Konelijs Maikls

Putnubiedēklis

MAIKLS KONELIJS

putnubiedēklis

.

Pirmā nodaļa FERMA

Kārvers staigāja šurpu un turpu pa kontroles telpu, vērodams četrdesmitnieku. Acu priekšā taisnās, kārtīgās rindās stiepās torņi. Tie klusi, darbīgi zumēja. Pat zinādams visu priekšvēsturi, Kārvers gribot negribot apbrīnoja zinātni, kas tos radījusi. Tik daudz tik šaurā laukumiņā. Ik dienas viņam garām traucās nevis datu straume, bet gan zibenīgi, nevaldāmi datu plūdi. Un turpat acu priekšā tie krājās augstās tērauda konstrukcijās. Viņam atlika vien pasniegties un izvēlēties. Gluži kā zelta skalošanas procesā.

Tikai vieglāk.

Viņš pārskatīja galvenos temperatūras mērinstrumentus. Serveru telpā viss bija ideālā kārtībā. Viņš pievērsās zemāk izvietotajiem darbstacijas ekrāniem sev priekšā. Pašreizējo projektu plecu pie pleca izstrādāja visi trīs inženieri. Kārvera prasme un gatavība bija novērsusi uzlaušanas mēģinājumu. Tagad sekos atmaksa.

Iespējamais iebrucējs gan nevarēja caururbt fermas sienas, taču bija ik uz soļa atstājis savus nospiedumus. Kārvers smaidīdams vēroja, kā vīri uzlasa "drupačiņas", izseko IP adresi cauri trafika mezgliem un uzsāk negantu pakaļdzīšanos. Drīz viņš noskaidros, kas ir šis pretinieks, kura uzņēmuma labā strādā, ko viņš meklējis un kādu labumu cerējis gūt. Un tad Kārvers atriebdamies dos triecienu, nelaimīgo censoni sadragājot pīšļos un putekļos. Žēlastību Kārvers neizrādīja. Nekad.

Virs galvas iepīkstējās trauksmes signāls.

-   Ekrāni! Kārvers norādīja.

Trīs jaunekļi darbstacijās vienā acumirklī ievadīja komandas, kas apslēpa viņu darbu apmeklētājiem. Kontroles telpas durvis atvērās, un ienāca Makginiss kopā ar uzvalkā tērpušos vīrieti, kuru Kārvers nekad nebija redzējis.

-   Šī ir mušu kontroles telpa, un pa logiem jūs redzat to, ko mēs dēvējam par "priekšējo četrdesmitnieku", Makginiss klāstīja. Te ir mūsu kopvietošanas centrs. Jūsu kompānijas dati galvenokārt tiks glabāti šeit. Te ir četrdesmit torņi, kuros izvietots teju tūkstotis īpašo serveru. Protams, vieta būtu ari citiem. Vietas mums nepietrūkst nekad.

Vīrietis uzvalkā domīgi pamāja.

-    Par vietu man galva nesāp. Mūsu lielākās bažas ir drošība.

-Jā, tieši tādēļ mēs ienācām šajā telpā. Es gribēju jūs iepazīstināt ar Vesliju Kārveru. Veslijs pilda vairākus pienākumus. Viņš ir mūsu galvenais tehnoloģiju speciālists, kā arī galvenais draudu atvairīšanas inženieris un datu centra projektētājs. Viņš jums varēs izstāstīt visu, ko vēlaties zināt par kopvietošanas drošības jautājumiem.

"Kārtējais cirks." Kārvers paspieda uzvalkā ģērbtā vīrieša roku. Tas nosauca savu vārdu: Deivids Vaiets no Sentluisas advokātu biroja "Mersers un Gisals". Viss liecināja par iestērķelētu baltu kreklu un tvīda pasauli. Kārvers pamanīja uz vīrieša kaklasaites gaļas mērces traipu. Makginiss visus apmeklētājus mēdza vest pusdienās uz Rosie's Barbecue.

Kārvers noskaitīja galvā iekalto pantiņu, izstāstot visu un neaizmirstot ne vārda no tā, ko advokāts zīda zeķēs gribētu dzirdēt. Vaiets bija atbraucis nogaršot īpašo bārbekjū un pārliecināties par pienācīgu uzcītību. Viņš atgriezīsies Sentluisā, ziņos par redzētā iespaidīgumu un izteiks savu viedokli ja vien birojs grib turēties līdzi straujajam tehnoloģiju un laika pārmaiņām, šī būtu laba izvēle.

Un Makginiss būs ticis pie vēl viena klienta.

Runādams Kārvers nemitīgi prātoja par iebrucēju, kuru tobrīd vajāja. Tas atrodas netālu un pat negaida atbildes triecienu, kas jau ir ceļā. Kārvers ar saviem jaunajiem mācekļiem siros pa viņa banku kontiem, nozags viņa personas datus un darba datorā noglabās fotogrāfijas, kurās redzami pieauguši vīrieši izvarojam astoņgadīgus zēnus. Tad viņš uzrīdīs datoram vairošanās vīrusu. Nespēdams no tā tikt vaļā, iebrucējs izsauks speciālistu. Fotogrāfijas nāks gaismā, un tiks iesaistīta policija.

Iebrucējs būs padarīts nekaitīgs.

-    Veslij? Makginiss pārtrauca Kārvera pārdomas. Uzvalkā tērptais bija uzdevis jautājumu. Kārvers jau bija paguvis aizmirst viņa vārdu.

-    Kā, lūdzu?

-   Misters Vaiets jautā, vai kopvietošanas centrs kādreiz ir uzlauzts.

Makginiss smaidīja, atbildi jau zinādams.

-    Nē, ser, pie mūsu datiem neviens nav piekļuvis. Vaļsirdīgi runājot, daži mēģinājumi ir bijuši, taču nesekmīgi, un tiem bija katastrofālas sekas.

Vaiets rāmi palocīja galvu.

-    Mēs pārstāvam Sentluisas sabiedrības krējumu, viņš bilda. Dokumentu drošība un klientu saraksts mūsu darbā ir ārkārtīgi nozīmīgs. Tieši tālab es ierados šeit personīgi.

"Jā, un arī tālab, lai paviesotos striptīza klubā, kurp tevi aizveda Makginiss," nodomāja Kārvers, taču skaļi neko neteica. Viņš tikai pasmaidīja, lai arī bez sirsnības. "Labi, ka Makginiss atgādināja šī franta vārdu."

-    Esiet bez bažu, mister Vaiet, speciālists mierināja. Jūsu raža šajā fermā būs drošās rokās.

Vaiets pasmaidīja.

-   Tieši to es ilgojos dzirdēt, viņš atzina.

Otrā nodaļa SAMTA ZĀRKS

V isu acu skatienu pavadīts, es izgāju no Kramera kabineta un cauri ziņu dienesta telpai devos atpakaļ uz savu darbavietu. Ciešie skatieni šķita krietni paildzinām manu gājienu. "Vilka pases" parasti izsniedza piektdienās, un visi noģida, ka es nupat esmu dabūjis ziņu. Tiesa, mūsdienās tās vairs nesauca par "vilka pasēm", bet gan par ŠS štatu samazinašanas veidlapam.

Redzot, ka atlaists ir cits, visi izjuta sīku atvieglojumu, ko caurvija sīks satraukums, jo neviens nav pasargāts. Ikvienu varēja izsaukt nākamo.

Paejot garām uzrakstam "Pilsētas ziņas" un dodoties uz darba telpu, es vairījos uz kādu palūkoties. Iegājis savā nodalījumā, es noslīgu krēslā un pazudu no apkārtējo acīm kā karavīrs, kas sakņūp ierakumos.

Jau pēc mirkļa iedžinkstējās tālrunis. Ekrānā bija lasāms mana drauga Lerija Bērnārda vārds. Viņš strādāja tikai divu nodalījumu attālumā, taču labi saprata ja nāktu šurp, tā būtu nepārprotama zīme pārējiem ziņu dienesta darbiniekiem pulcēties ap mani un uzdot jautājumu, kas visiem bija uz mēles. Reportieriem tīk strādāt šādi baros.

Es uzliku austiņas un atsaucos.

-   Čau, Džek, draugs sveicināja.

-   Čau, Lerij, es atsaucos.

-Nu?

-Kas?

-   Ko Krāms gribēja?

Ar to Lerijs bija domājis galvenā redaktora vietnieku Ričardu Krāmeru, kuram iesauka dota pirms vairākiem gadiem laikā, kad Krāmers vēl bija ziņu redaktors un viņam vairāk rūpēja reportieru sagādātās informācijas kvantitāte, nevis kvalitāte. Ar laiku radās arī citas iesaukas, atvasinātas no viņa pilnā vai saīsinātā vārda.

-   Tu labi zini, ko viņš gribēja. Es dabūju uzteikumu. Mani izliek uz ielas.

-   Velns un elle, tevi izlingoja no darba!

-   Tieši tā. Tikai ņem vērā, ka mūsdienās to sauc par piespiedu atsijāšanu.

-   Vai tev mantiņas jālasa jau tagad? Es varu palīdzēt.

-   Nē, man ir divas nedēļas laika. Divdesmit septītais maijs, un manis vairs nav.

-    Divas nedēļas? Kā tā?

Lielākā daļa ŠS upuru bija jāaiziet bez kavēšanās. Šāds lēmums tika pieņemts pēc tam, kad viens no pirmajiem štatu samazināšanas upuriem drīkstēja palikt darbā līdz pēdējās algas dienai. Visu beidzamo laiku darbinieki redzēja viņu nēsājam līdzi, mētājam, svaidām, spaidām tenisa bumbiņu. Neviens neattapa, ka ik dienu tā ir cita bumbiņa. Katras darbdienas beigās viņš nolaida bumbiņu tualetes podā. Aptuveni nedēļu pēc viņa aiziešanas caurules izrādījās pilnīgi aizsprostotas, un sekas bija postošas.

-    Man ļāva palikt divas nedēļas, ja piekrītu apmācīt to, kas nāks manā vietā.

Lerijs brīdi klusēja, apcerēdams, kāds pazemojums jāpārcieš tam, kurš apmāca savu aizstājēju. Taču man tā bija divu nedēļu alga nauda, kuru es nesaņemtu, ja nepiekristu piedāvājumam. Turklāt šīs divas nedēļas man sniedza iespēju pienācīgi atvadīties no visiem ziņu dienesta darbiniekiem un reportieriem, kuri bija to pelnījuši. Pēc maniem uzskatiem, apsardzes pavadībā iziet pa durvīm ar kartona kastē sakrautām personiskajām mantām būtu vēl pazemojošāk. Biju pārliecināts, ka mani novēros pieskatīs, lai nenesu uz darbu tenisa bumbiņas. Taču satraukties nevajadzēja. Tāda atriebība nebija manā stilā.

-    Un viss? Vairs neko tev neteica? Divas nedējas, un cauri?

-    Krāms paspieda man roku, paziņoja, ka esmu simpātisks puisietis un man derētu izmēģināt laimi televīzijā.

-    Ak vai! šovakar vajadzēs piedzerties.

-    Pilnīgi noteikti.

-    Zini, tas nav taisnīgi.

-    Pasaulē nekas nav taisnīgi, Lerij.

-    Kas būs tavā vietā? Tam vismaz ir cerība noturēties darbā.

-    Endžela Kuka.

-   Nav brīnums. Policistiem viņa patiks.

Lerijs bija mans draugs, bet tobrīd man negribējās ar viņu runāt, jo nācās domāt par nākotni. Izslējies taisni, es paraudzījos pāri četras pēdas augstajām nodalījuma sienām. Neviens uz manu pusi neskatījās. Es pievērsos redaktoru kabinetu stikla sienām. Krāmera kabinets atradās pašā stūrī, un tā īpašnieks stāvēja, vērodams ziņu telpu. Kad mūsu acis sastapās, viņš aši pagriezās uz citu pusi.

-    Ko tu iesāksi? Lerijs apvaicājās.

-   Neesmu par to domājis, bet tagad gan sākšu. Kurp tu gribētu iet? Uz Big Nang's vai Short Stop?

-    Uz Short Stop. Big Wang's apmeklēju jau vakar.

-    Labi, tad tiksimies tur.

Es jau dzīros beigt sarunu, bet Lerijs paguva izgrūst:

-    Vēl viens jautājums. Vai viņš neminēja, cik vēl plānots atlaist?

Skaidrs. Lerijs alka noskaidrot savas izredzes izdzīvot šajā beidzamajā biznesa asins nolaišanas piegājienā.

-    Kad iegāju, Krāmers sāka klāstīt, ka man gandrīz paveicies un cik grūti esot izvēlēties pēdējo. Es esot deviņdesmit devītais.

Pirms diviem mēnešiem laikraksts bija paziņojis lai samazinātu izmaksas un iepriecinātu mūsu korporācijas dievus, redak-

cijā tiks atlaisti simts darbinieki. Ļāvu Lerijam bridi apsvērt, kurš varētu būt simtais, un pats tikām vēlreiz uzmetu skatienu Krāmera kabinetam. Galvenā redaktora vietnieks joprojām stāvēja aiz stikla sienas.

-Tad dodu tev trenera padomu, Lerij. Neslien galvu augšup. Virs ar cirvi šajā brīdī stāv aiz stikla sienas un meklē simto numuru.

Es piespiedu atvienošanas pogu, taču austiņas nenoņēmu. Jācer, ka tas kavēs citus ziņu dienesta darbiniekus man tuvoties. Man nebija šaubu, ka Lerijs Bērnārds tūliņ izklāstīs pārējiem reportieriem par manu atsijāšanu piespiedu kārtā, un visi sapulcēsies man izteikt līdzjūtību. Man bija jākoncentrējas un jāpabeidz īsais raksts par aizdomās turamā arestu pasūtījuma slepkavības lietā, ko izmeklēja Losandželosas policijas Laupīšanas un slepkavību nodaļa. Pēc tam es varēšu pazust no ziņu dienesta telpas, doties uz bāru un pacelt glāzi par to, kā beigusies mana karjera dienas avīzē. Citāds iznākums nebija gaidāms. Mūslaikos nevienam laikrakstam nav vajadzīgs vairāk nekā četrdesmit gadus vecs policijas ziņu reportieris, ja pieejams neizsmeļams lēta darbaspēka krājums tādi mazgadīgie Dienvidkalifornijas universitātes, Medila žurnālistikas skolas un Kolumbijas universitātes beidzēji kā Endžela Kuka. Gan drukāto laikrakstu industrijas, gan mans laiks bija galā. Mūsdienās pirmajā vietā bija internets, ik stundu augšupielādēti tiešsaistes izdevumi un emuāri, televīzijas produkcija un tvitera atjauninājumi, notikumu saglabāšana tālruņa aparātā, nevis piezvanīšana. Rīta avīzei varbūt drīz dos nosaukumu "Novēlojusies Doma", jo it viss, ko tajā nodrukās, jau iepriekšējā vakarā būs izvietots tīmeklī.

Austiņā ietrinkšķējās tālruņa signāls, un es jau grasījos minēt, ka mana bijusī sieva padzirdējusi jaunumus un zvana no Vašingtonas biroja, taču ekrānā vīdēja uzraksts "Samta zārks". Biju spiests atzīties, ka jūtos šokēts. Es sapratu, ka Lerijs nevarēja tik aši apziņot visus. Negribīgi nospiedu savienošanas pogu. Zvanitājs bija Dons Gudvins pašiecelts L. A. Times sargsuns un iekšējo notikumu hronists.

-    Nupat uzzināju, viņš iesāka. •

-    Kad?

-   Nupat.

-    Kā? Mani pašu informēja vien pirms piecām minūtēm.

-    Liecies mierā, Džek. Tu labi zini, ka es nedrīkstu stāstīt. Taču jūsu kantorī man ir noklausīšanās ierīces. Tu nule iznāci no Krāmera kabineta. Un tu esi iekļauts "trīsdesmitnieku sarakstā".

Tajā ietilpa redakcijas darbinieki, kuri gadu gaitā atlaisti izdevumu samazināšanas dēļ. Ar zīmi "-30-" žurnālisti savulaik norādīja raksta beigas. Arī pats Gudvins bija šajā sarakstā. Strādādams L. A. Times, viņš straujiem soļiem devās redaktora krēsla virzienā, bet īpašnieka maiņa izraisīja ari pārmaiņas finanšu filosofijā. Iebildis pret priekšlikumu strādāt vairāk un saņemt mazāk, viņš dabūja cirtienu zem ceļiem un galu galā bija viens no pirmajiem, kas aizgāja ar prāvu kompensāciju kabatā. Tas notika tais laikos, kad priekšniecība vēl piedāvāja ievērojamu summu visiem, kuri aizies no uzņēmuma paši, vēl pirms tam, kad mediju uzņēmums, L. A. Times īpašnieks, iesniedza prasību par tiesisko aizsardzību maksātnespējas gadījumā.

Par saņemto naudu Gudvins izveidoja interneta vietni un tīmekļa žurnālu, kur rakstīt par visiem notikumiem L. A. Times redakcijā. Viņš to nosauca par "Samta zārku" kā drumu atgādinājumu par laikraksta agrākajām dienām, kad tā bija patīkama darbavieta, kurā varēja viegli iegrimt un palikt līdz pat nāves dienai. Taču nemitīgās īpašnieku un vadības maiņas, atlaišanas, rūkošais kolektīvs un budžets panāca to, ka darbavieta aizvien vairāk atgādināja priežkoka kasti. Un Gudvins nekavējās celt gaismā katru šā kritiena soli, ij pareizu, ij kļūmīgu.

Viņa tīmekļa žurnāls tika atjaunots vai ik dienas, un to dedzīgi un paslepeni lasīja viss ziņu dienesta kolektīvs. Tiesa, man gan bija nojauta, ka cilvēkiem ārpus biezajām, sprādziendrošajām L. A. Times redakcijas sienām tas ir vienaldzīgi. L. A. Times devās pa visas valsts žurnālistikas taciņu, un tas nebija nekas īpašs. Pat Nav York Bj God Times sajuta sabiedrības attieksmes maiņu, jo cilvēki ziņu un reklāmas meklējumos aizvien biežāk pievērsās internetam. Jaunumi, par kuriem tīmeklī rakstīja Gudvins un zvanīja man, nebija vairāk vērti kā krēslu rindu kārtošana uz "Titānika" klāja.

Taču pēc divām nedēļām man no tā nebūs ne silts, ne auksts. Mana dzīve turpinājās, un prātā jau zagās iecere pabeigt iesākto dumjo daiļliteratūras romānu, kas mētājās mājās kādā atvilktnē. Līdzko pārradīšos, izvilkšu manuskriptu dienas gaismā. Biju parēķinājis, ka no ietaupījumiem varēšu dzīvot vismaz pusgadu un pēc tam nepieciešamības gadījumā ieķīlāšu īpašumu un pārtikšu no hipotēkas, lai gan īpašuma vērtība pēdējā laikā kritusies. Es varētu ari pārdot automašīnu un taupīt degvielu, iegādājoties kādu no tiem konservu kārbai līdzīgajiem hibrīdmotora automobiļiem, kurus vietējie tā iecienījuši.

Sāku jau saskatīt atlaišanas pozitīvās puses un iespējas. Dziļi sirdī katrs žurnālists alkst būt romānists. Tāda ir atšķirība starp mākslu un arodu. Ikviens rakstnieks vēlas, lai viņu uzskata par mākslinieku, un es jau grasījos izmēģināt roku šajā arodā. Tas pusgatavais romāns, kas klājās putekļiem manā rakstāmgaldā un kura sižetu es pat īsti labi neatcerējos, bija mana iespēja.

-   Vai tu ej prom jau šodien? Gudvins vaicāja.

-    Ne. Man piedāvāja pastrādāt vēl pāris nedēļu, ja piekritīšu apmācīt cilvēku, kas stāsies manā vietā. Es piekritu.

Velns, cik cēls piedāvājums! Vai tad tāds jēdziens kā pašcieņa jūsu pusē vairs nepastāv?

-   Zini, tā tomēr labāk, nekā jau šodien iziet pa durvīm ar kartona kasti rokās. Divu nedēļu alga ir un paliek divu nedēļu alga.

-   Vai tas, tavuprāt, ir godīgi? Cik ilgi tu tur nostrādāji? Sešus vai septiņus gadus? Un tev piedāvā divas nedēļas?

Viņš pūlējās no manis izvilināt kādu niknuma pilnu teikumu, ko varētu izmantot. I'ats biju reportieris zināju, kā jāstrādā. Viņš tiecās iegūt kādu sulīgu izteicienu, kuru varētu nocitēt savā tīmekļa žurnālā. Taču es neuzķēros. Es paskaidroju Gudvinam, ka "Samta zārkam" savas gaitas nekomentēšu vismaz tik ilgi, kamēr neesmu pavisam sarāvis saites ar darbavietu. Šāda atbilde Gudvinu neapmierināja, un viņš centās izspiest no manis kaut vārdu, bet tad signāls austiņās vēstīja, ka zvana kāds cits. Numura vietā ekrāniņā vīdēja vairāki X simboli. Tas liecināja, ka zvanīts caur komutatoru un zvanītājam nav zināms mans numurs. Ziņu dienesta telefoniste Lorīna no savas kabīnītes varēja redzēt, ka es jau esmu aizņemts, tātad viņas lēmums pārsūtīt zvanu, nevis pierakstīt informāciju nozīmēja vienīgi to, ka zvanītājs ir pārliecinājis viņu par sarunas svarīgumu.

-   Klau, Don, es sacīju Gudvinam, nekādu komentāru nebūs, bet tagad man zvana citi.

Es nospiedu taustiņu, pirms viņš vēl trešo reizi izmēģināsies noskaidrot manu situāciju darba tirgū.

-    Runā Džeks Makevojs, es sacīju, pārslēdzis sarunu. Klusums. Hallo? Runā Džeks Makevojs. Kā varu jums palīdzēt?

-   Makevoj? Kad jūs tur beigsit melst, Makevoj?

Varat uzskatīt, ka esmu aizspriedumains, taču uzreiz nopratu, ka zvanītāja ir slikti izglītota tumšādaina sieviete.

-    Kas zvana?

-Jūs, Makevoj, tai savā avīzē nestāstāt patiesību!

Žēl, ka tā vairs nav mana avīze.

-    Kundze, ja vēlaties pateikt, kas jūs esat un par ko gribat sūdzēties, es jūs uzklausīšu. Pretējā gadījumā es…

-    Viņi tagad apgalvo, ka Manso ir pieaugušais! Kas tās par muļķībām! Viņš nekādu slampu nav nobeidzis!

Acumirklī es sapratu, kas šis ir par zvanu. Zvans, kas apliecina kāda "nevainīgumu". Māte vai draudzene, kas par visu varu grib iegalvot, cik aplams bijis mans raksts. Tādi cilvēki man zvanīja vienā laidā tiesa, ilgi tā vairs nebūs. Samierinādamies es apņēmos pabeigt šo sarunu pieklājīgi un pēc iespējas drīzāk.

-    Kas ir Manso?

-    Mans So! Mans dēls Alonso! Viņš itin nemaz nav vainīgs un ari pieaudzis nav!

Bija skaidrs, ka tieši tā viņa teiks. Protams, ka viņš nav vainīgs. Neviens nezvana pastāstīt, cik labi esmu uzrakstījis un cik policija visu sapratusi pareizi, un ka viņu dēls, vīrs vai draugs ir pastrādājis noziegumu. Neviens nezvana no cietuma, lai atzītos. Visi ir nevainīgi. Taču zvanītājas nosauktais vārds gan man nebija pazīstams. Es noteikti nebiju rakstījis par cilvēku vārdā Alonso.

-    Kundze, vai jūs esat pārliecināta, ka vēlaties runāt tieši ar mani? Man šķiet, ka es par Alonso neesmu rakstījis.

-    Rakstijāt gan! Es te redzu jūsu vārdu. Jūs rakstāt, ka viņš iebāzis to sievišķi bagāžniekā, un tās, zināt, ir pilnīgākās stulbības!

Man beidzot kļuva skaidrs. Pagājušajā nedēļā automašīnas bagāžniekā atrastais līķis. Rakstam avīzē bija atvēlētas sešas collas laukuma, jo nevienam reportierim par to nebija īpašas intereses. Mazgadīgs narkotiku tirgotājs nožņaudzis kādu savu klienti un nobēdzinājis līķi viņas automašīnas bagāžniekā. Lai arī starprasu noziegums, nodaļas vadībai tas šķita mazsvarīgs, jo upuris lietoja narkotikas. Laikraksts bija nostūmis malā gan viņu pašu, gan slepkavu. Ar cilvēku, kurš brauc uz Losandželosas dienvidiem heroīna vai kreka meklējumos, var notikt jebkas. Žēlastību no laikraksta redaktora tāds neizpelnīsies. Tādiem notikumiem daudz vietas nepienākas. Sešas collas kādā lapā šie cilvēki nebija vairāk vērti un ne uz ko citu cerēt nevarēja.

Es attapu, ka nezinu tādu Alonso, jo rakstā viņš ne reizi nebija nosaukts vārdā. Aizdomās turamais bija sešpadsmit gadus vecs, un policisti neizpauda nepilngadīgu arestēto vārdus.

Pārskatījis avīžu kaudzīti, kas krājās uz mana rakstāmgalda labajā pusē, es divas nedēļas vecā otrdienas izdevumā atradu meklēto pilsētas ziņu sadaļu. Atšķīru ceturto lappusi un pārlasīju rakstu. Tas bija tik īss, ka autora vārds bija norādīts nevis atsevišķā rindiņā, bet uzreiz aiz teksta. Ja tā nebūtu, sieviete nebūtu man piezvanījusi. Kā man laimējies!

-   Tātad Alonso ir jūsu dēls, un viņu arestēja svētdienā pirms divām vai trim nedēļām par Denīzas Bebitas slepkavību. Vai tiesa?

-    Es tak teicu, ka tās ir galīgākās blēņas!

-   Jā, bet mēs runājam par vienu un to pašu notikumu, vai ne?

-    Pareizi. Un kad jūs uzrakstīsiet tā, kā īstenībā ir?

-    Un īstenībā jūsu dēls nav vainīgs.

-    Kā tad! Jūs iedrukājāt nepareizi, un tagad viņš tiek uztaisīts par pieaugušo, bet viņam ir tikai sešpadsmit. Kāpēc ar puiku tā apietas, ko?

-    Kāds ir Alonso uzvārds?

-   Vinslovs.

-   Alonso Vinslovs. Un jūs būtu misis Vinslova?

-    Nē! sieviete aizvainoti atcirta. Jūs tagad ielīksiet manu vārdu avīzē ar visiem tiem izdomājumiem?

-    Nē, kundze. Es tikai gribu zināt, ar ko man tas gods runāt. Tas arī viss.

-    Vanda Sesemsa. Negribu ij redzēt savu vārdu jūsu lapelē! Jūs tik' uzrakstiet patiesību, ja? Saukdami viņu par slepkavu, jūs maitājat viņa labo slavu.

Izteikumu "labā slava" mēdza piesaukt visi, kas tiecās panākt labojuma publicēšanu laikrakstā. Pārskrienot ar acīm paša rakstam, es ar pūlēm novaldījos nesmējies.

-    Misis Sesemsa, es uzrakstīju, ka viņš ir arestēts par slepkavību. Tie nav meli. Nekā nepareiza es neredzu.

-    Viņu arestēja gan, bet viņš nav vainīgs. Puika ij mušai pāri nenodarītu.

-    Policija stāsta, ka pirmoreiz viņš arestēts divpadsmit gadu vecumā par narkotiku tirgošanu. Vai ari tie ir meli?

-    Puika stāv ielu stūros, jā, bet tas nenozīmē, ka viņš iet un galē kādu nost. Viņam tagad piešūs lietu, bet jūs aiztais' acis un drukā visu, ko jums liek priekšā.

-    Policija apgalvo, ka viņš ir atzinis savu vainu. Viņš esot nogalinājis to sievieti un ielicis līķi bagāžniekā.

-   Jupis rāvis, kā melots! Neko tādu viņš nav darījis.

Netapa skaidrs, vai zvanītāja ar to domājusi slepkavību vai

atzīšanos, taču man bija jābeidz saruna, jo monitorā redzēju, ka

mani gaida sešas elektroniskā pasta vēstules. Tās atnākušas kopš brīža, kad izgāju no Krāmera kabineta. Digitālās maitu lijas jau riņķoja man virs galvas. Gribēju pabeigt sarunu un nodot to un visu pārējo Endželai Kūkai. Lai viņa tiek galā ar visiem dullajiem, nepareizi informētajiem un nezinošajiem zvanītājiem. Lai viss sabrūk viņai pār galvu.

-    Labi, misis Vinslova, es…

-   Sesemsa, es jums sacīju! Re, kā jūs mūžīgi visu jaucat!

Tur nu viņai taisnība. Es brīdi paklusēju un tad ierunājos:

-    Es atvainojos, misis Sesemsa. Esmu visu pierakstījis un vēlāk izpētīšu materiālus. Ja redzēšu ko publicēšanas vērtu, es jums piezvanīšu. Taču pagaidām vēlu veiksmi un…

-    Nekā nebija.

-    Kas nebija?

-   Jūs man nepiezvanīsit!

-    Es taču solīju piezvanīt, ja…

-   Jūs pat nepaprasījāt manu numuru! Jums nospļauties! Tāds pats muldoņa un mērglis kā visi pārējie! Bet mans puika sēdēs cietumā, lai gan neko nav izdarīj's!

Sieviete nometa klausuli. Apdomādams viņas pārmetumus, es bridi sēdēju nekustīgi, bet tad nosviedu pilsētas ziņu sadaļu atpakaļ kaudzē. Palūkojos uz piezīmju grāmatiņu, kas bija novietota priekšā klaviatūrai. Es nebiju neko pierakstījis, un arī šajā aspektā sieviete nemaldījās.

Atgāzies krēslā, es pārlaidu skatienu savas šaurās darbavietas iekārtojumam. Rakstāmgalds, dators, tālrunis un divi ar mapēm, piezīmju grāmatiņām un laikrakstiem piebāzti plaukti. Sarkana vārdnīca ādas vākos, tik veca un nolietota, ka vārds Nebster's no muguriņas jau izdzisis. To man bija uzdāvinājusi māte, kad es atzinu savu vēlmi kļūt par rakstnieku.

Tas bija viss, kas man atlicis pēc divdesmit žurnālistikā pavadītiem gadiem, šī vārdnīca bija vienīgais, ko paņemšu līdzi pēc tam, kad divas nedēļas bus apritējušas.

-   Sveiks, Džek.

Izrauts no apceres, es pagriezos un pacēlu acis, uzlūkodams Endželas Kūkas mīlīgo sejiņu. Mēs nebijām pazīstami, lai gan dzirdējis par viņu biju jaunā sieviete nesen beigusi kādu augsta līmeņa skolu. Tādas mēdz dēvēt par mobilajiem žurnālistiem, kas veikli prot sniegt informāciju, izmantojot jebkādas elektroniskās ierīces. Viņa prot pārraidīt tekstu un fotogrāfijas interneta vai drukātajai avīzei, video vai audio materiālu televīzijai un radio. Tas ikvienam mācīts skolā, taču praksē viņa bija pilnīga zaļknābe, droši vien saņēma piecsimt dolāru nedēļā mazāk nekā es, un tādēļ viņas vērtība, pēc uzņēmuma vadības uzskatiem, bija lielāka. Tas nekas, ka informācijas avotu trūkuma dēļ viņa palaidīs garām lērumu tēmu. Tas nekas, ka policijas priekšniecība pratīs viņu dažādi izvazāt aiz deguna un manipulēt, jo mēdza izmantot ikvienu šādu izdevību.

Šā vai tā, viņa droši vien nepaliks te ilgi. Daži gadi pieredzes uzkrāšanai, daži itin sakarīgi raksti, un tad viņa ķersies pie svarīgākām nodarbēm, iestāsies juristu skolā, aizrausies ar politiku vai izmēģinās veiksmi televīzijā. Taču vienā ziņā Lerijam Bērnārdam izrādījās taisnība. Endžela Kuka bija izskatīga, ar gaišiem māliem, zaļām acīm un pilnīgām lūpām. Policisti būs sajūsmināti, ieraugot viņu savā iecirknī. Nepaies ne nedēļa, un es tur būšu pilnīgi aizmirsts.

-   Sveika, Endžela.

-    Misters Krāmers ieteica atnākt pie jums.

Veikli gan. Man par atlaišanu paziņoja pirms nepilnām piecpadsmit minūtēm, un jaunā reportiere jau ir klāt.

-   Sarunāsim tā, Endžela, es novilku. Tagad ir piektdienas pēcpusdiena, un mani nupat atlaida no darba. Tāpēc labāk sāksim nevis tagad, bet pirmdien no rīta, ja? Satiksimies, iedzersim kafiju, un tad es tevi izvadāšu pa Pārķēra centru un iepazīstināšu ar dažiem cilvēkiem. Vai tā varam vienoties?

-   Skaidrs, ka varam. Ziniet, man žēl, ka tā sanācis.

-   Paldies, Endžela, bet nav vērts pārdzīvot. Es spriežu, ka galu galā tā ir pat labāk. Taču, ja tev manis tiešām ir žēl, atnāc šovakar uz Short Stop krodziņu un izmaksā man kādu glāzi.

Viņa pasmaidīja un izskatījās apjukusi, jo mēs abi lieliski zinājām, ka tas nenotiks. Jaunā paaudze nebiedrojās ar veco ne ziņu dienesta telpā, ne ārpus tās. Īpaši ar mani. Es jau biju pagātne, un viņai nebija ne laika, ne vēlēšanās saieties ar nežēlastībā kritušajiem. Ierašanās Short Stop krodziņā šovakar līdzinātos spitālīgo kolonijas apmeklējumam.

-    Labi, varbūt kādu citu reizi, es aši nobēru. Tiekamies pirmdien no rīta, labi?

-    Pirmdien no rīta. Un kafija lai ir uz mana rēķina.

Jaunā sieviete pasmaidīja, un es aptvēru, ka patiesībā viņai vajadzētu uzklausīt Krāmera padomu un sākt darbu televīzijā. Viņa pagriezās uz promiešanu.

-    Endžela, starp citu…

-Jā?

-   Nesauc viņu par misteru Krāmeru. Te ir ziņu dienests, nevis advokātu birojs. Un lielākā daļa vadības veču nav pelnījuši, ka viņus uzrunā par misteriem. Iegaumē to, un tev šeit klāsies labi.

Viņa atkal pasmaidīja un atstāja mani vienu. Es pievilku krēslu tuvāk datoram un atvēru jaunu dokumentu. Bija jāsacer rakstelis par slepkavību, lai varētu doties prom un slīcināt bēdas sarkanajā vīnā.

***

Mani apstāvēt ieradās tikai trīs reportieri. Lerijs Bērnārds un divi puiši no sporta ziņu nodaļas, kuri būtu atnākuši uz Short Stop šā vai tā. Tas tik būtu kauns, ja šajā brīdi te uzrastos Endžela Kuka.

Short Stop krodziņš atradās Sanseta bulvāri Ekopārkā. Tādējādi tas atradās tuvu Dodger stadionam un, iespējams, aizguvis savu nosaukumu no kāda beisbola termina. Tāpat netālu bija izvietojusies Losandželosas policijas akadēmija, tāpēc savos pirmajos pastāvēšanas gados šis bija policistu iecienīts bārs. Par šādiem krodziņiem varēja lasīt Džozefa Vambo romānos, un policisti tos apmeklēja, lai biedrotos ar kolēģiem un sievietēm, kas viņus nenosodīja. Taču tie laiki jau sen pagājuši. Ekopārkā norisa pārmaiņas. Tajā parādījās Holivudas spožums, un iepriekšējos pastāvīgos apmeklētājus no Short Stop izspieda jauni kvalificēta darba darītāji, kas pārcēlās uz dzīvi šajā apkārtnē. Cenas cēlās, un likumsargi sameklēja citas dzertuves. Pie sienām gan joprojām karājās policijas piemiņas lietiņas, taču policisti te ieklīda reti un tikai kļūdas pēc.

Tomēr man tur patika, jo bārs atradās tuvu centram un pa ceļam uz manām mājām Holivudā.

Mēs ieradāmies agri, tādēļ atradām brīvas vietas pie bāra letes. Izvēlējāmies četrus krēslus tieši iepretim televizoram es, Lerijs un sporta ziņu reportieri Šeltons un Romano. Viņus es īpaši labi nepazinu, tāpēc labi vien bija, ka Lerijs apsēdās mums pa vidu. Abi pasvešie žurnālisti lielākoties apsprieda baumas par iespējamām pārmaiņām sporta nodaļā. Abi cerēja aprakstīt Dodgers vai Lakers komandas tie bija galvenie laikraksta sporta ziņu materiāli, kas nozīmīgumā tikai nedaudz apsteidza ziņas par USC futbola komandu un UCLA basketbola komandu. Abi lieliski prata savu darbu, kā jau vairums sporta reportieru. Sporta ziņu rakstīšana mani allaž sajūsmināja. Deviņos gadījumos no desmit lasītājs sacensību iznākumu zina jau pirms lasīšanas. Zina, kas uzvarējis, un, iespējams, pat skatījies maču, tomēr tik un tā lasa rakstu. Tātad žurnālistam jāprot atrast tādu pieeju un situācijas izpratni, lai lasītais šķistu pirmreizīgs un svaigs.

Man patika rakstīt par policijas lietām, jo lielākajā daļā gadījumu vēstīju lasītājam to, ko tas nezināja. Es rakstīju par nepatīkamiem notikumiem, kas var atgadīties. Par ekstrēmu dzīvi. Par padibeņu ikdienu, kādu pilsoņi, sēdēdami pie brokastu galda ar grauzdiņu un kafiju rokā, nekad nebija pieredzējuši, taču alka par to zināt. Tas piešķīra dzīvei zināmu pikantumu vakaros stūrēdams mājās, es jutos kā pilsētas valdnieks.

Sēdēdams un auklēdams plaukstā glāzi lēta sarkanā vīna, es apzinājos, ka šā darba aspekta man turpmākajā dzīvē pietrūks visvairāk.

-   Zini, ko es dzirdēju? Lerijs pagriezās pret mani tā, lai sporta žurnālisti nevarētu noklausīties mūsu sarunu.

-   Nē. Ko tu dzirdēji?

-   Baltimorā kādam izdevumam mainījušies īpašnieki, un žurnālists, atlaists no darba, pēdējā darbadienā nodevis rakstu, kurā viss izrādījies pilnīgi izdomāts. No viena gala līdz otram.

-    Un to nodrukāja?

-   Jā, neviens nenieka nezināja līdz pat nākamajai dienai, kad redakcijā sāka zvanīt telefons.

-   Par ko tas raksts bija?

-   Nezinu, bet viņš tā pasūtījis priekšniecību ellē.

Es iemalkoju vīnu, mazliet padomāju un novilku:

-   Diez vai.

-   Kāpēc tu strīdies? Protams, ka tā bija!

-   Es domāju, ka vadība apsēdās, māja ar galvu un sprieda, ka, atlaizdami to džeku, rīkojušies pareizi. Ja ir vēlēšanās pasūtīt priekšniecību ellē, tad jāliek tai manīt, ka ar atbrīvošanu ir nošauts greizi. Turpretim šāds izgājiens vēsta, ka tiešām jāmeklē cits darbinieks.

-    Labi, bet tu tā darīsi?

-   Nē, draugs, es klusi pazudīšu miglā. Es savu attieksmi paudīšu, laižot klajā romānu. Grāmatas pagaidu nosaukums, starp citu, ir šāds: "Krāmer, ej uz poda!"

-    Lieliski!

Bērnārds iesmējās, un mēs pievērsāmies citiem jautājumiem. Taču runādams es klusībā spriedu par šo lielo priekšniecības pasūtīšanu. Es prātoju par romānu, kuru grasījos sākt no jauna un ar laiku pabeigt. Jau ilgojos doties mājās un rakstīt. Cerēju, ka tas palīdzētu man pārdzīvot šīs divas nedēļas tad man vismaz būtu prieks ik vakaru atgriezties mājās.

Ietrinkšķējās mans mobilais tālrunis zvanīja mana bijusī sieva. Sapratu, ka agrāk vai vēlāk man būs jātiek galā ar šo sarunu.

Nošļūcu no bāra krēsla un izgāju ārā, autostāvvietā, kur nebija tāds troksnis.

Vašingtonā bija trīs stundas vēlāks, taču numurs, ko redzēju ekrāniņā, bija viņas darba tālruņa numurs.

-    Keiša, kāpēc tu vēl esi darbā?

Pulkstenis rādīja gandrīz septiņi, tātad tur bija gandrīz desmit.

-   Es pētu kādu VJashington Post materiālu un gaidu, kad man piezvanīs.

Darbam rietumkrasta laikrakstā piemita kāds skaistums un lāsts vienlaikus numura termiņš pienāca vismaz trīs stundas pēc tam, kad Washington Post un Nciv York Times redakcijas lielākie konkurenti mūsu valstī bija beigušas darbus. Tādējādi The L. A. Times allaž bija iespēja salīdzināt galvenos jaunumus vai mainīt uzsvarus kādā rakstā un no rīta iznākt ar svaigāko un grandiozāko informāciju pirmajā lapā, savukārt tās interneta versiju lasīja valdības vīri pat trīs tūkstošu jūdžu attālumā no Losandželosas.

Būdama jaunākā reportiere Vašingtonas birojā, Keiša Rasela bieži tika norīkota vakara maiņā gaidīt šos svarīgos rakstus un papildināt tos ar svaigākajām detaļām.

-   Stulbi gan, es noteicu.

-   Nieki, salīdzinot ar to, kā tev šodien izgāja.

Es pamāju.

-Jā, Keiša, mani samazināja.

-   Ļoti žēl, Džek.

-   Zinu. Ne tev vienai ir žēl. Paldies.

Toreiz, pirms diviem gadiem, kad mani nepārcēla darbā uz Vašingtonu kopā ar Keišu, man vajadzēja apjēgt, ka esmu jau iezīmēts, taču tas bija pavisam cits stāsts. Klausulē iestājās klusums, un es raudzīju to pārtraukt.

-    Esmu nodomājis izvilkt dienas gaismā savu romānu un to pabeigt, es pavēstīju. Man ir daži ietaupījumi, un māju var ieķīlāt bankā. Es lēšu, ka vismaz gadu varētu tā iztikt. Tagad vai nekad, tā man šķiet.

-Jā, tēlotā aizrautībā piebalsoja Keiša. Tu to varēsi.

Es zināju, ka tolaik, kad mēs vēl dzīvojām kopā, viņa bija atradusi manuskriptu atvilktnē un izlasījusi, taču ne reizi neatzinās, citādi būtu spiesta paust savas domas par to. Šādā gadījumā viņa nespētu melot.

-   Vai tu paliksi Losandželosā? Keiša vaicāja.

Labs jautājums. Romāna darbība norisinājās Kolorādo, kur es biju dzimis, taču man patika Losandželosai piemītošā enerģija un negribējās no tās atteikties.

-   Vēl neesmu par to domājis. Es negribu pārdot māju. Situācija tirgū joprojām ir draņķīga, un es drīzāk varētu paņemt aizdevumu pret mājas vērtību un palikt tepat. Lai nu kā, pagaidām manu prātu nodarbina svarīgāki jautājumi. Šobrīd es tikai svinu beigas.

-    Vai tu esi Red Wind?

-   Nē, Short Stop.

-    Kas vēl tur ir?

Tas man bija pazemojoši.

-   Ē-ē, nu, tie, kas parasti. Lerijs, daži no pilsētas ziņu nodaļas, vairāki puiši no sporta nodaļas.

Atbilde atskanēja tikai pēc sekundes, un šāda vilcināšanās liecināja, ka viņa zina es pārspīlēju, varbūt pat klaji meloju.

-   Kā būs, Džek? Izturēsi?

-Jā, protams. Tikai… Man jāizspriež, ko…

-    Piedod, Džek, man šobrīd zvana.

Balsī jautās steiga. Ja viņa tagad nepacels klausuli, otrreiz varētu nepiezvanīt.

-    Beidzam! es aši izgrūdu. Gan parunāsim citreiz.

Nospiedu taustiņu, pārtraukdams sarunu, un biju priecīgs

par to, ka Vašingtonas politiķis paglābis mani no vēl lielāka apkaunojuma apspriest savu dzīvi ar bijušo sievu, kuras karjera dienu no dienas kāpa augstāk, kamēr manējā grima kā saule virs Holivudas smoga pārpilnās ainavas. Iegrūdis mobilo tālruni kabatā, es ieprātojos, vai Keiša, pati gribēdama izvairīties no neveiklās situācijas, nav samelsusi par to, ka viņai kāds zvana.

Nolēmis kārtīgi iedzert, es atgriezos bārā un pasūtīju "īru auto bumbu". Izdzēru kokteili gandrīz vienā rāvienā, un Jameson's viskijs izsvilināja rīkli kā karsti tauki. Pamazām sadrūmu, vērodams Dodgers maču pret nīstajiem Giants. Komanda pamatīgi zaudēja jau pirmajā periodā.

Romano un Šeltons nozuda pirmie, un ap trešo periodu Lerijs Bērnārds bija gana iedzēris un pietiekami aizklausījies runas par laikrakstu industrijas drūmo nākotni. Viņš noslīdēja no bāra krēsla un uzlika roku man uz pleca.

-   Te sēdētu es, ja vien Dievs nebūtu par mani apžēlojies.

-    Ko? es noburkšķēju.

-   Tavā vietā varēju būt es. Vai jebkurš ziņu dienesta reportieris. Taču izvēlējās tevi, jo tev ir pamatīgs atalgojums. Tu ieradies pirms septiņiem gadiem, dižodamies ar labi pārdotu grāmatu, sakariem ar Leriju Kingu un tamlīdzīgi. Tev jau toreiz piedāvāja pārāk lielu atlīdzību, un tas tev beigās atkodās. Runājot vaļsirdīgi, brīnos, ka tu noturējies tik ilgi.

-   Ai, pie joda! Labāk man no tā nepaliek.

-    Es zinu, bet man bija tas jāpasaka. Tad nu es iešu. Tu uz mājām?

-   Nē, vēl vienu iedzeršu.

-   Nu nē, tev jau pietiek.

-   Vēl vienu. Viss būs labi. Ja ne, aizbraukšu ar taksometru.

-   Tikai nedabū sodu par braukšanu dzērumā. Tikai tā vēl tev trūka.

-   Jā, diez, ko ar mani iesāks? Atlaidīs no darba?

Viņš pamāja, it kā es būtu iespaidīgi pajokojis, mazliet par stipru uzsita man pa muguru un pastaigas solī izgāja no bāra. Es sēdēju viens un skatījos spēli. Nākamajā pasūtījumā es atteicos no Guinness un Bailei's piedevas un palūdzu tikai viskiju ar ledu. Izdzēru divas vai trīs tādas glāzes, nevis vienu. Un prātoju, vai tās ir beigas manai sapņu karjerai. Savulaik biju cerējis ap šo laiku rakstīt desmit tūkstoš vārdu garus rakstus Esquire vai Vanity Fair. Cerēju, ka izdevumi paši aicinās mani darbā, nevis man būs jāiet pieteikties. Un es varēšu pats izvēlēties tematus.

Pasūtīju vēl vienu glāzi, un bārmenis ar mani noslēdza darījumu. Viņš uzšļakstīšot glāzē uz ledus gabaliņiem viskiju, ja es iedošu viņam sava auto atslēgas. Piedāvājums man šķita pa prātam, un es piekritu.

Kamēr viskijs dedzināja prātu, es apcerēju Lerija Bērnārda stāstu par Baltimoru un priekšniecības pasūtīšanu uz elli. Iespējams, es pāris reižu aizsnaudos un vienreiz pacēlu glāzi tostā par reportieri, kurš to bija uzdrošinājies.

Taču tad sakarsušajās smadzenēs iedegās cita doma. Variācija par tēmu "Baltimoras pasūtīšana". Tai piemita zināms cēlums, un tā bija tik neizdzēšama kā vārda iegravēšana uz stikla godalgas. Atbalstījis elkoni pret bāra leti, es atkal pacēlu glāzi. Šoreiz sev par godu.

Nāve ir mans lauciņš, es čukstēju pats sev. Es pelnu no tās iztiku. Ar tās palīdzību es kaldinu savu profesionāļa labo slavu.

Šos vārdus nesacīju pirmo reizi, tikai šoreiz tie bija kā mana bēru runa. Klusēdams palocīju galvu un sapratu, kā aiziešu no darba. Savulaik biju uzrakstījis vismaz tūkstoti rakstu par slepkavībām. Tagad taps vēl viens. Tas būs kā akmens uz manas karjeras kapa. Un paliks par piemiņu pēc manas aiziešanas.

Nedēļas nogale aizritēja alkohola, dusmu un pazemojuma miglā, kamēr es mēģināju sarast ar savu nākotni, kurai nav nākotnes. Sestdienas rītā, mazliet atžirdzis no reibuma, iegāju savā darbistabā, izvilku no rakstāmgalda apakšējās atvilktnes nepabeigto romānu un sāku lasīt. Drīz atskārtu to, ko bija redzējusi mana bijusī sieva. To, ko man vajadzēja aptvert jau sen. Sižets nekam nederēja, tātad manas cerības bija tikai māns.

Secinājums ja tiešām gribu izdot romānu, jāsāk no nulles, un šāda doma mani satricināja līdz sirds dziļumiem. Kad izsaucu taksometru un aizbraucu uz Short Stop pēc savas automašīnas, beigu beigās paliku tur līdz bāra slēgšanai dziļā naktī, atkal dzīvodams līdzi Dodgers zaudējumam un dzērumā stāstīdams pilnīgiem svešiniekiem, cik nolādēta ir L. A. Times un visa preses industrija.

Sakopšanās man aizņēma visu pirmdienas rītu. Beidzot dabūjis savu automašīnu no Short Stop, es ierados darbā ar četrdesmit piecu minūšu nokavēšanos un teju vai jutu, kā no visām porām izgaro alkohols.

Endžela Kuka jau sēdēja pie mana galda krēslā, kuru bija aizņēmusies no kāda tukša nodalījuma. Tādu kopš uzņēmuma pārpirkšanas un daudzajiem darba uzteikumiem bija krietni daudz.

-   Piedod, ka nokavējos, Endžela, es sacīju. Man bija tāda kā tukša nedēļas nogale. Sākās ar ballīti piektdien. Tev vajadzēja atnākt.

Viņa kautrīgi pasmaidīja, it kā zinādama, ka nekādas ballītes nebija, tikai apstāvēšana ar viena cilvēka piedalīšanos.

-   Es tev atnesu kafiju, taču tā laikam jau būs atdzisusi, viņa sacīja.

-    Paldies.

Paņēmu tasīti, un tā patiešām bija atdzisusi. Taču L. A. Times kafetērija piedāvāja patīkamu iespēju piepildīt tasīti vēlreiz par velti. Vismaz šajā ziņā pārmaiņu nebija.

-   Sarunāsim tā, es bildu. Vispirms es apjautāšos nodaļas vadībai. Ja nekā jauna nebūs, iesim uz kafetēriju pēc kafijas un apspriedīsim to, kā tu mani nomainīsi šai darbā.

Atstājis viņu sēžam, es izgāju no nodalījumu zāles un devos uz pilsētas ziņu nodaļu. Pa ceļam apstājos pie komutatora. Tas kā pludmales glābēju tornītis slējās ziņu dienesta telpas pašā vidū izbūvēts uz paaugstinājuma tālab, lai telefonisti varētu pārskatīt plašo ziņu zāli un pārliecināties, kurš žurnālists ir savā darba vietā un var pieņemt zvanu. Piegāju pie posteņa, lai darbiniece varētu mani redzēt.

Tā bija Lorīna, kura dežurēja arī pagājušajā piektdienā. Viņa pacēla pirkstu, likdama uzgaidīt. Pārsūtījusi divus zvanus, viņa pavilka vienu austiņu nost.

-    Man nekā jauna nav, viņa sacīja.

-   Es zinu. Gribēju pavaicāt par piektdienu. Vēlā pēcpusdienā tu pārsūtīji man zvanu. Zvanīja kāda dāma vārdā Vanda Sesemsa. Vai gadījumā nav saglabājies tālruņa numurs? Es aizmirsu viņai pajautāt.

Lorīna atkal uzlika austiņas un kādam atbildēja. Tad, neaiztiekot austiņas, atzina, ka numura viņai nav. Viņa nebija to pierakstījusi, un elektroniskajā sistēmā saglabājās tikai pēdējie piecsimt numuri. Kopš Vandas Sesemsas zvana pagājušas divas dienas, un uz redakciju dienā piezvana gandrīz tūkstotis cilvēku.

Vēl Lorīna noprasīja, vai neesmu zvanījis izziņu dienestam, lai noskaidrotu numuru. Brīžiem taču piemirstas sākt meklēšanu visacīmredzamākajā vietā. Es pateicos un atgriezos pie rakstāmgalda. Izziņu dienestam biju piezvanījis no mājām un noskaidrojis, ka tādas Vandas Sesemsas katalogā nav.

Tobrīd pilsētas ziņu redaktora posteni dežurēja Dorotija Faulere. Tas bija viens no īslaicīgākajiem pienākumiem laikrakstā, vienlaikus politiska un praktiska darba vieta, kas visumā līdzinājās caurstaigājamai sētai. Faulere reiz bija sasodīti laba valdības ziņu reportiere un tikai astoto mēnesi izmēģināja roku pilsētas ziņu reportieru komandas vadībā. Es vēlēju viņai vienīgi labu, taču principā nojautu, ka apcirptā budžeta un atlaisto darbinieku dēļ panākumi droši vien izpaliks.

Faulerei pienācās mazs kabinetiņš ar stikla sienām, taču viņa tiecās būt pie tautas, tāpēc parasti sēdēja pie pilsētas ziņu redaktora vietniekiem sabīdītu galdu galā. To mēs saukājām par plostu, jo rakstāmgaldi bija sastumti kopā kā flotiles kuģi, kas gatavi cīņai ar haizivīm.

Visi pilsētas ziņu reportieri bija pakļauti kādam redaktora vietniekam. Mans tiešais priekšnieks bija Elans Prendergasts, kura pārziņā bija visi policijas ziņu un tiesu reportieri. Tādējādi viņš parasti drīkstēja ierasties vēlāk, ap pusdienlaiku, jo ziņas no likumsargiem un tiesu iestādēm lielākoties pienāca dienas otrajā pusē.

Tas nozīmēja, ka es ik dienu vispirms pieteicos pie Dorotijas Fauleres vai pilsētas ziņu redaktora vietnieka Maikla Vorena. Es vienmēr centos tikt pie Fauleres, jo viņa bija augstākā amatā un mēs ar Vorenu nesapratāmies. Varbūt tādēļ, ka pirms Times es strādāju Denveras laikrakstā Rocky Mountain Neivs, kur nācās sacensties ar Vorenu par kādu svarīgu publikāciju. Viņš rīkojās neētiski, tādēļ es viņam kā redaktoram neuzticējos.

Dorotija cieši lūkojās ekrānā, un es biju spiests pasaukt viņu vārdā, lai pievērstu sev uzmanību. Kopš brīža, kad man paziņoja par atlaišanu, mēs ar viņu nebijām runājuši, tālab viņa pacēla acis un savilka tādu līdzjūtības pilnu, drūmu grimasi, it kā nupat būtu uzzinājusi, ka sarunu biedram diagnosticēts aizkuņģa dziedzera vēzis.

-    Ienāc te, Džek, viņa aicināja, tad piecēlās, devās uz savu reti izmantoto kabinetu un apsēdās pie sava galda, bet es paliku stāvam, jo apjautu, ka saruna nebūs ilga. Es tikai gribēju apliecināt, Džek, ka mums tevis gaužām pietrūks.

Pateikdamies es palocīju galvu.

-    Esmu pārliecināts, ka Endžela visu aptvers bez aizķeršanās.

-    Viņa ir lieliska un alkst strādāt, taču bez tava ķēriena. Vismaz pagaidām, un tas sagādā grūtības, vai ne? Laikrakstam jābūt sabiedrības sargsunim, bet mēs šo lomu uzticam kucēniem. Padomā, kādus izcilus žurnālistikas paraugus mēs esam savā mūžā piedzīvojuši! Atmaskotā korupcija, sabiedriskais labums. No kurienes tas mūslaikos radīsies, ja preses budžets visā valstī tiek apcirpts? No valstij piederošiem izdevumiem? Nu nē! No televīzijas, tīmekļa dienasgrāmatām? Nekādā ziņā! Mana draudzene, kas piekrita aiziet no darba Floridā, apgalvo, ka, drukātās preses uzraudzībai izplēnot, korupcija būs visstraujāk augošā nozare valstī. It kā apcerēdama lietu bēdīgo stāvokli, Dorotija mirkli klusēja. Klau, nepārproti mani; es tikai jūtos nomākta. Endžela ir lieliska. Viņa veiks darbu labi un pēc trim vai četriem gadiem šo jomu pārzinās ne sliktāk par tevi. Taču svarīgākais ir tas, cik daudz ziņu šai laikā paslīdēs secen. Padomā, vai tu daudz šāda materiāla palaistu garām?

Es tikai paraustīju plecus. Šie jautājumi bija nozīmīgi viņai, taču man tie nerūpēja. Pēc divpadsmit dienām manis te vairs nebūs.

-   Nu, labi, Dorotija novilka pēc ilgāka klusuma brīža. Man žēl, ka tā sanācis. Man ļoti patika ar tevi strādāt.

-   Vēl dažas dienas te būšu. Varbūt izdosies tikt uz pēdām kādai lieliskai ziņai, ar ko pielikt treknu punktu.

Dorotija starodama pasmaidīja.

-   Tas būtu kolosāli.

-   Vai šodien dzirdams kas svarīgs? Varbūt tu zini?

-   Nekā diža nav, Dorotija attrauca. Nakts ziņās minēts, ka policijas priekšnieks tiksies ar afroamerikāņu organizāciju vadītājiem, lai kārtējo reizi apspriestu noziedzību pret citu rasu pārstāvjiem. Taču mēs par šo tematu esam rakstījuši līdz nelabumam.

-   Es aizvedīšu Endželu uz Pārķēra centru un paraudzīšu, vai neizdosies tur kaut ko atrast.

-   Labi.

Pēc dažām minūtēm mēs ar Endželu Kuku bijām piepildījuši vēl vienu tasīti kafijas un apsēdāmies kafetērijā pie galdiņa. Tā atradās pirmajā stāvā, kur desmitiem gadu bija darbojušās iespiedmašīnas, kad tipogrāfija vēl atradās tepat. Saruna ar Endželu bija neveikla. Bijām tikušies vienu reizi pirms pusgada, kad viņu tikko pieņēma darbā un Faulere izrādīja redakciju un iepazīstināja ar kolēģiem. Taču kopš tās reizes nebiju ar viņu nedz strādājis kopā, nedz ēdis pusdienas vai dzēris kafiju, nedz arī ticies kādā dzertuvē, kuras iecienījuši ziņu dienesta vecākie darbinieki.

-   No kurienes tu esi, Endžela?

-   No Tampas. Es beidzu Floridas universitāti.

-    Laba augstskola. Mācījies žurnālistiku?

-Jā, ieguvu maģistra grādu.

-   Vai esi vākuši policijas ziņas?

-    Pirms maģistra grāda iegūšanas es divus gadus nostrādāju Sentpītersbergā. Gadu rakstīju par noziegumiem un policiju.

Es iedzēru mazliet kafijas. Man tās ļoti vajadzēja. Kuņģis bija tukšs kā izslaucīts, jo beidzamo divdesmit četru stundu laikā tajā nekas neturējās.

-   Sentpītersbergā? Cik tur slepkavību gadā sanāk? Daži duči?

-   Jā, ja paveicas.

Viņa pasmaidīja par šo joku. Kriminālziņu reportierim allaž vajadzīga slepkavība, par ko uzrakstīt. Viņa laime ir kāda cita cilvēka nelaime.

-   Toties šeit gads, kurā ir mazliet mazāk par četrsimt slepkavībām, jau ir labs, es sacīju. Pavisam labs. Ja gribi strādāt par kriminālziņu reportieri un tev tiešām ir vēlēšanās rakstīt par slepkavībām, nav labākas pilsētas par Losandželosu. Bet… ja tev ir padomā tikai novilcināt laiku līdz nākamajam nosūtījumam, tev šis darbs nepatiks.

Viņa papurināja galvu.

-Citi amati mani neinteresē. Es gribu rakstīt par slepkavībām. Un vēlāk par to publicēt grāmatas.

Vārdi šķita nākam no sirds. Viņa atgādināja mani pašu pirms daudziem gadiem.

-   Tas ir labi, es noteicu. Es aizvedīšu tevi uz Pārķēra centru un iepazīstināšu ar dažiem cilvēkiem. Lielākoties izmeklētājiem. Viņi tev palīdzēs, taču tikai tādā gadījumā, ja tev uzticēsies. Pretējā gadījumā tu no viņiem dabūsi tikai vienmuļus paziņojumus presei.

-    Kā lai es to panāku, Džek? Kā lai izraisu viņos uzticību?

-   Pati saproti, ar saviem rakstiem. Esi godīga, akurāta. Padomā pati, kas tev jādara. Uzticība balstās uz tavu sniegumu. Un ielāgo, ka policistu kluso telefonu tīkls šajā pilsētā ir nudien pārsteidzošs. Reportiera slava tam izskrien cauri vēja ātrumā. Ja būsi taisnīga, par to zinās visi. Ja piekrāpsi kaut vienu, arī tas acumirklī taps zināms, un tu visur atdursies pret slēgtām durvīm.

Mana nekautrīgā vaļsirdība jauno sievieti, šķiet, mulsināja. Taču pie tā viņai būs jāpierod, ja gribēs sarunāties ar policistiem.

-   Un vēl kas, es piebildu. Policisti dziļākajā būtībā ir cēli cilvēki. Vismaz labākie no tiem. Ja tev izdosies to atspoguļot savos rakstos, tu viņu acīs ikreiz celsies. Tālab liec uzsvaru uz sīkumiem, proti sameklēt viņos cildeno.

-    Labi, Džek, tā arī darīšu.

-   Tad tev veiksies.

Kamēr mēs apstaigājām policijas galveno mītni Pārķēra centrā un es iepazīstināju Endželu ar vajadzīgajiem cilvēkiem, Neatklāto noziegumu nodaļā dzirdējām kādu jauku stāstu. Bija atklājies divdesmit gadus sens noziegums, pavecākas sievietes izvarošana un nogalināšana, jo arhīvos sameklēts no upura iegūts sveša cilvēka DNS, kas ievadīts Tieslietu ministrijas dzimumnoziegumu datubāzē. Izrādījās, ka DNS pieder vīrietim, kas izcieš sodu Pelikanbejas cietumā par izvarošanas mēģinājumu. Izmeklētāji sagatavos lietu un izvirzīs apsūdzību aizdomās turamajam, iekams viņam radīsies iespēja lūgt atbrīvošanu pret galvojumu. Nekāds spožais materiāls no tā nesanāks, jo vainīgais jau bija aiz restēm, tomēr savas astoņas collas laikrakstā tam tiks. Tautai patīk raksti, kas apstiprina cerību, ka sliktie cilvēki ne vienmēr izsprūk sveikā cauri. īpaši ekonomiskā pagrimuma laikā, kad apaugt ar cinismu ir pavisam viegli.

Kad atgriezāmies ziņu dienestā, es palūdzu Endželai sacerēt rakstu viņas pirmo rakstu par šo tematu un pats tikmēr mēģināju sadzīt pēdas sirdīgajai Vandai Sesemsai, kas man bija zvanījusi pagājušajā piektdienā.

Tā kā ieraksts par viņas zvanu L. A. Tinies komutatorā nebija saglabājies un aša tālruņu katalogu caurskate liecināja, ka nevienā Losandželosas daļā tāda Vanda Sesemsa nav atrodama, es piezvanīju izmeklētājam Gilbertam Volkeram no Santamonikas polilijas nodaļas. Viņš vadīja izmeklēšanu lietā, kas vainagojās ar Alonso Vinslova arestu par Denīzas Bebitas slepkavību. Var pat teikt, ka šis izrādījās tukšs numurs. Man nebija nekādu attiecību ar Volkeru, jo Santamonika mūsu redzeslokā nonāca ļoti reti. Tā bija salīdzinoši droša okeāna piekrastes pilsētiņa, kurā gan mita daudz bezpajumtnieku, taču slepkavību problēma nepastāvēja. Vietējai policijas nodaļai bija jāizmeklē vien dažas slepkavības gadā, un vairums no tām nebija aprakstīšanas vērtas. Parasti uz Santamoniku veda citur, piemēram, Losandželosas dienvidu galā, no galinātus cilvēkus, līdzīgi kā Denīzas Bebitas gadījumā.

Mans zvans acīmredzot pārsteidza Volkeru darbā pie rakstāmgalda. Balss šķita gana draudzīga līdz brīdim, kad stādījos priekšā kā L. A. Times reportieris. Tad viņš manāmi atvēsa. Tā gadījās bieži. Septiņos gados es daudzās nodaļās biju iepazinies ar policistiem, kurus uzskatīju par saviem informācijas avotiem un pat draugiem. Nonācis grūtā situācijā, varēju kādam piezvanīt un uzticēties. Taču lāgu lāgiem nebija iespējams izvēlēties. īsi sakot, ne visus var pārvilināt savā pusē. Masu saziņas līdzekļus un policiju nesaista siltas attiecības, jo pirmie uzskata sevi par sargsuņi, bet nevienam, tostarp arī likumsargiem, nepatīk, ja kāds nemitīgi raugās uz pirkstiem. Starp abām institūcijām izveidojusies plaisa, kurā sen, labu laiku pirms manis, bija iekritusi savstarpējā uzticēšanās. Tādējādi vientuļam, zema līmeņa policijas ziņu reportierim, kuram nepieciešams noskaidrot dažus faktus, lai pabeigtu rakstu, viegli neklājās.

-   Kas jums vajadzīgs? Volkers strupi nobēra.

-    Es mēģinu sazināties ar Alonso Vinslova māti un ceru, ka varēsiet man palīdzēt.

-   Un kas būtu Alonso Vinslovs?

Es jau gribēju iesaukties, lai izmeklētājs nemāžojas, taču uzreiz apķēros, ka patiesībā es nedrīkstu zināt, kā sauc aizdomās turamo. Likums aizliedza publiski izpaust noziegumā apsūdzētas nepilngadīgas personas vārdu.

-   jūsu aizdomās turamais Bebitas lietā.

-    Kā jums šis vārds zināms? Es negrasos to apstiprināt.

-   To es saprotu, izmeklētāja kungs, un nemaz nelūdzu to apstiprināt. Es puikas vārdu zinu, jo piektdien man piezvanīja viņa māte. Diemžēl viņa aizmirsa iedot man savu tālruņa numuru, un es tikai gribēju sazināties ar vi…

-Jauku dienu, Volkers mani pārtrauca un nolika klausuli.

Es atgāžos krēslā pie galda un klusībā nolēmu pavēstīt Endželai Kūkai, ka manis minētais cēlums nebūt nav iemājojis visos policistos.

-   Ķēms! es skaļi noskaldīju.

Pabungojis ar pirkstiem pa galdu, es izdomāju jaunu plānu lai gan tādu man vajadzēja īstenot pirmām kārtām.

Pacēlu klausuli un piezvanīju Losandželosas policijas nodaļas Dienvidu biroja izmeklētājam, savam informācijas avotam, kurš, kā man zināms, bija iesaistīts Vinslova arestā. Lieta ierosināta Santamonikā, jo upuris savas automašīnas bagāžniekā atrasts stāvlaukumā netālu no okeāna estakādes. Taču, kad pierādījumi slepkavības lietā norādīja uz Losandželosas dienviddaļas iedzīvotāju Alonso Vinslovu, izmeklēšanā iesaistījās Losandželosas policija.

Saskaņā ar noteikto kārtību, Santamonikas pārstāvji sazinājās ar Losandželosu, un Dienvidu biroja izmeklētāju komanda, kas savu rajonu pārzināja kā piecus pirkstus, Vinslovu uzmeklēja, aizturēja un pēc tam nodeva Santamonikas nodaļai. Napoleons Breizeltons bija viens no šiem Dienvidu biroja darbiniekiem. Es viņam piezvanīju un atzinos it visā. Nu, gandrīz visā.

-   Vai atceries arestu pirms divām nedēļām bagāžniekā atrastās meitenes lietā? es jautāju.

-   Jā, tā ir Santamonikas lieta, viņš aizrādīja. Mēs tikai palīdzam.

-    Zinu. Jūs viņu uzdevumā savācāt Vinslovu. Un tāpēc es zvanu.

-   Tā vienalga ir viņu lieta, vecīt.

-    Es zinu, bet man neizdodas sazvanīt viņu izmeklētāju Volkeru, un nevienu citu tajā nodaļā es nepazīstu. Bet tevi gan es pazīstu. Un gribu pajautāt par arestu, nevis par pašu lietu.

-   Kas tad nu? Kāds pasūdzējies? Mēs tam puikam ne pirkstu nepiedūrām.

-    Nē, izmeklētāj, nekādu sūdzību nav. Cik man zināms, arests noritējis likumīgi. Es tikai vēlējos noskaidrot, kur tas zēns dzīvo. Gribu apskatīt viņa dzīvesvietu, varbūt aprunāties ar viņa māti.

-    Labs ir, bet viņš dzīvoja pie vecāsmātes.

-Tu droši zini?

-   Pirms aresta mums instruktāžā pastāstīja, ka viņš apmeties pie vecāsmātes. Mēs bijām lielie, sliktie vilki, kas iebruka vecmāmiņas namā. Tēva ģimenē nav vispār, un māte te parādās, te pazūd, dzīvo uz ielas. Narkotikas.

-   Tad es aprunāšos ar vecomāti. Kur viņa dzīvo?

-    Vai tu grasies tā vienkārši aizbraukt un apsveicināties?

Skanēja neticīgi, un es apzinājos, ka tas ir manas gaišās ādas

krāsas dēļ Alonso Vinslova mājvietas apkaimē es nebūšu gaidīts viesis.

-    Nebēdā. Paķeršu kādu līdzi. Jo vairāk, jo drošāk.

-    Vēlu veiksmi. Izvairies no lodes līdz četriem, kad beidzas mana maiņa.

-    Darīšu, ko spēšu. Kāda ir adrese? Vai atceries no galvas?

-   Tas ir Rodiagārdensā. Uzgaidi brītiņu.

Viņš nolika klausuli uz galda, meklēdams precīzu adresi. Rodiagārdensa ir plašs dzīvojamo namu komplekss Votsā, gluži kā bīstama pilsēta pilsētā. Tā nosaukta Simona Rodias vārdā; tas bija mākslinieks, kurš radījis vienu no pilsētas brīnumiem Votsas torņus. Taču Rodiagārdensai nekas brīnišķīgs nepiemita. Tajā apkaimē gadu desmitiem valdīja nabadzība, narkomānija un noziedzība. Tur mita daudzas ģimenes, kas paaudzēm ilgi nespēja izrauties no šī nebeidzamā cikla. Daudzi tur dzīvojušie līdz pat pieaugušam vecumam ne reizi nebija redzējuši jūru, lidojuši ar lidmašīnu vai apmeklējuši kinoteātri.

Breizeltons nosauca man adresi, taču tālruņa numura viņam neesot. Tad es pavaicāju pēc vecāsmātes vārda, un viņš nosauca to pašu, kuru es jau zināju, Vanda Sesemsa.

Trāpīts! Tā bija mana zvanītāja. Vai nu viņa melojusi man par to, ka ir aizdomās turamā māte, vai ari policijas informācijā iezagusies kļūda. Šā vai tā, adrese man bija rokā, un es cerēju drīz vaigā skatīt cilvēku, kurš mani tā izrāja piektdien.

Pabeidzis sarunu ar Breizeltonu, es izgāju no sava nodalījuma un aizklīdu uz foto nodaļu. Pie norīkojumu galda sēdēja fotoredaktors Bobijs Azmitijs, kuram apjautājos, vai kāds no viņa padotajiem pašlaik neatrodas pilsētā. Viņš pārskatīja personāla žurnālu un nosauca divus fotogrāfus, kuri ar automašīnām devušies meklēt kadrus no dabas fotogrāfijas, kas nav saistītas ar ziņu, taču tiks izmantotas kā krāsains akcents sadaļas pirmajā lappusē. Abus fotogrāfus es pazinu, un viens no tiem bija tumšādains. Apjautājos Azmitijam, vai Sanijam Lesteram būtu ļauts kopā ar mani doties uz Simt desmito maģistrāli, un viņš bija ar mieru atbrīvot fotogrāfu no pašreizējiem pienākumiem. Mēs vienojāmies, ka es Lesteru pēc piecpadsmit minūtēm gaidīšu uz ielas pie globusa vestibila.

Atgriezies ziņu dienesta telpās, es apjautājos Endželai, kā veicas ar rakstu par savulaik neatklāto noziegumu, un tad piegāju pie plosta apspriesties ar savu tiešo priekšnieku. Prendergasts tobrīd gatavoja dienas pirmā materiāla pieteikumu. Iekams paguvu ko sacīt, viņš paziņoja:

-   Endžela jau man nosauca tēmu.

Ikvienam bija pienākums sagatavot savas publikācijas pieteikumu, kur vienā vārdā norādīta arī tēma. Tādējādi redaktori tika informēti, kādi materiāli top laikraksta drukātajai un interneta versijai, un sapulcē varēja apspriest, kurš no tiem ir svarīgākais un kāds galu galā izskatīsies numurs.

-Jā, viņa visu ņēmusi savās rokās, es attraucu. Bet es pats kopā ar fotogrāfu dodos uz dienvidu rajonu.

-    Kas noticis?

-    Pagaidam nekas. Velak, iespējams, bus kaut kas stāstāms.

-   Labi.

Prendo nekad mani neierobežoja. Pēc paziņojuma par atlaišanu tas gan bija maznozīmīgi, taču arī pirms tam viņš ļāva man brīvu vaļu. Mēs labi satikām. Protams, man bija jāatskaitās par saviem darbiem un iecerētajiem ziņu materiāliem, taču pārlieka bardzība man netika izrādīta.

Atstājis plostu, soļoju uz liftu nišu.

-    Monētas ir? Prendergasts uzsauca.

Nepagriezies es pametu ar roku pār galvu. Tā Prendergasts man vienmēr jautāja, kad devos izmeklēt kādu notikumu. Tas bija citāts no filmas "Ķīniešu kvartāls". Tāpat kā visi pārējie reportieri, arī es vairs neizmantoju telefona automātus, taču doma bija nepārprotama. "Nepazūdi, sazinies ar mums."

Globusa vestibils bija oficiālā ieeja redakcijas ēkā uz Pirmās ielas un Springstrītas stūra. Zāles vidū uz tērauda ass griezās vara globuss Volksivagen automašīnas lielumā. Uz tā bija norādītas daudzās starptautiskās L. A. Times filiāles un biroji, lai arī daudzi budžeta taupīšanas nolūkā jau slēgti. Marmora sienas greznoja fotogrāfijas un plāksnes, vēstot par svarīgākajiem notikumiem laikraksta vēsturē, iegūtajām Pulicera prēmijām un žurnālistiem, kas tās saņēmuši, kā ari darbiniekiem, kuri krituši, pildot darba pienākumus. Tas bija lepns muzejs iespējams, tāds drīz būs arī laikraksts pats. Klīda runas, ka ēka izlikta pārdošanai.

Tomēr man rūpēja tikai turpmākās divpadsmit dienas. Man bija palicis tikai viens raksta nodošanas termiņš un tikai viens stāsts par slepkavību. Kaut nu globuss grieztos vismaz līdz tam brīdim!

Kad izspraucos pa smagajām parādes durvīm, Sanijs Lesters mani jau gaidīja dienesta automašīnā. Es iekāpu un pastāstīju, kurp mums jābrauc. Viņš sparīgi apgrieza auto, izbrauca uz Brodveja un tūdaļ aiz tiesu nama izstūrēja uz viadukta. Drīz vien mēs atradāmies uz Simt desmitās maģistrāles un traucāmies uz Losandželosas dienvidu daļu.

-   Es pieņemu, ka šajā uzdevumā netieku sūtīts nejaušības pēc, Lesters ieteicās, kad bijām izbraukuši no centra.

Pametu skatienu uz viņu un paraustīju plecus.

-   Nezinu, es attraucu. Pajautā Azmitijam. Es lūdzu kādu fotogrāfu, un viņš norīkoja tevi.

