību pret apkārtni. “Es… es nekad neesmu bijis šādā vietā. Te ir tik skaisti.”

Ketrina jutās aizkustināta. “Gribu, lai jūs pasūtītu, ko vēlaties.”

Viņš izpētīja ēdienkarti un papurināja galvu. “Viss ir pārāk dārgs.”

Ketrina smaidīja. “Par to neraizējieties. Mēs abi strādājam ļoti bagātam cilvēkam. Esmu pārliecināta, ka viņš būs ar mieru, ka mēs paēdīsim labu lenču.” Viņa tam nepateica, ka pati maksās par lenču.

Atanass pasūtīja garneļu kokteili un salātus, kūpinātu cāli ar ceptiem kartupeļiem un lenča noslēgumam — šokolādes kūku ar saldējumu.

Ketrina izbrīnīta vēroja viņu ēdam. Viņam bija tik smalka uzbūve. “Kur jūs to visu liekat?”

Atanass kautrīgi atbildēja: “Man neiet labumā.”

“Vai jums, Atanas, patīk Londona?”

Viņš pamāja. “Tas, ko es no tās esmu redzējis, man ļoti patīk.” “Vai jūs Atēnās strādājāt par izsūtāmo zēnu?”

Viņš pamāja. “Misteram Demirisam.” Viņa balsī jautās rūgtuma pieskaņa.

“Vai tad jums tas nepatika?”

“Piedodiet man — ne jau man par to spriest, bet es nedomāju, ka misters Demiriss ir jauks cilvēks. Man… man viņš nepatīk.” Jauneklis ātri aplaida acis apkārt, it kā viņu kāds varētu izdzirdēt. “Viņš… bet nepiegrieziet tam vērību.”

Ketrīnai likās labāk to tālāk neturpināt. “Kāpēc izlēmāt braukt uz Londonu, Atanas?”

Atanass pateica kaut ko tik klusu, ka Ketrina nevarēja viņu sadzirdēt.

“Ko jūs teicāt?”

“Gribu kļūt ārsts.”

Viņa ar interesi paskatījās viņā. “Ārsts?”

“Jā, kundze. Es zinu, ka tas skan muļķīgi.” Viņš vilcinājās, tad turpināja: “Mana ģimene nāk no Maķedonijas, un visu mūžu esmu dzirdējis stāstus par turkiem, kas nākuši uz mūsu ciemu un nogalinājuši un spīdzinājuši mūsu cilvēkus. Tur nebija ārstu, lai palīdzētu ievainotajiem. Tagad ciemata vairs nav un mana ģimene ir iznīcināta. Bet joprojām pasaulē ir ļoti daudz ievainotu cilvēku. Es gribu tiem palīdzēt.” Viņš samulsumā nolaida acis. “Jums laikam liekas, ka esmu jucis?”

“Nē,” Ketrīna klusi sacīja. “Domāju, ka tas ir brīnišķīgi. Tātad jūs atbraucāt uz Londonu, lai studētu medicīnu?”

“Jā, kundze. Es gribu pa dienu strādāt un vakaros apmeklēt skolu. Gribu izmācīties par ārstu.”

Viņa balsī skanēja noteiktība. Ketrīna piekrītoši pamāja. “Ticu, ka jūs to izdarīsiet. Mums abiem par to būs vairāk jāparunā. Man ir draugs, kas, iespējams, varētu jums palīdzēt. Un es zinu burvīgu restorānu, kurā mēs varēsim paēst lenču nākamnedēļ.”

Pusnaktī Spirosa Lambrū villā sprāga bumba. Sprādziens izbojāja mājas fasādi un nogalināja divus kalpotājus. Tika sagrauta Spirosa Lambrū guļamistaba, un vienīgais iemesls, kāpēc viņš palika dzīvs, bija tas, ka pēdējā brīdī viņš ar sievu mainīja plānus un nolēma apmeklēt pusdienas, kuras rīkoja Atēnu mērs.

Nākamajā rītā uz viņa biroju tika atsūtīta zīmīte, kurā bija teikts: “Nāvi kapitālistiem!” Tās apakšā bija paraksts: Helēņu revolucionārā partija.

"Kāpēc viņi pret tevi šādi izrīkojās?” jautāja šausmu pārņemtā Melīna.

“To neizdarīja viņi,” Spiross atklāti paziņoja. “Tas bija Kosta.”

“Tev… tev par to nav pierādījumu.”

“Man nav nepieciešami pierādījumi. Vai tu vēl arvien nesaproti, ko esi apprecējusi?”

“Es… es nezinu, ko domāt.”

“Melīna, cik ilgi vien šis cilvēks paliks dzīvs, mēs abi esam briesmās. Nekas vinu neatturēs.”

»

“Vai tu nevari iet uz policiju?”

"Tu pati to teici. Man nav pierādījumu. Viņi par mani smiesies.” Viņš saņēma māsas rokas. “Es gribu, lai tu no

turienes dotos prom. Lūdzu. Dodies prom, cik tālu vien iespējams.”

Ilgu laiku viņa tā stāvēja. Kad viņa sāka runāt, bija tā, it kā viņa beidzot būtu pieņēmusi svarīgu lēmumu. “Labi, Spiros. Es darīšu to, kas man jādara.”

Viņš to apkampa. “Labi. Un neuztraucies! Gan mēs atradīsim kādu veidu, kā vinu savaldīt.”

Visu garo pēcpusdienu Melīna vienatnē sēdēja savā guļamistabā, un viņas prāts centās aptvert to, kas notika. Tātad viņas vīra draudi iznīcināt viņu un viņas brāli bija īsteni. Viņa to nedrīkstēja pieļaut. Un, ja viņu dzīvības bija briesmās, tāpat bija arī ar Ketrīnas Duglasas dzīvību. Viņa strādā Kostam Londonā. Es viņu brīdināšu, Melīna domāja. Bet man jādara kaut kas vairāk nekā tas vien. Man ir jāsagrauj Kosta. Man viņš jāaptur no ļauna nodarīšanas citiem. Bet kā? Un tad viņa rada atbildi. Protams! Viņa domāja. Tā ir vienīgā iespēja. Kāpēc es par to neiedomājos agrāk ?

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA

Ieraksts konfidenciālā dosjē

SEANSS AR KETRĪNU DUGLASU

K: Piedodiet, esmu nokavējusies, Alan. Birojā pēdējā brīdī tika sasaukta sanāksme.

A: Tas nekas. Vai delegācija no Atēnām joprojām ir Londonā?

K: Jā. Viņi domā doties prom nākamās nedēļas beigās.

A: Izklausās, it kā jums tas būs liels atvieglojums. Vai viņi sagādā kādas grūtības?

K: Ne tik daudz grūtības, man tikai… viņi atstāj tādu dīvainu iespaidu.

A: Dīvainu?

K: To grūti izskaidrot. Zinu, ka tas izklausās jocīgi, bet… kaut kas dīvains virmo no viņiem visiem.

>

A: Vai viņi ir kaut ko izdarījuši tādu, lai…

K: Viņi tikai mani padara nemierīgu. Pagājušajā naktī man atkal rādījās tas murgs.

A: Sapnis, ka kāds mēģina jūs noslīcināt?

K: Jā. Kādu laiku man tas nebija rādījies. Un šoreiz tas bija citāds.

A: Kādā zinā?

»

K: Tas bija… reālāks. Un tas nebeidzās tur, kur tas parasti beidzas.

A: Jūs tikāt garām vietai, kur kāds mēģina jūs slīcināt?

K: Jā. Viņi mēģināja mani slīcināt, un tad pēkšņi es atrados drošā vietā.

A: Klosterī?

K: Es neesmu pārliecināta. Bet varētu arī būt. Tas bija dārzs. Mani apmeklēt ieradās vīrietis. Liekas, ka kaut ko tādu biju jau agrāk sapņojusi, bet šoreiz varēju redzēt viņa seju.

A: Vai jūs to pazināt?

K: Jā, tas bija Konstantīns Demiriss.

A: Tātad jūsu sapnī…

K: Alan, tas nebija tikai sapnis. Tās bija īstas atmiņas. Pēkšņi es atcerējos, ka Konstantīns Demiriss iedeva man šo zelta piespraudi, kas man ir.

A: Jūs domājat, ka jūsu zemapziņa parādīja kaut ko, kas noticis īstenībā? Jūs esat pārliecināta, ka tas nebija tikai…

K: Es to zinu. Konstantīns Demiriss man šo piespraudi iedeva klosteri.

A: Jūs teicāt, ka no ezera jūs izglāba dažas mūķenes, kas aizveda jūs uz klosteri?

K: Tā ir.

A: Ketrīn, vai vēl kāds zināja, ka jūs esat klosteri?

K: Nē, nedomāju vis.

A: Kā tad Konstantīns Demiriss varēja zināt, ka jūs tur bijāt?

K: Es… es nezinu. Es tikai zinu, ka tā bija. Es pamodos nobijusies. Bija tāda sajūta, it kā sapnis būtu sava veida brīdinājums. Jūtu, ka jānotiek kaut kam briesmīgam.

A: Murgi mūs var šādi iespaidot. Murgi ir viens no senākajiem cilvēku ienaidniekiem. Vārds cēlies no vidusangļu valodas* vārda nitz vai “nakts” un mare vai “dēmons”. Vecs pieņēmums liecina, ka tie parasti rādās četros no rīta.

K: Vai jūs nedomājat, ka tiem ir kāda reāla nozīme?

A: Dažreiz ir. Kolridžs ir rakstījis: “Sapņi nav ēnas, bet manas dzīves patiesā būtība un nelaimes.”

K: Iespējams, ka es visu to uzņemu pārāk nopietni. Izņemot savus jocīgos sapņus, citādi jūtos labi. Ak! Ir viens cilvēks, par kuru es gribētu ar jums, Alan, parunāt.

A: Jā?

K: Viņa vārds ir Atanass Stavičs. Tas ir jauns zēns, kas ieradies Londonā, lai studētu medicīnu. Viņa dzīve bijusi diezgan sūra. Es iedomājos, ka jūs varbūt kādu dienu būtu ar mieru viņu satikt un dot dažus ieteikumus.

A: Priecāšos par to. Kāpēc jūs saraucat pieri?

K: Es tikko kaut ko atcerējos.

A: Jā?

* Angļu valoda laika posmā no 1150. līdz 1500. gadam (tulk.).

K: Tas izliksies jocīgi.

A: Mūsu zemapziņa neatšķir starpību starp jocīgi un normāli.

K: Tas notika sapnī, kad misters Demiriss deva man zelta piespraudi.

A: Jā?

K: Es dzirdēju kādu balsi sakām: “Viņš gatavojas tevi nogalināt.”

Tam jāizskatās kā nelaimes gadījumam. Negribu, lai būtu iespējams identificēt viņas līki. Bija daudz veidu, kā viņu varētu nogalināt. Viņam jāsāk sagatavošanas darbi. Viņš gulēja gultā, domādams par tiem, un juta, ka viņam iestājas erekcija. Nāve bija maksimālais orgasms. Beidzot viņš zināja, kā viņš to izdarīs. Tas bija tik vienkārši. Līķa, ko identificēt, nemaz nebūs. Konstantīns Demiriss būs apmierināts.

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

Konstantīna Demirisa piekrastes māja atradās trīs jūdzes uz ziemeļiem no Pirejals, uz viena akra īpašuma. Demiriss ieradās pulksten septiņos vakarā. Viņš apstājās uz piebraucamā ceļa, atvēra mašīnas durvis un devās uz māju. Kad viņš to sasniedza, durvis atvēra cilvēks, ko viņš nepazina.

“Labvakar, Demirisa kungs.”

Iekšā Demiriss varēja saskatīt pusduci policistu.

“Kas te notiek?” Demiriss uzstājīgi noprasīja.

“Esmu policijas leitnants Teofiloss. Es…”

Demiriss pagrūda to sāņus un iegāja dzīvojamā istabā. Tā atgādināja kaujas lauku. Izskatījās, ka te notikusi šausmīga cīņa. Krēsli un galdi bija apgāzti. Viena no Melīnas kleitām gulēja uz grīdas saplēsta. Demiriss to pacēla un apskatīja.

“Kur ir mana sieva? Man viņa bija šeit jāsatiek.

Policijas leitnants atbildēja: “Viņas te nav. Mēs esam pārmeklējuši māju un apskatījuši krastmalu uz abām pusēm. Izskatās, ka mājā ir notikusi zādzība ar ielaušanos.”

“Kur ir Melīna? Vai viņa jūs izsauca? Vai viņa te bija?”

“Jā, mēs domājam, ka viņa ir bijusi šeit, kungs.” Viņš pacēla sieviešu rokaspulksteni. Stikls bija sadragāts, un rādītāji bija apstājušies uz pulksten trijiem. “Vai tas ir jūsu sievas pulkstenis?”

“Pēc tā izskatās.”

“Aizmugurē ir iegravēts “Melīnai ar mīlestību. Kosta”.”

“Tad tas ir. Tā bija dzimšanas dienas dāvana.”

Detektīvs Teofiloss norādīja uz dažām vietām uz tepiķa. “Tie ir asins traipi.” Viņš pacēla nazi, kas gulēja uz grīdas, uzmanīdamies, lai neaizskartu tā rokturi. Asmenis bija vienās asinīs.

“Vai jūs šo nazi jebkad agrāk esat redzējis, kungs?”

Demiriss uz to aši paskatījās. “Nē. Vai jūs gribat teikt, ka viņa ir mirusi?”

“Protams, ka tāda iespēja pastāv, kungs. Mēs atradām asinslāses smiltīs pa ceļam uz ūdensmalu.”

“Mans Dievs!” Demiriss sacīja.

“Laimīgā kārtā uz naža ir daži skaidri pirkstu nospiedumi.”

Demiriss smagi apsēdās. “Tad jūs noķersiet to, kas to izdarījis.”

“Jā, ja viņa pirkstu nospiedumi būs kartotēkā. Šeit pirkstu nospiedumi ir visā mājā. Mums tie jāsašķiro. Ja jūs neiebilstu pret jūsu pirkstu nospiedumu noņemšanu, tad jūsējos mēs varētu izslēgt jau tagad.”

Demiriss vilcinādamies teica: “Jā, protams.”

“Tur tas seržants par to tūlīt parūpēsies.”

Demiriss piegāja pie formā tērpta policista, kam bija pirkstu nospiedumu noņemšanas spilventiņš. “Jūs tikai uzlieciet savus pirkstus šeit, kungs.” Pēc brīža tas jau bija izdarīts. “Saprotiet, ka tā ir tikai formalitāte.”

“Es saprotu.”

Leitnants Teofiloss sniedza Demirisam mazu vizītkarti. “Vai par šo jums kaut kas ir zināms, Demirisa kungs?”

Demiriss skatījās uz vizītkarti. Uz tās bija rakstīts KATELANOS DETEKTĪVU AĢENTŪRA PRIVĀTIZMEKLĒŠANA. Viņš sniedza vizītkarti atpakaļ. “Nē. Vai tam ir kāda nozīme?”

“Es nezinu. Mēs to pašreiz skaidrojam.”

“Dabiski, es gribētu, lai jūs darāt visu iespējamo, lai noskaidrotu vainīgo. Un paziņojiet man, ja kaut ko uzzināsiet par manu sievu.” Leitnants Teofiloss skatījās uz viņu un pamāja. “Neraizējieties, kungs. Mēs to darīsim.”

•

Melīna, zelta meitene, pievilcīga, gaiša un interesanta. Sākumā viss bija tik brīnišķīgi. Un tad viņa bija nogalinājusi viņu dēlu, un par to nekad nevarēja būt piedošanas… Tikai viņas nāve.

Zvans atskanēja nākamās dienas pēcpusdienā. Apspriede pie Konstantīna Demirisa bija pusē, kad viņa sekretāre tam zvanīja. “Atvainojiet mani, Demirisa kungs…”

“Es jau jums teicu, ka negribu, lai mani traucē.”

“Jā, kungs, bet pie telefona ir inspektors Lavanoss. Viņš apgalvo, ka tas ir steidzami. Vai gribat, lai es viņam saku, ka…” “Nē, es runāšu.” Demiriss pagriezās pret vīriešiem, kas sēdēja ap apspriežu galdu. “Atvainojiet mani uz bridi, kungi.” Viņš pacēla klausuli. “Demiriss.”

Balss teica: “Šeit runā galvenais inspektors Lavanoss, Demirisa kungs, no Centrālās pārvaldes. Mums ir kāda informācija, kas, mūsuprāt, jūs varētu interesēt. Vai jums būtu ērti ierasties policijas nodaļā?”

“Vai jums ir jaunas ziņas par manu sievu?”

“Ja jums nebūtu iebildumu, es negribētu šo jautājumu apspriest pa telefonu.”

Demiriss vilcinājās tikai mirkli. “Tūlīt būšu klāt.” Viņš nolika klausuli un pagriezās pret pārējiem. “Man radušās neatliekamas darīšanas. Kāpēc gan jums nedoties ēdamistabā un neapspriest manu priekšlikumu, un es būšu atpakaļ uz lenča laiku un piebiedrošos jums.”

Bija dzirdama vispārējas piekrišanas murdoņa. Pēc piecām minūtēm Demiriss bija ceļā uz policijas nodaļu.

Policijas komisariātā viņu gaidīja kāds pusducis vīru. Demiriss pazina policistus, ko viņš bija jau redzējis piekrastes mājā.

“…un šis ir īpašo lietu prokurors Delma.” Delma bija īss, plecīgs vīrs ar smagām uzacīm, apaļu seju un ciniskām acīm.

“Kas noticis?” Demiriss noprasīja. “Vai jums ir kādas ziņas par manu sievu?”