Lesters palocīja galvu, lai gan manam skaidrojumam acīmredzami neticēja man gan visumā tas bija vienaldzīgi. Presē bija iesakņojusies spēcīga, nesaraujama tradīcija uzstāties pret segregāciju, paradumu šķirot cilvēkus pēc rasu un tamlīdzīgām pazīmēm. Taču presei piemita arī praktiska tradīcija izmantot priekšrocības, ko sniedz dažādu rasu žurnālisti. Ja Tokiju satricina zemestrīce, turp sūta japāņu izcelsmes reportieri. Ja tumšādaina aktrise iegūst "Oskaru", viņu intervē kāds afroamerikāņu žurnālists. Ja Kaleksikas robežsargu patruļa smagās mašīnas kravas kastē uziet divdesmit četrus beigtus nelegālos imigrantus, rakstu gatavo labākais reportieris, kas runā spāņu valodā. Tā vieglāk dabūt nepieciešamo materiālu. Lesters bija tumšādains, un viņa klātbūtne varētu sniegt man drošību tajā rajonā. Tas bija viss, kas man vajadzīgs. Strādājot es neredzēju jēgu izlikties par politiski korektu.

Turpceļā Lesters uzdeva man jautājumus par gaidāmo sarunu, un es izstāstīju visu, ko vien varēju. Taču pagaidām neko daudz es nezināju. Teicu, ka gribu satikties ar sievieti, kas sūdzējusies par manu rakstu, kurā viņas mazdēls nodēvēts par slepkavu. Es cerēju atrast viņu un apliecināt, ka mēģināšu atspēkot puisim izvirzītās apsūdzības, ja viņi piekritīs sadarboties. īsto plānu es kolēģim neizpaudu. Spriedu, ka viņš ir gana saprātīgs un spēs izdarīt secinājumus pats.

Kad pabeidzu stāstījumu, Lesters pamāja ar galvu, un atlikušo ceļa daļu mēs veicām klusuciešot. Rodiagārdensā automašīna ieripoja aptuveni vienos, un rajonā valdīja miers. Skolā stundas vēl nebija beigušās, un narkotiku tirdzniecība pa īstam sākās tikai līdz ar krēslas iestāšanos. Visi tirgotāji, narkomāni un bandu locekļi vēl gulēja.

Šis rajons bija īsts divstāvu ēku labirints, un visi nami bija divkrāsaini: lielākā daļa brūnā un smilšu krāsā, pārējie laima un smilšu krāsā. Celtnes negreznoja ne vīteņaugi, ne koki, jo tajos varēja slēpt narkotikas vai ieročus. Apkaime visumā atgādināja nupat pabeigtu jauno dzīvojamo rajonu bez sevišķām papildu ērtībām. Tikai ieskatoties ciešāk, varēja redzēt, ka sienas klāj veca krāsas kārta un arī pašas ēkas celtas krietni sen.

Breizeltona doto adresi mēs atradām bez grūtībām. Tas bija stūra dzīvoklis otrajā stāvā, un uz to veda kāpnes ēkas labajā pusē. Lesters izņēma no salona lielu, smagu fotokameru un aizslēdza automašīnu.

-   Ja tiksim iekšā, tev to nevajadzēs, es aizrādīju. Ja viņa ļaus sevi fotografēt, tas būs jādara aši.

-   Manis pēc es varu neizfotografēt ne kadra, bet negrasos atstāt mantas mašīnā.

-Saprotu.

Kad uzkāpām otrajā stāvā, es pamanīju, ka dzīvokļa ārdurvis ir atvērtas un tām priekšā ir restotas durvis ar insektu tīklu. Pirms pieklauvēšanas es palūkojos apkārt. Kompleksa autostāvvietā un pagalmos neviena nebija. Visa apkaime šķita kā izmirusi.

-   Misis Sesemsa?

Nogaidījis es drīz vien izdzirdēju aiz restotajām durvīm balsi, kuru pazinu jau kopš piektdienas.

-    Kas tur būtu?

-   Džeks Makevojs. Mēs piektdien runājām pa tālruni. Es esmu L. A. Times žurnālists.

Insektu tīklu klāja gadiem ilgi krājusies netīrumu un putekļu kārta. Dzīvokli ieskatīties nebija iespējams.

-    Ko vajag, puis?

-     Atbraucu ar jums aprunāties, kundze. Nedēļas beigās es daudz domāju par mūsu sarunu.

-    Kā jūs mani uzgājāt, ko?

Balss liecināja, ka sieviete atrodas jau pie pašām durvīm. Cauri tīklam varēja saskatīt tikai viņas apveidu.

-    Es noskaidroju, kur Alonso tika arestēts.

-    Kas jums līdzi?

-   Tas ir Sanijs Lesters, manis kolēģis laikrakstā. Misis Sesemsa, es ierados tālab, ka prātoju par jUsu stāstīto un nolēmu papētīt Alonso lietu. Ja viņš nav vainīgs, es gribu palīdzēt viņu atbrīvot.

Uzsvars uz vārda "ja".

-   Skaidrs, ka nav vainīgs. Neko šis nav darījis!

-    Vai mēs varētu ieiet dzīvoklī un aprunāties? es steidzīgi pajautāju. Gribu noskaidrot, kā varu palīdzēt.

-    Iekšā varat nākt, bet bildēšanas nebūs. Ja? Nekādu bilžu.

Restotās durvis pavērās par dažām collām, es ieķēros rokturi

un pavilku tās plati. Man uzreiz bija skaidrs, ka tā ir Alonso Vinslova vecmāmiņa. Apmēram sešdesmit gadus veca, melni nokrāsotie sprogainie mati pie saknēm bija sirmi. Tieva kā maikste, kājās zili džinsi, mugurā svīteris, lai gan laiks bija vēl diezgan silts. Tas, ka tālruņa sarunā viņa sevi nosauca par Alonso māti, bija neparasti, taču nekas īpašs. Acīmredzot viņa puisim bijusi reizē gan māte, gan vecmāmiņa.

Kundze norādīja uz istabas stūri, kur bija novietots dīvāns un kafijas galdiņš. Gandrīz visur atradās salocītu drēbju kaudzes, uz daudzām bija aprakstītas papīra lapiņas. Dzirdēju, ka dzīvoklī darbojas veļas mazgājamā mašīna vai žāvējamais aparāts, un atskārtu, ka valsts piešķirtajā dzīvoklī Vanda Sesemsa nodarbojas ar nelielu biznesu. Iespējams, tieši tādēļ viņa aizliedza fotografēt.

-   Pavāc nost to veļu, apsēžas un stāstāt, kā jūs manam So palīdzēsit, kundze norādīja.

Es pārcēlu vienu kaudzi no dīvāna uz galdiņu dīvāna galā un apsēdos. Ievēroju, ka šajās kaudzēs nav neviena sarkana apģērba gabala. Rajonu kontrolēja banda Crips, un valkāt sarkanu sāncenšu Bloods grupējuma krāsu varēja būt kaitīgi veselībai.

Lesters apsēdās man līdzās un novietoja fotokameras somu uz grīdas sev starp kājām. Es pamanīju, ka fotoaparātu viņš tur rokā.

Vanda Sesemsa palika stāvam. Uzcēlusi veļas grozu uz kafijas galdiņa, viņa no tā ņēma ārā drēbes un sāka locīt.

-   Redziet, es gribētu izpētīt So lietu sīkāk, es atsāku. Ja viņš tiešām nav vainīgs, kā jūs apgalvojat, es varētu viņu izpestīt no cietuma.

Netika piemirsts vārdiņš "ja". Es pieraudzīju, lai nedodu solījumu, kuru negrasos pildīt.

-   Tā vienkārši izpestīt, ko? Ja misters Maiers pat nevar dabūt viņu līdz tiesai?

-    Vai misters Maiers ir viņa advokāts?

-    Kā ta'. Valsts iecelts. Ebrejs.

Šo vārdu viņa izrunāja bez mazākās naidīguma vai aizspriedumu pieskaņas. Gluži vai jautās lepnums par savu mazdēlu, kurš pacēlies hierarhijā tik augstu, ka izpelnījies ebreju tautības advokātu.

-    Tad es ar misteru Maieru par to visu izrunāšos. Misis Sesemsa, gadās, ka laikraksts spēj to, kas nav pa spēkam citiem. Ja es pavēstu pasaulei, ka Alonso Vinslovs nav vainīgs, pasaule mani ieklausās. Ar advokātiem tā parasti nav, jo tie mūždien skandina, ka viņu klienti nav vainīgi; turklāt paši ne vienmēr tā domā. Gluži kā tas gans, kurš mēdza klaigāt: "Vilks aitās!" Advokāti to daudzina tik bieži, ka viņiem vairs netic arī tad, ja klients patiešām nav vainīgs.

Kundze jautājoši vērās mani nodomāju, ka viņa ir samulsusi vai arī uzskata to visu par krāpšanos. Es centos virzīt sarunu tālāk, neļaujot viņai aizdomāties par manu vārdu dziļāko jēgu.

-    Misis Sesemsa, ja es šo lietu izmeklēšu, jums vajadzēs piezvanīt misteram Maieram un palūgt, lai viņš piekrīt ar mani sadarboties. Man būs nepieciešams izskatīt lietu, visus dokumentus un pierādījumus.

-    Bet nekā jau nav! Viņš tik visiem stāsta, lai nogaida, un viss.

-    Likums paredz, ka valsts… ar to es domāju prokuroru… nodod aizstāvībai visus dokumentus un pierādījumus. Man tie būs jāizskata, ja es uzņemos pūles izpestīt Alonso.

Šajā brīdī viņa šķita zaudējusi interesi par lietu un lēni izvilka roku no veļas groza. Pirkstos viņa turēja koši sarkanas apakšbikses. Turēja izstieptā rokā kā beigtu žurku aiz astes.

-   Pavei uz to dumjo skuķi! Pati nejēdz, ko dara. Noslēpusi sarkano apakšā. Traki stulba, ja domā tikt sveikā cauri.

Namamāte piegāja pie atkritumu kastes istabas stūrī, nospieda pedāli, kas atvēra tvertnes vāku, un iemeta tajā beigto žurku. Es palocīju galvu, it kā pauzdams atzinību, un raudzīju turpināt sarunu.

-    Misis Sesemsa, vai jus sapratāt, ko es teicu par pierādījumiem? Es grasos…

-    Bet kā jūs var' pateikt, ka mans So nav vainīgs, ja visi jūsu fakti nāk no kruķiem un šie melš kā tā čūska kokā?

Pagāja brīdis, līdz atbildēju, jo domās apcerēju parasta ielas slenga un reliģiska simbola pretstatījumu.

-   Savākšu visus faktus un izdarīšu pats savus secinājumus, es solīju. Pagājušā nedēļā savā rakstā es izmantoju policijas teikto. Tagad visu noskaidrošu pats. Ja jusu So nav vainīgs, es to izdibināšu un par to uzrakstīšu. Un tādējādi viņu izpestīšu.

-    Labs ir. Tas Kungs jums palīdzēs atvest mājās manu zēnu.

-   Taču man būs vajadzīga arī tava palīdzība, Vanda.

Es tīšām sāku uzrunāt viņu uz "tu". Lai saprot, ka būs jāiesaistās.

-   Ja vajag glābt manu So, es vienmēr esmu gatava palīdzēt, kundze apliecināja.

-    Lieliski, es noteicu. Tagad pastāstīšu, kas tev būs jāizdara.

Trešā nodaļa FERMA

Karvers sēdēja savā kabineta aiz aizvērtām durvīm, klusiņām dungoja kādu melodiju un uzmanīgi vēroja kameras ekrānos bija uzstādīts multipleksais režīms, un katrā redzams trīsdesmit sešu kameru filmētais. īsi uzsitot ar pirkstu pa skārienpaliktni, viņš plazmas ekrāna vidū atvēra jebkuras kameras skatu.

Dženīva reģistratūrā lasīja grāmatu mīkstajos vākos. Viņš pievilka skatu tuvāk, pūlēdamies izdibināt, ko viņa lasa. Nosaukums nebija saskatāms, taču lapas augšmalā varēja izlasīt rakstnieces vārdu. Dženeta Evanoviča. Kārvers zināja, ka Dženīva iecienījusi šo autori. Lasīdama viņa bieži smaidīja.

Bija iegūta vērtīga informācija. Viņš nolēma doties uz grāmatu veikalu un iegādāties kādu Evanovičas grāmatu. Un pieraudzlt, lai Dženīva pamana grāmatu viņa maisiņā. Tas būs labs iemesls uzsākt sarunu.

Viņš ar tālvadības ierīci pagrieza objektīvu un pamanīja, ka Dženīvas rokassomiņa ir atvērta un novietota uz grīdas blakus krēslam. Somā atradās cigaretes, košļājamā gumija un divi tamponi, kā arī atslēgas, sērkociņi un naudasmaks. Mēneša grūtās dienas. Acīmredzot tāpēc šorīt, kad viņš ienāca pa durvīm, Dženīva bija izturējusies tik strupi un tik tikko sasveicinājusies.

Kārvers ieskatījās pulksteni. Viņai jau bija laiks pēcpusdienas pārtraukumam. Kuru katru brīdi pa durvīm ienāks Jolanda Čavesa no administrācijas un ļaus Dženīvai atpūsties. Kārvers bija iecerējis viņai sekot ar kameru palīdzību. Gan ārā uzsmēķēt, gan patupēt tualetē viss vienalga! Viņš spēj sekot, kur vien vēlas. Kameras bija uzstādītas visur. Būs iespējams novērot visu, ko viņa dara.

Bridi, kad Jolanda iegāja reģistratūrā, pie Kārvera kabineta durvīm kāds pieklauvēja. Kārvers nekavējoties nospieda Escape taustiņu, un visos trijos ekrānos iegaismojās trīs dažādu serveru torņu datu plūsmas grafiki. Viņš nebija dzirdējis kontroles telpā trauksmes signālu, kas vēstītu par cilvēka tuvošanos, tādēļ nezināja, vai tas vispār noskanējis. Varbūt viņš pārāk aizrāvies ar Dženīvas pētīšanu.

-Jā?

Durvis atveras. Tas bija tikai Stouns. Kārvers sapīka, ka tada nieka dēļ izslēdzis ekrānus un vairs nevarēs sekot Dženīvai.

-   Ko tu gribi, Fredij? viņš nepacietīgi noprasīja.

-    Apjautāties tev par atvaļinājumu, Fredijs skaļi paziņoja. Viņš ienāca telpā un aizvēra durvis. Piegājis pie krēsla otrpus Kārvera darba galdam, viņš bez uzaicinājuma apsēdās. Pie velna atvaļinājumu! viņš turpināja. To es sacīju tikai pārējo dēļ. Patiesībā es gribu apspriesties par dzelzs jaunavām. Rādās, ka šajā nedēļas nogalē esmu uzgājis mūsu nākamo meiču.

Fredijs Stouns bija divreiz jaunāks par Kārveru, kurš viņu pirmoreiz ievēroja, ar svešu vārdu uzturoties kādā "dzelzs jaunavu" tērzētavā. Viņš mēģināja jaunajam vīrietim sekot, bet Stouns bija pārāk prasmīgs un pazuda digitālajā miglā bez pēdām.

Nesatricināms un tikai vēl vairāk ieintriģēts, Kārvers uzstādījis lamatu vietni ar nosaukumu "Māte dzelžos", un Stouns pēc kāda laika neizbēgami tur parādījās. Kārvers sazinājās ar viņu, un sākās spēle. Drīz Kārvers pieņēma viņu darbā, piešķīra citu izskatu, personas dokumentus un apmācīja.

Abi kopā bija nostrādājuši četrus gadus, un Stouns sāka krist uz nerviem; brīžiem Kārvers viņu pagalam nevarēja ciest. Dažkārt Fredijs nezināja robežas. Piemēram, gluži vienkārši ienāca kabinetā un bez atļaujas apsēdās.

-   Ak tā gan, Kārvers novilka, tīšuprāt uzsvērdams neticību balsī.

-    Tu solīji, ka nākamo varēšu izraudzīties es. Atceries? Stouns atgādināja.

Tāds solījums gan tika dots, taču sarunas karstumā. Kamēr viņi traucās pa Desmito maģistrāli prom no Santamonikas pludmales un pa atvērtajiem logiem sejā pūta jūras vējš. Vēl apreibis no paveiktā, Kārvers bija muļķīgā kārtā apsolījis savam jaunajam māceklim, ka nākamo meiču varēs izvēlēties viņš.

Tagad nāksies atkāpties no saviem vārdiem. Tobrīd visvairāk gribējās turpināt Dženīvas novērošanu, varbūt pat pieķert viņu apmainām tamponu tualetē, toties šo neērto jautājumu būtu vēlams atstāt vēlākam laikam.

-   Tev tā dziesma nekad neapnīk? Stouns ievaicājās.

-Ko?

Kārvers attapa, ka neviļus sācis dungot, un samulsis centās turpināt sarunu.

-   Ko tu esi atradis? viņš jautāja.

Stouns plati pasmaidīja un pakratīja galvu, it ka nevarēdams noticēt savai laimei.

-   Meiteni, kurai pieder pornogrāfiska vietne. Nosūtīšu tev interneta saiti, varēsi apskatīt pats. Bet tev viņa patiks. Es apskatīju viņas nodokļu deklarācijas. Pagājušajā gadā ievākuši divsimt astoņdesmit taukšķus tikai no tiem, kas maksājuši divdesmit piecus dolārus mēnesī, lai pavērotu viņu drāžamies.

-   Kā tu viņu atradi?

-   Ar grāmatvežu firmas "Djūijs un Bahs" palīdzību. Viņu auditējusi kāda organizācija ar nosaukumu "Kalifornijas Nodokļu Franšīzes padome", un grāmatvežu firma kārtoja viņas finanses. Visa nepieciešamā informācija ir savākta. Viss, kas vajadzīgs, lai padarītu par grēkāzi. Pēc tam es aplūkoju viņu tajā vietnē. "Mendija tev, punkts, kom." Pamatīgs, smuks, garkājains meitietis.

Kārvera tumšās audu šķiedras viegli ietrīsējās gaidās. Taču kļūdīties nedrīkstēja.

-    Kurā Kalifornijas malā viņa ir? viņš taujāja.

-    Manhetenbīčā, atteica Stouns.

-   Vai tu vispār zini, kur atrodas Manhetenbīča? Kārvers noprasīja, apvaldīdams vēlmi pasniegties pāri stikla galda virsmai un ar vienu no plazmas ekrāniem iemest Stounam pa deniņiem.

-    Vai starp Lohoiju un Sandjego? Tur, lejā?

Kārvers papurināja galvu.

-    Pirmkārt, Lahoija. Un Manhetenbīča tai pat tuvu nav. Tā atrodas pie Losandželosas, netālu no Santamonikas. Tāpēc liec to meiču mierā. Tur mēs labu laiku nerādīsimies. Tu noteikumus zini.

-   Bet, Dab, viņa ir ideāla! Turklāt es jau savācu visu dokumentāciju par viņu. Losandželosa ir liela. Nevienam Santamonikas iedzīvotājam nerūp tas, kas norisinās Manhetenbīčā.

Šoreiz Kārvers uzsvērti papurināja galvu.

-   Dokumentāciju vari nolikt atpakaļ, kur paņēmi. Mēs nerādīsimies Losandželosā vismaz vēl trīs gadus. Man vienalga, ko tu atradi un cik droši, tavuprāt, tas ir. Es nenovirzīšos no protokola. Un vēl kas. Mans vārds ir Veslijs, nevis Vess, un nekādā ziņā mani nesauc par Dabu. Stouns nodūra skatienu un šķita satriekts, bet Kārvers turpināja: Darīsim tā. Es atradīšu vēlamo personu. Pagaidi, gan redzēsi, ka pats būsi priecīgs. To es varu tev cieši apsolīt.

-    Bet tagad ir mana kārta! Stouns bija jūtami sabozies.

-    Tā jau bija tava kārta, un tu nošāvi greizi, Kārvers atteica. Nu atkal pienākusi mana kārta. Tāpēc vari atgriezties pie saviem pienākumiem. Tu joprojām neesi man iesniedzis statusa ziņojumus par serveriem no astoņdesmitā līdz astoņdesmit piektajam tornim. Gribu tos saņemt līdz dienas beigām.

-    Lai nu būtu.

-    Ej. Galvu augšā, Fredij! Vēl nedēļa nebūs galā, kad mēs jau sāksim medības.

Piecēlies Stouns devās uz durvju pusi. Kārvers vēroja viņu un prātoja, pēc cik ilga laika nāksies no šī darbinieka atbrīvoties. Pavisam. Strādāt kopā ar kādu vienmēr ir labāk, taču pamazām visi pārinieki paliek lieli savā garā. Viņi iedod tev palamu, kuru nelieto neviens cits. Viņi sāk to uzskatīt par partnerību, kurā abiem ir vienlīdzīgas balsstiesības. Tas bija nepieņemami un bīstami. Šeit visu izlēma viens cilvēks. Viņš pats.

Lūdzu, aizver durvis, Kārvers sacīja.

Stouns paklausīja. Kārvers no jauna pievērsās kamerām. Pievilcis tuvāk attēlu no reģistrācijas telpas, viņš redzēja pie galda sēžam Jolandu. Dženīvas tur nebija. Pārslēgdams kameras, viņš sāka sievieti meklēt.

Ceturtā nodaļa LIELAIS TRĪSDESMITNIEKS

Kad mes ar Saniju Lesteru iznacam no Vandas Sesemsas dzīvokļa, apkaimē valdīja rosīga kņada. Skolās stundas bija beigušās, narkotiku tirgotāji un klienti pamodušies. Autostāvvietās, rotaļlaukumos un saules izdedzinātos mauriņos pulcējās gan bērni, gan pieaugušie. Narkotiku pārdošana šeit bija mobila operācija, sarežģītas organizēšanas darbs ar sargposteņiem un palīgiem, kas izvadīja pircējus cauri rajona ieliņu labirintam uz pirkšanas vietu, kura diennakts laikā tika vairākkārt mainīta. Valsts nolīgtajiem plānotājiem, kas projektēja šo rajonu, nebija ne jausmas, ka tie rada ideālu vidi vēzim, kas ar laiku nogalēs lielāko daļu iedzīvotāju.

Es to visu zināju tādēļ, ka, divreiz gadā vākdams jaunāko materiālu par narkotiku kariem, ne reizi vien biju devies izbraukumos kopā ar Losandželosas Dienvidu biroja narkotiku apkarošanas vienību.

Šķērsojot mauriņu un dodoties pie Lestera dienesta automašīnas, mēs noliecām galvas, šādi rādot, ka apkārt notiekošais mūs neinteresē. Mēs tikai gribējām iesēsties mašīnā un braukt prom. Kad nonācām gandrīz pie paša transportlīdzekļa, es pamanīju pret šofera durvīm atslējušos jaunekli. Viņš valkāja nesasietus darba zābakus, zilus džinsus, kas nošļukuši zili rakstainajiem bokseršortiem līdz pusei, un nevainojami tīru baltu tenisa kreklu, kas gluži vai mirdzēja pēcpusdienas saulē. Tādu uniformu bija izvēlējusies Crips banda, kas vadīja šā apvidus operācijas. Viņus dēvēja par AM bandu, kas nozīmēja "Asins mednieki" vai "Atalgojuma mednieki" tas bija atkarīgs no tā, kurš uzpūta grafiti uz sienas.

-    Kā sviežas? jauneklis mūs uzrunāja.

-    Normāli, Lesters atteica. Braucam atpakaļ uz darbu.

-Jūsbūtu poliči?

Lesters iesmējās, it kā veselu nedēļu nebūtu dzirdējis labāku joku.

-    Nē, draugs, mēs esam no avīzes. It kā nevērīgi ielicis bagāžniekā fotokameras somu, Lesters piegāja pie durvīm, pret kurām atspiedies stāvēja jauneklis. Tas pat nepakustējās. Mums jābrauc. Vai varu tikt tev garām?

Es stāvēju pie automašīnas durvīm otrā pusē. Kuņģis sažņaudzās čokurā. Ja būs nepatikšanas, tās sāksies šajā mirklī. Citi bandas locekļi tādā pašā apģērbā jau pulcējās ēnainā autostāvvietas nostūri gatavi skriet palīgā. Man nebija šaubu, ka visi ir bruņoti vai arī ieroči noslēpti turpat tuvumā.

Jauneklis ij nepakustējās. Viņš sakrustoja rokas uz krūtīm un nopētīja Lesteru.

-    Par ko tu, bračiņ, ar tanti runāji?

-    Par Alonso Vinslovu, es paskaidroju, Mēs uzskatām, ka viņš nevienu nav nogalinājis, un gribam izpētīt šo gadījumu.

Izslējies jauneklis pagriezās pret mani.

-   Tiešām?

Es pamāju.

-    Mēs nupat sākām, tāpēc iegriezāmies aprunāties ar misis Sesemsu.

-   Tad jau viņa pateica par nodokli.

-   Kādu nodokli?

-   Jā, viņa maksā nodokli. Visi, kas te nodarbojas ar biznesu, maksā nodokli.

-    Ak tā?

-   Ielas nodokli. Redzi, visiem avīžniekiem, kas brauc šurp parunāties par So Slovu, jāmaksā nodoklis. Jūs varat samaksāt man.

-   Cik? es pajautāju.

-   Piecdesmit dolāri dienā.

Nolēmu pievienot tos izdevumiem redzēsim, vai Dorotija Faulere sacels brēku. Iebāzu roku kabatā un izņēmu banknotes. Man bija piecdesmit trīs dolāri, un es aši atlasīju divus divdesmitniekus un desmitnieku.

-   Lūdzu.

Es pagājos uz automašīnas aizmuguri, un jauneklis panāca man pretī. Tikmēr Lesters iekāpa automašīnā un iedarbināja motoru.

-   Mums jābrauc, es aizrādīju, pasniegdams naudu.

-   Skaidrs, ka tā. Kad nākamreiz atbrauksi, nodoklis būs divreiz lielāks, avīžniek.

-   Saprotu. Es varēju to tā atstāt, taču negribēju aizbraukt, neuzdevis acīmredzamu jautājumu. Vai tad jums nav svarīgi, ka es pūlos izpestīt So no cietuma?

Jauneklis pacēla roku un paberzēja zodu, it kā iegrimdams dzijās domās. Es viņam uz pirkstu falangām pamanīju uztetovētas zīmes "D", "A", "5", "0". Skatiens noslīga zemāk uz otru roku, kas ļengana karājās gar sāniem. Tur uz pirkstiem bija uztetovēti burti, kas veido vārdu "sūds". Viss skaidrs. "Policija ir sūds." Redzot šādu saukli uz rokām, nav jābrīnās, ka viņš izspiež naudu no tiem, kas gatavojas palīdzēt citam bandas loceklim. Šeit katrs bija pats par sevi.

Neatbildējis jauneklis nosmējās un aizgriezās. Viņš bija gribējis, lai redzu viņa pirkstus.

Kad iekāpu automašīnā, Lesters atpakaļgaitā izbrauca no vietas. Atskatījies pamanīju mūsu jauno izspiedēju ejam Crips bandas locekļu gaitā. Viņš pieliecās, izlikās, ka ar manām naudaszīmēm nospodrina apavus, pēc tam izslējās un spēra dažus dejotāju soļus, ko bandīti bija piesavinājušies par savu pazīšanas zīmi. Pārējie viņam uzgavilēja.

Saspringums skaustā pamazām atslāba tikai tad, kad izbraucām uz Simt desmitās maģistrāles un pagriezāmies ziemeļu virzienā. Tad es atvairīju domas par zaudētajiem piecdesmit dolāriem un, apsvēris brauciena laikā panākto, sāku justies labi. Vanda Sesemsa pilnībā piekrita sadarboties Denīzas Bebitas un Alonso Vinslova lietā. Viņa no mana mobilā tālruņa piezvanīja valsts nolīgtajam Vinslova advokātam Džeikobam Maieram un pavēstīja, ka dod man tiesības piekļūt visiem šīs lietas dokumentiem un pierādījumiem. Maiers negribīgi piekrita satikties ar mani nākamajā rītā pilsētas centrā, nepilngadīgo aizturēšanas iestādē. Biju pateicis Vandai ja Maiers atteiksies no sadarbības, atradīsies papilnam privāto advokātu, kas, saožot iespēju pagozēties avīžu virsrakstos, būs ar mieru strādāt par velti. Maieram bija izvēle vai nu palīdzēt man un izpelnīties plašsaziņas līdzekļu uzmanību vai arī atteikties no lietas.

Tāpat Vanda Sesemsa piekrita ievest mani Silmaras Nepilngadīgo aizturēšanas centrā, lai es varētu iztaujāt mazdēlu. Šī saruna šķita pats svarīgākais posms, gatavojot rakstu. Biju iecerējis pirms tam iepazīties ar lietu, izlasot valsts advokāta rīcībā esošos dokumentus lai noskaidrotu visu, kas vien ir noskaidrojams.

Kopumā brauciens bija izrādījies vērtīgs, ja vien neskaita piecdesmit dolāru tarifu, un es jau sāku prātot, kā pasniegt savu ieceri Prendergastam. Bet Lesters pārtrauca manas domas.

-    Es zinu, kas tev aiz ādas, viņš ieteicās.

-    Nu, kas man ir aiz ādas? es pārjautāju.

-    Tā veļas mazgātāja ir pārāk stulba, un advokāts pārlieku kāro tikt avīzē, bet es gan visu saprotu.

-   Par ko tu runā?

-   Tu visu priekšā izliecies par kaut kādu cēlo bruņinieku, kas pierādīs puikas nevainīgumu un izdabūs viņu no cietuma. Patiesībā tu rīkosies pavisam pretēji, vecīt. Tu viņus izmantosi, lai izpētītu šo lietu un izdibinātu visas pikantās detaļas, un pēc tam uzrakstīsi, kā sešpadsmit gadus vecs puika kļuvis par aukstasinīgu slepkavu. Sasodīts! Panākt, lai nevainīgu cilvēku atbrīvo, mūsdienu avīžnieku pasaulē ir banāls triks. Bet iekļūt jauneklīga slepkavas prātā, spriedelēt, kā sabiedrība to visu pieļauj… Tas, bračiņ, ož pēc Pulicera prēmijas.

Iesākumā es neteicu ne vārda. Lesters bija uzminējis manu ieceri, tādēļ zibenīgi sacerēju aizstāvības runu un tikai tad atbildēju:

-   Es viņai apsolīju vienīgi to, ka izmeklēšu šo lietu. Kur nu tā novedīs, tur novedīs. Tas arī viss.

-    Muļķības. Tu šo sievieti izmanto, un viņa savā dumjībā to neredz. Puika droši vien ir tikpat vientiesīgs un ari būs ar mieru. Un mēs visi zinām, ka advokāts pārdos puiku avīžu virsrakstu dēļ. Tu nudien ceri, ka dabūsi Puliceru par šo rakstu, vai ne?

Neatbildējis es papurināju galvu. Seja pamazām piesarka, tāpēc es pa vērsos uz loga pusi.

-    Ei, ir jau labi! Lesters mierināja.

Atkal pagriezies pret sarunu biedru, es nopētīju viņu.

-    Ko tu gribi, Sanij?

-   Piedalīties šai lietā. Mēs strādājam kopā. Es kopā ar tevi dodos uz Silmaru un tiesu un bildēju. Tu oficiāli pieprasi fotogrāfu un ieraksti manu vārdu. Tāds tandēms šā vai tā izskatās labāk, īpaši iesniegumos.

Ar to bija domāti iesniegumi Pulicera prēmijas un citu godalgu žūrijām.

-   Paklau, es pat savam redaktoram neesmu par to izstāstījis, es aizrādīju. Tu pārāk steidzies. Nav pat zināms, vai viņi…

-    Viņi būs sajūsmā, un tu to zini. Tev ļaus rakstīt un, iespējams, es drīkstēšu palīdzēt. Kazi, mēs abi dabūsim to balvu. Tos, kas dabū Puliceru, parasti no darba neatlaiž.

-   Sanij, patlaban tāds iznākums ir pavisam neaizsniedzams. Tu esi traks. Turklāt mani jau atlaida. Man ir divpadsmit dienas laika, un pēc tam man tā Pulicera prēmija ir pie vienas vietas. Tad manis te vairs nebūs.

Redzēju, ka viņu pārsteidzis paziņojums par manu atlaišanu. Tad viņš pamāja un iestrādāja šīs ziņas savā fantāziju versijā.

-   Tad tās ir lielās atvadas, viņš noteica. Skaidrs. Tu aizej ar paslietu vidējo pirkstu, proti, lielisku rakstu, kuru nevar neiesūtīt konkursos pat tad, ja tā autors jau sen izgājis pa durvīm.

Es neatbildēju. Nebiju domājis, ka man var tik viegli redzēt cauri, un atkal pagriezos pret logu. Maģistrāle veda pa viaduktu, un no tā varēja redzēt dzīvojamās mājas kvartāliem tālu. Daudziem vecajiem, tekošajiem jumtiem pāri bija pārvilktas zila brezenta kārtas. Jo tālāk uz pilsētas dienvidiem brauca, jo biežāk gadījās redzēt zilus brezenta jumtus.

-    Es tik un tā gribu piedalīties, Lesters neatlaidās.

***

Saņēmis atļauju tikties ar Alonso Vinslovu un lasīt viņa lietas materiālus, es biju gatavs apspriesties ar savu redaktoru. Tas nozīmēja, ka es oficiāli paziņoju par šāda raksta gatavošanu un mans redaktors to ierindo nākotnes ieceru sarakstā. Atgriezies ziņu dienesta telpā, es taisnā ceļā devos pie plosta un atradu Prendergastu sēžam pie galda. Viņš rosīgi rakstīja datorā.

-   Prendo, vai tev ir brīvs brītiņš?

Viņš pat nepacēla acis.

-   Ne tagad, Džek. Man līdz pulksten četriem jāsagatavo rakstu pieteikumi. Vai tev ir kas rītdienai, neskaitot Endželas rakstu?

-    Nē, es gribētu aprunāties par kādu darbiņu tālākai nākotnei.

Mitējies rakstīt, Prendergasts paraudzījās manī, un es manīju viņā apjukumu. Cik tāla nākotne var būt cilvēkam, kuram atlicis strādāt divpadsmit dienas?

-   Ne jau tik tālā, es steigšus bildu. Varam aprunāties vēlāk vai rit. Vai Endžela jau nodeva rakstu?

-   Vēl ne. Man šķiet, viņa grib, lai tu tam uzmet aci. Vai vari to izdarīt jau tagad, lai varam likt internetā?

-   Tūlīt ķeršos klāt.

-    Labs ir, Džek. Parunāsim vēlāk. Vai arī aši uzraksti man kādu elektronisko vēstuli.

Es pagriezos un pārlaidu skatienu ziņu dienesta telpai. Nezināju, kur atrodas Endželas Kūkas nodalījums, taču nešaubījos, ka tepat tuvumā. Jo jaunāks darbinieks, jo tuvāk plostam tas novietots. Ziņu dienesta telpas tālākie nostūri tiek atvēlēti veterāniem, kuriem nav vajadzīga tik stingra uzraudzība. Dienvidu pusi dēvēja par "Lejas metro", ko atvēlēja vēl ražīgajiem veterāniem. Savukārt ziemeļos bija "Nokaltušais mežs", kurā uzturējās reportieri, kas pēc iespējas izvairās no tiešajiem pienākumiem un īpaši jau no rakstīšanas. Dažu krēsli bija neaizskarami žurnālistu politisko sakaru vai Pulicera prēmijas dēļ, un citiem piemita neaptveramas spējas neizbāzt galvu laukā un negadīties pa skatienam norīkojumu redaktoriem vai korporatīvo izdevumu apcirpējiem.

Vienā no tuvējiem nodalījumiem pamanīju pazibam Endželas gaišos matus. Devos turp.

-    Kā sokas?

Sieviete satrūkās.

-    Piedod. Negribēju tevi sabiedēt.

-    Nekas. Biju dziļi iegrimusi lasīšanā.

Es norādīju uz datora ekrānu.

-   Vai tas ir tavs raksts?

Viņa pietvīka. Pamanīju, ka pakausī saņemtais matu mezgls ir sasprausts ar zīmuli. Tas viņu padarīja vēl seksīgāku nekā parasti.

-   Nē, tas ir kāds arhīva raksts par jums un to slepkavu ar iesauku Dzejnieks. Nudien, šermuļi skrien pār kauliem.

Tātad viņa izvilkusi no arhīva divpadsmit gadus vecu rakstu no tiem laikiem, kad strādāju Rocki Mountain Nnos un sacentos ar L. A. Times, aprakstīdams notikumus, kas sākās Denverā, turpinājās austrumkrastā un pēc tam aizsniedzās līdz pat Losandželosai. Tas bija lielākais materiāls, kādu jebkad esmu uzrakstījis. Mana žurnālistikas kulminācija nē, drīzāk visas dzīves zenīts -, un man nesagādāja prieku atgādinājums, ka šis posms palicis tik senā pagātnē.

-   Jā, tas bija samēra briesmigi. Vai šodienas rakstu jau pabeidzi?

-   Kur palika tā FIB aģente, ar kuru tu sastrādājies? Reičela Volinga. Kādā citā rakstā teikts, ka viņa saņēmusi sodu, jo attiecībās ar tevi pārkāpusi ētikas robežas.

-   Viņa joprojām strādā FIB. Starp citu, tepat Losandželosā. Vai mēs varam uzmest aci šīsdienas rakstam? Prendo grib, lai liekam internetā jau tagad.

-    Protams, esmu to pabeigusi. Tikai gaidīju, lai tu pārskati pirms sūtīšanas redaktoriem.

-   Tūlīt piesēdīšos.

Es paņēmu krēslu no tukša nodalījuma. Endžela pavirzījās sāņus, lai atbrīvotu man vietu, un es izlasīju rakstu, kurš ietilptu divpadsmit collās. Redaktors atvēlēto laukumu bija apcirpis līdz desmit collām, un tas nozīmēja, ka beigu beigās pāri paliks kādas astoņas taču jebkuram kaut cik jēdzīgam reportierim bija jāuzraksta vairāk. Materiāls un prasme izteikties pauž visu pakāpju redaktoriem, ka raksts ir pārāk labs, lai to saīsinātu. Tā diktēja žurnālista ego.

Labojot es pirmām kārtām izņēmu savu vārdu no rindiņas, kurā atzīmēti autori.

-   Kāpēc, Džek? Endžela iebilda. Mēs taču strādājām kopā.

-   Jā, bet uzrakstīji tu.

Viņa pasniedzās pāri tastatūrai un pieskārās manai labajai rokai.

-     Es gribētu, lai mēs dalām autora godu. Lūdzu! Tas man daudz nozīmētu.

Samulsis es paraudzījos viņā.

-    Endžela, tas ir divpadsmit collas garš teksts, kuru, visticamāk, apcirps līdz astoņām collām un noraks lapas vidū. Tas ir tikai kārtējais slepkavības apraksts, un divi autori šajā gadījumā nav vajadzīgi.

-   Bet tas ir mans pirmais nozieguma apraksts šeit, L. A. Times, un es gribētu, lai arī tu esi uzrādīts par autoru.

Plauksta joprojām atradās man uz rokas. Es paraustīju plecus un pamāju.

-   Kā vēlies.

Viņa atrāvās, un es no jauna iedrukāju savu vārdu raksta apakšā. Tad Endžela atkal pasniedzās un satvēra manu labo roku.

-    Vai tev savainoja šo roku?

-Ē-ē…

-   Vai drīkstu apskatīt?

Pagriezis plaukstu augšup, es parādīju zvaigžņveida rētu starp īkšķi un rādītājpirkstu. Tajā vietā lode bija izskrējusi cauri ādai un ieurbusies par Dzejnieku dēvētajam slepkavam tieši sejā.

-   Es ievēroju, ka tu rakstot neizmanto īkšķi, viņa neatlaidās.

-   Lode pārcirta cīpslu, un ķirurgi man to salāpīja, taču kopš tā laika īkšķis īsti labi nekustas.

-    Kāda ir sajūta?

-   Normāla. Vienīgi tas nedara to, ko es tam lieku. Kad viņa pieklājīgi pasmējās, es pajautāju: Kas ir?

-    Es gribēju zināt, kāda ir sajūta, kad nogalina cilvēku.

Saruna bija ievirzījusies dīvainās sliedēs. Kādēļ šī jaunā sieviete tik ļoti aizraujas ar slepkavošanu?

-    Zini, Endžela, man ne īpaši patīk par to runāt. Tas notika sen, un nebija gluži tā, ka es viņu nogalināju. Patiesībā viņš pats izsauca uguni uz sevi. Man šķiet, ka viņš gribēja mirt. Viņš pats izšāva.

-    Man gaužām patīk stāsti par sērijslepkavām, bet par Dzejnieku es pirmo reizi uzzināju tikai šodien, kad to pieminēja pie pusdienu galda. Uzmeklēju Gougle šos notikumus un nolēmu iegādāties tavu grāmatu. Dzirdēju, ka tā esot kļuvusi par bestselleru.

-   Vēlu veiksmi. Bestsellers tas bija pirms desmit gadiem. To nedrukā jau vismaz piecus gadus.

Es atģidu ja viņa par grāmatu uzzinājusi pusdienu laikā, tad kolēģi apsprieduši mani. Agrāko bestselleru rakstnieku, tagadējo policijas ziņu reportieri ar pārāk lielu algu, kurš nupat informēts par atlaišanu.

-    Bet tev droši vien ir aizķēries kāds eksemplārs, ko es varētu aizņemties, Endžela uzstāja.

Viņa uzmeta man piktu skatienu. Iekams atbildēt, es uzmanīgi nopētīju jaunās sievietes seju. Šajā brīdī man kļuva skaidrs, ka viņa ir apsēsta ar nāvi. Viņa gribēja rakstīt par slepkavībām tādēļ, ka alka uzzināt tādus sīkumus, par kuriem neraksta presē un nestāsta televīzijā. Policistiem viņa patiks, un ne tikai glītās ārienes dēļ. Viņa luncināsies apkārt, kamēr tie klāstīs nozieguma vietas drūmos, atbaidošos aprakstus. Policistiem šķitīs, ka žurnāliste sajūsminās par viņiem, nevis gūst baudu no šausminošajām nozieguma detaļām.

-    Pameklēšu mājās, varbūt izdosies kādu eksemplāru atrast. Atgriezīsimies pie raksta un nodosim to jau šodien. Izgājis no apspriedes četros, Prendo gribēs to redzēt savā kastītē.

-    Labi, Džek!

Viņa pacēla rokas, it kā padodoties. Es atgriezos pie raksta un desmit minūšu laikā pārskatīju atlikušo daļu, veikdams tikai vienu labojumu. Endžela bija uzmeklējusi vīrieti, kura padzīvojusī māte astoņdesmit devītajā gadā izvarota un nodurta. Viņš nekavējās paust savu pateicību policijai par to, ka tā nav rimusies izmeklēt seno lietu. Šo vaļsirdīgo, atzinības pilno citātu es pārvietoju uz raksta pirmo trešdaļu.

-   Paceļu to augstāk tādēļ, lai redaktori neizdzēš, es paskaidroju. Šis citāts noteikti izpelnīsies atzinību policijas acīs. šāds sabiedrības pausts slavinājums, kuru viņi tik reti izpelnās, tiem ir nāvīgi svarīgs. Tādējādi tu liksi pamatus uzticībai, par ko stāstīju tev iepriekš.

-    Paldies.

Visbeidzot es papildināju rakstu, pašā apakšā pierakstīdams skaitli "30".

-   Ko tas nozīmē? Endžela taujāja. Esmu to redzējusi citiem rakstiem pilsētas ziņu redakcijas kastītē.

-   Tas ir vecās skolas simbols. Kad sāku strādāt par žurnālistu, to lika zem katra raksta. Tas ir kods, šķiet, palicis no telegrāfa laikiem. Un apzimē raksta beigas. Mūsdienās pēc tā vairs nav nekādas vajadzības, bet…

-    Ak kungs, tad tamdēļ atlaižamo darbinieku sarakstu sauc par trīsdesmitnieku sarakstu?

Es paskatījos uz jauno sievieti un pamāju, brīnīdamies, ka viņa to vēl nezina.

-   Tā ir. Šo kodu es allaž esmu izmantojis un, tā kā raksta beigās ir mans vārds…

-    Labi, Džek. Manuprāt, tas ir diezgan stilīgi. Es arī varētu tā darīt.

-   Turpini tradīciju, Endžela.

Pasmaidījis es piecēlos.

-   Kā tu domā, vai tu būtu gatava rīt no rīta veikt policijas informācijas pārbaudi un pieskriet Pārķēra centrā?

Endžela sarauca pieri.

-   Viena pati?

-Jā, man ir darīšanas tiesā, es gatavoju citu rakstu. Taču pirms pusdienām es atgriezīšos. Vai spēsi?

-   Ja vien tu man uzticies. Kas ir šis otrs raksts?

īsiem vārdiem es izstāstīju par Rodiagārdensas rajona apmeklējumu un manu ieceri. Un tad iegalvoju, ka pat pēc vienas dienas apmācības viņa droši var doties uz Pārķēra centru bez manis.

-   Gan viss būs kārtībā. Turklāt tas rītdienas raksts ļaus tev policijā iemantot vairāk draugu nekā sapratīsi, ko ar tiem iesākt.

-Ja tu tā saki…

-   Es tā saku. Ja kas nepieciešams, zvani man uz mobilo. Tad es norādīju uz rakstu datora ekrānā, savilku plaukstu dūrē un viegli pabungoju pa galdu. Palaid to mazulīti.

Tas bija citāts no grāmatas "Visi prezidenta vīri", viena no dižākajiem darbiem par reportieru dzīvi, un es uzreiz atskārtu, ka viņa to nezina. "Nekas," es nospriedu. "Ir veterāni un ir jaunuļi."

Atgriezies savā nodalījumā, es pamanīju, ka zibsnī ziņojumu lampiņa tālrunī, un tas nozīmēja, ka man ir atstātas vairākas ziņas. Aši izmetu no prāta savādo, taču intriģējošo sarunu ar Endželu Kuku un pacēlu klausuli.

Pirmā ziņa bija no Džeikoba Maiera. Viņam uzticēta vēl viena lieta, un nākamajā rītā ieplānota apsūdzības izskatīšana. Tātad mūsu tikšanās jāatliek par stundu. Man tas necik nekaitēja. Būs vairāk laika izgulēties vai sagatavoties intervijai.

Otrā ziņa bija balss no pagātnes. Vens Džeksons savulaik bija iesācējs reportieris, kuru es pirms piecpadsmit gadiem, strādādams Rockļ Mountain Neivs, apmācīju policijas ziņu smalkumos. Viņš palika strādāt tajā pašā laikrakstā, stabili kāpa pa karjeras kāpnēm un nonāca pilsētas ziņu redaktora amatā. Bet pirms dažiem mēnešiem laikrakstu slēdza. Tādas bija beigas simt piecdesmit gadus ilgai drukātā medija pastāvēšanai Kolorādo štatā un ievērojamākā zīme tam, ka avīzes piedzīvo krahu. Džeksons joprojām nebija atradis darbu jomā, kam veltījis visu savu profesionālo mūžu.

Džek, te Vens. Dzirdēju jaunumus. Nekā priecīga. Man ļoti žēl. Piezvani, lai varam kopā pasērot. Es joprojām esmu ārštatnieks Denverā un meklēju pastāvīgu darbu. Iestājās ilgs klusums, un es spriedu, ka Džeksons meklē vārdus, lai sagatavotu mani. Teikšu godīgi, vecīt. Te nekā nav. Es jau esmu gatavs tirgot mašīnas, taču arī tajā biznesā ne velna neiet. Lai vai kā, piezvani! Varbūt kopā kaut kas izdosies.

Atskaņoju ziņu vēlreiz un pēc tam izdzēsu. Es nesteigšos zvanīt Venam Džeksonam. Negribēju grimt vēl dziļāk. Jā, mani ieskaitījuši trīsdesmitnieku sarakstā, taču izredzes vēl nebiju zaudējis. Vēlējos izmantot šo mirkli. Man taču jāuzraksta romāns.

Otrdienas rītā Džeikobs Maiers nokavēja mūsu tikšanos. Pusstundu es sēdēju Valsts advokatūras biroja uzgaidāmajā telpā, valsts finansētās iestādes klientu ielenkumā. Šie cilvēki, nabadzīgi būdami, nevarēja atļauties privāto advokātu un bija spiesti paļauties aizstāvībā uz valsti, kas piedevām uzturēja apsūdzību. Konstitūcijā garantētajās tiesībās bija melns uz balta rakstīts "ja nevarat atļauties advokātu, jums to nodrošinās valsts" -, taču man tā allaž šķitusi pretruna. Gluži kā reketa paveids valsts kontrolē gan piedāvājumu, gan pieprasījumu.

Maiers bija jauns, manuprāt, beidzis juridisko skolu pirms pieciem gadiem, tomēr viņa aizstāvībā nodots jauneklis, gandrīz vai bērns, kas apsūdzēts slepkavībā. Viņš atgriezās no tiesas sēdes, pasitis padusē smagu ādas portfeli tā piebāztu ar mapēm, ka to nevarēja panest aiz roktura. Viņš pajautāja sekretārēm, vai nav atstāts kāds ziņojums, un tās norādīja uz mani. Pārlicis smago portfeli kreisajā padusē, viņš pastiepa roku. Es to paspiedu un stādījos priekšā.

-    Nāciet līdzi, Maiers aicināja. Man nav daudz laika.

-    Nekas. Man patlaban nav vajadzīgs daudz jūsu laika.

Mēs viens aiz otra devāmies pa gaiteni, kuru sašaurināja dokumentu skapji, kas rindojās gar labās puses sienu, stiepdamies visā gaiteņa garumā. Biju pārliecināts, ka tas ir ugunsdrošības noteikumu pārkāpums. Citos laikos es šādu niansi noteikti saglabātu atmiņā nebaltām dienām. "Valsts advokāti strādā uguns slazdā." Taču tagad man vairs nerūpēja virsraksti vai iespējas atrast materiālu klusākiem brīžiem. Man bija jāsagatavo vēl tikai viens raksts, un viss.

-   Šeit, Maiers norādīja.

Es sekoju un nonācu tipiskā valsts iestādes kabinetā, divdesmit reiz divpadsmit pēdas lielā telpā, kur visos stūros bija novietoti galdi un starp tiem slējās skaņu izolējošas, sadalošas sienas.

-   Ak, mīļās mājas! viņš novilka. Paņemiet vienu no tiem krēsliem.

Istabas pretējā kaktā pie galda strādāja cits advokāts. Es aizņēmos krēslu no tukša galda blakus tam, un mēs abi ar Maieru apsēdāmies.

-   Alonso Vinslovs, Maiers iesāka. Viņa vecmāmuļa nudien ir interesanta dāma, vai ne?

-    Īpaši savā ierastajā vidē.

-    Vai viņa jau pastāstīja, kā lepojas ar to, ka dabūjusi ebreju tautības advokātu?

-Jā, to viņa patiešām teica.

-   Patiesībā es esmu īrs, taču negribējās viņai maitāt visu prieku. Ko jūs gribētu Alonso labā darīt?

Izņēmis no kabatas nelielu diktofonu lētu šķiltavu lielumā, es to ieslēdzu un novietoju uz galda starp mums.

-   Vai neiebilstai, ja ierakstīšu sarunu?

-    Nebūt ne. Es pat gribētu, lai to ieraksta.

-    Kā jau minēju pa tālruni, So vecmāmiņa ir ieņēmusi galvā, ka policistiem gadījies arestēt nepareizo cilvēku. Tā kā iepriekš uzrakstīju avīzē, ka policija viņu uzskata par vainīgu, es apsolīju kundzei papētīt šo lietu sīkāk. Misis Sesemsa ir So likumīgā aizbildne un deva atļauju iedziļināties šai lietā.

-    Varbūt viņa ir likumīgā aizbildne, lai gan tas vēl jānoskaidro, bet viņas atļaujai no likuma viedokļa nav nekādas nozīmes, un tādējādi arī man tas nenozīmē nenieka. To jūs aptverat, vai ne?

Sarunā ar Vandu Sesemsu pa manu mobilo tālruni viņš neko tamlīdzīgu nebija apgalvojis. Es jau dzīros turēt Maieru pie vārda un atgādināt solījumu sadarboties, bet tad pamanīju viņu pametam ašu skatienu pāri plecam un noģidu, ka viņš šādas runas uzsācis klātesošā kolēģa dēļ.

-    Protams, protams, es tālab piekritu. Un pastāv dažādi ierobežojumi attiecībā uz to, ko drīkstat man stāstīt.

-Ja vien esam par to vienojušies, tad varam mēģināt sadarboties. Es varu atbildēt uz jūsu jautājumiem, ciktāl tas iespējams, taču šajā lietas izmeklēšanas stadijā man nav ļauts jūs iepazīstināt ar pierādījumiem.

To teikdams, viņš pagriezās krēslā, pārliecinādamies, ka otrs advokāts joprojām sēž ar muguru pret mums, un aši pasniedza man zibatmiņu, datu glabāšanas ierīci ar USB kopni.

-   To visu jums nāksies prasīt prokuroram vai policijai, viņš turpināja.

-   Kuram prokuroram ir iedota šī lieta?

-    Sākumā bija pie Rozas Fernandesas, taču viņa strādā tikai ar nepilngadīgo lietām. Pašlaik radusies doma šo puisi tiesāt kā pieaugušo, tālab, visticamāk, tiks iecelts cits prokurors.

-    Vai jūs iebilstat pret lietas pārcelšanu no nepilngadīgo tiesas?

-   Protams. Mans klients ir sešpadsmit gadus vecs un kopš desmit vai divpadsmit gadu vecuma skolu apmeklē ļoti neregulāri. Viņš nav pieaudzis no likuma viedokļa, un viņa garīgās un uztveres spējas nav sešpadsmitgadīga jaunieša līmenī.

-   Tomēr policija apgalvo, ka noziegums pastrādāts ar zināmu izsmalcinātību, jaušams arī seksuāls elements. Upuris ir izvarots, anālajā atverē tam stumts kāds priekšmets. Upuris ir arī spīdzināts.

-   Jūs pieņemat, ka mans klients šo noziegumu ir pastrādājis.

-   Policija apgalvo, ka viņš atzinies.

Maiers norādīja uz zibatmiņu manā plaukstā un teica:

-   Tieši tā. Policija apgalvo, ka viņš atzinies. Bet man ir sakāmas divas lietas. Ja sešpadsmit gadus vecu pusaudzi uz deviņām stundām iespundē šaurā telpā, kārtīgi izbadina un nedod dzert, ja viņam samelo par viltotiem pierādījumiem un neļauj parunāt nedz ar vecmāmiņu, nedz ar advokātu, nedz ari kādu citu, viņš, cerēdams tikt ārā, būs ar mieru atzīties visā. Otrām kārtām, mani interesē noskaidrot, ko viņš ir atzinis. Šajā ziņā mani un policijas uzskati, bez šaubām, nesakrīt.

Es brīdi lūkojos viņā. Saruna bija intriģējoša, tomēr pārlieku mīklaina. Vajadzēja aizvest Maieru uz tādu vietu, kur viņš varētu runāt brīvi.

-    Vai negribat iedzert tasi kafijas?

-    Nē, nav laika. Turklāt, kā jau minēju, man nav tiesību sīki un smalki apspriest lietas detaļas. Mums ir savi noteikumi, un šeit ir darīšana ar nepilngadīgo, lai arī kā valsts pūlētos pierādīt pretējo. Paradoksālā kārtā tas pats apgabala prokurora birojs, kas vēlas tiesāt šo puisi kā pieaugušo, neganti bruks virsū man un manai priekšniecībai, ja es jums izsniegšu kādu lietas dokumentu. Lieta vēl nav nonākusi pieaugušo tiesā, tāpēc vēl aizvien ir spēkā noteikumi, kas sargā nepilngadīgas personas privātumu. Bet es esmu pārliecināts, ka jums policijas iecirknī ir savi avoti un jums izgādās visu nepieciešamo.

-Jā.

-    Labi. Tātad, ja gribat citātu rakstam, es teikšu tā. Pēc manām domām, mans klients… starp citu, man nav ļauts šo personu nosaukt vārdā… ir gandrīz tāds pats upuris kā Denīza Bebita. Protams, īstais upuris ir viņa, jo šaušalīgā noziegumā zaudējusi dzīvību. Taču manam klientam šās lietas ietvaros ir atņemta brīvība, un viņš šajā noziegumā nav vainojams. Kad lieta nonāks tiesā, es varēšu to pierādīt. Vienalga, nepilngadīgo vai pieaugušo tiesā. Es enerģiski aizstāvēšu savu klientu, jo viņš šajā noziegumā nav vainojams.

Paziņojums bija rūpīgi pārdomāts un iepriekš paredzams. Tomēr tas sniedza man mirkli pārdomām. Dodot man zibatmiņu, Maiers pārkāpa robežas, un es biju spiests apsvērt tādas rīcības iemeslus. Es Maieru nepazinu. Netiku minējis viņu nevienā savā rakstā, un mūs nevienoja uzticība, kāda izveidojas starp reportieri un informācijas avotu publikāciju gatavošanas procesā. Tātad, ja Maiers nepārkāpa robežas manis dēļ, kam viņš centās palīdzēt? Alonso Vinslovam? Vai šis valsts advokāts, kura portfelis vai plīsa no viņa vainīgo klientu lietām, patiešām tic savam paziņojumam? Vai viņš no tiesas uzskatīja Alonso par upuri, ticēja viņa nevainīgumam?

Man radās nojauta, ka es velti te kavējos. Bija jāatgriežas redakcijā un jāparaugās, kas ir zibatmiņā. Turpmāko virzienu noteiks digitālā informācija, ko turēju, paslēpis saujā.

Pasniedzies es izslēdzu savu digitālo diktofonu.

-    Paldies par palīdzību.

Otrajam advokātam par prieku es šos vārdus izrunāju sarkastiskā tonī. Tad palocīju galvu, piemiedzu ar aci Maieram un izgāju no kabineta.

Nonācis ziņu dienesta telpā, es nekavējoties, pat neapstājies pie plosta un neapciemojis Endželu Kuku, devos uz savu nodalījumu un iespraudu zibatmiņu sava klēpjdatora slotā. Atmiņā glabājās trīs faili. "Kopsavilkums.doc", "Arests.doc" un "Atzlšanās.doc" taisni šādā secībā. Trešais fails bija krietni lielāks par abiem pārējiem. To uz īsu brīdi atvēris, es noskaidroju, ka Alonso Vinslova atzīšanās atšifrējums ir deviņsimt divdesmit astoņas lappuses garš. Nolēmis tās pataupīt beigām, es failu aizvēru nosaukums modināja aizdomas, ka to Maieram nodevis prokurors, jo tas bija nosaukts par "atzīšanos", nevis, teiksim, par "nopratināšanu". Šajā digitālajā pasaulē man nebija nekāds pārsteigums, ka slepkavībā aizdomās turamā deviņu stundu ilgās pratināšanas atšifrējumu policija nodod prokuroram un tas savukārt aizstāvībai elektroniskā formātā. Deviņsimt divdesmit astoņu lappušu vairākkārtēja drukāšana izmaksātu dārgi, jo tā ir tikai viena lieta sistēmā, kura ik dienu apstrādā tūkstošiem lietu. Ja Maiers grib to izdrukāt no valsts advokatūras budžeta, tā ir viņa darīšana.

Pārsūtījis failus uz savu klēpjdatoru, es tos elektroniskajā pastā aizsūtīju uz mūsu printeru centru, lai man no materiāla saglabātos cietā kopija. Man patika lasīt avīzi, ko var turēt rokā, nevis tās digitālo versiju, un tieši tāpat man patika gatavojamo materiālu cietās kopijas.

Kaut arī es pārzināju Alonso Vinslova apsūdzību un aresta apstākļus, dokumentus nolēmu izskatīt pēc kārtas. Pirmie divi sagatavos augsni pēdējam atzīšanās dokumentam. Pēc tam atzīšanās kļūs par pamatu manam rakstam.

Atvēru datorā kopsavilkuma ziņojumu. Biju domājis, ka tas būs rūpīgi formulēts, taču sauss pārskats par izmeklēšanas notikumiem, kas noveda pie Vinslova aresta. Dokumenta autors bija mans draugs Gilberts Volkers, kurš iepriekšējā dienā tik laipni nometa klausuli sarunā ar mani. Es necik daudz negaidīju. Kopsavilkums bija četras lappuses garš, uzdrukāts uz īpašas veidlapas, ko pēc tam noskcnēja un pārveidoja digitālajā dokumentā. Rakstot Volkers bija ļoti labi sapratis, ka abu pušu juristi uzmanīgi pētīs tekstu, meklējot tajā vājās puses un procesuālās kļūdas. No tā varēja izvairīties, paužot ziņojumā pēc iespējas maz; kā varēja spriest, Volkeram tas bija izdevies.

Vispārsteidzošākais failā tomēr bija nevis īsais kopsavilkums, bet gan pilnīgie ziņojumi par līķa sekciju un nozieguma vietas apskati, kā arī nozieguma vietas fotogrāfijas. Tie man lieti noderēs rakstā.

Ikvienā reportieri ir kāds nieciņš vuārista gēna. Pirms ķerties pie vārdiem, es aplūkoju attēlus. Nozieguma vietā uzņemtas četrdesmit astoņas fotogrāfijas, kurās redzams Denīzas Bebitas līķis, kas atrasts viņas pašas deviņdesmit devītā gada Mazda Millenia bagāžniekā, kā arī līķa izcelšana, apskate uz vietas un ievietošana maisā pirms aizvešanas. Citās fotogrāfijās bija apskatāms automašīnas salons un bagāžnieks jau pēc tam, kad līķis izcelts.

Vienā fotogrāfijā bija redzama sievietes seja galvā uzmaukts caurspīdīgs maisiņš un kakls nosiets ar ko līdzīgu parastai veļas auklai. Denīza Bebita mirusi ar acīm vaļā un šausmām tajās. Savā laikā es biju redzējis krietni daudz līķu gan dzīvē, gan šādos fotoattēlos. Nemūžam nevarēju pierast pie mirušo acīm. Kādreiz pazinu slepkavību izmeklētāju starp citu, tas bija mans brālis -, kurš ieteica pārāk neaizrauties ar skatīšanos mirušo acīs, jo tās vēl ilgi iespiežas atmiņā.

Un Denīzai bija tieši tādas acis. Tādas liek domāt par viņas dzīves pēdējiem brīžiem un visu, ko viņa tobrīd redzējusi, domājusi un jutusi.

Atgriezies pie izmeklēšanas kopsavilkuma, es to izlasīju, izcēlu rindkopas ar, manuprāt, svarīgāko un noderīgāko informāciju un pārvietoju tas uz jaunu, nupat izveidotu dokumentu. Nosaucu to "Policijasraksts.doc" un pārrakstīju ikvienu rindkopu, ko biju pārcēlis no oficiālā ziņojuma, kur valoda allaž ir stīva un dažādu saīsinājumu un akronīmu pārpilna. Es gribēju, lai tas ir mans stāsts.

Pabeidzis rakstit, es pārskatīju savu darbu, pieraudzīdams, lai tajā nav iezagušās kļūdas un stāstījums ir raits. Es zināju kad beidzot gatavošu publicēšanai paredzēto rakstu, laba tiesa šo rindkopu un informācijas drusku tajā būs iekļauta. Ja es jau tagad, agrīnajā stadijā, ielaidīšu kādu kļūdu, tā var nonākt arī publikācijā.

"Santamonikas policijas patruļas darbinieki Ričards Klīdijs un Roberto Himiness atrada Denīzu Bebitu viņas deviņdesmit devītā gada Mazda Millenia bagāžniekā svētdienas, divtūkstoš devītā gada divdesmit piektā aprīļa, rītā pulksten deviņos četrdesmit piecās. Izmeklēšanu vadīja Gilberts Volkers un Viljams Greidijs.

Patruļas policistus izsauca Santamonikas autostāvvietu departamenta darbinieki, kas atrada automašīnu sabiedriskajā autostāvvietā līdzās viesnīcai Casa Del Mar. So stāvvietu ļauts izmantot arī naktī, bet par iebraukšanu no deviņiem rītā līdz pieciem vakarā ir jāmaksā; pārkāpēji tiek sodīti. Piegājis pie Mazda Millenia pārliecināties, vai uz paneļa ir atstāts talons, stāvvietas darbinieks Villijs Kortess pamanījis, ka automašīnas logi ir vaļā un atslēga ir aizdedzē. Uz priekšējā labā sēdekļa mētājās iztukšota sievietes rokassomiņa, tās saturs bija izbērts blakus. Nojauzdams ko nelāgu, viņš izsauca Santamonikas policiju, un notikuma vietā ieradās Klīdijs un Himiness. Pārbaudot automašīnas numura zīmi, lai noteiktu transportlīdzekļa īpašnieku, viņi ievēroja bagāžniekā ieķērušos zīda kleitas gabaliņu. Iekļuvuši salonā, policisti atvēra bagāžnieku.

Tajā atradās sievietes līķis vēlāk noskaidrots, ka tā ir automašīnas īpašniece Denīza Bebita. Viņa bija kaila, viss apģērbs un kurpes bija uzsviestas virsū līķim.

Denīza Bebita bija divdesmit trīs gadus veca dejotāja Holivudas striptīza bārā ar nosaukumu "Čūsku bedre" un mitinājās dzīvoklī Orkidstrītā Holivudā. Pirms gada viņa arestēta par heroīna glabāšanu. Lieta vēl nebija izbeigta, un spriedums atlikts, jo Denīza iekļauta pirmstiesas rehabilitācijas programmā, kas paredzēja arī pacientu ambulatoru ārstēšanu no narkotiku atkarības. Viņa arestēta Losandželosas policijas operācijas laikā Rodiagārdensā pārģērbies policists novēroja narkotiku pircējus, savukārt viņa kolēģi tos aizturēja, kad tie izbrauca no narkotiku tirgus.

Starp salonā atrastajiem matu un audu paraugiem konstatētas arī vairākas īsspalvaina nezināmas šķirnes suņa spalvas. Denīzai Bebitai suņa nebija.

Upuris ir nosmacēts, uzmaucot tam galvā plastikāta maisiņu un notinot kaklu ar veļas auklu, kādu var iegādāties jebkurā veikalā. Uz plaukstu un kāju locītavām bija nobrāzumi, ko radījusi sasiešana nolaupīšanas laikā. Vēlāk sekcijā noskaidrots, ka viņa vairākkārt izvarota ar kādu priekšmetu. Sīciņas skabargas vagīnā un anālajā atverē liecina, ka tas bijis slotas vai cita instrumenta koka kāts. Līķa apskatē netika atrasti sēklas vai matu paraugi. Nāve iestājusies divpadsmit līdz astoņpadsmit stundas pirms līķa atrašanas.

Sieviete bija nostrādājusi savu nakts maiņu un izgājusi no "Čūsku bedres" pulksten divos piecpadsmit naktī uz piektdienu, divdesmit ceturto aprīli. Viņas dzīvokļa biedrene un kolēģe "Čūsku bedrē", divdesmit septiņus gadus vecā Lori Rodžersa pastāstīja policijai, ka Bebita nav pārradusies mājās pēc darba un arīdzan pa dienu Orkidstritas dzīvoklī nav parādījusies. Tovakar viņa neieradās uz savu maiņu, un nākamajā rītā policija uzgāja viņas līķi un automašīnu.

Aplēsts, ka iepriekšējā vakarā viņa, dejodama "Čūsku bedrē", dzeramnaudā nopelnījusi vairāk nekā trīssimt dolāru. Sievietes rokassomiņā, kuras saturs bija izbērts uz automašīnas sēdekļa, skaidra nauda netika atrasta.

Nozieguma vietā izmeklētāji noskaidroja, ka cilvēks, kas pameta automašīnu ar līķi bagāžniekā, neveiksmīgi mēģinājis atbrīvoties no pierādījumiem, noslaucīdams visas virsmas, uz kurām varēja atrasties pirkstu nospiedumi. Salonā notiriti durvju rokturi, stūre un ātrumpārslēga kloķis. Ari ārpusē durvju rokturi un bagāžnieka vāks bija tīri. Tomēr izmeklētāji atrada skaidru īkšķa nospiedumu uz atpakaļskata spoguļa, un to acīmredzot atstājis cilvēks, kurš sēdējis pie stūres.

Pirksta nospiedums tika ievadīts datubāzē; arī eksperts atzina tas pieder sešpadsmit gadus vecajam Alonso Vinslovam, kurš reiz arestēts par narkotiku tirdzniecību tajā pašā rajonā, kur pirms gada arestēta Denīza Bebita.

Izvirzīta šāda izmeklēšanas versija. Izgājusi no darba, sieviete aizbrauca uz Rodiagārdensas rajonu iegādāties heroīnu vai citas narkotikas. Lai gan deviņdesmit astoņi procenti Rodiagārdensas iedzīvotāju ir tumšādainie, Denīza Bebita bija radusi apmeklēt šo rajonu un nejutās apdraudēta, jo bieži tur pirka narkotikas. Iespējams, viņa personiski pazina Rodiagārdensas tirgotājus, tostarp Alonso Vinslovu. Tāpat iespējams, ka viņa agrāk ir gulējusi ar klientiem, kā samaksu saņemot narkotikas.

Tomēr šoreiz Alonso Vinslovs un, iespējams, vēl citas nezināmas personas viņu nolaupīja, aizveda uz kādu nezināmu vietu un sešas līdz astoņpadsmit stundas seksuāli spīdzināja. Spriežot pēc stiprajiem zemādas asinsizplūdumiem ap acīm, viņa, iespējams, vairākas reizes žņaugta, līdz zaudējusi samaņu, un pēc tam atkal atdzīvināta. Beigu beigās sieviete nosmacēta vai nosmakusi. Pēc tam viņas līķi ievietoja automašīnas bagāžniekā un aizveda uz teju divdesmit jūdzes attālo Santamoniku tur automašīnu pameta stāvvietā okeāna krastā.

Iegūstot solīdu pierādījumu pirksta nospiedumu, kas Bebitu saistīja ar labi zināmu Rodiagārdensas narkotiku tirgotāju un apstiprināja izvirzīto versiju, izmeklētāji Volkers un Greidijs saņēma Alonso Vinslova aresta orderi. Viņi sazinājās ar Losandželosas policiju un lūdza palīdzību aizdomās turamā atrašanā un aizturēšanā. Jaunekli bez starpgadījuirtiem aizturēja svētdienas, divdesmit sestā aprīļa, rītā, un pēc ilgas nopratināšanas viņš atzinās slepkavības izdarīšanā. Nākamajā rītā policija paziņoja par arestu."

Es aizvēru kopsavilkuma failu un iegrimu domās cik ātri gan izmeklēšana aizvedusi pie Vinslova tikai tālab, ka viņš aizmirsis noslaucīt vienu pirksta nospiedumu. Puisis droši vien cerēja, ka apsūdzība slepkavībā nespēs pārvarēt šo šķērsli divdesmit jūdzes starp Votsu un Santamoniku. Tagad viņš sēdēja nepilngadīgo aizturēšanas centrā Silmarā un nožēloja, ka reiz pagrozījis atpakaļskata spoguli, lai pārliecinātos, ka viņam neseko policija.

Iezvanījās mans tālrunis uz rakstāmgalda, un ekrānā es izlasīju Endželas Kūkas vārdu. Bija vilinājums necelt klausuli, koncentrēties rakstam, taču es zināju, ka pēc tam zvans nonāks komutatorā, un operatori pavēstīs Endželai, ka sēžu pie sava galda, taču acīmredzot esmu stipri nevaļīgs.

Tas man nebija vajadzīgs, tāpēc es pacēlu klausuli.

-   Kas noticis, Endžela?

-             Esmu Pārķēra centrā. Man ir aizdomas, ka te notiek kas svarīgs, taču man neviens nenieka nestāsta.

-   Kālab tev ir tādas aizdomas?

-   Šeit saradušies vairāki reportieri un operatori.

-   Kur tu atrodies?

-   Vestibilā. Jau dzīros doties prom, bet tad ieraudzīju viņus.

-   Vai tu mēģināji noskaidrot policijas preses dienestā?

-    Protams. Bet viss kā pret sienu.

-             Piedod, tas bija dumjš jautājums. Es varu piezvanīt dažiem cilvēkiem. Paliec turpat; gadījumam, ja vajadzēs kāpt atkal augšā. Vai tie žurnālisti bija tikai no televīzijas?

-   Tā rādījās.

-   Vai zini, kā izskatās Patriks Denisons?

Denisons bija galvenais policijas un kriminālziņu reportieris laikrakstā Daily Neivs, vienīgajā vietējā L. A. Times konkurentā. Viņš strādāja labi un dažkārt nāca uz pēdām lieliskam ekskluzīvam materiālam, kuru es biju spiests atspoguļot vēlāk. Reportierim nav briesmīgāka kauna kā atspoguļot notikumus, par kuriem konkurenti rakstījuši iepriekš. Taču tobrīd mani tas nebaidīja. Ieraugot televīzijas žurnālistus, parasti ir skaidrs, ka viņi seko vakardienas jaunumiem vai dodas uz preses konferenci. Televīzijas ziņas šajā pilsētā pēdējo reizi ar sensacionālu jaunumu nāca klajā deviņdesmit pirmajā gadā, kad Channel 5 pavēstīja par videoierakstu, kurā redzama Rodnija Kinga piekaušana.

Pabeidzis sarunu ar Endželu, es piezvanīju kādam leitnantam no Svarīgo noziegumu nodaļas, lai noskaidrotu, kas atgadījies. Ja viņam nekas nebūs zināms, zvanīšu Laupīšanu un slepkavību nodaļai un pēc tam Narkotiku nodaļai. Es nešaubījos, ka drīzumā izdibināšu, kādēļ Pārķēra centrā spieto plašsaziņas līdzekļu darbinieki un L. A. Times par to uzzina beidzamais.

Izrunājos ar sekretāri no Svarīgo noziegumu nodaļas un bez ilgas gaidīšanas tiku savienots ar leitnantu Hārdiju. Viņš tur strādāja nepilnu gadu, un es vēl aizvien luncinājos viņam apkārt, pamazām iemantodams uzticību. Nosaucis savu vārdu, apvaicājos, kas Hārdija zēniem padomā. Biju iesācis dēvēt izmeklētājus viņa pakļautībā par Hārdija zēniem, jo apzinājos, cik ļoti tas glaimo leitnanta ego. Patiesībā viņš bija tikai nomināls priekšnieks, un izmeklētāji strādāja autonomi. Taču šādi glaimi parasti atmaksājās.

-    Šodien viss mierīgi, Džek, Hārdijs pavēstīja. Nekā ziņojama nav.

-   Vai patiesi? Bet man stāstīja, ka ēkā čum un mudž no televīzijas ļaudīm.

-   Jā, tas ir citas lietas sakarā. Mums ar to nav nekādas saistības.

Vismaz nebijām palaiduši garām kādu slepkavību. Arī zināms labums.

-    Kas ir šī cita lieta? es apjautājos.

-   Tev jāparunā vai nu ar Grosmanu, vai ar šefa cilvēkiem. Tur tiek rīkota preses konference.

Mani pārņēma uztraukums. Policijas priekšnieks reti rīkoja preses konferenci par lietām, kuras prese jau atspoguļojusi. Visus jaunumus viņš parasti pavēstīja pats, lai varētu kontrolēt informācijas plūsmu un iemantot nopelnus, ja vien tadi pienāktos.

Otrs Hārdija pieminētais cilvēks bija Arts Grosmans, kura pārziņā ir svarīgu narkotiku lietu izmeklēšana. Mēs sazin kā bijām palaiduši garām uzaicinājumu uz preses konferenci.

Aši pateicies Hārdijam par palīdzību, es apsolīju ar viņu sazināties vēlāk un piezvanīju Endželai, kura atsaucās nekavējoties.

-   Ej atpakaļ un kāp uz sesto stāvu. Tur tiek rīkota preses konference, kurā piedalīsies policijas priekšnieks un Narkotiku nodaļas vadītājs Arts Grosmans.

-   Skaidrs. Cikos?

-    Pagaidām nezinu. Kāp augšā tūdaļ, varbūt konference jau sākusies. Tu par to neko neesi dzirdējusi?

-    Nē! Endžela taisnojās.

-   Cik ilgi tu jau tur esi?

-   Visu rītu. Mēģināju iepazīt cilvēkus.

-   Labs ir. Kāp augšā, un es tev vēlāk piezvanīšu.

Nolicis klausuli, es uzsāku vairākus darbus vienlaikus. Piezvanījis uz Grosmana biroju, es internetā pārskatīju ziņu lenti. Pilsētas ziņu dienests ar novitātēm no Eņģeļu pilsētas to atjaunināja ik minūti. Lente bija pārpilna ar vēstīm par policiju un noziegumiem, un tas bija svarīgākais informācijas avots, kurā meklēt preses konferenču grafikus un īsas atskaites par kādu izmeklēšanu. Es tajā ieskatījos pastāvīgi visas dienas garumā gluži tāpat ka biržas analītiķis nenolaiž acu no Dow Jones biržas ziņu lentes, kas slīd Bloomberg kanāla ekrāna apakšā.

Es ari turpmāk varēju saņemt pilsētas ziņu dienesta gatavoto lenti elektroniskajā pastā un mobilā tālruņa īsziņās, taču man tas nebija pa prātam. Es vairs nebiju mobilais žurnālists; es biju vecs žurnālists un negribēju pastāvīgi dzirdēt skaņas signālus, kas brīdina par pienākušu informāciju.

Biju aizmirsis Endželai piekodināt, lai rīkojas līdzīgi. Viņa visu rītu bija pavadījusi Pārķēra centrā, savukārt es nodarbojos ar Bebitas lietu, tāpēc nevienam nebija ienācis prātā pārskatīt jaunumus.

Sāku ritināt pilsētas ziņu lenti atpakaļ, meklēdams informāciju par preses konferenci policijas ēkā vai jebkādu citu sensacionālu noziegumu. Grosmana birojā sekretāre pavēstīja, ka viņš jau uzkāpis augšā proti, sestajā stāvā uz preses konferenci.

Brīdī, kad noliku klausuli, es pamanīju ziņu lentē īsu norādi par preses konferenci Pārķēra centra mediju zālē pulksten vienpadsmitos. Sīkākas informācijas nebija, bet konference sasaukta, lai paziņotu par arestiem, kas šonakt veikti Rodiagārdensas dzīvojamo namu rajonā pēc vērienīgas Narkotiku nodaļas operācijas.

Bums! Vienā mirklī raksts, kuru grasījos gatavot ilgāku laiku, ērti saslēdzās ar jaunākajām ziņām. Manīju adrenalīna uzplūdus. Tādas sakritības nebija retums. Ikdienas ziņas pavēra ceļu smagākam, nopietnākam materiālam.

Es atkal piezvanīju Endželai.

-   Vai tu jau esi sestajā stāvā?

-Jā, un nekas nav sācies. Par ko būs konference? Negribu izprašņāt televīzijas cilvēkus; man nav vēlēšanās izlikties par muļķi.

-   Saprotams. Konference būs par arestiem narkotiku operācijas laikā Rodiagārdensā.

-    Un viss?

-Jā, bet lieta var izvērsties itin apjomīga. Iespējams, tā saistīta ar slepkavību, par kuru tev stāstīju vakar. Atceries, ka sievietei, kuru atrada bagāžniekā, bija sakari Rodiagārdensā.

-    Ak jā, pareizi.

-   Endžela, šis notikums ir saistīts ar materiālu, ko gatavoju es, tāpēc gribu pārliecināt Prendo par tā lietderību. Es gribu par to rakstīt, jo tas nogludina ceļu manam lielajam materiālam.

-   Varbūt varam strādāt kopā? Es šeit izdibināšu visu, ko varēšu.

Es mirkli klusēju bet tikai mirkli. Man bija jārīkojas smalkjūtīgi, taču izlēmīgi.

-    Nē, es skrienu uz konferenci. Ja tā sākas pirms manas ierašanās, pieraksti visu. Taču šo rakstu es gribu sev, Endžela. Tā būs daļa mana lielā materiāla.

-   Viss kārtībā, Džek, kolēģe bez minstināšanās piekrita. Es nemaz negrasījos pievākt tavu slavu. Tas ir tavs lolojums, un materiāls pieder tev. Tomēr, ja varu kā palīdzēt, jautā droši.

Tagad apjautu, ka esmu pārspīlējis, un nokaunējos par savu egoistisko, nejēdzīgo izturēšanos.

-    Paldies, Endžela. Gan tiksim galā. Es lūgšu Prendo iekļaut šo materiālu šīsdienas avīzē un tad skriešu turp.

***

Pārķēra centrs vilka savus pēdējos mūža mēnešus. Pussagruvusī ēka gandrīz piecus gadu desmitus kalpoja par policijas operāciju komandcentru un nolietojusies jau pirms gadiem desmit. Tā bija pārdzīvojusi divus dumpjus, neskaitāmas sabiedrības protesta akcijas un lielus noziegumus, un tur noritēja tūkstošiem preses konferenču, līdzīgu tai, kuru es pēc brīža apmeklēšu. Taču kā policijas galvenā mītne tā jau sen bija novecojusi. Telpas pārblīvētas, santehnika briesmīgā stāvoklī, apkures un gaisa ventilācijas sistēmas tikko turējās pie dzīvības. Trūka gan autostāvvietu, gan kabinetu, gan aizturēšanas kameru. Dažos gaiteņos un kabinetos gaiss bija manāmi slikts un skāņš. Vinila grīdas segums vietām šķita iegrimis, un celtnes izredzes pārdzīvot spēcīgāku zemestrīci bija apšaubāmas. Patiesību sakot, daudzi darbinieki nenogurdināmi izmeklēja noziegumus ielās, neparasti ilgi pārbaudīja versijas un aizdomās turamos lai tikai neatrastos ēkā tajā brīdī, kad zeme pamatīgi nodrebēs.

Divu kvartālu attālumā Springstritā, taisni līdzās L. A. Times mājvietai, pēc dažām nedēļām būs gatava skaista jauna ēka. Moderno tehnoloģiju pārpilna, plaša un mūsdienīga. Cerams, tā kalpos policijai un pilsētai turpmākos piecdesmit gadus. Taču, kad pienāks laiks pārcelties, manis te nebūs. To pieredzēs mana izskatīgā pēctece. Ļodzigajā liftā braukdams uz sesto stāvu, es secināju, ka tādai jābūt pasaules kārtībai. Man pietrūks Pārķēra centra tieši tāpēc, ka es pats biju kā Pārķēra centrs. Antīks un nolietojies.

Kad nonācu mediju zālē blakus policijas priekšnieka birojam, konference jau ritēja pilnā sparā. Pastūmu sāņus policistu formastērpā, kas stāvēja pie durvīm, paķēru no viņa izdalāmos materiālus, pieliecos, lai nenonāktu televīzijas kadrā negribīgi izrādīdams laipnību -, un atradu brīvu vietu. Reiz es biju atradies šai telpā, kad tajā brīvu sēdvietu ar uguni nevarēja sameklēt. Bet todien, kad preses konference tika veltīta arestiem Narkotiku nodaļas operācijas laikā, apmeklētāju nebija daudz. Es saskaitīju tikai piecus pārstāvjus no deviņiem vietējās televīzijas kanāliem, divus radio reportierus un saujiņu preses cilvēku. Endžela sēdēja otrajā rindā un rakstīja piezīmes. Tālab es izlasīju izsniegto materiālu, lai noskaidrotu lietas būtību. Lapā vidēja viena gara rindkopa, kuras uzdevums bija īsumā izklāstīt faktus, par kuriem policijas priekšnieks un Narkotiku nodaļas vadītājs preses konferencē izteiksies plašāk.

"Pēc Denīzas Bebitas slepkavības, kas saskaņā ar izmeklēšanas pieņēmumu pastrādāta Rodiagārdensas dzīvojamo namu rajonā, Losandželosas policijas Dienvidu biroja Narkotiku apkarošanas vienība vienu nedēļu aktīvi novēroja narkotiku izplatību rajonā un kādā agrā rītā aizturēja sešpadsmit personas, kas tiek turētas aizdomās par narkotiku tirdzniecību. Aizturēto personu vidū ir vienpadsmit pieauguši bandu locekļi un pieci nepilngadīgie. Šajā rajonā reidu laikā divpadsmit dzīvokļos konfiscēts heroīns, kreks un metamfetamīns, kuru daudzums netiek izpausts. Piedevām Santamonikas policija un izmeklētāji kopā ar apgabala prokuratūru izpildīja trīs pārmeklēšanas orderus saistībā ar slepkavības izmeklēšanu. Orderi izdoti, lai meklētu papildu pierādījumus pret sešpadsmit gadus veco slepkavībā apsūdzēto jaunekli, kā arī

pret citām personām, kas, iespējams, iejauktas šajā nozieguma.

Gadu gaitā redzējis tūkstošiem paziņojumu presei, es itin prasmīgi lasīju starp rindiņām. Es zināju ja konfiscēto narkotiku daudzums netiek izpausts, tad tas ir niecīgs un varbūt pat apkaunojošs. Tāpat es zināju ja papildu pierādījumi meklēti, visticamāk, nekas tā arī nav atrasts. Citādi paziņojumā jau būtu izbazūnēts, ka papildu pierādījumi ir policijas rīcībā.

Mani tas maz interesēja. Adrenalīna līmeni manī uzturēja fakts, ka reids bijis saistīts ar slepkavību, un tāda rīcība neapšaubāmi uzjundīs runas par rasu pretrunām. Šādi strīdi palīdzēs pārliecināt priekšniecību par mana ilgi lolotā raksta nepieciešamību.

Es pacēlu acis pret paaugstinājumu mirklī, kad policijas priekšnieks deva vārdu Grosmanam. Kapteinis piegāja pie mikrofona un uzsāka stāstījumu, kuru ilustrēja PoiverPoint prezentācija. Ekrānā pa kreisi no paaugstinājuma sāka zibēt policijas arhīva fotogrāfijas ar aizturēto sejām un apsūdzību saraksts katrai aizturētajai personai.

Grosmans sāka detalizēti klāstīt operācijas norisi, aprakstīdams, kā divpadsmit vienības katrā pa sešiem policistiem vienlaikus, sešos piecdesmit no rīta, iebruka katra savā dzīvoklī. Pēc viņa teiktā, cietis bija likai viens cilvēks kāds policists nelaimīgā kārtā atradies nepareizā vieta un nepareizā laikā. Viņš steidzies gar māju, lai piesegtu aizmugures izejas, un tajā brīdī aizdomās turamais, klauvēšanas pamodināts, izmeta pa logu bisi ar apzāģētu stobru, lai netiktu apsūdzēts nelegāla ieroča glabāšanā. Bise trāpīja skrienošajam policistam pa galvu, un viņš zaudēja samaņu. Pēc medicīniskās palīdzības sniegšanas tika nolemts viņu paturēt vienu dienu slimnīca, kuras nosaukums netiek atklāts.

Kādā fotogrāfijā es pazinu bandas locekli, kurš iepriekšējā dienā izspieda no manis piecdesmit dolārus. Grosmans pavēstīja, ka tas ir Dārnels Hikss, un aprakstīja viņu kā "ielas karali", kam pakļaujas vairāki jaunekļi un zēni, kas tirgo narkotikas. Manī iezagās sīks prieciņš, ieraugot šo seju uz lielā ekrāna, un es zināju, ka rītdienas rakstā viņa vārdu ierakstīšu pirmo. Tā būs sīka atriebība par nekaunību.

Klāstīdams detaļas, kuras policija bija ar mieru paust atklāti, Grosmans runāja vēl desmit minūtes un tad lūdza uzdot jautājumus. Pāris televīzijas reportieru pasvieda pavisam vieglas replikas, kuras viņš bez jebkādām pūlēm atvairīja. Neviens neuzdeva grūtus jautājumus, bet tad roku pacēlu es. Grosmans pārlaida skatienu zālei un pamanīja manu pastiepto roku. Viņš mani pazina un zināja, kur es strādāju. Viņš saprata, ka no manis vieglu jautājumu nesagaidīs, tāpēc turpināja pārlūkot telpu, droši vien cerēdams, ka pieteiksies vēl kāds glups televīzijas reportieris. Taču veiksme nebija policista pusē, un viņam nekas cits neatlika kā atgriezties pie manis.

-   Mister Makevoj, vai vēlaties uzdot jautājumu?

-   Jā, kapteini. Es gribēju noskaidrot, vai sagaidāt kādu negatīvu reakciju no vietējās kopienas puses.

-   Negatīvu reakciju no vietējās kopienas? Nē. Kurš gan sūdzēsies par to, ka arvien mazāk narkotiku tirgotāju un bandu locekļu staigā pa ielām? Piedevām šīs operācijas laikā mēs no vietējās kopienas saņēmām milzīgu atbalstu un vēlmi sadarboties. Par kādām negatīvām sekām jūs runājat?

Teikumu par atbalstu un sadarbību es iegaumēju vēlākam laikam un turpināju attīstīt tematu.

-    Redziet, nevienam nav noslēpums, ka narkotiku un bandu problēmas Rodiagārdensā pastāv jau sen, un tas ir dokumentāli apstiprināts. Taču policija uzsāka šo vērienīgo operāciju tikai pēc tam, kad tur tika nolaupīta un noslepkavota baltā sieviete no Holivudas. Es vēlējos noskaidrot, vai policija, plānodama un veikdama šo operāciju, ir ņēmusi vērā iespējamo vietējās sabiedrības reakciju.

Grosmana seja iekrāsojās sārtā toni. Viņš uzmeta ašu skatienu priekšniekam, taču tas neizrādīja nekādu vēlmi atbildēt vai iet Grosmanam talkā. Narkotiku nodaļas priekšnieks bija atstāts viens.

-    Mēs ne… ē-ē… neraugāmies uz to šādi, viņš iesāka. Denīzas Bebitas slepkavība tikai saasināja mūsu uzmanību uz tur samilzušajām problēmām. Mūsu šīsdienas darbības un ari veiktie aresti tikai uzlabos dzīves kvalitāti tajā apkaimē. Vai tam var būt kāda negatīva reakcija? Turklāt tā nav pirmā reize, kad mēs tur veicam operācijas un reidus.

-    Vai tā ir pirmā reize, kad jūs par šādu jautājumu sasaucat preses konferenci? es ievaicājos, iedzīdams viņu vēl dziļāk stūrī.

-   To es nemācēšu teikt, Grosmans novilka.

Viņa skatiens slīdēja apkārt, meklējot vēl kādu paceltu reportiera roku, taču viņš velti gaidīja glābiņu.

-   Man ir vēl viens jautājums, es turpināju. Par pārmeklēšanas orderiem, kas izdoti saistībā ar Denīzas Bebitas slepkavību. Vai jūs atradāt vietu, kur viņa pēc nolaupīšanas turēta un noslepkavota?

Uz to Grosmanam bija gatava atbilde viņš novēla atbildību uz citiem.

-   Tā nav musu lieta. Par to jums jātaujā Santamonikas policijai vai apgabala prokuratūrai.

Viņš šķita iepriecināts ar atbildi un izdevību man aizrādīt. Vairak jautājumu man nebija. Grosmans vēl reizi pārlaida skatienu telpai, un preses konference beidzās. Es nostājos blakus savam krēslam, gaidīdams Endželu. Gribēju pateikt, ka no viņas vajadzēs vienīgi piezīmes par policijas priekšnieka stāstīto viss pārējais man jau bija.

Policists formastērpa, kas bija iedevis informācijas lapas, nonāca pie manis pirmais un norādīja uz durvīm telpas otrā pusē.

Es zināju, ka tās ved uz sānistabu, kur glabājas attēlu projicēšanas aparatūra.

-    Leitnants Minters grib jums ko parādīt, policists bilda.

-    Labi, es attraucu. Es pats gribēju viņam ko pajautāt.

Mēs iegājām pa durvīm, un Minters mani jau gaidīja, atbalstījies pret galda stūri un izstiepies taisns ka olekts. Minters, izskatīgs vīrietis ar gludu kafijas krāsas ādu, ideālu dikciju un mūžīgu smaidu uz lūpām, vadīja policijas Preses dienestu. Tas Losandželosas policijā bija svarīgs amats, taču mani vienmēr mulsināja. Kādēļ lai policists, pēc apmācības ieguvis žetonu un pistoli, gribētu darboties sabiedrisko attiecību lauciņā, kas nekādi nav saistīts ar īstu policijas darbu? Jā, amats paredzēja iespēju gandrīz katru vakaru parādīties televīzijā un bieži redzēt savu vārdu nodrukātu presē, tomēr tas nebija policista darbs.

-   Sveiks, Džek, Minters draudzīgi sveicināja, kad mēs sarokojāmies.

Es uzreiz izturējos tā, it kā būtu pats ierosinājis šo tikšanos.

-Sveiki, leitnant. Paldies, ka pieņēmāt mani. Gribēju apvaicāties, vai varētu savam rakstam dabūt aizdomās turama I liksa fotogrāfiju no policijas arhīva.

Minters pamāja.

-    Nekādu šķēršļu. Viņš ir pilngadīgs. Citu nevajag?

-    Nē, ar to vajadzētu pietikt. Policijas arhīva bildes redakcijas vadība nav diez cik iecienījusi, tālab, ja palaimēsies, varēšu ielikt tikai šo vienu.

-    Interesanti, ka gribi tieši Hiksa bildi.

-   Kā tā?

Nedaudz pagriezies, Minters no rakstāmgalda sev aiz muguras paņēma mapi. To atvēris, viņš pasniedza man astoņas reiz desmit collas lielu fotogrāfiju. Tā bija uzņemta oficiālās novērošanas laikā labajā apakšējā stūrī baloja policijas ciparu kodi. Fotogrāfijā biju redzams es, pasniedzot Dārnelam 1 Iiksam piecdesmit dolārus, kurus viņš todien iekasēja kā ielas nodokli. Jau pirmajā acumirklī es pamanīju, cik graudains ir attēls, un nojautu, ka tas uzņemts no liela attāluma un neērtā leņķi. Atceroties stāvlaukumu, es sapratu, ka biju atradies Rodiagārdensas vidū; lai paliktu citiem neredzams, fotogrāfs atradās kādā no apkārtējiem dzīvojamiem namiem. Tagad man bija skaidrs, ko Grosmans domāja, stāstīdams par vietējās kopienas atbalstu un vēlmi sadarboties. Vismaz viens Rodiagārdensas iedzīvotājs bija ļāvis izmantot savu mitekli par novērošanas posteni.

Pacēlu fotogrāfiju augstāk.

-   Vai jūs to dāvināt man atmiņu kladei?

Nē, es tikai gribēju apvaicāties, vai nevarat pastāstīt mums par to vairāk. Ja jums, Džek, gadījusies kāda ķeza, es varu palīdzēt.

Sejā rotājās liekuļots smaids. Biju gana gudrs un nojautu, ka tas patiesībā ir izspiešanas mēģinājums. Greizā kontekstā šāda fotogrāfija, nonākusi priekšnieka vai konkurentu rokās, katrā ziņā varētu sniegt nelāgu priekšstatu. Taču es smaidīju pretim.

-    Ko jūs gribat, leitnant?

Mes negribam nevajadzīgi uzkurināt nesaskaņas. Piemēram, ar šo fotogrāfiju. To varētu uztvert dažādi. Vai ir vērts to cilāt?

Būtība šķita skaidra: "Met pie malas jautājumus par vietējās kopienas negatīvo reakciju." Minters un viņa priekšniecība labi zinaja, ka .. A. Times šajā pilsētā ziņu lauciņā ir toņa noteicējs. Televīzijas kanāli un visi pārējie sekoja mūsu laikraksta pavadā. Ja varētu kontrolēt vai vismaz apvaldīt Times, arī pārējie vietējie masu saziņas līdzekļi neslietu galvu augšā.

Redzu, ka neesat saņēmuši apkārtrakstu, es atteicu. Mani atlaida. Uzzināju par to piektdien, leitnant, tālab jums pār mani nav nekādas dižās varas. Man palikušas vēl divas nedēļas. Ja vēlaties sūtīt šo fotogrāfiju kādam mūsu izdevuma darbiniekam, es dodu padomu sūtīt pilsētas ziņu redaktorei Dorotijai Faulerei. Taču tas neietekmēs manu ieceri aprunāties ar dažiem cilvēkiem un uzrakstīt to, ko gribu. Jā, starp citu, vai Dienvidu biroja narkotiku nodaļā zina, ka jus te visiem rādāt savas novērošanas fotogrāfijas? Galu galā, leitnant, tas taču ir bīstami. -

Es pavērsu fotogrāfiju tā, lai viņš varētu to apskatīt. Tā ne tik daudz vēsta par mani, kā liecina to, ka jūsu narkotiku apkarošanas vienība bija ierīkojusi novērošanas posteni kādā Rodiagārdensas dzīvokli. Ja ziņa par to izplatīsies, Crif>s banda uzsāks raganu medības. Jūs taču atminaties, kas pirms pāris gadiem atgadījās Blaitstritā, vai ne?

Smaids Mintera sejā sastinga, un acu skatiens liecināja, ka viņš pārdomā. Pirms trim gadiem policija bija sarīkojusi līdzīgu operāciju ar novērošanu un reidiem latīņamei ikaņu bandu kontrolētā narkotiku pārdošanas tirdziņā Blaitstrīta Vannuisas rajonā. Kad fotogrāfijas par narkotiku tirdzniecību nonāca arestēto cilvēku advokātu rokās, banda ātri vien izskaitļoja, no kuras mājas tās uzņemtas. Kādā nakti dzīvoklī ielidoja ugunsbumbas, un sešdesmit gadus veca sieviete sadega savā gulta. Masu saziņas līdzekļi toreiz nelutināja policiju ar uzslavām. Šķiel, Minters tagad prātā pārskatīja toreiz piedzīvoto fiasko.

-   Nu došos rakstīt, es bildu. Pa ceļam ieskriešu Preses dienestā un dabūšu Hiksa fotogrāfiju no arhīva. Paldies, leitnant!

-    Labs ir, Džek, Minters attrauca, it kā mūsu saruna nebūtu bijis nekādu zemūdens straumju. Ceru, ka atliktišajā laika vel kādreiz pie mums iegriezīsieties.

Izgājis pa durvīm, es atgriezos mediju zālē. Tur d.ii operatori vēl pakoja savu aparatūru. Meklēju Endželu Kuku, taču viņa jau bija prom.

***

Dabūjis no policijas Dārnela Hiksa fotogrāfiju, es kājām devos atpakaļ uz L. A. Times un uzkāpu trešajā stāvā, ziņu dienesta telpā. Pat nepūlējos reģistrēties, jo biju jau nosūtījis redaktoram pieteikumu par narkotiku reida rakstu. Gribēju šur tur piezvanīt, apaudzēt raksta skeletu ar miesu un pēc tam pārliecināt Prendo, ka šis materiāls pelnījis vietu pilsētas ziņu sadaļas pirmajā lapā ja ne visa laikraksta pirmajā lapā.

Deviņsimt divdesmit astoņu lapu garā izdruka ar Vinslova atzīšanos un ari citi zibatmiņā atrodamie dokumenti, kurus biju lūdzis sagatavot, atradās uz mana rakstāmgalda. Pati zibatmiņa bija novietota uz sešas collas biezā papīru blāķa. Es apsēdos un pūlējos apvaldīt vēlmi nekavējoties ķerties pie lasīšanas. Pastūmu kaudzi malā un pievērsos datoram. Atvēris adrešu grāmatiņu, es sameklēju Viņa svētības Viljama Trečera numuru. Viņš bija Dienvidlosandželosas garīdznieku asociācijas vadītājs, un viņa nostāju allaž derēja uzklausīt ko nevarēja apgalvot par Losandželosas policiju.

Pacēlis klausuli, lai zvanītu mācītājam Trečeram, es manīju sev aiz muguras kādu nostājamies. Tas izrādījās Elans Prendergasts.

-    Vai tu nesaņēmi manu ziņu? viņš jautāja.

-   Nē, nupat atgriezos un gribēju piezvanīt Trečeram, pirms to izdara kāds cits. Kas lēcies?

-   Gribēju aprunāties par tavu rakstu.

-   Vai tad nedabūji pieteikumu? Klau, es aši piezvanīšu, un tad man varbūt būs vēl kāda informācija, ko pievienot rakstam.

-   Šīsdienas rakstam vairs neizdosies, Džek. Kuka jau to liek kopa. Es gribēju aprunāties par tavu iecerēto rakstu. Pēc desmit minūtēm mums ir apspriede par nākotnes plāniem.

-    Paga, paga! Kāpēc Kuka jau liek kopā šīsdienas rakstu?

Atskrējusi no preses konferences, viņa sacīja, ka tas būs jūsu

abu raksts, un jau piezvanīja Trečeram. Izdabūja no viņa daudz derīga.

Noklusēju to, ka mums ar Kuku nebija paredzēts kopā rakstīt šo materiālu. Es taču viņai skaidri liku saprast, ka tas ir mans.

-   Kas tev padomā, Džek? Tas ir saistīts ar šodienas rakstu, vai ne?

-Jā, ta var teikt.

Es vēl nebiju atguvies no Kūkas izrīcības. Konkurence ziņu dienesta mērogos ir parasta parādība, tikai nebiju gaidījis, ka viņa melos tik drosmīgi, lai dabūtu rakstu sev.

-    Džek? Man nav daudz laika.

-   Ā, pareizi. Jā, tas ir par Denīzas Bebitas slepkavību, taču no slepkavas viedokļa. Kā sešpadsmit gadus vecais Alonso Vinslovs tika apsūdzēts slepkavībā.

Prendo pamāja.

-   Un tev ir kas labs?

Šādi viņš taujāja, vai man ir tiešā pieeja. Lai aizstāvētu raksta pieteikumu apspriedē, Prendergastu neinteresē raksts, kurā ik pa laikam parādās vārdi "saskaņā ar policijas teikto" vai "tiek apgalvots". Redaktors grib tādu rakstu par noziegumu, kas atklāj vairāk, nekā visiem zināmus faktus tādu, kas satricina lasītāja pasauli ar skarbu, drūmu realitati. Viņš pieprasīja dziļumu un gudrību, jebkura L. A. Times materiāla raksturīgo pazīmi.

-   Man ir tiešā pieeja. Esmu vienojies ar puikas vecmāmiņu un advokātu un ceru rīt satikt arī pašu puiku. Es norādīju uz nupat izdrukāto dokumentu kaudzi. Un tā ir mūsu zelta dzīsla. Deviņsimt lappušu gara atzīšanās. Man nebulu ļauts pie tas tikt, tomēr es to esmu dabūjis. Nevienam citam tādas nebūs.

Prendo atzinīgi palocīja galvu, un es sapratu, ka viņš jau savā nodabā gudro, kā pārliecināt kolēģus par šī raksta nepieciešamību vai kā to uzlabot. Atmuguriski izslīdējis no nodalījuma, viņš paķēra tuvāko krēslu un pievilka to pie mana galda.

-    Man radās kāda doma, Džek, viņš sēzdamies ierunājās.

Redaktors aizdomīgi bieži sauca mani vārdā un ielauzās manā personiskajā telpā, un tas šķita pavisam liekulīgi tā viņš nekad agrāk nebija rīkojies. Man uzmācās nepatīkamas priekšnojautas.

-    Kas ir, Elan?

-   Ja nu varētu rakstīt ne tikai par to, kā zēns kļūst par slepkavu? Ja nu rakstītu par to, kā meitene kļūst par slepkavas upuri?

Es bridi par to padomāju un lēni pamāju. Tā bija mana kļūda, jo, iesākumā piekrītot, pēc tam grūti pasacīt "nē" un piebremzēt.

-    Tad raksta sagatavošana aizņems vairāk laika, jo vajadzēs atspoguļot divus viedokļus.

-    Nē, neaizņems, jo tev būs jāsasprindzina uzmanība tikai uz vienu pusi. Turpini strādāt ar jaunekli un sagādā mums kolosālu materiālu. Piesaistīsim Kuku, lai viņa aplūko lietu no otra redzes leņķa. Tad tu, Džek, varēsi savīt abas puses kopā, un mums tiks pirmā lapa.

Pirmā sleja pirmajā lapā katru dienu tiek atvēlēta avīzes svarigākajai publikācijai. Vislabākajai, visiespaidīgākajai. Ilglaicīgam projektam ja materiāls bija pietiekami aktuāls, tas nonāca pirmās lappuses augšā, un virsraksts atradās augšpus locījuma vietai. Vai Prendergasts maz aptver, kā mani kārdina? Septiņu gadu laikā, kopš strādāju L. A. Times, maniem darbiem ne reizi nebija ticis gods gozēties pirmajā slejā. Vairāk nekā divus tūkstošus dienu atrodoties šai amatā, man nebija izdevies piedāvāt dienas labāko rakstu. Viņš vicināja man gar degunu iespēju aiziet no šā darba ar pirmās slejas rakstu, it kā tas būtu Svētais Grāls.

-    Vai šo ideju pasvieda viņa?

-Kas?

-    Kuka.

Ne, vecīt, man tikai nupat iešāvās prātā. Kādas ir tavas domas?

1.8 prātoju, kas gatavos ikdienas policijas ziņas, kamēr mēs abi būsim aizrāvušies ar šo rakstu.

Varat rakstīt uz maiņām. Kā šodien. Un es palūgšu, lai kāds vispārējo tēmu reportieris nāk mums talkā. Ja arī šo materiālu gatavotu tikai tu, es nevarētu atļauties tevi pilnībā ziedot šim rakstam vien.

Kad kriminālziņām piesaistīja vispārējo tēmu reportierus, publikācijas parasti sanāca paviršas, klišejiskas. Šādi rakstīt neklājās, taču kāda man daļa? Man te bija palikušas vienpadsmit dienas, un tad visam pienāks gals.

Es ne uz mirkli nenoticēju Prendergastam, un viņa saldā dziesma par pirmo sleju nemainīja manas domas. Taču es biju visnotaļ prātīgs un apzinājos, ka viņa priekšlikums vienalga, vai tas radies viņa vai Endželas Kuka prātā, patiešām varētu uzlabot rakstu. Turklāt šādi tam bija labākas izredzes sasniegt manu mērķi.

-   Mēs varam nosaukt to par "Sadursmi", es minēju. Tas ir punkts, kurā tiekas abi, slepkava un upuris. Raksts ir par to, kā viņi lidz tam nokļūst.

-    Lieliski! Prendergasts iesaucās un smaidīdams piecēlās. Pasniegšu šo spārnoto ideju apspriedē, bet jūs ar Kuku varētu likt galvas kopā un līdz dienas beigām sagatavot kaut aptuvenu raksta pieteikumu. Es pateikšu, ka tu nodosi materiālu līdz nedēļas beigām.

Tātad daudz laika man netika dots, taču pietiekami, un es zināju, ka nepieciešamības gadījumā varu termiņu pagarināt.

-   Labs ir, es piekritu.

-    Lieliski, redaktors noteica. Es tad nu iešu.

Prendergasts devās uz apspriedi. Es uzrakstīju elektroniskā

pasta vēstuli Endželai, rūpīgi izvēlētiem vārdiem uzaicinādams viņu satikties kafetērijā uz tasi kafijas. Nekādi neliku manīt, ka būtu uz viņu dusmīgs vai turētu aizdomas. Kolēģe atbildēja nekavējoties un teicās gaidīt mani tur pēc piecpadsmit minūtēm.

Tā kā steidzamākais raksts tika novelts no maniem pleciem un man bija piecpadsmit minūtes brīva laika, es pavilku papīra kaudzi atpakaļ rakstāmgalda vidū un sāku lasīt Alonso Vinslova atzīšanos.

Nopratināšanu vadīja galvenie izmeklētāji Gilberts Volkers un Viljams Greidijs, un tā sākās svētdien, divdesmit sestajā aprīlī, vienpadsmitos no rīta Santamonikas policijas pārvaldē, apmēram trīs stundas pēc Vinslova aizturēšanas. Galvenokart atšifrēti jautājumi un atbildes, paskaidrojumu tikpat kā nebija. Lasīšana vedās raiti un viegli, pirmajās lapās jautājumi un atbildes lielākoties bija īsi, šaudīti gluži kā galda tenisa bumbiņas.

Pašā sākumā Vinslovam nolasīja viņa tiesības un lika šim sešpadsmit gadus vecajam jauneklim apliecināt, ka viņš tās sapratis. Pēc tam uzdeva vairākus jautājumus, kurus parasti uzdod nepilngadīgo nopratināšanas sākumā. Tie ir domāti, lai izdibinātu izpratni par labo un ļauno. Kad tas bija noskaidrots, pret Vinslovu izturējās kā pret jebkuru pilngadīgo.

Turpretim Vinslovs krita par upuri savam ego un vissenākajai kļūdai cilvēces vēsturē viņš bija ieņēmis galvā, ka spēs policistus apvest ap stūri. Iedomājies, ka runāšanā pārspēs policistus un varbūt pat izokšķerēs kādu slepenu informāciju par izmeklēšanas gaitu. Tālab viņš labprāt piekrita aprunāties ar policistiem tā rīkotos jebkurš nevainīgs zēns -, un tie ar viņu izspēlējās pēc sirds patikas kā ar trlsstīgu basģitāru. Dum-de-dum-dumjš. Un saņēma visus iespējamos neticamos paskaidrojumus un nepārprotamos melus.

Pirmās divsimt lapas pārlasīju vienā elpas vilcienā, un citu pēc citas pārskatīju ari tās, kur Vinslovs liedzas, ka zinātu vai būtu redzējis jebko, kas saistīts ar Denīzas Bebitas slepkavību. Tad izmeklētāji pavisam nevērīgi novirzīja sarunu uz Vinslova atrašanās vietu tajā nakti, acīmredzot pūlēdamies no viņa izdabūt melus vai faktus gan vieni, gan otri noderētu lietai. Uz faktiem varētu balstīties nopratināšanas laikā, bet meli, nākdami gaismā, būtu kā runga, kas ķertu pašu Vinslovu.

Aizturētais pastāstīja, ka tonakt mājās gulējis, un viņa "muterite" Vanda Sesemsa varot par to galvot. Viņš pastāvīgi noliedza, ka jebko zina par Denlzu Bebitu; tādu sievieti viņš nepazīstot un par nolaupīšanu un slepkavību neko nav dzirdējis. Jauneklis turējās kā klints, bet trīssimt piektajā lappusē izmeklētāji sāka melot un izlika slazdus.

VOLKERS: Nekas nesanāks, Alonso. Nāksies vien visu izstāstīt. Neiedomājies, tu nedrīkstēsi sēdēt, liegties, apgalvot, ka neko nezini, un cerēt, ka tiksi sveikā cauri. Mēs zinām, ka tu kaut ko zini. Tici, mēs zinām, dēls.

VINSLOVS: Ne štrunta jus nezināt. Es nemaz nav redzēj's to meiču!

VOLKERS: Ak tā? Mums ir videoieraksts, kurā tu esi redzams pametam viņas automašīnu stāvvietā okeāna krastā.

VINSLOVS: Kas tas par ierakstu?

VOLKERS: Video no autostāvvietas. Tu esi redzams izkāpjam no automašīnas, un pēc tam pie tās neviens vairs nepieiet līdz pat līķa atrašanas brīdim. Tas nozīmē, ka noziegums krīt pār tavu galvu, draudziņ.

VINSLOVS: Nē-e, tas nebiju es. Es neesmu vainīgs.

Cik biju sapratis no pierādījumu saraksta, ko man izsniedza advokāts, nav nekāda videoieraksta, kurā būtu redzams, kā upura Mazda iebrauc autostāvvietā. Taču es arī zināju, ka ASV Augstākā tiesa atbalsta policijas tiesības melot aizdomās turamajiem tādos gadījumos, kad nevainīgs cilvēks uzreiz saprastu, ka viņu cenšas apmānīt. Iztaujāšanā policisti visu savija ap vienīgo patiešām reālo pierādījumu Vinslova pirksta nospiedumu uz atpakaļskata spoguļa -, atļautās robežas nepārkāpa un virzīja Vinslovu pa iepriekš nospraustu taku.

Es reiz rakstīju par kādu nopratināšanu, kurā izmeklētāji bija parādījuši aizdomās turamajam caurspīdīgu maisiņu ar ieroci. Ne to, ar kuru izdarīta slepkavība, bet precīzu kopiju. To ieraudzījis, aizdomās turamais atzinās slepkavībā, jo bija nospriedis, ka policija uzgājusi visus pierādījumus. Tika notverts slepkava, taču man īsta gandarījuma nebija. Man nešķita pareizi vai godīgi tas, ka mūsu varas pārstāvji tieši tāpat kā sliktie zēni ar Augstākās tiesas pilnvaru drīkst izmantot melus un viltības.

Biju ar acīm pārskrējis vēl apmēram simts lappusēm, kad iezvanījās mans mobilais tālrunis. Palūkojos ekrāniņā un attapu, ka esmu nosebojis savu kafijas randiņu ar Endželu.

-    Endžela? Piedod, aizrāvos ar darbiem. Tūlīt noskriešu lejā.

-    Lūdzu, nekavējies. Man vēl jāpabeidz šīsdienas raksts.

Steidzos uz kafetēriju pirmajā stāvā un piegāju pie viņas galdiņa, pat nenopircis kafiju. Biju nokavējis divdesmit minūtes un redzēju, ka viņas tasīte jau ir tukša. Tai līdzās uz galda atradās izdrukātu papīru kaudzīte ar tekstu uz leju.

-   Vai gribi vēl vienu kafiju ar pienu?

-   Nē, paldies.

-    Labi.

Es pārlaidu skatienu telpai. Pēcpusdienā kafetērija bija gandrīz tukša.

-   Kas noticis, Džek? Man jādodas atpakaļ.

-   Gribēju pateikt atklāti, ka man nepatīk tas, kā tu piesavinājies šāsdienas rakstu, es noskaldīju, raudzīdamies viņai tieši acīs. Teorētiski policijas ziņas vēl arvien ir mans lauciņš, un es tev skaidri liku saprast, ka gribu rakstīt pats, lai sagatavotu augsni topošajam lielajam materiālam.

-   Piedod. Preses konferencē tu uzdevi lieliskus jautājumus. Es tā nopriecājos, ka atgriezusies mazliet pārspīlēju, atzīdama, ka mēs strādājam kopā. Un Prendo man lika tūlīt ķerties pie rakstīšanas.

-   Un tajā brīdī tu ierosināji, lai Prendo ļauj tev piedalīties mana lielā darba rakstīšanā?

-   Nē. Par ko tu runā?

-   Kad es pārrados, viņš piedāvāja mums abiem strādāt kopā. Es aplūkoju notikumus no slepkavas viedokļa, bet tavā pārziņā paliek upuris. Piedevām viņš apliecināja, ka tas esot tavs ierosinājums.

Piesarkstot Endžela kaunīgi pašūpoja galvu. Biju atmaskojis divus meļus. Endželu es vēl varēju saprast, viņas melos jautās kas godīgs. Viņa drosmīgi ķērās pie izdevības abām rokām. Bet Prendo nostāja sāpināja. Plecu pie pleca bijām strādājuši ilgu laiku, un es viņā nesaskatīju ne melšu, ne manipulatoru. Jādomā, ka viņš gluži vienkārši mainījis attieksmi. Manis te drīz vairs nebūs, turpretim Endžela paliek. Nav jābūt ģēnijam, lai saprastu, ka viņš devis priekšroku sievietei, nevis man. Nākotne pieder Endželai.

-   Jābrīnās, ka viņš mani tā nodevis, Endžela novilka.

-   Acīmredzot ir jāuzmanās, kam ziņu dienestā var uzticēties, es aizrādīju. Lai arī tas ir tavs redaktors.

-Tā izskatās.

Viņa ielūkojās tasītē, lai pārliecinātos, ka kafijas tajā nav atlicis, kaut gan labi zināja, ka tā ir tukša. Tik ļoti negribēja skatīties uz mani.

-   Zini, Endžela, man tas nepatīk, taču es apbrīnoju tavu spēju cīnīties par mērķi. Šāda īpašība piemīt visiem man zināmajiem labākajiem reportieriem. Vēl man jāatzīst, ka tava ideja ir lieliska.

Šķita, ka Endžela atplaukst.

-   Džek, es nudien ar nepacietību gaidu, kad varēsim kopā gatavot materiālu!

-   Taču vienu es gribu sacīt skaidri un gaiši. Tas sākās ar mani, un ar mani tas beigsies. Kad informācija būs ievākta, tekstu rakstīšu es. Vai saprotams?

-   Jā, pilnībā. Kad tu pastāstīji man par savu ieceri, es ļoti gribēju iesaistīties. Tāpēc nolēmu apskatīt notikušo arī no upura puses. Taču raksts ir tavs, Džek. To rakstīsi tu, un tavs vārds apakšā būs pirmais.

Meklēdams kādas nodevīgas liekulības pazīmes, es cieši vēroju sarunu biedreni. Taču viņa bija godīgi lūkojusies man acīs.

-   Tā. Tas bija viss, ko gribēju tev sacīt.

-    Labi.

-   Vai tev vajag palīdzēt ar šodienas rakstu?

-    Nē, man šķiet, ka viss būs kārtībā. Nointervēju vietējās sabiedrības pārstāvjus, kas pauda lieliskus viedokļus par problēmu, ko tu izvirzīji preses konferencē. Mācītājs Trečers to nosauca par kārtējo rasisma izpausmi policijā. Kad tiek nogalināta baltā sieviete, kas salietojas narkotikas un pelna iztiku ar izģērbšanos, policija izveido operatīvo vienību. Kad kāds no astoņsimt nevainīgajiem rajona iedzīvotājiem iet bojā no bandas locekļu rokas, policija stiepj gumiju.

Tas izklausījās pēc laba citāta, taču autors nešķita īstais. Patiesībā Trečers bija glums oportūnists, un es neticēju runām, kurās viņš aizstāvēja vietējo sabiedrību. Manuprāt, parasti Trečers televīzijā un presē uzstājās tikai tādēļ, lai uzturētu savu slavenības statusu un iegūtu ar to saistītās priekšrocības. Reiz biju ierosinājis redaktoram nopietnāk painteresēties par Trečeru, taču man uzreiz apcirpa spārnus.

-    Nē, Džek, viņš mums ir vajadzīgs, redaktors toreiz paziņoja.

Un tiešam. Laikrakstam ir vajadzīgi tadi cilvēki ka Trečers, kas sniedz, opozicionāru viedokli, ar savām piezīmēm pielej eļļu ugunī un uzkurina tautu.

-   Izklausās labi, es atzinu Endželai. Atgriezies vien pie raksta. Es kāpšu augšā un sacerēšu pieteikumu otrajam rakstam.

-    Lūdzu! viņa sacīja un pastūma pāri galdam papīru kaudzīti.

-    Kas tas ir?

-   Nekas dižs, bet varbūt ietaupīs tev mazliet laika. Vakar pirms darbdienas beigām es prātoju par tavu materiālu. Dzīros jau tev zvanīt un piedāvāt pastrādāt kopā. Bet tad nobijos un nolēmu Google meklētājā ierakstīt vārdus "slepkavība" un "auto bagāžnieks". Noskaidrojās, ka cilvēces vēsturē bijis papilnam gadījumu, kad automašīnas bagāžniekā atrasti līķi. Daudzreiz tās bijušas sievietes, Džek. Un arī daudz mafijas darboņu.

Es apgriezu lapas otrādi un apskatīju pirmo. Tā bija gandrīz gadu veca Las Vcgas Revieiv-Journal raksta izdruka. Pirmā rindkopa vēstīja par vīrieti, kas apsūdzēts bijušās sievas slepkavībā viņš ielicis līķi savas automašīnas bagāžniekā un iebraucis savā garāžā.

-    Šis gadījums līdzinās tavam, Endžela norādīja. Pirms tam bijuši vēl daži. Šai apkaimē deviņdesmitajos gados kāds filmu aktieris tika atrasts savā Rolls-Roice, kas novietots pakalnā virs Hollļivood Boivl amfiteātra. Es pat atradu interneta vietni "Bagāžnieka slepkavības, punkts, kom", kas pašlaik vēl tiek izstrādāta.

-    Ē-ē, paldies. Es vilcinādamies pamāju. Nezinu, vai tas var noderēt, taču papildu informācija nekad nenāk par ļaunu.

-   Jā, tādas ir arī manas domas. Viņa atstūma krēslu un paņēma tukšo tasīti. Tad nu labi. Tiklīdz šīsdienas raksts būs gatavs nodošanai, es to nosūtīšu tev elektroniskajā pastā.

-    Nevajag. Tagad tas ir tavs raksts.

-    Nē, zem tā būs ari tavs vārds. Tu uzdevi jautājumus, kas piešķīra rakstam veco labo "Dz" un "G".

Dziļumu un gudrību. Redaktora iecienītākās īpašības. L. A. Times labās slavas pamats. Jau no pirmās dienas iegalvots visiem, kas strādā šajā samta zārkā. Piešķir stāstam "Dz" un "G". Ar notikušā izklāstu vien ir par maz. Paskaidro, kāda ir šī notikuma nozīme un vieta pilsētas un lasītāju dzīvē.

-    Paldies, es sacīju. Paziņo man, un es tam aši pārskriešu ar acīm.

-    Vai augšā kāpsim kopā?

-    Nē, es paķeršu kādu kafiju un varbūt papētīšu to, ko tu man esi izdrukājusi.

-    Kā vēlies.

Endžela sabozusies pasmaidīja, it kā es laistu garām ko pavisam labu, un aizgāja. Es vēroju, kā viņa izsviež tukšo tasīti atkritumu kastē un iziet no kafetērijas. Netiku gudrs, kas īsti notiek. Nesapratu esmu viņas partneris vai darbaudzinātājs; es viņu apmācu, lai viņa vēlāk ieņemtu manu vietu, vai ari viņa to jau ir ieņēmusi. Instinkts vēstīja lai arī man redakcijā palikušas tikai vienpadsmit dienas, kopā ar šo sievieti būs jāuzmanās ikvienā

no tām.

***

Sagatavojis pieteikumu, nosūtījis to Prendergastam un pēc tam nodevis Endželas rakstu rīta izdevumam, es sameklēju tukšu nodalījumu ziņu dienesta telpas tālajā stūrī, kur varēju koncentrēties Alonso Vinslova atzīšanās atšifrējumam un nebaidīties, ka mani traucēs tālruņa zvani, elektroniskais pasts vai citi reportieri. Lasīdams es atzīmēju interesantākās vietas ar dzeltenām līmlapiņām.

Lasīšana vedās žigli, ja neskaita vietas, kur saruna vairs neatgādināja tenisa bumbiņas trenkāšanu. Kādā mirkli izmeklētāji tomēr izvilināja no Vinslova graujošu atzīšanos, un man bija jāpārlasa šī vieta vēlreiz, lai saprastu, kā tas izdevies. Pēc visa spriežot, Greidijs bija paņēmis mērlenti un paskaidrojis Vinslovam, ka vēlas abām viņa plaukstām izmērīt atstatumu starp īkšķa galu un rādītāja pirkstu.

Vinslovs bija ar mieru, un izmeklētāji paziņoja, ka iegūtais rezultāts tikai par ceturtdaļcollu atšķiras no tā, kas iegūts, izmērot žņaugšanas pēdas uz Denīzas Bebitas kakla. Par atbildi Vinslovs enerģiski noliedza savu saistību ar slepkavību un tad pieļāva lielu kļūdu.

VINSLOVS: Turklāt viņu vispār nenožņaudza ar rokām. Viņai uzsēja galvā plastikāta maisiņu.

VOLKERS: Un kā tu to zini, Alonso?

Gara acīm es redzēju Volkeru smaidām, uzdodot šo jautājumu. Vinslovs tiešām izrunājās muļķīgi.

VINSLOVS: Es nemaz nezinu. Laikam rādīja televīzijā. Kaut kur dzirdēju.

VOLKERS: Nē, puis, tas nekur nav izskanējis. To zina vienīgi tas cilvēks, kurš viņu nogalinājis. Vai gribi par to pastāstīt, kamēr vēl varam tev palīdzēt? Vai arī turpināsi tēlot muļķīti un par to krietni samaksāsi?

VINSLOVS: Es tak jums saku, es neesmu viņu nobeidzis!

GREIDIJS: Tad pastāsti, ko tu ar viņu izdarīji.

VINSLOVS: Neko, vecīt. Neko!

Posts bija nodarīts, un sākās lejupslīde. Nebija jābūt Abū Graibas cietuma nopratinātājam, lai zinātu, ka laiks nekad nav aizdomās turamā pusē. Volkeram ar Greidiju pacietības netrūka, un Alonso Vinslova gribasspēks lēnām izsīka. Grūti vienam pašam turēties pretī diviem pieredzējušiem policistiem, kuriem par lietu zināms vairāk nekā viņam. Ap astoņsimt trīsdesmito lappusi jauneklis salūza.

VINSLOVS: Es gribu iet mājās. Gribu pie muterītes. Lūdzu, ļaujiet man ar viņu aprunāties, un es rit pie jums atkal atnākšu!

VOLKERS: Nekā nebija, Alonso. Mēs nevaram laist tevi vaļā, nenoskaidrojuši patiesību. Ja tu beidzot atklāsi mums patiesību, tad apspriedīsim atgriešanos pie muterītes.

VINSLOVS: Es to neesmu darījis. Es to meiču vispār nepazinu.

GREIDIJS: Tad kā tavi pirkstu nospiedumi gadījušies tajā mašīnā un kā tu zini, kādā veidā viņa nosmacēta?

VINSLOVS: Es neko nezinu. Mani pirkstu nospiedumi tur nemaz nevar būt. Jūs melojat!

VOLKERS: Skaidrs, ka tu mūs sauc par meļiem, jo pats mašīnā visu kārtīgi noslaucīji, vai ne? Vienu tu tomēr aizmirsi, Alonso. Tu aizmirsi atpakaļskata spoguli! Tu to pagrozīji, vērodams, vai tev neviens neseko. Jā, tieši tā. Šī izklaidība tevi ietupinās aiz restēm līdz mūža galam, tātad vaļsirdīga atzīšanās tev nāks tikai par labu. Izturies kā īsts vīrs un pastāsti, kas īsti notika!

GREIDIJS: Mēs varam tevi saprast. Tāda smuka baltā meitene. Varbūt viņa tevi izlamāja, varbūt piedāvāja seksu pret pulverīti. Mēs zinām, kā tās lietas notiek. Taču kaut kas nogāja greizi, un sievieti nogalināja. Ja tu visu izstāstīsi, mēs varam apspriest iespēju nogādāt tevi mājās pie muterītes.

VINSLOVS: Nē, jūs visu jaucat.

VOLKERS: Alonso, man apnikusi tava muldēšana. Es pats gribu braukt mājās. Mēs pārāk ilgi piedāvājamies tev palīdzēt. Es gribu mājās paēst vakariņas. Vai nu tu, puis, tagad izkratīsi sirdi, vai ari iesi pasēdēt kamerā. Es piezvanīšu tavai muterītei un pasacīšu, ka tu mājās vairs nekad neiesi.

VINSLOVS: Kāpēc jūs tā izturaties pret mani? Es neesmu nekas, vecīt. Par ko jūs gribat mani tā iegāzt?

GREIDIJS: Tu pats sevi iegāzi, puis, kad nožņaudzi meiteni.

VINSLOVS: Es neesmu to darījis!

VOLKERS: Lai nu būtu. Tā tu varēsi dievoties muterītei cauri stikla sienai, kad viņa atnāks tevi apraudzīt. Piecelies! Tu iesi uz kameru, un es braukšu mājās.

GREIDIJS: Viņš lika tev piecelties!

VINSLOVS: Labi jau labi. Es izstāstīšu. Es izstāstīšu visu, ko zinu, un tad jūs mani laidīsiet vaļā.

GREIDIJS: Tu pastāstīsi, kas patiesībā notika.

VOLKERS: Un tad mēs par to parunāsim. Tev ir desmit sekundes laika, un tad viss ir beidzies.

VINSLOVS: Labi, labi, viss notika tā. Es ar Sūduģīmi pastaigājos un pie augstceltnēm pamanīju viņas mašīnu. Paskatījos salonā, ieraudzīju atslēgas. Somiņa ari tur mētājās.

VOLKERS: Vienu mirklīti! Kas ir Sūduģīmis?

VINSLOVS: Mans suns.

VOLKERS: Tev ir suns? Kādas šķirnes?

VINSLOVS: Jā, drošībai. Pitbulterjera kuce.

VOLKERS: īsspalvaina?

VINSLOVS: Jā, īsa gan.

VOLKERS: Es prasu par spalvu. Vai tā ir gara?

VINSLOVS: Nē, spalva ir īsa, jā.

VOLKERS: Labi. Kur bija meiča?

VINSLOVS: Nekur, vecīt. Es jau teicu, ka neesmu viņu redzējis. Vismaz dzīvu ne.

VOLKERS: Aha, tad tas ir stāsts par zēnu un viņa suni. Un pēc tam?

VINSLOVS: Tad es ielēcu autiņā un aizlaidos.

VOLKERS: Ar suni?

VINSLOVS: Jā, suni ņēmu līdzi.

VOLKERS: Kurp tu brauci?

VINSLOVS: Pavizināties, vecīt. Paelpot svaigu gaisu.

VOLKERS: Labi, viss! Man tava gvelšana ir līdz kaklam! Šoreiz patiešām beidzam.

VINSLOVS: Pag, pag! Es aizbraucu pie atkritumu tvertnēm. Turpat Rodiā. Es gribēju apskatīties, kas ir mašīnā, vai skaidrs? Nobraucu malā, atvēru somiņu, un tajā bija kādi divsimt piecdesmit dolāri. Ieskatījos cimdu nodalījumā un visur citur, pēc tam pacēlu bagāžnieka vāku, un tur viņa bija. Skaidri redzams, ka pagalam. Plika, bet es šai ne pirksta nepiedūru. Un viss!

VOLKERS: Tātad tu tagad apgalvo un gribi mūs pārliecināt, ka aizdzini auto un meitene jau bija beigta?

VINSLOVS: Tieši tā, vecīt. Citu neko jūs man nepiešūsiet! Kad es šo ieraudzīju, tad sapratu, ka vakars klāt. Žigli aizcirtu vāku. Braucu prom, domādams, ka vajadzētu atlikt autiņu turpat, kur paņēmu, bet tad apjēdzu, ka tad to var piesiet kādam no mūsējiem, tāpēc aizdzinu uz jūrmalu. Nolēmu, ka baltajai meičai jāpaliek balto rajonā. Tā es arī izdarīju, un neko citu neesmu darījis.

VOLKERS: Kad tu noslaucīji automašīnu?

VINSLOVS: Turpat, vecīt. Kā jau teicāt, par spoguli es aizmirsu. Pie velna!

VOLKERS: Kas tev palīdzēja aizdzīt mašīnu?

VINSLOVS: Neviens. Es biju viens pats.

VOLKERS: Kas noslaucīja mašīnu?

VINSLOVS: Es.

VOLKERS: Kur un kad?

VINSLOVS: Turpat stāvvietā, kad apstājos.

GREIDIJS: Kā tu atgriezies savā rajonā?

VINSLOVS: Lielākoties gāju ar kājām. Visu nakti līdz pat Oukvudai, un tur iekāpu autobusā.

VOLKERS: Suns tev visu laiku bija līdzi?

VINSLOVS: Nē, vecīt, es šo pa ceļam aizvedu pie draudzenes. Tur suns dzīvo, jo muterīte negrib suni savā dzīvoklī. Viņai esot daudz svešu cilvēku veļas, un tā tālāk.

VOLKERS: Tad kurš meiteni nogalinājis?

VINSLOVS: Kā lai es to zinu? Kad es viņu atradu, viņa jau bija beigta.

VOLKERS: Tu tikai aizdzini viņas automašīnu un pievāci naudu?

VINSLOVS: Jā, tas ari viss. Nekā cita jūs man piesiet nevarat. Bet to gan.

VOLKERS: Redzi, Alonso, tavi vārdi nesakrīt ar mūsu rīcībā esošajiem pierādījumiem. Apskatot līķi, ir atrasts tavs DNS.

VINSLOVS: Muļķības!

VOLKERS: Ir gan. Tu viņu nogalināji, puis, un par to samaksāsi.

VINSLOVS: Nē! Es nevienu neesmu nogalinājis!

Tā tas turpinājās vēl simts lappuses. Policisti apšaudīja Vinslovu ar meliem un apsūdzībām, un viņš visu noliedza. Taču, lasot pēdējās lappuses, man ātri vien kļuva manāms kāds apstāklis, acīmredzams kā septiņdesmit divu punktu virsraksts. Alonso Vinslovs ne reizi neatzinās. Viņš neteica, ka ir nožņaudzis Denīzu Bebitu. Gluži otrādi, viņš dučiem reižu liedzās. Vienīgā atzīšanās šajā tā sauktās atzīšanās atšifrējumā bija apliecinājums, ka viņš pievācis sievietes naudu un tad aizbraucis ar automašīnu, kurā bijis līķis. Taču tas nebūt nenozīmē uzņemties vainu par viņas nogalināšanu.

Žiglā solī aizgājis uz savu nodalījumu, es izrakņāju izejošās korespondences kaudzīti, meklēdams paziņojumu presei, kuru Santamonikas policija izplatīja pēc Vinslova aresta. Atradis es apsēdos un pārlasīju visas četras rindkopas. Bruņojies ar atšifrējumā iegūto informāciju, tagad aptvēru, cik prasmīgi policija manipulējusi ar saziņas līdzekļiem, liekot tiem izplatīt nepatiesu ziņu.

"Santamonikas policija šodien paziņo, ka saistībā ar Denīzas Bebitas slepkavību aizturēts sešpadsmit gadus vecs bandas loceklis no Dienvidlosandželosas. Jauneklis, kura vārds viņa vecuma dēļ netiek izpausts, pašlaik ievietots nepilngadīgo aizturēšanas centrā Silmarā.

Policijas pārstāvis pavēstīja, ka automašīna ar sievietes līķi bagāžniekā uzieta sestdienas rītā un tajā atrastie pirkstu nospiedumi ļāvuši izmeklētājiem noskaidrot aizdomās turamā personību. Viņš aizturēts un nogādāts uz nopratināšanu svētdien no Rodiagārdensas dzīvojamo namu rajona Votsā, un tiek uzskatīts, ka nolaupīšana un slepkavība norisinājusies tieši tur.

Aizdomās turamajam draud apsūdzība slepkavībā, cilvēka nolaupīšanā, izvarošanā un laupīšanā. Nopratināšanas laikā viņš atzinies izmeklētājiem, ka aizdzinis automašīnu ar līķi bagāžniekā uz autostāvvietas laukumu okeāna krastā Santamonikā, lai novērstu aizdomas, ka Bebita nogalināta Votsā.

Santamonikas policija vēlas pateikties Losandželosas policijas nodaļai par palīdzību aizdomās turamā aizturēšanā."

Melots šai paziņojumā nebija. Bet tagad es to izpētīju ar kritisku aci un sapratu, cik rūpīgi teksts sastādīts, lai radītu lasītājā maldīgu iespaidu ka aizdomās turamais atzinies slepkavībā. Patiesībā nekā tamlīdzīga nebija. Vinslova advokātam taisnība. Tiesas priekšā šāda atzīšanās neizturēs spiedienu, un šķita visnotaļ ticami, ka viņa klients nav vainīgs.

Pētnieciskās žurnālistikas lauciņā Svētais Grāls droši vien ir prezidenta gāšana, taču zemākajos kriminālziņu reportieru slāņos augstākā balva varētu būt pierādījumi, ka apsūdzētais noziegumā nav vainojams. Nav būtiski, cik ļoti Sanijs Lesters mēģināja to apstrīdēt todien, kad apmeklējām Rodiagārdensu. Iespēja panākt nevainīga jaunekļa atbrīvošanu pārtrumpoja visu. Alonso Vinslovs vēl nebija atzīts par vainīgu nevienā noziegumā, taču masu saziņas līdzekļos viņu jau notiesāja.

Es biju piedalījies šajā linča tiesā, un tagad atskārtu, ka man ir izdevība laboties un rīkoties pareizi. Varbūt man tomēr būs iespēja viņu glābt.

Man kaut kas ienāca prātā, un es pārlūkoju savu rakstāmgaldu, meklēdams izdrukas, ko bija iedevusi Endžela par bagāžniekos atrastajiem upuriem. Tad es atcerējos, ka pirmīt izsviedu tās atkritumos. Steigšus izgāju no ziņu dienesta telpas un noskrēju uz kafetēriju. Devos taisnā ceļā pie atkritumu tvertnes, kurā sametu papīrus, ko Endžela pasniedza kā miera zīmi un ko es atzinu par nederīgiem, tobrīd uzskatīdams, ka rakstiem par citām līdzīgām slepkavībām diez vai būs kāda nozīme materiālā par sešpadsmit gadus veca slepkavas un viņa upura satikšanos.

Tagad es par to nebiju tik pārliecināts. Izdarījis secinājumus pēc Alonso tā saucamās atzīšanās, es sāku atcerēties dažus apstākļus no notikumiem Lasvegasā, kas vairs nešķita tik nebūtiski.

Atkritumu tvertne bija liela, tādas novieto uz ielas. Noņēmu vāku un secināju, ka man palaimējies. Izdrukas bija palikušas turpat uz dienas atkritumu kaudzes un šķita pilnīgi neskartas.

Tanī bridi man iešāvās prātā, ka nevajag rakņāties pa atkritumiem es pilnīgi mierīgi varēju Google meklētājā atrast visus šos dokumentus, gluži tāpat kā Endžela. Taču biju jau iegrūdis rokas līdz elkoņiem tvertnē, un tā būs ātrāk. Paņēmu izdrukas un devos pie galda tās pārlasit.

-Eu!

Pagriezies es ieraudzīju tuklu sievieti ar tīkliņā saņemtiem matiem viņa cieši raudzījās mani, saspraudusi dūrēs savilktās plaukstas ļumīgajos sānos.

-   Taisies to visu tā atstāt?

Es attapos, ka atkritumu tvertnes vāks palicis uz grīdas.

-    Atvainojiet.

Atliku vāku tam paredzētajā vietā un tad nospriedu, ka būs labāk, ja pārskatīšu savu atradumu ziņu dienesta telpā. Vismaz mūsu redaktori nevalkāja matu tīkliņus.

Ticis pie sava galda, es pārskatīju visu kaudzīti. Endžela bija atradusi vairākus rakstus par līķiem, kas atrasti automašīnu bagāžniekos. Lielākoties senus un nebūtiskus gadījumus. Taču rakstu sērija no Las Vegas Revieiv-ļournal atšķīrās. Visos piecos rakstos atkārtojās viena un tā pati ziņa par vīrieti, kas aizturēts un apsūdzēts savas bijušās sievas slepkavībā, un noslēpis viņas līķi savas automašīnas bagāžniekā.

Paradoksāla kārtā šo rakstu autors man bija pazīstams. Riks Heikss savulaik strādāja L. A. Tinies un viens no pirmajiem piekrita aiziet no darba, saņemot kompensāciju. Noguldījis L. A. Times čeku bankā, viņš nekavējoties iestājās darbā Ims Vegas Review-Journal un tur strādāja vēl tagad. Viņš bija pārrāpies pāri sienai, un, pēc visa spriežot, rīkojies pareizi. L. A. Times šajā gadījumā bija zaudētāja, ļaudama kārtējam labajam reportierim pāriet uz citu laikrakstu.

Es aši pārlasīju visus rakstus, līdz atradu mekleto par liecību, kuru tiesā sniedza Klārka apgabala koroners.

Koroners: Bijušo SIHVU IESLODZĪJA UN SPĪDZINĀJA STUNDĀM IIjGI

Riks Heikss

Revieiv-Journal štata žurnālists

Sekcijas rezultāti parādīja, ka šērona Oglevija nosmacēta vairāk nekā divpadsmit stundas pēc nolaupīšanas, tā trešdien upura bijušā vīra tiesas prāvā liecināja Klārka apgabala koroners.

Apsūdzības liecinieks Gerijs Šovs pastāstīja agrāk nezināmas detaļas par nolaupīšanu, izvarošanu un slepkavību. Saskaņā ar viņa teikto, sekcijā noskaidrots, ka nāve iestājusies apmēram divpadsmit līdz astoņpadsmit stundas pēc brīža, kad aculiecinieks redzēja, kā Šēronu Ogleviju piespiež iekāpt kādā busiņā, kurš novietots apjumtā stāvvietā aiz kazino kluba "Kleopatra", kur viņa strādāja šovā "Liktenīgās sievietes".

"Viņa atradās pie sava nolaupītāja vismaz divpadsmit stundas. Pirms nogalināšanas ar šo sievieti pastrādātas daudzas briesmu lietas," liecināja prokurora iztaujātais šovs.

Nākamajā dienā policisti devās uz apsūdzētā maju Samerlendā, lai apjautātos, vai viņam zināma bijušās sievas atrašanās vieta. Oglevijs atļāva policijai pārmeklēt māju, un līķis tika atrasts viņa automašīnā, kas bija novietota mājas garāžā. Abu laulība bija iziruši pirms astoņiem mēnešiem savstarpēju apvainojumu straumē. Šērona Oglevija bija lūgusi izdot tiesas pavēli, kas liegtu viņas bijušajam vīram, blekdžeka krupjē, atrasties tuvāk par simts pēdām. Lūgumā tiesai Oglevija norādījusi, ka vīrs piedraudējis viņu nogalināt un aprakt tuksnesī.

Braienam Oglevijam tika izvirzīta apsūdzība pirmās pakāpes slepkavībā, nolaupīšanā un izvarošanā ar kādu priekšmetu. Izmeklētāji apgalvo, ka viņš ievietojis upura līķi bagāžniekā, lai vēlāk to apraktu tuksnesī. Vīrietis noliedz, savu vainu

un norāda, ka padarīts par grēkāzi. Kopš aresta viņš paturēts ieslodzījumā bez tiesībām tikt atbrīvotam pret galvojumu.

Šovs atklāja zvērinātajiem dažas šausminošas, baismīgas slepkavības detaļas. Viņš pavēstīja, ka Šērona Oglevija vairākkārt izvarota ar kādu priekšmetu, kas atstājis nozīmīgus ievainojumus gan vagīnā, gan anālajā atverē. Viņas ķermenī konstatēts neparasti augsts histamīna līmenis, tātad ievainojumi, kas pamudinājuši organismu izstrādāt šo vielu, nodarīti krietnu laika sprīdi pirms nosmacēšanas.

Vēl Šovs liecināja, ka Oglevija nosmacēta, uzmaucot viņai galvā plastikāta maisiņu un cieši sasienot to ap kaklu. Viņš apgalvoja, ka vairākas auklas atstātās pēdas dziļas rievas uz upura kakla un spēcīgi asinsizplūdumi acu rajonā liecina par to, ka viņa nosmacēta pamazām un, iespējams, viņai ļauts vairākas reizes atgūt samaņu.

Lai arī Šova liecība viesa lielāku skaidrību prokuratūras versijā par slepkavību, daži aspekti joprojām paliek neizzināti. Lasvegasas pilsētas policija tā arī nav spējusi izdibināt, kur Braiens Oglevijs turējis un pēc tam nonāvējis savu bijušo sievu. Speciālisti trīs dienas pārmeklēja māju un pēc tam atzina, ka slepkavība, visticamāk, tajā nav pastrādāta. Nav arī pierādīta apsūdzētā saistība ar busiņu, kura, pēc liecinieku teiktā, aizvesta Šērona Oglevija.

Koronera liecības sniegšanas laika Braiena Oglevija advokāts Viljams Šifino vairākas reizes izteica iebildumus, lūgdams tiesnesi panākt, lai Šovs liecībā nepauž savu viedokli un uzskatus par notikušo. Daži Šifino iebildumi tika ņemti vērā, taču lielākoties tiesnesis ļava Šovam izteikties.

Tiesas prāva turpināsies ari šodien. Paredzēts, ka nākamnedēļ Šifino sāks aizstāvības procesu. Braiens Oglevijs jau no paša sākuma uzstāj, ka nav noslepkavojis savu bijušo sievu, taču nav izvirzījis nekādu versiju par to, kurš uzskatāms par vainīgu un padarījis viņu par grēkāzi.

Es pārskatīju visus Las Vegas Revieiv-Journal rakstus par šo notikumu, tomēr koronera liecība mani satrieca visvairāk. Upura bezvēsts pazušana, plastikāta maisiņš un lēnā nosmacēšana šie nozieguma aspekti līdzinājās Denīzas Bebitas noslepkavošanas apstākļiem. Protams, vislielākā sakritība bija līķis bagāžniekā.

Ar visu krēslu atgrūdies no rakstāmgalda, es iegrimu domās. Vai te ir meklējama kāda saistība? Vai arī esmu nodevies reportiera fantāzijām, lai pierādītu, ka cilvēks nav vainīgs noziegumā, kurā apsūdzēts? Vai Endžela savā čaklajā naivumā uzgājusi to, kas paslīdējis garām visiem likuma sargiem?

To es nezināju vismaz pagaidām ne. Taču bija tikai viens paņēmiens, kā to noskaidrot. Man jādodas uz Lasvegasu.

Piecēlies es devos uz plostu. Jāpaziņo savs nodoms Prendo un jāsaņem aizbraukšanas atļauja. Taču pienācis ieraudzīju, ka viņa vieta ir tukša.

-   Vai kāds ir redzējis Prendo? es apvaicājos pārējiem redaktora vietniekiem.

-   Viņš tā agrāk aizgāja vakariņās, viens atteica. Pēc kādas stundas atgriezīsies.

Ieskatījos pulkstenī. Bija pāri četriem, un man jau vajadzēja posties ceļā. Aizskriet uz mājām sakravāt mantas un pēc tam doties uz lidostu. Ja tuvākajā laikā neviena reisa uz Lasvegasu nebūs, braukšu ar automašīnu. Pametis skatienu uz Endželas Kūkas nodalījumu, ieraudzīju, ka arī tas ir tukšs. Piegāju pie komutatora un pavēros augšup. Lorīna pacēla vienu austiņu.

-    Vai Endžela Kuka aizgājusi?

-   Teica, ka iešot paēst kopā ar redaktoru, bet atgriezīšoties. Vai gribi viņas mobilā tālruņa numuru?

-    Nē, paldies, tas man ir pašam.

Es soļoju atpakaļ pie sava galda, krādams sirdī aizdomas un dusmas. Mans tiešais priekšnieks un mana pēctece devušies kopīgā maltītē, nepaziņojot man un nepaaicinot mani līdzi. Tas varēja nozīmēt tikai vienu viņi iecerējuši uzbrukt manam materiālam.

"Tas nekas," es spriedu. Biju pamatīgu soli priekšā un cerēju šādu stāvokli saglabāt. Kamēr viņi vij intrigas, es došos īstā materiāla meklējumos. Un galā nonākšu pirmais.

Piektā nodaļa FERMA

Visu dienu Kārvers cītīgi stradaja, konfigurēdams maršrutizāciju un gala vārtejas, kas ļautu izmēģināt datu pārraidi no Sentluisas advokātu biroja "Mersers un Gisals". Darbs bija viņu pilnībā pārņēmis, un apgaitu viņš veica tikai vēlā pēcpusdienā. Pārbaudījis slazdus datorā, viņš būri ar apzīmējumu "Bagāžnieka slepkavības" kaut ko ieraudzīja. Ekrāna avatārā tas parādījās kā resna pelēka žurka ritenī.

Kārvers ar datorpeli atvēra būrīti un izņēma žurku. Dzīvnieciņa acis zaigoja rubīnsarkanā krāsā, un uz asajiem zobiem mirdzēja leduszilas siekalas. Ap kaklu tai bija siksniņa ar sudrabotu žetonu. Viņš noklikšķināja uz žetona, un ekrānā parādījās informācija par žurku. Apmeklējums noticis vakar, īsi pēc iepriekšējās apgaitas. Fiksēta desmit ciparu interneta protokola adrese. Viņa izveidotās vietnes "Bagāžnieka slepkavības" apmeklējums ildzis tikai divpadsmit sekundes, taču ar to pietika. Tas nozīmēja, ka lietotājs meklējis internetā vārdus "bagāžnieks" un "slepkavība". Tagad jāpamēģina noskaidrot, kurš tas bija un kādēļ tā rīkojies.

Pēc divām minūtēm, kad Kārvers bija izsekojis interneta protokola adresi līdz pat interneta pakalpojumu sniedzējam, viņam aizcirtās elpa. Bija laba ziņa un slikta ziņa. Labā ziņa tas nebija milzīgs interneta pakalpojumu sniedzējs kā Yahoo, kuram ir neskaitāmas trafika vārtejas visā pasaulē un kura izsekošana ir velnišķīgi ilgs darbs. Sliktā ziņa tas bija neliels privātais interneta pakalpojumu sniedzējs, kura domēna vārds ir LATimes.cotn.

Los Angeles Times. Kārvers manīja, ka sažņaudzas pakrūte. Viņa interneta vietni par līķiem bagāžniekā bija pētījis kāds Losandželosas reportieris. Kārvers atgāzās krēslā un apcerēja turpmāko rīcību. IP adrese konstatēta, bet tās lietotāja vārds pagaidām ir miglā tits. Pat nebija skaidri zināms, vai vietni tiešām apmeklējis reportieris. Laikrakstos strādā arī citu profesiju pārstāvji.

Pieripinājis ar krēslu pie blakus esošās darbstacijas, viņš reģistrējās ar Makginisa vārdu un paroli, kuru jau sen bija noskaidrojis. Atvēris Los Angeles Times interneta vietni, viņš arhīva meklēšanas lodziņā ievadīja vārdus "bagāžnieks" un "slepkavība".

Pēdējo trīs nedēju laikā šie vārdi bija atrodami trīs rakstos, no tiem viens publicēts vietnē šajā pašā vakarā, un to bija paredzēts ievietot nākamā rīta laikraksta numurā. Atvēris vispirms jaunāko rakstu, Kārvers iegrima lasīšanā.

Losandželosas policijas bargie pasākumi pret narkotiku

tirdzniecību izraisa vietējās sabiedrības sašutumu

Endžela Kuka un Džeks Makevojs Times štata žurnālisti

Policijas veiktie bargie pasākumi pret narkotiku tirdzniecību kādā Votsas dzīvojamo namu rajonā izraisījuši vietējo aktīvistu protestu tie otrdien apgalvojuši, ka Losandželosas policija pievērsusi uzmanību minoritāšu apdzīvotajam rajonam tikai pēc tam, kad tajā apkaimē nogalināta baltā sieviete.

Policija ziņo, ka pēc nedēļu ilgas izmeklēšanas uz aizdomu pamata par narkotiku glabāšanu aizturēti sešpadsmit Rodiagārdensas iedzīvotāji un konfiscēts neliels daudzums narkotiku. Policijas pārstāvis pavēstījis, ka reida operācija veikta pēc I lolivudas iedzīvotājas, divdesmit trīs gadu vecās Denīzas Bebitas slepkavības.

Aizdomās par slepkavības izdarīšanu aizturēts sešpadsmit gadus vecs iespējamais bandas loceklis no Rodiagārdensas. Bebitas līķis pirms divām nedēļām atrasts viņas automašīnas bagāžniekā Santamonikā, kādā autostāvvietā okeāna krastā. Izmeklēšana aizveda uz Rodiagārdensu, kur, pēc Santamonikas policijas domām, striptīzdejotāja Bebita devusies iegādāties narkotikas. Taču tur viņa nolaupīta, vairākas stundas turēta ieslodzījumā, piedzīvojusi vairākkārtējus seksuālus uzbrukumus un visbeidzot nosmacēta.

Trešdien vairāki vietējās sabiedrības aktīvisti vēlējās noskaidrot, kālab policija vēl pirms slepkavības nav izrādījusi pūles ierobežot narkotiku tirdzniecību un citus ar to saistītus noziegumus šajā rajonā. Viņi nekavējās norādīt, ka slepkavības upuris ir baltā sieviete, toties gandrīz visi Rodiagārdensas iedzīvotāji ir afroamerikāņi.

-    Raudzīsimies patiesībai acīs, sacīja mācītājs Viljams Trečers, Dienvidlosandželosas mācītāju apvienības vadītājs, tā ir kārtējā policijas rasisma izpausme. Policija neliekas par Rodiagārdensu ne zinis, ļauj, lai tur sakuplo ar narkotikām un ielu bandām saistītā noziedzība. Bet kas notiek, ja tur nonāk un atrod galu kāda baltā sieviete, kas lieto narkotikas un pelna iztiku izģērbdamās? Ierodas operatīvā vienība. Kur policija bija agrāk? Kur bija operatīvā vienība? Kāpēc tikai noziegums pret balto personu piesaista uzmanību problēmām melno cilvēku sabiedrībā?

Policijas pārstāvis noliedza, ka pretnarkotiku operācijai būtu kāds sakars ar rasu jautājumu, un atgādināja par līdzīgām operācijām, kas ne reizi vien veiktas Rodiagārdensas rajonā arī agrāk.

-   Kurš gan sūdzēsies par to, ka mazāk narkotiku tirgotāju un bandu locekļu staigā pa ielām? retoriski jautāja kapteinis Ārts Grosmans, kurš vadīja operāciju.