Galvenais inspektors sacija: “Atklāti sakot, Demirisa kungs, mēs esam atklājuši dažas lietas, kas mums liekas mīklainas. Mēs cerējām, ka varbūt varēsiet mums palīdzēt…” f “Baidos, ka ir ļoti maz kas, ko varu jums palīdzēt. Visa tā lieta ir tik šokējoša…”

“Vai jums bija norunāta tikšanās ar jūsu sievu piekrastes mājā vakar pēcpusdienā ap pulksten trijiem?”

“Ko? Nē. Demirisa kundze man zvanīja un lūdza mani viņu šeit satikt pulksten septiņos.”

Prokurors Delma mierīgi teica: “Tā ir viena no lietām, kas mums šķiet mīklaina. Jo istabene jūsu mājā mums apgalvoja, ka jūs esot zvanījis savai sievai ap diviem un lūdzis, lai viņa atnāk uz piekrastes māju viena un gaida jūs tur.

Demiriss izmeta. “Viņa ir sajaukusi. Mana sieva man piezvanīja un lūdza viņu satikt septiņos vakarvakarā.” “Saprotu. Tātad istabene kļūdās.”

“Acīm redzami.”

“Vai jūs zinājāt, kāds iemesls jūsu sievai bija, lai aicinātu jūs doties uz piekrastes māju?”

“Pieņemu, ka viņa mani gribēja pierunāt nešķirties no viņas.” “Jūs teicāt sievai, ka taisāties šķirties no viņas?”

“Jā.”

“Istabene teica, ka viņa noklausījusies telefona sarunu, kurā Demirisa kundze sacījusi, ka viņa taisās šķirties no jums.” “Mani neinteresē, ko teica istabene. Jums jātic tam, ko es saku.” “Demirisa kungs, vai jūs turat peldbikses piekrastes mājā?” galvenais inspektors jautāja.

“Piekrastes mājā? Nē. Nepeldos jūrā jau gadiem ilgi. Es lietoju peldbaseinu pilsētas mājā.” Galvenais inspektors atvilka galda atvilktni un izņēma peldbikses, kas bija ievietotas plastikāta maisiņā. Viņš tās izņēma un paturēja, lai Demiriss tās apskata. “Vai tās ir jūsu peldbikses, Demirisa kungs?”

“Pieņemu, ka tās varētu būt manas.”

“Uz tām ir jūsu iniciāļi.”

“Jā. Domāju, ka pazīstu tās. Tās ir manas.”

“Mēs tās atradām piekrastes mājā — dziļi skapī.”

“Tā? Iespējams, ka tās tur atstātas pirms ilga laika. Kāpēc?…” “Tās joprojām bija slapjas no jūras ūdens. Analīzes uzrādīja, ka tas ir tas pats ūdens, kas atrodas jūsu piekrastes mājas priekšā. Tās ir asiņainas.”

Istabā sāka palikt ļoti karsts.

“Tad jau tās būs uzvilcis kāds cits,” Demiriss noteikti teica. Speciālo lietu izmeklētājs jautāja: “Kāpēc kādam citam to darīt? Ari tā ir viena no lietām, kas mums dara raizes, Demirisa kungs.” Galvenais inspektors atvēra mazu aploksni, kas gulēja uz galda, un izņēma zelta pogu. “Viens no maniem vīriem atrada šo zem paklāja piekrastes mājā. Vai jūs to pazīstat?”

“Nē.”

“Tā ir no jūsu jakas. Šorīt mēs atļāvāmies aizsūtīt vienu detektīvu uz jūsu māju, lai pārmeklētu jūsu garderobi. Vienai jūsu jakai trūka šīs pogas. Diegi sakrīt perfekti, un jaka atnesta no tīrītavas tikai pirms nedēļas.”

“Es nezinu…”

“Demirisa kungs, jūs teicāt, ka esat sacījis sievai, ka gribat šķiršanos un ka viņa gribējusi jūs no tā atrunāt?”

“Tā ir taisnība.”

Galvenais inspektors pacēla vizītkarti, ko Demirisam tas bija rādījis iepriekšējā dienā. “Viens no mūsu cilvēkiem šodien apmeklēja Katelanos detektīvu aģentūru.”

“Es jau jums teicu — nekad neesmu par tiem dzirdējis.” “Jūsu sieva bija tos noalgojusi, lai viņu apsargātu.” Jaunums nāca kā šoks. “Melīna? Lai apsargātu viņu — no kā?”

“No jums. Kā paskaidroja aģentūras priekšnieks, jūsu sieva draudējusi nojums šķirties un jūs viņai esot teicis — ja viņa to darīšot, jūs viņu nogalināšot. Viņš jautājis tai, kāpēc viņa neiet uz policiju pēc palīdzības, un viņa teikusi, ka gribot to darīt privāti. Viņa negribot publisku skandālu.”

Demiriss piecēlās kājās. “Es šeit nepalikšu un neklausīšos šajos melos. Te nav…”

Galvenais inspektors pasniedzās atvilktnē un izvilka asinīm notriepto nazi, kas tika atrasts piekrastes mājā.

“Piekrastes mājā jūs teicāt virsniekam, ka nekad agrāk šo nazi neesat redzējis?”

“Tā ir taisnība.”

“Uz šī naža ir jūsu pirkstu nospiedumi.”

Demiriss skatījās uz nazi. “Mani… mani pirkstu nospiedumi? Tur ir kāda kļūda! Tas nav iespējams!”

Viņa domas drudžaini darbojās. Viņš prātā ātri pārskatīja pierādījumus, kas pret viņu krājās: istabene, kas sacīja, ka viņš zvanījis sievai divos un teicis viņai, lai tā ierodas piekrastes mājā viena… viņa ar asinīm notraipītās peldbikses… poga, kas izrauta no viņa jakas… nazis ar viņa pirkstu nospiedumiem…

“Vai jūs neredzat, jūs idioti? Tas ir safabricēts,” viņš kliedza. “Kāds atnesis tās peldbikses uz piekrastes māju, uzšļācis nedaudz asiņu uz tām un naža, izplēsis pogu no manas jakas un…”

Speciālo lietu izmeklētājs pārtrauca: “Demirisa kungs, vai jūs varat paskaidrot, kā uz naža radušies jūsu pirkstu nospiedumi?” “Es… es nezinu… Pagaidiet. Jā. Tagad es atceros. Melīna lūdza mani atgriezt viņai atsūtīto paciņu. Tas droši vien ir nazis, ko viņa pasniedza. Tāpēc uz tā ir mani pirkstu nospiedumi.”

“Saprotu. Kas bija tajā paciņā?”

“Es… es nezinu.”

“Jūs nezināt, kas bija tajā paciņā?”

“Nē, es tikai pārgriezu auklu, ar ko tā bija pārsieta. Viņa to neattaisīja.”

“Vai jūs neizskaidrotu asiņu pēdas uz paklāja vai smiltīs pa ceļam uz ūdensmalu?…”

“Tas ir acīm redzams,” Demiriss deva pretī. “Viss, kas Melīnai bija jādara, viņai bija sev mazliet jāiegriež un tad jādodas ārā uz ūdens pusi tā, lai jūs domātu, ka esmu viņu nogalinājis. Viņa cenšas man atdarīt, jo esmu teicis, ka šķiršos no viņas. Tagad viņa droši vien kaut kur slēpjas un smejas, jo domā, ka jūs mani arestēsiet. Melīna ir tikpat dzīva kā esmu es pats.”

Speciālo lietu izmeklētājs drūmi teica: “Būtu labi, ja tā būtu patiesība, kungs. Šorīt mēs izvilkām viņas līķi no jūras. Viņa ir nodurta un noslīcināta. Es jūs arestēju, Demirisa kungs, par savas sievas noslepkavošanu.”

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

Sākumā Mellnai nebija skaidras nojautas par to, kā viņa to realizēs. Viņa tikai saprata, ka vīrs nodomājis iznīcināt viņas brāli, un viņa nedrīkstēja to pieļaut. Kaut kādā veidā Kosta bija jāaptur. Viņas dzīvībai vairs nebija nozīmes. Viņas dienas un naktis bija pildītas sāpēm un pazemojumiem. Viņa atcerējās, kā Spiross bija mēģinājis brīdināt viņu no precībām. Tu nevari precēt Demirisu. Viņš ir briesmonis. Viņš tevi iznīcinās. Viņam bija bijusi taisnība. Bet viņa bija bijusi pārāk iemīlējusies, lai klausītos. Tagad bija jāiznīcina viņas vīrs. Bet kā? Domā, kā Kosta. Un viņa to darīja. Līdz rītam Melīna bija izstrādājusi visas detaļas. Pēc visa tā pārējais jau bija viegli.

Kad Melīna ienāca, Konstantīns Demiriss strādāja savā kabinetā. Viņa ienesa paciņu, kas bija apsieta ar stingru auklu. Rokā tā turēja lielu miesnieka nazi.

“Kosta, vai tu nevarētu to pārgriezt, lai es varu attaisīt? Izskatās, ka es to nevaru izdarīt.”

Viņš uz to paskatījās un nepacietīgi teica: “Protams, ka tu nevari. Vai neko labāku nevari izdomāt kā turēt nazi aiz asmens?” Viņš pakampa nazi no viņas un sāka griezt virvi. “Vai tad to nevarēja izdarīt kāds no kalpotājiem?”

Melīna neatbildēja.

Demiriss beidza griezt auklu. “Še!” Viņš nolika nazi, un Melīna to rūpīgi aiz asmens pacēla.

Viņa paskatījās uz vīru un teica: “Kosta, mēs tā nevaram turpināt. Es joprojām tevi mīlu. Arī tu, jādomā, joprojām kaut ko pret mani jūti. Vai atceries tos jaukos brīžus, ko mēs pavadījām kopā? Vai tu atceries mūsu medusmēneša nakti, kad…”

“Dieva dēļ,” Demiriss strupi pārtrauca. “Vai tad tu nesaproti? Tas ir beidzies. Man ar tevi viss ir cauri. Ej prom no šejienes, tu padari mani slimu.”

Melīna stāvēja un skatījās uz viņu. Beidzot viņa klusi sacīja: “Labi. Lai viss iet savu ceļu.” Viņa pagriezās un atstāja istabu ar nazi rokās.

“Tu aizmirsi savu paciņu,” Demiriss uzsauca.

Viņa bija aizgājusi.

Viņa iegāja vīra ģērbistabā un atvēra sienas skapja durvis. Skapī karājās simtiem uzvalku un vēl bija speciāla sekcija sporta jakām. Viņa pasniedzās pēc vienas no jakām un izrāva zelta pogu. To viņa ielika kabatā.

Pēc tam viņa atvēra atvilktni un izņēma no tās vīra peldbikses ar tā iniciāļiem. Esmu jau gandrīz sagatavojusies, Melīna nodomāja.

Katelanos detektīvu aģentūra atradās Sofokla ielas stūrī, vecā, izbalējušā ķieģeļu mājā. Melīna tika ielaista aģentūras īpašnieka mistera Katelanosa kunga kabinetā. Tas bija mazs plikpaurains vīrs ar mazām Ūsiņām.

“Labrīt, Demirisa kundze. Kā varam jums pakalpot?”

“Man vajadzīga aizsardzība.”

“Kāda veida aizsardzība?”

“No mana vīra.”

Katelanoss sarauca pieri. Viņš saoda nepatikšanas. Tā nebija tāda lieta, kas viņam būtu pa prātam. Nebūtu īsti gucJri darīt kaut ko tādu, kas varētu aizvainot tik spēcīgu vīru kā Konstantīns Demiriss.

“Vai esat domājusi griezties policijā?” viņš jautāja.

“Es nevaru. Negribu neko publisku. Gribu, lai tā paliek privāta lieta. Teicu vīram, ka gribu no viņa šķirties, un viņš draudēja mani nogalināt, ja es to darīšu. Tāpēc es atnācu piejums.”

“Saprotu. Ko jūs gribat, lai es daru?”

“Gribu, lai jūs nozīmētu dažus vīrus, kas mani aizsargātu.”

Katelanoss sēdēja un pētīja viņu. Viņa ir skaista sieviete, viņš domāja. Acīm redzami nervoza. Bija neiedomājami, ka tās vīrs var viņai nodarīt ļaunu. Iespējams, ka tā bijusi kāda mājas ķilda, kas pāries pēc dažām dienām. Bet pa to laiku viņš varēs tai noprasīt skaistu naudiņu. Visu apsvēris, Katelanoss nosprieda, ka ir vērts riskēt.

“Labi,” viņš sacīja. “Man ir labs cilvēks, ko varu norīkot jums. Kad jūs gribētu, lai viņš sāk?”

“Pirmdien.”

Tātad viņam bija taisnība. Nebija nekādas steigas. Melīna Demirisa piecēlās. “Es jums piezvanīšu. Vai jums ir vizītkarte?” “Jā, protams.” Katelanoss pasniedza viņai vizītkarti un izvadīja to laukā. Viņa ir vērtīga kliente, viņš nodomāja. Viņas vārds iespaidos citus manus klientus.

Kad Melīna atgriezās mājās, viņa zvanīja savam brālim. “Spiros, man ir daži labi jaunumi.” Viņas balss bija priecīga. “Kosta grib pamieru.”

“Ko? Es viņam neticu, Melīna. Tas droši vien ir kārtējais joks. Viņš…”

“Nē. Viņš tā domā. Viņš saprot, ka ir muļķīgi jums abiem visu laiku cīnīties. Viņš grib ģimenē mieru.”

Iestājās klusums. “Es nezinu.”

“Vismaz dod viņam iespēju. Viņš grib tevi satikt. Tavā medību namiņā Akrokorintā šopēcpusdien pulksten trijos.”

“Tas ir trīs stundu brauciens. Kāpēc mēs nevaram satikties pilsētā?”

“Viņš neteica,” Melīna tam sacīja, “bet ja tas nozīmē mieru… ” “Labi. Es to darīšu. Bet es to daru tevis dēļ.”

“Mūsu dēl,” Melīna atbildēja. “Visu labu, Spiros!”

“Visu labu!”

Melīna piezvanīja Konstantīnam uz biroju. Viņa balss bija strupa. “Ko tas nozīmē? Esmu aizņemts.”

“Man tikko piezvanīja Spiross. Viņš grib ar tevi salīgt mieru.” Atskanēja īsi, izsmejoši smiekli. “Kā tad, ka viņš grib. Kad es viņam būšu atriebies, viņš dabūs savu senilgoto mieru.”

“Viņš saka, ka tevi vairs negrib iznīcināt, Kosta. Viņš grib tev pārdot savu floti.”

“Pārdot man savu… Vai tu esi pārliecināta?” Pēkšņi viņa balsī bija saklausāma interese.

“Jā. Viņš saka, ka viņam jau pietiek.”

“Labi. Saki, lai viņš sūta savus grāmatvežus uz manu biroju, un…”

‘'Nē, viņš grib tevi šopēcpusdien trijos satikt Akrokorintā.”

“Savā medību namā?”

“Jā. Tā ir vientuļa vieta. Tur būsiet tikai jūs divi vien. Viņš negrib, lai kāds to dzirdētu.”

Es varu derēt, ka viņš negrib, Demiriss apmierināti nodomāja. Ja kāds to uzzinās, viņš kļūs par izsmiekla objektu. “Labi,” Demiriss sacīja. “Saki viņam, ka es tur būšu.”

Brauciens uz Akrokorintu bija garš, pa līkumainiem ceļiem, kas meta lokus cauri zaļojošiem lauku apvidiem, kas smaržoja pēc vīnogām, citroniem un siena. Spiross Lambrū pabrauca garām senām drupām ceļa malās. Tālumā viņš redzēja Elefsis nokritušos pīlārus, maznozīmīgāko dievu bojā gājušos altārus. Viņš domāja par Demirisu.

Pirmais medību namiņā ieradās Lambrū. Viņš piebrauca pie ieejas un brīdi sēdēja mašīnā, domājot par gaidāmo tikšanos. Vai Konstantīns patiešām gribēja pamieru, vai arī tas bija kāds no viņa kārtējiem trikiem? Ja ar viņu kaut kas notiks, vismaz Melīna zinās, kurp viņš devies. Spiross izkāpa no mašīnas un iegāja tukšajā namiņā.

Namiņš bija skaista veca koka celtne, ar ska,tu uz tālumā redzamo Korintu. Kā zēns Spiross Lambrū šeit bija pavadījis nedēļas nogales kopā ar savu tēvu, kalnos medījot nelielus medījumus. Tagad viņš nodarbojās ar lielākām medībām.

Piecpadsmit minūtes vēlāk ieradās Konstantīns Demiriss. Viņš redzēja, ka iekšā Spiross viņu jau gaida, — un tas deva viņam zināmu apmierinājuma sajūtu. Tātad pēc visiem šiem gadiem šis vīrs beidzot ir ar mieru atzīt, ka ir sakauts. Viņš izkāpa no mašīnas un iegāja mājā. Tur abi stāvēja un viens uz otru skatījās.

“Nu, mans dārgais svaini,” Demiriss sacīja. “Tātad mēs abi beidzot esam sasnieguši ceļa galu.”

“Gribu, lai šis trakums beigtos, Kosta. Tas ir aizgājis pārāk tālu.”

“Pilnīgi tev piekrītu. Cik kuģu tev ir, Spiros?”

Lambrū pārsteigts skatījās uz viņu. “Ko?”

“Cik daudz kuģu tev ir? Es tos visus nopirkšu. Protams, par noteiktu atlaidi.”

Lambrū neticēja tam, ko dzirdēja. “Nopirkt manus kuģus?” “Es gribu nopirkt tos visus. Tā es kļūšu par lielākās flotes 'īpašnieku pasaulē.”

“Vai tu esi jucis? Kas… kas tev liek domāt, ka es tev pārdošu savus kuģus?”

Tagad bija Demirisa kārta reaģēt. “Tāpēc jau mēs te tiekamies, vai ne tā?”

“Mēs šeit tiekamies tāpēc, ka tu prasi pamieru.”

Demirisa seja satumsa. “Es… kas tev to teica?”

“Melīna.”