Kārvers pārtrauca lasīšanu. Šis raksts nekādus draudus neradīja. Tomēr netapa skaidrs, kāpēc kāds L. A. Times darbinieks visticamāk, Kuka vai Makevojs ir ievadījis meklētājā vārdus

"bagāžnieks" un "slepkavība". Varbūt kāds izrādīja pārlieku centību, drošības pēc pārbaudot visus iespējamos avotus? Vai tur slēpās kas cits? Kārvers pārskatīja abus iepriekšējos rakstus arhīvā, kuros arī pieminēts bagāžnieks un slepkavība, un konstatēja, ka to autors ir Makevojs. Tie bija parasti, sausi faktu izklāsti par Denīzas Bebitas lietu pirmais par atrasto līķi un otrais, dienu vēlāk, par jauniņa bandas locekļa arestu, jo viņš tiek turēts aizdomās par slepkavību.

Lasot Kārveram gluži neviļus bija klusībā jāpasmaida. Taču jautrais noskaņojums nenoslāpēja modrību. Vīrietis ievadīja vārdu "Makevojs" arhīva meklētājā un ātri vien atrada simtiem rakstu par noziedzību Losandželosā. Tas izrādījās kriminālziņu reportieris. Zem ikviena raksta bija viņa elektroniskā pasta adrese: DzeksMa kevojs@LATimes.com .

Pēc tam Kārvers ievadīja meklētājā Endželas Kūkas vārdu un ieguva krietni mazāk rakstu. Viņa strādāja L. A. Times nepilnu pusgadu un tikai pirms nedēļas sākusi rakstīt policijas ziņas. Pirms tam viņa rakstījusi par visdažādākajiem tematiem, sākot no atkritumu vedēju streika un beidzot ar ēšanas ātrumsacensībām. Bija noprotams, ka atsevišķs temats viņai uzticēts tikai šonedēļ, kad tapuši divi raksti kopā ar Makevoju.

Viņš to sievieti apmāca, skaļi secināja Kārvers.

Varēja pieņemt, ka Endžela Kuka ir gados jauna un Makevojs krietni vecāks. Tātad sieviete būs vieglāks mērķis. Kārvers nolēma riskēt un pieslēdzās Facebook sociālajam tīklam, izmantodams pirms laba laika izdomātu vārdu, un atri vien uzgāja Kūkas izveidoto lapu. Tās saturs nebija apskatāms, taču fotoattēls gan. Glīta meitene ar gaišiem matiem. Zaļas acis un ievingrināti uzmesta lūpa. "Šādi savilktu muti gan varētu iztaisnot," Kārvers nodomāja.

Fotogrāfijā bija redzama tikai seja, un tas sarūgtināja viņš būtu vēlējies apskatīt sievieti visu, īpaši kāju garumu un formu.

Kārvers klusi dungoja. Tas viņu allaž nomierināja. Dziesmas, kuras viņš atcerējās no bērnības, no sešdesmitajiem un septiņdesmitajiem gadiem. Ritmiskas roka melodijas, kuru pavadībā sieviete var dejot un izrādīt savu augumu.

Turpinot meklējumus, viņš noskaidroja, ka Endžela Kuka pirms dažiem gadiem pametusi novārtā savu MiSpace lapu, taču nebija to izdzēsusi. Piedevām viņš uzgāja Kūkas Linkedln profesionālo profilu, un tas aizveda pie zelta dzīslas tīmekļa dienasgrāmatas adresē www.endzelaspilseta.com , kurā viņa rakstīja savas pārdomas par darbu un dzīvi Losandželosā.

Pēdējā ierakstā viņa sajūsminājās par uzticēto pienākumu rakstīt kriminālziņas un iespēju mācīties no veterāna Džeka Makevoja.

Kārveru nebeidza izbrīnīt tas, cik jaunieši mēdz būt paļāvīgi un naivi. Viņi neaptver, ka arī citi prot saskaitīt divi plus divi. Viņi iedomājas, ka drīkst atkailināt dvēseles internetā, pēc sirds patikas ievietot tur fotoattēlus un informāciju un nekādu seku nebūs. Tīmekļa dienasgrāmatā Kārvers noskaidroja visas nepieciešamās ziņas par Endželu Kuku viņas dzimto pilsētu, koledžas korporāciju, pat suņa vārdu. Uzzināja, ka Death Cab For Cutie ir sievietes iecienītākā rokgrupa un Mozza picērijas gatavotā pica ir viņas iemīļotākais ēdiens. Kā ērglis Kārvers riņķoja debesīs virs Kūkas, un viņa to pat nemanīja. Taču uzbrucējs tuvojās ar katru loku.

Atradis dienasgrāmatā pirms deviņiem mēnešiem izdarītu ierakstu ar virsrakstu "Mani desmit iecienītākie sērijslepkavas", Kārvers uz brīdi pārtrauca meklēšanu. Tekstā minētie desmit sērijslepkavas reiz kļuvuši slaveni savu daudzviet valstī pastrādāto noziegumu dēļ. Pirmajā vietā bija Teds Bandijs "jo es esmu no Floridas, un viņš tur beigu beigās nonāca".

Kārveram noraustījās lūpa. Meitene viņam bija iepatikusies.

Ieskanējās signalizācija, un Kārvers nekavējoties atslēdza šo interneta savienojumu. Ekrānā bija redzams, ka tuvojas Makginiss. Kārvers nosēdās ar seju pret durvīm, lai redzētu Makginisu, kas tobrīd pavēra pēdējās durvis un iegāja kontroles telpā. Viņam pie siksnas ievelkamā aukliņā karājās atslēgkarte, un tas viņu padarīja līdzīgu skolas laiku jefiņam.

-    Ar ko tu te nodarbojies? viņš apvaicājās.

Piecēlies Kārvers pieripināja krēslu atpakaļ pie tukšās darbstacijas.

-    Palaidu programmu savā kabinetā un gribēju pārbaudīt kādu informāciju par "Merseru un Gisalu".

Makginisu, kā jaušams, tas īpaši neinteresēja. Viņš pa galveno logu vērās serveru telpā tā bija uzņēmuma sirds un dvēsele.

-   Kā sokas? viņš taujāja.

-    Dažas maršrutēšanas kļūmes gadījās gan, Kārvers atzina. Bet mēs tās novērsīsim, un savienojums būs gatavs darbam vēl pirms noliktā datuma. Varbūt nāksies vēl kādu reizi pasvīst, taču tas neprasīs daudz laika.

-    Lieliski. Kur ir pārējie? Tu esi viens pats?

-   Stouns un Ērlijs ir tur, būvē torni. Es šeit visu pieskatu, kamēr pienāks mana nakts maiņa.

Makginiss atzinīgi palocīja galvu. Jauna torņa būvniecība nozīmēja to, ka klientu saraksts papildinās.

-    Vai vēl kas jauns?

-   Gadījusies kļūme trīsdesmit septītajā torni. Es visu pārsūtīju citur, kamēr tikšu skaidrībā. Tas ir pagaidu variants.

-   Vai ko pazaudējām?

-   Pagaidām neko tādu neesmu manījis.

-    Kam pieder šis asmensserveris?

-    Privātam slimnieku aprūpes centram Stoktonā, Kalifornijas štatā. Nav liels.

Makginiss pamāja. Par šādu klientu galva nesāpētu.

-    Un pagājušās nedēļas ielaušanās? viņš tincināja.

-     Nokārtots. Mērķis bija Džonss Gatrijs. Iesaistīts tabakas prāvā ar advokātu biroju "Bigss, Bārlovs un Kausdrijs". Roli un Daremas apkaimē. Kāds biroja darbinieks, zema līmeņa ģēnijs, bija nospriedis, ka Gatrijs nav izpaudis visu nepieciešamo par pierādījumiem lietā, un sadomājis paskatīties pats.

-Un?

-    FIB sācis izmeklēšanu jaunā bērnu pornogrāfijas lietā, un mūsu ģēnijs ir tās galvenais mērķis. Šaubos, vai viņš vēl kādreiz mūs traucēs.

Piekrizdams Makginiss pamāja ar galvu un pasmaidīja.

-    Malacis, Putnubiedēkli! viņš paslavēja. Tu esi labākais no visiem.

Kārvers pats to zināja, viņam nebija vajadzīgi Makginisa cildinājumi. Taču Makginiss bija priekšnieks. Kārvers bija vecajam vīram pateicību parādā par iespēju radīt pašam savu laboratoriju un datu centru. Makginiss viņu padarīja slavenu. Burtiski vai ik mēnesi kāds konkurents mēģināja pārvilināt Kārveru pie sevis.

-    Paldies.

Makginiss devās uz durvju pusi.

-   Vēlāk došos uz lidostu. No Sandjego ieradīsies kāds ciemiņš, un rit mēs viņu visur izvadāsim.

-    Kurp jūs viņu vedīsiet?

-   Šovakar? Droši vien uz Rosie's ēst bārbekjū.

-    Kā parasti. Un pēc tam uz Highlighter?

-   ja būs vajadzība. Vai negribi izkustēties kopā ar mums? Tu uz šiem cilvēkiem varētu atstāt lielu iespaidu. Tādējādi palīdzēsi man.

-   Uz viņiem iespaidu atstās vienīgi kailas sievietes. Nav mans lauciņš.

-Jā, darbiņš nav viegls, bet kādam tas jādara. Labi, paliec tepat.

Makginiss izgāja no kontroles telpas. Viņa kabinets atradās virszemē, ēkas fasādes daļā. Domāts tikai viņam, un priekšnieks lielākoties uzturējās tajā, tiekoties ar potenciālajiem klientiem pēc iespējas turēdamies tālāk no Kārvera. Abu sarunas bunkurā vienmēr šķita nedaudz saspringtas. Acīmredzot Makginiss pats apjauta, ka šādas tikšanās reizes jārīko pēc iespējas retāk.

Bunkurs bija Kārvera valstība. Uzņēmuma vadība, Makginiss un administrācija, atradās augšdaļā, netālu no ieejas. Timekļa mitināšanas centrs ar vietņu dizaineriem un operatoriem ari bija izvietots virszemē. Ļoti droša kopvietošanas ferma atradās zem zemes tā saucamajā bunkurā. Tikai dažiem uzņēmuma darbiniekiem bija atļauts ienākt pazemes telpās, un Kārveram šāda kārtība patika.

Atkal apsēdies pie darbstacijas, Kārvers iegāja internetā. Atvēris Endželas Kūkas fotoattēlu, viņš to dažas minūtes uzmanīgi nopētīja un tad atvēra Google meklētāju. Bija laiks ķerties pie Džeka Makevoja un paraudzīt, vai šis reportieris ir prātīgāks un piesardzīgāks par Endželu Kuku.

Pēc reportiera vārda ievadīšanas meklētājā Kārveru drīz gaidīja jauns patīkams satricinājums. Džekam Makevojam nebija nedz tīmekļa dienasgrāmatas, nedz profila Facebook vai citā sociālajā tīklā. Taču viņa vārds bija neskaitāmās Google meklētāja uzrādītajās vietnēs. Kārvers jau iepriekš bija nospriedis, ka šis vārds šķiet pazīstams, un tagad aizdomas apstiprinājās. Pirms vairāk nekā desmit gadiem Makevojs bija sarakstījis izsmeļošu grāmatu par slepkavu ar iesauku Dzejnieks, un Kārvers to izlasīja turklāt vairākas reizes. Skaidrs kā diena, Makevojs bija ne tikai uzrakstījis grāmatu par šo slepkavu; tas bija žurnālists, kurš pavēstīja par Dzejnieku visai pasaulei. Viņš piekļuva Dzejniekam tik tuvu, ka ieelpoja viņa beidzamo dvašu.

Džeks Makevojs bija milžu kāvējs.

Pētīdams Makevoja grāmatas apvākojuma fotogrāfiju vecā Amazon vietnes lapā, Kārvers lēni pamāja.

Re, re, Džek, viņš noteica balsī. Jūtos pagodināts.

***

Endželu Kuku nodeva viņas suns. Ārfijs vismaz tā vēstīja piecus mēnešus vecs ieraksts tīmekļa dienasgrāmatā. Kārveram pietika ar diviem mēģinājumiem bija jāiekļaujas sešu simbolu robežās lai atšifrētu paroli "Arfijz" un veiksmīgi iekļūtu viņas elektroniskā pasta kastītē.

Ielaušanās sveša cilvēka datorā Kārveram allaž izraisīja savādi kārdinošas, mokošas izjūtas. Mūžīgais pieradums iebrukt izraisīja velkošu sajūtu dziji kuņģī. It kā viņš atrastos citu cilvēku prātā un ķermenī. Pārvērstos par viņiem.

Pirmais pieturas punkts bija jaunās žurnālistes elektroniskais pasts. Atvēris pastkastīti, Kārvers secināja, ka tur valda kārtība. Bija tikai divas nelasītas vēstules; vēl dažas bija izlasītas un noglabātas. Un neviena no tām nav no Džeka Makevoja. Vienu nelasīto vēstuli, apjautādamās par Kūkas jauno dzīvi Losandželosā, bija rakstījusi draudzene Floridā sūtījums nāca no Rmd Riinner servera Tampā. Otra bija iekšējā L. A. Times vēstule. Kodolīga sarakste ar priekšnieku vai redaktoru. Kārvers sāka lasīt no sākuma.

No: Elans Prendergasts < ElansPrendergasts@LATimes.com >

Tēma: Re: Sadursme

Datums: 12. maijs, 2009,14:11

Kam: Endžela Kuka < EndzelaKuka@LATimes.com >

Saturies! Divu nedeļu laika var notikt daudz.

No: Endžela Kuka < EndzelaKuka@LATimes.com > Tēma: Re: Sadursme Datums: 12. maijs, 2009,13:59

Kam: Elans Prendergasts < ElansPrendergasts@LATimes.com >

Tu solīji, ka ES varēšu to rakstīt!:(

Izskatījas, ka Endžela ir pikta. Taču no lasīta nevareja aptvert situācijas būtību, tālab Kārvers turpināja meklējumus. Atverot vecā pasta mapi, viņu gaidīja priecīgs pārsteigums. Endžela vairākas dienas nebija tīrījusi pastkastīti. Kārvers caurskatīja simtiem vēstuļu un pamanīja, ka dažas sūtījis viņas kolēģis žurnālists Džeks Makevojs. Kārvers atvēra pirmo vēstuli un pēc tam pārskatīja visas augošā hronoloģiskā secībā.

Drīz vien kļuva skaidrs, ka sarakste ir caur un caur nekaitīga, parastā saziņa starp darbabiedriem par publikācijām un satikšanos kafetērijā iedzert tasi kafijas. Nekā baudkāra. No lasītā Kārvers noprata, ka Makevojs un Kuka iepazinušies samērā nesen. Viņu elektroniskajā sarakstē jautās stīvums, lietišķums. Ne viens, ne otrs neizmantoja saīsinājumus vai žargona vārdus. Kā domājams, Džeks ar Endželu iepazinās tikai tad, kad viņai uzticēts rakstīt kriminālziņas un viņam likts kolēģi apmācīt.

Pēdējā vēstulē, kas bija izsūtīta tikai pirms dažām stundām, Džeks izklāstīja Endželai iespējamo kopsavilkumu rakstam, kuru abi gatavoja. Kārvers to dedzīgi izlasīja, un ar katru vārdu viņa bažas par iespējamo atmaskošanu auga augumā.

No: Džeks Makevojs < DzeksMakevojs@LATimes.com >

Tēma: Re: sadursmes pieteikums

Datums: 12. maijs, 2009,14:23

Kam: Endžela Kuka < EndzelaKuka@LATimes.com >

Endžela, šo pieteikumu es grasos sūtīt Prendo. Ja gribi tajā ko mainīt, ziņo.

Džeks.

SADURSME. 26. aprīli Denīzas Bebitas līķis tika atrasts viņas automašīnas bagāžniekā Santamonikā, okeāna krastā. Sieviete pārcietusi seksuālu uzbrukumu un nosmacēta, uzvelkot galvā plastikāta maisiņu un nosienot to ar veļas auklu. Striptīzdejotāja un narkomāne sagaidīja nāvi ar plaši ieplestām acīm. Necik ilgi, un policija noskaidroja, kam pieder vienīgais pirksta nospiedums uz automašīnas atpakaļskata spoguļa tas izrādījās 16 gadus vecs narkotiku tirgotājs un bandas loceklis no Losandželosas Dienvidu rajona. Alonso Vinslovs uzaudzis šajā rajonā bez tēva un reti redzējis savu māti. Viņš aizturēts un apsūdzēts, izstāstījis policijai savu lomu šai noziegumā un tagad gaida prokurora lēmumu par to, vai viņš tiks saukts pie atbildības kā pilngadīgais. Mēs iztaujājam aizdomās turamo, viņa ģimeni un paziņas un izsekojam šo liktenīgo, traģisko sadursmi līdz tās pirmsākumiem. 90 collas Makevojs un Kuka; fotogrāfs Lesters.

Kārvers izlasīja vēlreiz. Kakla muskuļi pamazām atslāba. Makevojs un Kuka nenieka nezināja. Milžu kāvējs Džeks rāpās debesīs pa nepareizo pupu.

Tieši tā, kā iecerēts. Kārvers sev piekodināja izlasīt rakstu, kad tas beidzot iznāks. Tikai viņš viens visā pasaulē ja neskaita nabaga Alonso Vinslovu zinās, cik tas ir aplams.

Aizvēris saraksti, Kārvers apskatīja Kūkas nosūtīto vēstuļu mapi. Tajā lielākoties bija sarakste ar Makevoju, kā arī vēsts Prendergastam. Visumā vienmuļi teksti, un Kārveram no tiem nebija nekāda labuma.

Aizvēris elektroniskā pasta mapes, viņš atgriezās pie tīmekļa pārlūka un pētīja vietņu adreses, kuras Kuka pēdējās dienās apmeklējusi. To vidū bija ari "Bagāžnieku slepkavības". Tāpat Kuka vairākkārt lietojusi Google un pētījusi citu laikrakstu mājaslapas. Kārvers ieraudzīja adresi, kas viņu ieintriģēja. Viņš atvēra vietni "Danikas Pazemes Celle" un nonāca holandiešu sadomazohistu pasaulē, kas pārbagāta fotogrāfijām, kurās sievietes dominēja, ķircināja un spīdzināja vīriešus. Kārvers smaidīja. Jāšaubās, vai Kuka apmeklējusi šo vietni pētnieciskos nolūkos. Radās pārliecība, ka viņš pa durvju spraudziņu ielūkojies Endželas Kūkas dvēselē. Viņas dzīves baigajā ceļojumā.

Ilgi Kārvers tur neuzkavējās, tomēr iegūto informāciju iegaumēja, spriezdams, ka tā var noderēt. Nākamo viņš nolēma pētīt Prendergastu, jo viņa parole, visticamāk, būs viegli uzminama. Ievadot vārdu "Prendo", Kārvers ielauzās datorā jau pēc pirmā mēģinājumā. Cilvēki brīžiem ir tik stulbi un viegli paredzami! Viņš atvēra pastkastīti, un saraksta augšgalā bija ziņa no Makevoja. Izsūtīta tikai pirms divām minūtēm.

"Kas tev aiz ādas, Džek?"

Kārvers atvēra vēstuli.

No: Džeks Makevojs < DzeksMakevojs@LATimes.com >

Tēma: Re: sadursme

Datums: 12. maijs, 2009,16:33

Kam: Elans Prendergasts < ElansPrendergasts@LATimes.com >

Prendo, es gribēju tevi sameklēt, bet tu tobrīd vakariņoji ar Endželu. Gadījies kāds pavērsiens. Alonso nav atzinies slepkavībā, un es šaubos, vai viņš to ir pastrādājis. Šovakar braucu uz Lasvegasu un rīt turpināšu pētīt. Tad ari ziņošu. Gan Endžela tiks galā ar ziņām. Monētas man ir.

Džeks

Kārveram kaklā sakāpa žults. Rīkles muskuļi spēji sažņaudzās, un viņš atstumās no galda, baidīdamies, ka ik bridi var izvemties, un izvilka no galda apakšas papīrgrozu, lai nepieciešamības gadījumā tas būtu pa rokai. Acu priekšā viss satumsa, bet pēc brīža nelabums pārgāja, un viņš uzelpoja.

Paspēris papīrgrozu dziļāk zem galda, Kārvers paliecās uz priekšu un vēlreiz izlasīja ziņu.

Makevojs bija sapratis, kā noziegums Losandželosā saistīts ar Lasvegasu. Tagad Kārvers apzinājās, ka vainot var vienīgi pats sevi. Shēma bija atkārtota pārāk drīz. Viņš rīkojās atklāti, un milžu kāvējs Džeks nāca uz pēdām. Pamatīgs misēklis. Makevojs aizbrauks uz Lasvegasu, un pietiks ar kripatu veiksmes, lai saliktu visu pa plauktiņiem.

Tam jādara gals. "Pamatīgs misēklis nenozīmē, ka tam jākļūst par liktenīgu misēkli," Kārvers sev atgādināja. Viņš aizvēra acis un krietnu laiku gremdējās pārdomās. Tas palīdzēja atgūt pašapziņu. Vismaz daļēji. Viņš zināja, ka ir gatavs jebkuram pavērsienam. Prātā pamazām veidojās plāna vārie asni, un pirmais punkts darba kārtībā bija izdzēst vēstuli, pēc tam pieslēgties Endželas Kūkas kontam un izdzēst šo vēstuli ari no viņas pastkastītes. Ne Prendergasts, ne Kuka šo ziņu neredzēs ja paveiksies, viņi tā ari nekad neuzzinās to, ko zina Džeks.

Kārvers izdzēsa vēstuli, taču pirms iziešanas no svešās elektroniskā pasta kastītes augšupielādēja spiegošanas programmu, kas ļaus izsekot Prendergasta darbību reālajā laikā. Viņš uzzinās, kam Prendergasts rakstījis, kas ar viņu sazinājies un kādas vietnes viņš apmeklējis. Pēc tam Kārvers atgriezās Kūkas kontā un veikli izdarīja to pašu.

Makevoja elektroniskais pasts būtu nākamais, taču Kārvers nosprieda, ka tas var pagaidīt līdz brīdim, kad Džeks nonāks Lasvegasā. Svarīgākie darbi jāpaveic vispirms. Piegājis pie serveru telpas stikla durvīm, viņš novietoja plaukstu uz nolasītāja. Kad skenējums bija pabeigts un apstiprināts, durvis atslēdzās, un viņš tās atstūma vaļā. Servera telpā bija vēss, tur nemainīgi uzturēja spirdzinošu sešdesmit divu grādu temperatūru. Soļiem atbalsojoties no paaugstinātās metāla grīdas virsmas, viņš devās pa trešo eju uz sesto torni. Atslēdzis ledusskapim līdzīgā servera korpusa durvis, viņš pieliecās, par ceturtdaļcollu pavilka ārā divas datu plātnes, tad aizslēdza durvis un devās atpakaļ pie darbstacijām.

Pēc dažām sekundēm darbstacijās uz ekrāniem ieņirbējās trauksmes paziņojumi. Viņš ievadīja komandas, kas izsauks reaģēšanas protokolus. Nogaidījis vēl dažas sekundes, Kārvers pastiepa roku, piespieda iekšējā tālruņa pogu un piezvanīja Makginisam.

-    Bos, vēl esat darbā?

-    Kas lēcies, Veslij? Es grasījos iet prom.

-    Mums gadījusies trešā koda problēma. Jums derētu to redzēt.

"Trešais kods" nozīmēja, ka jāmet viss pie malas un jāpasteidzas.

-Tūlīt būšu klāt.

Kārvers pūlējās apspiest smaidu, jo Makginisam tas nebūtu jāredz. Pagāja trīs minūtes, un priekšnieks ienāca pa durvīm, sprādzēdams atslēgkarti pie siksnas. Skriedams lejup pa kāpnēm, viņš bija aizelsies.

-    Kas noticis? viņš noprasīja.

-    "Djūijs un Bahs" Losandželosā pārcietis datu apšaudi. Viss maršruts nogāzies.

-    Dieviņ tētiņ! Kā?

-    Nav ne jausmas.

-Kurš?

Kārvers paraustīja plecus.

-Šeit sēžot, to noskaidrot nevar. Iespejams, tas ir iekšejs uzbrukums.

-    Vai tu jau piezvanīji?

-    Nē, gribēju vispirms pavēstīt tev.

Makginiss stāvēja aiz Kārvera, mīņājās un cauri stiklam lūkojās uz serveriem, it kā tur slēptos atbilde.

-    Kādas ir tavas domas? viņš taujāja.

-    Vaina nav šeit; es jau visu pārbaudīju. Tā ir viņu galā. Es domāju, ka mums vajadzētu nosūtīt kādu turp, lai salabo visu un atjauno datu plūsmu. Man šķiet, pienākusi Stouna kārta. Sūtīšu viņu. Tad redzēsim, kas noticis, un darīsim visu, lai tas neatkārtotos. Ja notikusi ļaunprātīga ielaušanās, mēs izcepināsim tos kropļus gultās.

-   Cik ilgs laiks paies?

-    Reisi uz Losandželosu ir gandrīz katru stundu. Iesēdināšu Stounu kādā lidmašīnā, un rīt no agra rīta viņš varēs ķerties klāt.

-   Vai negribi pats turp doties? Es vēlos, lai šīs nebūšanas tiek novērstas.

Kārvers kavējās ar atbildi. Viņš gribēja, lai Makginiss to uzskata par savu ideju.

-   Manuprāt, Fredijs Stouns mierīgi tiktu galā.

-    Bet tu esi vislabākais. Es gribu, lai "Djūijs un Bahs" pārliecinās, ka mēs esam nopietni džeki un savu darbu veicam godam. Ja gadījusies problēma, mēs sūtām savu vislabāko darbinieku, nevis kādu puišeli. Ņem līdzi Stounu vai kādu citu, bet brauc arī pats.

-   Tad es vairs nekavešos.

-    Un ik pa laikam ziņo man.

-    Protams.

-   Man tagad jābrauc uz lidostu sagaidīt ciemiņus.

-   Sūrs gan tev darbiņš.

-    Nerunā!

Viņš uzsita Kārveram pa plecu un izgāja no telpas. Kārvers kādu bridi sēdēja nekustīgi, vēl aizvien manīdams plaukstas nospiedumu uz pleca. Kārvers necieta, ja viņam kāds pieskaras.

Visbeidzot viņš sakustējās paliecās tuvāk ekrānam un ievadīja trauksmes atsaukšanas kodu. Apstiprinājis protokolu, viņš to izdzēsa.

Pēc tam Kārvers izņēma mobilo tālruni un piezvanīja ar ātrā zvana palīdzību.

-    Kas nu? Stouns vaicāja.

-   Tu vēl esi kopā ar Ērliju?

-   Jā, mēs būvējam torni.

-    Nāc uz kontroles telpu. Ir kāda problēma. Patiesību sakot, divas. Un mums tās jānovērš. Man jau radies kāds plāns.

-   Skrienu!

Kārvers aizcirta tālruņa vāciņu.

Sestā nodaļa VISVIENTUĻĀKAIS CEĻŠ AMERIKĀ

Trešdien deviņos no rīta Lasvegasā, Čārlztona bulvārī netālu no centra, es gaidīju pie aizslēgtajām "Šifino un biedri" biroja durvīm ēkas ceturtajā stāvā. Noguruma pārņemts, es apsēdos uz jaukā grīdas paklāja un atspiedos pret sienu. Pilsētā, kurai vajadzētu nest laimi, es jutos sevišķi nelaimīgs.

Agrais rīts bija sācies visnotaļ labi. Pusnaktī es reģistrējos Mandalay Btn viesnīcā un biju tā satraucies, ka miegs nebija ne prātā. Nokāpu lejā uz kazino un pie ruletes un blekdžeka galdiņiem pārvērtu līdzpaņemtos divsimt dolārus trīsreiz lielākā summā.

Naudasmaka papildinājums un spēles laikā par brīvu izsniegtais alkohols ļāva vieglāk iemigt, kad beidzot atgriezos numurā. Taču pēc tālruņa zvana dzīve negaidīti sagriezās šķērsām. Pirmām kārtām jau tāpēc, ka nebiju lūdzis, lai mani pamodina. Un, otrkārt, reģistratūras darbinieks paziņoja, ka mana .. A. Times izsniegtā American Express kredītkarte ir noraidīta.

-   Tas taču nav iespējams! es pretojos. Vakar es ar to iegādājos lidmašīnas biļeti, noīrēju automašīnu Makerana lidostā, un viss bija kārtībā, kad reģistrējos viesnīcā.

-   Jā, tā bija tikai autorizēšana. Nauda no kartes netiek noņemta pirms sešiem no rīta izrakstīšanās dienā. Mēs pārbaudījām karti, un tā tika noraidīta. Lūdzu, nonāciet lejā un iedodiet mums citu karti!

-    Tas nav grūti. Es tik un tā gribēju celties agrāk, lai varētu laimēt vēl mazliet jūsu naudas.

Diemžēl arī pārējās trīs kredītkartes nebija derīgas. Visas tika noraidītas, un es biju spiests šķirties no puses sava laimesta, lai tiktu ārā no viesnīcas. Apsēdies īrētajā automašīnā, es izņēmu mobilo tālruni, gribēdams apzvanīt visas kredītkaršu kompānijas. Diemžēl piezvanīt es nevarēju, jo tālrunis klusēja. Es nekādā gadījumā nebiju ārpus zonas. Tālrunis klusēja, jo bija atslēgts.

Nokaitināts un apjucis, taču joprojām drosmīgs, es devos uz Viljama Šifino biroju, kura adresi noskaidroju iepriekš. Man taču bija jāstrādā.

Dažas minūtes pēc deviņiem no lifta iznāca sieviete, kura devās pa gaiteni manā virzienā. Manīju solī vieglu vilcināšanos, kad viņa ieraudzīja mani sēžam uz grīdas, atspiedušos pret Šifino biroja durvīm.

-    Vai jūs strādājat pie Viljama Šifino? es vaicāju ar smaidu uz lūpām.

-Jā, esmu viņa sekretāre. Kā varu palīdzēt?

-   Man jāparunā ar misteru Šifino. Esmu ieradies no Losandželosas. Es…

-   Vai jums ir norunāta tikšanās? Misters Šifino pieņem iespējamos klientus tikai tad, ja tikšanās ir iepriekš norunāta.

-   Es neesmu norunājis tikšanos un neesmu iespējamais klients. Es esmu reportieris. Vēlos aprunāties ar misteru Šifino par Braienu Ogleviju. Pagājušajā gadā viņu notiesāja par…

-    Es zinu, kas ir Braiens Oglevijs. Viņa lietā ir iesniegta apelācija.

-Jā, es zinu, zinu. Manā rīcībā ir jauna informācija. Domāju, ka misters Šifino gribēs ar mani aprunāties.

Pielikusi atslēgu pie slēdzenes, sekretāre sastinga un lēni pavērās, it kā tikai nule būtu mani ieraudzījusi.

-    Noteikti zinu, ka gribēs, es neatlaidos.

-    Varat ienākt un pagaidīt. Man nav zināms, cikos viņš ieradīsies. Šopēcpusdien viņam jābūt tiesā.

-   Varbūt jūs varētu viņam piezvanīt.

-   Varbūt.

Mēs iegājām birojā, un viņa norādīja uz divāniņu nelielā uzgaidāmajā telpā. Mēbeles bija ērtas un izskatījās samērā jaunas. Man radās nojausma, ka šifino ir panākumiem bagāts advokāts. Sekretāre piegāja pie sava galda, ieslēdza datoru un sāka gatavošanos dienas darbiem.

-    Vai jūs viņam zvanīsiet? es nerimos.

-   Jā, kad būs brīvs mirklis. Bet jūs iekārtojieties ērtāk.

Es mēģināju, taču man nepatīk gaidīt. Izņēmu no somas klēpjdatoru un ieslēdzu.

-   Vai jums ir bezvadu interneta pieslēgums? es jautāju.

-Ir.

-   Vai drīkstu to aizņemties, lai ieskatītos elektroniskajā pastā? Tikai uz dažām minūtēm.

-    Diemžēl tas nav atļauts.

-    Kā, lūdzu? es jautāju, bridi vēries sekretārē.

-   Es teicu, ka nedrīkst. Sistēma ir aizsargāta, un jums nāksies par to taujāt misteram Šifino.

-    Kad zvanīsiet viņam un pateiksiet, ka es gaidu… vai varat misteram Šifino palūgt atļauju manā vārdā?

-    Kolīdz tas būs iespējams.

Sekretāre man veltīja lietišķu smaidu un atgriezās pie saviem pienākumiem. Ietrinkšķējās tālrunis, viņa atvēra tikšanās grafika žurnālu, sāka vienoties ar klientu par laiku un pavēstīja, kuras kredītkartes tiek pieņemtas, maksājot par juridiskajiem pakalpojumiem. Tas uzreiz atgādināja par manu nelaimīgo situāciju ar kredītkartēm. Lai izmestu no galvas šis domas, es paķēru kādu žurnālu no kafijas galdiņa.

Šis Nevada Legal Revieiv numurs bija pieblīvēts ar reklāmām, slavinot advokātus un juridiskos pakalpojumus, tostarp sarunu atšifrēšanu un datu glabāšanu. Tajā bija ievietoti ari raksti par tiesā iesniegtajām lietām, galvenokārt par kazino licencēm un noziegumiem pret kazino. Kad biju divdesmit minūtes lasījis rakstu par juridisko uzbrukumu likumam, kas neļāva Lasvegasā un Klārka apgabalā ierīkot bordeļus, atvērās biroja ārdurvis un ienāca kāds vīrietis. Pamājis man ar galvu, viņš pievērsās sekretārei, kas tobrīd vēl runāja pa tālruni.

-   Uzgaidiet, lūdzu, sekretāre sacīja klausulē un norādīja uz mani. Mister Šifino, šim cilvēkam nav norunāta tikšanās ar jums. Viņš teicās esam reportieris no Losandželosas. Viņš…

-   Braiens Oglevijs nav vainīgs! es iesaucos. Manuprāt, es to varu pierādīt.

Šifino mani rūpīgi nopētīja. Viņam bija tumši mati un glīta seja ar nevienmērīgu iedegumu, kā nereti gadās tiem, kas nēsā beisbola cepurīti. Viņš bija golfa spēlētājs vai treneris. Iespējams, gan viens, gan otrs. Skatiens bija ass, un advokāts ātri vien pieņēma lēmumu.

-   Tad jums droši vien vajadzētu ienākt kabinetā, viņš aicināja.

Sekoju advokātam. Tas apsēdās pie liela rakstāmgalda un man norādīja uz krēslu otrpus galdam.

-   Vai jūs strādājat L. A. Times? viņš taujāja.

-Jā.

-    Labs laikraksts, taču pedeja laikā piedzīvo lielas nepatikšanas. Finansiālā ziņā.

-   Jā, kā jau visi.

-   Tātad, kā jūs Losandželosā nonācāt pie slēdziena, ka mans klients no Lasvegasas nav vainīgs?

Es savilku visnelietīgāko smaidu, kādu vien mācēju.

-    Pilnīgi droši to es nezinu, bet man vajadzēja jūs satikt. Manā rīcībā ir šādas ziņas. Losandželosā kāds puika sēž aiz restēm par slepkavību, kuru, pēc manām domām, viņš nemaz nav pastrādājis. Pēc visa spriežot, šā nozieguma detaļas ir stipri līdzīgas jūsu Oglevija lietas detaļām. Losandželosā noziegums pastrādāts pirms divām nedēļām.

-   Tātad, ja abi noziegumi ir vienādi, manam klientam ir nepārprotams alibi, un šeit iesaistīta kāda trešā persona.

-   Tieši tā.

-    Labi. Klājiet vaļā, kas jums zināms.

-    Biju cerējis, ka arī jūs klāsiet vaļā visu, kas jums zināms.

-   Taisnīgs arguments. Mans klients atrodas cietumā un patlaban diez vai lauza galvu par aizliegumu advokātam izpaust lietas detaļas; vismaz tādā gadījumā, ja informācijas apmaiņa var nākt viņam par labu. Turklāt lielākā daļa no visa, ko jums pastāstīšu, atrodama tiesas dokumentos.

Šifino sadabūja mapes, un sākās informācijas bartera sesija. Es pastāstīju, ko zinu par Vinslovu, un, kamēr abi pētījām policijas ziņojumus, izrādīju apvaldītu iepriecinājumu. Taču, kad pievērsāmies nozieguma vietu fotogrāfiju salīdzinājumam, mani pārņēma adrenalīna vilnis, un bija grūti novaldīties. Oglevijas slepkavības vietas uzņēmumi pilnībā atgādināja Bebitas lietas fotogrāfijas un arī abas nogalinātās sievietes izskatījās satriecoši līdzīgas.

-    Pārsteidzoši! es iesaucos. Gluži kā viena un tā pati sieviete.

Abas bija gara auguma brunetes ar lielām brūnām acīm, īsu deguntiņu, garām kājām un dejotājas augumu. Man uzreiz uzmācās visaptveroša nojauta, ka slepkava nav izvēlējies upurus nejauši. Sievietes bija rūpīgi atlasītas un atbilda kādam noteiktam cilvēka tipam. Tieši tādēļ abas kļuva par mērķi.

Šifino bija tādās pašās domās. Viņš cilāja visas fotogrāfijas pēc kārtas, uzsvērdams līdzīgās detaļas nozieguma vietā. Abas sievietes bija nosmacētas, uzmaucot tām galvā plastikāta maisiņus, kas nosieti ap kaklu ar tievu, baltu aukliņu. Abas bija kailas ievietotas automašīnas bagāžniekā ar seju uz salona pusi, un abām drēbes bija gluži vienkārši sasviestas virsū.

-   Mans Dievs… Skatieties! viņš rādija. Abi noziegumi ir pilnīgi vienādi, to var redzēt pat ar nespeciālista aci. Jāatzīstas, Džek, jūs ieraugot, es cerēju, ka kalposiet man par rīta izklaidi. Par iespēju novirzīt domas. Dulls reportieris, kas sadomājis dzīties pakaļ kārtējai ilūzijai. Bet tagad… Viņš pavērsa roku uz fotogrāfijām, kuras mēs bijām salikuši uz galda. Šeit slēpjas mana klienta brivība. Viņš izkļūs no cietuma!

Satraukuma nespēdams nosēdēt, advokāts stāvēja pie galda.

-    Kā tas varēja gadīties? es vaicāju. Kā to varēja nepamanīt?

-    Abās reizēs atrisinājums radās ļoti ātri, Šifino norādīja. Abos gadījumos policija tika aizvedināta līdz acīmredzamam aizdomās turamajam, un izmeklēšana tika pārtraukta. Arī līdzīgi noziegumi netika meklēti, jo tas nebija vajadzīgs. Aizdomās turamais bija rokā, un varēja sacelt kājas gaisā un atpūsties.

-    Bet kā slepkava zināja ievietot Šēronas Oglevijas līķi viņas vīra automašīnas bagāžniekā? Kā viņš vispār varēja zināt, kur šo mašīnu meklēt?

-   To es nezinu, bet tas nav svarīgi. Būtiski ir tas, ka abas slepkavības pastrādātas tik neaptverami līdzīgi, ka par vainīgu nevar uzskatīt ne Braienu Ogleviju, ne Alonso Vinslovu. Kad sāksies īstā izmeklēšana, pārējās detaļas sakritīs savās vietās. Taču pagaidām man nav nekādu šaubu, ka jūs esat nācis uz pēdām skaļam notikumam. Galu galā nav teikts, ka šīs slepkavības ir vienīgās. Iespējams, pastrādāta vēl kāda.

Es palocīju galvu. Tāda iespēja man nebija ienākusi prātā. Endželas Kūkas meklējumi internetā vainagojās tikai ar šo slepkavību. Taču divi vienādi noziegumi nozīmē rokrakstu. Nav izslēgts, ka bijuši arī citi.

-    Kā jūs tagad rīkosieties? es tincināju.

šifino beidzot apsēdās. Apcerēdams jautājumu, viņš pagrozījās krēslā.

-   Sagatavošu un iesniegšu lūgumu nogādāt apsūdzēto tiesas priekšā un lemt par apcietināšanas likumību. Šī ir jauna informācija, kas var kalpot par pamatu attaisnošanai, un mēs to nogādāsim tiesā.

-   Bet es pie šiem dokumentiem esmu ticis neatļautā ceļā. Jūs nedrīkstat uz tiem atsaukties.

-    Drīkstu gan. Toties man nav jāatklāj, kā es esmu tos ieguvis.

Es saraucu pieri. Līdzko raksts tiks publicēts, visiem kļūs

skaidrs, kurš ir informācijas avots.

-    Pēc cik ilga laika jūs cerat nonākt tiesā?

-   Būs mazliet jāpapēta. Taču lūgumu es iesniegšu līdz nedēļas beigām.

-Tas vienā rāvienā izraisīs pamatīgu sprādzienu. Es nezinu, vai pagūšu līdz tam laikam sagatavot savu rakstu.

Šifino paplēta augstu paceltās rokas un pašūpoja galvu.

-    Mans klients atrodas Īli cietumā jau vairāk nekā gadu. Vai zināt, kādi tur ir apstākļi? Nav retums, ka uz nāvi notiesātie atmet cerības uz apelāciju un lūdz tiem izpildīt sodu, lai tikai nebūtu tur jāuzturas. Ikviena tai iestādē pavadīta diena viņam šķiet kā mūžība.

-   Zinu, zinu. Vienīgi… Es aprāvos, iegrimu domās un sapratu, cik neiespējami ir paskaidrot, ka Braiens Oglevijs jāpatur cietumā ilgāk tikai tādēļ, lai man pietiktu laika sagatavot rakstu. Šifino bija taisnība. Ziņojiet man, līdzko iesniedzat šo lūgumu, es neatlaidos. Un es vēlos aprunāties ar jūsu klientu.

-    Tas ir nokārtojams. Dabūsiet ekskluzīvu materiālu, tiklīdz viņš izies brīvībā.

-   Nē, jau tagad. Es esmu iecerējis rakstu, kas panāks gan viņa, gan Alonso Vinslova atbrīvošanu. Gribu aprunāties ar Ogleviju nekavējoties. Kā to izdarīt?

-   Viņš ir augstākās drošības pakāpes cietumā, un pie viņa tiek vienīgi īpašā sarakstā iekļauti cilvēki.

-   Bet jūs varat mani tur ievest, vai ne?

Šifino sēdēja pie sava galda, kas bija teju lidmašīnas lielumā. Pielicis plaukstu pie zoda, viņš apdomāja manu lūgumu un beidzot pamāja.

-   Varu. Man uz cietumu pa faksu jānosūta vēstule, apliecinot, ka esat manis nolīgts izmeklētājs un jums ir tiesības uz apmeklējumu. Pēc tam es jums izsniegšu oficiālu vēstuli, kuru ņemsiet līdzi. Tajā būs teikts, ka esmu jūs nolīdzis darbā. Ja jūs nolīdzis advokāts, nav nepieciešama štata izsniegta licence. Vēstuli uzrādiet pie cietuma vārtiem, un jūs iekļūsiet iekšā.

-   Teorētiski es pie jums nestrādāju. Manā redakcijā ir zināmi noteikumi, kas aizliedz reportieriem uzdoties par kādu citu.

Šifino no kabatas izvilka naudaszīmju paciņu un iedeva man vienu dolāru. Pasniedzies pāri slepkavības vietas fotogrāfijām, es to paņēmu.

-   Tā, viņš noteica. Es jums nupat samaksāju dolāru. Tagad esmu jūs noalgojis.

īsti korekti tas nebija, taču es par to pārāk nebēdāju, jo drīz vien mani tik un tā atlaidīs no darba.

-   Ar to vajadzētu pietikt, es atteicu. Cik tālu atrodas Iii?

-   Atkarībā no automobiļa ātruma, trīs vai četru stundu brauciens ziemeļu virzienā. Cietums atrodas burtiski tuksneša vidū, un šoseja, kas uz to ved, iesaukta par "Visvientuļāko ceļu Amerikā". Es nezinu, kāpēc; vai tādēļ, ka šoseja ved uz cietumu, vai brauciena laikā vērojamās ainavas dēļ, taču tāda iesauka nav dota bez pamatota iemesla. Pilsētā ir ari lidosta.

Nospriedu, ka tad būs jāizmanto maza lidmašīna, un papurināju galvu biju pārāk daudz lasījis par šādu lidaparātu katastrofām. Es tādā kāptu, tikai milzīgas nepieciešamības spiests.

-    Braukšu ar auto. Uzrakstiet vēstules! Man vajadzēs arī lietas dokumentu kopijas.

-   Ķeršos klāt vēstulēm un likšu Agnesei nokopēt materiālus. Man būs nepieciešamas jūsu materiālu kopijas lūgumam, ko iesniegšu tiesā. Varam teikt, ka esmu tās iegādājies par dolāru.

Es palocīju galvu un domās piebildu: "Tiešām, liec kaitinošo Agnesi pie darba manā labā. Tas man patiktu." Skaļi es teicu:

-   Vai drīkstu ko jautāt?

-   Šaujiet vaļā.

-    Vai jūs uzskatījāt Braienu Ogleviju par vainīgu, kamēr nebiju ieradies es un parādījis jums šīs lietas detaļas?

Šifino atgāza galvu, apcerēdams jautājumu.

-   Sarunāsim, ka tas paliek starp mums…

Es paraustīju plecus. Tāds nosacījums man īsti nederēja, taču acīmredzot nāksies samierināties.

-   Ja citādi jūs nepiekrītat atbildēt.

-    Labs ir. Jūsu rakstam varu atzīt, ka manās acīs jau no paša sākuma Braiens nebija vainīgs. Viņš noteikti nevarēja pastrādāt šo briesmīgo noziegumu.

-   Un neoficiāli?

-    Manuprāt, viņš ir caur un caur vainīgs. Tikai tā es varēju

samierināties, ka zaudēju lietu.

***

Ieskrējis 7-Eleveti veikalā un iegādājies vienreiz lietojamu mobilo tālruni ar simts apmaksātām sarunu minūtēm, es uzsāku ceļu ziemeļu virzienā pa Deviņdesmit trešo šoseju cauri tuksnesim uz Īli štata cietumu.

Deviņdesmit trešā šoseja veda gar Nelisa Gaisa spēku bāzi. Nepagāja ilgs laiks, un man kļuva skaidrs, kālab to dēvē par visvientuļāko ceļu Amerikā. Uz visām pusēm pletās neauglīgs tuksnesis. Abpus šosejai te pacēlās, te grima robotu kalnu grēdas, uz kurām nemanīja ne mazākās veģetācijas pēdas. Vienīgās civilizācijas pazīmes bija divu joslu asfalta šoseja un elektrības līnijas, kuras stiepās pāri kalnu grēdām, balstoties uz dzelzs konstrukcijām, kas atgādina citplanētiešu milžus.

Vispirms no jaunā tālruņa es piezvanīju kredītkaršu firmām, pieprasīdams paskaidrojumus, kādēļ manas kartes atzītas par nederīgām. Ikreiz saņēmu vienu un to pašu atbildi vakar vakarā esmu ziņojis, ka mana karte ir nozagta, tādēļ konti uz laiku iesaldēti. Proti, es internetā esmu pareizi atbildējis uz visiem drošības jautājumiem un informējis par karšu zādzību.

Maniem apgalvojumiem, ka es neko tādu neesmu darījis, nebija nozīmes. Rīkojies kāds cits, turklāt viņš zinājis manus kontu numurus, kā arī mājas adresi, dzimšanas datus, mātes pirmslaulības uzvārdu un manu sociālās apdrošināšanas numuru. Es pieprasīju, lai visi mani konti tiek atsaldēti, un uzņēmumu pārstāvji labprāt pakļāvās manai prasībai. Taču būšot jāizdod jaunas kredītkartes ar jauniem numuriem, un tās nosūtīs man uz mājām. Līdz tam paies vairākas dienas, un tikmēr man jāiztiek bez naudas. Tā iznests cauri es biju pirmo reizi mūžā.

Pēc tam es piezvanīju uz savu Losandželosas bankas filiāli un noskaidroju, ka tur notikumi risinājušies pēc līdzīga scenārija, taču ar graujošāku iespaidu. Labās ziņas bija tādas, ka mana debetkarte joprojām ir derīga. Sliktās ziņas manā krājkontā vairs nav naudas. Iepriekšējā vakarā es biju pieslēdzies internetbankai, pārskaitījis naudu no citiem kontiem savā krājkontā un tad visu summu ziedojis Vēlmju piepildījuma fondam. Es biju pliks un nabags. Toties Vēlmju piepildījuma fonds par mani noteikti priecājās.

Es beidzu sarunu un turpat mašīnā no visa spēka ieaurojos. Kas ar mani notiek? Laikrakstā nereti parādījās stāsti par personas datu zādzībām. Šoreiz tādai par upuri kritu es, un man bija grūti tam noticēt.

Vienpadsmitos es piezvanīju uz pilsētas ziņu nodaļu un uzzināju, ka ielaušanās manā dzīvē un iznīcināšana ir sasniegusi jaunu pakāpi. Es palūdzu savienot ar Elanu Prendergastu, un viņš runaja nervozā, aizžņaugtā balsī. No pieredzes es zināju, ka tādos brižos viņš mēdz atkārtoties.

-    Kur tu esi, kur tu esi ? šeit iet vaļa jezga ar sludinātājiem, un es nevienu nevaru atrast.

-    Es taču tev paziņoju, ka esmu Lasvegasā. Kur ir…

-   Lasvegasā! Lasvegasā? Ko tu meklē Lasvegasā?

-   Vai tad tu nesaņēmi manu ziņu? Vakar pirms izbraukšanas nosūtīju tev elektroniskā pasta vēstuli.

-    Nesaņēmu. Vakar tu gluži vienkārši pazudi. Tad man bija vienalga. Bet šodien nav. Tieši tagad nav. Džek, pasaki, ka esi lidostā un pēc stundas būsi Losandželosā!

-   Patiesībā es neesmu lidosta un, ja gribam būt precīzi, vairs neatrodos Lasvegasā. Es braucu pa visvientuļāko ceļu Amerikā, atrodos tuksneša vidū. Ko dara sludinātāji?

-   Un kā tu domā? Rīko baigo mītiņu Rodiagārdensā, protestējot pret Losandželosas policiju, un šis skandāls tūlīt izskanēs pa visu valsti. Bet tu esi Lasvegasā, un no Kūkas nav ne miņas. Ko tu tur dari, Džek? Ko tu tur dari?

-    Es tev visu izstāstīju vēstulē, kuru tu neesi izlasījis. Lieta tāda, ka…

-   Es regulāri lasu e-pastu, Prendergasts strupi attrauca. No tevis nevienas vēstules nav. Nevienas vēstules nav.

Jau dzīries aizrādīt, ka viņš maldās, es atcerējos par savām kredītkartēm. Tam, kurš prata iztīrīt manus kontus, nesagādātu grūtības uzlauzt ari manu elektronisko pastu.

-   Klau, Prendo, te kaut kas notiek. Manas kredītkartes ir nederīgas, tālrunis nedarbojas, un tagad tu paziņo, ka neesi saņēmis manu e-pastu. Kaut kas nav lāgā. Es…

-   Džek, es tev beidzamo reizi prasu: ko tu dari Nevadā?

Smagi nopūties, es paraudzījos āra pa automašīnas sānu logu. Savā priekšā redzēju neauglīgu, izkaltušu ainavu, kas nav mainījusies kopš laika, kad cilvēks kļuva par planētas valdītāju, un kas paliks vēl ilgi pēc tam, kad cilvēks būs nozudis no zemes virsmas.

-   Alonso Vinslova lietā ir daži pavērsieni, es norādīju. Esmu noskaidrojis, ka viņš to neizdarīja.

-   Viņš to neizdarīja? Viņš to neizdarīja? Tu runā par meitenes slepkavību? Par ko tu īsti runā, Džek?

-Jā, par meiteni. Viņš to nav darījis. Viņš nav vainīgs, Elan. Es varu to pierādīt.

-    Viņš atzinās, Džek. Es to izlasīju tavā rakstā.

-    Jā, jo tā bija paziņojusi policija. Bet es izlasīju tā saucamo atzīšanos, un tās laikā viņš atzinies vienīgi meitenes automašīnas un naudas zādzībā. Aizdzenot mašīnu, zēns nav zinājis, ka bagāžniekā ir līķis.

-    Džek…

-   Paklau, Prendo, es salīdzināju šo slepkavību ar vienu citu Lasvegasā. Viss noticis tieši tāpat. Sieviete nosmacēta, ielikta auto bagāžniekā. Ari viņa bijusi dejotāja. Par šo slepkavību ieslodzīts kāds zellis, un arī viņš to nav darījis. Es pašlaik dodos ar viņu satikties. Materiāls būs jāapkopo un jāuzraksta līdz ceturtdienai. Piektdien tam jābūt iespiestam, jo tad šī lieta nāks gaismā.

Iestājās ilgs klusums.

-    Prendo? Vai tu mani dzirdi?

-    Dzirdu, Džek. Par to mums vēl jāparunā.

-    Biju domājis, ka tas jau ir izrunāts. Kur ir Endžela? Viņai vajadzēja tikt galā ar sludinātāju pūli. Lai viņa šodien pastrādā.

-   Ja zinātu, kur Endželu meklēt, es viņu kopā ar fotogrāfu jau būtu aizsūtījis uz Rodiagārdensu. Bet viņa nav ieradusies. Vakar vakarā pirms došanās mājup viņa man apsolīja šorīt vispirms ieskriet Pārķēra centrā un veikt rīta apgaitu. Taču darbā viņa tā arī nav parādījusies.

-   Droši vien vāc informāciju par Denīzas Bebitas lietu. Vai tu viņai piezvanīji?

-   Skaidrs, ka piezvanīju. Piezvanīju. Es atstāju ziņas, taču viņa tā arī nav uzradusies. Droši vien nospriedusi, ka tu esi darbā, un tāpēc neliekas par maniem zvaniem ne zinis.

-    Redzi, Prendo, šī lieta ir krietni svarīgāka par sludinātāja Trečera mītiņu! Tur sūti kādu citu reportieri. Bet te notiek lielas lietas. Kaut kur slēpjas slepkava, kas palicis pilnīgi nepamanīts gan policijai, gan FIB, gan visiem pārējiem. Kāds Lasvegasas advokāts grasās piektdien iesniegt tiesai oficiālu lūgumu, un tad ies elle vaļā. Mums jāapsteidz gan viņš, gan visi citi. Es aprunāšos ar to cietumnieku un tad došos atpakaļ. Tiesa, nezinu, kad atgriezīšos Losandželosā. Līdz lidostai jāmēro garš ceļš ar automašīnu. Par laimi, jācer, ka mana atpakaļceļa biļete vēl ir derīga. Nopirku to vēl pirms tam, kad kāds nobloķēja manas kredītkartes.

Mani vārdi atkal sastapās ar klusumu.

-   Prendo?

-   Paklau, Džek, redaktora balss pirmo reizi izklausījās mierīgāka. Mēs abi apzināmies situāciju un tās īstos iemeslus. Tu neko nespēsi mainīt.

-    Par ko tu runā?

-   Par tavu atlaišanu, ja tu esi sacerējies nodot rakstu, kura dēļ vadība pieņems tevi atpakaļ, es šaubos, vai tev tas izdosies.

Tagad apklusu es. Kaklā brieda dusmu kamols.

-   Džek, tu mani dzirdi? Tu mani dzirdi?

-   jā, es tevi dzirdu, Prendo, un mana vienīgā atbilde ir šāda: tin ellē! Es neesmu šo lietu izzīdis no pirksta, draugs. Tas patiešām ir noticis! Es atrodos tuksneša vidū, un man nav ne jausmas, kas un kāpēc ar mani tā izrīkojas.

-   Labi, labi, Džek. Nomierinies! Lūdzu, nomierinies. Es neesmu devis mājienu, ka tu…

-   Kā tad! Protams, ka esi! Tu ne tikai devi mājienu; tu to paziņoji skaidri un gaiši!

-    Paklau, es neatbildēšu, ja tu ar mani tā runā. Vai nevarētu mazliet pieklājīgāku toni? Pieklājīgāku toni.

-   Zini, Prendo, man ir jāpiezvana vēl dažiem cilvēkiem. Ja tev šis raksts nav vajadzīgs, ja tu domā, ka tas ir izfantazēts, es atradīšu citu izdevumu, kas to nodrukās. Tiešām nebiju paredzējis, ka mans tiešais priekšnieks centīsies bāzt man spieķus riteņos, kamēr es riskēju ar visu.

-   Nē, Džek, tā nav.

-    Manuprāt, ir gan, Prendo. Tin ellē, vecīt. Parunāsim vēlāk.

Es beidzu sarunu un tikko novaldījos, neizsviedis tālruni pa

logu. Pēdējā mirklī attapu, ka man nav naudas citam tālrunim. Kādu brīdi stūrēju klusumā, raudzīdams sakopot domas. Bija jāpiezvana vēl vienam cilvēkam, un es gribēju izklausīties pēc iespējas mierīgāks un rāmāks.

Paskatījos pa logu un nopētīju zilganpelēkos kalnus. Lai arī askētiski un raupji, man tie šķita skaisti. Pirms desmit miljoniem gadu tos veidoja un lauza ledāji, taču tie bija izdzīvojuši un allaž tieksies augšup, pretī saulei.

Izņēmis no kabatas savu nestrādājošo tālruni, es atvēru kontaktu sarakstu. Atradu FIB Losandželosas filiāles tālruņa numuru un ievadīju to savā vienreiz lietojamā tālrunī. Kad klausuli pacēla galvenais operators, es izteicu vēlmi parunāt ar aģenti Reičelu Volingu. Kamēr mūs savienoja, pagāja kāds laiks.

-    Izlūkošana, atsaucās vīrietis.

-   Es gribētu runāt ar Reičelu.

Sacīju to, cik vien rāmi spēdams. Šoreiz es nevaicāju pēc aģentes Reičelas Volingas, jo negribēju, lai kāds taujā pēc mana vārda un, iespējams, šādi pamudina aģenti atteikties no sarunas ar mani. Cerēju, ka izklausos pēc kolēģa un man neuzdos liekus jautājumus.

-   Aģente Volinga. Tā bija viņas balss. Pēdējo reizi biju to dzirdējis pirms vairākiem gadiem, taču nešaubījos ne mirkli. Hallo! Te Volinga. Kā varu jums palīdzēt?

-   Reičela, tas esmu es. Džeks. Tagad bija viņas kārta klusēt, un es turpināju: Kā sviežas?

-   Kāpēc tu man zvani, Džek? Mēs vienojāmies, ka labāk būs, ja mēs vairs netiksimies.

-   Es zinu… bet man nepieciešama tava palīdzība. Esmu ķezā, Reičela.

-    Un tu ceri, ka es steigšos tev palīgā? Kādā ķezā?

Garām pašāvās automašīna, apdzenot mani ar ātrumu vairāk nekā simts jūdzes stundā un liekot man justies kā stāvošam.

-   Vispār tas ir garš stāsts. Es esmu Nevadā. Tuksnesi. Es pētu materiālu rakstam un esmu ieguvis informāciju par slepkavu, par ko neviens nezina. Vajadzīgs cilvēks, kas man noticētu un palīdzētu.

-    Džek, tu labi zini, ka es neesmu tas cilvēks. Es nevaru tev palīdzēt. Turklāt man patlaban nav vaļas. Man jāiet.

-    Reičela, lūdzu, nenoliec klausuli…

Viņa neatbildēja uzreiz, taču arī klausuli nenolika. Es gaidīju.

-   Tu izklausies izmocīts, Džek… Kas ar tevi notiek?

-    Nezinu. Kāds ar mani spēlējas. Ar manu tālruni, elektronisko pastu, maniem bankas kontiem. Es braucu cauri tuksnesim, un man nav nevienas derīgas kredītkartes.

-    Kurp tu dodies?

-   Uz Iii, aprunāties ar kādu cilvēku.

-   Uz cietumu?

-   Tā gan.

-   Kas tad nu? Kāds piezvanīja, iegalvoja, ka nav vainīgs, un tu steidzies turp, kārtējo reizi alkdams pierādīt policijas kļūdu?

-   Nē, nekā tamlīdzīga. Reičela, šis puisis nosmacē sievietes un sabāž bagāžniekos. Viņš ar tām dara briesmu lietas un jau divus gadus ticis sveikā cauri.

-    Džek, es lasīju tavus rakstus par meiteni bagāžniekā. Vainīgs bija bandas loceklis, un viņš ir atzinies.

Apziņa, ka viņa lasa manus rakstus, negaidīti uzjundīja saviļņojumu. Taču tas nepalīdzēja viņu pārliecināt.

-    Netici visam, ko lasi laikrakstā, Reičela. Es pamazām tuvojos patiesībai, un man nepieciešams kāds varas pārstāvis, kas iejauktos un…

-    Tu jau zini, ka es vairs nestrādāju Uzvedības zinātnes nodaļā. Kādēļ tu man zvani?

-    Es tev uzticos.

Šie vārdi izraisīja ilgu klusuma brīdi. Es nevēlējos pārtraukt to pirmais.

-    Kā tu vari to apgalvot? Reičela beidzot ievaicājās. Mēs sen neesam tikušies.

-   Nav svarīgi. Pēc tā, ko toreiz pārdzīvojām kopā, es vienmēr varēšu tev uzticēties. Un zinu, ka tu vari man tagad palīdzēt… un varbūt man izdosies labot kādu pagātnes misēkli.

To dzirdot, viņa izsmējīgi nosprauslājās.

-    Par ko tu tagad runā? Nē! Labāk neatbildi. Tam nav nozīmes. Džek, lūdzu, vairs man nezvani. īsi un skaidri sakot, es tev nevaru palīdzēt. Vēlu veiksmi. Esi uzmanīgs. Neiekulies ķezās!

Viņa nolika klausuli.

Es vēl teju minūti turēju tālruni pie auss. Acīmredzot cerēju, ka viņa pārdomās, pacels klausuli un piezvanīs man. Bet tas nenotika, un pēc laiciņa es iemetu tālruni krūzīšu turētājā starp sēdekļiem. Man vairs nevienam nebija jāzvana.

Automašīna, kas pirmīt mani apdzina, nozuda aiz nakamas

kalna kores. Es jutos kā atstāts viens pats uz Mēness.

***

Ieejot pa Īli cietuma vārtiem, man, tāpat kā daudziem citiem šeit, liktenis atteicās rādīt labvēlīgāku vaigu. Man ļāva nākt pa advokātiem un izmeklētājiem paredzēto ieeju. Sažņaudzis plaukstā Viljama Šifino ieteikuma vēstuli, es to uzrādīju sardzes kapteinim. Mani ieveda uzgaidāmaja telpā, un divdesmit minūtes es gaidīju, kamēr atvedīs Braienu Ogleviju. Taču, kad durvis atvērās, pa tām ienāca sardzes kapteinis. Nevis Braiens Oglevijs.

-   Mister Makevoj, kapteinis sacīja, diemžēl mums nebūs iespējas šodien sarīkot tikšanos.

Man momentāni iešāvās prātā doma, ka esmu atmaskots cietuma darbiniekiem tapis zināms, ka esmu reportieris, kas vāc informāciju rakstam, nevis advokāta nolīgts izmeklētājs.

-   Kā tas jāsaprot? Viss bija norunāts. Man ir advokāta izsniegta vēstule. Jūs to redzējāt. Viņš ari jums pa faksu nosūtīja vēstuli, brīdinādams par manu ierašanos.

-Jā, faksa ziņu mēs saņēmām, un es biju gatavs izpildīt tajā lūgto, taču ieslodzītais pašlaik nav pieejams. Atnāciet rit, un mēs tikšanos noorganizēsim.

Es sirdīgi pakratīju galvu. Šķita, ka visas dienā piedzīvotās nelaimes sāks mutuļot un gāzties pār cietuma sardzes kapteini.

-   Ziniet, šīs sarunas dēļ es mēroju četras stundas ilgu ceļu no Lasvegasas, bet jūs liekat griezt apkārt un rit braucienu atkārtot. Es negras…

-   Bet es jums nelieku braukt atpakaļ uz Lasvegasu. Jūsu vietā es dotos uz tuvējo pilsētu un apmestos viesnīcā "Nevada". Nav peļama iestāde. Tur ir spēļu zāle un bārs, lielākoties visai jestrs. Iekārtojieties tur, rīt no rīta atskrieniet šurp un varēsiet satikties ar ieslodzīto, kura dēļ braucāt uz Īli. To es varu apsolīt.

Juzdamies pilnīgi bezspēcīgs, es pašūpoju galvu. Man nebija izvēles.

-   Deviņos, es norādīju. Un jūs arī būsiet te?

-    Es pats personīgi noorganizēšu tikšanos.

-    Vai varat man atklāt, kādēļ es nedrīkstu ar viņu tikties šodien?

-   Nē, nevaru. Tas ir drošības jautājums.

Izmisuma un sarūgtinājuma pārņemts, es vēl pēdējo reizi pašūpoju galvu.

-   Pateicos, kapteini. Tad nu līdz rītam.

-    Mēs gaidīsim.

Iekāpis īrētajā automašīnā, es savā satelītnavigācijas ierīcē sameklēju viesnīcu "Nevada", sekoju norādēm un pēc pusstundas biju klāt. Iestūrējis autostāvvietā, paliku sēžam un iztukšoju visas kabatas. Man bija divsimt četrdesmit astoņi dolāri skaidrā naudā. Es zināju, ka jāierēķina vismaz septiņdesmit pieci dolāri benzīnam, lai tiktu uz Lasvegasas lidostu. Varēju izvēlēties lētu pārtiku, līdz tikšu mājās, taču man bus nepieciešami vēl četrdesmit dolāri braucienam ar taksometru no Losandželosas lidostas. Aplēsu, ka pārnakšņošanai atliek apmēram simts dolāri. Aplūkojot ēkas noplukušos sešus stāvus, nospriedu, ka ar to vajadzētu pietikt. Izkāpu, paķēru savu ceļojumu somu un iegāju viesnīcā.

Tiku pie četrdesmit piecus dolārus vērta numura ceturtajā stāvā. Istaba bija tīra un kārtīga, gulta visumā ērta. Pulkstenis rādīja tikai četri pēcpusdiena, pārāk agrs, lai ieguldītu atlikušo bagātību alkoholā. Tālab izvilku vienreiz lietojamo tālruni un sāku tērēt atlikušās sarunu minūtes. Vispirms piezvanīju Endželai Kūkai, gan uz mobilo, gan uz fiksēto līniju, bet neviens necēla klausuli. Divreiz atstāju vienu un to pašu ziņu, tad noriju lepnumu un piezvanīju Elanam Prendergastam. Atvainojos par dusmu izvirdumu un rupjajiem vārdiem. Mēģināju rāmā garā izskaidrot, kas īsti notiek un kādam spiedienam es esmu pakļauts. Priekšnieks lielākoties atbildēja vienzilbīgiem vārdiem un beigās pavēstīja, ka viņam jādodas uz sanāksmi. Es apsolīju ja tikšu internetā, nosūtīšu viņam pārstrādātā raksta pieteikumu, un viņš man ieteica nesteigties.

-   Prendo, mums tas raksts jāiedabū piektdienas avīzē, iekams tas nonāk visur.

Rīta apspriedē es izstāstīju par šo ieceri. Mēs gribam rīkoties piesardzīgi. Tu skraidi apkārt pa tuksnesi, no Endželas nav ziņu, un, godīgi sakot, mēs sākam raizēties. Viņai katrā ziņā vajadzēja pieteikties. Tātad, kas tev jādara? Brauc šurp, cik vien drīz vari, un tad mēs apsēdīsimies un izspriedīsim, kā rīkoties.

Es varēju atkal aizsvilties par Prendo attieksmi pret mani, taču viņa vārdi pamazām modināja trauksmes sajūtu. Endžela.

-   Tu visu dienu neesi saņēmis no viņas nekādu ziņu?

-   Nekādu. Aizsūtīju pie viņas uz mājām reportieri, taču arī tur neviena nebija. Mēs nezinām, kur viņa palikusi.

-    Vai Endžela ir kādreiz izstrādājusi tādu numuru?

-   Pāris reižu ir piezvanījusi tā pavēlāk un teikusi, ka ir slima un neieradīsies darbā. Droši vien mocījās ar paģirām. Toreiz vismaz piezvanīja. Toties šodien ne.

-   Klau, ja viņa uzrodas, pavēstiet man, labi?

-   Tiks izdarīts, Džek.

-    Labs ir, Prendo. Kad atgriezīšos, tad parunāsim.

-    Monētas ir? Prendergasts apvaicājās, šādi piedāvādams miera izlīgumu.

-   Drusku ir, es attraucu. Tiksimies tad, kad tiksimies.

Aizcirtu tālruņa vāciņu un aizdomājos par Endželas pazušanu. Sāku prātot, vai šie notikumi nav saistīti. Manas kredītkartes, ne ziņas no Endželas. Tomēr secināju, ka tas ir pārspīlēti.

Aplaidu skatienu savam četrdesmit piecus dolārus vērtajam numuram. Uz galdiņa pie sienas bija novietota brošūra, kas vēstīja, ka viesnīca ir vairāk nekā septiņdesmit piecus gadus veca un vienubrīd bijusi augstākā ēka visā Nevadā. Tas bija tolaik, kad tuvējo vara raktuvju ietekmi' Iii pilsēta strauji auga un par Lasvegasu neviens nebija dzirdējis. Tie laiki bija palikuši tālā pagātnē.

Es ieslēdzu savu klēpjdatoru un, izmantodams viesnīcas par brīvu piedāvāto bezvadu interneta savienojumu, mēģināju pieslēgties savai elektroniskā pasta kastītei. Taču arī pēc trešās reizes man tas neizdevās. Nav šaubu, ka tas, kurš panācis manu kredītkaršu un mobilā tālruņa bloķēšanu, bija ari nomainījis manu paroli.

-   Tas ir vājprāts! es skaļi iesaucos.

Nespēdams nodibināt kontaktus ar ārpasauli, es pievērsos savai iekšējai pasaulei. Klēpjdatorā atvēris failu, es atradu sagatavotās piezīmes un sāku rakstīt dienas notikumu kopsavilkumu. Pagāja krietni vairāk nekā stunda, līdz iecerētais tika pabeigts, taču iznākums bija apmēram trīsdesmit collu garš raksts. Turklāt lielisks. Iespējams, viens no maniem labākajiem rakstiem pēdējo gadu laikā.

Pārlasījis un šur tur pakoriģējis tekstu, es atjēdzos, ka darba ritumā esmu aizmirsis par izsalkumu. Kārtējo reizi pārskaitījis naudu, izgāju no numura un kārtīgi aizslēdzu durvis. Izsoļojis cauri spēļu zālei, piegāju pie bāra letes, kas atradās līdzās spēļu automātiem. Pasūtīju alu un steika sendviču un apsēdos pie stūra galdiņa, no kura pavērās skats uz mehāniskajiem naudas zagļiem.

Nopētot apkārtni, radās iespaids, ka te valda otršķirīgas depresijas aura, un doma par šeit pavadāmajām divpadsmit stundām mani krietni nomāca. Taču nekādas dias izvēles nebija esmu te iesprūdis līdz pat ritam.

Atkal pārcilāju savu naudaszīmju žūksnīti un nospriedu, ka pietiks vēl vienam alum un saujiņai ceturtdaļdolāra monētu lētajiem spēļu automātiem. Iekārtojos rindā netālu no vestibila durvīm un sāku birdināt naudu elektroniskajā pokera automātā. Pirmās septiņas rokas es zaudēju, bet tad trāpīju uz "pilnu māju". Tam sekoja flašs un strīts. Drīz vien sāku apsvērt, vai nevarētu atļauties trešo alu.

Divus automātus tālāk apsēdās vēl viens spēlmanis. Es viņu tikpat kā neievēroju, bet naudas zaudējums pamudināja vīrieti rast mierinājumu sarunā.

-   Vai sievišķi negribi?

Es palūkojos uz jaunpienācēju. Viņam bija apmēram trīsdesmit gadi un milzīga, kupla vaigubārda. Uz netīri gaišajiem matiem bija uzspiesta putekļaina kovboju cepure, rokās ādas cimdi un uz acīm spoguļstiklu saulesbrilles, kaut ari mēs atradāmies telpā.

-    Kā, lūdzu?

Pilsētas nomalē esot pāris meitumāju. Diez, kurā ir smukāki bābieši? Es nupat atšāvos no Soltleiksitijas.

-   Nemācēšu teikt, draugs.

Atkal pievērsos spēļu automātam un pūlējos izspriest, kuru kārti pieturēt un kuru nosviest. Man bija piķa dūzis, trijnieks, četrinieks, devītnieks un ercena dūzis. Vai man tēmēt uz flašu? Vai rīkoties konservatīvi atstāt dūžu pāri un cerēt uz trešo dūzi vai vel vienu pāri?

Zīle roka, draugs, Vaigubārda aizrādīja.

Es palūkojos uz vīrieti, un tas pamāja, it kā likdams manīt, ka gudrais padoms ir bez maksas. Viņa briļļu spoguļstiklos redzēju sava spēļu automāta ekrāna atspīdumu. Tas man vēl tikai trūka kails m.tni pamācīs, kā spēlēt pokeru automātā! Pieturēju piķus, nometu ercena dūzi un nospiedu samaisišanas pogu. Dievs no mašīnas davaja laimi, ldalot pīķa kalpu, man iznākumā tika flašs ar koeficientu septiņi pret viens. Žēl, ka likme bija tikai ceturtdaļdolārs.

Nospiedu pogu un klausījos, ka skārda teknē skandinādami sabirst veseli četrpadsmit dolāri monētās. Ieslidināju visu plastmasas glāzītē, piecēlos un atstāju Vaigubārdu.

Piegājis ar monētām pie kases, lūdzu samainīt tās pret naudaszīmēm. Man bija zudusi apetīte uz azartspēlēm ar zemām likmēm. Biju nodomājis ieguldīt laimestu vēl divos alos un paņemt tos līdzi uz numuru. Es varētu vel kaut ko uzrakstīt. Turklāt bija jāsagatavojas rītdienas intervijai ar cilvēku, kas vairāk nekā gadu sēdēja cietumā par slepkavību, kuru, pēc maniem uzskatiem, viņš nav pastrādājis. Tā būs brīnišķīga diena, un tajā aizsāksies ikviena žurnālista sapnis atbrīvot nevainīgu cilvēku no netaisnīga apcietinājuma.

Vestibilā gaidīdams liftu, es turēju pudeles gar sāniem, gadījumam, ja pārkāpju iekšējās kārtības noteikumus. Iegājis kabīnē, nospiedu pogu un pavirzījos tālākajā stūrī. Durvis slīdēja viena otrai pretī, bet tad spraugā pabāzās cimdota roka, kas aizskāra infrasarkano staru, un durvis no jauna atvērās.

Liftā ienāca mans draugs Vaigubārda. Viņš pastiepa roku, lai nospiestu pogu, bet tad atrāvās.

-   Skat, mēs esam vienā un tai pašā stāvā, viņš ieteicās.

-    Brīnišķīgi, es attraucu.

Viņš nostājās pretējā stūrī. Zināju, ka viņš nerimsies runāt, un man nebija izejas. Es gaidīju, un svešais nelika man vilties.

-   Klau, čomiņ, es negribēju maitāt tev laimi. Mana bijusī sieva mēdza apgalvot, ka es pārāk daudz runājot. Droši vien tādēļ viņa ir mana bijusī sieva.

-    Nekas, nekas, es atteicu. Man vienalga vēl jāpastrādā.

-    Atbrauci te darīšanās? Kādas darīšanas var cilvēku atvest uz tādu Dieva pamestu kaktu?

"Tā, sākas no jauna," es nodomāju. Lifts kustējās tik lēni, ka pa kāpnēm es būtu nonācis savā stāvā ātrāk.

-   Man rit norunāta tikšanās cietumā.

-   Skaidrs. Esi advokāts?

-    Nē. Žurnālists.

-   Hmm, raksti tātad? Vēlu veiksmi! Tu vismaz pec tam brauksi mājās, atšķirībā no ieslodzītajiem.

-   Jā, man baigi veicas.

Lifts tuvojās ceturtajam stāvam, un es pavirzījos pie durvīm, skaidri likdams saprast, ka saruna ir beigusies un es gribu iet uz numuru. Lifts apstājās, un aizritēja šķietami bezgalīgs laika sprīdis, kamēr durvis beidzot sāka vērties vaļā.

-   Visu gaišu, es izgrūdu, aši izgāju no kabīnes un nogriezos pa kreisi. Mans numurs bija trešais tajā rindā.

-   Tev tāpat, puis, Vaigubārda nosauca man pakaļ.

Lai izņemtu istabas atslēgas, man bija jāpārliek abas alus pudeles otrā rokā. Stāvēdams un vilkdams ārā no kabatas atslēgu, es pamanīju, ka tuvojas Vaigubārda. Paskatījos pa labi. Tajā pusē bija tikai trīs numuri un tad durvis uz kāpnēm. Man radās nelāga priekšnojauta, ka šis puisis nakts vidū grabināsies man pie durvīm, aicinādams iedzert alu vai uzmeklēt sievietes. Vajadzēs sakravāt mantas, piezvanīt uz reģistratūru un palūgt, lai man ierāda citu numuru. Viņš nezināja manu vārdu un nevarēs mani sameklēt.