Apskaidrība nāca pār abiem vienā un tajā pašā mirklī. “Viņa tev teica, ka es prasu pamieru?”

“Un tev viņa teica, ka es gribu pārdot savus kuģus?”

“Stulbā kuce,” Demiriss iesaucās. “Pieņemu, ka, domādama mūs savest kopā, viņa cerēja, ka mēs atradīsim sava veida vienošanās iespējas. Viņa ir daudz lielāka muļķe nekā tu, Lambrū. Esmu tevis dēļ iztērējis visu pēcpusdienu.” Konstantīns Demiriss pagriezās un izmetās ārā pa durvīm. Spiross Lambrū noskatījās tam pakaļ un nodomāja: Melīnai nevajadzēja mums melot. Viņai būtu vajadzējis zināt, ka viņas vīrs un es nekad neizlīgsim. Tagad ne. Ir par vēlu. Vienmēr ir bijis par vēlu.

Tajā pašā pēcpusdienā krietni agrāk — pusdivos — Melīna bija zvanījusi pēc istabenes. “Andrea, vai jūs man neatnestu mazliet tējas, lūdzu?”

“Protams, kundze.” Istabene izgāja no istabas, un, kad viņa pēc desmit minūtēm atgriezās ar tējas paplāti, viņas kundze runāja pa telefonu. Viņas tonis bija dusmīgs.

“Nē, Kosta, esmu izlēmusi. Esmu nodomājusi no tevis šķirties, un es taisos to darīt, cik vien netīri un publiski tas iespējams.” Andrea samulsusi nolika paplāti un sāka atkāpties. Melīna pamāja tai, lai paliek.

Melīna runāja mēmā klausulē. “Tu vari man draudēt, cik vien gribi. Es nemainīšu savas domas… Nekad… Man vienalga, ko

tu saki… Nebaidi mani, Kosta… Nē… Kāda tam būs jēga?… Labi. Es tevi sagaidīšu piekrastes mājā, bet tas tev nelīdzēs. Labi, es būšu viena. Pēc stundas? Ļoti labi.”

Lēni un ar norūpējušos sejas izteiksmi Mellna nolika klausuli. Viņa pagriezās pret Andreu. “Es dodos uz piekrastes māju, lai satiktu savu vīru. Ja līdz sešiem neesmu atpakaļ, gribu, lai jūs izsaucat policiju.”

Andrea nervozi izmeta: “Vai jūs gribat, lai jūs ved šoferis?” “Nē, Demirisa kungs prasīja, lai es ierastos viena.”

“Jā, kundze.”

Bija vēl viena lieta, kas jānokārto. Bija apdraudēta Ketrīnas Aleksanderas dzīvība. Viņa bija jābrīdina. Tas bija kāds no delegācijas, kas bija ēdis pusdienas viņu mājās. Tu viņu vairs neredzēsi. Esmu kādu aizsūtījis, lai no viņas atbrīvojas. Melīna pieteica sarunu ar sava vīra biroju Londonā.

“Vai piejums strādā Ketrīna Aleksandera?”

“Viņa šobrīd nav uz vietas. Vai kāds cits nevar jums palīdzēt?” Melīna vilcinājās. Viņas ziņa bija pārāk svarīga, lai varētu uzticēties jebkuram, bet viņai vairs nebūs laika pārzvanīt. Viņa atcerējās Kostu pieminam biroja ģēnija Vima Vendīna vārdu.

“Vai es, lūdzu, varētu runāt ar misteru Vendīnu?”

“Vienu mirklīti.”

Klausulē atskanēja vīrieša balss. “Klausos.”

Viņa tik tikko varēja viņu saprast.

“Man ir nododama steidzīga informācija Ketrinai Aleksanderai. Tā ir ļoti svarīga. Vai jūs papūlētos, lai viņa to saņemtu?”

“Ketrīna Aleksandera?”

“Jā. Sakiet viņai… sakiet viņai, ka viņas dzīvība ir briesmās.

» » 1 »

Kāds mēģinās viņu nogalināt. Es domāju, ka tas varētu būt viens no cilvēkiem, kas ieradās no Atēnām.”

“Atēnas…”

“Jā.”

“Atēnu iedzīvotāju skaits ir astoņsimt seši tūkstoši…” Melīnai likās, ka vīrietis nesaprata. Viņa pakāra klausuli. Viņa bija centusies darīt to labāko.

Vims sēdēja pie galda, pārdomādams telefona sarunu. Kāds mēģinās nogalināt Ketrīnu. Anglijā šogad tika izdarītas simt četrpadsmit slepkavības. Ketrīna būs simt piecpadsmitā. Viens no vīriešiem, kas ieradās no Atēnām. Džerijs Heilijs. īvs Renārs. Dino Matusi. Viens no tiem gatavojas nogalināt Ketrīnu. Vima smadzeņu kompjūters pēkšņi apgādāja viņu ar pilnīgu informāciju par visiem trim vīriem. Domāju, ka zinu, kurš tas ir.

Kad Ketrīna vēlāk atgriezās, Vims viņai nekā nepateica par telefona zvanu.

Vims bija ziņkārs redzēt, vai viņa aizdomas apstiprināsies.

Katru vakaru Ketrīna kaut kur devās ar vienu no delegācijas pārstāvjiem, un, kad viņa no rītiem ieradās darbā, Vims jau bija tur un gaidīja. Likās, ka viņš ir vīlies, viņu redzot.

Kad viņa tam ļaus to izdarīt? Vims prātoja. Varbūt tomēr jāpasaka viņai par telefona informāciju. Bet tā būtu krāpšana. Nebūtu godīgi mainīt likteņa lēmumu.

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

Brauciens uz piekrastes māju aizņēma vienu stundu patiesā laika un divdesmit atmiņu gadus. Bija tik daudz, par ko Melīnai domāt, tik daudz, ko atsaukt atmiņā. Kosta, jauns un izskatīgs, sacīdams: Jūs noteikti esat sūtīta no debesīm, lai mums, mirstīgajiem, mācītu, kas ir skaistums. Jūs stāvat pāri glaimiem. Nekas, ko es spētu pateikt, nedotu jums pareizo novērtējumu… Brīnišķīgie ceļojumi ar viņa jahtu un idilles pilnie atvaļinājumi Psarā… Dienas ar jaukām pārsteiguma dāvanām un naktis ar mežonīgu mīlēšanos. Un tad spontānais aborts un virkne mīļāko, un mīlas dēka ar Noelu Pāžu, un piekaušana, un publiskie pazemojumi. Monnareemou! Tev nav kam dzīvot, viņš bija sacījis. Kāpēc tu neizdari pašnāvību? Un beigās draudi iznīcināt Spirosu.

Tas bija tas, ar ko galu galā Melīna vairs nespēja samierināties.

*   * *

Kad Melīna ieradās piekrastes mājā, tā bija tukša. Debesis bija mākoņainas, un no jūras pūta dzestrs vējš. Ļauna zīme, viņa nodomāja.

Viņa iegāja komfortablajā, omulīgajā mājā un pēdējo reizi paskatījās apkārt.

Tad viņa sāka apgāzt mēbeles un dauzīt lampas. Viņa noplēsa no sevis kleitu un ļāva tai nokrist uz grīdas. Viņa izņēma detektīvu aģentūras vizītkarti un nolika uz galda. Pacēla tepiķi un palika zem tā zelta pogu. Tad noņēma zelta rokaspulksteni, ko Kosta tai bija dāvinājis, un sadauzīja to pret galdu.

Viņa paņēma vīra peldbikses, ko bija paņēmusi līdzi no mājām un aiznesa uz jūru. Tur tās saslapināja ūdenī un atgriezās mājā. Beigās bija palikusi tikai viena lieta, kas jāizdara. Ir laiks, viņa

nodomāja. Viņa dziļi ievilka elpu, lēni paņēma miesnieka nazi un to iztina, uzmanīdamās, lai nesabojātu zīdpapīru, kas bija aptīts ap rokturi. Melīna turēja nazi rokās un skatījās uz to. Tā bija izšķirošā daļa. Viņai bija sev jāiedur pietiekami dziļi, lai tas izskatītos pēc slepkavības, tai pašā laikā vēl jāsaglabā spēki, lai varētu īstenot pārējo plāna daļu.

Viņa aizmiedza acis un trieca nazi dziļi sev sānos.

Sāpes bija mežonīgas. Sāka tecēt asinis. Melīna turēja pie sāniem mitrās peldbikses, un, kad tās bija piesūkušās asinīm, viņa piegāja pie sienas skapja un iemeta tās skapja dziļumā. Viņa sāka just reiboni. Paskatījusies apkārt un pārliecinājusies, ka neko nav aizmirsusi, viņa streipuļoja uz durvīm, kas veda uz krastmalu; un viņas asinis slacīja tepiķi ar spilgti tumšsarkanu krāsu.

Viņa devās uz okeāna pusi. Tagad asinis jau tecēja stiprāk, un viņa nodomāja: es to nespēšu izdarīt. Kosta uzvarēs. Es nevaru to pieļaut.

Likās, ka ceļš uz okeānu ilgs bezgalīgi ilgi. Vēl vienu soli, viņa domāja. Vēl vienu soli.

Viņa turpināja iet, cīnoties ar reiboni, kas viņu pārņēma. Skats jau sāka apmigloties. Viņa nokrita ceļos. Es tagad nedrīkstu apstāties. Viņa piecēlās un turpināja iet, līdz juta auksto ūdeni apņemot viņas pēdas.

Kad sāļais ūdens skāra brūci, vina skali iekliedzās no » 7 * » nepanesamām sāpēm. Es to daru Spirosa dēļ, viņa domāja. Dārgā Spirosa dēļ.

Tālumā viņa varēja saredzēt zemu mākoni virs horizonta. Viņa sāka peldēt tā virzienā, atstādama aiz sevis asiņu straumi. Un brīnums notika. Mākonis nonāca lejā pie viņas, un viņa varēja just tā balto mīkstumu, kas viņu apņēma, peldināja un glāstīja. Sāpes bija zudušas, un viņa juta brīnišķīgu mieru ienākam vinā.

»

Es dodos mājās, Melīna laimīgi domāja. Beidzot es dodos mājās.

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

Es jūs arestēju par sievas noslepkavošanu.

Pēc tam viss, likās, norisinājās gausi. Viņu piereģistrēja, un vēlreiz tika ņemti pirkstu nospiedumi. Viņš tika nofotografēts un ieslodzīts cietuma kamerā. Bija neticami, ka viņi tam uzdrošinājās to nodarīt.

“Dabūjiet man Pīteru Demonidesu. Sakiet viņam, ka gribu viņu tūlīt redzēt.”

“Demonidesa kungs ir atbrīvots no saviem pienākumiem. Viņš atrodas izmeklēšanā.”

»

Tātad nebija pie kā griezties. Gan es tikšu galā, viņš domāja. Esmu Konstantīns Demiriss.

Viņš aizsūtīja pēc īpašo lietu prokurora.

Delma ieradās cietumā pēc stundas. “Jūs vēlējāties mani sastapt?”

“Jā,” Demiriss teica. “Es saprotu, ka esat noteikuši, ka mana sieva mirusi pulksten trijos.”

“Tā tas ir.”

“Tad, pirms jūs apgrūtināt sevi un policijas nodaļu vēl vairāk, es varu pierādīt, ka vakar šajā stundā es piekrastes mājai nebiju pat tuvumā.”

“Vai varat to pierādīt?”

“Protams. Man ir liecinieks.”

Viņi sēdēja policijas pilnvarotā kabinetā, kad ieradās Spiross Lambrū. Demirisa seja atplauka, kad viņš to ieraudzīja.

“Spiros, paldies Dievam, ka tu te esi! Šie idioti domā, ka es esmu nogalinājis Melīnu. Tu zini, ka es to nevarēju izdarīt. Pasaki to viņiem.”

Spiross Lambrū izmeta: “Ko lai es tiem pasaku?”

“Melīna tika nogalināta vakardien pēcpusdienā, trijos. Mēs abi trijos bijām kopā Akrokorintā. Es nevarēju paspēt atbraukt

/

atpakaļ uz piekrastes māju pirms septiņiem. Pastāsti viņiem par mūsu tikšanos.”

Spiross Lambrū skatījās uz viņu neizpratnē. “Kādu tikšanos?”

Asinis sāka atplūst no Demirisa sejas. “Tikšanos… kas mums abiem bija vakar Akrokorintas medību mājā.”

“ Tu laikam esi kaut ko sajaucis, Kosta. Vakar pēcpusdienā es viens pats biju izbraucis. Es netaisos tavā labā melot.”

Konstantīna Demirisa seja dusmās pārvērtās. “Tu tā nedrīksti darīt!” Viņš sagrāba Lambrū žaketes atlokus. “Pasaki viņiem taisnību.”

Spiross Lambrū atgrūda viņu nost. “Patiesība ir tā, ka mana māsa ir mirusi un tu esi viņu nogalinājis.”

“Melis!” Demiriss bļāva. “Melis!” Viņš atkal gribēja mesties Lambrū virsū, un tikai divi policisti varēja viņu saturēt.

“Tu, kuņas dēls. Tu taču zini, ka neesmu vainīgs!”

“To lems tiesneši. Man liekas, ka tev ir vajadzīgs labs advokāts.”

Un Konstantīns Demiriss saprata, ka ir tikai viens cilvēks, kas būtu varējis viņu glābt.

Napoleons Hotass.

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

Ieraksts konfidenciālā dosjē

SEANSS AR KETRĪNU DUGLASU

K: Vai jūs ticat nojautām, Alan?

A: Zinātne tās neatzīst, bet īstenībā es tām ticu. Vai jums ir kādas priekšnojautas?

K: Jā, man ir tāda sajūta, ka ar mani notiks kaut kas briesmīgs.

A: Vai tā ir daļa no jūsu vecā sapņa?

K: Nē, es jau jums stāstīju, ka misters Demiriss atsūtīja dažus vīriešus šeit uz Atēnām…

A: Jā,

K: Viņš mani lūdza par viņiem parūpēties, tā ka man iznāk ilgu laiku pavadīt kopā ar viņiem.

A: Vai viņi jums izteikuši kādus draudus?

K: Nē. Patiesībā ne. To ir grūti izskaidrot. Viņi neko nav izdarījuši, un tomēr — es gaidu, ka kaut kam jānotiek. Kaut kam šausmīgam. Vai tas jums kaut ko izsaka?

A: Izstāstiet man par viņiem.

K: Viens ir francūzis, īvs Renārs. Viņš uzstāj, lai mēs apmeklētu muzejus, bet, kad viņš tur atrodas, es redzu, ka tie vinu neinteresē. Viņš man lūdza, lai šosestdien aizvedu vinu uz

> > 7 ’ Stounhendžu. Otrs ir Džerijs Heilijs. Viņš ir amerikānis. Pietiekoši patīkams, bet kaut kas viņā ir neizprotams. Un tad Dino Matusi. Viņš it kā ir mistera Demirisa kompānijas darbinieks, tomēr viņš uzdod daudz jautājumu par tādām lietām, ko viņam pašam jau vajadzēja zināt. Viņš uzaicināja mani doties izbraucienā. Es domāju, ka man vajadzētu ņemt līdzi Vimu… Un vēl ir kaut kas.

A: Jā?

K: Vims pēdējā laikā dīvaini uzvedas.

A: Kādā veidā?

K: Kad es no rītiem ierodos birojā, Vims vienmēr mani it kā gaida. Viņš nekad tā agrāk nav darījis. Un, kad viņš mani ierauga, liekas, it kā viņš būtu dusmīgs par to, ka esmu ieradusies. Visam teiktajam laikam gan nav lielas jēgas, vai ne?

A: Visam ir nozīme, ja ir atrasts atrisinājums, Ketrīn. Vai sapņi jūs vairāk nav mocījuši?

K: Es redzēju sapnī Konstantīnu Demirisu. Sapnis bija ļoti neskaidrs.

A: Pastāstiet man, ko no tā atceraties.

K: Es viņam jautāju, kāpēc viņš pret mani ir bijis tik labs, kāpēc viņš man šeit ir devis darbu un vietu, kur dzīvot. Un kāpēc viņš man uzdāvināja zelta piespraudi.

A: Un ko viņš atbildēja?

K: Es neatceros. Es atmodos kliegdama.

Dakteris Alans Hamiltons lasīja pierakstus ļoti rūpīgi, meklējot apslēptās zemapziņas pēdas, meklējot pieturas punktu, kas varētu izskaidrot to, kas Ketrīnai vainas. Viņš bija gandrīz pārliecināts, ka viņas drūmās nojautas bija saistītas ar faktu, ka no Atēnām ieradušies svešinieki, un Atēnas taču bija vieta, kas saistījās ar traumējošo notikumu viņas pagātnē. Stāstījums par Vimu Alanam šķita mīklains. Vai Ketrīna to iedomājās? Vai arī Vims uzvedās netipiski? Vima vizīte gaidāma pēc dažām nedēļām, Alans domāja. Varbūt man jāpasteidzina viņa nozīmējams.

Alans sēdēja un domāja par Ketrīnu. Lai gan viņš to bija padarījis par likumu — nekad emocionāli nepieķerties pacientiem, Ketrīna bija kaut kas īpašs. Viņa bija skaista un viegli ievainojama, un… ko es daru? Es nevaru ļaut sev šādi domāt. Man jākoncentrējas uz kaut ko citu. Bet viņa domas nemitīgi atgriezās pie Ketrīnas.

Ketrīna nespēja izmest Alanu Hamiltonu no prāta. Neesi muļķe, Ketrīna pati sev sacīja. Viņš ir precēts cilvēks. Visi pacienti jūt vienu un to pašu pret saviem psihoanalītiķiem. Bet nekas, ko Ketrīna centās sev iestāstīt, nelīdzēja. Varbūt man jādodas pie psihoanalītiķa, lai tiktu skaidrībā par manu psihoanalītiķi.