Beidzot iegrūdu atslēgu slēdzenē un pastūmu durvis vaļā. Atskatījos uz Vaigubārdu un vēl pēdējo reizi palocīju galvu. Nākdams aizvien tuvāk, vīrietis izplūda savādā smaidā.

-   Sveiks, Džek, kāds teica mana numurā.

Apcirties es ieraudzīju, ka no krēsla pie loga pieceļas sieviete, kurā es uzreiz pazinu Reičelu Volingu. Sejā vīdēja nevainojami lietišķa izteiksme. Vaigubārda pagāja garām un devās tālāk uz savu numuru.

-   Reičela? man paspruka. Ko tu šeit dari?

-   Tu varētu ienākt un aizvērt durvis.

No pārsteiguma apstulbis, es paklausīju rīkojumam un aizvēru durvis aiz sevis. Gaitenī dzirdēju aizcērtamies citas durvis. Vaigubārda bija iegājis savā numurā.

Es piesardzīgi gāju dziļāk istabā.

-   Kā tu tiki iekšā?

-   Apsēdies, un es tev visu izstāstīšu.

***

Pirms divpadsmit gadiem es piedzīvoju īsas, spraigas un, kā daži apgalvotu, nepiedienīgas attiecības ar Reičelu Volingu. Pirms vairākiem gadiem biju redzējis presē viņas fotogrāfijas, kad aģente palīdzēja Losandželosas policijai uzmeklēt un nogalināt kādu noziedznieku Ekopārkā, taču mēs nebijām tikušies kopš tās dienas pirms teju desmit gadiem, kad abi kopā sēdējām iztiesāšanas telpā. Tomēr šo desmit gadu laikā reti gadījās diena, kad es par viņu nedomāju. Šī sieviete bija viens no iemesliem, iespējams, pat svarīgākais iemesls, kādēļ es šo posmu uzskatīju par savas dzīves kulmināciju.

Aizritējušie gadi viņas izskatam nebija daudz kaitējuši, lai ari es zināju, ka viņai šai laikā klājies grūti. Par mūsu dēku Volinga samaksāja ar piecu gadu darbu vientuļā Dienviddakotas štata filiālē. No noziedznieku psiholoģisko portretu sastādīšanas un sērijslepkavu vajāšanas viņa nonāca pie nažu kaujām indiāņu rezervātu bāros.

Taču no bedres viņa bija izrāpusies un pēdējos piecus gadus pavadīja Losandželosā, strādādama kādā slepenā izlūkošanas nodaļā. Kad uzzināju par viņas pārcelšanu, es piezvanīju, pat tiku savienots, taču Reičela atteicās ar mani runāt. Kopš tā laika centos sekot viņas darbībai no tāluma. Un tagad viņa stāvēja manā priekšā manā viesnīcas numurā tuksneša vidū. Brīžiem jāpabrīnās, kā dzīve izvēršas.

Pat neizsakāmi pārsteigts par viņas negaidīto parādīšanos, es smaidīju un nevarēju atrauties. Saglabādama seja lietišķu izteiksmi, viņa tomēr uzmanīgi nopētīja mani. Iespēja atrasties tik tuvu agrākajam mīļākam, ar kuru attiecības sen izbeigtas, negadās bieži.

-   Ar ko tu nupat biji kopā? viņa jautāja. Vai tu rakstu gatavo kopā ar fotogrāfu?

Es pagriezos pret durvīm.

-   Nē, es strādāju viens. Nezinu, kas tas bija. Kāds zellis, kas man uzplijās pirmā stāva spēļu zālē. Viņš aizgāja uz savu numuru.

Volinga pēkšņi pasoļoja man garām, atvēra durvis un paraudzījās gaitenī uz abām pusēm, tad atgriezās istabā un aizvēra durvis.

-    Kā viņu sauca?

-   Nezinu. Es ar viņu diez ko negribēju pļāpāt.

-   Kurā numurā viņš apmeties?

-   Ari to es nezinu. Kas īsti notiek? Kā tu vispār uzradies manā numurā?

Es norādīju uz gultu. Mans klēpjdators bija atvērts, un uz segas izklātas manu pierakstu izdrukas un lietas materiālu kopijas, ko biju ieguvis no Šifino un Maiera, kā ari viss, ko Endžela Kuka sameklēja internetā. Vienīgais, kas papīru klāstā trūka, bija Vinslova nopratināšanas atšifrējums, un ari tikai tāpēc, ka nevarēju tik smagu papīru blāķi paņemt līdzi.

To visu es nebiju atstājis uz gultas.

-    Un tu rakņājies manās mantās? Reičela, es tev lūdzu palīdzību, bet neprasīju, lai tu ielauzies manā numurā un…

-   Tad apsēdies, labi?

Numurā bija tikai viens krēsls tas pats, kurā viņa mani gaidīja. Es apsēdos uz gultas, īgni aizvēru klēpjdatora vāku un sāku vākt papīrus vienkop. Reičela palika stāvam.

-    Labi, es parādīju savu personas apliecību un lūdzu viesnīcas pārvaldnieku mani ielaist. Pateicu, ka tev šobrīd varētu draudēt briesmas.

Apjucis es pakratīju galvu.

-   Ko nu stāsti? Neviens pat nezina, ka esmu te.

-    Es gan tik pārliecināta nebūtu. Tu izpaudi man, ka plāno doties uz cietumu. Kam tu vēl to stāstīji?

-   Nezinu. Savam priekšniekam, un arī kāds Lasvegasas advokāts zina. Neviens cits.

Reičela pamāja.

-   Viljams Šifino. Jā, es ar viņu izrunājos.

-   Ar viņu? Kāpēc? Ko tas viss nozīmē, Reičela?

Viņa atkal pamāja taču šoreiz tas nebija piekrītoši. Viņa pamāja, apzinādamās, ka nāksies man visu izstāstīt, lai ari tas bija pretēji FIB pārliecībai. Viņa izvilka krēslu istabas vidū un nosēdās man pretī.

-    Kad tu, Džek, šodien piezvanīji, tavs stāsts izklausījās nedaudz neprātīgs. Jādomā, ka tu esi labāks rakstnieks nekā stāstnieks. Lai nu kā, man iesēdās atmiņā tavas nedienas ar kredītkartēm, banku kontiem, tālruni un internetu. Es labi atceros, ka atteicos tev palīdzēt, bet, nolikusi klausuli, sāku visu kārtīgi apsvērt un bažīties.

-   Par ko?

-   Tu uz to visu raudzījies kā uz neērtībām, kā uz pamatīgu sagadīšanos laikā, kad esi devies komandējumā un gatavo materiālu par kādu slepkavībā apsūdzētu cilvēku.

-   Tu gribi sacīt, ka šie atgadījumi ir saistīti? Neiespējami. Puisis, kuram es mēģinu sadzīt pēdas, pat nenojauš, ka es jau esmu šo to noskaidrojis.

-   Neesi par to tik drošs, Džek. Tā ir klasiska vajāšanas taktika. Atdalīt un nošķirt laupījumu no bara un mesties uzbrukumā. Mūsdienu sabiedrībā atdalīt un nošķirt cilvēku no pūļa nozīmē nošķirt viņu no ērtībām, viņam labi pazīstamas vides un tad iznīcināt spēju sazināties. Tālrunis, internets, kredītkartes, nauda. Reičela to visu noskaitīja uz pirkstiem.

-   Bet… kā šis puisis varēja zināt par mani? Es pats tikai vakar vakarā par viņu uzzināju. Reičela, man tiešām prieks tevi redzēt, un es ceru, ka tu šovakar paliksi tepat. Es gribu, lai tu paliec, taču man šā vai tā nav skaidrs… Lūdzu, nepārproti mani, es tiešām atzinīgi vērtēju izrādītās rūpes. Starp citu, kā tu tik ātri nokļuvi šeit?

-   Ar FIB lidmašīnu atlidoju uz Nelisa bāzi un liku, lai mani atved šurp helikopterā.

-    Kungs tētīt! Kālab tu nevarēji man gluži vienkārši piezvanīt?

-   Tālab, ka nevarēju. Tavs zvans tika pārsūtīts uz mūsu attālo biroju, kur es strādāju, un zvanītāja numurs nesaglabājas. Tava numura man nebija, un es zināju, ka tu droši vien esi iegādājies kādu vienreiz lietojamu tālruni.

-   Bet ko sacīs FIB priekšniecība, uzzinājusi, ka tu meti pie malas visas darīšanas un atdrāzies šurp lidmašīnā mani glābt? Vai tad Dienviddakota nav bijusi tev laba mācība?

Reičela atmeta ar roku. Žests man atgādināja par mūsu pirmo tikšanos. Ari tā noritēja viesnīcas numurā. Toreiz viņa iegrūda mani ar seju dziļi gultas matracī, uzlika rokudzelžus un arestēja. Tā nebija mīlestība no pirmā acu uzmetiena.

Kāds Iii cietumā ieslodzītais jau četrus mēnešus ir manā nopratināmo sarakstā, viņa atteica. Oficiāli es ierados viņu iztaujāt.

-   Tu gribi teikt, ka viņš ir terorists? Vai tāda ir jūsu nodaļas specializācija?

-    Džek, es nedrīkstu tev neko izpaust. Tomēr varu pastāstīt, cik viegli tevi ir atrast un kālab es zinu, ka neesmu vienīgā, kas seko tavām gaitām.

Izdzirdot vārdu "seko", es pārakmeņojos. Tas manā iztēlē uzbūra nelāgas ainas.

-    Labi, es novilku. Stāsti.

-   Tu man teici, ka dodies uz Īli iztaujāt kādu ieslodzīto. Kad sāku raizēties un nolēmu rīkoties, pirmām kārtām piezvanīju uz Īli un apvaicājos, vai tu tur esi. Man pavēstīja, ka tu nupat esot aizbraucis. Sazinājusies ar sardzes kapteini Henriju, es noskaidroju, ka tava tikšanās atlikta uz nākamās dienas rītu. Viņš arī norādīja, ka ieteicis tev doties uz pilsētu un palikt "Nevadā".

-   Ak, jā, kapteinis Henrijs. Tieši ar viņu es runāju.

-   Jā, es viņam apvaicājos, kādēļ saruna ar ieslodzīto atlikta, un viņš paziņoja, ka tavs Braiens Oglevijs ievietots atsevišķā kamerā, jo viņam izteikti draudi.

-    Kādi draudi?

-   Nesteidzies, tūliņ pie tā nonāksim. Cietuma priekšnieks šorīt saņēmis elektroniskā pasta vēstuli ar vēstījumu, ka Āriešu brālība plāno šodien uzbrukt Oglevijam. Tāpēc drošības nolūkos viņš ievietots atsevišķā kamerā.

-    Liecies mierā! Vai tiešām to uztver nopietni? Āriešu brālība, šķiet, draud visiem, kuri nav tās locekļi. Vai tad Oglevijs nav ebreju uzvārds?

-   Jā, tas ir uztverts nopietni, jo vēstule pienākusi no priekšnieka sekretāres, taču viņa to nav rakstījusi. To anonīmi uzrakstījis kāds, kurš piekļuvis viņas darba e-pastam. Hakeris. Šādā veidā nogādāts brīdinājums tika uzskatīts par vērā ņemamu. Oglevijs ievietots atsevišķā kamerā, tu pie viņa netiki, un tevi nosūtīja pārlaist nakti te. Vienu pašu nepazīstamos apstākļos.

-    Labi. Vai vēl kas? Pagaidām tie ir tikai spriedelējumi.

Viņas argumenti gan sāka mani pārliecināt, taču es tēloju skeptiķi, lai varētu izvilināt vairāk informācijas.

-    Es apvaicājos kapteinim Henrijam, vai vēl kāds ir zvanījis un ievācis ziņas par tevi. Esot piezvanījis advokāts Viljams Šifino, kurš tevi nolīga, un viņam atkārtots tas pats, proti, intervija ir atlikta un tu, visticamāk, nakti pārlaidīsi "Nevadā".

-   Skaidrs.

-   Tad es sazinājos ar Viljamu Šifino. Viņš nav zvanījis uz cietumu.

To dzirdot, es ilgi vēros Reičelā, un pāri mugurai pārslīdēja salti šermuļi.

-   Kad pavaicāju Šifino, vai vēl kāds ir interesējies par tevi, advokāts teica, ka nesen zvanījis svešinieks, kurš uzdevies par tavu redaktoru. Stādījies priekšā kā Prendergasts. Esol noraizējies par tevi un gribējis zināt, vai tu esi ticies ar Šifino. Advokāts apstiprinājis, ka tu esi bijis viņa birojā un jau atrodies ceļā uz Īli cietumu.

Es sapratu, ka Prendo nav zvanījis viņš nebija saņēmis manu elektroniskā pasta vēstuli un pat nezināja, ka esmu aizbraucis uz Lasvegasu. Reičelai taisnība. Kāds sekoja manām gaitām un darīja to lietpratīgi.

Prātā pazibēja atmiņas par Vaigubārdu, brauciens liftā kopā ar viņu un nejaušā paziņas sekošana man pa gaiteni.

Ja nu viņš nebūtu dzirdējis Reičelas balsi? Vai viņš būtu gājis garām? Vai tomēr būtu iespraucies manā istabā?

Reičela piecēlās, piegāja pie tālruņa turpat numurā un lūdza operatoru savienot ar pārvaldnieku. Nācās mazliet uzgaidīt, līdz pārvaldnieks atsaucās.

-Jā, šeit aģente Volinga. Es joprojām atrodos četrsimt desmitajā numurā, esmu atradusi misteru Makevoju, un viņš ir drošībā. Tagad es gribu noskaidrot, vai tajos trīs numuros, kas atrodas tālāk, gaiteņa galā, ir kāds izmitināts? Man šķiet, tie ir četrsimt vienpadsmitais, divpadsmitais un trīspadsmitais numurs. Viņa gaidīja, klausījās un tad patencināja pārvaldnieku. Vēl beidzamais jautājums, viņa piebilda. Gaiteņa galā ir durvis ar uzrakstu "Izeja". Es pieņemu, ka tās ved uz kāpnēm. Kurp pa tām var tikt? Viņa noklausījās atbildi, vēlreiz pateicās un nolika klausuli. Tajos numuros neviens nav apmeties. Kāpnes ved lejup uz autostāvvietu.

-   Vai tu spried, ka puisis ar vaigubārdu bija viņš?

Reičela atkal apsēdās.

-   Iespējams.

Es atcerējos viņa saulesbrilles ar spoguļstikliem, šofera cimdus un kovboja cepuri. Kuplā vaigubārda klāja lielāko daļu sejas un piesaistīja skatienu, novēršot uzmanību no jebkurām citām sevišķām pazīmēm. Tajā brīdī es attapu ja man liktu aprakstīt vīru, kurš man sekoja, es spētu atcerēties tikai cepuri, cimdus, saulesbrilles un vaigubārdu, proti, visus maskēšanās atribūtus, ko iespējams viegli nomainīt vai noņemt.

-    Ak kungs! Pat nevaru aptvert, cik stulbs es biju! Kā? Kā šis zellis izdibināja tādas ziņas par mani un pēc tam vēl sadzina man pēdas? Nav pagājusi ne pilna diennakts, un viņš jau sēž man līdzās pie spēļu automāta!

-   Nokāpsim lejā. Parādi, pie kura automāta viņš sēdēja. Varbūt izdosies noņemt pirkstu nospiedumus.

Es papurināju galvu.

-   Nekas nesanāks. Viņam taču rokās bija cimdi. Mums nepalīdzēs pat griestos iemontētās novērošanas kameras. Viņam bija kovboja cepure un saulesbrilles, tātad pilns maskēšanās komplekts.

-   Mēs tomēr noskatīsimies ierakstu. Varbūt kaut kas noderēs.

-Šaubos. Es papurināju galvu vēlreiz, taču vairāk sev, nevis

Reičelai. Viņš bija tik tuvu!

-   Viltīgais gājiens ar cietuma sekretāres elektronisko pastu liecina, ka viņam piemīt zināmas prasmes. Manuprāt, varam pieņemt, ka tavs e-pasts jau ir uzlauzts.

-   Taču tas neizskaidro to, kā šis cilvēks par mani uzzināja. Lai uzlauztu manu elektronisko pastu, viņam vispirms bija par mani jāuzzina. Es aizkaitināts uzplāju ar plaukstu pa gultu un pamāju. Labi, es nesaprotu, kā viņš tika man uz pēdām, taču vakar vakarā es nosūtīju dažas vēstules, aplaimodams ar ziņu gan savu tiešo priekšnieku, gan kolēģi, ar kuru kopā gatavoju šo rakstu. Vēstulēs paziņoju, ka plāns ir mainījies un es dodos pētīt kādu pavedienu Lasvegasā. šodien es piezvanīju redaktoram un noskaidroju, ka viņš nekādu vēstuli nav saņēmis.

Reičela saprotoši pamāja.

-   Sagraut iespēju sazināties ar ārpasauli… tas atbilst upura nošķiršanas taktikai. Vai kolēģis vēstuli saņēma?

-    Kolēģe. Es nezinu, vai to saņēma. Viņa neatbild ne uz tālruņa zvaniem, ne uz vēstulēm, un viņa ne…

Es spēji aprāvos un palūkojos uz Reičelu.

-   Kas noticis? aģente vaicāja.

-    Viņa šodien nav ieradusies darbā. Nav ari informējusi, ka nebūs. Neviens nav varējis ar viņu sazināties. Dzīvokļa durvis neviens nav vēris vaļā; redaktora vietnieks uz turieni pat nosūtījis kādu darbinieku.

Reičela strauji piecēlās kājās.

-   Mums jāatgriežas Losandželosā, Džek. Helikopters gaida.

-   Un kā tad mana intervija? Turklāt tu taču gribēji noskatīties ierakstus.

-   Un kā tad tava kolēģe? Intervija un video var pagaidīt.

Nokaunējies es pamāju un piecēlos no gultas. Bija laiks doties ceļā.

***

Man nebija ne jausmas, kur Endžela Kuka dzīvo. Es izstāstīju Reičelai visu, ko par viņu zināju, tostarp ari par dīvaino apsēstību ar Dzejnieka lietu un viņas timekļa dienasgrāmatu, par kuru gan biju tikai dzirdējis. Reičela visu informāciju nosūtīja kādam aģentam Losandželosā. Tad mēs iesēdāmies armijas helikopterā un devāmies uz dienvidiem, uz Nelisa gaisa spēku bāzi.

Lidojuma laikā mēs uzlikām austiņas, kas noslāpēja dzinēja radīto rēkoņu un neļāva sazināties citādi, kā vien zīmju valodā. Reičela paņēma manus dokumentus un stundu tos pētīja. Vēroju, ka viņa salīdzina nozieguma vietu fotogrāfijas un Denīzas Bebitas un Šēronas Oglevijas sekcijas rezultātus. Viņas sejā jautās pilnīga koncentrēšanās, un viņa izdarīja atzīmes bloknotā, kuru bija izvilkusi no somas. Labu tiesu laika Reičela pavadīja, aplūkodama drausmīgās fotogrāfijas, kas uzņemtas gan nozieguma vietā, gan uz sekcijas galda.

Es lielākoties nīku sēdeklī ar cietu, taisnu atzveltni un lauzīju galvu, cenzdamies saprast, kāpēc viss norisinājies tik ātri. Pareizāk sakot, kā šis slepkava varējis uzsākt manas medības, ja es tik tikko biju sācis medīt viņu pašu. Kad nolaidāmies Nelisa lidlaukā, es nospriedu, ka esmu nācis pie secinājuma un gaidīju izdevību to paust Reičelai.

Mēs tūdaļ iekāpām reaktīvajā lidmašīnā un bijām tās vienīgie pasažieri. Kad nosēdāmies viens otram pretim, pilots pavēstīja Reičelai, ka viņai piezvanīts pa borta tālruni. Mēs piesprādzējāmies, viņa paņēma klausuli, un lidaparāts bez vilcināšanās ripināja uz skrejceļa. Pilots skaļrunī paziņoja, ka Losandželosā nolaidīsimies pēc stundas. "Nekas nelīdzinās federālās valdības varai un maģijai," es nodomāju. Tas nudien bija lielisks pārvietošanās līdzeklis; diemžēl mazs, un es ar tādu parasti nelidoju.

Reičela ilgi klausījās zvanītājā, uzdeva dažus jautājumus un tad beidza sarunu.

Mājās Endželas Kūkas nav, viņa pavēstīja. Neviens viņu nav atradis.

Es neatbildēju. Pakrūtē iedūrās asa baiļu šautra uztraukums par Endželu. Arī tas, ka lidmašīna atrāvās no skrejceļa stāvākā leņķī, nekā biju pieradis, sēžot komerciālajos laineros, nekādi nemazināja šo sajūtu. Es teju noplēsu paroceni tik stingri biju tajā ieķēries. Ierunājos es tikai tad, kad beidzot bijām droši pacēlušies gaisā.

-    Reičela, man šķiet, es zinu, kā šis cilvēks mūs tik zibenīgi atradis; vismaz Endželu.

-Stāsti.

-    Nē, vispirms tu pastāsti, ko tu izlobīji no dokumentācijas.

-   Džek, neesi tik sīkumains. Šis notikums jau pārsniedzis avīžraksta robežas.

-   Tas nenozīmē, ka tu nevari runāt pirmā. Notikums pārsniedz arī FIB paradumu uzklausīt ziņas, bet pretī informāciju nesniegt.

Viņa izlikās dzēlienu nemanām.

-   Labi, sākšu es. Pirmām kārtām, Džek, ļauj paslavēt tevi. No lasītā top pilnīgi skaidrs, ka abos noziegumos iesaistīts viens un tas pats slepkava. Taču viņš nav pamanīts, jo abos gadījumos ātri parādījās cits aizdomās turamais un vietējās varas iestādes darbojās kā ar klapēm uz acīm. Jau pašā sākumā notverts aizdomās turamais un citu nemeklēja. Tomēr par Bebitas slepkavību aizturēts nevis pieaudzis vīrietis, bet puika.

Pēc tāda komplimenta es, pašapzinīgi starodams, paliecos uz priekšu.

-   Turklāt viņš tā ari neatzinās noziegumā, lai gan presē ziņots citādi, es aizrādīju. Nopratināšanas atšifrējums ir manā birojā. Deviņas stundas ilgā pratināšanā atzīšanās tā arī nav izspiesta. Puisis atzīst, ka ir nozadzis viņas automašīnu un naudu, taču līķis jau bijis bagāžniekā. Viņš apgalvo, ka nav nogalinājis.

Reičela palocīja galvu.

-   Tā jau es domāju. Tālab es no taviem materiāliem analizēju abas slepkavības. Meklēju kopīgas iezīmes nozieguma rokrakstā.

-    Rokraksts ir acīmredzams. Viņam patīk nožņaugt sievietes ar plastikāta maisiņu.

-   Ja vēlamies izteikties precīzi, viņas nevis nožņaugtas, bet nosmacētas. Viņas noslāpa. Tās ir dažādas lietas.

-   Skaidrs.

-   Plastikāta maisiņa uzmaukšana galvā un nosiešana ap kaklu, protams, ir paņēmiens, ko grūti nepamanīt, tomēr es gribēju atrast arī citas, ne tik spilgtas sakritības. Tāpat es gribēju saskatīt saistību vai līdzību starp abām sievietēm. Ja mēs uzietu kādu sakarību, tad atrastu arī slepkavu.

-    Abas bija striptīzdejotājas.

-   Pareizi, taču mazliet nekonkrēti. Ja runājam precīzi, viena bija striptīzdejotāja, otra izpildīja eksotiskas dejas. Tātad atšķirība.

-   Vienalga, abas pelna iztiku, rādot savu kailo miesu. Vai tā ir vienīgā saistība, ko tu izsecināji?

-    Kā tu noteikti būsi pamanījis, abām ķermeņa uzbūve ir ļoti līdzīga. Piedevām svars atšķiras tikai par trim mārciņām un garums par puscollu. Sejas panti un mati arī ir gaužām līdzīgi. Auguma tips lielā mērā nosaka to, kuru slepkava izvēlēsies par upuri. Oportūnistisks slepkava ķers un grābs to, kas būs pa rokai. Taču gadījumos ar diviem visnotaļ vienāda tipa upuriem ir skaidrs, ka šis plēsoņa ir pacietīgs, izvēlīgs.

Šķita, ka ir vel kas sakams, taču Reičela apravas. Es klusēju, tomēr viņa neteica ne vārda.

Kas tad nu? es mudināju. Tu zini vairāk, nekā stāsti.

Viņa meta vilcināšanos pie malas.

Toreiz, kad es strādāju Uzvedības zinātnes nodaļā, tā bija nesen nodibināta. Analītiķi bieži sēdēja un apsprieda saistību starp mūsu medītajiem plēsoņām un savvaļas plēsoņām. Tu būtu pārsteigts, uzzinot, cik sērijslepkavas ir līdzīgi leopardam vai šakālim. Tas pats ir sakāms arī par upuriem. Runājot par ķermeņa tipiem, mes nereti piešķīrām upuriem kāda dzīvnieka nosaukumu. Piemēram, šīs divas sievietes būtu dēvētas par "žirafēm". Slaidas, garkājainas. Mušu plēsoņam ir kāre uz žirafēm.

Es gribēju pierakstīt kaut daļu no šādas interpretācijas, lai varētu to vēlāk izmantot, taču baidījos, ka Reičela apklusīs, tiklīdz ieraudzīs pildspalvu. Tālab es pat nepakustējos.

-   Tas vēl nav viss, viņa norādīja. Pagaidām tie no manas puses ir tikai pieņēmumi. Abos gadījumos uz upuru kājām atstātie nospiedumi tiek deveti par saišu atstatam pēdām. Taču man šķiet, ka tas nav pareizi.

' -Kātā?

-   Tūdaļ parādīšu.

Beidzot es uzdrošinājos pakustēties, atsprādzēju drošības joslu un nosēdos Reičelai līdzās. Viņa pāršķirstīja dokumentus un atlasīja vairākas fotogrāfijas gan no noziegumu vietām, gan no sekcijas.

-            Tā. Vai redzi nospiedumus, kas atstāti virs un zem ceļgaliem? Šeit, šeit un šeit?

-   Jā, it kā kājas bijušas sasietas.

-             Ne gluži. Skaidrodama Reičela vilka fotogrāfijā pa atstātajiem nospiedumiem ar nagu, ko klāja bezkrāsaina laka. Parasti sasienot tik simetriski nospiedumi nerodas. Ja nospiedumus būtu radījušas saites, tādi paši būtu redzami ap potītēm. Ja cilvēku grib ieslodzīt, lai neļautu aizbēgt, lielākoties sasien potītes. Taču šajās vietās saišu pēdas nav fiksētas. Uz plaukstu locītavām ir, bet ap potītēm nav.

Viņai bija taisnība. Pēc tādas norādes ari es beidzot pamanīju šo detaļu.

-   Tad kas radījis šos nospiedumus uz kājām?

-             Droši pateikt nevaru. Kad strādāju Uzvedības zinātnes nodaļā, mēs gandrīz katrā lietā sastapāmies ar kādu agrāk nepieredzētu parafiliju un sākām tās sistematizēt.

-   Tu runā par seksuālajām perversijām?

-    Mēs lietojām citu apzīmējumu.

-             Kāpēc gan? Vai ari pret sērijslepkavām jums jābūt politiski korektiem?

-             Lai ari sīka, taču ir atšķirība starp perversu un nenormālu. To sauc par parafiliju.

-    Labi, un šie nospiedumi norāda uz parafiliju?

-    Iespējams. Man šķiet, šos nospiedumus atstājušas siksnas.

-    Kādas siksnas?

-   Tās, ar kurām sastiprina ortozes.

Man gandrīz uznāca smiekli.

-   Tu smejies? Vai tiešām kādu uzbudina ortozes?

Reičela pamāja.

-Tādai novirzei pat ir nosaukums. Abasiofilija ir psihoseksuāla apsēstība ar kāju ortozēm. Jā, dažus tās uzbudina. Internetā ir īpašas vietnes un tērzētavas. Žargonā šos stiprinājumus dēvē par dzelžiem un lamatām. Sievietes, kas tādas valkā, dažviet tiek saukātas par dzelzs jaunavām.

Man atausa atmiņā, cik apbrīnojamas bija Reičelas spējas sastādīt psiholoģisko portretu tolaik, kad dzinām pēdas Dzejniekam. Viņas atzinumi daudzkārt trāpīja mērķī. Šķita, ka viņa apveltīta ar pareģes dāvanām. Mani suģestēja viņas māka no niecīgām informācijas druskām un izplūdušiem formulējumiem izvilkt daudzsološus secinājumus. Viņa atkal lika lietā savu prasmi, un es biju tikai priecīgs darboties līdzi.

-    Un jums bija gadījums, kas saistīts ar to?

-Jā, kāda lieta Luiziānā. Vīrietis nolaupīja sievieti no autobusu pieturas un nedēļu noturēja makšķernieku būdā pie kādas purvainas attekas. Viņai izdevās aizbēgt un tikt ārā no purva. Šai sievietei uzsmaidīja laime, bet iepriekšējām četrām nolaupītajām nepaveicās. Viņu līķu atliekas mēs atradām staignājā.

Un noziedznieku mocīja basofilija?

-   Abasiofilija, Reičela izlaboja. Jā, izbēgusi pastāstīja, ka vīrietis piestiprinājis viņai kāju ortozes ar ādas sloksnēm, dzelzs stieņi un savienojumi stiepās no potītēm lidz gurniem.

-Šausmas, es noteicu. Protams, ka sērijveida slepkavības nav nekas normāls, taču ortozes… Kur tāda apsēstība var rasties?

-Tas nav noskaidrots. Taču vairums parafiliju sakņojas dziļā bērnībā. Parafilija ir kā cilvēka seksuālās baudas recepte. Tas viņiem vajadzīgs apmierinājumam. Neviens nezina, kālab kādam patīk vilkt ortozes vai uzlikt tās savam partnerim, taču atbilde meklējama mazotnē. Tā ir aksioma.

-    Vai tu spried, ka toreizējais noziedznieks…

-   Nē, cilvēkam, kurš pastrādāja slepkavības Luiziānā, ir izpildīts nāvessods. Es pati biju klāt soda izpildē. Līdz pat pēdējam mirklim viņš par savu apmātību klusēja kā mēms.

-   Tad gan viņam alibi ir rokā. Es pasmaidīju, taču viņa neatbildēja ar to pašu, tālab es turpināju: Vai šīs ortozes ir grūti atrodamas?

-Jebkurā brīdī var nopirkt internetā. Gadās visai dārgi modeļi ar dažādām palīgierīcēm un siksnām. Kādreiz Google meklētājā ievadi "abasiofilija" un tad redzēsi. Tā, Džek, ir interneta tumšā puse. Tas ir lielisks satikšanās nams, kur pulcējas cilvēki ar kopīgām interesēm. Ja vienmēr esi uzskatījis, ka tavas slepenās vēlmes padara tevi par garīgu kropli, tad internetā tu atrodi domubiedrus un atzīšanu.

Es sapratu, ka tas varētu būt materiāls kādam rakstam. Atsevišķam rakstam, neiejaucot bagāžniekā atrastus slepkavības upurus. Varbūt pat grāmatai. Nobīdīju ideju malā vēlākam laikam un no jauna pievērsos pašreizējai lietai.

-   Ko, tavuprāt, slepkava dara? Uzmauc sievietēm ortozes un izvaro? Vai nosmacēšanai ir kāda nozīme?

-   Katram sīkumam ir nozīme, Džek. Tikai jāprot to iztulkot. Slepkavas radītā situācija atspoguļo viņa parafiliju. Visticamāk, ne jau sieviešu slepkavošanā ir sāls. Vissvarīgākais ir radīt psihoseksuālu situāciju, kas piepilda kādu fantāziju. Sievietes pēc tam tiek nonāvētas tikai tāpēc, ka noziedznieks ir savu padarījis un negrib pieļaut, lai viņas paliek dzīvas un var izpaust šo noslēpumu. Iespējams, ka nosmacēšana viņa acīs ir maigāka nāve. Es pat pieņemu, ka viņš atvainojas upuriem, iekams uzmauc tiem galvā maisiņu.

-   Abas bija dejotājas. Vai, tavuprāt, viņš tām lika dejot?

-    Arī tas pagaidām ir tikai pieņēmums, taču, jā, tas ir ticami. Taču es uzskatu, ka šeit būtiskākais ir auguma tips. Žirafes. Dejotājas arodā jābūt slaidām, muskuļainām kājām. Ja viņam tādas patīk, tad viņš noteikti ievēro dejotājas.

Es iegrimu domās par stundām, ko šīs sievietes pavadījušas kopā ar slepkavu. Kas noticis laikā starp nolaupīšanu un nāves iestāšanos? Lai kāda butu atbilde, gals bija šaušalīgs un briesmīgs.

Tu pirmīt minēji, ka gājiens ar maisiņu šķiet zināmā mērā pazīstams. Vai atceries, kāpēc tā?

Reičela brīdi padomāja un tikai tad atbildēja: Nē, konkrēti nevaru pateikt. Kaut kas šķiet pazīstams. Droši vien atmiņas no kādas citas lietas, bet precīzāk neizdodas atcerēties.

-    Vai tu ievadīsi lietas detaļas VaNAP?

-Jā, tiklīdz būs tāda izdevība.

FIB Varmācīgo noziedznieku apzināšanas programma bija datubāze ar tūkstošiem nozieguma detaļu. Tā noderēja, ja vajadzēja atrast līdzīgus noziegumus atlika vien ievadīt konkrētus faktus.

-   Par slepkavas paņēmieniem ir piebilstams vēl kas, Reičela turpināja. Abos gadījumos viņš atstāja maisiņu upurim galvā un auklu ap kaklu, turpretim locekļu saites, ortožu vai citas siksnas noņemtas.

-   Tā ir. Ko tas nozīmē?

-   Nezinu, bet nozīmēt tas var daudz ko. Gūsta laikā sievietes noteikti ir kaut kā sasietas. Varbūt ar ortožu siksnu palīdzību, bet varbūt ne. Tās ir noņemtas, bet maisiņš palicis galvā. Tā varētu būt viņa rokraksta pazīme, viņa moto. Iespējams, tam ir kāda nozīme, kas pašlaik mums nav nojaušama.

Es pamāju. Viņas versija bija iespaidīga.

-   Cik ilgs laiks pagājis, kopš tu strādāji Uzvedības zinātnes nodaļā?

Reičela pasmaidīja, bet tad es attapu, ka mans labi domātais kompliments viņu saskumdinājis.

-    Ilgs laiks, viņa atteica.

-   Tipiska FIB politika un stulbums, es aizrādīju. Ja kāds savā jomā ir izcils, to vajag pārcelt citā darbā. Bet es gribēju, lai Reičela atgriežas pie apspriežamās lietas, nevis gremdējas atmiņās par to, kā mūsu attiecību dēļ zaudējusi darbavietu, kas viņai bija vispiemērotākā. Vai, tavuprāt, mēs pazīsim to zelli, ja notversim?

-    Džek, šos cilvēkus nav iespējams pazīt. Varam izlobīt vien kādus mājienus. Tas Luiziānas slepkava bija uzaudzis piecdesmitajos gados bāreņu namā. Tajos laikos diezgan daudzi slimoja ar poliomielītu, un liela daļa no tiem lietoja ortozes. Mēs nekad nevarēsim pateikt, kādēļ tas pieaugušajam kļuva par seksuālas ekstāzes palīglīdzekli un pamudināja nostāties uz sērijveida slepkavību ceļa. Bāreņu namā uzauga neskaitāmi citi zēni, kuri nav kļuvuši par sērijslepkavām. Kālab par tādu kļūst, mēs galu galā varam tikai minēt.

Pagriezies es lūkojos ārā pa iluminatoru. Mēs atradāmies virs tuksneša starp Losandželosu un Lasvegasu. Ārā valdīja tumsa.

-Jādomā, ka pasaule ir gluži vienkārši slima, es noteicu.

-   Tā varētu būt, Reičela piebalsoja.

Kādu brīdi mēs sēdējām un klusējām, un tad es no jauna pagriezos pret viņu.

-    Vai abus noziegumus saista vēl kaut kas?

-    Es sarakstīju abās lietās līdzīgo un atšķirīgo. Gribu pētīt sīkāk, bet pagaidām ortozēm ir visnozīmīgākā loma. Nākamais varētu būt sieviešu fiziskā līdzība un slepkavības paņēmiens. Taču esmu pārliecināta, ka abas sievietes ir saistītas.

-Ja mēs to sapratīsim, tad atradīsim slepkavu.

-   Taisnība gan. Un tagad ir tava kārta, Džek. Kādi ir tavi secinājumi?

Pamājis es aši sakopoju domas.

-    Ir kāds interesants fakts, kas nav iekļauts Endželas izdrukātajās lapās. Proti, meklējot internetā vārdus "bagāžnieks" un "slepkavība", viņa atradusi ziņas no Lasvegasas un dažus vecus rakstus par Losandželosu.

-Jā-

-Vel Endžela pastastīja, ka atradusi kādu vietni ar nosaukumu "Bagāžnieku slepkavības, punkts, kom", taču tajā nekā nav bijis. Viņa nospiedusi pogu, atvērusi vietni un ieraudzījusi uzrakstu, ka lapa ir izveidošanas stadijā. Tu apgalvo, ka šis cilvēks prot internetā paveikt daudz… Un es sāku domāt.

-   Patiešām! Tas varēja būt 1P slazds. Viņš varēja šādi fiksēt tos, kas internetā meklē ziņas par bagāžniekā atrastiem slepkavību upuriem. Viņš varēja izsekot IP adresi un noskaidrot, kas to vietni meklējis. Iespējams, tā viņš nonāca pie Endželas un pēc tam pie tevis.

Lidmašīna sāka nolaišanos, pavēršoties lejup daudz asākā leņķi, nekā esmu pieradis komercreisos. Atjēdzos, ka atkal esmu ieurbis nagus paroceņos.

-   Ieraugot tavu vārdu, viņš katrā ziņā juta neviltotu sajūsmu, Reičela sprieda.

Es palūkojos aģentē.

-   Kāpēc tu tā domā?

-    Tavas pagātnes dēļ, Džek. Tu biji reportieris, kurš sadzina pēdas Dzejniekam. Tu par to uzrakstīji grāmatu. Tu esi lielais bestsellera autors. Tu viesojies Lerija Kinga šovā. Šie sērijslepkavas pievērš uzmanību tādām lietām. Lasa tādas grāmatas. Patiesību sakot, viņi no tām mācās.

-   Prieks dzirdēt. Varbūt es varētu viņam uzdāvināt savu autogrāfu.

-   Varu saderēt, ka mēs viņa mantās uziesim tavu grāmatu.

-   Ceru, ka ne.

-    Varam noslēgt vēl kādas derības. Pirms tam, kad mēs viņu notversim, viņš ar tevi nodibinās sakarus. Piezvanīs tev, uzrakstīs e-pastu vai citādi sazināsies.

-    Kādēļ? Kāda jēga?

-    Manīdams, ka ir atklāts un mēs par viņu zinām, šis cilvēks tieksies pēc uzmanības. Tā allaž notiek.

-   Nekādu derību nebūs, Reičela.

Doma, ka esmu iedvesmojis šo vai kādu citu cilvēku ar izkropļotu psihi, man šķita nepatīkama.

-    Diez vai kāds varētu tev ko pārmest, Reičela sacīja, droši vien nojauzdama, cik neērti es sajutos. Nešaubies, Džek. Mēs to tipu notversim.

Es palocīju galvu, pagriezos un raudzījos ārā pa iluminatoru. Redzēju tālumā gaismiņu paklāju laineris bija atstājis aiz muguras tuksnesi un atgriezās civilizācijas klēpī. Tik pazīstamajā civilizācijas klēpi. Pie apvāršņa zaigoja miljardiem gaišu punktiņu, un es apzinājos ja ari visas uguntiņas sakopotu vienā, dažu

cilvēku sirdīs tās nespētu iedegt gaismu.

***

Mēs nolaidāmies Vannuisas lidostā un iekāpām automašīnā, kuru Reičela bija atstājusi stāvvietā. Viņa piezvanīja un pajautāja, vai Endželas Kūkas lietā ir kādi jaunumi, taču nekā nebija. Sarunu beigusi, viņa pievērsās man.

-    Kur tava mašīna? Losandželosas starptautiskajā lidostā?

-   Nē, mājās, garāžā. Es atbraucu ar taksometru.

Diez vai vēl kāda vienkārša frāze šajā bridi varētu skanēt tik biedinoši. "Mājās, garāžā." Pateicu Reičelai adresi, un mēs devāmies ceļā.

Bija gandrīz pusnakts, un maģistrālē satiksme nebija sevišķi rosīga. Mēs braucām pa Simt pirmo maģistrali, šķērsojot Sanfernando ieleju un pēc tam Kevengas pāreju. Reičela nogriezās uz Sanseta bulvāri Holivudā un devās rietumu virzienā.

Mana māja atradās Kērsona avēnijā, vienu kvartālu uz dienvidiem no Sanseta bulvāra. Tas bija jauks rajons, apbūvēts galvenokārt ar nelielām mājām vidusšķiras ģimenēm, kuras augošo cenu dēļ jau sen pārcēlušās citur. Man piederēja Amatnieku arhitektūras stila nams ar divām guļamistabām, dzīvojamo istabu un atsevišķu viena auto garāžu aiz mājas. Pagalms bija tik miniatūrs, ka pat čivava tur justos kā iespiests. Namu es iegādājos pirms divpadsmit gadiem, izmantodams naudu, ko nopelnīju, pārdodot grāmatu par Dzejnieku. Visus čekus, ko ieguvu šajā darījumā, es dalīju ar brāļa atraitni, lai palīdzētu uzaudzināt un izskolot viņu meitu. Bija pagājis kāds laiks, kopš saņēmu pēdējo autoratlīdzības čeku, un vēl ilgāks laiks kopš pēdējās tikšanās ar brāļameitu, taču mans mierinājums bija šis nams un bērnam dotā izglītība. Pēc šķiršanās sieva nepieprasīja tiesības uz šo māju, jo man tā piederēja vēl pirms kāzām. Pēc trim gadiem būšu beidzis maksāt hipotēku, un māja pilnībā piederēs man.

Reičela nogriezās uz piebraucamo ceļu, kas veda aiz mājas. Tur viņa apstādināja auto, bet atstāja lukturus ieslēgtus. Tie spilgti apspīdēja aizvērtās garāžas durvis. Mēs izkāpām no automašīnas un piesardzīgi tuvojāmies garāžai kā sapieri slīdēdami aizvien tuvāk teroristam, kas apkāries ar dinamītu.

-    Garāža nav aizslēgta, es bildu. Tajā nav nekā zogama, izņemot pašu auto.

-    Bet mašīnu tu vismaz aizslēdz?

-   Nē. Parasti aizmirstu.

-   Un šoreiz?

-    Domāju, ka aizmirsu.

Garāžas durvis bija uzvelkamas augšup. Es noliecos, pacēlu durvis, un mēs iegājām garāžā. Automātiski iedegās griestu lampa, un mēs pievērsāmies mana BMWbagāžnieka vākam. Atslēgu es jau turēju gatavībā un nospiedu podziņu. Dzirdēju klikšķi, kad atslēdzās bagāžnieks.

Nekavēdamās Reičela spēra soli uz priekšu un pacēla vāku.

Bagāžniekā atradās tikai maisiņš ar drēbēm, kuras biju paredzējis aizvest uz Pestīšanas armiju.

Reičela bija aizturējusi elpu. Dzirdēju, ka viņa lēnām nopūšas.

-    Njā, es novilku. Biju pilnīgi pārliecināts…

Aģente sirdīgi aizcirta bagāžnieka vāku.

-   Kas tad nu? Dusmojies, ka viņas te nav? es noprasīju.

-   Nē, Džek, es dusmojos tāpēc, ka ar mani manipulē. Viņš piespieda mani domāt pēc noteiktas shēmas, un tā bija mana kļūda. Tas vairs neatkārtosies. Nāc, drošības pēc pārlūkosim arī māju.

Atgriezusies pie automašīnas, Reičela izslēdza lukturus, un mēs pa sētas puses durvīm iegājām virtuvē. Mājā valdīja viegls pelējuma smārds, bet tā oda vienmēr, kad tā uz kādu laiku pamesta. Pārgatavojušos banānu saišķis augļu groziņā uz letes arī nekādā ziņā neveicināja labu aromātu. Es rādīju ceļu un iedams ieslēdzu lampas. Viss izskatījās uz mata tāpat kā tad, kad devos prom. Visumā kārtīgi, taču uz galdiem un uz grīdas ap dzīvojamās istabas dīvānu mētājās pārāk daudz laikrakstu kaudžu.

-   Glīts namiņš, Reičela secināja.

Mēs izstaigājām viesistabu, kuru es izmantoju par darbistabu, un nekā neparasta neatradām. Kamēr Reičela pārbaudīja manu guļamistabu, es piegāju pie rakstāmgalda un ieslēdzu stacionāro datoru. Lai arī internets bija pieejams, savā L. A. Times elektroniskajā pastkastītē es vēl aizvien nevarēju iekļūt. Sistēma nepieņēma manu paroli. Saērcināts izslēdzu datoru un piebiedrojos Reičelai savā guļamistabā. Gulta palikusi neklāta, jo es viesus negaidīju. Gaiss bija smacīgs, un es gāju atvērt logu, kamēr Reičela pārlūkoja skapi.

-    Kādēļ tu to neesi pielicis pie sienas, Džek? viņa vaicāja.

Es pagriezos. Viņa bija atradusi ierāmēto manas grāmatas reklāmu pa visu lappusi avīzē Neu> York Times. Tā jau divus gadus mētājās skapī.

-   Sākumā turēju to pie sienas darbistabā, bet desmit gadu laikā grāmata bija vienīgais jēdzīgais panākums, tādēļ reklāma gluži vai ņirdza man sejā, un es to iemetu skapī.

Viņa pamāja ar galvu un iegāja vannas istaba. Brīdi aizturēju elpu, baidīdamies par sanitārajiem apstākļiem, kas tur valdīja. Dzirdēju, kā tiek atvilkti dušas aizkari, un pēc brīža Reičela atgriezās guļamistabā.

-   Vannu derētu izmazgāt, Džek. Kas ir tās sievietes?

-    Kuras?

Viņa norādīja kumodes virzienā. Tur uz sīciņiem molbertiem bija sarindotas ierāmētas fotogrāfijas. Es nosaucu visas pēc kārtas:

-    Brāļameita, svaine, māte, bijusī sieva.

Reičela iepleta acis.

-    Bijusī sieva? Tad jau tu viegli esi pārdzīvojis mūsu šķiršanos.

Viņa smaidīja, un es atbildēju ar to pašu.

Mušu laulība nebija ilga. Viņa bija reportiere. Kad iestājos darbā .. A. Times, mēs abi rakstījām kriminālziņas. Pēc kāda laika nirs apprecējāmies, bet drīz kaisle izdzisa. Tā bija kļūda. Viņa tagad slradā laikraksta Vašingtonas filiālē, un mēs joprojām esam labi draugi.

(iribēju pastāstīt vairāk, taču nez kāpēc atturējos. Reičela pagriezās un devās atpakaļ uz koridoru. Es gāju līdzi, un mēs nonācām dzīvojamā istabā. Abi apstājāmies un lūkojāmies viens otrā.

-    Ko tagad iesāksim? es jautāju.

-   īsti nezinu. Man jāpadomā. Droši vien jāļauj tev izgulēties. Kā tev šķiet, varēsi palikt te viens?

-   Kādēļ gan ne? Protams, varēšu. Turklāt man ir ierocis.

-   Tev ir ierocis? Džek, kādam nolūkam tev ir ierocis?

-    Kāpēc cilvēki, kas paši allaž bruņojušies, mūždien šaubās, vai pilsoņiem nepieciešams šaujamais? Es to iegādājos pēc notikuma ar Dzejnieku, saproti?

Reičela pamāja. Viņa saprata.

-Ja tu domā, ka viss būs kārtībā, atstāšu tevi te ar visu ieroci un rīt no rīta piezvanīšu. Varbūt vienam no mums būs radusies kāda jauna doma par Endželu.

Es palocīju galvu un noģidu, ka šis ir viens no izšķirošajiem brīžiem. Es varēju pasniegties un iegūt to, ko vēlos. Un varēju atmest visam ar roku, tāpat kā toreiz.

-   Ja nu es nemaz negribu, lai tu brauc prom? es vaicāju. Viņa paskatījās uz mani, bet neatbildēja, un es turpināju: Ja nu man bija grūti pārdzīvot mūsu šķiršanos?

Viņa nodūra galvu.

-   Džek… desmit gadi ir vesela mūžība. Mēs tagad esam pavisam citādi.

-    Vai patiesi?

Mēs ilgu laiku lūkojāmies viens otram acīs. Tad es piegāju tuvāk, piespiedu plaukstu Reičelas pakausim, pievilku viņu sev klāt, un mēs ļāvāmies ilgam, kaislīgam skūpstam. Viņa nedz vai rijās, nedz pretojās.

Mobilais tālrunis izslīdēja viņai no pirkstiem un ar blīkšķi nokrita uz grīdas. Emocionāla izmisuma pārņemti, mēs tvērāmies viens pie otra. Nekāda maiguma, tikai alkas un vēlmes. Nekādu mīlestības trīsu, lai gan tā bija mīlestība un neapdomīgas alkas pārkāpt robežas un baudīt tuvību ar otru.

-   Ejam uz guļamistabu, es čukstēju Reičelai pie vaiga.

Nākamajā skūpstā viņa smaidīja, un mums sazin kā izdevās

nonākt guļamistabā, neatraujot rokas vienam no otra. Steidzīgi noģērbām viens otru un mīlējāmies gultā. Tikai pēc tam es sāku prātot, ko darām un kādas tam var būt sekas. Mēs gulējām blakus, un es ar kreisās plaukstas virspusi maigi glāstīju viņas krūti. Abi elpojām dziļi un vienmērīgi.

-   Oho! Reičela beidzot noteica.

Es pasmaidīju.

-   Tagad tevi atlaidīs.

Ari viņa pasmaidīja.

-   Un tevi? L. A. Times noteikti ir kāds noteikums, kas aizliedz gulēt ar ienaidnieku, vai ne?

-   Ko nu stāsti? Kādu ienaidnieku? Turklāt mani pagājušajā nedēļā jau atlaida. Man palikušas septiņas dienas, un viss.

Piepeši Reičela pagriezās uz sāna un raižpilnām acīm raudzījās manī.

-Ko?

-Jā, es esmu interneta upuris. Mani samazināja un dāvāja divas nedēļas, kuru laikā man jāapmāca Endžela un tad jāaizva-

cas.

-    Mans Dievs, tas ir šausmīgi! Kāpēc tu man neko neteici?

-   Nezinu. Nesanāca.

-   Kālab tieši tu?

-   Man ir liela alga. Endželai nav.

-   Stulbums.

-   Man vari nestāstīt. Taču tāds ir mūsdienu preses bizness. Tā ir visur.

-    Ko iesāksi?

Nezinu. Droši vien sēdēšu savā darbistabā un uzrakstīšu romānu, par kuru sapņoju jau piecpadsmit gadus. Man šķiet, ka būtiskāks ir cits jautājums. Ko mēs tagad iesāksim, Reičela?

Viņa novērsās un sāka glāstīt man krūtis.

-   Ceru, ka tas nebija tikai vienas dienas sakars, es turpināju.

-    Man tā negribētos.

Labu brīdi Reičela neteica ne vārda.

-    Es arī tā negribētu, viņa beidzot sacīja un tad apklusa.

-    Par ko tu domā? es nerimos. šķiet, tu nemitīgi aizklīsti citur.

Viegli smaidīdama, viņa palūkojās manī.

-   Tu tagad būtu psiholoģisko portretu sastādītājs?

-   Nē, es tikai gribu zināt, par ko tu domā.

-   Vaļsirdīgi runājot, es domāju par to, ko pirms pāris gadiem sacīja mans bijušais draugs. Mums bija kaut kas līdzīgs attiecībām, lai gan varēja manīt, ka tur nekas nesanāks. Man bija savas indeves, un es sapratu, ka viņš joprojām ilgojas pēc savas bijušās sievas, kura gan atradās desmit tūkstoš jūdžu attālumā. Kad mēs par to runājāmies, viņš man izstāstīja vienīgās lodes teoriju. Vai tu zini, kāda tā ir?

-    Kaut kas līdzīgs Kenedija slepkavības teorijām?

Reičela jokojoties iebukņīja man krūtīs ar dūri.

-    Nē, tā ir par mīlestību. Katram pasaulē ir sava otrā pusīte. Sava lode. Ja palaimējas, cilvēkam izdodas viņu sastapt. Tiklīdz tas notiek un sirds tiek cauršauta, viņam nevienu citu vairs nevajag. Lai kas atgadītos, kaut nāve, šķiršanās, neuzticība un tamlīdzīgi, neviens cits nespēj pat tuvoties. Tā ir vienīgās lodes teorija. Reičela pamāja, apliecinādama ticību teorijai.

-   Ko tu ar to gribi teikt? Viņš bija tava lode?

-    Nē, tieši otrādi. Nebija, Reičela sacīja, papurinājusi galvu.

-    Viņš bija nokavējis. Redzi, mana sirds tobrīd jau bija sašauta. Šāvējs ieradās agrāk.

Ilgi viņā lūkojies, es pievilku viņu sev klāt un noskūpstīju. Pēc brīža viņa atrāvās.

-   Tomēr man jāiet. Mums jāpadomā gan par šo, gan par visu pārējo.

-    Paliec tepat. Paliec pa nakti. Rit no rīta piecelsimies agri un abi ieradīsimies darbā laikus.

-    Nē, man jāsteidzas mājup, citādi vīrs sāks uztraukties.

Es zibenīgi pietrūkos sēdus. Iesmējusies Reičela izslīdēja no gultas un sāka ģērbties.

-   Tas nebija asprātīgi, es aizrādīju.

-   Domāju, ka bija gan, viņa iebilda.

Izkāpis no gultas, ari es sāku ģērbties. Viņa nerimās smieties gluži kā iereibuši meitene. Drīz vien arī es nevarēja novaldīt smieklus. Uzvilku bikses, kreklu un sāku meklēt kurpes un zeķes. Atradu visu, izņemot vienu zeķi, un beidzot nometos uz ceļiem, lai paskatītos zem gultas.

Tanī brīdī smiekli aprāvās.

***

No pagultes man pretī vērās Endželas Kūkas nedzīvās acis. Es nevilšus atrāvos un ar muguru ietriecos kumodē. Lampa, kas stāvēja uz tās, salīgojās un ar skaļu blīkšķi nokrita zeme.

-    Džek? Reičela iekliedzās.

-   Zem gultas ir Endžela!

Reičela steigšus pienāca klāt. Viņai mugurā bija tikai melnas biksītes un balta blūze. Viņa pietupās un paraudzījās pagultē.

-    Biju pārliecināts, ka tu esi pārmeklējusi pagulti! es satricināts iesaucos. Kad ienācu istabā, nospriedu, ka tu jau esi to pārbaudījusi!

-   Savukārt es domāju, ka tu ieskatījies zem gultas, kamēr es pārlūkoju sienas skapi!

Nometusies uz ceļiem, Reičela ilgi un vērīgi pētīja pagulti un tad pagriezās pret mani.

-   Nāve iestājusies aptuveni pirms diennakts. Nosmacēta, uzmaucot galvā plastikāta maisiņu. Pēc izskata spriežot, viņa ir noģērbta, sasieta un tad pilnībā ietīta plastikāta plēvē. It kā būtu sagatavota transportēšanai. Varbūt arī tādēļ, lai aizkavētu trūdēšanas smārda izplatīšanos. Aina ir diezgan atšķi…

Reičela, ludzu! Es taču viņu pazinu. Vai tu varētu neanalizēt?

līs atspiedu galvu pret kumodi un pacēlu acis pret griestiem.

-    Man ļoti žēl, Džek. Gan tevis, gan viņas.

-   Tu varētu noteikt, vai viņš ir Endželu mocījis? Vai tikai…

-    Nevaru. Taču mums jāizsauc policija.

-    Zinu.

-   Policijai mēs teiksim, ka es tevi atvedu mājās, mēs pārmeklējam visu māju un viņu atradām. Pārējo noklusēsim. Labi?

-Jā. Labi. Kā teiksi.

-    Man jāsaģērbjas.

Viņa piecēlās kājās, un es atģidu, ka sieviete, ar kuru nupat biju mīlējies, ir pilnībā izgaisusi. Viņas vietā stāvēja FIB aģente. Apģērbusies viņa pieliecās un pētīja gultas virsmu no sāniem. Es vēroju, kā Reičela uzlasa matiņus no spilvendrānas, lai tos neatrastu nozieguma vietas speciālisti, kas pavisam drīz atjoņos uz manu māju. Visu šo laiku es pat nepakustējos. No tāda leņķa es vēl aizvien redzēju Endželas seju, un man bija jāpielāgojas šai jaunajai realitātei.

Es Endželu biju tikko iepazinis un, iespējams, ne pārāk cienīju, taču viņa bija jauna un viņas dzīve vēl tikai sākusies to nedrīkstēja apraut tik pāragri. Savulaik biju redzējis daudz līķu un rakstījis par daudzām slepkavībām, tostarp mana brāļa nonāvēšanu. Taču neviens no tiem gadījumiem nebija satriecis mani tik ļoti kā Endželas Kūkas seja, kas ietīta plastikāta maisiņā. Galva bija atgāzta ja viņa stāvētu, tad raudzītos augšup man sejā. Acis atvērtas, baiļpilnas un teju zaigoja pagultes tumsā. Šķita, ka viņa pati nozūd šajā tumsā, tiek tajā ierauta un raugās augšup pretī beidzamajam gaismas stariņam. Tajā brīdī viņa vēl pēdējoreiz izmisīgi tvērās pie dzīvības. Mute bija ieplesta pēdējam, baismīgajam kliedzienam.

Tā raugoties viņā, es jutos kā ielauzies kādā svētumā.

-   Nekas nesanāks, bilda Reičela. Jātiek vaļā no palagiem un spilveniem.

Es pacēlu galvu. Reičela vilka palagus nost no gultas un tina lielā kamolā.

-   Vai mēs nevaram godīgi atzīties? Ka mēs atradām viņu pēc tam, kad mēs…

-   Padomā, Džek! Ja es ko tādu atzīšu, tad turpmākos desmit gadus būšu visas vienības apsmiekla objekts. Un piedevām zaudēšu darbu. Piedod, to es negribu. Toties šādi tiks nospriests, ka slepkava pievācis arī palagus.

Viņa savīstīja gultasveļu kopā.

-   Varbūt uz palagiem ir kāds slepkavas atstāts pierādījums.

-   Maz ticams. Viņš ir pārāk uzmanīgs un iepriekš nekad neko nav atstājis. Ja arī kāds pierādījums uz šiem palagiem būtu atstāts, viņš tos savāktu. Šaubos, ka viņa nogalināta šai gultā. Drīzāk tikai ietīta plēvē un paslēpta, lai tu atrastu līķi.

To Reičela pateica visnotaļ lietišķā tonī. Jādomā, viņu šai pasaulē vairs nekas ne pārsteidza, ne šausmināja.

-   Nāc, Džek. Mums jādodas prom.

Paņēmusi palagus un spilvenus, viņa izgāja no istabas. Es gausi piecēlos, atradu pazudušo zeķi aiz krēsla un ar zeķēm un kurpēm rokā devos uz dzīvojamo istabu. Vilkdams tās kājās, izdzirdēju noklaudzam pagalma puses durvis. Atgriezās Reičela tukšām rokām, un es nospriedu, ka viņa sabāzusi spilvenus un palagus savas automašīnas bagāžniekā.

Viņa pacēla no grīdas savu tālruni, nodūra galvu un, dziļi domās iegrimusi, sāka staigāt šurpu un turpu pa istabu.

-    Ko tu dari? es beidzot noprasīju. Vai tad tu nezvanīsi?

-   Protams, zvanīšu. Taču, pirms te sākas lielais trakums, es gribu saprast, kāds bija viņa domu gājiens. Kāds bija viņa plāns?

-   Tas ir acīmredzams, jo Endželas slepkavību piešūtu man. Taču plāns ir muļķīgs un neizdosies. Es tobrīd biju Lasvegasā un varu to pierādīt. Nāves iestāšanās bridis apliecinās, ka es nekādi nevarēju pastrādāt šo slepkavību, un mani gluži vienkārši mēģina iegāzt.

Reičela papurināja galvu.

-   Nosmacēšanas gadījumā nāves iestāšanās bridi precīzi noteikt ir grūti. Ja ari izdotos sašaurināt laika diapazonu līdz divām stundām, tavu līdzdalību tik un tā nevarētu izslēgt.

-   Tātad tu apgalvo, ka mana atrašanās lidmašīnā nav alibi?

-   Nav, ja nevar precīzi noteikt, ka nāve iestājusies brīdī, kad tu sēdēji lidmašīnā. Es domāju, ka šis tips ir pietiekami gudrs, lai to zinātu. Tas iederējās plānā.

Es lēni pamāju un manīju augam šausmīgas bailes. Mani var gaidīt Alonso Vinslova un Braiena Oglevija liktenis.

-   Neuztraucies, Džek. Es nepieļaušu, ka tevi ieliek cietumā.

Beidzot Reičela pacēla tālruni pie auss un piezvanīja. Es noklausījos īsu sarunu ar kādu kolēģi, iespējams, priekšnieku. Par mani, par lietu vai Nevadu netika bilsts ne vārda. Reičela vien pastāstīja, ka iesaistīta slepkavības atklāšanā un tūlīt sadarbosies ar Losandželosas policiju.

Pēc tam viņa piezvanija uz policiju, pateica savu vārdu un darbavietu, kā ari manu adresi, un lūdza atsūtīt slepkavību izmeklēšanas vienību. Nosaukusi savu mobilā tālruņa numuru, viņa sarunu beidza. Un paskatījās uz mani.

-    Un tu? Ja tev ir kādam jāpiezvana, tad dari to tagad. Kad ieradīsies izmeklētāji, tev, visticamāk, neļaus zvanit.

-   Tā gan.

Izvilcis savu vienreiz lietojamo tālruni, es piezvanīju L. A. Times pilsētas ziņu nodaļai. Bija jau krietni pāri vieniem naktī. Darbs redakcijā noteikti pabeigts, taču man bija kāds jāinformē par notikušo.

Nakts redaktors bija laikraksta veterāns vārdā Estevans Semjuels. Izturīgs vīrs, nostrādājis L. A. Times gandrīz četrdesmit gadus un spējis izvairīties no visiem satricinājumiem, tīrīšanām un režīma maiņām. Galvenokārt tālab, ka prata negadīties ceļā un neizbāzt galvu pārāk augstu. Viņš ik dienu ieradās darbā ne agrāk kā sešos vakarā, un parasti ap to laiku tādi budžetu apcirpēji un kolektīva samazinātāji kā Krāmers jau bija devušies mājās. Kas no acīm prom, tas no prāta laukā. Taisnība.

-   Sem, te Džeks Makevojs.

-   Džek Mak! Kā sokas?

-   Ne pārāk labi. Pavisam nelāgas ziņas. Noslepkavota Endžela Kuka. Es kopā ar kādu FIB aģenti viņu atradu. Zinu, ka rīta izdevums jau iespiests, taču tu varētu piezvanīt visiem, kam nepieciešams, vai vismaz atstāt zīmīti.

Parasti Semjuels katras maiņas beigās apkopoja iegūtās ziņas, idejas un nepabeigtus materiālus, ko atstāja rīta redaktoram.

-    Mans Dievs! Cik briesmīgi. Nabaga, nabaga meitēns.

-Jā, šausmīgi.

-    Kā tas gadījās?

-    Tam ir zināma saistība ar rakstu, kuru mēs abi gatavojām. Taču arī man viss nav zināms. Mēs gaidām, kad ieradīsies policija.

-   Kur tu atrodies? Kur tas notika?

Es bija paredzējis, ka agri vai vēlu viņš to pajautās.

-   Manā mājā, Sem. Nezinu, vai esi informēts, bet vakar vakarā es devos uz Lasvegasu, un šodien Endžela nekur nebija atrodama. Atgriezos mājās FIB aģentes pavadībā, mēs pārmeklējām māju un atradām viņas līķi zem gultas.

Runādams es pats aptvēru, cik neprātīgi tas izklausās.

-    Vai tevi arestēs, Džek? Semjuela balsī bija labi dzirdams apjukums.

-   Nē, nē. Slepkava acīmredzami mēģina mani iegāzt, bet FIB ir par visu informēts. Mēs ar Endželu bijām tam cilvēkam uz pēdām, un viņš to saprata. Vispirms nogalināja Endželu un tad grasījās novākt arī mani Nevadā, taču tur ceļā pagadījās FIB. Tas viss būs rakstā, kuru es sagatavošu rīt. Tiklīdz te viss nokārtosies, skriešu uz darbu un iesniegšu rakstu piektdienas numuram. Labi? Pieraugi, lai vadība to zina.

-   Sapratu, Džek. Es piezvanīšu, kam vajadzētu. Bet tu nekur nepazūdi, labi?

"Ja vien izdosies," es nodomāju. Nosaucu viņam sava tālruņa numuru un pārtraucu sarunu.

Reičela nerimās staigāt šurpu un turpu pa istabu.

-    Necik pārliecinoši neskanēja, viņa noteica.

Es pašūpoju galvu.

-  Zinu. Pats uzreiz sapratu, ka izklausos pēc vājprātīgā. Reičela, man ir pavisam nelāga priekšnojauta. Neviens man neticēs.

T icēs, Džek. Man šķiet, es zinu, ko viņš gribējis panākt. Palēnam viss sakrīt savās vietās.

Stāsti! Kuru katru brīdi būs klāt policija.

Beidzot Reičela apsēdās man iepretim uz krēsla, kas atradās otrpus kafijas galdiņam. Paliekusies uz priekšu, viņa iesāka:

Tev japaraugās uz visu no slepkavas skatpunkta un tad jāizdara secinājumi par viņa prasmēm un atrašanās vietu.

-   Skaidrs.

Pirmkārt, viņš ir tepat tuvumā. Pirmie divi mums zināmie upuri dzīvoja Losandželosā un Lasvegasā. Endžela nonāvēta Losandželosa, tev mēģināja piekļūt kādā nomaļā Nevadas nostūrī, līs uzskatu, ka viņš dzīvo vienā no šīm pilsētām vai netālu no tām. Noziedznieks spēja reaģēt strauji un dažu stundu laikā atrast gan tevi, gan Endželu.

Es pamāju. Viss skanēja loģiski.

-  Otrkārt, viņa spēja orientēties tehnoloģijās. Cietuma priekšniekam sūtītas elektroniskā pasta vēstules un uzbrukumi tev vairākas frontes liecina, ka tehnoloģiju jomā šis cilvēks ir visnotaļ zinošs. Tādējādi, ja pieņemam, ka viņš pratis uzlauzt tavu elektronisko pastkastīti, varam secināt, ka viņš uzlauzis visu L. A. Times datu sistēmu. |a reiz šis cilvēks spēj brīvi klejot pa jūsu sistēmu, tad viņam nebutu grūti sameklēt gan tavu, gan Endželas mājas adresi, vai ne?

-   Protams. Šai informācijai sistēmā jābūt.

-  Un ziņa par tavu atlaišanu? Vai sistēmā būtu kāda vēstule vai dati par šo jaunumu?

Pamājis es atbildēju:

-   Par to es saņēmu kaudzēm vēstuļu. Gan no draugiem, gan no kolēģiem citos laikrakstos un tamlīdzīgi. Arī pats aizrakstīju dažiem paziņām. Taču kāds tam sakars ar notikušo?

Reičela palocīja galvu, it kā savos secinājumos būtu aizsteigusies man krietni priekšā un mana atbilde pilnībā iederētos viņas spriedumos.

-   Labi, kas mums ir zināms? Mēs zinām, ka Endžela vai, iespējams, tu sakustināji slazda sviru un pievērsi slepkavas uzmanību izmeklēšanai, ko bijāt uzsākuši.

-    "Bagāžnieku slepkavības, punkts, kom."

-   Likšu to nekavējoties pārbaudīt. Iespējams, ka manas aizdomas ir pareizas, taču tikpat labi var arī nebūt. Lai vai kā, šis cilvēks tika brīdināts. Viņa atbildes reakcija bija iebrukums L. A. Times datorsistēmā ar nolūku izokšķerēt jūsu ieceres. Mēs nezinām, ko Endžela rakstījusi savās elektroniskā pasta vēstulēs, taču ir zināms, ka tu vakar vakarā vēstulē izpaudi savu ieceri doties uz Lasvegasu. Varu saderēt, ka tas cilvēks izlasīja gan to, gan daudzas citas tavas vēstules un pielāgoja šai informācijai savu plānu.

-    Tu visu laiku sauc viņu par "to cilvēku". Jāizgudro kāds vārds.

-   Birojā šādiem gadījumiem ir radies apzīmējums "nezināmais subjekts". To lieto, kamēr noskaidro, ar ko ir darīšana. Saīsināti "Nesubs".

Piecēlies es devos pie loga paraudzīties ārā caur aizkariem. Iela grima tumsā. Policisti vēl nebija ieradušies. Piegājis pie sienas slēdža, es ieslēdzu lampas, kas apgaismoja pagalmu mājas priekšā.

-    Labi, lai butu Nesubs, es sacīju. Kālab tu saki, ka viņš pielāgojis savu plānu manām iecerēm?

-   Viņam bija jānovērš draudi. Nesubs saprata, ka tu varbūt vēl neesi atradis apstiprinājumu savām aizdomām vai informējis varas iestādes. Būdams reportieris, tu paturēsi savas bažas pie sevis. Tas nāca viņam par labu. Taču jārīkojas tik un tā bija strauji.

Viņš noskaidroja, ka Endžela atrodas Losandželosā un tu dodies uz Lasvegasu. Es spriežu, ka viņš Losandželosā notvēra Endželu, nogalināja viņu un tad sarīkoja tev slazdu.

Es atkal apsēdos.

-   Jā, droši vien.

-     Pēc tam viņš pievērsās tev. Devās uz Lasvegasu, vai nu braukdams ar automašīnu visu nakti vai arī šorīt sēzdamies lidmašīnā un izsekodams tevi līdz Īli. Tas acīmredzot nebija pārāk sarežģīti. Uzskatu, ka cilvēks, kas tev sekoja viesnīcas gaitenī, bija mūsu meklētais. Viņš bija paredzējis uzbrukt viesnīcas numurā, bet izdzirdēja manu balsi un pārdomāja. Un tas man līdz šim jauca prātu.

-   Kāpēc?

-   Kāpēc viņš mainīja savu plānu? Tikai tāpēc, ka tev bija viesi? Agrāk viņš īpaši nevilcinājās ar slepkavošanu. Nu un tad, ja vajadzētu nogalināt ne tikai tevi, bet arī sievieti, kuras balsi viņš izdzirdēja?

-   Tad kamdēļ viņš atmeta plānam ar roku?

-   Tamdēļ, ka šis Nesubs neplānoja novākt tevi un tavu viešņu. Tev bija jāizdara pašnāvība.

-    Liecies mierā!

-    Padomā pats. Šādi policijai būtu visgrūtāk nākt viņam uz pēdām. Ja tevi noslepkavo Īli pilsētas viesnīcas numurā, sāksies izmeklēšana, un var gadīties, ka viss atklājas. Turpretim, ja Īli viesnīcas numurā izdarīta pašnāvība, izmeklēšana aizvestu pavisam citā virzienā.

Labu brīdi es apsvēru Reičelas versiju un sapratu ideju.

-    Reportierim liek parādītas durvis, necienīgā kārtā vēl liek apmācīt darbinieku, kas stāsies viņa vietā, un jauna darba iespējas ir visai skopas, es skaitīju. Tie bija reāli fakti. Viņam uzmācas depresija un pašnāvnieciskas tieksmes. Lai slēptu pēdas, viņš sagudro stāstiņu par sērijslepkavu, kas darbojas divos štatos. Pēc tam viņš nolaupa un nogalē savu jauniņo aizvietotāju. Tad pārskaita visu naudu labdarībai, nobloķē savas kredītkartes un aizlaižas uz tuksnesi, padarīdams sev galu viesnīcas numurā.

Kamēr to visu uzskaitīju, Reičela māja līdzi ar galvu.

-    Kā trūkst? es vaicāju. Kā viņš cerēja mani nogalināt, lai viss izskatītos pēc pašnāvības?

-   Tu aizrāvies ar dzeršanu, vai ne? Tu ienāci istabā ar divām alus pudelēm rokā. Es atceros.

-   Jā, pirms tam izdzēru vēl divas.

-   Tas palīdzētu radīt atbilstošu noskaņu. Viesnīcas numurā izmētātas tukšas pudeles. Savandīta istaba, prātā juceklis, un tādā garā.

-   Bet alus taču mani nenobeigtu. Ko viņš iesāktu?

-   Uz to, Džek, tu pats pirmīt atbildēji. Tev esot ierocis.

Bums! Viss sakrita vietās. Pietrausies kājās, es aizgāju uz guļamistabu. Pirms divpadsmit gadiem pēc tikšanās ar Dzejnieku biju iegādājies četrdesmit piektā kalibra Kolta sistēmas pistoli Government Series 70. Tolaik nelietis vēl staigāja uz brīvām kājām, un es gribēju nodrošināties gadījumam, ja viņš sadomātu mani apciemot. Ieroci glabāju atvilktnē pie gultas un izņēmu ārā tikai reizi gadā, kad apmeklēju šautuvi.

Reičela man sekoja, vērodama, kā es atveru atvilktni. Tā bija tukša.

Es pagriezos pret Reičelu.

-    Tu izglābi manu dzīvību. Vai saproti? Tagad par to nav šaubu.

-    Priecājos.

-    Kā viņš varēja zināt, ka man pieder ierocis?

-   Vai tas ir reģistrēts?

-Jā, bet… Tagad tu apgalvosi, ka viņš spēj ielauzties arī Alkohola, tabakas, šaujamieroču un sprāgstvielu biroja datubāzē? Vai tikai tu nesāc mazliet pārspīlēt?

-   Nebūt ne. Ja viņš prata uzlauzt cietuma datorsistēmu, kādēļ gan viņš nespētu iekļūt šaujamieroču reģistrā? Tā, iespējams, ir vienīgā datubāze, kur viņš varēja iegūt šādu informāciju. Tolaik, kad tu ieroci iegādājies, tevi intervēja visi pēc kārtas, sākot ar Leriju Kingu un beidzot ar National Encļuirer. Vai tu kādā intervijā ieminējies par to, ka tev ir pistole?

Es papurināju galvu.

Neticami. Jā. Dažās intervijās es to patiešām pieminēju. Toreiz cerēju, ka šāda ziņa varētu atturēt Dzejnieku no domas mani apciemot.

-Re!

-    Bet skaidrības labad jāpiebilst, ka National Enquirer mani ne reizi nav intervējis. Par mani un Dzejnieku tur parādījās raksts bez manas līdzdalības.

-    Piedošanu.

-    Lai nu kā, šis zellis nav tik gudrs, kā mēs domājam. Viņa plānam ir viens liels trūkums.

-    Kāds?

-   Uz Lasvegasu es devos ar lidmašīnu. Bagāža tiek skenēta. Es nevarētu ievest tur pistoli.

Reičela pamāja.

-   Varbūt. Taču, manuprāt, ir vispārzināms, ka skenēšana nav simtprocentīgi droša. Iespējams, Iii izmeklētāji par šo aspektu gan aizdomātos, taču tas diez vai pamudinātu mainīt secinājumus. Visu lietu izmeklēšanā gadās kāds īsti neizskaidrojams apstāklis.

-    Vai mēs varētu atgriezties dzīvojamā istabā?

Mēs abi izgājām no istabas, un es pie durvīm pametu skatienu atpakaļ uz gultu. Nonācis dzīvojamā istabā, es smagi iekritu dīvānā. Pēdējo trīsdesmit sešu stundu laikā noticis bija daudz. Sāku pagurt, lai ari apzinājos, ka tuvākajā laikā atpūta nebūs lemta.

-   Es iedomājos par vēl ko. Par Šifino.

-    Par Lasvegasas advokātu? Kālab?

-   Vispirms es ierados pie viņa un visu izstāstīju. Viņš versiju par manu pašnāvību varētu padarīt apšaubāmāku.

Reičela brītiņu apsvēra to un pamāja ar galvu.