Pēc divām dienām viņai atkal bija jāsatiek Alans. Varbūt man ir jāatceļ šī vizīte, Ketrīna domāja, kamēr es vēl neesmu nonākusi par tālu. Pārāk vēlu.

Tajā rītā, kad viņai bija jādodas pie Alana, Ketrīna ģērbās ļoti rūpīgi un aizgāja arī uz kosmētikas kabinetu. Tā kā es netaisos viņu vairs satikt pēc šodienas apmeklējuma, Ketrīna attaisnojās, nav nekā ļauno,, ja izskatos skaista.

Tajā brīdī, kad viņa iegāja kabinetā, tās apņemšanās izgaisa. Kāpēc viņam jābūt tik sasodīti pievilcīgam? Kāpēc mēs nevarējām sastapties, pirms viņš apprecējās? Kāpēc mēs nevarējām iepazīties, kamēr es vēl biju normāla un pie pilna saprāta esoša cilvēciska būtne? Bet no otras puses, ja es būtu vesels, normāls cilvēks, es pie viņa taču nebūtu nākusi, vai ne ?

“Ko jūs teicāt?”

Ketrīna saprata, ka bija runājusi skaļā balsī. Tagad bija īstā reize pateikt, ka šis būs pēdējais apmeklējums.

Viņa dziļi ievilka elpu. “Alan…” Un viņas apņēmība sabruka. Viņa paskatījās uz fotogrāfiju uz kafijas galdiņa. “Cik ilgi jūs jau esat precējies?”

“Precējies?” Viņš sekoja Ketrīnas skatienam. “Ak! Tā ir mana māsa ar savu dēlu.”

Ketrīna juta sevī uzvirmojam prieka vilni. “Ak, tas ir brīnišķīgi! Es gribēju teikt, ka viņa… ka viņa izskatās brīnišķīga.”

“Vai ar jums viss kārtībā, Ketrīn?” ,

Tā Ķērks Reinoldss bija mēdzis viņai jautāt. Tad ar mani nebija viss kārtībā, Ketrīna domāja, bet tagad ir. “Viss ir labi,” Ketrīna atteica. “Jūs neesat precējies?”

“Nē.”

Vai tu nepaēstu pusdienas kopā ar mani? Vai tu mani neaicināsi uz gultu? Vai tu neprecēsi mani? Ja viņa būtu pateikusi kādu no šīm lietām skaļi, viņš patiešām nodomātu, ka viņa ir jukusi. Var būt, ka esmu arī.

Viņš to sadrūmis vēroja. “Ketrīn, es baidos, ka mēs vairs nevarēsim turpināt šīs tikšanās. Šodien būs pēdējā apmeklējuma reize.”

Ketrīnai pamira sirds. “Kāpēc? Vai es kaut ko esmu izdarījusi, ka…”

“Nē, tā… tā neesat jūs. Profesionālā saskarsmē ārstam ir nepiedienīgi emocionāli pieķerties pacientei.”

Tagad viņa skatījās uz viņu, un acis tai kvēloja. “Vai jūs gribat teikt, ka esat emocionāli pieķēries man?”

“Jā. Un tāpēc es baidos, ka…”

“Jums pilnīga taisnība,” Ketrīna laimīgi teica. “Parunāsim par to šovakar pusdienās.”

Viņi pusdienoja mazā itāļu restorānā Soho centrā. Ēdienam nebija nozīmes. Tas varēja būt vai nu lielisks, vai briesmīgs. Viņi bija pilnīgi nodevušies viens otram.

“Tas nav taisnīgi, Alan,” Ketrīna sacīja. “Tu zini visu par mani. Pastāsti man visu par sevi. Vai tu kādreiz esi bijis precējies?”

“Nē. Biju saderinājies, lai precētos.”

“Kas notika?”

“Tas bija kara laikā. Mēs kopā dzīvojām mazā dzīvoklītī. Tas bija gaisa uzlidojumu dienās. Es strādāju slimnīcā un kad es kādu nakti pārnācu mājās…”

Ketrīna varēja viņa balsī saklausīt sāpes.

“…mājas vairs nebija. Nekas nebija palicis pāri.”

Viņa uzlika savu roku viņējai. “Piedod.”

“Tas man prasīja ļoti ilgu laiku, lai to aizmirstu. Pēc tam nekad vairs nebiju sastapis nevienu, ko gribētu apprecēt.” Un viņa acis teica: līdz šim brīdim.

Viņi tur sēdēja četras stundas, runājot par visu — teātri, medicīnu, stāvokli pasaulē, bet īstā saruna palika neizteikta. Starp viņiem pastāvēja gluži kā elektriskā strāva. Viņi abi to juta. Abu starpā bija nepārvarams seksuāls spriegums.

Beidzot Alans ierunājās: “Ketrīn, tas, ko es šorīt stāstīju par ārsta tin pacienta attiecībām…”

“Pastāsti par to man savā dzīvoklī.”

Viņi izģērbās kopā, ātri un nepacietīgi, un, kad Ketrīna novilka drēbes, viņa domāja par to, kā viņa bija jutusies kopā ar

Kērku Reinoldsu un cik atšķirīgi tas bija tagad. Atšķirība ir bijusi mīlestībā, Ketrīna domāja. Es mīlu šo vīrieti.

Viņa gulēja gultā, gaidot Alanu, un, kad viņš pie tās atnāca un aplika tai apkārt savas rokas, visas šaubas, visas bailes par to, ka viņa nekad vairs nevarēs piederēt kādam vīrietim, pagaisa. Viņi glāstīja viens otra augumus kā izpētot, vispirms maigi, tad dedzīgi, līdz viņu alkas kļuva mežonīgas un izmisīgas, un viņi savienojās, un Ketrīna skaļi spiedza no pārpilnas laimes izjūtas. Esmu atkal vesela, viņa domāja. Paldies tev!

Viņi gulēja iztukšoti, un Ketrīna turēja Alanu cieši savās rokās, negribēdama viņu laist vaļā.

Kad viņa atkal spēja runāt, tad teica drebošā balsī: “Tu patiešām zini, kā apieties ar pacientiem, dakter.”

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

Ketrīna uzzināja par Konstantīna Demirisa arestu sakarā ar sievas noslepkavošanu no laikrakstu virsrakstiem. Tas nāca pilnīgi kā šoks. Kad viņa nokļuva birojā, viss šķita nereāls, kā dūmakā tīts.

“Vai esi dzirdējusi jaunumus?” Evelīna ievaimanājās. “Ko mēs tagad darīsim?”

“Mēs turpināsim tieši tāpat, kā viņš gribētu, lai mēs darām. Esmu pārliecināta, ka notikusi liela kļūda. Mēģināšu viņu sazvanīt.”

Bet Konstantīns Demiriss nebija sazvanāms.

Konstantīns Demiriss bija pats nozīmīgākais cietumnieks, kas Atēnu Centrālajā cietumā jebkad bija bijis. Prokurors bija izdevis pavēles, lai Demirisam netiktu piešķirtas nekādas speciālas privilēģijas. Demiriss bija pieprasījis veselu virkni lietu: pieeju telefoniem un teleksiem, kā arī kurjera pakalpojumus. Viņa prasības tika noraidītas.

Lielāko daļu no nomoda stundām un daudzas no sapņu stundām Demiriss pavadīja, mēģinot izdomāt, kurš būtu varējis nogalināt Melīnu.

Sākumā Demiriss bija pieņēmis, ka Melīna bija pārsteigusi kādu kramplauzi, kas pārmeklējis piekrastes māju, un tas nogalinājis viņu. Bet mirklī, kad policija bija uzrādījusi pierādījumus pret viņu, Demiriss saprata, ka slepkavība ar nolūku izdarīta tā, lai aizdomas kristu uz viņu. Bet jautājums bija — kurš to ir izdarījis? Loģisks atrisinājums būtu bijis, ka tas ir Spiross Lambrū, bet šīs teorijas vājais punkts bija tas, ka Lambrū mīlēja savu māsu vairāk nekā jebkuru citu šajā pasaulē. Viņš nekad nebūtu varējis nodarīt tai neko ļaunu.

Demirisa aizdomas tad krita uz bandu, kurā darbojās Tonijs Ricoli. Iespējams, ka viņi uzzinājuši, ko viņš, Demiriss, izdarījis ar Ricoli, un šī bija viņu atriebība.

Konstantīns Demiriss bija. šo domu atmetis. Ja mafija būtu gribējusi atriebību, tā gluži vienkārši būtu nokārtojusi ar viņu rēķinus.

Un tā, sēžot viens savā kamerā, Demiriss bija domājis uz priekšu un atpakaļ, mēģinot atrisināt šo mīklu, — kas īsti bija noticis. Beigās, kad viņš jau bija izsmēlis visas iespējas, bija palicis vairs tikai viens secinājums: Melīna bija izdarījusi pašnāvību. Viņa bija nonāvējusies un izdarījusi to tā, lai aizdomās tiktu turēts viņš. Demiriss domāja par to, ko viņš bija nodarījis Noelai Pāžai un Lerijam Duglasam, un rūgtākā ironija bija tā, ka viņš tagad atradās tādā pašā stāvoklī, kādā viņi bija bijuši. Viņu taisījās tiesāt par slepkavību, ko viņš nebija izdarījis.

Pie kameras durvīm pienāca cietuma uzraugs. “Ir atnācisjūsu advokāts, lai runātu ar jums.”

Demiriss piecēlās un sekoja cietuma uzraugam uz nelielu tikšanās telpu. Advokāts viņu gaidīja. Šī cilvēka vārds bija Vasiliki. Viņš bija apmēram piecdesmit gadus vecs ar bieziem, sirmiem matiem un kinozvaigznes profilu. Viņam bija pirmās šķiras krimināllietu advokāta reputācija. Vai ar to pietiks?

Cietuma uzraugs paziņoja: “Jūsu rīcībā ir piecpadsmit minūtes.” Tad viņš abus atstāja divatā.

“Tā,” Demiriss noprasīja. “Kad jūs mani no šejienes izdabūsiet? Par ko es jums maksāju?”

“Demirisa kungs, baidos, ka tas nebūs tik vienkārši. Galvenais prokurors atsakās..

“Galvenais prokurors ir muļķis. Viņi nevar mani šeit turēt. Kā ir ar atbrīvošanu pret drošības naudu? Es došu jebkuru summu, ko viņi prasīs.”

Vasiliki nervozi aplaizīja lūpas. “Atbrīvošana pret drošības naudu ir noraidīta. Esmu iepazinies ar pierādījumiem, kas policijai ir pret jums, Demirisa kungs. Tie ir — tie ir diezgan satriecoši.”

“Satriecoši vai ne — es nenogalināju Melīnu. Es neesmu vainīgs!”

Advokāts ātri piekrita. “Jā, protams, protams. Vai jums — ē — ir kāds pieņēmums par to, kas būtu nogalinājis jūsu sievu?”

“Neviens. Mana sieva izdarījusi pašnāvību.”

Advokāts uz viņu skatījās. “Atvainojiet mani, Demirisa kungs, bet es nedomāju, ka tas aizstāvībai būtu pietiekami labs pieņēmums. Jums vajadzētu izdomāt kaut ko labāku.”

Un sāpošu sirdi Demiriss apjēdza, ka advokātam patiešām taisnība. Neviena zvērināto tiesa pasaulē neticēs šādam stāstam.

Nākamajā rītā agri advokāts vēlreiz apmeklēja Demirisu.

“Baidos, ka man ir dažas diezgan sliktas ziņas.”

Demiriss gandrīz iesmējās. Viņš sēdēja cietumā, gaidīdams nāves spriedumu, un šis muļķis viņam stāstīja, ka viņam ir sliktas ziņas. Kas gan varēja būt vēl sliktāks par situāciju, kurā viņš atradās?

“Jā?”

“Runa ir par jūsu svaini.”

“Spirosu? Kas ar viņu?”

“Man ir informācija, ka viņš devies uz policijas iecirkni un izstāstījis tiem, ka sieviete, vārdā Ketrīna Duglasa, joprojām ir dzīva. Es neesmu īsti iepazinies ar tiesas prāvu pret Noelu Pāžu un Leriju Duglasu, bet…”

Konstantīns Demiriss vairs neklausījās. Milzīgā spiediena dēļ, kas tika vērsts pret viņu, viņš bija pilnīgi aizmirsis par Ketrīnu. Ja viņi to atradīs un viņa sāks runāt, viņš var tikt iejaukts arī Noelas un Lerija nāvēs. Viņš jau bija kādu aizsūtījis uz Londonu, lai parūpētos par Ketrīnu, bet tagad tas pēkšņi bija kļuvis neatliekams.

Viņš pēkšņi pieliecās un satvēra advokāta roku. “Gribu, lai jūs nekavējoties aizsūtītu uz Londonu vienu ziņu.”

Viņš pārlasīja ziņojumu divas reizes un sāka sajust seksuālu uzbudinājumu, kā tas notika vienmēr, pirms viņš sāka ķerties pie līguma izpildīšanas. Tas bija tikpat kā tēlot Dievu. Viņš nolēma, kas dzīvos un kas mirs. Viņā iedvesa godbijību vara, kas viņam piederēja, bet problēma pastāvēja. Ja viņam tas jāizdara nekavējoties, tad nebūs laika izstrādāt viņa otro plānu. Viņam kaut kas būs jāimprovizē. Jāiztaisa tā, lai izskatītos pēc nelaimes gadījuma. Šovakar.

DIVDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

Ieraksts konfidenciālā dosjē

SEANSS AR VIMU VENDĪNU

A: Kā jūs šodien jūtaties?

V: Labi. Atbraucu uz šejieni ar taksometru. Šofera vārds ir Ronalds Kristi. Numurs trīs —nulle —divi —septiņi —viens, taksometra apliecības numurs trīs —nulle —septiņi —nulle. Šurp braucot, mēs pabraucām garām trīsdesmit septiņiem roveriem, vienam bentlijam, desmit jaguāriem, sešiem austīniem, vienam rolsroisam, divdesmit septiņiem motocikliem un sešiem velosipēdiem.

A: Kā jums iet ofisā, Vim?

V: Jūs zināt.

A: Pastāstiet man.

V: Es nevaru ciest cilvēkus, kas tur strādā.

A: Un kā ar Ketrīnu Aleksanderu? Vim, kā ar Ketrīnu Aleksanderu?… Vim?

V: Ak, vinu. Vina tur vairs nestrādās.

' > >

A: Kā jūs to domājat?

V: Viņu gatavojas nogalināt.

A: Ko ? Kāpēc jūs tā sakāt?

V: Viņa man to pateica.

A: Ketrina jums pateica, ka viņu nogalinās?

V: Cita.

A: Kura cita?

V: Viņa sieva.

A: Kā sieva, Vim?

V: Konstantīna Demirisa.

A: Viņš jums teica, ka Ketrīnu Aleksanderu nogalinās?

V: Misis Demirisa. Viņa sieva. Viņa man zvanīja no Grieķijas.

A: Kas grib nogalināt Ketrīnu?

V: Viens no vīriešiem.

A: Jūs domājat, ka viens no vīriešiem, kas atlidoja no Atēnām?

V: Jā.

A: Vim, mēs tagad pārtrauksim seansu. Man jāiet.

V: Labi. . '

TRĪSDESMITĀ NODAĻA

Helēņu tirdzniecības korporācijas biroju slēdza pulksten sešos. Dažas minūtes pirms sešiem Evelīna un citi darbinieki gatavojās promiešanai.

Evelīna iegāja Ketrīnas kabinetā. “Kriterionā izrāda “34. ielas brīnumu”. Tas ir saņēmis labas atsauksmes. Vai tu negribētu to šovakar noskatīties?”

“Es nevaru,” Ketrīna atbildēja. “Paldies, Evelīn. Esmu apsolījusi Džerijam Heilijam iet ar viņu uz teātri.”

“Viņu dēļ tu patiešām nepārtraukti esi aizņemta, vai ne? Labi. Lai jums labi iet.”

Ketrīna dzirdēja, kā citi aiziet. Beidzot iestājās klusums. Viņa vēl uzmeta skatienu savam galdam, pārliecinājās, ka viss ir kārtībā, tad uzvilka mēteli, paņēma somu un sāka iet pa koridoru. Viņa jau gandrīz bija sasniegusi ieejas durvis, kad iezvanījās telefons. Ketrīna apstājās, domādama, vai iet atpakaļ pie telefona. Ketrīna paskatījās pulkstenī; viņa jau tāpat bija aizkavējusies. Telefons turpināja zvanīt. Viņa aizskrēja atpakaļ uz savu kabinetu un pacēla klausuli. “Hallo!”

“Ketrīn.” Tas bija Alans Hamiltons. Viņš izklausījās aizelsies. “Paldies Dievam, ka tevi vēl noķēru!”

7 *

“Vai kaut kas noticis?”

“Tu esi lielās briesmās. Man šķiet, ka kāds grib tevi nogalināt.”

Viņa izdvesa klusu, vaidam līdzīgu skaņu. Viņas sliktākie murgi sāka piepildīties. Pēkšņi viņai sāka reibt galva. “Kurš?” “Es nezinu. Bet es gribu, lai tu paliec tur, kur esi. Neej projām no biroja. Nerunā ne ar vienu. Es braucu tev pakaļ.”

“Alan, es…”

“Neuztraucies, esmu jau ceļā. Ieslēdzies! Viss būslabi.”

Saruna beidzās.

Ketrīna lēni nolika klausuli. “Ak Dievs!”

Durvīs parādījās Atanass. Viņš uzmeta skatienu Ketrfnas bālajai sejai un piesteidzās viņai klāt. “Vai kaut kas noticis, misis Aleksandera?”

Viņa pagriezās pret Atanasu. “Kāds… Kāds mēģinās mani nogalināt.”

Viņš pārsteigts blenza Ketrīnā. “Kāpēc? Kas… Kas to gribētu darīt?”

“Es īsti nezinu.”