-   Viņam draudētu briesmas. Iespējams, šis zellis plānoja nogalināt tevi, atgriezties Lasvegasā un novākt ari viņu. Tā kā izdevība tevi nonāvēt tika palaista garām, uzbrukt Šifino nebija jēgas. Tomēr es palūgšu, lai Lasvegasas filiāle sazinās ar viņu un apsver iespēju parūpēties par viņa drošību.

Iezvanījās Reičelas tālrunis, un viņa nekavējoties atsaucās.

-    Mājā esmu tikai es un tās īpašnieks, viņa sacīja. Džeks Makevojs, L. A. Times reportieris. Nogalinātā strādāja tajā pašā redakcijā. Brīdi klausījusies, viņa pavēstīja: Mēs nākam ārā. Aizvērusi vāciņu, Reičela teica, ka policija gaida ārā, uz ielas. Policistiem būtu ērtāk, ja mēs izietu tiem pretī.

Mēs piegājām pie parādes durvīm, un Reičela tās atvēra.

-   Turi rokas tā, lai var redzēt, viņa pamācīja.

Aģente izgāja pagalmā, augstu pacēlusi savu FIB žetonu un personas apliecību. Pie mājas bija apstājušās divas patruļmašīnas un izmeklētāju automašīna. Uz piebraucamā ceļa mūs gaidīja četri policisti formastērpos un divi izmeklētāji. Policisti uniformā apspīdināja mūs ar lukturīšiem.

Piegājis tuvāk, es pazinu abus izmeklētājus, kas strādāja Holivudas iecirknī. Viņi turēja ieročus gar sāniem un acīmredzot bija gatavi likt tos lietā, ja vien es dotu ieganstu.

Tā nenotika.

***

L. A. Times redakcijā es nonācu tikai ceturtdien, īsi pirms pusdienlaika. Tur valdīja liela rosība. Milzum daudz reportieru un redaktoru ņudzēja pa ziņu dienesta telpām ka bites stropā. Es zināju, ka tas ir Endželas un visa šā notikuma dēļ. Ne jau katru dienu gadās atnākt uz darbu un uzzināt, ka tava kolēģe zvēriski noslepkavota.

Un otrs kolēģis ir saistīts ar šo noziegumu.

Kad es parādījos kāpņu galā, pilsētas ziņu redaktore Dorotija Faulere, sēdēdama pie plosta, mani pamanīja pirmā. Viņa pielēca kājās un taisnā ceļā devās man klāt.

I )ek, lūdzu, uz manu kabinetu!

Viņa pagriezās un devās uz stikla sienas pusi. Es sekoju, juzdams, ka ikviens skatiens man seko cauri ziņu dienesta telpai. Ne talab, ka apcirpējs man nesen paziņojis par atlaišanu. Mani vēroja talab, ka varbūt tieši manis dēļ nogalināta Endžela Kuka.

Kad iegājām nelielajā Fauleres kabinetā, man palūdza aizvērt durvis. Es izdarīju, kā pavēlēts, un apsēdos uz krēsla pie rakstāmgalda iepretim kabineta saimniecei.

-    Kā gāja policijā? viņa iesāka.

Un nekādu "labdien, kā jūties, cik ļoti žēl Endželas". Vērsim pie ragiem un man tas patika.

-   Redzi, es iesāku, mani iztaujāja astoņas stundas. Vispirms Losandželosas policija, tad FIB, pēc tam pievienojās Santamonikas izmeklētāji. Tad man ļāva stundu atpūsties, un vēlāk bija jāizstāsta viss no jauna Lasvegasas policistiem, kas atlidoja šurp, lai aprunātos ar mani. Kad tas bija galā, mani palaida vaļā, taču mājā es nedrīkstu atgriezties, jo tur joprojām ritot nozieguma vietas apskate. Tāpēc es aizbraucu uz Kyoto Grand, kur reģistrējos uz L. A. Times rēķina, jo derīgu kredītkaršu man vēl aizvien nav. Tad iegāju dušā un kājām soļoju šurp.

Kyoto Grand atradās kvartāla attālumā, un L. A. Times tur mēdza nepieciešamības gadījumā izmitināt reportierus, kas strādāja citās pilsētās, kā arī iespējamos un tikko pieņemtos darbiniekus.

-    Nekas, Faulere atteica. Ko tu pastāstīji policijai?

-    Visumā to pašu, ko vakar mēģināju pavēstīt Prendo. Es sekoju slepkavam, kas nogalinājis Denīzu Bebitu un kādu Lasvegasas iedzīvotāju vārdā Šērona Oglevija. Mēs ar Endželu esam nejauši iekustinājuši slazdu, liekot slepkavam manīt, ka minam viņam uz pēdām. Tad viņš rīkojās, lai novērstu draudošās briesmas. Proti, vispirms nogalēja Endželu un tad devās uz Nevadu, lai izrēķinātos ar mani. Taču man paveicās. Man gan neizdevās vakar pārliecināt Prendo, tomēr es spēju ieinteresēt kādu FIB aģenti, un viņa atsteidzās uz Nevadu mani satikt un iztaujāt. Aģentes klātbūtne atbaidīja slepkavu. Ja viņa nebūtu man noticējusi un ieradusies Nevadā, jūs tagad rakstītu par to, kā es nogalināju Endželu un aizbraucu dziļi tuksnesi padarīt sev galu. Tāds bija Nesuba plāns.

-   Nesuba?

-    Nezināmā subjekta. Tā viņu dēvē FIB.

Faulere apjukumā un neticībā pašūpoja galvu.

-   Satriecošs stāsts. Vai policija ar to bija vienisprātis?

-   Tu gribi zināt, vai policija tam noticēja? Man taču ļāva iet, vai ne?

Priekšnieces seja kaunīgi piesarka.

-    Man gluži vienkārši ir grūti aptvert notikušo. Mūsu redakcijā nekad nekas tamlīdzīgs nav gadījies.

-    Patiesību sakot, man vienam pašam policija diez vai būtu noticējusi. Taču lielāko daļu vakardienas es pavadīju kopā ar pieminēto FIB aģenti. Mums ir aizdomas, ka mēs to vīrieti Nevadā redzējām. Viņa brauca kopā ar mani, kad es pārrados mājās. Viņa atrada Endželas līķi, kad mēs pārmeklējām māju. Viņa apstiprināja visu, ko stāstīju policistiem. Un tas droši vien ir iemesls, kāpēc mēs šobrīd nesarunājamies caur organiskā stikla sienu.

Iestājās nejauks klusums.

-    Drausmīgi, Faulere izdvesa.

-Jā. Endžela bija lieliska meitene. Es pat negribu iztēloties, kā aizritējušas pēdējās viņas dzīves stundas.

-    Kā viņa nogalināta, Džek? Vai tāpat kā meiča bagāžniekā?

-    Diezgan līdzīgi. Man vismaz tā likās, taču policija noteikti gaidīs autopsijas rezultātus.

-    Vai tu zini, kā noris izmeklēšana?

-   Tiek organizēta operatīvā vienība, kurā iekļauti gan Losandželosas, gan Lasvegasas, gan Santamonikas izmeklētāji, un arī FIB piedalās. Es pieņemu, ka izmeklēšana netiks vadīta no Pārķēra centra.

-   Vai mēs varam dabūt apstiprinājumu, lai to var ielikt kādā rakstā?

ļ.i, es to dabūšu. Es droši vien esmu vienīgais reportieris, uz kura zvanu izmeklētāji atsauksies. Cik collas tu man piešķirsi? Ari par to es gribēju ar tevi apspriesties, Džek.

Piepeši man sagriezās kuņģis. Man taču uzticēs galveno rakstu, vai ne? Mes sacelsim lielu jezgu. Galvenais raksts un pirmās lappuses sleja, ar turpinājumu atvērumā. Beidzot mums piešķirts pamatīgs laukums.

Atvērums tas nozīmēja divas iekšējās lappuses. Materiālam bija atvēlēts liels laukums; diemžēl, lai to panāktu, bija jāiet bojā laikraksta reportierei.

Dorotija turpināja izklāstīt plānu.

-     Džerijs Spensers jau atrodas Lasvegasā, savukārt Džillai Maiersonei dots uzdevums panākt tikšanos ar Braienu Ogleviju, un viņa ir ceļā uz Iii cietumu. Losandželosā Gogo Gonsmarta rakstīs papildinformāciju par Endželu, un Torija Spārksa Losandželosas dienviddaļā gatavo materiālu par puisi, kas apsūdzēts Bebitas slepkavībā. Mums ir bildes rakstam par Endželu, bet mēs turpinām darbu.

-   Vai Alonso Vinslovs šodien tiek ārā no nepilngadīgo cietuma?

-   Pagaidām vēl nezinām. Cerams, ka tas prasīs vēl vienu dienu, un tad mums būs lielā ziņa arī rit.

Ja ari Vinslovu vēl neizlaidīs, laikraksts bija ķēries pie materiāla ļoti nopietni. Pilsētas ziņu reportieru komandējumi pa visu rietumdaļu un vairāku vietējo reportieru piesaistīšana viena materiāla tapšanā to es L. A. Times nebiju piedzīvojis kopš pagājušā gada, kad ugunsgrēki postīja visu štatu. Būt tajā iesaistītam bija satraucoši taču iepriecinājums momentāni izplēnēja, tiklīdz atcerējos šā satraukuma iemeslu.

-    Labs ir, es sacīju. Es varu dot savu ieguldījumu gandrīz visos šajos rakstos. Un tieši es salikšu visu kopā un uzrakstīšu galveno materiālu.

Dorotija pamāja, pavilcinājās un tad satrieca manas cerības.

-   Galvenais raksts tiek Lerijam Bernardam, Džek.

Reaģēju es skaļi un bez kavēšanās.

-    Ko tu muldi? Tas ir mans materiāls, Dorotij! Pareizāk sakot, mans un Endželas materiāls.

Pāri manam plecam Dorotija palūkojās uz ziņu dienesta telpu. Es sapratu, ka mans dusmu izvirdums sadzirdēts otrpus stikla. Man bija vienalga.

-   Džek, nomierinies un pievaldi mēli. Es neļaušu tev runāt ar mani tā, kā vakar tu runāji ar Prendo.

Es pūlējos atgūt rāmu elpu un runāt mierigi.

-   Labi, es atvainojos par saviem izteicieniem. Gan tev, gan Prendo. Bet tu nedrīksti man atņemt šo materiālu. Tas ir mans. Es to iesāku, un es to rakstīšu.

-   Džek, tu labi saproti, kāpēc tas nav iespējams. Tu esi iesaistīts šai notikumā. Satiecies ar Leriju, kurš tevi intervēs un pēc tam visu uzrakstīs. Telefonistes pieņēmušas vairāk nekā trīsdesmit ziņu no reportieriem, kas izteikuši vēlēšanos tevi intervēt, to vidu ir pārstāvji no Nezv York Times, Ketija Kurika, pat Kreigs Fērgusons no "Visvēlākā šova".

-    Fērgusons nav reportieris.

-   Vienalga. Svarīgākais ir tas, ka tu esi notikumā iesaistīta persona. Tas ir fakts. Mums visādā ziņā būs vajadzīga tava palīdzība un tavas zināšanas par visu, bet mēs nevaram pieļaut, ka skaļa, skandaloza materiāla galvenais varonis pats ir tā autors. Tu šodien divpadsmit stundas biji aizturēts policijā. Viss, ko tu stāstīji policistiem, ir izmeklēšanas pamatā. Kā tu vari par to rakstīt? Intervēsi pats sevi? Rakstīsi pirmajā personā? Redaktore apklusa, ļaudama man atbildēt, bet izgaidījās velti. Tieši tā, viņa turpināja. No tā nekas nesanāks. Tu nevari to darīt, un pats visu lieliski saproti.

Sagumis es paslēpu seju plaukstās. Zināju, ka viņai taisnība. Apzinājos to vēl pirms ienākšanas ziņu dienesta telpā.

-   Tam bija jābūt manam pēdējam lielajam rakstam. Izpestījis to puiku no cietuma, es aizietu, slavas apmirdzēts. Pieliktu treknu trīsdesmitnieku savai karjerai.

Tev liks šis gods. Tu taču būsi raksta varonis. Ketija Kurika, "Visvēlakais šovs"… Es teiktu, ka tā ir aiziešana slavas mirdzuma.

F.s gribēju to uzrakstīt, nevis stāstīt par to citiem.

Klau, paveiksim to, kas šodien jāpaveic, un pēc tam, kad putekļi nosēdīsies, apspriedīsim to rakstu pirmajā personā. Apsolu, ka reiz tu varēsi pats rakstīt par šiem notikumiem.

Es atgāžos krēslā un paskatījos uz redaktori. Pirmo reizi ievēroju viņai aiz muguras pie sienas ar līmlenti piestiprināto kartīti. Tas bija kadrs no filmas "Oza zemes burvis", kurā galvenā varone Dorotija redzama lecam pa dzelteniem ķieģeļiem izklāto ceļu kopā ar Dzelzs Malkascirtēju, Lauvu un Putnubiedēkli. Zem filmas tēliem kāds ar flomāsteru bija pierakstījis:

TU VAIRS NEESI KANZASĀ, DOROTIJ

Biju piemirsis, ka Dorotija Faulere ieradās pie mums no The Wichita Eagle, ko izdod Kanzasas štatā.

-    Esmu ar mieru, ja vien tu apsoli man to rakstu.

-    Apsolu, Džek.

-    Labi. Izstāstīšu Lerijam visu, ko zinu.

Tomēr es jutos sakauts.

-   Bet pirms tam man jānoskaidro vēl beidzamais jautājums, Dorotija ieteicās. Vai tev nav iebildumu, ja tavus vārdus ierakstīs cits reportieris? Varbūt tu gribētu iepriekš pakonsultēties ar advokātu vai vēl kādu?

-    Ko tu ar to gribi sacīt?

-   Džek, gribu pārliecināties, ka tev nekas nedraud. Izmeklēšana vēl turpinās. Es negribētu, ka policija kādu tavu izteikumu preses slejās vēlāk izmanto, lai nodarītu tev pāri.

Es piecēlos, taču saglabāju savaldīšanos.

-   Citiem vārdiem sakot, tu man neesi ne drusciņas noticējusi. Tu tici tam, ko viņš gribējis tev iedvest, proti, ka es, sapsihojies par atlaišanu no darba, esmu nogalinājis Endželu.

-   Nē, Džek, es tev ticu. Tikai gribu, lai tu esi pasargāts. Kas ir tas cilvēks, par kuru tu runā?

-    Un kā tu domā? Es norādīju uz ziņu dienesta telpu aiz stikla. Viņš! Nesubs! Slepkava, kas nogalējis gan Endželu, gan pārējās sievietes.

-   Labi, labi, es saprotu. Piedod, ka ierunājos par juridisko pusi. Sadabūšu rokā Leriju, lai jūs varētu izrunāties divi vien konferenču zālē. Labi?

Pietrūkusies no krēsla, viņa pasteidzās man garām, lai sameklētu Leriju Bērnārdu. Arī es izgāju no kabineta un pārlūkoju ziņu dienesta telpu. Skatiens drīz apstājās pie Endželas tukšā nodalījuma. Piegājis tuvāk, redzēju, ka uz galda ieslīpi novietots celofānā ietīts ziedu pušķis. Ieraugot caurspīdīgo iesaiņojumu, man uzreiz radās asociācijas ar maisiņu, kas uzmaukts galvā manai kolēģei. Acu priekšā atkal pavīdēja Endželas seja, kas izgaist pagultes tumsā.

-   Džek?

Es gandrīz salēcos un apcirties ieraudzīju sava priekšā Emiliju Gomesu-Gonsmartu, vienu no labākajām pilsētas ziņu reportierēm. Allaž rosīga, allaž laba materiāla meklējumos.

-   Čau, Gogo!

-    Piedod, ka patraucēju. Es pašlaik gatavoju rakstu par Endželu un gribēju lūgt tavu palīdzību. Varbūt kādu komentāru?

Viņa turēja rokās pildspalvu un reportiera piezīmju grāmatiņu. Nolēmu sākt ar teikumu, ko varētu nocitēt rakstā.

-   Jā, bet es viņu īpaši labi nepazinu, es sacīju. Mēs tikai pavisam nesen iepazināmies, taču man ātri kļuva skaidrs, ka viņa varēja kļūt par lielisku reportieri. Endželai piemita visiem labiem reportieriem nepieciešamā zinātkāre, dziņa un mērķtiecība. Viņas mums ļoti pietrūks. Kas zina, kādi raksti būtu tapuši un cik cilvēkiem viņa būtu varējusi palīdzēt? Es ļāvu, lai Gogo pabeidz rakstīt. Kā bija?

-    Labi, Džek. Paldies. Vai vari ieteikt policistu, ar kuru man derētu pārmīt kādu vārdu?

Es papurināju galvu.

-    Novaru gan. Endžela tikai nupat bija ķērusies pie šā darba, un diez vai kāds tur viņu lāgā atminas. Dzirdēju, ka viņai bijusi timekļa dienasgrāmata. Vai esi to apskatījusi?

-   Jā, un tajā bija daži svarīgi kontakti. Jau aprunājos ar profesoru Fouliju no Floridas universitātes un dažiem citiem. Visumā man vairs neko nevajag. Es tikai spriedu, vai varētu atrast kādu vietējo ārpus mūsu laikraksta, kas varētu pastāstīt par viņas dzīvi pēdējā laikā.

-    Pirmdien nopublicēja Endželas rakstu par neatrisināto noziegumu nodaļu, kam izdevās attaisnot cilvēku, kurš pirms divdesmit gadiem notiesāts par slepkavību. Varbūt kāds no tās policijas nodaļas var izteikties? Piezvani Rikām Džeksonam vai Timām Mārsijam. Endžela runāja ar abiem. Pie reizes sazinies ar Ričardu Bengstonu. Jā, arī ar viņu.

Gogo pierakstīja visus vārdus.

-    Paldies, es ievākšu ziņas.

-   Lai tev veicas! Ja mani ievajagas, būšu tepat.

Viņa atstāja mani stāvam, es pagriezos pret Endželas galdu un atkal nopētīju ziedus. Endželas Kūkas slavināšanas kampaņa ritēja pilnā sparā, un es tajā piedalījos ar tikko paustajiem izteikumiem.

Varat mani saukt par ciniķi, bet es neviļus ieprātojos, vai neļķu un margrietiņu pušķis tiešām ir kāda cilvēka neliekuļota skumju izpausme vai ari šī kompozīcija tiks fotografēta rītdienas numuram.

***

Pēc stundas es kopā ar Leriju Bērnārdu sēdēju konferenču zālē, kas parasti tiek atvēlēta redaktoru sanāksmēm. Mēs bijām noklājuši galdu ar maniem dokumentiem un soli pa solim pārskatījām visas manas darbības šo notikumu laikā. Bērnārds bija pats profesionāļa etalons. Viņš rūpīgi uzklausīja manus lēmumus, uzdeva trāpīgus, saturīgus jautājumus un šķita sajūsmināts par iespēju veidot rakstu, kas aplidos visu valsti, varbūt pat visu pasauli.

Bērnārdam bija svarīgi saņemt oficiālu apstiprinājumu maniem vārdiem no policijas vai FIB. Tālab sev priekšā draugs novietoja piezīmju grāmatiņu, pierakstīdams jautājumus, ko pirms raksta sagatavošanas uzdos varas iestādēm. Nepieciešamība sazināties ar operatīvo vienību pirms rakstīšanas diktēja Bērnārda lietišķo attieksmi pret mani. Praktiski nekādas liekas tērzēšanas un man tas patika. Tukšām pļāpām man nebija spēka.

Jau otro reizi piecpadsmit minūšu laikā iezvanījās mans tālrunis. Pirmajā reizē neizņēmu aparātu no kabatas un ļāvu zvanītājam atstāt ziņu. Mēs ar Leriju tobrīd bijām iegrimuši svarīgā diskusijā, un es negribēju, lai tā tiek pārtraukta. Taču zvanītājs neatstāja ziņu es nedzirdēju balss pasta signālu pēc tam, kad zvana skaņas rimās.

Tagad tālrunis iečirkstējās vēlreiz, un šoreiz es to izņēmu, lai noskaidrotu zvanītāja vārdu. Ekrāniņā bija redzams tikai numurs, taču es to uzreiz pazinu, jo pēdējo dienu laika uz to zvanīju vairākas reizes. Tas bija Endželas Kūkas numurs.

-    Lerij, es tūliņ atgriezīšos.

Pieceldamies un iziedams no konferenču zāles, es nospiedu tālruņa podziņu un devos uz savu nodalījumu.

-    Hallo?

-   Vai Džeks?

-   Jā. Kas zvana?

-   Tavs draugs, Džek. No Īli.

Zvanītāju pazinu uzreiz pēc tuksneša reģiona izloksnes ar stieptajiem vārdiem. Vaigubārda. Es apsēdos pie sava galda un paliecos uz priekšu, lai neļautu svešām ausīm noklausīties sarunu.

-    Ko gribi? es noprasīju.

-    Apjautāties, kā sokas.

Redz, man klājas labi; tev par spīti. Kāpēc tu toreiz "Nevadas" viesnīcas gaiteni neapstājies? Kāpēc nepaveici iecerēto un gāji talak?

Šķiet, dzirdēju klausule klusu smiešanos.

Tev bija viesi, Džek, un es to negaidīju. Kas tā bija? Tava draudzene?

-   Uz to pusi. Un viņa tev sabojāja plānu, vai ne? Tu gribēji panākt, lai viss izskatās pēc pašnāvības.

Atkal kluss smiekliņš.

-   Redzu, ka esi gaužām gudrs, Vaigubārda atteica. Vai, iespējams, tu tikai atkārto to, ko tev iemācījuši sacīt?

-Kas?

-   Netēlo nelgu, Džek. Es zinu, kas notiek. Noslēpums ir nācis gaismā. Redzu, ka rītdienas numuram tiek gatavoti vairāki raksti. Taču skatos, ka tavs vārds, Džek, autoru vidū nav atrodams. Kāpēc?

Tas liecināja, ka viņš joprojām ložņā pa L. A. Times datorsistēmu. Es ieprātojos, vai šis fakts palīdzētu operatīvajai vienībai viņu notvert.

-    Tu klausies, Džek?

-   Jā, es klausos.

-    Un arī man vēl nav izdomāts vārds.

-    Kāds vārds?

-   Vai tad jūs man nepiešķirsiet kādu iesauku? Mums visiem ir kāds apzīmējums. Jorkšīras Uzšķērdējs, Kalnienes Žņaudzējs. Dzejnieks. Šo gan tu atminies, vai ne?

-  Gan mēs tevi kaut kā nodēvēsim. Piemēram, par Dzelzs Jaunavu. Kā tev tas patiktu?

Šoreiz smiekli vairs neatskanēja.

-    Vai tu mani dzirdi, Dzelzs Jaunava?

-   Tev derētu uzmanīties, Džek. Zini, es varu mēģināt vēlreiz.

Tagad smējos es.

-   Es taču neslapstos! Tepat vien esmu. Mēģini vēlreiz, ja vien tev ir iekšā. Tā kā Vaigubārda klusēja, es nolēmu mazliet pārspīlēt. Lai nogalinātu neaizsargātas sievietes, vajag kārtīgas iekšas, vai ne?

lrdzieni atskanēja no jauna.

-   Tev var redzēt cauri, Džek. Vai tu darbojies saskaņā ar scenāriju?

-    Man nav vajadzīgs scenārijs.

-   Toties man ir skaidrs, ko tu dari. Bramanīgi, bravūrīgi pūlies izsaukt uguni uz sevi. Cerībā, ka es atgriezīšos Losandželosā un brukšu tev virsū. Tikmēr FIB un Losandželosas policija vēro, gatava pēdējā bridi iejaukties un notvert briesmoni. Vai tiesa, Džek?

-   Ja gribi, domā tā.

-    Bet, redzi, nekas nesanāks. Es esmu pacietīgs, Džek. Paies laiks, varbūt pat vairāki gadi, un tikai tad mēs tiksimies aci pret aci. Es apsolu. Bez maskēšanās. Tad arī atdošu tavu ieroci.

Vaigubārda atkal iesmējās, un man radās iespaids, ka viņš cenšas runāt klusi, lai nepievērstu sev uzmanību vietā, no kuras zvana. Es nezināju, kas tas ir kabinets vai publiska vieta -, taču viņš pievaldījās. Par to es biju pārliecināts.

-   Runājot par šaujamo… kā tu grasījies to izskaidrot? Padomā pats! Es ierados Lasvegasā ar lidmašīnu, bet nez kāpēc man neatņēma ieroci, ar ko nošauties. Vai tikai tas nav neliels trukums tavā plānā?

Šoreiz viņš iesmējās neslēpdamies.

-   Redzams, Džek, ka tavā rīcībā nav visi fakti. Kad būs, tad tu apjautisi, cik nevainojams bija mans plāns. Mans vienīgais misēklis bija meiča tavā numurā; to es nebiju paredzējis.

Es arī ne taču skaļi es to neatzinu.

-   Tad jau tas nebija pilnīgi nevainojams, vai ne?

-   Gan es novērsīšu nepilnības.

-   Paklau, man te ir nevaļīga diena. Kāpēc tu man zvani?

-   Es jau teicu, ka gribēju apvaicāties, kā jūties. Iepazīties. Tagad mēs būsim saistīti uz mūžiem, vai ne?

-   Ja reiz esi piezvanījis, es vēlētos uzdot dažus jautājumus rakstam, kuru pašlaik gatavojam.

-    Diez vai, Džek. Tas lai paliek starp mums. Lasītājiem nav jāzina.

Jā, tev taisnība. Vaļsirdīgi runājot, es tikpat neatvēlētu tev vielu rakstā. Tu iedomājies, ka es ļaušu tev izskaidrot savu derdzīgo, perverso pasaulīti manā laikrakstā?

Iestājās biedinošs klusums.

-    Tu… viņš beidzot ierunājās dusmu aizžņaugtā balsī. Tev vajadzētu mani cienīt.

Atkal smējos es.

-   Cienīt? Tevi? Ej ellē! Tu paņēmi jaunu meiteni, kurai nebija nekā…

Viņš mani pārtrauca ar ko līdzīgu slāpētam kāsam.

-   Vai dzirdēji, Džek? Vai zini, kas tas bija?

Es neatbildēju. Viņš vēlreiz izdvesa tādu pašu skaņu. Slāpētu, īsu, vienzilbīgu. Un tad trešo reizi.

-    Labi, padodos, es atteicu.

-   Tā viņa sauca tavu vārdu cauri plastikātam, kad vairs nebija gaisa.

Viņš iesmējās. Es nebildu ne vārda.

-   Vai zini, Džek, ko es viņām iesaku? Es iesaku elpot dziļi, jo tad viss būs galā krietni ātrāk.

Vaigubārda ilgi un skaļi smējās, pieraudzīdams, lai man tas paliek atmiņā un tad piepeši beidza sarunu. Es paliku sēžam labu laiku, piespiedis tālruni pie auss.

-Ei!

Es pacēlu acis. Pāri mana nodalījuma šķērssienai lūkojās Lerijs Bērnārds. Viņš domāja, ka es vēl runāju.

-   Cik vēl ilgi? viņš čukstus apvaicājās.

Atrāvis tālruni no auss, es aizklāju klausuli ar plaukstu.

-   Vēl dažas minūtes. Tad uzreiz iešu atpakaļ.

-    Labi. Aizskriešu uz tualeti.

Lerijs devās prom, un es nekavējoties piezvanīju Reičelai. Viņa atsaucās pēc četriem pīkstieniem.

-    Džek, es nevaru runāt, viņa teica sveiciena vietā.

-   Tu būtu uzvarējusi derībās.

-    Kādās derībās?

-   Viņš man nupat zvanīja. Nesubs. Viņam ir Endželas mobilais tālrunis.

-    Ko viņš sacīja?

-   Neko daudz. Manuprāt, viņš raudzīja izdibināt visu par tevi.

-   Nevar būt! Kā viņš zina par mani?

-   Nezina. Bet mēģina noskaidrot, kas bija tā sieviete Īli viesnīcas numurā. Atbraukdama tu izjauci viņa plānu, un puisi māc ziņkāre.

-   Džek, neaizmirsti, ka viņa teikto tu nedrīksti citēt laikrakstā. Tas tikai ielies eļļu ugunī. Ja virsraksti viņu uzkurinās, tad cikls tiks paātrināts. Viņš var kādu noslepkavot virsrakstu dēļ.

-   Nebaidies. Neviens šeit nezina, ka viņš man piezvanījis, un man arī nav uzticēts rakstīt avīzei, tālab viņa vārda tajā nebūs. Pietaupīšu to vēlākam laikam, kad drīkstēšu uzrakstīt. Grāmatā.

Tā bija pirmā reize, kad skaļi biju pieļāvis iespēju gan citiem, gan sev sarakstīt par šiem notikumiem grāmatu. Bet tobrīd tā šķita pavisam ticama iespēja.

-    Vai tu sarunu ierakstīji? Reičela taujāja.

-    Nē, jo nebiju to gaidījis.

-   Mums vajadzēs tavu tālruni, tad varēsim ehotestēt zvanu un noskaidrot konkrēto torni. Tas mums norādītu, kurā apvidū sākt meklēšanu. Viņš tur bija brīdi, kad zvanīja.

-    Izklausījās, ka viņš atrodas vietā, kur jārunā klusi, lai nepiesaistītu uzmanību. Piemēram, birojā vai tamlīdzīgi. Turklāt viņš pieļāva vienu kļūdu.

-    Kādu?

-   Es mēģināju izmest ēsmu, saniknot viņu, un…

-   Džek, tu esi nenormāls? Ko tu dari?

-    Negribēju, lai viņš mani sāk iebaidīt, tāpēc devos uzbrukumā. Toties Nesubs bija pārliecināts, ka es runāju pēc jūsu dota scenārija un ar nodomu vilinu viņu uzķerties uz ēsmas un uzbrukt. Tajā bridi puisim samisējās. Viņš apgalvoja, ka es vilinu viņu atgriezties Losandželosā. Tieši tā ari teica. Atgriezties.

lieliski, Džek. Tiesa, var gadīties, ka Nesubs tevi vazā aiz deguna. Viņš ar nolūku runā tā, jo patiesībā jau ir Losandželosā. Tieši tālab man žēl, ka saruna nav ierakstīta. Tad mēs varētu to izanalizēt.

Šāds pavērsiens man nebija ienācis prātā.

-    Piedod, ieraksta nav. Un man jāpiemin vēl kas.

-Kas?

Reičela izsacījās ļoti strupi un lietišķi. Es ieprātojos, vai mūsu sarunu noklausās.

-   Viņš joprojām dzīvojas pa mūsu datorsistēmu. Vai arī atstājis tajā kādu spiegu programmu.

-   L. A. Times sistēmā? Kāpēc tu tā domā?

-   Viņš bija informēts par rītdienas numuram pieteiktajiem rakstiem un zināja, ka es negatavoju nevienu no tiem.

-   Pieņemu, ka to mēs varētu izsekot, Reičela iepriecināta secināja.

-   Lai jums veicas pierunāt L. A. Times uz sadarbību! Turklāt, ja šis zellis tiešām ir tik gudrs, kā jūs sakāt, tad viņš zina, ka sistēmā ievietotā programma nav atrodama. Vai arī viņš var jebkurā brīdī to aizvērt un savākt.

-  Tik un tā ir vērts mēģināt. Es palūgšu mūsu preses dienestu sazināties ar L. A. Times. Ir vērts mēģināt.

Es pamāju.

-    Nevar zināt. Varbūt tas iezvanīs jaunu ēru plašsaziņas līdzekļu un likumsargu iestāžu sadarbībā. Aptuveni kā mūsu attiecībās, tikai lielākā mērogā.

Pasmaidījis es cerēju, ka viņa arī smaida.

-  Tu nu gan esi optimists, Džek. Runājot par sadarbību, vai es drīkstu aizsūtīt kādu pie tevis pēc tālruņa?

-   Jā, bet vai tu nevari atsūtīt pati sevi?

-    Nevaru. Man pašlaik nav vaļas. Es jau teicu.

Nezināju, kā to saprast.

-   Vai tev draud nepatikšanas, Reičela?

-   Vēl nezinu, bet man tagad jābeidz.

-   Vai tu esi iesaistīta operatīvajā vienībā? Vai tev ļauts izmeklēt šo lietu?

-    Pagaidām ļauts.

-   Tad jau labi. -Jā.

Mes sarunajam, ka aģentu, kuru viņa sutīs pec talruņa, es gaidīšu pēc pusstundas uz ielas pie globusa vestibila durvīm.

Pienāca laiks mums abiem atgriezties pie darba.

-   Turies, Reičela! es uzsaucu.

Viņa brīdi klusēja un tad sacīja:

-   Vēlu tev to pašu, Džek.

Mēs beidzām sarunu. Tanī brīdī nez kāpēc par spīti visiem pēdējo trīsdesmit sešu stundu notikumiem, Endželas nelaimīgajam galam un sērijslepkavas izteiktajiem draudiem manī iezagās vārs laimes un cerību stariņš.

Tomēr vienlaikus modās apjausma, ka tas nebūs ilgs.

Septītā nodaļa FERMA

Kārvers uzmanīgi vēroja ekrānus. Abi vīrieši pie sekretariāta letes uzrādīja Dženīvai žetonus. Pagaidām nebija skaidrs, no kuras likumsargu organizācijas viņi ir. Kad viņš pievilka attēlu tuvāk, žetoni jau bija ielikti kabatā.

Viņš vēroja, kā Dženīva paceļ klausuli un nospiež Iris taustiņus. Nav šaubu, ka viņa zvana uz Makginisa biroju. Pateikusi dažus vārdus, viņa nolika klausuli un norādīja viesiem uzgaidīt, pasēžot uz tuvējā dīvāna.

Kamēr Kārvers pūlējās savaldīt augošo satraukumu, smadzenēs raisījās dziņa bēgt vai cīnīties, un viņš pārcilāja prata savus pēdējos gājienus, mēģinādams saskatīt kadu pieļautu kļūdu. "Viss ir droši," Kārvers sev iegalvoja. "Es esmu drošība. Plāns ir labs." Bažas radīja tikai Fredijs Stouns vienīgais, ko varētu dēvēt par vājo ķēdes posmu. Nāksies rīkoties, izskaužot šo iespējamo problēmu.

Ekrānā bija redzams, ka sekretariāta vestibila ienāk Makginisa pirmā vietniece Jolanda Čavesa un sarokojas ar viesiem. Abi atkal nozibināja žetonus, un viens izņēma no moteļa iekškabatas salocītu dokumentu, ko uzrādīja Čavesai. Bridi aplūkojusi papīru, viņa atdeva to atpakaļ un ar žestu aicināja abus vīriešus sev līdzi. Visi trīs devās dziļāk ēkā. Pārslēgdams kameru attēlus, Kārvers sekoja tiem līdz pat administrācijas spārnam.

Piecēlies no krēsla, viņš aizvēra savas darbistabas durvis, tad atgriezās pie galda, paņēma klausuli un sastādīja sekretariāta numuru.

-   Dženīva, te misters Kārvers. Es vēroju kameras un ieinteresējos par tiem diviem vīriem, kas tikko ienāca. Redzēju, ka viņi uzrāda žetonus. Kas tie ir?

-FIB aģenti.

šie vārdi gluži vai sasaldēja sirdi, taču Kārvers savaldījās un saglabāja mieru. Dženīva pēc brīža turpināja:

Viņiem esot pārmeklēšanas orderis. Es gan pati neredzēju, taču viņi to parādīja Jolandai.

-    Ko grasās meklēt?

-   To es nezināšu teikt, mister Kārver.

-    Kuru darbinieku aģenti vēlējās satikt?

-   Nevienu. Viņi lūdza aizvest pie vadības. Es piezvanīju misteram Makginisam, un šurp iznāca Jolanda.

-    Labi, paldies, Dženīva.

Nolicis klausuli, Kārvers atkal pievērsās ekrāniem. Viņš ievadīja komandas, kas atvēra četru citu kameru filmēto vienlaikus vairākus attēlus, kuros redzami četru uzņēmuma vadītāju kabineti. Šis kameras tika uzstādītas griestos iebūvētajos dūmu detektoros, un kabinetu īpašniekiem par tām nekas nebija zināms. Kameras nodrošināja arī skaņu.

Kārvers redzēja FIB aģentus ieejam Deklana Makginisa kabinetā. Noklikšķinot peli uz ikonas, attēls izpletās pa visu ekrānu. To pārraidīja ieslīpi griestos uzstādīta kamera ar izliektu lēcu objektīvu. Aģenti apsēdās ar muguru pret kameru, un Jolanda ieņēma vietu kreisajā pusē. Kad Makginiss paspieda aģentiem roku un apsēdās pie sava galda, Kārvers varēja ērti saskatīt uzņēmuma vadītāja seju. Viens no aģentiem bija tumšādains, otrs baltais. Viņi nosauca savus vārdus Bentems un Ričmonds.

-    Man sacīja, ka jums esot kratīšanas orderis, Makginiss uzsāka.

-   Jā, ser, Bentems atteica.

Viņš atkal izņēma no žaketes kabatas dokumentu un pasniedza pāri galdam.

-   Jūsu datoros glabājas interneta vietne "Bagāžnieku slepkavības, punkts, kom", un mums par to nepieciešama visa iespējamā informācija.

Makginiss neatbildēja. Viņš lasīja dokumentu. Kārvers izlaida pirkstus cauri matiem. Gribējās zināt, kas tajā rakstīts un cik tuvu viņam piekļūts. Viņš mēģināja nomierināties, atgādinot sev, ka šādam pavērsienam ir gatavs. Viņš pat bija to gaidījis. Par FIB Kārvers zināja vairāk, nekā FIB zināja par viņu. Varētu sākt jau tagad.

Viņš pārtrauca novērošanu un tad aizvēra attēlu. No rakstāmgalda atvilktnes viņš izņēma kaudzīti ar ikmēneša serveru ziņojumiem, kurus darbinieki tonedēļ bija sagatavojuši. Parasti Kārvers tos glabāja līdz Makginisa pieprasījumam un tad aizsūtīja virszemē ar kādu inženieri, kas devās uzsmēķēt. Šoreiz viņš izlēma tos nogādāt pats. Viņš sakārtoja papīrus glītā kaudzītē, izgāja no kabineta un aizslēdza durvis.

Kontroles telpā viņš dežurējošajiem inženieriem Mizu un Kērtam pateica, kurp dodas, un šķērsoja signalizācijas starptelpu.

Par laimi, Fredija Stouna dežūra bija tikai vakarā, jo viņš Western Data vairs nedrīkst atgriezties. Kārvers inaja, ka strādā FIB. Birojs ievadīs datubāzē visu darbinieku vārdus noskaidros, ka Fredijs Stouns nav šā cilvēka īstais vārds, un brauks viņam pakaļ.

To Kārvers nedrīkstēja pieļaut. Attiecībā uz Frcdiju viņam bija citi plāni.

Uzbraucis ar liftu virszemē, Kārvers administrācijas spārnā iegāja ar nodurtu galvu, it kā lasīdams virsējo kaudzītes lapu. Vajadzīgajā telpā viņš nevērīgi pacēla galvu un izlikās pamanījis pa kabineta atvērtajām durvīm, ka Makginisam ir apmeklētāji. Viņš apsviedās otrādi un devās pie sekretāres galda.

-   Atdod tos Deklanam, kad viņš būs brīvs, Kārvers norādīja. Bet nav nekādas steigas.

Viņš pagriezās, lai dotos prom, un cerēja, ka straujā kustība piesaistīs Makginisa uzmanību. Taču viņš nonāca līdz pat durvim, un neviens nebija viņu paaicinājis. Viņš uzlika plaukstu uz durvju roktura.

Veslij? Makginiss sauca no sava kabineta.

Pagriezies Kārvers paskatījās. Makginiss pie galda māja ar roku, aicinādams viņu kabinetā. Kārvers paklausīja. Viņš pamāja .11 galvu abiem vīriešiem un izlikās neievērojam Čavesu, kuru uzskatīja par nevajadzīgu darbinieci, kas pieņemta tikai tādēļ, ka pieder minoritātei. Neviena brīva krēsla nebija, bet tas nekas būdams telpā vienīgais, kas stāvēja kājās, Kārvers izmantoja pārākuma priekšrocības.

-   Veslij Kārver, iepazīstieties! Aģenti Bentems un Ričmonds no FIB Fīniksas filiāles. Es tieši grasījos jūs pasaukt.

Kārvers sarokojās ar abiem un pieklājīgi nosauca savu vārdu.

-    Veslijs pie mums pilda vairākus pienākumus, Makginiss klāstīja. Viņš ir mūsu galvenais tehnoloģiju speciālists, projektējis lielāko daļu šā uzņēmuma tehnisko risinājumu. Vienlaikus viņš ir mūsu galvenais draudu atvairīšanas inženieris. Kā es mēdzu dēvēt…

-   Vai mums ir kādas nepatikšanas? Kārvers viņu pārtrauca.

-   Iespējams, ka ir, Makginiss atteica. Aģenti stāsta, ka mēs uzturot interneta vietni, kura viņus ieinteresējusi, un viņiem ir orderis, kas ļauj apskatīt visu dokumentāciju un ierakstus par vietnes struktūru un darbību.

-   Terorisms?

-   Nedrīkstot stāstīt.

-   Vai pasaukt Deniju?

-    Nē, pagaidām viņi nevēlas runāt ar vietņu dizaina un tīmekļa mitināšanas daļu.

Kārvers sabāza rokas baltā uzsvārča kabatās, zinādams, ka šādi izskatās pēc dziļi domās iegrimuša cilvēka. Tad viņš uzrunāja aģentus:

-    Denijs O'Konors ir mūsu dizaina un mitināšanas daļas vadītājs. Viņu vajadzētu ataicināt šurp. Jūs taču nedomājat, ka viņš ir kaut kāds terorists, ko? Kārvers pasmaidīja par šādu nejēdzīgu pieņēmumu.

Atbildēja aģents Bentems, augumā lielākais no abiem FIB darbiniekiem.

-    Nē, tā mēs nebūt nedomājam. Patiesībā mēs pagaidām tikai ievācam informāciju, tātad jo mazāk cilvēku iesaistīsim, jo labāk, īpaši tas attiecas uz jūsu uzņēmuma piedāvāto tīmekļa mitināšanu.

Pamājis Kārvers pazibināja skatienu uz Čavesas pusi, taču aģenti to nemanīja. Viņa palika sēžam.

-    Kā šī vietne saucas? viņš taujāja.

-    "Bagāžnieku slepkavības, punkts, kom", atbildēja Makginiss. Es nupat pārbaudīju un noskaidroju, ka tā ietilpst vienā lielākā pasūtījumā. Kāds Sietlas klients.

Kārvers palocīja galvu un izturējās mierīgi. Plāns jau bija gatavs. Viņš jutās pārāks par šiem aģentiem, jo viņam allaž pie rokas bija kāds plāns.

Viņš pievērsās datora monitoram, kas atradās uz Makginisa galda.

-   Vai mēs varam to atvērt? Ja vien tas nesarežģī…

-     Būtu labāk, ja pagaidām to nedarītu, iejaucās Bentems. Mēs baidāmies, ka objekts kļūs tramīgs. Vietne ir izstrādes stadijā. Tur nav nekā, ko redzēt. Taču mēs uzskatām, ka tā ir slazds.

-    Un mēs tādu slazdu negribam, vai ne? Kārvers piebalsoja.

-   Tieši tā.

-    Vai drīkstu apskatīt orderi?

-    Protams.

Kamēr Kārvers ieradās no sava bunkura, dokuments jau bija atdots Bentemam. Aģents pasniedza to Kārveram, kurš atlocīja lapu un pārlaida skatienu tekstam, cerēdams, ka sejas izteiksme nenodod viņa domas. īpaši viņš pieraudzīja, lai klusiņām nedungotu.

Kratīšanas ordera lielākā vērtība slēpās nevis ietvertaja informācijā, bet gan tajā, kura nebija iekļauta. Birojs neapšaubāmi bija dabūjis savā pusē ļoti atsaucīgu federālo tiesnesi. Orderis gaužam vispārīgās frāzēs vēstīja par nezināma subjekta meklēšanu šis subjekts ar interneta palīdzību vairākos štatos sarīkojis noziedzīgu sazvērestību ar datu zādzību un krāpšanu. Orderi ne reizes nebija pieminēts vārds "slepkavība". Un aģentiem tika ļauts pilnībā piekļūt šai interneta vietnei un visiem dokumentiem, kas skar tās izcelsmi, darbību un finansējumu.

Kārvers apzinājās, ka, saņemot prasīto informāciju, FIB gaida nepatīkams pārsteigums. Lasot orderi, viņš māja ar galvu.

-    To visu mēs varam jums sagādāt, viņš atzina. Kas ir šis Sietlas klients?

-   St'e Jane Run, atsaucās Čavesa.

Izlikdamies, ka tikai tagad vietnieci ieraudzījis, Kārvers pagriezās pret viņu. Čavesa acīmredzot manīja Kārvera noskaņojumu.

-    Misters Makginiss nupat lūdza to noskaidrot, viņa paskaidroja. Tāds ir uzņēmuma nosaukums.

"Skat, no viņas tomēr ir kāda jēga," nodomāja Kārvers. "Nav tā, ka viņas vienīgā nodarbošanās ir potenciālo klientu vadāšana pa uzņēmumu priekšnieka prombūtnē." Viņš pagriezās ar seju pret aģentiem, ar muguru pret vietnieci, lai šādi kavētu tai iespēju piedalīties sarunā.

-    Labi, to mēs nokārtosim, viņš solīja.

-   Cik ātri tas ir paveicams? Bentems taujāja.

-Jūs varētu doties uz mūsu brīnišķīgo kafetēriju un iedzert tasi kafijas. Es atnākšu, iekams tā būs paguvusi atdzist.

Makginiss iesmējās.

-   Patiesībā mums kafetērijas nav. Mums ir automāti, kas piedāvā verdošu kafiju.

-    Paldies, taču mums jābūt klāt ordera izpildes laikā, Bentems aizrādīja.

Kārvers pamāja.

-   Tad nāciet man līdzi. Iesim un sagādāsim jums nepieciešamo informāciju. Tomēr viena aizķeršanās būs.

-    Kāda? Bentems pajautāja.

-   Jūs vēlaties visu informāciju par šo vietni, taču negribat iesaistīt vietņu dizaina un tīmekļa mitināšanas daļu. Tas nav pareizi. Par Deniju OKonoru es galvoju. Viņš nav terorists. Ja gribam strādāt rūpīgi un sagādāt jums visu nepieciešamo, tad vajadzēs viņu pieaicināt.

Bentems pamāja un acīmredzot apsvēra ieteikumu.

-   Labāk virzīsimies palēnām. Ja citādi nevarēs, iesaistīsim ari misteru OKonoru.

Brīdi klusēdams, Kārvers it kā gaidīja, ka aģents turpinās runāt, bet tad pamāja.

-   Kā vēlaties, aģent Bentem.

-   Pateicos.

-   Vai dosimies uz bunkuru?

-    Katrā ziņā.

Abi aģenti piecēlās kājās, un Čavesa sekoja viņu paraugam.

-   Vēlu veiksmi, kungi, Makginiss ieteicās. Ceru, ka notversiet tos nejaucēnus. Mēs palīdzēsim, kā vien spēsim.

-    Paldies, ser, aģents Ričmonds attrauca.

Ejot ārā no administrācijas telpām, Kārvers ievēroja, ka Čavesa seko aģentiem pa pēdām. Kārvers pieturēja durvis viesiem, taču vietniecei aizšķērsoja ceļu.

-   Tālāk mēs paši, paldies par pūlēm, viņš izmeta.

Un, pārkāpis pāri slieksnim, aizvēra durvis Čavesai deguna priekšā.

Astotā nodaļa MĀJAS, MĪĻĀS MĀJAS

Sestdienas rītā es sēdēju savā Kyoto viesnīcas numurā, lasīdams Lerija Bērnārda rakstu pirmajā lapā par Alonso Vinslova atbrīvošanu no nepilngadīgo aizturēšanas centra, un man piezvanīja izmeklētāja Bainuma no Holivudas nodaļas. Viņa pastāstīja, ka manas mājas apskate ir beigusies un tā tiek nodota manā rīcībā.

-   Es drīkstu braukt mājās?

-   Tieši tā. Jūs kaut tūliņ drīkstat atgriezties mājās.

-   Vai tas nozīmē, ka izmeklēšana ir pabeigta? Protams, ja neskaita vainīgā aizturēšanu.

-   Nē, vēl aizvien ir dažas neskaidrības, kuras mēs cenšamies izprast.

-   Neskaidrības?

-   Man nav ļauts apspriest lietu ar jums.

-   Vai es drīkstu uzdot jautājumu par Endželu?

-   Kādu?

-   Gribēju zināt, vai viņu… nu… mocījuši vai tamlīdzīgi.

Iestājās klusums izmeklētāja acīmredzot apsvēra, ko būtu vēlams man stāstīt.

-   Diemžēl esmu spiesta to apstiprināt. Atrasti pierādījumi par izvarošanu ar kādu priekšmetu un tādu pašu lēnās nosmacēšanas paņēmienu kā citās lietās. Vairākas sasiešanas pēdas uz kakla. Sieviete vairākkārt žņaugta un pēc tam atdzīvināta. Patlaban nav zināms, vai tas darīts nolūkā izspiest ziņas par jūsu kopīgo rakstu vai ari seksuāli apmierināties. Jādomā, ka varēsim to pajautāt noziedzniekam pašam, kad viņu notversim.

Iztēlodamies Endželas pārciestās šausmas, es klusēju.

-   Vai vēl kas, Džek? Ir sestdiena, un es gribētu pavadīt vismaz pusi dienas ar meitu.

-    Nē, nekas. Piedošanu.

-   Varat tagad doties mājās. Jauku dienu!

Bainuma nolika klausuli, un es sēdēju, domās iegrimis, šķita nepareizi tagad tās dēvēt par mājām. Nebiju drošs, vai gribētu tajās atgriezties man bija zudusi māju sajūta. Pēdējo divu dienu laikā man sapņos cik nu vispār izdevās pagulēt nemitīgi rādījās Endželas Kūkas seja zem gultas un ausīs skanēja no prāta neizdzēšamais slāpētais kāss, ko slepkava tik prasmīgi bija atdarinājis. Taču manā sapnī viss norisinājās zem ūdens. Endželai rokas nebija sasietas, un grimstot viņa tās pacēla pretī man. Pēdējais palīgā sauciens izplēnēja burbulī. Kad tas ar Nesuba atdarināto krekšķi pārplīsa, es pamodos.

Tagad dzīvot un gulēt tajā mājā man šķita neiedomājami. Pašķiru aizkarus un palūkojos ārā pa sava numura vienīgo logu. Tur pavērās skats uz pilsētas administratīvo centru. Pašā priekšā slējās mūžam nenovecojošais pašvaldības nams, blakus atradās krimināltiesas ēka tikpat neglīta kā cietums, kurp nogādāja lielāko daļu tās klientu. Ietves un zaļie mauriņi šķita pamesti, jo sestdienā uz pilsētas centru neviens nenāk. Es aizvēru aizkarus.

Un nolēmu dzīvot viesnīcā, kamēr vien laikraksts būs ar mieru maksāt par numuru. Mājā ieradīšos, lai paņemtu tīras drēbes un citas nepieciešamās mantas. Pēcpusdienā jāpiezvana māklerim un jānoskaidro, vai varēšu tikt vaļā no sava mitekļa. Ja vien iespējams. "Pārdod labi uzturētu un atjaunotu mājiņu Holivudā. Pārcietusi sērijslepkavas uzbrukumu. Izskatīšu visus piedāvājumus."

Iezvanījās mobilais tālrunis, spēji pārtraucot manas pārdomas. Mans īstais mobilais tālrunis. Iepriekšējā dienā beidzot izdevās to atbloķēt. Zvanītāja vārda vietā parādījās uzraksts "Privātais numurs" dzīve bija iemācījusi, ka šādus zvanus nav vēlams atstāt bez ievērības.

Zvanīja Reičela.

-   Čau! es sveicināju.

-    Izklausies sašļucis. Kas lēcies?

Paskat, kāda cilvēku pazinēja! No viena vienīga vārda noteica manu garastāvokli. Es izšķiros neatstāstīt izmeklētājas izpausto par Endželas mokošo galu.

-   Nekas. Es tikai… nekas. Kā tev pašai sokas? Strādā?

-Jā.

-    Vai negribi mazliet atpūsties un iedzert tasi kafijas vai ko citu? Es esmu centrā.

-   Nē, nevaru.

Nebiju viņu redzējis kopš brīža, kad izmeklētāji mūs izšķīra pēc Endželas līķa atrašanas. Tāpat ka viss pārējais manā dzīvē, šī atšķirtiba neganti nomāca. Piecēlies kājas, sāku soļot šurpu un turpu pa šauro viesnīcas istabu.

-   Kad tad mēs tiksimies? es taujāju.

-   Nezinu, Džek. Esi pacietīgs. Mani te apšauda no visām pusēm.

Es nokaunējos un mainiju sarunas tematu.

-   Runājot par šaudīšanos… man noderētu bruņots pavadonis.

-   Kādam nolūkam?

-     Losandželosas policija man ļāvusi atgriezties mājās, taču man nav īpašas vēlēšanās tur palikt. Gribu aizskriet un paķert dažus apģērba gabalus, taču vienam pašam turp doties būtu drusku bailīgi.

-   Piedod, es nevaru tevi aizvest. Ja tev no tiesas ir neomulīgi, varu kādam piezvanīt.

Beidzot es sāku saprast. Reiz tā jau notika. Es biju spiests samierināties ar to, ka Reičela ir kā savvaļas kaķe. Viņu var saintriģēt, viņa pakavējas tuvumā, gluži vai izstieptas rokas attālumā, taču kādā brīdī neizbēgami atkāpjas un aizzib krūmos. Ja sajūt jelkādu spiedienu, izlaiž nagus.

No, nopūlies, Reičela. Es tikai gribēju izvilkt tevi ārā. Man no tiesas žēl, Džek. Es šobrīd nevaru. Kāpēc tu piezvanīji?

Viņa mirkli klusēja un tikai tad atbildēja: Gribēju apvaicāties, kā tev klājas, un pavēstīt dažus jaunumus. Ja vien gribi tos dzirdēt.

-   Tātad darbs. Stāsti!

Es apsēdos uz gultas malas un atvēru piezīmju grāmatiņu.

-  Vakar iegūts apstiprinājums, ka "Bagāžnieku slepkavību" interneta vietne, kuru apmeklējusi Endžela, patiešām ir slazds, kuru viņa iekustinājusi, Reičela iesāka. Taču pagaidām tas ir strupceļš.

-   Strupceļš? Biju domājis, ka internetā var izsekot visu.

-  Vietne fiziski glabājas kādā tīmekļa mitinātāju uzņēmumā ar nosaukumu Nestern Data Consultants, kas atrodas Mesā, Arizonas štatā. Aģenti aizbrauca turp, uzrādīja orderi un ieguva informāciju par vietnes uzbūvi un darbību. Tā reģistrēta, izmantojot Sietlas uzņēmuma Seejane Run starpniecību. Šī firma sadarbībā ar Western Data reģistrē, izstrādā un uztur neskaitāmas vietnes. Starpnieku firma. Tai nav savas fiziskas glabātavas ar serveriem šo vietņu mitināšanai to dara Westeni Data. Savukārt See Jane Run izveido, uztur klientu vietnes un maksā Western Data, kas tās glabā uz saviem serveriem. Tad i kā starpnieki.

-   Tātad viņi devās uz Sietlu?

-   To kārto mūsu Sietlas birojs.

-Un?

-  "Bagāžnieku slepkavību" vietne pasūtīta un nomaksāta internetā. Neviens See jane Run darbinieks nav saticis cilvēku, kas par to maksājis. Pasta adrese, kas reģistrēta pirms diviem gadiem, kad vietnes izveidotas, izrādījās abonenta pastkastīte netālu no Sietlas un Takomas starptautiskās lidostas un vairs nav derīga. Mēs mēģinām izsekot šo pavedienu, taču, pēc visa spriežot, arī tas ir strupceļš. Tas zellis strādā labi.

-   Tu nupat teici "vietnes". Vai viņš izveidojis vairākas?

-   Uztvēri? Jā, viņš izveidojis divas vietnes. "Bagāžnieku slepkavības, punkts, kom" ir viena, bet otra ir "Denslova dati". Tieši ar Billa Denslova vārdu viņš tās reģistrējis. Abas vietnes reģistrētas un nomaksātas par pieciem gadiem uz priekšu. Maksāts ar naudas pārvedumu, un to var izsekot tikai līdz vietai, kur veikts darījums. Kārtējais strupceļš.

Pagāja brīdis, kamēr es pierakstīju jauno informāciju.

-    Labi, es beidzot novilku. Vai Denslovs ir Nesubs?

-   Cilvēks, kas uzdodas par Denslovu, ir Nesubs, taču mēs neesam dumji un neuzskatām, ka viņš vietnē uzrādījis savu īsto vārdu.

-    Ko tas īsti nozīmē? D.E.N.Slovs. Varbūt daļējs akronlms?

-    Varbūt. Mēs vēl pētām, bet nekāda saistība pagaidām nav uzieta. Tiek analizēts gan iespējamais akronīms, gan pats vārds. Taču joprojām nav atrasts neviens Bills Denslovs ar tādu kriminālo pagātni, kas varētu izraisīt interesi.

-   Iespējams, ka tā sauc kādu puisi, kuru Nesubs bērnībā ienīdis; viņa kaimiņu vai skolotāju.

-   Varbūt.

-    Bet kāpēc divas vietnes?

-   Viena bija slazda vietne, savukārt otra ir N V vietne.

-NV?

-   Novērošanas vieta.

-   Es vairs neko nesaprotu.

-   īsi sakot, "Bagāžnieku slepkavību" vietne fiksēja visu vietnes apmeklētāju IP adreses jeb datora adreses. Tā notika arī ar Endželu. Vai saproti?

-Jā. Meklēdama internetā, viņa nonāca šajā vietnē.

-   Pareizi. Vietne reģistrēja IP adresi un automātiski pārsūtīja uz citu interneta vietni. Tā bija vietne "Denslova dati". Šāda prakse nav retums. Kad apmeklētājs atver lapu, viņa adrese tiek fiksēta un nosūtīta citur mārketinga nolūkiem. Visumā tas ir surogātpasta sākums.

labi. Tātad "Denslova dati" ieguva Endželas adresi. Kas notika tālāk?

Nekas. Tā tur palika.

-   Kā tad…

Redzi, te slēpjas viltība. "Denslova datu" funkcijas ir tieši pretējas "Bagāžnieku slepkavību" vietnei. Tā nesavāc apmeklētāju datus. Vai saproti, uz ko es tēmēju? -Nē.

-  Labi, paraugies no Nesuba viedokļa. Viņš izveido vietni "Bagāžnieku slepkavības, punkts, kom" ar nolūku fiksēt datoru adreses visiem, kas devušies viņam pa pēdām. Diemžēl ari viņa paša adrese tiktu fiksēta, kad viņš pieslēgtos vietnei, lai pārbaudītu adrešu sarakstu. Bez šaubām, viņš varētu izmantot svešu datoru, taču arī tādā gadījumā viņa atrašanās vieta būtu nosakāma. Viņu varētu viegli izsekot, izmantojot paša izveidotu vietni.

Es pamāju, jo beidzot biju sapratis sistēmu.

-  Skaidrs, es bildu. īsi sakot, viņš ir savācis IP adreses, kas pārsūtītas uz citu vietni, kura adreses nereģistrē, un tādējādi šis cilvēks var iegūt adrešu sarakstu, nebaidoties, ka pats tajā nonāks.

-   Tieši tā.

-Tātad, kad Endžela apskatīja "Bagāžnieku slepkavību" vietni, viņš atvēra Denslova vietni un ieguva viņas IP adresi. Izsekojis to līdz L. A. Tinies, Nesubs nosprieda, ka tā, iespējams, nav tikai perversa ziņkāre par bagāžniekā atrastiem slepkavību upuriem. Ielaužoties L. A. Times sistēmā, viņš atrada mani, Endželu un mūsu rakstus. Izlasījis manu e-pastu, šis zellis noprata, ka esam uzoduši pēdas. Ka esmu uztaustījis kādu pavedienu un esmu ceļā uz Lasvegasu.

-  Pilnīgi pareizi. Un viņš izperināja plānu jūsu novākšanai, lai viss izskatītos pēc slepkavības un pašnāvības.

Bridi klusēdams, es prātā savienoju atsevišķos ķēdītes posmus. Viss saskanēja un sakrita vietā, lai arī secinājums man nepavisam nepatika.

Tātad Endželu nāvē iedzina mana vēstule.

-   Nē, Džek. Tu nedrīksti tā domāt. Godīgi sakot, Endželas liktenis bija izlemts brīdī, kad viņa apskatīja "Bagāžnieku slepkavību" vietni. Nevajag vainot sevi par vēstuli, ko nosūtīji priekšniekam.

Es neatbildēju, pūlēdamies kaut uz mirkli atvairīt vainas apziņu un visu uzmanību pievērst Nesubam.

-   Džek, vai tu mani dzirdi?

-   Jā, es tikai domāju. Tātad izsekošana nav iespējama?

-    No vienas puses, ir gan. Tiklīdz mēs to zelli notversim un tiksim pie viņa datora, varēsim to izķidāt un izsekot "Denslova datu" vietnes apmeklējumus. Tad mūsu rīcībā būs nevainojami pierādījumi.

-    Protams, ja vien viņš izmantojis savu datoru. -Jā.

-   Visai maz ticams, zinot, kādas ir viņa spējas.

-   Tas gan. Viss atkarīgs no tā, cik bieži viņš ieskatījies slazdā. Domājams, viņš meties uzbrukumā Endželai nepilnu diennakti pēc tam, kad viņa apmeklēja "Bagāžnieku slepkavību" vietni. Tātad adrešu saraksts tiek apskatīts reizi dienā, un tas savukārt nozīmē, ka viņš izmanto vai nu savu datoru, vai ari kādu citu, kas atrodas pa rokai.

Kādu brīdi es apcerēju šo ziņu un, atlaidies uz spilvena, aizvēru acis. Manas zināšanas par pasauli modināja nomāktību.

-   Gribētu tev pateikt vēl šo to, Reičela turpināja.

-   Jā? Es atvēru acis.

-    Mēs secinājām, kā viņš atvilinājis Endželu uz tavu māju.

-Kā?

-   To izdarīji tu.

-   Ko tu runā? Es biju…

-   Jā, jā, es zinu. Tikai gribēju pateikt, kā tas izskatījās no malas. Dzīvoklī atrada viņas klēpjdatoru. Elektroniskā pasta kastītē bija vēstule no tevis. Nosūtīta otrdienas vakarā. Tu rakstīji, ka esi izdibinājis interesantas ziņas Vinslova lietā. Nesubs tavā vārdā apliecināja, k.i tas ir ārkārtīgi svarīgi, un uzaicināja ciemos, lai paradītu jaunumus.

-   Jēzus!

Endžela atbildēja, ka dodas ceļā. Viņa ieradās tavā mājā, un nelietis jau gaidīja. Tas notika pēc tam, kad tu bijis izbraucis uz I .asvegasu.

Droši vien novērojis manu māju. Viņš redzēja, kā es dodos

ceļā.

-   Tu aizbrauc, viņš iekļūst mājā un no tava mājas datora nosūta ziņu. Un tad gaida. Nogalinājis Endželu, viņš seko tev uz Lasvegasu, lai tur pabeigtu izrādi ar slepkavību, kas izskatītos pēc tavas pašnāvības.

-   Bet mans ierocis? Iekļuvis mājās, viņš to viegli atrod un ar automašīnu dodas uz Lasvegasu man pakaļ. Tomēr tas vienalga neizskaidro to, kā es šaujamo nogādāju citā štatā. Es aizlidoju ar lidmašīnu, un manā somā ierocis netika atrasts. Tas ir liels trūkums šai plānā, vai ne?

-    Mēs domājam, ka arī tam esam atraduši izskaidrojumu.

Es atkal aizmiedzu acis.

-    Stāsti.

-    Uzķēris uz ēsmas Endželu, viņš no tava datora izdrukāja GO! kravas piegādes veidlapu.

-    Go? Nekad neesmu dzirdējis par tadu Go.

-   Tā ir neliela kurjerfirma, kas konkurē ar FedEx un tamlīdzīgiem milžiem. Atšifrējumā nozīmē "garantēta operativitāte". Piegādā sūtījumus no vienas lidostas uz otru. Tā kā lidsabiedrības ierobežo bagāžu apjomus un pieprasa maksāt par to pārsniegšanu, šāda uzņēmējdarbība plaukst un zeļ. Piegādes veidlapas var izdrukāt no interneta, un kāds to izdarījis no tava datora. Veidlapa ir domāta pakai, ko tu it kā esi nosūtījis pats sev. Tā glabājās Makerana starptautiskajā lidostā. Paraksts nav nepieciešams, tikai jāuzrāda veidlapa. Sūtījumus var nodot Losandželosas lidostā pat vienpadsmitos vakarā.

Spēju tikai nogrozīt galvu.

-   Tādi ir mūsu secinājumi, Reičela turpināja. Izmetis ēsmu Endželai, viņš ķeras pie sūtījuma noformēšanas. Atbrauc Endžela, viņš tiek ar sievieti galā. Atstājis viņu, mirušu vai tobrīd vēl dzīvu, to mēs nezinām, Nesubs dodas uz lidostu un nodod tur paciņu. Vietējos sūtījumus C.O! darbinieki nepārbauda ar rentgenu. Pēc tam viņš dodas uz Lasvegasu ar lidmašīnu vai auto; pilnīgi iespējams, ka lido vienā reisā ar tevi. Lai nu kā, nonācis galā, viņš izņem paciņu un tiek pie ieroča. Pēc tam viņš tev seko uz Īli, lai pabeigtu iecerēto.

-   Samērā saspringts grafiks. Vai jūs esat pārliecināti, ka tas ir izpildāms?

-   Saspringts gan, un pilnīgi pārliecināti mēs neesam, bet izdoties tas varēja.

-    Un šifino?

-   Advokāts ir informēts, taču nejūtas apdraudēts un nav pārliecināts, ka briesmas vispār bijušas. No apsardzes atteicās, taču mēs viņu tik un tā uzmanām.

Iedomājos, vai Lasvegasas jurists jebkad sapratīs, cik maz trūcis, lai viņš kļūtu par upuri baisā noziegumā.

Reičela turpināja:

-    Es pieņemu, ka tu man zvanītu, ja Nesubs mēģinātu vēlreiz ar tevi kontaktēties.

-   Bet viņš nav mēģinājis. Turklāt tālrunis ir pie tevis. Vai viņš ir mēģinājis uz to zvanīt?

-Nē.

-    Kā veicās ar sekošanu?

-    Mēs izsekojām zvanu līdz mobilo sakaru bāzes tornim Makerana lidostā, U. S. Airioais terminālī. Divu stundu laikā pēc tā zvana no termināļa bijuši reisi uz divdesmit četrām Amerikas pilsētām. Nav zināms, uz kurieni viņš devies, turklāt šo pilsētu lidostās iespējama pārsēšanās tālākos reisos.

-   Ari uz Sietlu?

-   Tiešā reisa nebija, taču turp var nokļūt pārsēžoties. Šodien saņemsim kratīšanas orderi, kas ļaus piekļūt visu reisu pasažieru sarakstiem. Ievadīsim visus vārdus datubāzē un tad redzēsim. Ši bija mūsu meklētā cilvēka pirmā kļūda. Cerams, ka izdosies likt viņam par to samaksāt.

-    Kļūda? Kā tā?

Jo nevajadzēja tev zvanīt. Nevajadzēja sazināties ar tevi. Mums tagad ir gan informācija, gan atrašanās vieta. Tas nepavisam nelīdzinās tam, ko līdz šim esam pieredzējuši.

-   Bet tu pati ļoti gribēji derēt, ka viņš piezvanīs! Kāpēc tad brīnies? Tev izrādījās taisnība.

-   Jā, taču tā es teicu, vēl nezinādama visu to, kas zināms tagad. Patlaban es domāju, ka šāda zvanīšana neiederas viņa psiholoģiskajā portretā.

Bridi visu pārdomājis, es uzdevu nākamo jautājumu:

-   Ar ko vēl FIB nodarbojas?

-   Gatavo Bebitas un Oglevijas psiholoģiskos portretus. Mēs zinām, ka sievietes iederas viņa programmā, un mums jāsaprot, kā krustojušies viņu ceļi un kā Nesubs upurus atradis. Turklāt nav vēl noskaidrots viņa paraksts.

Es pieslējos sēdus, ieskribelēju piezīmju grāmatiņā vārdu "paraksts" un pasvītroju.

-    Proti?

-   Programma ietver visu, kas tiek darīts ar upuri, savukārt paraksts tiek atstāts, lai iezīmētu teritoriju. Ir atšķirība starp gleznu un autora parakstu zem tās. Vien paskatoties, tu zināsi, ka tā ir van Goga glezna. Tomēr viņš parakstīja savus darbus. Taču slepkavu paraksti nav tik uzkrītoši. Vairumā gadījumu mēs tos ieraugām tikai tad, kad ir par vēlu. Ja izdotos parakstu atšifrēt jau tagad, tad varbūt mēs varētu notvert vainīgo.

-   Tātad ar to viņi nodarbojas? -Jā.

Taču pirms atbildes Reičela bija saminstinājusies.

-   Izmantojot tavas piezīmes par maniem materiāliem, es secināju.

-   Tieši tā.

Tagad vilcinājos es, tomēr ne ilgi.

-   Tu melo, Reičela. Kas īsti notiek?

-   Par ko tu runā?

-   Tavas piezīmes ir šeit, pie manis, Reičela. Kad mani ceturtdien beidzot atbrīvoja, es pieprasīju, lai man atdod visus dokumentus un piezīmes. Viņi izsniedza arī tavas piezīmes, acīmredzot noturot tās par manām. Piezīmju grāmatiņa ir pie manis, Reičela. Kālab tu man melo?

-   Es nemeloju, Džek. Tas nekas, ka piezīmes ir pie tevis. Vai tu domā, ka es nevaru…

-   Kur tu esi? Tieši šobrīd? Kur tu atrodies? Tikai nemānies!

Viņa svārstījās.

-    Es esmu Vašingtonā.

-   Sasodīts, tu esi koncentrējusies uz See jane Run? Es tūlīt skrienu uz Sietlu!

-   Nejauc ar Vašingtonas štatu, Džek.

Jutos pilnīgi apjucis, un pēc brīža mans iekšējais dators izmeta jaunu versiju. Izcejot gaismā Nesubu, Reičela bija panākusi, ka viņu atjauno iemīļotajā darbā.

-   Vai tu tagad strādā Uzvedības zinātņu nodaļā?

-   Būtu jau labi. Es esmu Vašingtonā, galvenajā mītnē, un pirmdienas rītā man jābūt uz PAB noklausīšanos.

Es zināju, ka PAB ir Profesionālās atbildības birojs, FIB versija par iekšlietu struktūrvienību.

-   Tu izstāstīji par mums? Un tev par to bruks virsū?

-   Nē, Džek, par mums es neko neesmu stāstījusi. Tracis izcēlās tāpēc, ka trešdien es pieprasīju lidmašīnu, ar kuru tikt līdz Nelisa lidlaukam. Pēc tam, kad tu man piezvanīji.

Pielēcis no gultas, es atkal sāku staigāt šurpu un turpu pa istabu.

-   Tu droši vien joko. Ko ar tevi iesāks?

-   Nezinu.

-   Vai tad tam, ka tu izglābi vismaz vienu dzīvību, manējo, un vienlaikus pievērsi likumsargu uzmanību šiem noziegumiem, ir nieka vērtība? Vai tad nevienam nav zināms, ka tavu pūliņu reultala sešpadsmit gadus vecs jauneklis vakar izlaists no cietuma, jo slepkavībā apsūdzēts nepatiesi? Vai nevienam nav zināms, ka drīz no cietuma tiks izlaists virs, kurš nosēdējis tur veselu gailu par noziegumu, ko nav pastrādājis? Tev vajadzētu piešķirt medaļu, nevis saukt uz noklausīšanos.

Iestājās īss klusuma brīdis. Tad Reičela sacīja:

-    Un tev, Džek, vajadzētu paaugstināt algu, nevis paziņot par atlaišanu. Liels paldies par taviem laipnajiem vārdiem, taču patiesība ir tāda, ka es pieņemu vienu otru nepareizu lēmumu un priekšniecībai tas, kā ari izšķiestā nauda rūp vairāk, nekā viss cits.

-    Dievs tēvs! Ja tev ko nodarīs, Reičela, tas nonāks pirmajā lapā! Es sadedzināšu…

-   Džek, es varu pati parūpēties par sevi. Labāk uztraucies par sevi, ja?

-    Nekā nebija. Cikos pirmdien ir noklausīšanās?

-   Deviņos.

Nolēmu pavēstīt par to bijušajai sievai Keišai. Es gan sapratu, ka slēgtajā sēdē viņu neielaidīs, taču FIB varētu rūpīgāk apsvērt savas rīcības sekas, ja apzināsies, ka ,. A. Times reportiere ārpusē gaida noklausīšanās rezultātus.

-    Paklau, Džek, es saprotu, ko tu domā. Bet, lūdzu, rāmu garu! Ļauj man pašai tikt ar visu galā. Tas ir mans darbs, tā ir mana noklausīšanās. Skaidrs?

-   Nezinu gan. Man ir grūti turēt rokas klēpī, ja cilvēks, kurš… kurš man ir dārgs, tiek šādi pazemots.

-    Paldies, Džek. Tomēr, ja tu tiešām runā no sirds, tad lūdzu tevi nejaukties. Kolīdz būs kādi jaunumi, es tev nekavējoties ziņošu.

-   Vai apsoli?

-   Jā, apsolu.

Es atkal atrāvu vaļā aizkaru, un istabā ar joni ielauzās saules gaisma.

-   Labs ir.

-   Pateicos. Vai tu brauksi uz savu māju? Ja patiešām tā vēlies, es varu nosūtīt turp kādu, lai tevi sagaida.

-   Ai, nē. Gan būs labi. Es gribēju satikties ar tevi. Vēlos tevi redzēt. Bet tu, izrādās, esi aizbraukusi no pilsētas… Starp citu, kad tas notika?

-   Ar nakts reisu. Mēģināju novilcināt laiku, lai varētu piedalīties lietas izmeklēšanā, taču FIB tādus jokus nepieļauj.

-   Skaidrs.

-   Tā nu esmu šeit un tūliņ tikšos ar savu aizstāvi, lai apspriestu visus sīkumus. Patiesībā viņam jau jābūt klāt, un man vēl jātiek skaidrībā par dažiem jautājumiem.

-   Labi. Kur esi apmetusies?

-   Monaco viesnīca F ielā.

Mēs beidzām sarunu. Es stāvēju pie loga un lūkojos ārā uz ielu, taču neko īsti neredzēju. Es domāju par Reičelu, viņas cīņu par savu darbu. Šķita, ka tas ir vienīgais, kas saista viņu ar pasauli.

Un es aptvēru, ka šai ziņā mēs esam līdzīgi.

Devītā nodaļa SAPŅU TUMSA

Kārvers sēdēja tumšajā automašīnā un vēroja māju Skotsdeilā. Vēl bija par agru. Jānogaida un jāpārliecinās, ka viss ir droši. Nieks vien, turklāt viņam patika sēdēt vienam tumsā. Tas bija iemīļots stāvoklis. No iPod plūda mūzika, un The Doors dziesma The Lizard King "Ķirzaku ķēniņš" bijis viņa sabiedrotais visu mūžu.

"Es esmu samainīts bērns. Redzi, kā es mainos? Redzi, kā es mainos?"

Šī dziesma allaž bijusi viņa himna, viņa moto. Kārvers pagrieza mūziku skaļāk un aizvēra acis. Tad nospieda podziņu sēdekļa sānos un palaida atzveltni zemāk.

Mūzika aizveda viņu atpakaļ laikā. Tālu no visām atmiņām un murgiem. Uz ģērbtuvi pie Almas, kam bija uzdots zēnu pieskatīt. Diemžēl Alma bija aizņemta ar adīšanu un nevarēja viņu visu laiku uzmanīt. To nemaz nevarēja no viņas prasīt. Mātes un bērnu attiecības regulēja mājas likumi. Galu galā visa atbildība gūlās uz mātes pleciem, ja ari tobrīd viņa atradās uz skatuves.

Mazais Veslijs klusi kā pelīte pašķīra kreļļu virtenes, kas sakārtas durvju ailā, un izgāja gaitenī. Būdams tievs, puisēns aizskāra vien piecas vai sešas virtenes. Garām smirdošajai vannas istabai viņš devās lidz pat vietai, no kuras zibsnīja gaisma.

Pagriezies zēns ieraudzīja misteru Greiblu smokingā sēžam uz ķebļa. Viņš turēja rokā mikrofonu un gaidīja, kad beigsies dziesma.

Gaiteņa galā mūzika skanēja skaļi taču Veslijs saklausīja gan gaviles, gan brīžam nicīgu izsmieklu. Piezadzies misteram Greib-

I.im aiz muguras, viņš paskatījās caur ķebļa kājām. Skatuve bija spilgti baltas gaismas pielieta. Un tur bija viņa. Kaila visu vīriešu priekšā. Muziķa it kā pulsēja zēnam cauri.

"Meitēn, mīli savu vīrieti…"

Viņa kustējās precīzi ritmā. It kā mūzika būtu sacerēta un ierakstīta tieši viņai. Puisēns vēroja kā apmāts. Viņš negribēja, lai mūzika beidzas. Tā bija ideāla sajūta. Viņa bija pati pilnība, un viņš…

Piepeši zēnu kāds sagrāba aiz tenisa krekla apkakles un vilka atpakaļ pa gaiteni. Izgrozījis galvu, viņš pamanīja, ka tā ir Alma.

-   Tu esi gaužām nejauks puika! viņa bārās.

-   Nē! viņš brēca. Es gribu redzēt savu…

-   Tagad nevar!

Viņu ievilka ģērbtuvē un nogrūda uz spalvu boa un zīda šaļļu kaudzes.

-   Tev draud lielas nepa… Kas tad tas?

Sieviete rādīja ar pirkstu lejup. Uz vietu, kur zēns juta mostamies dīvainas sajūtas.

-    Es esmu labs zēns! viņš sauca.

-   Kā redzams, neesi vis! Alma attrauca. Palūkosim, kas tev tur ir. Viņa piespieda plaukstu zēnam zem jostas un vilka nost bikses. Perversais puišeli! Es tev rādīšu, kā te izrīkojas ar perversiem puišeļiem!

Veslijs sēdēja, šausmās sastindzis. Viņš nezināja, ko nozīmē šis vārds, un neapjauta, ko iesākt.

Cauri mūzikai un atmiņām ielauzās ass metāla klauvējiens pret stiklu. Kārvers salēcās sēdeklī. Uz brīdi neaptverdams, kur atrodas, viņš paskatījās apkārt, noorientējās un noņēma austiņas.

Pa logu viņš ieraudzīja uz ielas stāvam Makginisu. Rokās tas turēja pavadu, kas bija piestiprināta pie sīka šuneļa kaklasiksnas. Pirkstā priekšniekam bija plats Notrdeimas universitātes gredzens. Droši vien pie loga stikla viņš klauvējis ar to, lai piesaistītu guļošā uzmanību.

Kārvers atvēra logu un paliecās uz priekšu, lai Makginiss nepamanītu ieroci, kas atradās uz grīdas.

-    Ko tad tu, Veslij, te dari?

Iekams Kārvers paguva atbildēt, suns sāka vaukšķēt, un Makginiss to kušināja.

-   Gribēju ar tevi aprunāties, Kārvers atteica.

-    Kāpēc tad nenāci uz māju?

-   Tāpēc, ka gribu tev kaut ko parādit.

-    Ko gan?

-    Kāp iekšā, es tevi aizvedīšu.

-    Kurp? Tūlīt būs pusnakts. Es nesapr…

-   Tas saistīts ar neseno federāļu apciemojumu. Man šķiet, es zinu, ko viņi meklē.

Makginiss paspēra soli uz priekšu un cieši vērās Kārverā.

-   Veslij, kas īsti notiek? Un ko viņi meklē?

-    Kāp iekšā, es pa ceļam visu paskaidrošu.

-    Un suns?

-   Ņem līdzi. Ilgi mēs neaizkavēsimies.

It kā nokaitināts, Makginiss papurināja galvu, bet tad piegāja automašīnai no otras puses. Kārvers paliecās uz priekšu, paķēra pistoli no grīdas un aši iestūma to aiz siksnas. Nāksies paciest šīs neērtības.

Makginiss ielaida suni uz aizmugures sēdekļa un pats apsēdās priekšējā.

-   Tā ir viņa, viņš sacīja.

-    Kas? Kārvers pajautāja.

-   Tā ir kucīte.

-   Vienalga. Viņa taču nepiečurās manu auto, vai ne?

-    Nebaidies, viņa nupat jau visu izdarīja.

-    Lieliski.

Kārvers iedarbināja automašīnu un brauca prom.

-    Vai māja aizslēgta? viņš apvaicājās.

-   Jā, ejot pastaigāties ar suni, es aizslēdzu māju. Ar vietējiem bērneļiem nekad neko nevar zināt. Viņiem nav noslēpums, ka es dzīvoju viens.

-    Prātīgi darīts.

Kurp mcs dodamies?

Turp, kur dzīvo Fredijs Stouns.

Tā, un tagad tu man izstāstīsi, kas īsti notiek un kāds tam sakars ar FIB.

Fs jau teicu. Tas ir jāparāda.

Bet tad neslēp man, kas ir jārāda! Vai tu esi apspriedies ar Stounu? Vai tu apprasījies, kur viņš iesprūdis?

Kārvers papurināja galvu.

Nē, es neesmu ar viņu runājis. Tāpēc es šovakar devos pie Stouna uz mājām, cerēdams viņu tur atrast. Mājā neviena nebija, taču es uzgāju interneta vietni, par kuru prašņāja FIB. Tas ir viņa pirksts.

- Tātad uzzinājis, ka FIB apciemojis mūs ar orderi, viņš ilgi nekavējas un ņem kājas pār pleciem.

-   Tā izskatās.

- Veslij, būs jāpiezvana FIB. Nedrīkst radīt iespaidu, ka mēs viņu sargājam. Un nav būtiski, kādas bijušas viņa intereses.

- Ja sāksies jezga masu saziņas līdzekļos, tas var kaitēt uzņēmumam. Pat izpostīt to.

Makginiss papurināja galvu.

- Nāksies samierināties, viņš uzsvēra. Pūliņi visu noslēpt nāks tikai par sliktu.

- Labi. Vispirms aizbrauksim pie viņa un tad piezvanīsim FIB. Vai tu atceries abu aģentu vārdus?

- Man kabinetā palika viņu vizītkartes. Vienam uzvārds bija Bentems. Man tas palicis prātā tālab, ka viņš bija paprāvs vīrs, bet boksā gaiļa svars ir pats vieglākais.

-    Pareizi. Tagad es atceros.

Priekšā abpus maģistrālei izplājās Fīniksas centra augsto ēku gaismas. Kārvers apklusa, un Makginiss sekoja viņa paraugam. Suns gulēja uz sēdekļa.

Kārvers domās atgriezās pie mūzikas uzjundītajām atmiņām un prātoja, kas toreiz pamudināja viņu doties uz gaiteni. Viņš zināja, ka atbilde ieslēpta visdziļākajās dvēseles dzīlēs. Tur, kur neieskatījās neviens.

Desmitā nodaļa TIEŠRAIDE PIECOS

Sestdien es tā ari neatstāju viesnīcas numuru, lai gan daži reportieri, kuriem nedēļas nogalē iekrita dežūra, piezvanīja un uzaicināja mani pēc darba iegriezties Red VVind uz kokteili. Bārā viņi atzīmēja kārtējo pirmās lappuses rakstu. Tas vēstīja par Alonso Vinslova pirmo dienu brīvībā un jaunumiem bagāžniekā atrastās noslepkavotās sievietes lietā. Man diez ko netikās svinēt rakstu, kas vairs nav mans. Ari uz Red Wiml vairs negribējās iet. Agrāk tur vīriešu tualetēs virs pisuāriem izvietoja avīžu pirmās lappuses, sporta un pilsētas ziņas. Tagad tur bija platekrāna plazmas televizori, kuros rādija FOX, CNN un Bloomberg kanālus. Ikviens ekrāns bēra sāli brūcē, atgādinot par izmirstošo drukāto presi.

Tā nu es sestdienas vakarā nolēmu nekur neiet un, izmantojot Reičelas piezīmes kā plāna punktus, sāku caurskatīt dokumentus. Tā kā viņa atradās Vašingtonā un izmeklēšanā vairs nepiedalījās, man negribējās atstāt psiholoģiskā portreta sastādīšanu nezināmiem, bezpersoniskiem operatīvās vienības aģentiem vai Kvantiko akadēmijas studentiem. Šis bija mans materiāls, un es negribēju no tā šķirties.

Es strādāju līdz vēlai naktij, apkopodams abu mirušo sieviešu dzīves detaļas un meklēdams kopsaucēju, kurš, pēc Reičelas domām, tur noteikti atrodams. Divas sievietes no dažādām dzimtajām pilsētām pārcēlušās uz dažādām citām pilsētām dažādos štatos. Cik varēju spriest, viņu ceļi nebija krustojušies; šķita maz ticams, ka Denīza Bebita ieradusies Lasvegasā un klubā "Kleopatra" noskatījusies šovu "Liktenīgās sievietes".

Šāda saistība starp abām slepkavībām tomēr likās vai no gaisa pagrābta.

Meklējumos izsmēlis visus spēkus, es nolēmu likt lietā pavisam citu pieeju. Paraudzīties no slepkavas puses. Atšķīris tīru lapu Reičelas piezīmju grāmatiņā, es sagatavoju sarakstu ar visu, kas Nesubam būtu jāzina, lai pastrādātu katru slepkavību paņēmienus, laiku un vietu. Tas izrādījās mokpilns uzdevums, un līdz pusnaktij mani spēki bija galā. Aizmigu ar visām drēbēm mugurā, turpat uz segas piezīmju un dokumentu ielenkumā.

Viesnīcas reģistratūras darbinieka zvans četros no rīta sāpīgi pāršķēla miegu, taču paglāba mani no kārtējā sapņa par Endželu.

-   Hallo! es iekrācu klausulē.

-   Mister Makevoj, jūsu limuzīns gaida.

-    Mans limuzīns?

-   Šoferis apgalvo, ka to sūta CNN.

Tas man bija pilnīgi izkritis no prāta. L. A. Times sabiedrisko attiecību birojs piektdien vienojās par manu uzstāšanos televīzijas tiešraidē visas valsts priekšā nedējas nogales pārraidē, kas skatāma ik svētdienas rītu no astoņiem līdz desmitiem. Diemžēl tas bija no astoņiem līdz desmitiem pēc austrumkrasta laika tātad pēc rietumkrasta laika tas būtu no pieciem līdz septiņiem. Pārraides producents piektdien vēl nevarēja skaidri pateikt, cikos paredzēta mana uzstāšanās. Tālab man bija jābūt gatavam jau piecos.

-   Būšu pēc desmit minūtēm.

Patiesībā es nokāpu lejā tikai pēc piecpadsmit minūtēm, paguvis ieiet dušā, noskūties un uzraut mugurā pēdējo nesaņurcīto kreklu. Šoferis nešķita īpaši pārdzīvojam manu kavēšanos un mierīgā gaitā ripināja auto uz Holivudas pusi. Satiksmes ielās tikpat kā nebija, tātad galā nonāksim laikus.

Patiesībā tas bija nevis limuzīns, bet gan Lincoln Toivn Car sedans. Pirms gada es biju publicējis vairākus rakstus par advokātu, kurš strādāja Lincoln Toivn Car aizmugures sēdekli un kura klients par pakalpojumiem norēķinājās, vadājot viņu. Es nospriedu, ka brauciens ir patīkams. Pie reizes varēja labi apskatīt Losandželosu.

CNN ēka atradās Sanseta bulvārī netālu no Holivudas policijas nodaļas. Izturējis apsardzes pārbaudi vestibilā, es devos augšup uz studiju, kurā man paredzēta intervija videokonferences režīmā intervētājs atradās Atlantā. Uzstāšanās paredzēta pārraides "CNN ziņu studija" nedēļas nogales izlaidumā. Kāds jauns cilvēks ieveda mani "aktiertelpā", kur es ieraudzīju gaidam Vandu Sesemsu un Alonso Vinslovu. Pirmajā mirklī es nudien jutos pārsteigts, ka šie cilvēki piecēlušies tik agri un apsteiguši mani, profesionālu žurnālistu.

Vanda lūkojās manī kā svešā. Alonso ar mokām spēja noturēt acis vaļā.

-   Vai atceraties mani, Vanda? Es esmu reportieris Džeks Makevojs. Pagājušajā pirmdienā mēs tikāmies jūsu mājā.

Viņa pamāja un noklikšķināja mutē zobu protēzi, kas acīmredzot īsti labi nederēja. Toreiz, apciemojuma laikā, viņai tādas nebija.

-    Pareizi. Jūs sagrūdāt avīzē tos melus par manu So.

To dzirdot, Alonso uzreiz atmodās.

-    Bet tagad viņš ir uz brīvām kājām, es strauji iebildu.

Piegājis pie mazdēla, es pastiepu roku. Viņš to vilcinādamies

paspieda, taču joprojām netika gudrs, kas es esmu.

-    Priecājos beidzot iepazīties, Alonso. Labi, ka esi ārā. Mani sauc Džeks. Es esmu reportieris, kas aprunājās ar tavu vecomāti un aizsāka izmeklēšanu, kuras rezultātā tevi atbrīvoja.

-    Manu vecomāti? Pie velna, ko tu te gvelz?

-   Viņš neko nejēdz, Vanda aši iejaucās.

Piepeši es sapratu savu kļūdu. Vanda bija viņa vecmāmiņa, taču tēloja māti muterīti -, jo īstā māte piepelnījās uz ielas. Ja vien puisis pazina savu māti, tad droši vien sauca par māsu.

I'iedodiet, man sajuka, es atvainojos. Lai nu kā, es saprotu, ka mūs intervēs kopā.

Trieks kam tevi intervēs, ko? Alonso bozās. Pie velna, cietumā taču sēdēju es!

-    Droši vien tāpēc, ka man izdevās izpestīt tevi no cietuma.

-   Ļoti smieklīgi. Misters Maiers apgalvo, ka mani ārā dabūjis viņš.

-    Viņu ārā dabūja mūsu advokāts, Vanda piebalsoja.

-  Tad kāpēc jūsu advokāts patlaban negatavojas intervijai CNN kanālā?

-    Drīz viņš būs klāt.

Es palocīju galvu. Man tas bija jaunums. Piektdien izgāju no redakcijas ar apziņu, ka pārraidē intervēs tikai mani un Alonso. Tagad viņam līdzi bija gan muterīte, gan Maiers. Nospriedu, ka tiešraidē šāds salikums diez vai būs īpaši veiksmīgs. Pārāk daudz cilvēku, un vismaz viens no tiem sagādās grūtības cenzoriem. Es piegāju pie galda, uz kura atradās kafijas kanna, un piepildīju tasīti. Kafiju dzēru melnu. Tad no Krispi Kreme paciņas izņēmu glazētu virtuli. Centos turēties savrup un skatījos CNN kanālu augstu pie sienas piestiprinātajā televizorā. Pēc laiciņa ieradās tehniķis un piestiprināja mūsu apģērba atlokiem mikrofonus, izsniedza audioaustiņas un parādīja, kā zem apģērba paslēpt vadus.

-   Vai es varētu parunāt ar producentu? es klusi pavaicāju. Aci pret aci?

-    Protams. Es pateikšu.

Apsēdies es pēc četrām gaidpilnām minūtēm izdzirdēju vīrieša balsi izrunājam manu vārdu.

-   Mister Makevoj?

Aplaidu skatienu apkārt un tad attapu, ka balss skanējusi austiņā.

-   Jā, es dzirdu.

-   Runā Kristjens Dučeto no Atlantas. Es producēju šāsdienas pārraidi un vēlos pateikties par to, ka esat piekritis ierasties tik agrā stundā. Kad pēc dažām minūtēm ieiesiet studijā, mēs apspriedīsim raidījuma gaitu. Cik sapratu, jūs gribējāt ar mani runāt vēl pirms tam?

-Jā. Vienu mirkli uzgaidiet. Es aizvēru "aktiertelpas" durvis un izgāju gaitenī. Gribēju tikai ieteikt, lai uzticat pīkstinātāju prasmīgam darbiniekam.

-    Nesaprotu, Dučeto atzina. Ko jūs domājat ar pīkstinātāju?

-    Nezinu, kā šo iekārtu īsti sauc, taču jums jāzina, ka Alonso Vinslovs gan ir tikai sešpadsmit gadus vecs, taču lamu vārdi no viņa mutes birst gandrīz tikpat bieži, cik jūs lietojat vārdiņu "es".

Klusums, kas sekoja šim teikumam, tomēr nebija ilgs.

-   Skaidrs, Dučeto novilka. Paldies par brīdinājumu. Dažreiz mēs raidījuma viesus pagūstam nointervēt pirms tiešraides, taču ne vienmēr sanāk. Vai advokāts jau ieradies?

-Nē.

-   Nevaram viņu atrast, un arī uz mobilo tālruni viņš neatbild. Biju cerējis, ka viņam izdotos, ē-ē, apvaldīt savu klientu.

-    Nu, pagaidām viņa te nav. Un jums, Kristjen, jāzina, ka šis jauneklis nav pastrādājis slepkavību, taču nav ari balts un nevainīgs puisēns, ja saprotat, ko es domāju. Viņš ir bandas Crips loceklis, un patlaban jūsu "aktiertelpā" valda zilā krāsa. Viņam ir zili džinsi, zili rūtains krekls un galvā zils lakatiņš.

Šoreiz atbilde sekoja bez kavēšanās.

-   Labi, es to nokārtošu, producents apsolīja. Ja noies greizi, vai jūs būtu ar mieru uzstāties viens? Jūsu materiālam atvēlētas astoņas minūtes, un pa vidu būs arī lietas video pārskats. Paliek apmēram četrarpus vai piecas minūtes intervijai ar raidījuma vadītāju, kurš atrodas te, Atlantā. Nedomāju, ka jautājumi atšķirsies no tiem, kuri jums jau uzdoti par šo lietu.

-    Kā vēlaties. Es esmu gatavs.

-    Labi, tad vēlāk aprunāsimies.

Austiņās atskanēja klikšķis Dučeto atslēdzās no līnijas -, un es atgriezos "aktiertelpā". Apsēdos uz dīvāna pie sienas iepretim Alonso un viņa vecmāmiņai jeb mātei. Es negrasījos runāt, taču drīz vien viņš papūlējās iesaistīt sarunā mani.

Tātad jūs sākāt visu šo trakumu, ja?

Es pamāju.

Ja, pēc tam, kad jūsu… kad piezvanīja Vanda un pavēstīja, ka neesat pastrādājis šo noziegumu.

-    Kā tā? Līdz šim visiem baltajiem es biju pie pakaļas.

-   Tāds ir mans darbs, es sacīju, paraustījis plecus. Vanda sacīja, ka policija ir kļūdījusies, tālab es nospriedu mazliet papētīt. Drīz atradu pavisam līdzīgu citur pastrādātu noziegumu, un man atlika tikai izdarīt pareizos secinājumus.

Alonso domīgi pamāja ar galvu.

-    Un tagad sarausīsi miljonus, ja?

-Ko?

-   Tev tak maksā par interviju? Man it neko nemaksā. Es paprasīju drusku dolāru par to, ka atbraucu, bet man ne vella nesamaksāja.

-   Ziņu raidījumi saviem viesiem parasti nemaksā.

-   Bet nopelna naudu uz mana puikas rēķina, iestarpināja Vanda. Kāpēc gan nesamaksāt?

-   Varbūt varat palūgt vēlreiz, es ieteicu, atkal paraustījis plecus.

-   A-ha, es uzprasīšu, kad mani intervēs tiešajā. Diez, ko tas maita teiks, a?

Es tikai palocīju galvu. Diez vai Alonso attapa, ka mikrofons ir ieslēgts un šajās telpās vai Atlantā droši vien dzird viņa bramanību. Pagāja minūte, atvērās durvis, "aktiertelpā" ienāca tehniķis un aicināja mani līdzi. Kad gājām ārā, Alonso uzsauca:

-    Eu, kur jūs aizvilkāties? Kad es tikšu televizorā?

Tehniķis neatbildēja. Iedams pa gaiteni, es ievēroju, ka vīrietis

savilcis norūpējušos vaigu.

-Jums uzticēts pateikt puisim, ka viņu tiešajā ēterā nelaidīs?

Vīrietis pamāja.

-   Atliek tikai nopriecāties, ka viņš izgājis metāla detektora pārbaudi vestibilā. Nebaidieties, es pats par to pārliecinājos.

Pasmaidījis es novēlēju viņam veiksmi.

Vienpadsmitā nodaļa CIETĀ, SALTĀ ZEME

Saullēkts bija tuvu. Kārvers redzēja, kā mākoņu grēdas virsotnēs iemirdzas tikko manāma gaiša, robota maliņa. Skaista ainava. Viņš sēdēja uz liela akmens un vēroja uznirstam gaismu, kamēr Stouns turpat viņa priekšā nopūlējās vaiga sviedros. Jaunais palīgs sparīgi lāpstoja un jau bija aizracies līdz cietajai zemei, kura atklājās zem irdenas augsnes un smilšu slāņa.

-    Fredij, Kārvers rāmi ierunājās. Lūdzu, izstāsti vēlreiz!

-    Es jau visu izstāstīju!

-    Un tomēr. Es gribu zināt visu, ko jūs runājāt; man tas ir nepieciešams, lai izvērtētu nodarīto postījumu.

-Nekādupostījumu nav! Nekā!

-   Stāsti!

-    Ak kungs!

Stouns sirdīgi iedūra lāpstu zemē, un asais, skaļais klaudziens, metālam atduroties pret akmeni, atbalsojās pāri tukšajam klajumam. Kārvers nopētīja apkārtni un pārliecinājās, ka neviens viņus netraucēs. Rietumu pusē pie horizonta kā nevaldāma prēriju liesma pletās Mesas un Skotsdeilas ugunis. Viņš pasniedzās sev aiz muguras un satvēra ieroci, taču pārdomāja. Fredijs vēl varēja noderēt. Pagaidām viņu varētu tikai mazliet pārmācīt.

-   Stāsti vēlreiz! Kārvers atkārtoja.

-    Es tikai pateicu, ka viņam baigi noveicās, skaidrs? Stouns attrauca. Un viss. Es mēģināju noskaidrot, kas bija tā kuce, kura viņu gaidīja numurā. Tā, kuras dēļ viss sagāja dēlī.

-    Un vēl?

Viss. Apsolīju kādudien atdot viņam ieroci, nogādāt to viņam personīgi.

Kārvers pamāja. Pagaidām Stouns bija atkārtojis vienu un to pašu ikreiz, kad tika pavēlēts atstāstīt sarunu ar Makevoju.

-    Labi, un ko viņš tev atbildēja?

-    Es tev jau teicu, ka viņš īpaši daudz nerunāja. Laikam pārbijies līdz nāvei.

-   Neticu, Fredij.

-   Nu, bet… Ā, vienu viņš tomēr pateica!

-    Ko tieši? Kārvers centās apvaldīt bažas.

-   Viņš zina par mums.

-   Ko zina?

-   Par dzelžiem. Par to lietu.

Kārvers pūlējās neizrādīt balsī satraukumu.

-    Kā viņš zina? Vai tu viņam pateici?

-   Nē, es viņam neko neteicu. Viņš zināja. Vienkārši zināja.

-   Ko tieši?'

-   Viņš teica, ka saukšot mūs par…

-    "Mūs"? Viņš zina, ka mēs esam divi?

-   Nē, nē, to es nejauši. Tā viņš nav teicis. Par to viņš neko nezināja. Viņš apgalvoja, ka man… jo domāja, ka es darbojos viens… presē būšot iesauka "Dzelzs Jaunava". Tā žurnālisti nolēmuši saukt mūs, tas ir, mani. Es spriežu, ka viņš tikai pūlējās mani saniknot.

Kārvers brīdi nodevās prātojumiem. Makevojs zināja vairāk, nekā vajadzētu. Viņam noteikti kāds ir nācis talkā. Tā nebija viegli sameklējama informācija. Makevojs pauda zināšanas un izpratni, kas Kārveram lika domāt par sievieti viesnīcas numurā un radīja nojautu par to, kas viņa varētu būt.

-   Vai jau ir pietiekami dziļš? Stouns noprasīja.

Satrūcies Kārvers piecēlās, piegāja pie kapa bedres un paspīdināja lukturīša staru lejup.

-   Jā, Fredij, pietiks. Pirmo liec suni.

Kamēr Stouns pasniedzās pēc beigtā sunīša, Kārvers uzgrieza muguru.

-    Maigi, Fredij!

Kucīti nobeigt viņš nepavisam negribēja. Viņa taču neko sliktu nebija darījusi, vien nelaimīgā kārtā pagadijusies līdzi.

-    Labs ir.

Kārvers pagriezās. Dzīvnieks jau atradās bedrē.

-   Tagad viņu.

Lāpsta bija atbalstīta pret kapa bedres tālāko malu. Kārvers to izcēla aiz roktura. Makginisa līķis bija noguldīts uz zemes bedres galā. Stouns satvēra mirušo aiz potītēm un lēni ievilka bedrē. Makginisa galva un pleci nokrita no trīs pēdu augstuma un ar dobju būkšķi atsitās pret bedres dibenu. Stouns stāvēja saliecies, turēdams līķi aiz potītēm. Kārvers atvēzējās un trieca ar lāpstu Stounam pa muguru.

Kampdams pēc elpas, Stouns nogāzās uz mutes un nokrita aci pret aci ar Makginisu. Kārvers aši pavirzījās uz priekšu, nostādamies izplestām kājām virs bedres, un piespieda lāpstas aso šķautni Stouna skaustam.

-   Paraugies apkārt, Fredij, viņš mudināja. Es tev pavēlēju izrakt dziļāku bedri, lai tev pietiktu vietas virs viņa.

-    Lūdzu…

-   Tu pārkāpi noteikumus. Es tev neliku zvanīt Makevojam. Es neliku sākt ar viņu sarunu. Es tev liku ievērot manus norādījumus.

-   Zinu, zinu! Piedod, es tā vairs nedarīšu. Lūdzu!

-    Es jau šajā pašā brīdī varētu nokārtot, ka tu tā vairs nedari.

-   Nē, lūdzu! Es labošos. Es vairs…

-   Turi muti!

-Jā, bet es…

-    Es tev liku turēt muti! Klausies!

-    Labi.

-   Tu mani dzirdi?

Stouns pamāja. Viņa seja atradās dažu collu atstatumā no Deklana Makginisa nedzīvajām acīm.

Vai tu atceries, kur es tevi atradu? Kad Stouns paklausīgi pamāja, Kārvers turpināja: Tu biji nolemts aizvadīt nebeidzamas mokpilnas dienas kādā drūmā vietiņā. Bet es tevi izglābu. I s piešķīru tev jaunu vārdu, es tev devu jaunu dzīvību. Es tev sniedzu iespēju izbēgt no tā visa un piepildīt mūsu kopīgās vēlmes. Es tev ierādīju mūsu paradumus un pretī lūdzu tikai vienu. Vai atminies manu prasību?

-   Tu sacīji, ka mēs esam partneri, lai arī neesam vienlīdzīgi. Es esmu māceklis, tu esi skolotājs. Man jādara tas, ko tu liec.

Kārvers vēl stingrāk piespieda lāpstu Stouna skaustam.

-    Un kur mēs esam nonākuši? Tu esi mani pievīlis.

-   Tā vairs nenotiks. Lūdzu!

Pacēlis galvu, Kārvers pievērsās kalnu grēdas virsotnēm. Robotās līnijas pamazām kļuva asākas, debesis lēnām iekrāsojās oranžas. Bija jāpasteidzas.

-   Tu esi ačgārni sapratis, Fredij. Es rīkošos, lai tas nenotiek.

-    Ļauj man kaut ko izdarīt. Ļauj man laboties!

-   Tev šī iespēja būs. Kārvers izcēla lāpstu no bedres un atkāpās. Aproc viņus!

Stouns pagriezās un piesardzīgi, baiļpilni palūkojās augšup. Kārvers pasniedza viņam lāpstu. Stouns pieslējās kājās un paņēma to.

Tad Kārvers izvilka ieroci, ar lielu gandarījumu redzēdams, kā Stounam ieplešas acis. Viņš izņēma no kabatas mutautiņu un sāka tīrīt pistoli, noslaucīdams pirkstu nospiedumus. Pabeidzis viņš nosvieda šaujamo Makginisam pie kājām. Viņš nebaidījās, ka Stouns varētu to pagrābt. Fredijs bija pilnībā viņam pakļāvies.

-   Piedod, Fredij. Lai arī ko mēs iesāktu ar Makevoju, ieroci viņam tomēr neatdosim. To glabāt ir pārāk nedroši.

-   Kā teiksi.

"Tikai tā," domās attrauca Kārvers, taču skaļi to neteica.

-   Labāk nevelc garumā, viņš brīdināja. Drīz būs gaišs.

Stouns sāka steigšus bērt zemi un smiltis bedrē.

Divpadsmitā nodaļa VISĀ VALSTĪ

Ka jau biju paredzējis, mani raidījuma paaicinaja tikai otras stundas sākumā. Četrdesmit piecas minūtes es dirnēju šaurā, tumšā studijā un kameras monitorā vēroju raidījuma pirmo pusi. Šajā raidījuma daļā stāstīja par Ēriku Kleptonu un rehabilitācijas centru "Krustceles", ko viņš dibinājis Kārību salās. Sižeta beigās rādīja videoierakstu, kurā Kleptons izpilda populāro dziesmu Somezvhere Over the Rainboiv dvēseliskā blūza manierē saistībā ar nupat rādīto sižetu tā bija brīnišķīgi aizkustinoša un cerību pilna, taču reklāma to aprāva pārlieku atri.

Reklāmas laikā es saņemu brīdinājumu, ka pēc minūtes sākas mans ētera laiks, un drīz mani televizoru ekrānos varēja vērot visā valstī un arī aiz tās robežām. Raidījuma vadītājs Atlantā uzdeva man vieglus jautājumus, uz kuriem es aizrautīgi atbildēju, nekādi nelikdams manīt, ka tie dzirdēti agrāk un konkrētie notikumi jau trešo dienu tiek apspriesti L. A. Times slejās. Kad intervija bija galā un sākās nākamais sižets, Kristjens Dučeto man austiņā paziņoja, ka esmu brīvs un viņš ir man parādā par izglābto raidījumu, jo es pabrīdināju par draudošo katastrofu, proti, Alonso Vinslovu.

-   Kristjen, vai jums butu iebildumi, ja es palūgtu šoferi pa ceļam piestāt kādā vietā? Tas nebūs ilgi.

-   Nekādu problēmu. Alonso mājās vedīs cits auto, tāpēc varat dabūt limuzīnu uz visu atlikušo rīta cēlienu, ja vien vēlaties. Es taču sacīju, ka esmu jūsu parādnieks.

Man tas derēja. Es aši ieskrēju "aktiertelpā" izdzert vēl vienu tasi kafijas un ieraudzīju Alonso un Vandu tur joprojām sēžam. Acīmredzot gaidīja kādu, kurš aizvedis viņus uz studiju un intervēs. Neviens nebija šiem cilvēkiem paziņojis, ka uzstāšanās ir atcelta, un viņi savā naivumā vēl nebija nākuši pie tāda slēdziena paši.

Es nevēlējos būt nelāgo ziņu nesējs. Atvadījos no abiem un pasniedzu vizītkarti ar sava mobilā tālruņa numuru.

-   Eu, es redzēju tevi tejjukā! Alonso pameta ar galvu uz plakanā ekrāna televizoru pie sienas. Tu biji foršais. Tagad mana kārta.

-   Paldies, Alonso. Lai veicas!

-   Veiksies gan, tikko man kāds iedos miljonu zaļo.

Pamājis es paķēru vēl vienu virtuli pie kafijas un izgāju no telpas, atstādams Alonso gaidām miljonu dolāru, kuru viņš tā ari nesaņems.

Mašīnā es ieminējos šoferim, ka vajadzētu pa ceļam šur tur piestāt, un viņš atteica, ka esot jau informēts par rīkojumu braukt turp, kur es pavēlu. Divdesmit minūtes pari septiņiem limuzīns ieripoja manas mājas piebraucamajā ceļā. Gandrīz minūti es nosēdēju nekustīgi, lūkodamies uz māju, tad saņēmos un izkāpu no auto.

Kad atslēdzu ārdurvis un iegāju priekšnamā, es uzminu trīs dienas krātam pastam, kas bija iegrūsts pa spraugu durvīs. Nedz lietus, nedz sniegs, nedz dzeltenā, nozieguma vietai apjoztā lente nebija kavējusi pastnieku veikt savu darbu. Aši izskatīju aploksnes un atradu divas nupat izsniegtas kredītkartes. Abas aploksnes es iebāzu bikšu aizmugures kabatā, bet pārējo pastu atstāju uz grīdas.

Mājā viscaur bija izsvaidītas nozieguma vietas apskates paliekas. Meklējot pirkstu nospiedumus, visas virsmas bija pārklātas ar melnā pulvera kārtu. Uz grīdas mētājās tukši limlenšu iepakojumi un izlietoti gumijas cimdi. Pēc visa spriežot, izmeklētājiem un tehniskajiem darbiniekiem bijis pilnīgi mazsvarīgi, kādā stāvoklī īpašnieks mitekli atradīs pēc viņu aiziešanas.

īsu bridi pakavējies te, es pa gaiteni nonācu guļamistaba. Pele juma smārds tajā šķita spēcīgāks nekā todien, kad uzgājām Endželas līķi. Atsperu rāmis, matracis un gultas karkass bija aizvākti jādomā, ka policija vēlas tos paturēt kā pierādījumu un izanalizēt.

Es veikli nopētīju vietu, kur agrāk stāvēja gulta. Kaut nu varētu apgalvot, ka tajā mirklī mana sirds pildījās ar skumjām un sērām par Endželu Kuku! Taču šo triecienu jau biju pārdzīvojis vai ari mans prāts sargājās un neļāva kavēties domās par nesenajiem notikumiem. Ja vien es par kaut ko domāju, tad tikai par to, cik grūti būs šo māju pārdot. Ja vien ko jutu, tad tikai lielu vēlēšanos bēgt, cik ātri kājas nes.

Raitā solī es piegāju pie sienas skapja, atminēdamies kādu paša rakstu par privātuzņēmumu, kas piedāvā sakopt mājas, kurās notikušas slepkavības vai pašnāvības. Klientu uzņēmumam netrūka. Nospriedu, ka derētu sameklēt šo rakstu arhīvā un piezvanīt. Varbūt man iedos atlaidi.

Nocēlis no sienas skapja plaukta lielo koferi, es novietoju to uz grīdas. Atverot vāku, pretī uzvēdīja sastāvējies gaiss. Nebiju lietojis koferi vairāk nekā desmit gadus, kopš ievācos šajā mājā. Sāku tajā steidzīgi likt apģērba gabalus, kurus parasti valkāju. Kad koferis biju pilns līdz malām, izņēmu no skapja biežāk lietoto audekla somu un piebāzu ar kurpēm, siksnām un kaklasaitēm, kaut arī pēdējās man diez vai sanāks tuvākajā laikā lietot. Visbeidzot es iegāju vannas istabā un visu, kas atradās uz izlietnes malas un skapīti, sagrūdu plastikāta maisiņā, kuru izņēmu no tukšās atkritumu tvertnes.

-    Vai nevajag palīdzēt?

Es gluži vai izlēcu cauri dušas aizkariem. Pagriezos un savā priekšā ieraudzīju limuzīna šoferi, kuram pirms desmit minūtēm biju solījis ieskriet mājā tikai uz piecām minūtēm.

-   Vecīt, nebiedē mani.

-   Tikai gribēju pārliecināties, vai nevajag… Kas šeit noticis?

Viņš uzmanīgi nopētīja uz grīdas izmētātos gumijas cimdus

un lielo, tukšo laukumu, kur agrāk atradās gulta.

-    Tos ir garš stāsts. Lūdzu, aiznes lielo koferi uz mašīnu, un es paņemšu pārējo. Pirms aiziešanas man vēl jāieskatās datorā.

No guļamistabas durvju āķa nocēlis tenisa raketi un paņēmis maisiņu un audekla somu, es sekoju šoferim. Sametu visu bagāžnieka blakus lielajam koferim, atgriezos mājā un pamanīju, ka pretojas mājas iemītniece stāv sava piebraucamā ceļa galā un vēro mani. Rokā viņa turēja nupat piegādāto L. A. Times numuru. Es pamāju ar roku, bet kaimiņiene nekādi nereaģēja, un es aptvēru, ka viņa vairs neizturēsies pret mani tik draudzīgi, kā labiem kaimiņiem pieklājas. Šajā jaukajā kvartālā es biju ienesis nomāktību un nāvi.

No jauna iegājis mājā, es taisnā ceļā devos uz darbistabu, taču tur uzreiz atklāju, ka datora nav. Nopratu, ka to paņēmusi policija vai FIB. Apziņa, ka sveši cilvēki caurskata visus manus personiskos un darba failus, tostarp manu nelaimīgo romānu, lika man justies gandrīz kailam. Lai ari es nebiju slepkava, kas staigā uz brīvām kājām, mans dators tik un tā atradās pie FIB. Kad Reičela atgriezīsies no Vašingtonas, lūgšu viņu panākt, lai datoru atdod.

Pleci viegli saguma, un es manīju, ka saltā maska, ko biju sev uzlicis, lai būtu vieglāk atgriezties mājās, sāk pamazām kust. Bija jābēg, iekams Endželas piedzīvotās šausmas iezogas atpakaļ prātā un pārakmeņo mani. Jādodas tālāk.

Mājas apgaitu pabeidzu ar virtuvi. Iztīrīju ledusskapi, samezdams atkritumu maisā visus vecos produktus, kā arī banānus no augļu groziņa un puskukuli maizes, ko izņēmu no skapīša. Tad izgāju pa sētas puses durvīm un iemetu maisu lielajā tvertnē blakus garāžai. Atgriezies mājā, aizslēdzu šīs durvis un pa ielas puses durvīm izgāju pie automašīnas.

-    Atpakaļ uz Kioto, es norīkoju šoferi.

Priekšā gandrīz visa diena, un man jāatgriežas pie darba.

Limuzīns jau sāka braukt, kad es pamanīju, ka mana kaimiņiene paslēpusies savā nelielajā namā. Mani nezin kas vilka paraudzīties atpakaļ uz savu māju. Pirmais miteklis, kas man jebkad piederējis, un es nebiju plānojis dzīvot citur. Gluži vai nācās secināt, ka viens slepkava bija man to dāvājis un otrs savukārt atņēmis.

Auto nogriezās Sanseta bulvārī, un māja nozuda skatienam.

Trīspadsmitā nodaļa ATKAL KOPĀ

K amēr Kārvers timekli parbaudija savu priekšnojautu, Stouns savāca mantas, kuras bija nodomājis ņemt līdzi. Starp meklējumiem Kārvers iztukšoja papīra sasmalcinātāja saturu Stouna atkritumu tvertnē. Viņš gribēja sagādāt FIB aģentiem krietni ilgu nodarbošanos.

Darbs mitējās brīdī, kad datora ekrānā parādījās fotogrāfija un raksts. Kārvers steidzīgi pārskrēja tam ar acīm un tad nopētīja noliktavu, lūkodamies pēc Stouna. Tas meta lielā atkritumu maisā drēbju gabalus. Kofera viņam nebija. Kārvers manīja, ka Stouns kustas piesardzīgi acīmredzot sāpes nav rimušās.

-    Man bija taisnība, Kārvers noteica. Viņa ir Losandželosā.

Stouns nometa uz betona grīdas maisu, kurā bija licis apģērbu, pienāca klāt un pāri skolotāja plecam paraudzījās uz vidējo ekrānu. Kārvers divreiz noklikšķināja uz fotogrāfijas, to palielinādams.

-   Vai tā ir viņa? Kārvers taujāja.

-    Es taču teicu, ka, iedams garām, paguvu uzmest tikai īsu skatienu. Viņa sēdēja krēslā, tuvāk sienai. No savas vietas seju neredzēju. Iespējams, tā ir viņa, bet tikpat labi var arī nebūt.

-   Es domāju, ka tā ir mūsu meklētā. Viņa bija Džeka istabā. Reičela un Džeks atkal ir kopā.

-    Paga, paga! Kas ir Reičela?

-   īpašā aģente Reičela Volinga.

-    Man liekas… Man liekas, tieši šo vārdu viņš minēja.

-    Kas?

Makevojs. Atvēris durvis, viņš iegāja numurā. Ejot garām, es dzirdēju meičas balsi. Viņa uzsauca: "Sveiks, Džek!" Makevojs atbildēja, un man šķiet, ka nosauca viņu vārdā. Cik atceros, viņš sacīja: "Reičela, ko tu te dari?"

-    Vai tu droši zini? Agrāk tu ne reizi neminēji, ka viņa būtu nosaukta vārdā.

-   Jā, bet tagad, kad tu pateici viņas vārdu, es sāku atcerēties. Esmu pārliecināts, ka viņš minēja šo vārdu.

Uzzinot, ka Makevojs apvienojis spēkus ar Volingu, Kārvers ļāvās priecīgam satraukumam. Tādi pretinieki cīņas likmes krietni paaugstināja.

-    Par ko ir raksts? Stouns jautāja.

-   Par to, kā Reičela un kāds Losandželosas policists notvēruši noziedznieku ar iesauku "Maisuvīrs", kas grieza sievietes gabalos un lika viņas atkritumu maisos. Fotogrāfija uzņemta preses konferences laikā pirms divarpus gadiem Losandželosā. Maisuvīru toreiz nogalināja. Kārvers dzirdēja, kā Stouns velk dvašu caur muti. Fredij, pabeidzi kravāt mantas?

-    Ko mēs tagad iesāksim? Uzbruksim viņai?

-Nē, diez vai. Es spriežu, ka mēs sēdēsim un gaidīsim.

-   Ko gaidīsim?

-   To sievieti. Viņa ieradīsies pie mums. Kad tas notiks, tā būs mūsu balva.

Kārvers gaidīja, ka Stouns kaut ko sacīs iebildīs vai piedāvās citu izeju. Taču Stouns neteica ne vārda acīmredzot šārīta mācība viņam bija palikusi prātā.

-    Kā mugura? Kārvers apvaicājās.

-   Sāp, bet tas nekas.

-   Tiešām?

-   Viss būs kārtībā.

-   Tas ir labi.

Atvienojis interneta pieslēgumu, Kārvers piecēlās kājās, pasniedzās aiz procesora un izrāva tastatūras vadu. Viņš zināja, ka

FIB spētu iegūt DNS paraugus no mikroskopiskam ādas daļiņām, kas sabirušas starp taustiņiem, tādēļ tastatūra te nepaliks.

-   Pasteigsimies, lai varam pabeigt darbu, Kārvers norādīja. Pēc tam aizvedīšu tevi uz muguras masāžu.

-   Man nevajag masāžu. Gan būs labi.

-        Es negribu, lai tu mokies sāpēs. Kad uzradīsies aģente Volinga, tev jābūt vislabākajā formā.

-   Neuztraucies. Es būšu tam gatavs.

Četrpadsmitā nodaļa VIENS NEPAREIZS GĀJIENS

Pirmdienas rītā es dzīvoju pēc austrumkrasta laika. Gribēju būt gatavs brīdim, kad Reičela Volinga zvanīs no Vašingtonas, tālab piecēlos agri un jau sešos no rīta iesoļoju ziņu dienesta telpā, lai turpinātu dokumentu izskatīšanu.

Zālē valdīja pilnīgs klusums, nebija redzams neviens reportieris vai redaktors, un man uzmācās baisa priekšnojauta par to, kāda šī telpa izskatīsies nākotnē. Savulaik ziņu dienests bija vislabākā darbavieta pasaulē. Rosīga biedriskuma, sāncensības, baumu, cinisku asprātību un humora pārpilna vieta, kur tiek bārstītas idejas un norit debates. Te dzima gudri vēstījumi un teksti, kas rada atbalsi, tika apspriesti un uzskatīti par svarīgiem tik daudzveidīgā un dzīvīgā, spraigā pilsētā kā Losandželosa. Mūslaikos ik gadu tūkstošiem lapu ar viedokļu un analīžu rakstiem nonāk atkritumu grozā, un nepaies ilgs laiks, kad avīze līdzināsies šai ziņu dienesta telpai intelektuālai spoku pilsētai. Daudzējādā ziņā es jutos atvieglots, ka man nebūs lemts to piedzīvot.

Es apsēdos savā nodalījumā un pirmām kārtām ieskatījos elektroniskā pasta kastītē. Ziņu dienesta tehniskie darbinieki iepriekšējā piektdienā to atkal bija atvēruši, tikai ar citu paroli. Nedēļas nogalē bija sakrājušās vairāk nekā četrdesmit vēstules, lielākoties no svešiem cilvēkiem, kas reaģējuši uz rakstiem par automašīnu bagāžniekos atrastajām nogalinātajām sievietēm. Visas vēstules es izlasīju un izdzēsu, jo negribējās šķiest laiku atbildēm. Divas bija rakstījuši cilvēki, kas uzdevās par sērijslepkavām un pavēstīja, ka es esmu viņu melnajā sarakstā. Šīs vēstules es paturēju, lai parādītu Reičelai, kaut gan visumā man par tām bija maza bēda. Viens no autoriem bija uzrakstījis "serīveida", un tas lika noprasi, ka sūtītājs ir vai nu jokdaris, vai ari cilvēks ar apšaubāmām prata spējām.

Vel saņēmu niknu vēstuli no fotogrāfa Sanija Lestera, kurš apsūdzēja mani blēdībā, laupot iespēju kopā gatavot solīto rakstu. Aiztriecu viņam tikpat sirdīgu atbildi, apjautādamies, kurš raksts tas butu, jo mans vārds nav parādījies neviena raksta apakšā. Paskaidroju, ka jūtos apdalīts daudz lielākā mērā nekā viņš, un aicināju visas sūdzības adresēt pilsētas ziņu redaktorei Dorotijai Faulerei.

To paveicis, es izņēmu no mugursomas dokumentus un klēpjdatoru un sāku strādāt. Iepriekšējā vakarā biju krietni pavirzījies uz priekšu. Biju izpētījis dokumentus Denīzas Bebitas slepkavības lietā un veicis nozieguma analīzi, pievienojot visaptverošu sarakstu ar informāciju, kas attiecas uz upuri un slepkavam būtu jāzina, lai pastrādātu šādu noziegumu. Biju ticis apmēram līdz pusei Šēronas Oglevijas slepkavības lietā un turpināju to pētīt.

Neviens mani netraucēja līdz brīdim, kad ziņu dienesta telpa pamazām atdzīvojās, zālē ienāca redaktori un reportieri ar kafijas tasēm rokās, gatavi uzsākt jaunu darba nedēļu. Astoņos nolēmu darbu uz laiku pārtraukt, iedzēru kafiju un notiesāju virtuli, un tad piezvanīju policijai, taujādams, vai pa nakti nav atgadījies kas interesants es būtu ar mieru darīt visu, lai atrautos no pašreizējā pienākuma.

Pārliecinājies, ka pagaidām viss ir mierīgi, es atgriezos pie dokumentiem un biju jau gandrīz ticis galā ar Oglevijas lietu, kad dzidri iepīkstējās dators, vēstīdams par pirmo tāsdienas elektroniskā pasta vēstuli. Es palūkojos monitorā. Vēstule bija no mūsu štatu samazinātāja Ričarda Krāmera. Ziņa bija īsa, taču intriģējoša.

No: Ričards Kramers < RicardsKramers@LATimes.com >

Tēma: Re: šodien

Datums: 18. maijs, 2009,9:11

Kam: DzeksMakevojs@LATimes.com

Džek, atskrien pie manis, kad rodas izdevība. RK

Paslējis galvu virs nodalījuma sienas, es pārlaidu skatienu stikla kabinetu rindai. Krāmeru kabinetā neredzēju, taču no manas vietas nevarēja saredzēt viņa galdu. Iespējams, viņš mani tur gaidīja, lai pateiktu, kurš no reportieriem ieņems Endželas Kūkas vietu un kļūs par kriminālziņu reportieri. Man būs vēlreiz, jāizvadā jauneklīgs aizvietotājs pa Pārķēra centru un jāiepazīstina ar tiem pašiem ļaudīm, kurus pirms nedēļas stādīju priekšā Endželai.

"Jo ātrāk sāksim, jo ātrāk beigsim," es nospriedu, piecēlos un devos stikla sienas virzienā. Krāmers sēdēja savā kabinetā pie galda un rakstīja elektroniskā pasta vēstuli kārtējam nelaimīgajam upurim. Durvis bija vaļā, tomēr es pieklauvēju. Krāmers atrāva skatienu no ekrāna un pamāja, aicinādams ienākt.

-   Apsēdies, Džek. Kā mums šodien klājas?

Es apsēdos vienā no diviem krēsliem pie galda.

-   Par tevi es nezinu, bet man visumā klājas labi. Ņemot vērā apstākļus.

Krāmers domīgi pamāja.

-   Jā, kopš brīža, kad tu beidzamo reizi sēdēji šai krēslā, pagājušas satriecošas desmit dienas.

Ja gribam būt precīzi, todien, kad man paziņoja par štata samazināšanu, es sēdēju otrā krēslā, taču precizēšanai nebija jēgas. Cietu klusu un gaidīju, ko viņš man sacīs vai mums, ja vien Krāmers dzirās mani ari turpmāk uzrunāt daudzskaitli.

-    Ir labas ziņas, galvenā redaktora vietnieks bilda. Viņš pasmaidīja un, pasniedzies pēc bieza dokumenta, kas atradās galda mala, pievilka to sev klāt. Runādams viņš pievērsās papīriem.

Redzi, Džek, mēs uzskatām, ka auto bagāžniekā atrasto upuru lieta ieilgs. Nav svarīgi, vai noziedznieku notver drīz; šo lietu mēs cilāsim ilgi. Tādējādi mēs nospriedām, ka tu, Džek, mums būsi nepieciešams. īsi un vienkārši sakot, mēs gribam, lai tu paliec.

Es neizteiksmīgi paraudzījos viņā.

-   Tu gribi sacīt, ka es neesmu atlaists?

Krāmers turpināja, it kā es nebūtu izdvesis ne skaņu un viņš neko nebūtu dzirdējis.

-   Mēs piedāvājam tev pagarināt darba līgumu uz sešiem mēnešiem; tas stāsies spēkā parakstīšanas brīdi.

-   Tas nozīmē, ka es tik un tā esmu atlaists no darba, tikai pēc sešiem mēnešiem.

Pagriezis dokumentu otrādi, Krāmers paslidināja to pāri galdam man tuvāk.

-   Tas ir standarta pagarinājums, kādus mēs te bieži izmantosim, Džek.

-   Man nav līguma. Kā to var pagarināt, ja ar mani vispār nav noslēgts līgums?

-   Tāds nosaukums lietojams, jo tu pašlaik esi darba ņēmējs un tiek uzskatīts, ka tev ir līgums. Tādējādi jebkuras izmaiņas, par kurām abas puses kontrakturāli vienojušās, tiek sauktas par darba līguma pagarinājumu. Juristu nieki, Džek.

Es viņam nepateicu, ka nav tāda vārda "kontrakturāli". Vēja ātrumā pārlasījis pirmo lapu, es atdūros pret milzīgu, augstu ātrumvalni.

-   Saskaņā ar līgumu es par pusgadu saņemšu trīsdesmit tūkstošus dolāru, es norādīju.

-Jā, tā ir standarta līguma pagarinājuma likme.

-    Paraudzīsim. Es prātā aši sarēķināju aptuvenos ciparus. Tas būtu apmēram par tūkstoti un astoņiem simtiem mazāk, nekā es pusgadā saņemu šobrīd. Tātad jūs gribat, lai es, saņemdams mazāku algu, palīdzu ar šo materiālu jums noturēties priekšgala. Turklāt… Es paņēmu dokumentu un sāku to šķirstīt. …varu saderēt, ka saskaņā ar šo līgumu man vairs nepienākas nekādi veselības un stomatoloģiskie pabalsti vai atvieglojumi pensijas saņemšanai. Vai taisnība?

Tādu punktu līgumā nebiju atradis un spriedu, ka diez vai tāds ir iekļauts.

-    Džek, Krāmers sacīja mierinošā tonī, man ir iespēja apspriest ar tevi finansiālo pusi. Taču par atvieglojumiem tev jāparūpējas pašam. Tāda mums tagad būs kārtība. Gluži vienkārši tāda ir nākotne.

Es nometu līguma tekstu uz galda un pagriezos pret Krāmeru.

-   Gaidi! Drīz pienāks tava kārta, es brīdināju.

-    Kā, lūdzu?

-   Tu domā, ka mēs, reportieri un literārie redaktori, būsim pēdējie? Tu spried, ka tik krietnu un brašu kareivi, kurš pilda visas pavēles, beigās tomēr pasargās?

-   Džek, es nedomāju, ka pašlaik jāapspriež mana situā…

-   Man nav svarīgi, kas ir jāapspriež. Es līgumu neparakstīšu. Labāk riskēt un kļūt par bezdarbnieku. Un tā es ari darīšu. Taču kādudien arī pie tevis atnāks, lai palūgtu parakstīt šādu papīru, un tad tu sāksi prātot, kā samaksāt bērniem par zobārsta vizīti, par medicīniskajiem pakalpojumiem, skolu un visu pārējo. Ceru, ka tad tev nebūs nekādu iebildumu, jo tāda ir nākotne.

-   Džek, tev nemaz nav bērnu. Un piedraudēt man, jo es esmu bērnu tēvs, ir…

-    Es tev nedraudu. Ne jau to es gribēju sacīt, Krām. Es tikai gribēju teikt… Labu bridi es lūkojos viņā. Lai nu paliek.

Piecēlies es izgāju no kabineta un devos uz savu nodalījumu. Pa ceļam ieskatījos pulkstenī un izvilku mobilo tālruni, pārbaudīdams, vai neesmu nejauši palaidis garām zvanu. Nebiju. Vašingtonā pulkstenis drīz būs viens, bet no Reičelas vēl nav ne vēsts.

Savā nodalījumā es vēlreiz ieskatījos gan tālrunī, gan pastkastītē, un arī tur nebija nevienas ziņas.

lidz šim biju cietis klusu, izvairīdamies viņu traucēt. Taču man gribējās inat, kas īsti notiek. Piezvanīju Reičelai uz mobilo tālruni, taču zvanu pārsūtīja uz balss pastu. Ierunāju ziņu, lūdzot viņu pēc iespējas drīzāk atsaukties. Pieņemdams maz ticamu varbūt ibu, ka tālrunim izlādējusies baterija vai arī Reičela aizmirsusi to ieslēgt pēc noklausīšanās beigām, es piezvanīju uz viesnīcu Monaco un palūdzu savienot ar viņas numuru. Taču man paziņoja, ka viņa šorīt viesnīcu atstājusi.

Līdzko noliku klausuli, tālrunis ietrinkšķējās. Zvanija Lerijs Bērnārds, kas sēdēja divus nodalījumus tālāk.

-   Ko Krāmers gribēja? Pieņemt tevi, nabadziņu, atpakaļ darbā?

-Jā.

-   Ko? Vai patiesi?

-   Par samazinātu algu, protams. Pasūtīju viņu ratā.

-    Tu smejies, vecīt? Tevi tur īsā pavadā! Kur tu iesi, kur spruksi?

-   Katrā ziņā es negrasos strādā šeit, parakstījis līgumu, kurā paredzēta zemāka alga bez jebkādiem atvieglojumiem. Tā es arī viņam pateicu. Labi, es laižos prom. Vai tu pēti, kas mūsu materiālā jauns?

-   Jā, turu roku uz puLsa.

-   Vai ir kādi jaunumi?

-   Ja ir, tad man nekas nav teikts. Turklāt vēl ir agrs. Klau, es taču vakar redzēju tevi CNN Lieliska uzstāšanās. Man gan palicis atmiņā, ka ari Vinslovam bija jāuzstājas. Tikai tāpēc es ieslēdzu. Visu ritu reklamēja, bet beigās viņš nemaz neieradās.

-    Ieradās gan, taču televīzijas cilvēki nolēma Vinslovu nerādīt.

-   Kā tā?

-   Pie vainas viņa tieksme ik teikumā iespraust kādu rupjību.

-   Ak, jā. Piektdien, kad sarunājāmies ar viņu, es ari to ievēroju.

-   To grūti neievērot. Tiksimies vēlāk.

-   Pag, kurp tu dodies?

Medības.

-Ko?

Pēc šā jautājuma es noliku klausuli, iegrūdu mugursomā savu klēpjdatoru, dokumentus un devos uz kāpņu pusi. Iespējams, savulaik ziņu dienesta telpa bija vislabākā darbavieta pasaulē. Taču mūsdienās tā vairs nebija. Tādi ļautiņi kā štatu apcirpējs un neredzamie spēki viņam aiz muguras to vērtuši atbaidošu un klaustrofobisku. Man bija jātiek prom. Es jutos kā cilvēks, kam nav ne mājas, ne darba. Taču automašīna man joprojām bija, un Losandželosā automašīna ir zelta vērta.

***

Braucu uz rietumiem pa Desmito maģistrāli pludmales virzienā pretēji tobrīd valdošajai-transporta plūsmai un strauji tuvojos tīrajam okeāna gaisam. īsti nesapratu, kurp dodos, taču acīmredzot zemapziņā mērķis bija nosprausts, un rokas uz stūres un kāja uz pedāļa zināja to, ko prāts neaptvēra.

Nonācis Santamonikā, es nogriezos Ceturtajā ielā un tad pa Piko bulvāri aizbraucu lidz liedagam. Iestūrēju stāvvietā, kurā Alonso Vinslovs bija pametis Denīzas Bebitas mašīnu. Laukums bija gandrīz tukšs, un es novietoju savu auto tajā pašā rindā un, iespējams, tajā pašā vietā, kur atrasta Bebitas automašīna.

Saule vēl nebija izlauzusies cauri mākoņu slānim virs okeāna, un debesis bija apmākušās. Panorāmas rats uz dambja tinās miglā.

"Ko iesākt tagad?" es klusībā prātoju. Kārtējo reizi ieskatījos tālrunī. Nevienas īsziņas. Es vēroju, kā sērfotāju grupiņa atgriežas no rīta nodarbēm katrs piegāja pie savas vieglās vai smagās automašīnas, novilka tērpu un aplaistījās ar ūdeni, pēc tam ietinās dvieļos, novilka īsbikses un pārģērbās sausās drēbēs. Tā bija sena sērfotāju tradīcija ierasties te pirms darbadienas. Kāda sērfotāja Subaru rotāja uzlīme, kas manī izraisīja smaidu.

"Kāpēc mums visiem nav gara dēļa?"

"Nekur citur tas nebūtu iespējams, vien Losandželosā," es nospriedu, izvilkdams no mugursomas Reičelas piezīmju grāmatiņu. Vairākās lapās biju šo un to ierakstījis pēc dokumentu pārskatīšanas. Atšķiru pēdējo lapu un izlasīju tajā rakstīto.

VIŅAM BIJA JĀZINA:

DENīZA BEBITA

1. Ziņas par iepriekšējo arestu.

2.  Automašīnas bagāžnieka tilpums.

3.  Darba vieta.

4.  Darba grafiks nolaupīta pēc darba.

5.  Ārējais izskats, auguma tips "žirafe", garas kājas.

ŠĒRONA OGLEVIJA

1.  Vīra draudi.

2.  Viņa automašīnas bagāžnieka tilpums.

3.  Darba vieta.

4.  Darba grafiks nolaupīta pēc darba.

5.  Ārējais izskats, auguma tips "žirafe", garas kājas.

6.  Vīra mājas atrašanās vieta.

Abi saraksti bija īsi un gandrīz vienādi, taču es jutos pārliecināts, ka tajos meklējama saistība starp abām sievietēm un slepkavu. Raugoties no slepkavas viedokļa, tas šķita viss, kas viņam jāzina pirms nozieguma izdarīšanas.

Atvēris automašīnas logus, es ielaidu salonā miklo jūras vējiņu. Prātoju par Nesubu un to, kā viņš izraudzījies šīs divas sievietes divos dažādos štatos.

Vienkāršākā atbilde būtu tāda, ka viņš tās redzējis. Abas bija publiski izrādījušas savus augumus. Ja slepkava meklējis kādu noteiktu fizisko parametru kopumu, tad varbūt redzējis gan Denīzu Bebitu, gan Šēronu Ogleviju uz skatuves.

Vai datorā. Iepriekšējā vakarā, gatavodams sarakstus, es noskaidroju gan "Liktenīgo sieviešu" eksotiskās rēvijas, gan kluba "Čūsku bedre" interneta vietnēs var aplūkot abu dejotāju fotogrāfijas. Mājaslapās bija ievietoti neskaitāmi visu dejotāju uzņēmumi, tostarp ari tādi, kur sievietes redzamas visā augumā. "Liktenīgo sieviešu" lapā bija atrodamas fotogrāfijas, kur dejotājas pavērsušās pret kameru un augstu pacēlušas kājas. Ja Nesuba parafilijai nepieciešamas ortozes un "žirafes" auguma tips, kā minēja Reičela, tad interneta vietnē šādu laupījumu varēja uzmeklēt.

Kad upuris bija noskatīts, slepkavam vajadzēja doties pie tā uz darbu, lai sazīmētu sievieti un noskaidrotu pārējos sarakstā minētos jautājumus, bet es nojautu, ka Nesubs tā nav rīkojies. Jutos pārliecināts, ka viņš darbojies ar citiem paņēmieniem upuri uzmeklēti citādi.

Es pievērsos abu sarakstu pirmajam jautājumam. Man šķita skaidrs, ka slepkava iepriekš sīki iepazinies ar abu upuru juridiskajām ķibelēm.

Piemēram, slepkavam bija jāzina, ka Denīza Bebita pirms gada arestēta par narkotiku iegādāšanos, un tas noticis ārpus Rodiagārdensas rajona. Šī informācija būs iedvesmojusi noziedznieku atstāt viņas līķi un automašīnu netālu no tā, jo viņš saprata, ka transportlīdzekli var nozagt un aizbraukt, taču saikni ar Rodiagārdensu varēs viegli atrast. Policijai uzreiz būtu skaidrs, ka viņa acīmredzot atkal devusies narkotiku meklējumos. Brīnišķīga novirzīšanās no patiesības.

Šēronas Oglevijas lietā slepkavam bija jāzina šķiršanās lietas smalkumi. Konkrētāk, vīra it kā izteiktie draudi nogalināt bijušo sievu un aprakt viņu tuksnesī. Šāda informācija varētu pamudināt slepkavu ielikt līķi bijušā vīra automašīnas bagāžniekā.

Abos gadījumos slepkava krimināllietu detaļas varēja izlasīt tiesu dokumentos, kas iegūstami publiski. Manos dokumentos nebija nekādu liecību par to, ka Ogleviju šķiršanās prāvas materiāli nav izpaužami. Denīzas Bebitas gadījumā viss bija skaidrs krimināllieta ir pieejama publiski.

Un tad man atausa gaisma. Iepriekš man tas bija paslīdējis secen. Denīza Bebita arestēta gadu pirms nāves, un slepkavības laika lietas izskatīšana vēl nebija beigusies. Tādu statusu advokāti dēvēja par "pačurāt un pārbaudīt". Bebitas advokāts bija viņu iesaistījis pirmstiesas rehabilitācijas programmā. Ambulatorā ārstēšanās no narkotiku atkarības nozīmēja urīna pārbaudi reizi mēnesī, lai meklētu narkotiku pēdas, un tiesa tikām gaidīja, vai viņa nostāsies uz taisna ceļa. Ja tas notiktu, apsūdzība tiktu atcelta. Lietpratīgs advokāts pat spētu panākt aresta dzēšanu.

Tās visas bija juridiskas detaļas, taču tagad es saskatīju to, ko agrāk nepamanīju. Ja lieta nav izbeigta, tad materiāli nav pieejami publiski. Un ja reiz lietas materiāli nav pieejami katram pilsonim vai nu datorā, vai tiesas namā, tad kā Nesubs varēja noskaidrot detaļas, kas nepieciešamas slepkavības pastrādāšanai?

Kādu brīdi es pārcilāju prātā iespējamās atbildes un nospriedu, ka viņš acīmredzot ieguvis informāciju no pašas Denīzas Bebitas vai kāda, kas cieši saistīts ar viņas lietu, piemēram, prokurora vai advokāta. Izšķirstījis Bebitas lietas materiālus, es atradu viņas advokāta vārdu un piezvanīju uz viņa biroju.

-    "Deilijs un Milss", runā Ņūena. Kā varu pakalpot?

-   Vai varu runāt ar Tomu Foksu?

-   Misters Fokss šorīt ir tiesā. Vai varu nodot viņam kādu ziņu?

-   Vai ap pusdienlaiku viņš būs birojā?

Es ieskatījos pulksteni. Gandrīz vienpadsmit. Vēls. Es atkal jutu skaudri iedzeļam satraukumu par Reičelas klusēšanu.

-   Parasti viņš atgriežas ap pusdienlaiku, taču skaidri to zināt nevar.

Nosaucis savu vārdu un tālruņa numuru, es pieteicos kā L. A. Times reportieris un lūdzu nodot Foksam, ka mans zvans ir svarīgs.

Tad es aizvēru tālruņa vāciņu, ieslēdzu klēpjdatoru un iespraudu portatīvo modemu. Nospriedu, ka ir vērts pārbaudīt savu versiju jāpamēģina sameklēt Denīzas Bebitas lietas materiālus internetā.

Divdesmit minūtes es nopūlējos ar štatā publiski pieejamam juridisko datu bāzēm un privāto juridisko lietu meklētāju, kuru L. A. Times abonēja, bet par Bebitas arestu un lietas apstākļiem izlobīju pavisam maz. Tomēr man izdevās atrast advokāta elektroniskā pasta adresi, un es uzrakstīju īsu ziņu cerībā, ka pasts tiek pārsūtīts uz viņa mobilo tālruni un pamudinās viņu nekavējoties sazināties ar mani.

No: Džeks Makevojs < DzeksMakevojs@LATimes.com > Tēma: Denīza Bebita Datums: 18. maijs, 2009,10:57 Kam: TFokss@dalyandmills.com

Mister Foks, es esmu reportieris no L. A. Times un gatavoju rakstu sēriju par Denīzas Bebitas slepkavību. Iespējams, jūs Denīzas lietā jau esat sarunājies ar kādu manu kolēģi, taču man nepieciešams steidzīgi parunāt ar jums par kādu jaunu izmeklēšanas versiju. Lūdzu, piezvaniet vai uzrakstiet vēstuli, cik vien drīz varat.

Paldies.

Džeks Makevojs

Nosūtīdams vēstuli, es apzinājos, ka man atliek tikai gaidīt. Uzmetu skatienu pulkstenim ekrāna stūri un attapu, ka Vašingtonā ir pāri diviem. Maz ticams, ka Reičelas noklausīšanās tā ieilgusi.

Dators notinkšķēja, un ziņa ekrānā vēstīja, ka jau saņemta atbilde no Foksa.

No: Toms Fokss < TFokss@dalyandmills.com >

Tēma: RE: Denīza Bebita

Datums: 18. maijs, 2009,11:01

Kam: Džeks Makevojs < DzeksMakevojs@LATimes.com >

Sveiki, es nevaru pašlaik atbildēt uz jūsu vēstuli, jo šonedēļ strādāju tiesā. Taču es vai mana asistente Medisone visdrīzākajā laikā ar jums sazināsies. Pateicos.

Toms Fokss Vecākais partneris advokātu birojs "Deilijs un Milss" www.dalyandmills.com

Atbilde bija sastādīta un nosūtīta automātiski, tātad Fokss manu ziņu nav lasījis. Nojautu, ka līdz pusdienlaikam es reālu atbildi nesaņemšu un arī pēc tam varu cerēt vien uz veiksmi.

Vēstules apakšā pamanīju advokātu biroja interneta vietnes adresi un noklikšķināju uz saites. Tā mani aizveda uz mājaslapu, kas potenciālajiem klientiem uzbāzīgi reklamēja advokātu biroja piedāvātos pakalpojumus. Birojā strādājošie advokāti specializējās gan krimināltiesībās, gan civiltiesībās, un vietnē bija lodziņš ar nosaukumu "Ierakstīt lietas apstākļus", kurā apmeklētājs varēja izklāstīt notikušo un kāds biroja speciālists par brīvu izteica savu novērtējumu un viedokli.

Lapas apakšā atradās advokātu biroja partneru saraksts, sakārtots alfabēta secībā. Jau dzīros noklikšķināt uz Toma Foksa vārda cerībā pārskatīt viņa biogrāfiju, bet tad pamanīju pašā lapas apakšā stiepjamies teksta rindiņu un saiti:

VIETNES DIZAINS UN OPTIMIZĀCIJĀ:

WE STERN DATA CONSULTANTS

Šķita, ka atomi saduroties veido jaunu, nenovērtējami dārgu vielu. Saistība bija man rokā vienā acumirklī. Advokātu biroja interneta mājaslapu glabāja tajā pašā vietā, kur Nesuba slazdu vietnes. Pārāk liela sakritība, lai bīītu nejaušība. Mani iekšējie vārti atvērās plati vajā, un asinīs strauji ieplūda adrenalīns. Aši nospiedu uz saites un tiku aizvests uz Western Data Consultants vietni.

Tā sniedza iespēju virtuāli izstaigāt uzņēmuma telpas Mesā, Arizonas štatā, un piedāvāja jaunākās paaudzes drošības pasākumus un datu glabāšanas pakalpojumus, resursu mitināšanu uz atsevišķa servera un uz timekļa bāzētus režģiskās skaitļošanas risinājumus lai gan man nebija ne jausmas, ko tas nozīmē.

Es noklikšķināju uz ikonas, kura aicināja "iepazīt bunkuru", un nonācu lapā ar pazemes serveru fermas fotogrāfijām un aprakstu. Tas bija kopvietošanas centrs, kurā glabājas klientu uzņēmumu un organizāciju dati, un pa ātrdarbīgiem optisko šķiedru kabeļiem caur interneta pakalpojumu sniedzēju •pamattīkliem tie bija pieejami augu diennakti. Taisnās rindās bija izkārtoti četrdesmit serveru torņi. Zālē bija betona sienas, griesti un grīda, infrasarkano staru uzraudzības sistēma, un tā izrādījās hermētiski noslēdzama. Telpa atradās divdesmit pēdas zem zemes.

Mājaslapā bija īpaši uzsvērta Nestcrn Data piedāvātā drošība. "Kas šeit nonāk, ārā tiek vienīgi ar jūsu atļauju." Uzņēmums piedāvāja gan lieliem, gan maziem uzņēmumiem ietaupīt, glabājot datus drošā vietā ar iespēju piekļūt tiem vienā acumirklī vai arī sadabūt rezerves kopijas. Ikviens datora tastatūras taustiņa piesitiens Losandželosas advokātu biroja telpā tika momentāni fiksēts un noglabāts Mesā.

Atgriezies pie saviem dokumentiem, es izņēmu Viljama Šifino izsniegtos materiālus. To vidū bija ari Ogleviju šķiršanās dokumenti. Ievadīju meklētājā Braiena Oglevija šķiršanās prāvas advokāta vārdu, noskaidroju viņa adresi un kontakttālruni, taču interneta adreses nebija. Pēc tam meklētājā ierakstīju Šēronas Oglevijas advokāta vārdu un tiku gan pie adreses, gan tālruņa numura, gan interneta adreses.

Atvēris biroja "Olmends, Brodšovs un Vords" vietni, es tūdaļ uzmeklēju lapas apakšu. Lūk.

VIETNES DIZAINS UN OPTIMIZĀCIJA:

WESTERN DATA CONSULTANTS

Biju radis apstiprinājumu saistībai, taču sīkāk neko nezināju. Abi advokātu biroji izmantoja Western Data savu interneta vietņu izstrādei un mitināšanai. Man bija jāzina, vai šie uzņēmumi lietu materiālus glabā VVestern Data serveros. Labu laiku sēdēju un izstrādāju plānu, pēc tam atvēru tālruni un piezvanīju.

-    "Olmends, Bredšovs un Vords". Kā varu pakalpot?

-   Vai es varētu runāt ar vadošo partneri?

-   Savienošu ar viņa biroju.

Gaidīdams es pie sevis atkārtoju sagatavoto tekstu un cerēju, ka plāns izdosies.

-    Mistera Kenija birojs. Kā varu palīdzēt?

-    Mans vārds ir Džeks Makevojs. Es strādāju Viljama Šifino un viņa partneru uzdevumā un pašlaik gatavojos izveidot šim advokātu birojam interneta vietni un datu glabāšanas sistēmu. Sarunā ar Arizonas uzņēmumu Western Data tika minēts, ka "Olmends, Bredšovs un Vords" ir viens no tā klientiem šeit, Lasvegasā. Vēlējos apjautāties misteram Kenijam par jūsu biroja pieredzi sadarbībā ar Western Data.

-   Mistera Kenija šodien birojā nebūs.

-   Hmm. Vai es varētu parunāt ar kādu citu jūsu biroja darbinieku? Mēs vēlētos sākt darbu jau šodien.

-    Misters Kenijs ir atbildīgs par mūsu advokātu biroja informācijas publicēšanu internetā un datu kopvietošanu. Jums tomēr būs jārunā ar viņu.

-   Tad jūs izmantojat arī datu kopvietošanas pakalpojumus, ko sniedz VJestem Data? Es to nezināju; biju domājis, ka esat tikai izvietojuši tur savu interneta vietni.

-   Jo, izmantojam ari datu kopvietošanas pakalpojumus, taču par to jums tik un tā būs jāvaicā misteram Kenijam.

-    Paldies. Es rit no rīta piezvanīšu vēlreiz.

Aizvēru tālruņa vāciņu. No "Olmends, Bredšovs un Vords" biju uzzinājis visu, ko cerēju. Pēc tam vēlreiz piezvanīju advokātu birojam "Deilijs un Milss" un liku lietā tādu pašu viltību, saņemdams līdzīgu netiešo apstiprinājumu no vadošā partnera asistentes.

Es nojautu, ka esmu trāpījis mērķī. Advokātu biroji, kas pārstāvēja abus Nesuba upurus, glabāja lietas materiālus VVestern Data Consultants Mesā. Tātad tieši tajā vietā krustojušies Denīzas Bebitas un Šēronas Oglevijas ceļi. Tur Nesubs bija viņas uzgājis un izvēlējies.

Iegrūdis dokumentus atpakaļ mugursomā, es iedarbināju automašīnu.

Pa ceļam uz lidostu piezvanīju aviokompānijai Southwest un iegādājos biļeti uz Fīniksu un atpakaļ vienos izlidojot no Losandželosas lidostas, es jau pēc stundas būšu gala. Pēc tam es noīrēju automašīnu Fīniksā un jau sāku apsvērt gaidāmo sarunu ar savu tiešo priekšnieku, kad ietrinkšķējas tālrunis.

Uzraksts ekrānā vēstīja: "Privātais numurs." Fs sapratu, ka beidzot zvana Reičela.

-    Hallo!

-    Džek, tā esmu es.

-   Sen bija laiks, Reičela. Kur tu esi?

-   Lidostā. Es atgriežos.

-   Samaini biļeti. Mums jāsatiekas Fīniksā.

-Ko?

-   Es atradu saistību. Western Data. Es dodos turp.

-   Džek, ko tu runā?

-    Izstāstīšu visu, kad tiksimies. Brauksi?

Iestājās ilgs klusums.

-    Reičela, vai tu brauksi uz Fīniksu?

-   Jā, Džek, braukšu.

Tās labi. Es jau rezervēju automašīnu. Samaini biļetes un tad piezvani, lai es zinātu, cikos ieradīsies. Paķeršu tevi Skaihārborā.

-    Li i notiek.

Ka veicās noklausīšanās? Šķiet, tā krietni ieilga.

Viņa atkal brīdi vilcinājās. Es dzirdēju fonā lidostas informatīvo paziņojumu.

-    Reičela?

-   Es aizgāju no darba, Džek. Es vairs neesmu FIB aģente.

***

Iznākot pa Skaihārboras starptautiskās lidostas termināļa durvīm, Reičela ar vienu roku vilka koferi uz ritentiņiem un otrā nesa klēpjdatora somu. Es stāvēju limuzīnu šoferu pulkā, kas turēja plāksnītes ar savu pasažieru vārdiem, un pamanīju Reičelu, pirms viņa ieraudzīja mani. Sieviete lūkojās pēc manis uz abām pusēm, bet neredzēja, ka meklējamais stāv tieši acu priekšā.