Viņi izdzirdēja klauvējienu pie ārdurvīm.

Atanass jautājoši paskatījās uz Ketrīnu. “Vai man vajadzētu?…”

“Nē,” viņa ātri atbildēja. “Nevienu nelaidiet iekšā! Šurp brauc doktors Hamiltons.”

Šoreiz klauvējieni pie ārdurvīm atkārtojās skaļāk.

“Jūs varat paslēpties pagrabstāvā,” Atanass čukstēja. “Tur jūs būsiet drošībā.”

Viņa nervozi pamāja. “Pareizi.”

Viņi devās uz koridora galu, uz durvīm, kas veda uz pagrabstāvu. “Kad atnāk doktors Hamiltons, pasakiet viņam, kur es esmu.”

“Vai jums tur lejā nebūs bail?”

“Nē,” Ketrīna atbildēja.

Atanass uzgrieza gaismu un veda viņu lejā pa pagrabstāva trepēm.

“Neviens jūs te nemūžam neatradīs,” Atanass viņu drošināja. “Vai jums nav kāda nojausma par to, kas jūs gribētu nogalināt?” Viņa domāja par Konstantīnu Demirisu un saviem sapņiem. Viņš tevi grib nogalināt. Bet tas bija tikai sapnis. “Es īsti nezinu.”

Atanass skatījās uz viņu un nočukstēja: “Man šķiet, ka es zinu.” Ketrīna uz viņu izbrīnīta skatījās. “Kurš?”

“Es.” Pēkšņi viņam rokā parādījās kabatas nazis, un viņš turēja to viņai pie rīkles.

“Atanas, tagad nav laika spēlēties…”

Viņa juta, ka nazis spiežas ciešāk viņai kaklā.

“Vai tu esi kādreiz lasījusi Satikšanos Samarā, Ketrfn? Nē? Nu, tagad jau ir par vēlu, vai ne? Tur stāstīts par kādu cilvēku,

kas centās paglābties no nāves. Viņš devās uz Samaru, un nāve viņu gaidīja tur. Te ir tava Samara, Ketrīn.”

Likās piedauzīgi klausīties šos šausmīgos vārdus nākam no šī bērnišķīgā zēna mutes.

“Atanas, lūdzu. Jūs nedrīkstat…”

Viņš iesita stipru pļauku tai pa seju. “Vai es to nevaru darīt tāpēc, ka esmu jauns zēns? Vai es tevi pārsteidzu? Tas ir tāpēc, ka esmu lielisks aktieris. Esmu trīsdesmit gadus vecs, Ketrīn. Vai tu zini, kāpēc es izskatos pēc puikas? Tāpēc, ka tad, kad es augu, man nekad nepietika ēdiena. Es pārtiku no atkritumiem, ko es nozagu naktīs no atkritumu urnām.” Viņš turēja nazi Ketrīnai pie rīkles un stūma viņu uz sienas pusi. “Kad es biju mazs puika, es redzēju, kā zaldāti izvaroja manu māti un tēvu un tad tos abus nogalināja, un tad tie izvaroja mani un atstāja mani nomirt.”

Viņš bīdīja Ketrīnu atpakaļ, dziļāk pagrabā iekšā.

“Atanas, es… es nekad jums neesmu nodarījusi neko tādu, kas jūs sāpinātu. Es…”

Viņš smaidīja savu zēnisko smaidu. “Tas nav nekas personīgs. Tas ir bizness. Tu esi piecdesmit tūkstošus dolāru vērta, mirusi.” Bija tā, it kā viņas acu priekšā nolaistos aizkars un viņa visu skatītu cauri sarkanai dūmakai. Daļa no viņas it kā bija ārpusē un skatījās uz notiekošo.

“Man bija izstrādāts brīnišķīgs plāns. Bet boss tagad ļoti steidzas, tāpēc mums jāimprovizē, vai ne?”

Ketrīna juta, ka naža smailais gals dziļāk iespiežas viņas kaklā. Atanass sakustināja roku ar nazi un pārgrieza Ketrīnas kleitas priekšu.

“Skaisti,” viņš sacīja. “Ļoti skaisti. Es gan biju ieplānojis mums abiem nelielu izpriecu, bet, tā ka tavs draugs dakteris ir ceļā uz šejieni, mums tam neatliks laika, vai ne? Tev tas ir liels zaudējums. Esmu varens mīlnieks.”

Ketrīna stāvēja, tikko spēdama paelpot, it kā viņu žņaugtu. Atanass iebāza roku žaketes kabatā un izņēma pintes tilpuma pudeli. Tajā bija bāli iesārts šķidrums. “Vai tu esi kādreiz nogaršojusi sļivovicu?* Mēs iedzersim par godu nelaimes gadījumam, kas tevi piemeklēs, vai ne?” Viņš atvirzīja nazi, lai atvērtu pudeli, un uz brīdi Ketrīna iedomājās, ka jāglābjas bēgot.

* Sļivgvica — plūnļju degvīns (serbu —horvātu vai.).

“Nu, drošāk,” Atanass klusā balsi sacīja. “Nogaršo, lūdzu.” Ketrīna aplaizīja lūpas. “Klausieties, es… es jums samaksāšu. Es…” “Nedzesē muti!” Atanass iedzēra lielu malku un sniedza pudeli viņai. “Dzer!” viņš sacīja.

“Nē. Es negribu…”

“Dzer!”

Ketrīna paņēma pudeli un iedzēra mazu malciņu. Stiprais brendijs apdedzināja tai rīkli. Atanass paņēma pudeli atpakaļ un ieņēma vēl vienu dziļu malku.

» »

“Kas tad deva mājienu tavam draugam dakterim, ka kāds taisās tevi nogalināt?”

“Es… es nezinu.”

“Tam arī nav nekādas nozīmes.” Atanass norādīja uz vienu no resnajiem koka stabiem, kas balstīja griestus. “Ej tur!” Ketrīna pameta acis uz durvīm. Viņa sajuta tērauda asmeni spiežamies tai kaklā. “Neliec man tev vēlreiz atkārtot.” Ketrīna aizgāja līdz koka stabam.

“Tā dara labas meitenes,” Atanass sacīja. “Apsēdies!” Uz bridi viņš aizgriezās. Un Ketrīna to izmantoja.

Viņa metās skriet uz kāpņu pusi, un sirds tai dauzījās. Viņa skrēja pēc savas dzīvības. Viņa sasniedza pirmo pakāpienu, tad otro, taču augstāk viņa netika, jo juta, ka viņas kāju saķer un velk atpakaļ Atanasa roka. Viņš bija neticami spēcīgs.

“Kuce!”

Viņš sagrāba to pie matiem un pierāva tās seju tuvu savējai. “Pamēģini to vēlreiz, un es pārlauzīšu abas tavas kājas.”

Vina varēja sajust nazi starp lāpstiņām.

“Kusties!”

Atanass stūma vinu atpakaļ pie koka staba un nogrūda zemē. “Paliec tur!”

Ketrīna vēroja, kā Atanass dodas pie kartona kastu grēdas, kas bija apsieta ar stipru virvi. Viņš nogrieza divus virves gabalus un atnesa tos atpakaļ pie viņas.

“Aizliec abas rokas aiz staba.”

“Nē, Atanas, es…”

Viņš trieca dūri viņai sejā, un istaba aizmiglojās. Atanass pieliecās cieši klāt un čukstēja: “Nekad nesaki man nē. Dari, ko es tev lieku, pirms es nogriežu nost tavu stulbo galvu.”

Ketrina aizlika rokas aiz staba, un brīdi vēlāk viņa juta virvi iegriežamies delnu locītavās, kad Atanass sēja tās kopā. Viņa juta, ka apstājas asinsrite.

“Lūdzu,” viņa teica. “Tas ir pārāk cieši.”

“Labi,” viņš pasmīnēja. Viņš paņēma otru virves gabalu un sasēja viņas kājas cieši kopā pie potītēm. Tad viņš piecēlās kājās. “Tik tālu nu esam,” viņš sacīja. “Viss ir skaisti un omulīgi.” Viņš ieņēma vēl vienu malku no pudeles. “Vai tu gribi vēl iedzert?”

Ketrina noraidoši pakratīja galvu.

Viņš paraustīja plecus. “Labi.”

Viņa vēroja, kā tas atkal ceļ pudeli pie lūpām. Varbūt viņš piedzersies un aizmigs, Ketrīna izmisusi domāja.

“Es mēdzu izdzert kvartu dienā,” Atanass lielījās. Viņš nometa tukšo pudeli uz cementa grīdas. “Nu, laiks ķerties pie darba.”

“Ko… ko jūs taisāties darīt?”

“Es gatavojos sarīkot mazu nelaimes gadījumu. Tas būs viens meistardarbs. Es pat varu pieprasīt, lai Demiriss dubulto samaksu.”

Demiriss! Tātad tas nebija tikai sapnis. Viņš stāvēja aiz visa. Bet kāpēc ?

Ketrīna vēroja, kā Atanass pāriet pāri istabai un pieiet pie lielā tvaika katla. Viņš noņēma ārējo plāksni un pārbaudīja signāllampiņu un astoņus sildelementus, kas nodrošināja katlam karstumu. Drošības ventilis bija ievietots metāla rāmī, lai to aizsargātu. Atanass paņēma koka gabaliņu un iestrēdzināja to rāmī tā, ka drošības ventilis izgāja no ierindas. Temperatūras skalā bultiņa bija uzstādīta uz 150 grādiem. Ketrīna redzēja, ka Atanass uzgrieza bultiņu uz maksimumu. Apmierināts viņš devās atpakaļ pie Ketrinas.

“Vai tu atceries, cik daudz problēmu mums bija ar šo kurtuvi?” Atanass jautāja. “Baidos, ka nu beidzot ar to būs cauri.” Viņš piegāja Ketrīnai tuvāk. “Kad rādītājs sasniegs 400 grādus, katls uzsprāgs. Vai zini, kas notiks pēc tam? Gāzes vadi tiks izārdīti un karsējamās plāksnes tiem pielaidīs uguni. Visa celtne eksplodēs kā bumba.”

“Tu esi nenormāls! Ārā ir nevainīgi cilvēki, kuri…”

“Nav nevainīgu cilvēku. Jūs, amerikāņi, ticat laimīgām beigām, vai ne? Jūs esat muļķi. Nav laimīgu beigu.” Viņš pieliecās un pārbaudīja virvi, kas turēja Ketrīnas rokas aiz staba. Viņas locītavas asiņoja. Virve griezās viņas miesā, un mezgli bija cieti. Atanass lēni pārvilka ar rokām pār viņas kailajām krūtīm, glāstīdams tās, un tad viņš pieliecās un tās noskūpstīja. “Cik žēl, ka mums nav daudz laika. Tu nekad neuzzināsi, ko esi zaudējusi.” Viņš to sagrāba aiz matiem un noskūpstīja uz lūpām. Viņa elpa oda pēc brendija. “Paliec sveika, Ketrīn.” Viņš piecēlās.

“Neatstājiet mani,” Ketrīna lūdzās. “Parunāsimies un…”

“Man jātiek uz lidmašīnu. Dodos atpakaļ uz Atēnām.” Viņa redzēja, kā tas sāka iet uz kāpņu pusi. “Atstāšu tev gaismu, lai tu varētu redzēt, kā tas notiks.” Pēc brīža Ketrīna dzirdēja, kā tiek aiztaisītas smagās pagrabstāva durvis un ārpusē aizbultēts aizbīdnis, un tad iestājās klusums. Viņa palika viena pati. Viņa paskatījās uz katla termometru. Rādītājs strauji kāpa. Kamēr viņa skatījās, rādītājs pacēlās no 160 grādiem uz 170 grādiem un turpināja celties. Viņa izmisīgi pūlējās atbrīvot rokas, bet, jo vairāk tās raustīja, jo ciešākas kļuva virves. Viņa atkal paskatījās augšup. Rādītājs bija sasniedzis 180 grādus un turpināja celties. Viņai nebija glābiņa.

Nekāda.

Alans Hamiltons drāzās pa Vimpolstrītu kā traks, gan iekļaujoties, gan braucot ārā no satiksmes plūsmas, ignorēdams uzkliedzienus un saniknoto braucēju auto tauru pūtienus. Ceļš priekšā bija nobloķēts. Viņš nogriezās pa kreisi Portlandpleisā un devās uz Oksfordas laukuma pusi. Šeit satiksme bija vēl sliktāka un palēnināja viņa braucienu.

Bondstrītas 217. nama pagrabstāvā tvaika katla termometra rādītājs bija uzkāpis līdz 200 grādiem. Telpa jau sāka kļūt karsta.

Daudzo braucēju dēļ kustība bija gandrīz apstājusies. Cilvēki devās mājup vakariņās un uz teātriem. Alans Hamiltons, cerības zaudējis, sēdēja pie stūres. Vai man nevajadzēja piezvanīt policijai ? Bet ko labu tas būtu devis ? Kāda no manām

neirotiskajām pacientēm iedomājusies, ka kāds to taisās nogalināt. Policija būtu smējusies. Nē, man jātiek līdz viņai. Satiksme sāka atkal kustēties.

Pagrabstāvā rādītājs jau tuvojās skaitlim 300. Telpa bija kļuvusi nepanesami karsta. Viņa atkal pūlējās atbrīvot rokas. Locītavas bija noberztas jēlas, bet virve turējās cieši.

Viņš iegriezās Oksfordstrītā, braukdams pāri gājēju pārejai, ko šķērsoja divas vecas sievietes. Sev aizmugurē viņš izdzirdēja spalgu policijas svilpi. Vienu mirkli viņam ienāca prātā apstāties un dabūt policistu sev palīgos. Bet paskaidrojumiem nebija laika. Viņš turpināja braukt.

Krustojumā izbrauca ārā liela smagā mašīna, nobloķēdama tam ceļu. Alans Hamiltons nepacietīgi taurēja.

Viņš izbāza galvu pa logu un uzsauca: “Kusties taču!”

Smagās mašīnas šoferis pagriezās un paskatījās uz viņu. “Draudziņ, kas noticis, vai tu skrien uz ugunsgrēku?”

Izveidojās satiksmes korķis. Kad beidzot tas izlīdzinājās, Alans Hamiltons sāka atkal braukt un nesās uz Bondstritas pusi. Brauciens, kam bija jāaizņem tikai desmit minūtes, bija aizņēmis veselu pusstundu.

Pagrabstāvā rādītājs bija sasniedzis 400 grādu iedaļu.

Beidzot laimīgā kārtā jau varēja saredzēt ēku. Alans Hamiltons piebrauca savu auto trotuāra malā otrpus ielai un nobremzēja. Atgrūdis vaļā durvis, viņš izmetās no mašīnas. Tikko sācis skriet uz ēkas pusi, viņš piepeši šausmās apstājās. Visa zeme sašūpojās, kad visa ēka eksplodēja līdzīgi milzīgai bumbai, piepildot gaisu ar liesmām un gruvešu šķembām.

Un nāvi.

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Atanass Stavičs jutās briesmīgi uzbudināts. Līguma izpildīšana vienmēr viņā izraisīja šādu uzbudinājumu. Viņam bija izveidojies paradums ar saviem upuriem pirms nonāvēšanas vienmēr nodoties seksam — vienalga, vai sievietēm vai vīriešiem; un vienmēr tas viņam bija licies aizraujoši. Tagad viņš bija vīlies, jo nebija bijis laika spīdzināt Ketrīnu vai mīlēties ar viņu. Atanass paskatījās pulkstenī. Vēl bija agrs. Viņa lidmašīna neizlidos pirms vienpadsmitiem vakarā. Viņš paņēma taksometru līdz Šeferdmārketam, samaksāja šoferim un blandījās pa ielu labirintiem. Tur bija kāds pusducis meiteņu, kas stāvēja ielu stūros un uzrunāja garāmejošos vīriešus.

“Hallo, mīļais, vai tu negribētu šovakar franču stundu?”

“Kā ar mazām viesībiņām?”

“Vai tev neinteresē grieķietes stunda?”

Neviena no sievietēm nevērsās pie Atanasa. Viņš piegāja pie garas blondīnes īsos ādas svārkos un blūzē un smailpapēžu kurpēs.

“Labvakar,” Atanass pieklājīgi teica.

Viņa uzjautrināta skatījās lejup uz viņu. “Hallo, mazo zēn! Vai tava māte zina, ka tu neesi mājās?”

Atanass bikli pasmaidīja. “Jā, kundze. Es domāju, ka jūs neesat aizņemta…”

Prostitūta smējās. “Vai patiešām? Un ko tu darītu, ja es nebūtu aizņemta? Vai tu jebkad esi mīlējies ar meitenēm?” “Vienu reizi,” Atanass klusi sacīja. “Un man tas patika.”

“Tu esi grunduļa lielumā,” meiča smējās. “Es parasti atšuju mazos, bet šī izskatās pēc klusas nakts. Vai tev ir desmit šiliņi?” “Jā, kundze.”

“Labi, mīļais. Iesim augšā.”

Viņa ielaida Atanasu pa durvīm un uzveda augšā otrajā stāvā uz mazu vienistabas dzīvoklīti.

Atanass iedeva viņai naudu.

»

“Labi, apskatīsimies, vai tu zini, kas darāms, mīļais.” Viņa novilka drēbes un skatījās, kā Atanass izģērbjas. Viņas skatiens bija izbrīnīts. “Mans Dievs! Tu esi milzīgs.”

“Vai patiesi?”

Viņa iegāja gultā un teica: “Ēsi uzmanīgs, nesavaino mani.”

Atanass devās uz gultas pusi. Parasti viņam patika ielasmeitām sist. Tas palielināja viņa seksuālo apmierinājumu. Bet viņš zināja, ka šoreiz nebija īstais laiks darīt kaut ko aizdomīgu vai atstāt pēdas, kam policija varētu sekot. Tāpēc Atanass uzsmaidīja viņai un sacīja: “šī tev ir laimīga nakts.”

“Ko?”

“Neko.”

Viņš uzrāpās tai virsū, aizvēra acis un ietriecās viņā, nodarot tai sāpes, un tā bija Ketrīna, kas kliedza pēc žēlastības, lūgdamās, lai viņš apstājas. Un viņš stampāja viņu mežonīgi, stiprāk un stiprāk, un viņas kliedzieni viņu uzbudināja, līdz beidzot viss eksplodēja un viņš atkrita atpakaļ apmierināts.

“Mans Dievs,” sieviete teica. “Tu esi neticams.”

Atanass atvēra acis, un viņš nebija ar Ketrīnu. Viņš bija kopā ar kādu neglītu ieleni noplukušā istabā. Viņš apģērbās un paņēma taksometru uz savu viesnīcu, kur sasaiņoja mantas un izrakstījās.

Kad viņš devās uz lidostu, bija pusdesmit. Viņam bija daudz laika, lai paspētu uz lidmašīnu.

Pie Olympic Airways biļešu kontroles letes bija maza rindiņa. Kad Atanass to izstāvēja, viņš pasniedza klerkam savu biļeti. “Vai lidojums notiks laikā?”

“Jā.” Klerks izlasīja vārdu biļetē: Atanass Stavičs. Viņš vēlreiz paskatījās uz Atanasu, tad pameta skatienu uz vīrieti, kas stāvēja netālu un pamāja. Vīrietis pienāca pie biļešu kontroles letes.

“Vai varu apskatīt jūsu biļeti?”

Atanass iedeva viņam biļeti. “Vai kaut kas nav kārtībā?” viņš jautāja. Vīrietis atbildēja: “Baidos, ka mēs esam šo reisu pārblīvējuši. Ja jūs būtu tik laipns un ienāktu birojā, es varētu visu noskaidrot.”

Atanass paraustīja plecus. “Labi.” Viņš sekoja vīrietim uz biroju, eiforijas pārņemts. Demiriss jau droši vien tagad ir ārā no cietuma. Viņš bija pārāk svarīgs vīrs, lai likums tam ķertos klāt. Viss bija izdevies perfekti. Viņš saņems piecdesmit tūkstošus dolāru un uzliks tos uz viena no saviem Šveices banku rēķiniem. Un tad mazs atvaļinājums. Varbūt Rivjēra vai arī Rio. Viņam patika vīriešu kārtas prostitūtas Rio.

Atanass iegāja birojā un apstājās kā iemiets. Viņš nobālēja. “Tu esi mirusi! Tu esi mirusi! Es tevi nogalināju!” Tā bija kliegšana.

Atanass joprojām kliedza, kad viņu izveda ārā no istabas un iesēdināja policijas automašīnā. Viņi skatījās, kā viņš aiziet, un Alans Hamiltons pagriezās pret Ketrīnu. “Tagad viss ir beidzies, mīļā. Beidzot tas ir beidzies.”

TRĪSDESMIT OTRĀ NODALA

9

Pirms vairākām stundām pagrabstāvā Ketrīna bija izmisīgi mēģinājusi atbrīvot savas rokas. Jo vairāk viņa cīnījās, jo ciešāk savilkās virve. Viņas pirksti sāka jau kļūt stīvi. Viņa turpināja skatīties uz tvaika katla rādītāju. Tas bija sasniedzis 250 grādus. Kad rādītājs sasniegs 400grādus, katls eksplodēs. Ir jātiek kaut kā no šejienes ārā, Ketrīna izmisumā domāja. Ir jātiek! Viņas acis pievērsās brendija pudelei, ko Atanass bija nometis uz grīdas. Viņa skatījās, un sirds tai sāka sist straujāk. Ir iespēja! Ja tikai viņa varētu… Ketrīna atspiedās pret stabu un izstiepa pēdas uz pudeles pusi. Tā nebija sasniedzama. Viņa nošļūca zemāk, un koka staba skabargas dūrās tai mugurā. Pudele vēl palika vienas collas attālumā. Ketrīnas acis pildījās asarām. Jāmēģina vēlreiz, viņa domāja. Vēl vienu reizi. Viņa nolaidās vēl zemāk, kaut arī muguru plosīja skabargas, un pastiepās vēlreiz, no visa spēka. Viena pēda pieskārās pudelei. Uzmanīgi, nepastum to tālāk. Lēnām, lēnām viņa aizāķēja pudeles kaklu aiz virves, kas saturēja viņas potītes. Ļoti uzmanīgi viņa salieca kājas, lai pievilktu pudeli tuvāk. Beidzot tā bija viņai blakus.

Viņa paskatījās uz rādītāju. Tas jau bija pacēlies līdz 280 grādiem. Viņa centās apvaldīt paniku. Lēni viņa ar pēdām pastūma pudeli sev aizmugurē, viņas pirksti to sataustīja, bet tie bija pārāk sastinguši, lai to satvertu, un tie bija slideni no asinīm, kas tecēja no locītavām, kur virve bija iegriezusies.

Pagrabstāvs kļuva arvien karstāks. Viņa mēģināja vēlreiz. Pudele paslīdēja prom. Ketrīna pameta acis uz rādītāju. Tagad jau 300, un likās, ka rādītājs skriešus skrēja augšā. No katla sāka nākt tvaiks. Viņa vēlreiz mēģināja satvert pudeli.

Beidzot! Pudele bija tai sasietajās rokās. Cieši to turot, viņa pacēla rokas un ātri laida tās gar stabu, sitot stikla pudeli pret betona grīdu. Nekas nenotika. No bezcerības viņa skaļi iekliedzās. Viņa mēģināja vēlreiz. Nekas. Rādītājs nepielūdzami

strauji cēlās augšā. 350! Ketrina vēlreiz dziļi ievilka elpu un sita pudeli no visa spēka. Viņa dzirdēja to saplīstam. Paldies Dievam!

Kustēdamās, cik ātri vien varēdama, Ketrina satvēra saplēstās pudeles kaklu vienā rokā un sāka rīvēt virves. Stikls griezās locītavās, bet viņa neievēroja sāpes. Viņa juta vienu virves šķiedru pārtrūkstam, tad otru, un pēkšņi viņas roka bija brīva. Viņa steidzīgi atbrīvoja no virves otru roku un atraisīja virves, kas turēja ciet viņas potītes. Rādītājs bija sasniedzis 380 grādus. No katla cēlās biezas tvaika strūklas. Ketrina pietrausās kājās. Atanass bija aizbultējis pagrabstāva durvis. Vairs nevarēja paspēt izkļūt no ēkas pirms eksplozijas.

Ketrina pieskrēja pie krāsns un mēģināja izvilkt koka gabalu, kas bija nobloķējis drošības ventili. Tas bija cieši iestrēdzis. 400!

Lēmums bija jāpieņem sekundes laikā. Viņa skrēja uz tālākajām durvīm, kas veda uz bumbu patvertni, atgrūda tās vaļā un iesteidzās iekšā. Viņa aizcirta smagās durvis.

Tad, čokurā sarāvusies un smagi elsodama, nogūlās uz betona grīdas lielajā bunkurā, un pēc piecām sekundēm atskanēja drausmīgs sprādziens un likās, ka visa telpa sašūpojas. Viņa gulēja tumsā, cīnījās pēc elpas un klausījās liesmu rēkoņā ārpus durvīm. Viņa bija drošībā. Tas bija beidzies. Nē, vēl ne, Ketrīpa nodomāja. Vēl ir kaut kas, kas man jāizdara.

Kad ugunsdzēsēji viņu pēc stundas atrada un izveda ārā, tur stāvēja Alans Hamiltons. Ketrina metās viņam rokās — un viņš to turēja cieši apskautu.

“Ketrin, mīļā. Es biju tā nobijies! Kā tev izdevās?…”

“Vēlāk,” Ketrina atbildēja. “Mums jāaiztur Atanass Stavičs.”

TRĪSDESMIT TREŠĀ NODAĻA

Viņi salaulājās privātā ceremonijā baznīcā, kas atradās netālu no Alana māsas fermas Saseksā. Alana māsa izrādījās ļoti patīkama sieviete un izskatījās tieši tāda pati kā uz fotogrāfijas, ko Ketrīna bija redzējusi Alana kabinetā. Viņas dēls bija prom skolā. Ketrīna un Alans pavadīja klusu nedēļas nogali fermā un aizlidoja uz Venēciju, lai pavadītu tur savu medusmēnesi.

Venēcija bija kā koša un krāsaina lappuse viduslaiku vēstures grāmatā, burvīga peldoša pilsēta, ko veido kanāli un 120 salas, kas savienotas ar 400 tiltiem. Alans un Ketrīna Hamiltoni nolaidās Venēcijas lidostā Marco Polo, netālu no Mestres, paņēma motorlaivu līdz Piazza San Marco pieturai un apmetās Royal Dānieļi viesnīcā — skaistā, senā viesnīcā blakus Dodžu pilij. Numurs bija kā izmeklēts, tajā bija skaistas antīkas mēbeles un no tā varēja redzēt Lielo Kanālu.

“Ko tu gribētu darīt vispirms?” Alans jautāja.

Ketrīna piegāja viņam klāt un apskāva viņu. “Mini!”

Mantas viņi izsaiņoja vēlāk.

Venēcija bija dziedinoša kā balzāms, kas lika Ketrīnai aizmirst briesmīgos murgus un pagātnes šausmas.

Viņa un Alans devās ekskursijās. Svētā Marka laukums atradās pāris simt pēdu attālumā no viņu viesnīcas, bet laika ziņā tas bija gadsimtu attālumā. Svētā Marka baznīca bija mākslas galerija un katedrāle, tās sienas un griestus klāja elpu aizraujošas mozaīkas un freskas.

Viņi iegāja Dodžu pilī, kurā bija daudz krāšņi mēbelētu istabu. Viņi stāvēja uz Nopūtu Tilta, pār kuru pirms gadsimtiem gāja pāri cietumnieki, kas devās nāvē.

Viņi apmeklēja muzejus un baznīcas, un dažas no attālākajām salām. Viņi apstājās Murano, lai vērotu stikla pūšanu, un

Burano, lai redzētu, kā sievietes izgatavo mežģīnes. Viņi devās ar motorlaivu uz Torčello un ēda pusdienas Locanda Cipriani skaistā, puķu pārpilnā dārzā.

Tas Ketrīnai atgādināja klostera dārzu, un viņa atcerējās, cik pazudusi viņa tur jutās. Un viņa paskatījās pāri galdam uz savu mīļoto Alanu un nodomāja: paldies tev, Dievs!

Mercerie bija galvenā tirdzniecības iela, un viņi tur atrada pasaulslavenus veikalus: Rubelli — audumiem, Casella — kurpēm, Giocondo Cassini — senlietām. Viņi pusdienoja Quadri un AI Graspo de Ua un Harry’s Bar. Braukāja ar gondolām un arī ne tik lielajām sandoli.

* * *

Kādā piektdienā, kad viņu uzturēšanās Venēcijā jau tuvojās beigām, sākās pēkšņa lietusgāze un spēcīga elektriskā vētra.

Ketrīna un Alans skrēja, lai paspētu uz savu patvērumu viesnīcā. Viņi vēroja vētru pa logu.

“Atvainojos par lietu, misis Hamiltone,” Alans sacīja. “Avīzes solīja sauli.”

Ketrīna smaidīja. “Par kādu lietu tu runā? Esmu tik laimīga, mīļais.”

Zibens šautras pāršķēla debesis, un atskanēja pērkona grāvieni. Ketrīnas prātā uzplaiksnīja cita skaņa: tvaika katla > eksplozija.

Viņa pagriezās pret Alanu: “Vai šī nav diena, kad zvērinātie paziņos spriedumu?”

Viņš vilcinājās. “Jā. Es par to nerunāju, tāpēc ka.

“Ar mani viss ir kārtībā. Es gribu zināt.”

Viņš brīdi viņā skatījās, tad pamāja. “Labi.”

Ketrīna vēroja, kā Alans devās pie radio, kas atradās stūri, un to ieslēdza. Viņš grieza aparāta pogu, līdz uzgrieza BBC staciju, kas raidīja ziņas.

“…un premjerministrs šodien iesniedza paziņojumu par savu atkāpšanos no amata. Premjers mēģinās sastādīt jaunu valdību.” Radio sprakšķēja, un balss te parādījās, te aizpeldēja.

“Tā ir tā sasodītā elektriskā vētra,” Alans teica.

Skaņa atgriezās. “Atēnās beidzot beigusies tiesas prāva pret Konstantīnu Demirisu, un zvērinātie pirms dažiem mirkļiem paziņoja spriedumu. Visiem par lielu pārsteigumu, spriedums ir…”

Radio apklusa.

Ketrīna pagriezās pret Alanu. “Kāds… kāds, pēc tavām domām, bija spriedums?”

Viņš apskāva Ketrīnu. “Tas atkarīgs no tā, vai tu tici laimīgām beigām.”

TRĪSDESMIT CETURTĀ NODAĻA. EPILOGS

Piecas dienas pirms Konstantīna Demirisa tiesas prāvas sākšanās cietuma uzraugs atvēra kameras durvis.

“Jums ir viesis.”

Konstantīns Demiriss pacēla galvu. Izņemot viņa advokātu, viņam līdz šim viesi bija aizliegti. Viņš necentās izrādīt ziņkārību. Šie izdzimteņi apgājās ar viņu kā ar parastu noziedznieku. Bet viņš nesagādās tiem gandarījumu, izrādot jelkādas emocijas. Viņš sekoja cietuma uzraugam pa gaiteni uz mazo tikšanās telpu.

“Ejiet iekšā!”

Demiriss iegāja iekšā un apstājās. Kropls vecs vīrs saliektu muguru sēdēja invalīdu ratiņos. Viņa mati bija sniega baltumā. Seja izskatījās kā šausmīgs vatējums — sašūts no sarkaniem un baltiem ādas gabaliņiem. Lūpas bija savilktas augšup drausmīgā sasaluša smaida izteiksmē. Pagāja labs brīdis, pirms viņš aptvēra, kas bija viņa viesis. Viņa seja kļuva pelnu pelēka. “Mans Dievs!”

“Es neesmu spoks,” Napoleons Hotass sacīja. Viņa balss bija aizsmakusi un čerkstoša. “Nāciet iekšā, Kosta!”

Demiriss atguva valodu. “Ugunsgrēks…”

“Es izlēcu ārā pa logu un pārlauzu muguru. Mans virssulainis bija aizvedis mani prom, pirms ieradās ugunsdzēsēji. Es negribēju, lai jūs zināt, ka esmu palicis dzīvs. Biju pārāk noguris, lai ar jums turpinātu cīņu.”

“Bet… tika taču atrasts līķis.”

“Mans saimniecības vadītājs.”

Demiriss atkrita krēslā. “Es… es esmu priecīgs, ka esat dzīvs,” viņš vārgi teica.

“Jums vajadzētu būt gan. Es izglābšu jūsu dzīvību.”

Demiriss piesardzīgi viņu pētīja. “Vai tiešām?”

“Jā. Es jūs aizstāvēšu.”

Demiriss skaļi iesmējās: “Patiešām, Leon. Pēc visiem šiem gadiem — vai jūs mani turat par muļķi? Kas jums liek domāt, ka es ielikšu savu dzīvību jūsu rokās?”

“Tāpēc, ka esmu vienīgais, kas var jūs izglābt, Kosta.” Konstantīns Demiriss piecēlās. “Nē, paldies.” Viņš sāka iet uz durvju pusi.

“Esmu runājis ar Spirosu Lambrū. Esmu viņu pierunājis liecināt, ka viņš bija kopā ar jums laikā, kad tika nogalināta viņa māsa.” Demiriss apstājās un pagriezās atpakaļ. “Kāpēc lai viņš to darītu?”

Hotass paliecās uz priekšu savos invalīda ratos. “Tāpēc, ka es pārliecināju, ka jūsu īpašumu atņemšana ir daudz lielāka atmaksa nekā dzīvības atņemšana.”

“Es nesaprotu.”

“Es pārliecināju Lambrū, ka, ja vien viņš liecinās jums par labu, jūs atdosiet viņam visus savus īpašumus. Jūsu kuģus, jūsu kompānijas — visu, kas jums pieder.”

“Vai jūs esat traks!”

“Vai tad tā ir? Padomājiet par to, Kosta. Viņa liecība var izglābt jūsu dzīvību. Vai jūsu īpašumi jums ir vairāk vērti nekā jūsu dzīvība?”

Iestājās ilgs klusums. Demiriss atkal apsēdās. Viņš piesardzīgi vēroja Hotasu. “Lambrū ir ar mieru liecināt, ka es biju kopā ar vinu, kad Melīna tika nogalināta?”

“Tā ir.”

“Un pretī viņš grib…”

“Visu, kas jums pieder.”

Demiriss noraidoši pašūpoja galvu. “Man vajadzētu paturēt savu…” “Visu. Viņš grib jūs padarīt pliku un nabagu. Jūs saprotat, ka tā ir vina atriebība.”

Bija kaut kas, kas Demirisam likās aizdomīgi. “Bet kādsjums no tā labums, Leon?”

Hotasa lūpas savilkās smīna parodijā. “To visu dabūšu es.” “Es… es nesaprotu.”

“Pirms jūs nodosiet Helēņu tirdzniecības korporāciju Lambrū, jums visi tās aktīvi jāiegulda jaunā kompānijā. Kompānijā, kas pieder man.”

Demiriss uz viņu skatījās. “Tātad Lambrū nedabūs nekā.” Hotass paraustīja plecus. “Ir uzvarētāji, un ir zaudētāji.”

“Vai Lambrū neko nenojautīs?”

“Tādā veidā, kā es to nokārtošu, nē.”

Demiriss atteica: “Ja jūs tā apšmauksiet Lambrū, kā es varu zināt, ka neapšmauksiet arī mani?”

“Tas ir ļoti vienkārši, mans dārgais Kosta. Jūs tiekat aizsargāts. Mūsu staipā pastāvēs parakstīta vienošanās par to, ka jaunā kompānija piederēs man tikai tādā gadījumā, ja jūs tiksiet attaisnots. Ja jūs tiksiet atzīts par vainīgu, es nesaņemšu neko.”

Tikai tagad Konstantīns Demiriss sāka ieinteresēties. Viņš sēdēja un vēroja kroplo advokātu. Vai viņš būtu gatavs zaudēt prāvu un zaudēt simtiem miljonu dolāru tikai tāpēc, lai man atriebtos? Nē. Tik liels muļķis viņš nav. “Labi,” Demiriss lēni teica. “Es piekrītu.”

Hotass teica: “Labi. Jūs nupat izglābāt savu dzīvību, Kosta.” Esmu paglābis ari kaut ko vairāk, Demiriss triumfējoši nodomāja. Man ir simt miljoni dolāru noslēpti tā, ka neviens tos nekad nevarēs atrast.

Hotasa tikšanās ar Spirosu Lambrū bija bijusi grūta. Viņš jau gandrīz izmeta Hotasu ārā no sava kabineta.

“Jūs gribat, lai es liecinu tā, lai paglābtu šī briesmoņa dzīvību? Pie velna, ejiet prom no šejienes!”

“Jūs gribat atriebties, vai ne?” Hotass bija jautājis.

“Jā. Un es to izdarīšu.”

“Vai tiešām? Jūs pazīstat Kostu. Viņa bagātība tam nozīmē daudz vairāk nekā dzīvība. Ja viņu sodīs ar nāvi, viņa sāpes beigsies piecu minūšu laikā, bet, ja jūs viņu izputināsiet un visu tam atņemsiet, piespiedīsiet dzīvot bez naudas, jūs būtu piespriedis viņam daudz lielāku sodu.”

Advokāta vārdos bija patiesība. Demiriss bija vismantkārīgākais cilvēks, ko viņš jebkad vispār sastapis. “Jūs sakāt, ka viņš ir ar mieru pārrakstīt visu, kas viņam piedeg man?”

“Visu. Savu floti, biznesu, visas kompānijas, kas viņam pieder.” Tas bija milzīgs kārdinājums. “Ļaujiet man par to padomāt.” Lambrū skatījās, kā advokāts pats izbrauc no viņa kabineta. Nabaga izdzimtenis, viņš nodomāja. Kam gan lai viņš dzīvo?

Pusnaktī Spiross Lambrū zvanīja Napoleonam Hotasam. “Esmu izdomājis. Esam vienojušies.”

Prese trakoja jauno ziņu neprātā. Konstantīnu Demirisu ne tikai taisījās tiesāt par sievas slepkavību, bet viņu taisījās aizstāvēt vīrs, kurš bija atgriezies no mirušajiem, visspožākais krimināllietu advokāts, ko visi uzskatīja par bojāgājušu.

Tiesas prāva norisinājās tajā pašā sēžu zālē, kur tika tiesāta Noela Pāža un Lerijs Duglass. Konstantīns Demiriss sēdēja pie apsūdzēto galda, patvēries sava veida neredzamības aurā. Viņam blakus invalīdu krēslā sēdēja Napoleons Hotass. Valsti pārstāvēja īpašo lietu prokurors Delma.

Delma vērsās pie zvērinātajiem.

“Konstantīns Demiriss ir viens no varenākajiem vīriem pasaulē. Viņa milzīgā bagātība dod tam daudz privilēģiju. Bet vienu privilēģiju tā tomēr nepieļauj. Un tās ir tiesības veikt aukstasinīgu slepkavību. Nevienam nav tādu tiesību.” Viņš pagriezās, lai paskatītos uz Demirisu. “Valsts, bez šaubām, pierādīs, ka Konstantīns Demiriss ir vainīgs par brutālu savas sievas noslepkavošanu, sievas, kas viņu mīlēja. Kad jūs iepazīsieties ar pierādījumiem, esmu pārliecināts, ka būs tikai viens spriedums, ko jūs varēsiet iznest. Vainīgs pirmās kategorijas slepkavībā.” Viņš devās atpakaļ uz vietu.

Galvenais tiesnesis pagriezās pret Napoleonu Hotasu. “Vai aizstāvība ir gatava izklāstīt aizstāvības paziņojumu?”

“Mēs esam, jūsu godība.” Hotass izbrauca zvērināto priekšā. Viņš varēja redzēt to sejās līdzcietību, kad viņi centās izvairīties, lai neskatītos uz viņa izķēmoto seju un sakropļoto ķermeni. “Konstantīns Demiriss netiek šeit tiesāts tāpēc, ka viņš ir bagāts vai varens. Vai arī tieši tādēļ viņš ir ievilkts šajā telpā. Vājie vienmēr cenšas pazemot spēcīgos, vai ne? Demirisa kungs varbūt ir vainīgs par to, ka ir bagāts un spēcīgs, bet vienu lietu es pierādīšu ar pilnīgu pārliecību — viņš nav vainīgs savas sievas noslepkavošanā. ”

Tiesas prāva bija sākusies.

Pie liecinieku tribīnes prokurors Delma uzdeva jautājumus policijas leitnantam Teofilosam.

“Vai jūs varētu aprakstīt, ko jūs redzējāt, kad iegājāt Demirisa piekrastes mājā, leitnant?”

“Krēsli un galdi bija apgāzti. Viss bija sajaukts.”

“Vai izskatījās, ka notikusi briesmīga cīņa?”

“Jā, kungs. Izskatījās, it kā māja būtu tikusi izdemolēta.” “Jūs atradāt asiņaino nazi nozieguma vietā, vai ne?”

“Jā, kungs.”

“Un uz naža bija pirkstu nospiedumi?”

“Tā ir taisnība.”

“Kam tie piederēja?”

“Konstantīnam Demirisam.”

Zvērināto acis pavērsās pret Demirisu.

“Kad jūs pārmeklējāt māju, ko vēl jūs atradāt?”

“Sienas skapja dziļumā mēs atradām asiņainas peldbikses ar Demirisa iniciāļiem uz tām.”

>

“Vai nav iespējams, ka tās jau ilgāku laiku atradušās mājā?” “Nē, kungs. Tās joprojām bija mitras no jūras ūdens.” “Paldies.”

Tagad bija Napoleona Hotasa kārta. “Detektīv Teofilos, jums bija iespēja runāt ar apsūdzēto personīgi, vai ne?”

“Jā, kungs.”

“Kā jūs aprakstītu viņa fizisko izskatu?”

“Nu…” Detektīvs paskatījās uz vietu, kur sēdēja Demiriss. “Es teiktu, ka viņš ir liels vīrs.”

“Vai viņš izskatījās spēcīgs? Es domāju — fiziski spēcīgs?” “Jā.”

“Ne tāda cilvēka tips, kam būtu jāizdemolē istaba, lai nonāvētu savu sievu?”

Delma bija kājās. “Protestēju.”

“Protests pieņemts. Aizstāvības advokāts atturēsies no liecinieka uzvedināšanas.”

“Es atvainojos, jūsu godība.” Hotass pagriezās pret detektīvu. “Vai pēc jūsu sarunas ar Demirisa kungu jūs viņu vērtējat kā gudru cilvēku?”

“Jā, kungs. Es nedomāju, ka kāds varētu kļūt tik bagāts kā viņš, ja nebūtu pietiekami gudrs.”

“Es nevaru jums nepiekrist, leitnant. Un tas noved mūs pie interesanta jautājuma. Kā tāds cilvēks kā Konstantīns Demiriss varēja rīkoties tik muļķīgi — izdarīt slepkavību un atstāt aiz sevis nozieguma vietā nazi ar saviem pirkstu nospiedumiem un asiņainas peldbikses?… Vai jūs neteiktu, ka tas nebija necik gudri darīts?”

“Jā, bet dažreiz nozieguma izdarīšanas brīža karstumā cilvēki dara īpatnējas lietas.”

“Policija atrada zelta pogu no jakas, ko, domājams, valkāja Demiriss? Vai tā ir?”

“Jā, kungs.”

“Un tā ir svarīgs pierādījums pret Demirisa kungu. Policijas teorija ir, ka viņa sieva viņam to izrāvusi cīniņa laikā, kad viņš to gribēja nogalināt.”

“Tā ir taisnība.”

“Tātad mums ir vīrietis, kas parasti ģērbās ļoti rūpīgi. Poga ir izrauta no viņa jakas priekšpuses, bet viņš to neievēro. Viņš valkā jaku mājās un vēl joprojām to neievēro. Tad viņš to novelk, pakarina skapī — un joprojām to neievēro. Tas jau liecina par apsūdzēto ne tikai kā par muļķi, bet arī kā par aklu.”

Pie tribīnes bija Katelanosa kungs. Detektīvu aģentūras īpašnieks nelaida garām iespēju nodemonstrēt savu nozīmību. Delma viņam uzdeva jautājumus.

“Vai jūs esat privātdetektīvu aģentūras īpašnieks?”

“Jā, kungs.”

“Un dažas dienas, pirms Demirisa kundze tika nogalināta, viņa ieradās, lai tiktos ar jums?”

“Jā.”

“Ko viņa gribēja?”

“Aizsardzību. Viņa teica, ka viņa gribot šķirties no vīra un viņš esot viņai draudējis, ka to nogalinās.”

Klausītāju vidū bija dzirdama murdoņa.

“Tātad Demirisa kundze bija ļoti satraukta?”

“Jā, kungs, viņa patiešām bija.”

“Un viņa nolīga jūsu aģentūru, lai aizsargā viņu no vīra?” “Jā, kungs.”

“Tas ir viss, paldies.” Delma pievērsās Hotasam. “Liecinieks jūsu rīcībā.”

Hotass piebrauca ar saviem invalīdu ratiņiem pie liecinieku tribīnes. “Katelanosa kungs, cik ilgi jūs strādājat detektīva darbu?”

“Gandrīz piecpadsmit gadus.”

Uz Hotasu tas, pēc visa spriežot, atstāja iespaidu. “Jā. Tas ir ilgs laiks. Jūs laikam gan esat ļoti lietpratīgs savā darbā?” “Domāju, ka esmu,” Katelanoss vienkārši atbildēja.

“Tātad jums ir liela pieredze darbā ar cilvēkiem, kam ir problēmas?”

“Tāpēc jau viņi nāk pie manis,” Katelanoss pašapmierināti teica.

“Un, kad Demirisa kundze atnāca piejums, vai viņa izskatījās mazliet satraukta vai…”

“Jā, viņa bija gan. Viņa bija ļoti satraukta. Varētu pat teikt — panikā.”

“Saprotu. Jo viņa baidījās, ka vīrs taisās viņu nogalināt.”

“Tā ir taisnība.”

“Tātad, kad viņa atstāja jūsu biroju, cik operatīvo darbinieku jūs sūtījāt tai līdzi? Vienu? Divus?”

“Nē, es nevienu nesūtīju viņai līdzi.”

Hotass sarauca pieri. “Es nesaprotu. Kāpēc ne?”

“Jo viņa teica, ka mums vajadzētu sākt no pirmdienas.” Hotass samulsis skatījās uz viņu. “Baidos, ka jūs mani mulsināt, . Katelanosa kungs. Šī sieviete, kura atnāca uz jūsu biroju nobijusies, ka viņas vīrs taisās viņu nogalināt, mierīgi aizgāja un teica, ka līdz pirmdienai tai nekāda palīdzība nebūs vajadzīga.”

“Jā. Tā ir taisnība.”

Napoleons Hotass noteica gandrīz pie sevis: “Tas liek apdomāt, cik īsti nobijusies Demirisa kundze patiesībā bija, vai ne?”

Pie liecinieku tribīnes bija Demirisa istabene.

“Jūs tātad tieši dzirdējāt sarunu starp Demirisa kundzi un viņas vīru pa telefonu?”

“Jā, kungs.”

“Vai jūs mums neizstāstītu, kāda bija šī saruna?”

“Demirisa kundze teica savam vīram, ka viņa grib šķirties, un viņš atbildēja, ka viņš tai šķiršanos nedos.”

Delma paskatījās uz zvērinātajiem. “Saprotu.” Viņš atkal pievērsās lieciniecei. “Ko vēl jūs dzirdējāt?”

“Viņš lūdza, lai tā dodas satikt viņu piekrastes mājā pulksten trijos un lai ierodas viena.”

“Viņš teica, lai tā ierodas viena?”

“Jā, kungs. Un man viņa teica, ka tad, ja viņa neatgriežas līdz sešiem, man jāizsauc policija.”

No zvērināto puses bija redzama reakcija. Viņi pagriezās, lai paskatītos uz Demirisu.

“Vairāk jautājumu nav.” Delma pagriezās pret Hotasu. “Liecinieks jūsu rīcībā.”

Napoleons Hotass piebrauca savus invalīdu ratiņus pie liecinieku tribīnes. “Jūsu vārds ir Andrea, vai ne?”

“Jā, kungs.” Viņa centās neskatīties uz rētaino, izkropļoto seju.

“Andrea, jūs teicāt, ka dzirdējāt Demirisa kundzi sakām savam vīram, ka viņa grib šķirties, un ka jūs dzirdējāt, ka Demirisa kungs atbildēja, ka šķiršanos nedos, un ka viņš lika tai atbraukt uz piekrastes māju trijos un lai viņa nāk viena. Vai tā ir taisnība?”

“Jā, kungs.”

“Jūs esat zvērējusi, Andrea. Tas nemaz nav tas, ko jūs dzirdējāt.”

“Ir gan, kungs.”

“Cik daudz telefonu ir istabā, kur notika šī saruna?”

“Tikai viens.”

Napoleons Hotass piebrauca savu krēslu tuvāk. “Tātad jūs sarunu neklausījāties pie otra telefona?”

“Nē, kungs. Es to nekad nedarītu.”

“Tātad patiesība ir tā, ka jūs dzirdējāt, ko teica Demirisa kundze. Jums nebija iespējams dzirdēt, ko teica viņas virs.” “Ak! Labi, es pieņemu…”

“Citiem vārdiem sakot, jūs nedzirdējāt Demirisa kungu draudam savai sievai vai lūdzam viņu atbraukt uz piekrastes māju, vai vēl kaut ko citu. Jūs visu to iztēlojāties no tā, ko teica Demirisa kundze.”

Andrea bija uztraukusies. “Nu, var jau visu nostādīt arī šādā veidā.”

“Es to nostādu šādā veidā. Kāpēc jūs bijāt istabā, kad Demirisa kundze runāja pa telefonu?”

“Viņa lūdza man atnest tēju.”

“Un jūs to atnesāt?”

“Jā, kungs.”

“Jūs nolikāt to uz galda?”

“Jā, kungs.”

“Kāpēc tad jūs tūlīt negājāt prom?”

“Demirisa kundze pamāja man, lai palieku.”

“Viņa gribēja, lai jūs dzirdat sarunu vai to, kas izklausījās pēc sarunas?”

“Es… es tā domāju.”

Viņa balss noskanēja kā pātagas cirtiens. “Tātad jūs nezināt, vai viņa runāja ar savu vīru pa telefonu vai vispār ar kādu runāja.” Hotass piestūma savus ratus vēl tuvāk. “Vai jums tas neliekas jocīgi, ka privātas sarunas vidū Demirisa kundze lika jums tur palikt un klausīties? Es zinu, ka manā mājā, ja mums ir personīgas dabas sarunas, mēs neliekam kalpotājiem tās noklausīties. Nē. Es nostādu to tā, ka šī saruna nemaz nav notikusi. Demirisa kundze nerunāja ne ar vienu. Viņa sagatavoja visu tā, lai šodien, viņas slepkavības prāvas dienā, viņas vīrs tiktu notiesāts uz nāvi. Bet Konstantīns Demiriss nenogalināja savu sievu. Pierādījumi pret viņu tika rūpīgi safabricēti. Tie bija pat pārāk rūpīgi izstrādāti. Neviens saprātīgs cilvēks neatstās veselu sēriju acīm redzamu pieturas punktu aiz sevis, kas varētu liecināt pret viņu. Un neatkarīgi no tā, kas vēl viņš ir, Konstantīns Demiriss ir saprātīgs cilvēks.”

Tiesas prāva ilga vēl desmit dienas ar apsūdzību un kontrapsūdzību un ekspertu slēdzieniem no policijas un izmeklētāja. Valdīja gandrīz vienprātīgs uzskats, ka Konstantīns Demiriss, iespējams, ir vainīgs.

Napoleons Hotass glabāja savu slepeno trumpi līdz pat beigām. Viņš izsauca uz liecinieku tribīni Spirosu Lambrū. Pirms sākās tiesas prāva, Demiriss bija parakstījis notariāta apstiprinātu līgumu, ar kuru Helēņu tirdzniecības korporācija un visi viņa īpašumi tika norakstīti Spirosam Lambrū. Dienu pirms tam šie īpašumi slepeni tika nodoti Napoleonam Hotasam ar norunu, ka tie stāsies spēkā tikai tad, ja Konstantīns Demiriss tiesā tiks attaisnots.

“Lambrū kungs, vai jūs un jūsu svainis Konstantīns Demiriss labi sapratāties?”

“Nē.”

“Īstenībā — vai tas būtu pārspīlēti teikts, ka jūs viens otru nevarējāt ciest?”

Lambrū paskatījās uz Konstantīnu Demirisu.

“Tas būtu pat par maz sacīts.”

“Dienā, kad jūsu māsa pazuda, Konstantīns Demiriss policijai apgalvoja, ka viņš neatradās piekrastes mājas tuvumā, ka

patiesībā trijos, jūsu māsas nāves brīdī, viņam bija tikšanās ar jums Akrokorintā. Kad policija jautāja jums par šo tikšanos, jūs to noliedzāt.”

“Jā, es to darīju.”

“Kāpēc?”

Lambrū ilgu laiku sēdēja nerunādams. Kad viņš ierunājās, viņa balss bija dusmu pilna: “Demiriss bezkaunīgi izturējās pret manu māsu. Viņš nepārtraukti zākāja un pazemoja viņu. Es gribēju, lai viņš tiek sodīts. Es biju viņam vajadzīgs, lai nodrošinātu alibi. Es negribēju viņam to dot.”

“Un tagad?”

“Ilgāk es ar meliem nevaru dzīvot. Jūtu, ka man ir jāsaka patiesība.”

“Vai jūs un Konstantīns Demiriss satikāties tajā pēcpusdienā Akrokorintā?”

“Jā, tā ir taisnība.”

Tiesas zālē sacēlās troksnis. Delma nobālis piecēlās kājās. “Jūsu godība, es protestēju…”

“Protests noraidīts.”

Delma atslīga atpakaļ krēslā. Konstantīns Demiriss bija paliecies uz priekšu, un acis tam spīdēja.

“Pastāstiet man par to tikšanos. Vai tā bija jūsu ideja?”

“Nē! Tā bija Melīnas ideja. Viņa mūs abus izjokoja.” “Izjokoja? Kā?”

“Melīna man zvanīja un teica, ka viņas vīrs grib mani satikt manā medību mājā, lai apspriestu kādu biznesa jautājumu. Tad viņa piezvanīja Demirisam un teica tam, ka es esot lūdzis uz tikšanos viņu. Kad abi ieradāmies, mēs sapratām, ka mums nav par ko runāt.”

“Un tikšanās bija pēcpusdienas vidū, tajā pašā laikā, kad bija fiksēta Demirisa kundzes nāve?”

“Tā ir taisnība.”

“No Akrokorintas līdz piekrastes mājai ir četru stundu brauciens. Es uzņēmu laiku.” Napoleons Hotass skatījās uz zvērinātajiem. “Tātad nav iespējams, ka Konstantīns Demiriss varētu būt bijis Akrokorintā pulksten trijos un paspētu nokļūt atpakaļ Atēnās pirms septiņiem.” Hotass pagriezās pret Spirosu Lambrū. “Jūs esat zvērējis, Lambrū kungs. Vai tas, ko jūs nupat pateicāt tiesai, ir taisnība?”

“Jā. Lai Dievs man palīdz!”

Napoleons Hotass pagrieza savu krēslu pret zvērinātajiem.

“Dāmas un kungi,” viņš čērkstošā balsī teica, “ir tikai viens lēmums, ko jūs varat pieņemt.” Tie bija paliekušies uz priekšu, lai dzirdētu vārdus. “Nav vainīgs. Ja valsts būtu izvirzījusi apsūdzību, ka apsūdzētais ir kādu noalgojis, lai tas nogalinātu viņa sievu, tad vēl varētu būt vieta nelielām šaubām. Bet — gluži pretēji — visa šī lieta pamatojas uz liecībām, ka pats apsūdzētais bijis tajā istabā un ka viņš pats nogalinājis savu sievu. Mācītie tiesneši instruēs jūs, ka šajā tiesas prāvā ir jāpierāda divi galvenie elementi: motīvs un iespēja.”

“Nevis motīvs vai iespēja, bet motīvs un iespēja. Jurisprudencē tie ir kā Siāmas dvīņi — nedalāmi. Dāmas un kungi, apsūdzētajam varēja būt vai nebūt motīvi, bet šis liecinieks ir pierādījis bez šaubu ēnas, ka apsūdzētais nebija pat tuvumā nozieguma vietai, kad tas tika izdarīts.”

Zvērinātie bija prom četras stundas. Konstantīns Demiriss vēroja, kā tie ienāca atpakaļ tiesas zālē. Viņš izskatījās bāls un uztraucies. Hotass neskatījās uz zvērinātajiem. Viņš skatījās uz Konstantīna Demirisa seju. Demirisa aplombs un augstprātība bija zuduši. Viņš bija cilvēks, kas skatījās nāvei acīs.

Galvenais tiesnesis jautāja: “Vai zvērinātie ir pieņēmuši lēmumu?”

“Esam, jūsu godība.” Zvērināto priekšsēdētājs pacēla papīra lapu.

“Lūdzu, vai tiesas izpildītājs var dabūt lēmumu?”

Tiesas izpildītājs piegāja pie zvērinātajiem, paņēma papīra lapu un pasniedza to tiesnesim. Viņš atvēra papīra lapu un pacēla skatienu. “Zvērinātie uzskata apsūdzēto par nevainīgu.”

Tiesas zālē sacēlās elles troksnis. Cilvēki cēlās augšā, daži no tiem aplaudēja, daži svilpa.

Demirisa sejas izteiksme bija ekstāzes pārņemta. Viņš ievilka dziļu elpu, piecēlās un devās pie Napoleona Hotasa. “Jūs to izdarījāt,” viņš teica. “Es jums esmu daudz parādā.”

Hotass paskatījās tam acīs. “Vairs ne. Es tagad esmu ļoti bagāts, bet jūs esat nabags. Nāciet man līdzi, iesim to nosvinēt.”

Konstantīns Demiriss stūma Hotasa invalīda ratiņus cauri pūlim, garām reportieriem uz automašīnu stāvvietu. Hotass norādīja uz sedanu, kas bija novietots pie ieejas. “Mana mašīna ir tur.”

Demiriss aizstūma viņu līdz durvīm. “Vai jums šofera nav?” “Man tas nav vajadzīgs. Man šī mašīna ir speciāli ierīkota tā, ka es to varu pats vadīt. Palīdziet man tikt iekšā.”

Demiriss atvēra durvis un iecēla Hotasu vadītāja sēdeklī. Viņš salocīja invalīda ratiņus un ielika tos aizmugurējā sēdeklī. Demiriss iesēdās automobilī līdzās Hotasam.

“Jūs joprojām esat lieliskākais advokāts pasaulē,” Konstantīns Demiriss smaidīja.

“Jā.” Napoleons Hotass ieslēdza aizdedzi un sāka braukt. “Ko jūs, Kosta, tagad darīsiet?”

Demiriss izvairīgi atbildēja: “Gan jau kaut kā tikšu galā.” Ar simt miljoniem dolāru es varu uzcelt savu impēriju no jauna. Demiriss nosmējās. “Spiross būs ļoti nobēdājies, kad viņš atklās, kā jūs viņu apvedāt ap stūri.”

“Neko viņš tur nevar izdarīt,” Hotass apgalvoja. “Līgums, ko viņš parakstīja, dod viņam kompāniju, kas ir bez vērtības.”

Viņi devās uz kalnu pusi. Demiriss skatījās, kā Hotass pārvieto sviras, kas kontrolē gāzes pedāļus un bremzes. “Jūs ļoti labi to darāt.”

“Cilvēks iemācās darīt visu, ja ir nepieciešamība,” Hotass atbildēja. Viņi brauca augšā pa šauru kalnu celiņu.

“Kurp mēs dodamies?”

“Tur augšā man ir maza mājiņa. Mēs iedzersim glāzi šampanieša, un es izsaukšu taksometru, lai jūs aizved atpakaļ uz pilsētu. Ziniet, Kosta, es esmu daudz domājis. Viss, kas notika… Noelas nāve un Lerija Duglasa nāve. Un nabaga Stavross. Tas viss nebija naudas dēļ, vai ne?” Viņš pagrieza galvu, lai palūkotos uz Demirisu. “Tas viss bija naida dēļ. Naida un mīlestības. Jūs mīlējāt Noelu.”

“Jā,” Demiriss teica. “Es mīlēju Noelu.”

“Es ari viņu mīlēju,” Hotass teica. “Jūs to nezinājāt, vai ne?” Demiriss pārsteigts paskatījās. “Nē.”

“Un tomēr es palīdzēju jums viņu nogalināt. Es nekad to sev neesmu piedevis. Vai jūs sev esat piedevis, Kosta?”

“Viņa bija pelnījusi to, ko dabūja.”

“Domāju, ka beigās mēs visi saņemam, ko esam pelnījuši. Ir kaut kas, ko es neesmu jums pastāstījis, Kosta. Tas ugunsgrēks … visu laiku kopš tās ugunsgrēka nakts es ciešu nežēlīgas sāpes. Ārsti mani mēģināja salikt, bet tas nav īsti izdevies. Esmu pārāk sakropļots.” Viņš pagrūda sviru, kas palielināja mašīnas ātrumu. Viņi sāka braukt ātrāk pa līčloču ceļu, virzīdamies arvien augstāk un augstāk. Tālu lejā bija redzama Egejas jūra.

“Īstenībā,” Hotass aizsmacis teica, “mani moka tik lielas sāpes, ka mana dzīve patiešām nav vērta, lai to ilgāk dzīvotu.” Viņš atkal pagrūda sviru, un mašīna sāka braukt ātrāk.

“Samaziniet ātrumu,” Demiriss teica. “Jūs braucat pārāk…” “Esmu palicis dzīvs tik ilgi tikai jūsu dēļ. Esmu nolēmis, ka mums abiem jāizbeidz dzīve kopā.”

Demiriss pagriezās un paskatījās uz viņu šausmu pārņemts. “Par ko jūs runājat? Palēniniet ātrumu, cilvēk! Jūs nogalināsiet mūs abus.”

“Tā tas ir,” Hotass teica. Viņš atkal pagrūda sviru. Mašīna ar rāvienu traucās vēl ātrāk.

“Jūs esat traks!” Demiriss iesaucās. “Jūs taču esat bagāts. Jūs negribat mirt.”

Hotasa kroplās lūpas saviebās drausmīgā smaida imitācijā. “Nē. Es neesmu bagāts. Vai zināt, kurš ir bagāts? Jūsu draudzene — māsa Terēza. Es atdevu visu naudu Joanīnas klosterim.” Viņi traucās pret aklu ceļa līkumu pa stāvu kalnu ceļu. “Apstādiniet mašīnu!” Demiriss kliedza. Viņš mēģināja atņemt Hotasam stūri, bet tas bija neiespējami.

“Es došu jums visu, ko vēlaties!” Demiriss sauca.

Bet Hotass atbildēja: “Man ir tas, ko es gribu.”

Nākamajā mirklī viņi jau lidoja pāri klintij, lejā pa stāvo kalna nogāzi, mašīnai iztaisot grotesku nāves pirueti, līdz beidzot lejā tā ietriecās jūrā. Tad sekoja šaušalīga eksplozija un pēc tam dziļš mūžības klusums.

Sidnijs Šeldons

PUSNAKTS ATMIŅAS

Redaktore D.Avotiņa Korektores M.Starka un Z.Gražanska Mākslinieciskais redaktors V.Pārups Tehniskā redaktore V.Vasiļjeva Reģistrācijas apliecība Nr. 2-0136. Formāts 84x108/32. 9,5 iespriedi. Iespiesta Rīgas Paraugtipogrāfijā, Vienības gatve 11, LV 1004 Rīgā. Pasūt. Nr. 101928.

vSidnijs Seldons

Svešinieks

spogulī

vSidnijs Seldons

Svešinieks spogulī

Tas ir stāsts par Tobiju Tempļu, superzvaigzni un supernelieti, ko plašā televīzijas un kino skatītāju auditorija dievina. Tomēr pats viņš dzīvo noslēgti, sava aizdomīguma un neuzticēšanās dēļ norobežojies no īstām, cilvēciskām attiecībām.

Tas ir arī stāsts par Džillu Kāstlu, kas ieradusies Holivudā, lai kļūtu par superzvaigzni, taču atklāj, ka viņas vienīgā likme šajā spēlē ir pašas miesa.

Vientuļš vīrietis un ilūzijas zaudējusi meitene, kas sapņo par slavu un nes sevī drausmīgu noslēpumu. Plēsoņu pasaulē viņus vienu pie otra saista nežēlīga, visspēcīga mīla, kas reizē var izrādīties gan augstāka par cilvēcīgo, gan arī neiedomājami zemiska.

"Lasītājam ir bezgala grūti izturēt sasprindzinājumu. Grāmatas kulminācija ir satriecoša, nakts murgam līdzīgais scenārijs stindzinās asinis jebkura dzīslās… Šeldons lieliski stāsta šīs pasakas, ar vārdiem rīkodamies kā daždien burvis. Viņa darbi pārliecina ar stila izjūtu, nostrādātību, enerģiju. Šis autors izklaidējot vienmēr pamanās turēt lasītāju savā varā."

"Fort Worth Star Telegram"

vSidnijs

Soldons

Nekas nav mūžīgs

vSidnijs Šeldons

Nekas nav mužīgs

Romāna darbība noris laikposmā no 1990. līdz 1995. gadam.

Romānam ir tā sauktā gredzenveida kompozīcija — ias sākas un beidzas ar tiesas prāvu pret jaunu, spējīgu slimnīcas ārsti, kura tiek apsūdzēta par eitanāzijas (bezcerīgi slima pacienta nomirdināšanas) izdarīšanu, turklāt it kā ar viltu iegūstot mirušā pacienta atstāto mantojumu. Šī ir ar diezgan labu gaumi veidota kriminālintriga, kas atrisinās tikai pašās romāna beigās.

Galveno daļu romānā aizņem literāro varoņu dzīves un darba gaitas līdz minētajai tiesas prāvai. Darbība risinās ārstu aprindās. Peidža Teilore līdz ar divām citām jaunām ārstēm pēc augstskolas beigšanas tiek norīkota darbā uz slimnīcu. Tur notiekošais aprakstīts ļoti spraigi, saistoši, neskatoties uz to, ka diezgan detalizēti palaikam aprakstītas medicīnas iestādes ikdienas norises. Iepazīstinot ar centrālajām personām, autors sniedz arī tālākas atkāpes pagātnē, kas ļauj labāk izprast šo cilvēku rakstura un uzvedības veidošanās apstākļus. Šeldons šajā romānā daudz uzmanības veltī ari varoņu mīlestības un intīmo attiecību attēlošanai. Dažas seksa ainas aprakstītas diezgan detalizēti, tomēr tās nespēj jūtami mazināt labo iespaidu par romānu kā ļoti saistošu, interesantu un aizraujošu lasāmvielu. Lasītāju interesi Šeldons prot noturēt līdz pat pēdējai lappusei.

vSidnijs

Seldons

Ja rītdiena pienāks

vSidnijs Seldons

Ja rītdiena pienākas

…Viņai prātā vairs bija tikai viena doma — atriebība. Viņa liks tiem samaksāt. Visiem pēc kārtas. Viņa nezināja, kā, bet bija pārliecināta, ka atriebsies. ''Rītdien,” viņa domāja. "Ja rītdiena pienāks."

"Treisija skatījās, kā policijas mašīna pazuda tumsā. Viņu pārņēma milzīga atvieglojuma sajūta. Treisija uzģērba savu melno apmetni un atstāja māju pa parādes durvīm, uzmanīgi pieslēgusi signalizāciju. Tikai pēc tam viņa saprata, cik pārdroši bija rīkojusies. Treisija sāka ķiķināt, un šī ķiķināšana pārauga saraustītos, nevaldāmos smieklos. Viņa smējās, līdz asaras sāka ritēt lejup pa seju. Pirmo reizi gada laikā viņa smējās. Sajūta bija brīnišķīga."

"Šis darbs neliks vilties saviem faniem. "Ja rītdiena pienāks" ir valdzinoša grāmata, lasītājus pievilina skaistā varone, kura pastāvigi dzīvo uz briesmu robežas… Šeldonam ir paradums vienlaicīgi apburt un šokēt savus lasītājus. Visu to viņš dara vienlīdz labi grāmatā "Ja rītdiena pienāks"."

"United Press International"

vSidnijs Šeldons

Viņpus

pusnaktij

vSidnijs

Seldons

Viņpus pusnaktij

lielisks romāns par kvēlu juteklību un satriecošu ļaunumu. Pēc tā veidotā filma kļuvusi par ekrāna sensāciju.

Romāns par

•    skaistu franču aktrisi, kuru viņas kaislība un atriebības alkas no Parīzes ielām aizved uz visvarena miljardiera guļamistabu…

•     visvarenu grieķu magnātu, kurš nekad nepiedod pāridarījumu…

•   skaistu kara varoni, kuru prom no sievas aizvilina neatvairāma sieviete…

•      nevainīgu meiteni, kuras sapnis par mīlestību pārvēršas par baiļpilnu murgu… Parīze un Vašingtona, Holivuda un Grieķijas salas — šeit risinās dramatisma pilnā vēstījuma notikumi, kuros iesaistītas četru cilvēku dzīves.

vSidnijs Seldons

Intrigante

Romānā "Intrigante" viss sākas pagājušā gadsimta beigās Dienvidāfrikā, kur no visām pasaules malām saradušies dimantu drudža pārņemtie vīri. Daži no viņiem kļūst par miljonāriem. Citu miesas aprij tuksneša maitu ērgļi. No Skotijas atbraukušais jaunietis savā ceļā uz dimantiem sastop gan maitu ērgļus, gan haizivis, bet visļaunākais izrādās cilvēks…

Romāna darbības vietas mainās tikpat strauji kā varoņu likteņi. Pēc tuksneša — grezni savrupnami, pēc biznesmeņu kabinetiem — nēģeru būdas. Daudz kaislīgu cilvēku, kas vienlīdz aizrautīgi nododas gan milestibai, gan atriebībai. Daudz notikumu — streiks dimantu raktuvēs, izbēguša noziedznieka meklēšana, slepkavība šaurā ģimenes lokā…

Content

Šeldons Sidnijs Pusnakts atmiņas

PROLOGS

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

septītā nodaļa

ASTOTĀ NODAĻA

DEVITA NODAĻA

DESMITĀ NODAĻA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODAĻA

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

PIECPADSMITĀ NODAĻA

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

DIVDESMITĀ NODAĻA

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

DIVDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

TRĪSDESMITĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT OTRĀ NODALA

TRĪSDESMIT TREŠĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT CETURTĀ NODAĻA. EPILOGS

Sidnijs Šeldons