Nostājos nācējai ceļā, un viņa gandrīz uzskrēja man virsū. Apstājusies Reičela mazliet atslābināja saspringtās rokas, taču neizlaida somas no rokām. Tas bija acīmredzams uzaicinājums. Es piegāju klāt un cieši apskāvu viņu. Neskūpstīju, tikai turēju savos apskāvienos. Reičela nolaida galvu man uz pleca, un mēs nebildām ne vārda teju veselu minūti.

-   Sveika! es visbeidzot ierunājos.

-   Sveiks, viņa atņēma.

-   Gara diena, vai ne?

-   Garākas nemēdz būt.

-   Kā jūties?

-   Gan būs labi.

Es izņēmu koferi viņai no rokas un pagriezu viņu pret izeju no autostāvvietas.

-    Iesim turp. Es jau rezervēju automašīnu un viesnīcu.

-Jauki.

Apliku viņai roku ap pleciem, un mēs soļojām klusuciezdami. Pa tālruni Reičela neko daudz man neizstāstīja tikai to, ka bijusi spiesta aiziet no darba, lai izvairītos no apsūdzībām valsts līdzekļu izšķērdēšanā, kad ieradās Nelisa lidostā ar FIB reaktīvo lidmašīnu, lai mani izglābtu. Pagaidām nemudināju viņu uz atklātību, taču ar laiku noteikti gribēšu zināt vairāk. Arī vārdus. Izšķirošais bija tas, ka viņa, glābdama mani, ir zaudējusi darbu. Es varētu to pārdzīvot tikai tad, ja mēģinātu visu vērst par labu. Vienīgais, kā tas būtu iespējams, rakstīt par to.

-   Viesnīca ir jauka, es ieminējos. Taču dabūju tikai vienvietīgo numuru. Es nezināju, vai tu gribēsi…

-   Vienvietīgais numurs derēs. Man vairs nav jāraizējas par tādām lietām.

Es pamāju. Acīmredzot viņa gribēja teikt, ka vairs nav jāraizējas par lēmumu pārgulēt ar izmeklējama lietā iesaistītu vīrieti. Šķita lai ko es sacītu vai vaicātu, tas neviļus uzjundītu domas par nupat zaudēto darbu un karjeru. Nospriedu runāt par ko citu.

-   Vai neesi izsalkusi? Varbūt varam ko ieēst un tikai pēc tam braukt uz viesnīcu?

-   Kā tad ar Western Data?

-   Es jau piezvanīju un norunāju tikšanos. C ian uz rītdienu, jo uzņēmuma vadītājs šodien neesot birojā.

Es ieskatījos pulkstenī. Drīz būs seši.

-   Tikpat šodien jau būs ciet. Tāpēc būsim tur desmitos no rīta. Mums jāsameklē vīrs vārdā Makginiss. Cik sapratu, viņš tur ir galvenais.

-    Un visi noticēja tavai blēdībai, kuru tu man izstāstīji?

-   Tā nav nekāda blēdība. Man ir Šifino vēstule, tātad es darbojos likuma ietvaros.

-   Tu, šķiet, spēsi sevi pārliecināt par visu, vai ne? Vai tad tavā laikrakstā nav nekāda ētikas kodeksa, kas aizliedz reportieriem uzdoties par kādu citu?

-    Kodekss ir, bet robežas ir krietni izplūdušas. Es noeju pagrīdē, lai iegūtu informāciju, kuru citādi saņemt nevarētu.

It kā atzīdams, ka tas nav nekas sevišķs, es paraustīju plecus. Mēs piegājām pie īrētās automašīnas, un es ieliku viņas koferi bagāžniekā.

Džek, es gribu braukt turp jau tagad, bilda Reičela, kad mēs iesēdām ies automašīnā.

-    Kurp?

Uz INesteru Data.

Mēs nonāksim galā pēc sešiem, un birojs būs ciet. Šā vai ta, mēs nemaz netiksim iekšā, jo ir iepriekš jāpiesakās, un tikšanās ir norunāta uz rītdienu.

-   Labi, iekšā nemaz neiesim. Bet mēs vienalga varam apmest loku. Es tikai gribu to apskatīt.

-   Kāpēc?

-   Tāpēc, ka pēc šodien Vašingtonā piedzīvotā gribas novirzīt domas. Vai skaidrs?

-   Skaidrs. Braucam.

Es uzmeklēju piezīmju grāmatiņā Western Data adresi un ievadīju to automašīnas satelītnavigācijas sistēmā. Drīz mēs no lidostas pa maģistrāli devāmies austrumu virzienā. Satiksmes plūsma bija vienmērīga, un pēc divdesmit minūšu brauciena, divreiz nogriežoties uz citām maģistrālēm, mēs ieradāmies Mesā.

Mesas austrumu pusē pie apvāršņa Makelipsroudas galā vīdēja neliela Western Data Consultants ēka. Tā atradās ne pārāk blīvi apbūvētā teritorijā, kur krūmāju un kaktusu ielenkumā rindojās noliktavas un nelielas kantoru ēkas. Western Data bija izvietots smilšu krāsas vienstāva blokmājā, kam bija tikai divi logi abpus galvenajām durvīm. Sienas augšējā labajā stūri vīdēja uzkrāsots mājas numurs, taču citu uzrakstu nebija ne uz fasādes, ne žoga, kas apjoza īpašumu.

-   Vai tu esi drošs, ka mēs esam ieradušies pareizajā vietā? Reičela taujāja, kad es pirmoreiz nobraucu garām ēkai.

-Jā. Sieviete, ar kuru es vienojos par satikšanās laiku, stāstīja, ka uzņēmuma teritorijā nav nekādu norāžu. Savas nodarbošanās nereklamēšana arī ir drošības pasākums.

-    Mazāka, nekā biju gaidījusi.

-   Ielāgo, ka prāvākā tiesa atrodas zem zemes.

-   Ak jā. Piemirsu.

Dažu kvartālu attālumā no meklētās celtnes atradās kafejnīca "Augstā torņa zeme". Iebraucu stāvlaukumā, lai apmestu loku, un mēs vēlreiz patraucāmies garām Westem Data. Šoreiz celtne atradās Reičelas pusē, un viņa pagriezās sēdekli, lai to rūpīgi aplūkotu.

-   Kameras visās malās, viņa norādīja. Ārpusē es redzu vienu, divas, trīs… sešas kameras.

-    Kā vēsta interneta vietne, kameras ir gan iekšpusē, gan ārpusē, es atteicu. Drošība ir viņu pārdodamais produkts.

-   īsta vai ari šķietama.

Es paraudzījos uz Reičelu.

-   Ko tu ar to gribēji teikt?

Viņa paraustīja plecus.

-    Neko īpašu. Visas tās kameras izskatās iespaidīgi. Taču, ja otrā galā nav neviena novērotāja, kāda tam nozīme?

-    Vai gribi, lai es griežu apkārt un vēlreiz pabraucu garām?

-   Nē, es jau visu redzēju. Man ļoti gribas ēst, Džek.

-   Saprotu. Kurp tu gribētu doties? Nobraucot no maģistrāles, mēs redzējām bārbekjū restorānu. Vel te bija tā kafejnīca…

-    Es gribu braukt uz viesnīcu. Pasūtīsim maltīti numurā un izlaupīsim minibāru.

Uzmetis Reičelai skatienu, es, šķiet, pamanīju smaida atblāzmu.

-    Visnotaļ jauks plāns, manuprāt.

Jau biju ievadījis viesnīcas Mesa Verde lun adresi automašīnas satelītnavigācijas iekārtā, un ceļā pagāja tikai desmit minūtes. Atstājuši automašīnu stāvvietā aiz viesnīcas, mēs iegājām ēkā.

Kad nonācām savā numurā, abi novilkām apavus, apsēdāmies līdzās un, atbalstījušies pret gultas spilvenu lērumu, no ūdens glāzēm dzērām Pyrat rumu.

Visbeidzot Reičela skaļi, ilgi nopūtās, it kā atbrīvodamās no dienas daudzajiem sarūgtinājumiem, un pacēla gandrīz tukšo glāzi.

-    Laba manta, viņa noteica.

Ks piekrītoši palocīju galvu.

Esmu to dzēris arī agrāk. To gatavo Britu Vestindijā, Angilj.is sala. Tur pavadīju medusmēnesi, viesnīcā Cap Juluca. Numura bija šāda ruma pudele. Kārtīga pudele, nevis tādas sīkas minibāra pudelītes. Vienā naktī iztukšojām to sausu. Dzerdami tīru, tapat kā tagad.

-   Zini, es nevēlos klausīties stāstos par tavu medusmēnesi.

-   Piedod. Tas drīzāk bija atvaļinājums. Mēs turp devāmies vairāk nekā gadu pēc kāzām.

Saruna uz laiku aprāvās, un es vēroju Reičelu spogulī, kas karājās pie sienas iepretim gultai. Pēc kāda brīža viņa papurināja galvu, it kā aizgaiņādama nejauku domu.

-   Paklau, Reičela, lai viņi iet pie velna! Jebkura birokrātija cenšas tikt vaļā no brīvdomātājiem un darītājiem, kas patiesībā tai nepieciešami visvairāk.

-    Man nospļauties par jebkuru birokrātiju! Sasodīts, es taču biju FIB aģente! Ko lai es tagad iesāku? Ko mēs tagad iesāksim?

Man patika tas, ka pēdējā teikumā viņa bija lietojusi vārdu "mēs".

-   Gan mēs kaut ko izdomāsim. Kas zina, mēs varētu apvienot spēkus un kļūt par privātdetektīviem. Es jau gara acīm redzu uzrakstu: "Volinga un Makevojs, diskrēta detektīvaģentūra."

Reičela atkal papurināja galvu, taču beidzot pasmaidīja.

-    Paldies, ka mans uzvārds ir pirmais.

-   Par to nebēdā, jo tu būsi uzņēmuma vadītāja. Ari uz plakātiem liksim tavu bildi. Tad no klientiem nevarēsim ne atkauties.

šoreiz viņa pat iesmējās. Nezinu, vai vainīgs bija rums vai mans priekšlikums, taču Reičela manāmi atplauka. Nolicis glāzi uz naktsgaldiņa, es pagriezos pret viņu. Mūsu acis bija tikai dažu collu attālumā.

-Tu man vienmēr būsi pirmajā vietā, Reičela. Vienmēr.

Viņa pievilka mani sev klāt, saņēmusi aiz skausta.

Pēc mīlēšanās Reičela šķita enerģijas pārpilna, turpretim es jutos pagalam iztukšots. Kaila izlēkusi no gultas, viņa atvēra koferi uz ritentiņiem un sāka rakņāties pa savām mantām.

-   Neģērbies, es ierosināju. Vai mes nevaram kadu bridi palikt gultā?

-   Es negribu ģērbties. Es nopirku tev dāvanu, un tai tepat kaut kur… Re, kur ir!

Pienākusi pie gultas, viņa pasniedza man mazu, melnu filca maciņu, kādus parasti izsniedz juvelierveikalos. To atvēris, es izņēmu sudraba ķēdīti ar karekli. Ķēdītē šūpojās apsudrabota lode.

-   Sudraba lode? Tu grasies medīt vilkačus vai tamlīdzīgas radības?

-   Nē, tā ir vienīgā lode. Vai atceries teoriju par vienīgo lodi?

-Ā… jā…

Mēģinājums pajokot nevietā iesvēla mani kaunu. Viņai šī teorija šķita svarīga, un es sabojāju svinīgo mirkli ar dumjo jautājumu par vilkačiem.

-   Kur tu to dabūji?

-    Vakar man bija daudz brīva laika, tālab paklaiņoju pa Vašingtonu un iegāju juvelierveikalā netālu no FIB galvenās mītnes. Jādomā, veikals savu klientūru labi pazīst, jo piedāvā iegādāties lodes.

Es pamāju, grozīdams lodi pirkstos.

-    Uz tās nav vārda. Tava teorija vēstīja, ka ikvienu cilvēku gaida lode ar viņa otrās pusītes vārdu.

Reičela paraustīja plecus.

-   Svētdienās gravierim ir brīvdiena. Mani lūdza iegriezties šodien, ja vien gribu ko iegravēt. Protams, man tas nederēja.

Atāķējis ķēdīti, es jau grasījos aplikt to Reičelai ap kaklu, bet viņa mani atturēja.

-   Nē, tā ir tava. Es to iegādājos tev.

-    Zinu. Bet tu varētu to uzdāvināt tad, kad uz tās būs tavs vārds.

Brīdi padomājusi, Reičela nolaida roku. Es apliku ķēdīti viņai ap kaklu un aiztaisīju. Viņa smaidīdama vērās manī.

-   Zini, ko? Reičela jautāja.

-Ko?

Es esmu galīgi izbadējusies.

Pēkšņā sarunas temata maiņa mani gandrīz sasmīdināja.

Labs ir. Pasūtīsim maltīti numurā.

Es gribu steiku. Un vēl rumu.

Pasūtījuši ēdienu, mēs pirms vakariņām paguvām vēl ieskriet dušā. Tad abi sēdējām viesnīcas peldmēteļos viens otram pretī pie ratiņiem, ko kalpotājs bija iestūmis numurā, un ēdām. Sudraba ķēdīti Reičelai ap kaklu varēja redzēt, bet lode bija noslēpusies biezā, baltā peldmēteļa krokās. Viņas mati bija slapji un pilnīgi izspūruši, un viņa šķita tik apetitlīga kā deserts.

-   Tas, kurš izstāstīja teoriju par vienīgo lodi, bija policists vai aģents?

-    Policists.

-    Vai es viņu pazīstu?

-   Tu? Diez vai viņu kāds vispār pazina, ari es ne. Taču viņa vārds pēdējo pāris gadu laikā ir pavīdējis dažos tavos rakstos. Vai tev tas ir būtiski?

Es izlikos nedzirdam viņas jautājumu un vaicāju:

-   Tātad tu viņam parādīji durvis? Vai otrādi?

-   Šķiet, tomēr es. Man bija nojauta, ka tur nekas nesanāks.

-Jauki. Varam secināt, ka šepat netālu mīt tevis atraidīts puisis ar atļauju nēsāt ieroci, un tagad tu esi kopā ar mani.

Viņa pasmaidīja un papurināja galvu.

-    Neraizējies par to. Vai mēs nevarētu parunāt par ko citu?

-   Lai notiek. Par ko tu gribi runāt? Varbūt beidzot izstāstīsi, kas šodien norisinājās Vašingtonā?

Vispirms Reičela kārtīgi sakošļāja steika kumosu.

-   Nekas dižs, viņa atteica. Man nebija, kur sprukt. Maldinot savu priekšnieku par nopratināšanu Iii cietumā, es dabūju no viņa atļauju lidot turp ar lidmašīnu. Neliela izmeklēšana, daži aprēķini, un man paziņoja, ka lidojumam iztērēta augstākās kategorijas aviācijas degviela apmēram četrpadsmit tūkstošu dolāru vērtībā, un tā būtībā ir valsts naudas izšķiešana milzīgos apmēros. Gaiteni jau sēdēja prokurors, gatavs iesaistīties, ja es sadomāšu spirināties pretī. Mani turpat būtu aizturējuši.

-    Neticami.

-   Saproti, es patiešām biju plānojusi doties uz nopratināšanu Īli cietumā, un tādā gadījumā viss būtu nokārtojies. Taču, kad tu pastāstīji par Endželas pazušanu, viss mainījās, un es uz cietumu tā arī neaizbraucu.

-    Birokrātija visļaunākajās izpausmēs. Man par to ir jāuzraksta.

-   Nedrīkst, Džek. Tāda ir vienošanās. Es parakstīju līgumu par klusēšanu; izpauzdama notikušo tev, esmu to pārkāpusi. Ja visa šī jezga nonāks preses slejās, man tomēr uzrādīs apsūdzību.

-   Neuzrādīs, ja raksts būs tik apkaunojošs, ka FIB vadībai nekas cits neatliks, vajadzēs atteikties no sava nodoma un atjaunot tevi aģentes statusā.

Reičela ielēja vēl mazliet ruma glāzē, kas bija uznesta reizē ar pudeli. No ūdens glāzes pārcēlusi vienu ledus kubiciņu ruma glāzē, viņa viegli saskalināja to un iedzēra malku.

-   Tev viegli runāt. Ne jau tev jāzīlē, kā viņi rīkosies, proti, visu sapratis vai tomēr izmantos iespēju iebāzt mani aiz restēm.

Es pašūpoju galvu.

-Tava rīcība, Reičela, lai cik aplama vai pat nelikumīga, pilnīgi noteikti izglāba manu dzīvību un, iespējams, vēl dažas. Tevis dēļ Nesubs nonāca likumsargu redzeslokā, un Viljams Šifino un citi varbūtējie upuri palika dzīvi. Vai tiešām tam ir nieka vērtība?

-   Vai tad tu neapjēdz, Džek? Es FIB visiem biju kā dadzis acīs. Ilgi mani tur nepaciestu. Priekšniecība cerēja, ka būs dabūjusi mani prom no visu acīm, bet tad es piespiedu pārcelt mani uz Dienviddakotu. Manās rokās bija zināmas sviras, un es tās izmantoju; tas nevienam nepatika, un to neviens neaizmirsa. Dzīvē ir tieši tāpat. Viens nepareizs gājiens, un tu kļūsti viegli ievainojams. Šie cilvēki sagaidīja manu kļūdu un tad devās uzbrukumā. Nav nozīmes, cik dzīvību es varbūt esmu izglābusi. Tie nav taustāmi pierādījumi. Turpretim aviācijas degvielas rēķins ir reāls.

1 s padevos. Reičelu nebija iespējams nomierināt. Vēroju, kā viņa itukšo visu ruma glāzi un izspļauj ledus gabaliņu glāzes dibena. Pēc tam viņa ielēja vēl vienu porciju.

-    Ielej ari sev, citādi es izdzeršu visu, viņa aizrādīja.

Kad es pasniedzu savu glāzi pāri galdiņam, Reičela iepildīja prāvu devu. Mēs saskandinājām, un es iedzēru pamatīgu malku. Rums šķita maigs kā medus.

-   Nepārcenties, es brīdināju. Ij neattapsi, kā būsi piesvilpusies.

-   Es gribu piesvilpties.

-   Jā, bet paturi prātā, ka mums rīt ap pusdesmitiem jādodas ceļā, lai pagūtu uz tikšanos.

Viņa smagi, ar skaļu klaudzienu nolika glāzi uz galdiņa.

-Jā, starp citu, ko mēs rīt darīsim, Džek? Tu taču zini, ka FIB žetona man vairs nav. Man nav pat ieroča. Tu grasies lepnā gaitā iesoļot tajā kantori?

-   Vajag tur visu apskatīt. Noskaidrot, vai viņš tur ir. Pēc tam mēs varēsim pieaicināt FIB, policiju vai citu likumsargu organizāciju. Bet šis materiāls ir mans, un es gribu tur ierasties pirmais.

-   Un pēc tam uzrakstīt par to avīzē.

-   Iespējams. Ja vien man ļaus. Tā vai citādi, es par šo notikumu rakstīšu. Tālab man tur jānokļūst pirmajam.

-   Pieraugi, grāmatā man izvēlies citu vārdu, lai pasargātu vainīgos.

-    Bez šaubām. Kādu vārdu tu sev izvēlētos?

Iegrimdama domās, Reičela pielieca galvu un saknieba lūpas.

Iedzērusi nelielu malciņu, viņa atbildēja:

-    Piemēram, aģente Mistija Monro.

-    īsts pornozvaigznes vārds.

-   Lieliski.

Viņa nolika glāzi un kļuva nopietna.

-   Tad nu tā. Diezgan jociņu. Kā rīkosimies? Ieiesim ēkā un noprasīsim, kurš te ir sērijslepkava?

-   Nē, uzdosimies par iespējamiem klientiem. Lai mūs izvadā pa uzņēmumu un iepazīstina ar daudziem darbiniekiem. Uzdosim jautājumus par drošību un par to, kam ir pieeja svarīgiem juridiskiem dokumentiem, kuru rezerves kopijas mūsu uzņēmums paredzējis te glabāt. Un tādā garā.

-Un?

-    Un cerēsim, ka vainīgais sevi nodos. Varbūt man izdosies pamanīt to puisi ar vaigubārdu, ko sastapu Īli.

-   Vai tu viņu vispār pazīsi? Bez maskas?

-   Var gadīties, ka ne, bet viņš to nezina. Kazi, viņš mani ieraudzīs, ņems kājas pār pleciem, un tad, pavei, būsim to zelli notvēruši! Es pacēlu rokas kā iluzionists, kurš nupat parādījis grūtu triku.

-   Tas neizklausās pēc plāna, Džek. Drīzāk jāsecina, ka tu esi nolēmis improvizēt.

-   Tā varētu būt. Iespējams, tāpēc tu man rīt būsi nepieciešama.

-   Man nav ne jausmas, ko tu ar to doma.

Es piecēlos, piegāju Reičelai klat un nometos uz viena ceļgala. Viņa jau grasījās pielikt glāzi pie lūpām, bet es viņu atturēju, uzlikdams plaukstu viņai uz rokas.

-    Reičela, man nav vajadzīgs nedz tavs šaujamais, nedz tavs žetons. Es gribu, lai tu brauc man līdzi. Ja kāds spers kaut vienu nepareizu soli, tu to fiksēsi, un tad viņš būs mums roka.

Viņa atstūma manu plaukstu.

-    Nudien, tu pārspīlē. Ja tu ceri, ka es protu lasīt domas…

-    Nē, tā es neteicu, Reičela. Toties tev piemīt instinkts. Līdzīgi Maģiskajam Džonsonam, kurš izjuta un pārredzēja visu basketbola laukumu. Piecas minūtes parunājusi ar mani pa tālruni, tu manīji ko nelāgu, kāpi FIB lidmašīnā un atsteidzies uz Nevadu. Tu zināji, Reičela. Un tas izglāba manu dzīvību. Tas ir instinkts, un tieši tālab es gribu, lai tu rīt brauc kopā ar mani.

Ilgu laiku vērusies manī, viņa palocīja galvu tik nemanāmi, ka es to gandrīz nepamanīju.

1 .ai notiek, Džek. Tad es tur bušu.

***

No rīta kļuva skaidrs, ka rums noteikti nav palīdzējis. Gausi kustēdamies, mēs ar Reičelu tomēr spējām iziet no viesnīcas tā, lai nokļūtu galā laikus. Pabraukuši garām Western Data ēkai, piestājām "Augstā torņa zemē", lai uzņemtu dzīslās mazliet kofeīna, un pēc tam griezāmies atpakaļ.

Ēku kompleksa lielie vārti bija vaļā, un es iestūrēju stāvvietā, kas atradās vistuvāk galvenajām durvīm. Neizslēdzis motoru, es vēl iedzēru pēdējo kafijas malku un uzdevu Reičelai jautājumu:

-   Vai Fīniksas filiāles aģenti, kas pagājušajā nedēļā devās šurp, izpauda sava apciemojuma īsto iemeslu?

-   Nē, par izmeklēšanu tika stāstīts, cik vien maz iespējams.

-   Standarta kārtība. Un pārmeklēšanas orderis? Vai tad tajā nekas nav rakstīts?

Viņa papurināja galvu.

-Orderi izdeva iepriekšējās izmeklēšanas zvērinātie, kam ir visas pilnvaras uzdot izmeklēt krāpšanu internetā. "Bagāžnieku slepkavību" vietnes izmantošana ari atbilst šādam aprakstam. Tā to varēja nomaskēt.

-    Labi.

-   Mēs savu paveicām, Džek. Jūs savukārt nolaidāt greizi.

-    Kā tas jāsaprot?

Es pamanīju vārdu "mēs".

-   Tu man taujā, vai Nesubs… nav svarīgi, vai viņš atrodas šeit … ir nojautis, ka Western Data varētu but izmeklēšanas redzeslokā. Atbilde ir apstiprinoša, taču vainīgs nav FIB. Tavs laikraksts, Džek, vēstot par Endželas Kūkas nāvi, pieminēja, ka izmeklētāji pārbauda iespējamo saistību ar viņas apmeklēto interneta vietni. Tā gan netika nosaukta, taču ir saprotams, ka neziņā palika vienīgi jūsu konkurenti un lasītāji. Nesubs skaidri zina, kura vietne domāta, un apjēdz, ka agrāk vai vēlāk mēs spēsim salikt punktus uz "i" un ieradīsimies šeit vēlreiz.

-   Mēs?

-   Viņi. FIB.

Es pamāju. Reičela nemaldījās. L. A. Times raksts izpļāpājis visu.

-   Tad nu, jādomā, iesim iekšā, pirms viņi uzrodas.

Mēs izkāpām no automašīnas, es paķēru no aizmugurējā sēdekļa vieglo žaketi un iedams uzmetu to plecos. Man mugurā bija jaunais krekls, ko iegādājos lidostā, kamēr gaidīju Reičelu. Kaklasaiti gan es biju uzlicis jau otro dienu pēc kārtas. Reičelai mugurā bija parastais aģentes ietērps tumši zils kostīms ar tumšu blūzīti -, un viņa tajā izskatījās iespaidīgi, lai ari vairs nebija aģente.

Ēkā mūs ielaida tikai pēc tam, kad piespiedām podziņu pie durvīm un nosaucām skaļruni savus vārdus. Skatienam atklājās neliels vestibils un sieviete, kas sež pie sekretariāta letes. Es nospriedu, ka tieši viņa nule atbildējusi mums otrpus durvīm.

-   Mēs esam ieradušies mazliet par agru, es atzinu. Mums ir sarunāta tikšanās pulksten desmitos ar misteru Makginisu.

-   Jā, uzņēmumu jums izrādīs mis Čavesa, sekretāre priecīgā balsī atteica. Palūkosim, vai viņa nav gatava doties ceļā dažas minūtes agrāk.

Es papurināju galvu.

-    Nē, tikšanās ir sarunāta ar misteru Makginisu, uzņēmuma vadītāju. Mēs ieradāmies no Lasvegasas tikties ar viņu.

-   Diemžēl tas nebūs iespējams. Misters Makginiss negaidīti aizkavējies citur. Viņa pašlaik uzņēmuma telpās nav.

-    Kur tad viņš ir? Biju domājis, ka jūsu uzņēmumam ir vajadzīgs jauns klients, un mēs ar viņu gribējām apspriesties par mūsu īpašajām prasībām.

-   Es raudzīšu pasaukt mis Čavesu. Esmu pārliecināta, ka arī viņa spēs apspriest jūsu prasības.

Sekretāre pacēla klausuli un nospieda trīs taustiņus. Es palūkojos uz Reičelu un redzēju, ka viņa paceļ uzaci. Viņai bija radusies līdzīgi ļauna priekšnojauta.

Klusi, steidzīgi bildusi dažus vārdus un pasmaidījusi, sekretāre nolika klausuli un lūkojās uz mums.

-    Mis Čavesa pēc brīža būs klāt.

Brīdis izvērtās par desmit minūtēm. Aiz letes atvērās durvis, un tajās parādījās jauna sieviete ar tumšiem matiem un melnīgsnējiem vaibstiem. Apgājusi Ieti, viņa pienāca klāt un pastiepa roku.

-   Mister Makevoj, es esmu Jolanda Čavesa, mistera Makginisa pirmā vietniece. Cerams, ka neiebildīsiet, ja šodien pa uzņēmumu jūs izvadāšu es.

Es paspiedu roku un iepazīstināju viņu ar Reičelu.

-   Tikšanās bija sarunāta ar Deklanu Makginisu, Reičela aizrādīja. Mums lika manīt, ka mūsu uzņēmuma lielums un darbības apjoms ir pelnījis jūsu vadītāja uzmanību.

-Jā, es varu apliecināt mūsu lielo interesi sadarboties ar jums. Taču misters Makginiss šodien ir slims. Ceru, ka neļaunosieties.

Paskatījies uz Reičelu, es paraustīju plecus un teicu:

-   Labi. Ja jūs esat ar mieru mums visu izrādīt, mēs varētu aprunāties ar misteru Makginisu tad, kad viņš būs izveseļojies.

-    Protams, Čavesa piekrita. Turklāt varu jums apliecināt, ka esmu vairākkārt izrādījusi apmeklētājiem mūsu uzņēmumu. Ja varat atlicināt desmit minūtes un uzgaidīt, varēsiet paši visu apskatīt.

-   Tas būtu ideāli.

Čavesa pamāja, pārliecās pāri sekretariāta letei, paķēra divas planšetes un pasniedza mums.

-     Vispirms jums jāsaņem drošības atļauja, viņa norādīja. Lūdzu, abi parakstiet šo atteikšanās dokumentu, un es tikām nokopēšu jūsu autovadītāja apliecības, kā arī ieteikuma vēstuli, kura esot jums līdzi.

-   Jums patiešām nepieciešamas mūsu apliecības? es it kā nevērīgi bildu.

Tā kā iepriekš mēs apgalvojām, ka esam no Lasvegasas, es bažījos, ka mūsu Kalifornijā izdotās apliecības var izraisīt drošībnieku interesi.

-    Diemžēl tāds ir mūsu drošības protokols. Šāda prasība jāpilda ikvienam, kas apmeklē mūsu firmas iekštelpas. Visiem bez izņēmuma.

-   Prieks to dzirdēt. Es tikai gribēju pārliecināties.

Es pasmaidīju. Viņa gan ne. Mēs ar Reičelu atdevām savas autovadītāja apliecības, un Čavesa tās apskatīja, meklējot viltojuma pazīmes.

-Jūs abi esat no Kalifornijas? Es biju sapratusi, ka…

-   Mēs abi esam nesen pieņemti darbā. Es lielākoties nodarbojos ar pētniecību, un Reičela būs mūsu uzņēmuma IT nodaļas vadītāja, tiklīdz beigsies šīs nodaļas restrukturizācija.

Un atkal es pasmaidīju. Čavesa palūkojās manī, sakārtoja raga brilles un palūdza mana jaunā darba devēja vēstuli. Es to izņēmu no žaketes iekškabatas. Čavesa solījās atgriezties pēc desmit minūtēm.

Abi ar Reičelu apsēdamies uz dīvāna zem loga un izlasījām atteikuma dokumenta tekstu. Tas bija visai parasts standarta saistību atrunu dokuments, ar kuru tā parakstītājs apstiprina, ka nestrādā kāda konkurenta labā, solās nefotografēt un neizpaust, kā arī nekopēt jebkuru apskates laikā novēroto praksi, procesu vai noslēpumu.

-   Diezgan nopietna pieeja, es secināju.

-   Konkurence ir skarba, Reičela atgādināja.

Es uzskribelēju uz līnijas parakstu un pievienoju datumu. Reičela sekoja manam paraugam.

-    Kādas ir tavas domas? es čukstus taujāju, raudzīdamies sekretārē.

-    Par ko? Reičela atvaicāja.

I'ar Makginisa prombūtni bez jebkāda sakarīga pamatojuma. Vispirms viņš negaidīti aizkavējies citur, pēc tam izrādās, ka guļ in.ijas slims. Kurš izskaidrojums galu galā ir patiess?

Sekretāre pacēla acis no datora monitora un pavērās tieši mani. Es nezināju, vai viņa ir mani dzirdējusi. Pasmaidīju, un sieviete steigšus pievērsās datoram.

Būs labāk, ja atliksim sarunu uz vēlāku laiku, Reičela čukstus ierosināja.

-   Sapratu! es pusbalsī attraucu.

Mēs sēdējām un klusējām, līdz pieņemšanas telpā atgriezās Čavesa, atdeva mūsu apliecības, paņēma atteikuma dokumentus un apskatīja mūsu parakstus.

-    Es piezvanīju misteram šifino, viņa lietišķi noteica.

-    Patiešām? es atjautāju mazliet vieglprātīgi.

-Jā, lai visu pārbaudītu. Viņš vēlas, lai jūs viņam pēc iespējas drīzāk piezvaniet.

Viljams Šifino noteikti bijis pārsteigts par šādu zvanu, taču acīmredzot nav apstulbis un pratis izlocīties.

-   Tā ari darīsim, līdzko beigsim apskati, es apsolīju, enerģiski palocījis galvu.

-  Sifino deg nepacietībā pieņemt lēmumu un ķerties pie darba, Reičela paskaidroja.

-   Lūdzu, nāciet man līdzi. Sāksim apskati, un gan jūs pēc tam pieņemsiet pareizo lēmumu, Čavesa ierosināja.

Viņa ar atslēgkarti atvēra pieņemšanas telpas durvis. Es pamanīju, ka uz atslēgkartes ir viņas fotogrāfija. Kad visi trīs iegājām gaitenī, vietniece pagriezās pret mums.

-   Pirms apmeklējam grafiskā dizaina un interneta vietņu laboratorijas, es jums dažos vārdos izstāstīšu mūsu uzņēmuma vēsturi un darbības jomu, viņa piedāvāja.

Izņēmis no aizmugures kabatas reportiera piezīmju grāmatiņu, es gatavojos pierakstīt. Tas bija aplami. Čavesa nekavējoties norādīja uz bloknotu.

-   Mister Makevoj, neaizmirstiet par dokumentu, kuru nupat parakstījāt, viņa aizrādīja. Vispārējas piezīmes izdarīt drīkst, taču nav pieļaujams pierakstīt kādu patentētu vai detalizētu informāciju par mūsu uzņēmumu, ari uz papīra ne.

-    Piedošanu.

Es pamāju, lūgdams turpināt stāstījumu, un iebāzu piezīmju grāmatiņu kabatā.

-     Uzņēmums sāka darbību tikai pirms četriem gadiem. Nestern Data ir mūsu vadītāja un dibinātāja Deklana Makginisa lolojums, kas izveidots, ņemot vērā augošo pieprasījumu pēc liela apjoma datu drošas pārvaldīšanas un glabāšanas. Lai radītu šo moderno, inovatīvo aparatūru, viņš sapulcēja vienkop visizcilākos, visgaišākos prātus šajā nozarē. Mums ir teju tūkstotis klientu, gan mazi advokātu biroji, gan milzu korporācijas. Mūsu iekārtas spēj apkalpot jebkura lieluma uzņēmumu, kas var atrasties jebkurā pasaules malā. Jums droši vien šķitīs interesanti uzzināt, ka lielākā daļa mūsu klientu ir Amerikas advokātu biroji. Uzņēmuma stratēģija veidota tā, lai sniegtu pilnu pakalpojumu klāstu, kas apmierinātu jebkura liela vai maza advokātu biroja prasības jebkurā vietā. Mēs piedāvājam pilnu pakalpojumu komplektu jūsu uzņēmumam, sākot no interneta vietnes mitināšanas un beidzot ar kopvietošanu. Viņa pagriezās ar ieplestām rokām, it kā norādīdama uz visu ēku, lai gan mēs joprojām stāvējām gaitenī. Vairāku investīciju fondu finansiāli atbalstīts, misters Makginiss pēc gadu ilgiem meklējumiem izvēlējās Mesu par Western Data mītnes vietu, jo šis apvidus vislabāk atbilst svarīgākajiem kritērijiem. Vispiemērotākā ir vieta ar zemu dabas katastrofu un teroristu uzbrukuma riska līmeni un ar nodrošinātu elektrības padevi, kas ļauj uzņēmumam garantēt nepārtrauktu spēju darboties. Piedevām, lai gan tas ir tikpat svarīgi, ideālajai vietai vajadzēja būt ar tiešu pieeju lielajiem tīkliem, kuriem būtu liels skaits tumšās optiskās šķiedras, kas garantētu uzticamu lielas caurlaidības datu kanālu.

-   Tumšās optiskās šķiedras? es pārjautāju un uzreiz nožēloju, ka esmu izrādījis nezināšanu jautājumā, kurš man it kā būtu jāpārzina. Par laimi, Reičela iejaucās un mani izglāba.

Neizmantota optiskā šķiedra, viņa paskaidroja. Optiskais kabelis tiklā, kas netiek izmantots.

l iesi tā, Čavesa apstiprināja un izgāja pa divvērtņu durvīm. Sameklējis vietu, kas atbilda šīm prasībām, misters Makginiss izstrādāja un uzbūvēja iekārtas ar visaugstāko drošības līmeni, kas atbilda HIPPA, SOCKS un SAS 70 prasībām.

Es biju guvis mācību, tādēļ šoreiz tikai palocīju galvu, it kā labi zinādams šos terminus.

-   Pāris faktu, kas raksturo uzņēmuma drošību un integritāti, Čavesa turpināja. Celtne projektēta tā, lai varētu izturēt septiņas balles stipru zemestrīci. Datu glabātavai no ārpuses nav nevienas pieejas. Visi apmeklētāji tiek pakļauti drošības pārbaudēm, viņiem nepārtraukti seko ar kamerām, un videomateriāls tiek glabāts arhīvā četrdesmit piecas dienas.

Vietniece norādīja uz apaļu kameru, kas bija piemontēta pie griestiem līdzīgas izmanto kazino. Es pacēlu acis, pasmaidīju un pamāju. Reičela uzmeta man īgnu skatienu, acīmredzot lūgdama neuzvesties tik bērnišķīgi. Čavesa to neievēroja viņa bija pārāk aizņemta ar savu monologu.

-   Visas drošās telpas sargā atslēgkartes un biometriskie plaukstas skeneri. Drošības pārbaudes un novērošanu veic tīkla kontroles centrā, kas atrodas pazemes bunkurā līdzās kopvietošanas centram vai fermai, kā mēs to dēvējam.

Pēc tam viņa aprakstīja dzesēšanas, elektroapgādes un tīkla sistēmas, to dublējumsistēmas un rezerves apakšsistēmas, bet es sāku zaudēt interesi. Mēs bijām iegājuši plašā laboratorijas telpā, kur vairāk nekā ducis tehniķu radīja un darbināja interneta vietnes apjomīgajam Western Data klientu lokam. Ejot zālei cauri, es ieskatījos monitoros un pamanīju vairākkārt redzētos juridiskos motīvus taisnās tiesas svarus, tiesneša āmuriņu -, kas liecināja par klientu piederību advokātu biroju saimei.

Čavesa iepazīstināja mūs ar grafikas dizaineru laboratorijas vadītāju Deniju O'Konoru, un viņš mums piecas minūtes klāstīja, kā mūsu uzņēmums saņemtu nepieciešamos pakalpojumus visas diennakts garumā, ja vien mēs kļūtu par Westem Data klientu. Viņš nekavējās piebilst par jaunākajiem pētījumiem, kuri liecina, ka aizvien vairāk patērētāju vēlas iegūt informāciju internetā, turklāt visdažādāko juridisko sarežģījumu gadījumos meklē advokātu birojus tīmeklī un sazinās ar tiem virtuāli. Kamēr O'Konors runāja, es viņu nopētīju, cerēdams ieraudzīt jebkādas pazīmes, kas liecinātu par stresu vai raizēm, par to, ka viņš uztraucas ne tikai par potenciālajiem klientiem. Taču viss bija normāli darbinieks bija aizrāvies ar uzņēmuma reklamēšanu. Turklāt, pēc manām domām, viņš bija pārāk drukns un Vaigubārdas lomai nederēja. Tādu augumu nudien ir neiespējami nomaskēt.

Paraudzījos viņam garām uz tehniķiem, kas strādāja savos nodalījumos, cerēdams ievērot kādu, kas met aizdomu pilnus skatienus vai varbūt slēpjas aiz monitora. Puse no tehniķiem bija sievietes, un tās atkrita uzreiz. Bet arī vīriešu vidū es neredzēju neviena, kas līdzinātos tam, kurš devās uz Iii mani noslepkavot.

-   Agrākos laikos visiekārotākā vieta bija reklāmas laukums uz "Dzelteno lapu" kataloga pēdējā vāka, Denijs klāstīja. Mūsdienās vairāk klientu piesaista, izstrādājot interneta vietni, ar kuras palīdzību ikviens var bez kavēšanas iegūt informāciju un sazināties ar jums.

Pamājis es nožēloju, ka nevaru Denijam paust savas labās zināšanas par interneta spējām mainīt pasauli. Es biju viens no šo pārmaiņu upuriem.

-   Tālab jau mēs šeit ieradāmies, es atzinu.

Kamēr Čavesa kādam piezvanīja pa mobilo tālruni, O'Konors mums desmit minūtes izrādīja dažādas uzņēmumā izstrādātās un izmitinātās advokātu biroju interneta vietnes tās bija ļoti dažādas, sākot no vienkāršas mājaslapas ar kontaktinformāciju un beidzot ar daudzlīmeņa vietnēm, kur apskatāmas visu biroja advokātu fotogrāfijas un biogrāfijas, slavenākās lietas un preses paziņojumi, kā arī interaktīvā vide un videoieraksti, kuros advokāti cēla sevi debesīs.

Kad bijām aplūkojuši dizaina laboratoriju, Čavesa atvēra durvis ,n atslēgkarti un ieveda mūs citā gaitenī, kur mēs nonācām pie liftu nišas. Ari liftu Čavesa izsauca ar atslēgkarti.

l'.s novedīšu jūs lejā uz mūsu tā saucamo bunkuru, viņa pavēstīja. Tur atrodas TDC istaba, kā arī uzņēmuma galvenās iekārtās un serveru ferma, kas sniedz kopvietošanas pakalpojumus.

Es atkal nenovaldījos un pārvaicāju:

-   TDC istaba?

-   Tīkla darbības centrs, Čavesa attrauca. Mūsu uzņēmuma sirds.

Ieejot lifta kabīnē, Čavesa paskaidroja, ka mēs dosimies tikai vienu stāvu zemāk, taču patiesībā tas būs divdesmit pēdas garš brauciens pazemē. Tātad tuksnesī savulaik izrakta dziļa bedre, lai tajā nevarētu iekļūt ne cilvēks, ne daba. Lifts lejup slīdēja teju pusminūti, un es iedomājos, vai brauciens nav ar nodomu padarīts tik lēns, lai iespējamiem klientiem radītu priekšstatu par ceļojumu uz zemes centru.

-    Vai kāpnes ari te ir? es pajautāju.

-Jā, kāpnes ir, Čavesa apstiprināja.

Kad brauciens beidzās, kabīnes durvis atvērās, un mēs nonācām "astoņstūrī", kā to nodēvēja Čavesa. Tā bija halle ar astoņām sienām un vēl četrām durvīm. Čavesa norādīja uz katru.

-   Mūsu TDC istaba, tīkla aparatūra, ēkas inženiertehniskais nodrošinājums un kopvietošanas kontroles telpa, no kuras nokļūst serveru fermā. Mēs ieskatīsimies tīkla darbības centrā un kopvietošanas centrā, taču tīkla aparatūras telpā drīkst ieiet vienīgi darbinieki, kuriem ir pilna drošības atļauja.

-    Kāpēc?

-  Šīs iekārtas ir pārāk svarīgas, un vairums iekārtu projektu ir patentēti. Mēs tās nerādām nevienam, ari vissenākajiem klientiem ne.

Čavesa izslidināja atslēgkarti cauri TDC istabas slēdzenei, un mēs iegājām šaurā istabiņā, kur mums trijiem tikko pietika vietas.

-   Visas telpas bunkurā ir aprīkotas ar signalizāciju. Brīdī, kad es atslēdzu durvis ar karti, iedarbojas signalizācija, un tehniķiem iekštelpās rodas iespēja mūs apskatīt un nospiest avārijas pogu, ja izrādāmies nelūgti viesi.

Pamājusi kamerai virs galvas, vietniece izslidināja atslēgkarti cauri nākamo durvju slēdzenei. Mēs iegājām pārsteidzoši necilā tīkla darbības centra telpā. Biju gaidījis ko līdzīgu NASA kosmosa vadības centram, taču skatienam pavērās divas darbstaciju rindas, un trīs tehniķi vērās daudzos datoru ekrānos, kuros redzama gan digitāla, gan video informācija. Čavesa paskaidroja, ka tehniķi uzrauga gan temperatūru, gan joslas platumu, gan visus pārējos iespējamos Westem Data mērījumus, ka ari divsimt kameras, kas izvietotas visās uzņēmuma telpas.

Viss bija gaužām iespaidīgi, taču nekas man nešķita nedz draudīgs, nedz saistāms ar Nesubu. I īdz šim nebiju redzējis nevienu cilvēku, kas kaut attāli līdzinātos Vaigubārdam. Neviens neizrādīja pārsteigumu, kad pacēla acis un ieraudzīja mani. Visi izskatījās diezgan nogarlaikojušies, redzot kārtējos iespējamos klientus apstaigājam telpas.

Es neuzdevu jautājumus un nepacietīgi gaidīju, kamēr Čavesa turpināja skandēt savu reklāmas tekstu, lielākoties uzrunājot Reičelu, advokātu biroja IT nodaļas vadītāju. Lūkodamies tehniķos, kas uzcītīgi vairījās ievērot mūsu klātbūtni, es apjautu, ka viss šķiet ikdienišķi, gandrīz vai iestudēti brīdī, kad Čavesas atslēgkarte iedarbina signalizāciju, tehniķi izslēdz Solitaire datorspēli, aizver komiksus un miera stājā sagaida mūs ienākam pa otrajām durvīm. Varbūt laikā, kad uzņēmumā nav viesu, signalizācijas durvis vienmēr stāv vaļā.

-   Vai tagad varam doties uz fermu? Čavesa beidzot pajautāja.

-   Protams, es atteicu.

-   Tālāk jums visu pastāstīs mūsu galvenais tehnoloģiju speciālists un datu centra vadītājs. Man jādodas atpakaļ un steidzami jāpiezvana. Pēc tam es atgriezīšos un izvedīšu jūs ārā. Mistera Kārvera rokās jūs būsiet drošībā. Viņš vienlaikus ir mūsu GDAI.

Laikam mana seja pauda apjukumu un vēlmi uzdot jautājumu.

-   Galvenais draudu atvairīšanas inženieris, Reičela paguva paskaidrot.

-Jā, Čavesa sacīja. Mūsu Putnubiedēklis.

***

Mēs izgājām pa vēl vienām ar signalizāciju aprīkotām durvīm un attapāmies datu centrā. Bijām nonākuši pustumšā telpā, kas iekārtota līdzīgi tīkla darbības centram trīs darbstacijas, un katrā vairāki datora ekrāni. Divi jauni vīrieši sēdēja pie blakus izvietotām stacijām, bet trešā izrādījās tukša. Pa kreisi no darbstaciju rindas bija atvērtas durvis, un aiz tām vīdēja šaurs kabinets, kur tobrīd neviena nebija. Pretī darbstacijām bija divi lieli logi un stikla durvis, aiz kurām spožā griestu apgaismojumā bija redzamas vairākas serveru torņu rindas. Šo telpu es biju aplūkojis vietnes fotogrāfijās. Ferma.

Abi jaunekļi krēslos pagriezās un paskatījās uz mums, kad ienācām pa durvīm, bet burtiski nākamajā mirklī atkal pievērsās darbam. Tā viņiem bija vien kārtējā izrāde. Abi uzvilkuši kreklus un kaklasaites, taču izspūrušie mati un rugājiem klātie vaigi liecināja, ka viņiem tuvāki ir tenisa krekli un zili džinsi.

-   Kērt, biju domājusi, ka misters Kārvers atrodas centrā, -Čavesa uzrunāja tehniķi.

Viens no puišiem, labi ja divdesmit piecus gadus vecs jauneklis ar piņņainu seju un nožēlojamu mēģinājumu audzēt bārdu uz zoda, no jauna pagriezās pret mums. Puisis nešķita aizdomīgāks par ziedu pušķi kāzās.

-   Viņš iegāja fermā uzmest aci septiņdesmit septītajam serverim. Iedegās apjoma brīdinājuma lampiņa; lai gan tur nekam bīstamam nevajadzēja būt.

Čavesa piegāja pie trešās darbstacijas un pacēla augšup galdā iebūvēto mikrofonu. Nospiedusi podziņu statīvā, viņa ierunājās:

-   Mister Kārver, vai varat atrauties no darba uz dažām minūtēm, lai pastāstītu mūsu viesiem par datu centru? Atbildes nebija vairākas sekundes, tādēļ viņa ierunājās vēlreiz: Mister Kārver, vai jūs tur esat?

Aizritēja vēl dažas sekundes, un visbeidzot no griestos iebūvēta skaļruņa atskanēja čerkstoša balss:

-Jā, es jau nāku.

Čavesa pagriezās pret Reičelu un ieskatījās pulkstenī.

-   Tātad viņš vadīs šo jūsu ceļojuma posmu, un es pēc apmēram divdesmit minūtēm atgriezīšos un izvedīšu jūs ārā. Pēc tam ekskursija būs beigusies, un jūs varēsiet uzdot jautājumus par uzņēmuma iekārtām vai darbību.

Vietniece pagriezās uz promiešanu, un es pamanīju viņas skatienu kavējamies pie kartona kastes, kas bija novietota uz krēsla līdzās tukšam galdam.

-   Vai tās ir Freda mantas? viņa taujāja, pat nepalūkojusies uz abiem tehniķiem.

-   Jā, Kērts apstiprināja. Nepaguva savākt visas. Mēs salikām kastē un domājām aiznest viņam. Bet vakar aizmirsām.

Uz brīdi Čavesa sarauca pieri, bet tad neatbildējusi pagriezās uz durvju pusi. Mēs ar Reičelu palikām stāvam un gaidām. Beidzot otrpus stikla sienai ieraudzīju vīrieti baltā laboratorijas virssvārcī. Viņš tuvojās pa eju starp serveru torņiem un šķita gara auguma un kalsns, vismaz piecpadsmit gadus vecāks par Vaigubārdu. Es zināju, ka nav grūti nomaskēties par vecāku, taču padarīt sevi jaunāku un īsāku, tāpat arī kārnāku ir grūti. Reičela tomēr pagriezās un zagšus uzmeta man jautājošu skatienu. Es viegli papurināju galvu. Tas nebija viņš.

-   Te nāk mūsu Putnubiedēklis, ieteicās Kērts.

Es paskatījos uz jaunekli.

-   Kāpēc jūs viņu tā saucat? Tāpēc, ka viņš ir tievs?

-   Tāpēc, ka viņa pienākums ir aizbaidīt visus nejaukos, netīros putniņus no tīruma.

Lai ka es grasījos turpināt iztaujāšanu, Reičela atkal pasteidzās pirmā:

hakerus, troļļus, vīrusu pārnēsātājus, viņa paskaidroja.

Viņš atbild par datu fermas drošību.

es palocīju galvu. Vīrietis baltajā virssvārcī nostājās pie stikla durvīm un pasniedzās pie neredzamas slēdzenes mehānisma laba ja pusē. Atskanēja metālisks klikšķis, un tehnoloģiju speciālists atslidināja durvis vaļā. Ienācis telpā, viņš vēl pārbaudīja, vai durvis ir kārtīgi aizslēgtas. No servera telpas manīju uzvējojam vēsu gaisa plūsmu. Ievēroju, ka blakus durvīm bija uzstādīts elektroniskais plaukstas skeneris fermā nevarēja iekļūt ar atslēgkarti vien. Virs skenera atradās neliela vitrīna ar stikla durvīm, kurā bija ievietots kaut kas līdzīgs gāzmaskām.

-   Sveicināti. Es esmu Veslijs Kārvers, Western Data galvenais tehnoloģiju speciālists.

Viņš vispirms sarokojās ar Reičelu, un viņa nosauca savu vārdu. Pēc tam viņš pagriezās pret mani, un arī mēs paspiedām viens otram roku.

-    Tātad Jolanda atstāja jūs manā ziņā? viņš vaicāja.

-   Viņa teicās atgriezties pēc minūtēm divdesmit, es paskaidroju.

-   Tad nu pacentīšos jūs kārtīgi izklaidēt. Vai esat iepazīstināti ar mūsu tehniķiem? Kērts un Mizū, šodien dežurējošie serveru atbalsta inženieri. Viņi darbina iekārtas, kamēr man tiek tas prieks skraidelēt pa fermu un dzenāt visus, kuri sadomājuši pārrāpties pāri pils mūriem.

-    Hakeri? vēlējās precizēt Reičela.

-Jā, redziet, šī vieta vilina tos, kuriem nav nekā labāka darāma, taču mums ik brīdi jābūt modriem un acīgiem. Līdz šim viss ritējis gludi. Kamēr mēs esam labāki par viņiem, fermai nekas nekaitēs.

-    Prieks dzirdēt, es atzīmēju.

-   Taču ne jau to jūs pašlaik gribat dzirdēt. Tā kā Jolanda ir nodevusi stafetes kociņu man, es gribētu izrādīt to, kas mums te ir.

Reičela palocīja galvu un pamāja ar roku.

-    Lūdzu.

Kārvers pagriezās pret logiem un ielūkojās serveru telpā.

-   Šeit atrodas mūsu nezvēra sirds un smadzenes, viņš norādīja. Kā Jolanda jums noteikti jau minējusi, galvenie Western Data sniegtie pakalpojumi ir saistīti ar datu glabāšanu, kopvietošanu, izmitināšanu; sauciet to, kā gribat. O'Konors ar zēniem dizaina un mitināšanas nodaļā augšstāvā varbūt jums piestāstīja pilnas ausis, taču šeit ir tas, kā nav nevienam citam.

Es pamanīju, ka dežurējošie inženieri pamāj viens otram un sasit kopā sažņaugtas dūres.

-    Nekas cits digitālajā pasaulē nav audzis tik neizmērojamā ātrumā kā šis segments, Kārvers turpināja. Droša, stabila glabātava un pieeja uzņēmuma svarīgākajiem ierakstiem un arhīvam. Progresīva, uzticama savienojamība, tāds ir mūsu piedāvājums. Mēs atbrīvojam jūs no nepieciešamības pašiem izveidot šādu tīkla infrastruktūru un kā priekšrocību piedāvājam mūsu tiešo ātrgaitas rezerves pieslēgumu, timekļa mugurkaulu. Vai ir vērts radīt tādu struktūru jūsu advokātu biroja telpās, ja varat paļauties uz mums, tādējādi ietaupot gan izmaksas, gan arī nervus, to pārvaldot un uzturot?

-   Par to jau mēs esam pārliecināti, mister Kārver, Reičela aizrādīja. Tālab esam ieradušies te un apmeklējam ari citus, līdzīgus uzņēmumus. Vai jūs varētu isumā izstāstīt par jūsu uzņēmumu un kolektīvu? Tas būs izšķirīgais aspekts. Mūs nav jāpārliecina izmantot šādu produktu. Mums jāzina, kādiem cilvēkiem uzticam savus datus.

Man patika tas, kā viņa novirzīja sarunu no tehnoloģijām uz cilvēkiem. Kārvers pacēla pirkstu, it kā uzsvērdams teikto.

-    Tieši tā! viņš bilda. Galu galā visam pamatā ir cilvēki, vai ne?

-   Parasti jā, Reičela piebalsoja.

-   Tādā gadījumā es sniegšu īsu pārskatu par mūsu iekārtām, un pēc tam mēs varētu aiziet uz manu kabinetu un apspriest personālu.

Kārvers apgāja darbstaciju rindu un nostājās tieši pie lielajiem logiem, ai, kuriem pavērās skats uz serveru telpu. Mēs viņam sekojam, un ekskursija turpinājās.

Tad nu tā. Es izveidoju datu centru, izmantojot vismodernākos sasniegumus tehnoloģiju un drošības jomā. Šeit jus sava priekšā redzat mūsu serveru telpu. Fermu. Katrā šādā lielā, augstā tornī glabājas aptuveni viens tūkstotis konkrētam mērķim paredzētu serveru ar tiešo pieslēgumu mūsu klientiem. Tas nozīmē, ka jums šajā telpā būs savs serveris vai serveri, ja kļūsiet par VVestern Data klientiem. Jūsu dati netiks sajaukti ar citas firmas datiem. Jums tiks atvēlēts pašiem savs serveris ar simts megabitu pieslēgumu. Tas sniedz jums momentānu pieeju visai informācijai, kas šeit noglabāta. Tā ļauj saglabāt dublējumkopijas noteiktos laika intervālos vai ari nekavējoties. Nepieciešamības gadījumā ikviens taustiņa piesitiens jūsu datoros… Kur jūsu uzņēmums atrodas?

-    Lasvegasā, es paskaidroju.

-   Tātad Lasvegasā. Un kādā jomā darbojaties?

-   Tas ir advokātu birojs.

-   A-ha, kārtējais advokātu birojs. Tātad nepieciešamības gadījumā ikviens taustiņa piesitiens jūsu advokātu biroja datoros tiktu nekavējoties nodublēts un noglabāts šeit. Citiem vārdiem sakot, jūs nekad neko nepazaudētu. Ne ciparu. Ja arī jūsu Lasvegasas datorā iespertu zibens, pēdējais taustiņa piesitiens sveiks un vesels atrastos te.

-   Cerēsim, ka tik tālu nenonāks, ar smaidu noteica Reičela.

-    Protams, protams, Kārvers steidzīgi, nopietni piekrita. Es jums tikai izskaidroju, kādus pakalpojumus mēs piedāvājam. Tagad ķersimies pie drošības jautājumiem. Kāda jēga visam veidot dublējumu, ja tas neatrodas drošā vietā?

-   Tīk tiešām, Reičela novilka.

Viņa spēra soli tuvāk logam un nostājās man priekšā. Bija skaidri redzams, ka viņa vēlas nodibināt ar Kārveru saikni, un es neiebildu. Dažus soļus atkāpos un ļāvu abiem blakus stāvēt pie loga.

-   Te ir runa par diviem dažādiem aspektiem, Kārvers skaidroja. Iekārtu drošība un datu drošība. Vispirms runāsim par iekārtu.

Daudz par to mēs jau bijām dzirdējuši no Čavesas, taču Reičela nepārtrauca Kārveru. Beidzot viņš savā monologā nonāca pie datu centra un sniedza iepriekš nedzirdētu informāciju.

-Telpa ir pilnīgi neieņemama. Pirmām kārtām, visas sienas, grīda un griesti ir no divas pēdas bieza betona ar dubulto dzelzs armatūras slāni un gumijas membrānu, kas pasargā no ārējiem faktoriem. Logos ir astotā līmeņa stikla lamināti, triecienizturīgi un ložu necaurlaidīgi. Ja apšaudīsiet tos no abiem bises stobriem, drīzāk pats cietīsiet no rikošeta. Šīs durvis ir vienīgā ieeja telpā, un to atver ar biometriskā plaukstas skenera palīdzību. Viņš norādīja uz aparātiņu blakus stikla durvīm. Servera telpā atļauts ieiet tikai serveru inženieriem un uzņēmuma vadībai. Biometriskais skeneris atslēdz durvis pēc tam, kad ir nolasītas un apstiprinātas trīs galvenās rādītāju grupas: plaukstas nospiedums, asinsvadu zīmējums un plaukstas ģeometriskie rādītāji. Skeneris pārbauda arī pulsu. Tas tādēļ, lai iebrucējs nevarētu iekļūt serveru fermā, nocirtis manu plaukstu.

Kārvers pasmaidīja, bet mēs ar Reičelu saglabājām nopietnību.

-   Ja nu gadās avārijas situācija? es taujāju. Vai cilvēki nonāk sprostā?

-    Protams, ne. Lai izkļūtu no telpas, pietiek nospiest pogu, kas atver slēdzeni, un pēc tam atslidināt vaļā durvis. Sistēma projektēta tā, lai neļautu tikt iekšā, nevis nelaistu ārā.

Viņš pavērās manī, pārliecinoties, vai esmu sapratis. Es apstiprinādams pamāju.

Tad Kārvers paliecās atpakaļ un norādīja uz trim digitālajiem temperatūras mērītājiem, kas bija izvietoti virs servera telpas galvenā loga.

-   Fermā tiek uzturēta konstanta sešdesmit divu grādu temperatūra, un mums ir gana daudz avārijas ģeneratoru, kā ari rezerves dzesēšanas sistēma. Runājot par ugunsdrošību, mums ir izveidota trispakāpju drošības sistēma. Pirmkārt, standarta PADU sistēma ar…

-    PADU? es pārjautāju.

-    Pavisam agrīna dūmu uztveršanas sistēma, kas darbojas ar lāzera staru detektoriem. Kad izceļas ugunsgrēks, šī sistēma iedarbina vairākas signalizācijas un pēc tam ieslēdzas uguns noslāpēšanas sistēma, kas darbojas bez ūdens. Kārvers norādīja uz sarkaniem baloniem, kas bija nostādīti rindā pie tālākās sienas. Tie ir oglekļa dioksīda baloni, šīs sistēmas sastāvdaļa. Izceļoties ugunsgrēkam, telpā izplūst ogļskābā gāze, kas nodzēš uguni, nenodarot postu ne elektronikai, ne klientu datiem.

-   Un cilvēki? es vaicāju.

Kārvers atkal paliecās atpakaļ, lai palūkotos uz mani Reičelai aiz muguras.

-   Ļoti labs jautājums, mister Makevoj. Trīspakāpju drošības sistēma ļauj personālam minūtes laikā pamest servera telpu. Turklāt mūsu drošības protokols pieprasa visiem, ieejot servera telpā, ņemt līdzi respiratoru kā ĀS līdzekli.

Viņš izņēma no laboratorijas virssvārča kabatas elpošanas masku, līdzīgu tām, kas novietotas stiklotajā kastītē pie durvīm.

-   ĀS? es atkal brīnījos.

-   Ārkārtas situācija, Reičela paskaidroja.

Kārvers ielika masku atpakaļ kabatā.

-    Paraudzīsim, ko vēl varu jums izstāstīt. Mēs paši izgatavojam serveru plauktus darbnīcā, kas atrodas blakus iekārtu telpai bunkurā. Mūsu krājumos ir daudzi serveri un elektronikas palīgierīces, un mums ir pa spēkam nekavējoties nodrošināt visas klientu vajadzības. Fermā ir iespējams stundas laikā nomainīt jebkuru sabojājušos iekārtu. Jūs savā priekšā redzat uzticamu, drošu valsts mēroga tīkla infrastruktūru. Vai jums ir jautājumi par šo mūsu uzņēmuma aspektu?

Man jautājumu nebija, jo visi šie tehnoloģiskie jauninājumi man bija sveši. Turpretim Reičela māja ar galvu, it kā saprazdama visu.

-    Tātad mēs atkal atgriežamies pie cilvēkiem, viņa bilda. Lai cik izcils peļu slazds ir uzbūvēts, visa pamatā ir cilvēki, kas to darbina.

Pielicis plaukstu pie zoda, Kārvers pamāja. Viņš lūkojās servera telpā, un biezajā stiklā bija redzams viņa sejas atspulgs.

-    Es iesaku šo mūsu darbības aspektu apspriest kabinetā.

Apgājuši apkārt darbstaciju galdiem, mēs nonācām viņa kabinetā. Pa ceļam es ielūkojos kartona kastē, kas bija novietota uz krēsla pie tukšās darbstacijas. Cik varēja spriest, lielākoties tās bija personiskās mantas. Žurnāli, Viljama Gibsona grāmata, American Spirit cigarešu kārba, "Zvaigžņu ceļa" kafijas krūzīte ar pildspalvām, zīmuļiem un vienreizējas lietošanas šķiltavām. Tāpat pamanīju dažādas zibatmiņas, atslēgu saišķi un iPod atskaņotāju.

Kārvers atvēra sava kabineta durvis, pieturēja tās, kamēr mēs iegājām kabinetā, un tad aizvēra. Mēs apsēdāmies krēslos pie stikla galda, ko viņš izmantoja par rakstāmgaldu. Pie kustīga statīva bija piestiprināts divdesmit divu collu monitors, ko tehnoloģiju speciālists nostūma sāņus, lai varētu mūs redzēt. Ievēroju, ka zem stikla virsmas novietots vēl viens mazāks monitors. Tajā bija redzams servera telpas attēls. Ievēroju, ka Mizū iegājis fermā un soļo pa eju starp serveru torņu rindām.

-   Kur esat apmetušies? Kārvers apvaicājās, iekārtodamies pie sava galda.

-   Mesa Verde Inn, es paskaidroju.

-Jauka vietiņa. Svētdienās tur pasniedz lieliskas vēlās brokastis. Kārvers apsēdās. Tātad jūs gribat runāt par personālu, viņš turpināja, lūkodamies tieši uz Reičelu.

-Jā gan. Paldies par to, ka izrādāt mums iekārtas, taču, vaļsirdīgi sakot, tas nav mūsu apciemojuma iemesls. Viss, ko jūs un mis Čavesa mums parādījāt, ir apskatāms jūsu interneta vietnē. Patiesībā mēs ieradāmies ar nodomu vairāk uzzināt par cilvēkiem, ar kuriem grasāmies sadarboties un kuriem uzticēsim savus datus. Esam vīlušies un diezgan neapmierināti, ka nevarējām satikties ar Deklanu Makginisu. Mēs tā ari neesam saņēmuši ticamu izskaidrojumu tam, kālab viņš nav ieradies uz tikšanos.

Kārvers pacēla rokas, it kā padotos.

-   Jolandai nav ļauts apspriest personāla jautājumus.

-    Es ceru, ka jūs saprotat mūsu nostāju, Reičela neatlaidās. Mēs atbraucām šurp, lai nodibinātu attiecības starp uzņēmumiem, un cilvēks, ar kuru mums bija jātiekas, neatnāca.

-    Pilnīgi saprotu, Kārvers atzina. Taču kā uzņēmuma direktors varu apliecināt, ka Deklana prombūtne nekādi neietekmē mūsu darbību. Viņš gluži vienkārši paņēma dažas brīvdienas.

-   Satraucoši, jo šis ir jau trešais izskaidrojums, kuru mēs esam saņēmuši. Nerodas ipaši labs iespaids.

Kārvers pamāja un smagi nopūtās.

-   Ja vien varētu, pastāstītu jums vairāk, viņš atzina. Taču jums jāsaprot, ka mūsu uzņēmums pārdod uzticamību un drošību. Tas attiecas arī uz personālu. Ja šāds izskaidrojums nav pieņemams, tad, iespējams, mūsu uzņēmums jums nederēs.

Viņš bija novilcis robežu. Reičela kapitulēja.

-    Labi, mister Kārver. Pastāstiet par cilvēkiem, kas strādā jūsu uzņēmumā! Informācija, kuru mēs grasāmies glabāt jūsu iekārtā, ir ārkārtīgi konfidenciāla. Kā jūs nodrošināt iekārtu integritāti? Es paraugos uz jūsu abiem… kā jūs viņus dēvējat? Par serveru inženieriem? Abi izskatās pēc tādiem, no kuriem jūsu iekārtas drīzāk jāsargā.

Plati pasmaidījis, Kārvers pamāja.

-   Godīgi sakot, Reičela… Vai drīkstu jūs saukt par Reičelu?

-   Tas ir mans vārds.

-   Godīgi sakot, kad uzzinu, ka ieradīsies Deklans ar potenciālo klientu apskatīt mūsu iekārtas, parasti es abus aizsūtu uzsmēķēt. Taču realitāte šajā uzņēmumā un pasaulē ir tāda, ka šie jaunekļi savā darbā ir labākie un gudrākie. Patlaban es runāju bez aplinkiem. Jā, nav šaubu, ka daži mūsu darbinieki agrāk, pirms iestāšanās darbā šeit, ir niekojušies ar uzlaušanu un citām palaidnībām. Tas tālab, ka dažkārt viltīgu lapsu var notvert tikai cits viltīgs lapsa; vai vismaz izprast viņa domu gājienu. Tomēr visi mūsu darbinieki tiek rūpīgi pārbaudīti, pētot arī kriminālo pagātni vai tendences, raksturu un psiholoģisko stāvokli. Ne reizi nav gadījies, ka mūsu darbinieks pārkāpis kārtības protokolus vai neatļauti piekļuvis klientu datiem; par to neuztraucieties. Mēs ne tikai rūpīgi atlasām vispiemērotākos darbiniekus, bet ari tos kārtīgi uzraugām. Var teikt, ka mēs esam paši sev vislabākie klienti. Ikviens taustiņa piesitiens jebkurā tastatūrā visā ēkā tiek reģistrēts. Mēs varam sekot darbiniekiem reālajā laika vai ari vēlāk pārbaudīt jebkuras viņu darbības. Mūsu kārtība ietver pēc nejaušības principa izvēlētas pārbaudes gan viena, gan otrā ziņā.

Mēs ar Reičelu vienlaikus palocījām galvu, taču abi zinājām to, ko Kārvers nezināja vai arī prasmīgi slēpa. Kāds tomēr bija ieskatījies klientu datoros. Slepkava bija izsekojis savu laupījumu fermas digitālajos tīrumos.

-   Kur tad palika tas puisis, kurš šeit strādāja? es jautāju, pamezdams ar īkšķi uz lielākās telpas pusi. Ja nemaldos, tika minēts viņa vārds. Freds. Redzēju, ka viņa mantas ir saliktas kastē, bet viņš nav atnācis tām pakaļ. Kādēļ viņš devies prom, nepaņemot līdzi savas personiskās mantas?

Kārvers brīdi pasvārstījās. Varēja manīt piesardzību viņa sejā.

-    Pagaidām, mister Makevoj. Pagaidām vēl nav savācis savas mantiņas. Taču viņš ieradīsies tām pakaļ, un tāpēc mēs tās salikām kastē.

Ievēroju, ka viņam es joprojām biju misters Makevojs, lai gan Reičelu viņš jau uzrunāja vārdā.

-    Viņu atlaida? Ko viņš nostrādājis?

-   Nē, viņš nav atlaists. Viņš aizgāja no darba nezināmu iemeslu dēļ. Piektdienas vakarā neieradās uz dežūru un nosūtīja man elektroniskā pasta vēstuli, pavēstīdams, ka aiziet no darba un turpmāk strādās citur. Tas ari viss. Šie jaunekļi ir ļoti pieprasīti. Es pieņemu, ka Frediju pie sevis pārvilinājis kāds konkurents. Mēs šeit maksājam labas algas, taču vienmēr atradīsies kāds, kas maksā vēl vairāk.

Es pamāju, it kā pauzdams neviltotu piekrišanu, taču patiesībā biju aizdomājies par kastes saturu un mantu saistību ar citiem notikumiem. Piektdien ierodas FIB un uzdod jautājumus par "Bagāžnieku slepkavību" vietni, un Fredijs aizlaižas tādā ātrumā, ka pat neierodas pēc sava iPod.

Un Makginiss? Es jau grasījos apvaicāties, vai viņa pazušana ir saistīta ar Fredija pēkšņo aiziešanu, taču mani pārtrauca signalizācija. Ekrāns zem Kārvera galda virsmas automātiski pārslēdzās uz starptelpas kameru, un es ieraudzīju, ka Jolanda Čavesa nāk mums pakal. Reičela paliecās uz priekšu, neapzināti ielikdama jautājumā steidzīgumu:

-    Kāds ir Fredija uzvārds?

Kārvers paliecās atpakaļ, it kā starp viņu un Reičelu būtu jāvalda kādam noteiktam attālumam. Viņa joprojām uzvedās kā aģente, uzdeva jautājumus un, kā jau FIB pārstāvjiem pierasts, nepieļāva domu, ka nevar saņemt atbildes.

-   Kādam nolūkam jums vajadzīgs viņa uzvārds? Viņš te vairs nestrādā.

-   Nezinu. Es tikai…

Reičela bija iedzīta stūrī. Uz tādu pretjautājumu nevarēja sniegt apmierinošu atbildi, vismaz Kārvers tā uzskatīja. Šāds jautājums vien rosināja aizdomas par mūsu motīviem. Taču mums paveicās mūs izglāba Čavesa, kas pabāza galvu pa durvīm.

-    Kā mums šeit sokas? viņa apvaicājās.

-    Mums sokas labi, Kārvers atteica, nenolaizdams acu no Reičelas. Vai gribat man uzdot vēl kādu jautājumu?

Joprojām cenšoties rast atkāpšanās ceļu, Reičela paraudzījās uz mani, un es papurināju galvu.

-    Domāju, ka esmu redzējis visu, ko gribēju redzēt, es bildu. Pateicos par sniegto informāciju un ekskursiju pa uzņēmumu.

-   Jā, paldies, Reičela pievienojās. Jūsu iekārtas nudien ir gaužām iespaidīgas.

-   Pavadīšu jūs uz virszemi un, ja vēlaties, varat aprunāties ar mūsu klientu nodaļas pārstāvi.

Reičela piecēlās un pagriezās uz promiešanu. Es vēlreiz patencināju Kārveru un pasniedzos pāri galdam, paspiezdams viņam roku.

-   Priecājos iepazīties, Džek, viņš sacīja. Ceru, ka vēl kādreiz tiksimies.

To dzirdot, es palocīju galvu. Biju paaugstināts statusā mani tagad uzrunāja vārdā.

-   Es tāpat.

***

Mēs iekāpām automašīnas salonā, kas bija uzkarsis kā pirts. Es nekavēdamies pagriezu aizdedzes atslēgu, ieslēdzu gaisa kondicionētāju uz pilnu jaudu un atvēru logu. Salonā ieplūda vēsāks gaiss.

-    Kādas ir tavas domas? es jautāju Reičelai.

-   Vispirms brauksim prom, viņa attrauca.

-   Skaidrs.

Stūre svilināja plaukstas. Grozīdams to ar kreisās plaukstas pamatni vien, es atpakaļgaitā izstūrēju no stāvvietas, taču nevis devos prom, bet piebraucu laukuma tālākajā stūrī un apmetu loku pie Western Data ēkas pagalma puses.

-    Ko tu dari? Reičela jautāja.

-    Es tikai gribēju apskatīties, kas tur ir. Mums tas ir atļauts. Neaizmirsti, ka mēs esam potenciālie klienti.

Kamēr pagriezāmies un devāmies izejas virzienā, es paguvu apskatīt ēkas otru pusi. Arī tur bija kameras. Durvis, neliela nojume un zem tās soliņš. Tam abās pusēs bija lieli, smiltīm pildīti pelnutrauki, un uz soliņa smēķēdams sēdēja serveru inženieris vārdā Mizū.

-   Smēķēšanas vieta, Reičela norādīja. Tagad esi apmierināts?

Es pametu Mizū ar roku pa atvērto logu, un viņš pamāja pretī. Mēs devāmies uz vārtu pusi.

Biju domājis, ka viņš strādā serveru telpā. Redzēju viņu Kārvera monitorā.

Atkarība prasa savu…

Iedomājies, ja tev uzsmēķēt būtu jānāk vasaras svelmē! Pat zem nojumes var viegli izcepties.

Droši vien tāpēc tiek ražots sauļošanās krēms ar aizsardzības faktora koeficientu deviņdesmit.

Kad automašīna izbrauca uz šosejas, es aizvēru logu. No VVestern Data ēkas mēs vairs nebijām redzami, un es beidzot uzdrošinājos atkārtot jautājumu:

-    Kādas ir tavas domas?

-   Diemžēl es gandrīz mūs nodevu. Varbūt patiešām nodevu.

-  Tu baidies par pēdējo jautājumu? Es spriežu, ka nekas traks nenotika. Čavesa mūs izglāba. Tev tikai jāatceras, ka tu vairs nenēsā žetonu, kas atver visas durvis un piespiež ikvienu drebot atbildēt uz taviem jautājumiem.

-   Paldies, Džek. Ņemšu vērā.

Es aptvēru, ka biju izteicies pārāk asi.

-   Piedod, Reičela. Es negribēju…

-  Nekas, nekas. Es zinu, ko tu gribēji sacīt. Tev taisnība, un es pati to apzinos, tāpēc esmu tik viegli aizvainojama. Vairs neesmu tā, kas biju tieši pirms diennakts. Acīmredzot nāksies pārskatīt savu paņēmienu un viltību klāstu. Beidzies tas laiks, kad varēju gāzt pretinieku nost no kājām ar savas darbavietas spēku un varu.

Reičela raudzījās ārā pa logu, un es neredzēju viņas seju.

-  Paklau, patlaban man nav nekādas daļas gar taviem paņēmieniem. Ko ziņo tavi instinkti par Western Data valdošo garu? Ko tu domā par Kārveru un visiem pārējiem? Ko mēs tagad iesāksim?

Viņa pagriezās pret mani.

-  Mani vairāk interesē tie, kurus mēs neredzējām, un nevis tie, kurus redzējām.

-   Tu domā Frediju?

-   Un Makginisu. Mums jānoskaidro, kas ir šis bijušais darbinieks Fredijs un kas patiesībā atgadījies ar Makginisu.

Es pamāju. Mēs domājām vienu un to pašu.

-   Tu uzskati, ka šie divi notikumi, proti, Fredija aiziešana un Makginisa neierašanās darbā ir saistīti?

-To mēs nezināsim, iekams nebūsim ar viņiem aprunājušies.

-Jā, bet kā viņus atrast? Mes pat nezinām Fredija uzvārdu.

Pirms atbildēšanas Reičela nedaudz paminstinājās.

-    Es varētu piezvanīt. Redzēsim, vai kāds vēl būs ar mieru sniegt man ziņas. Esmu pārliecināta, ka pagājušajā nedēļā, ierodoties ar orderi, aģenti saņēma visu darbinieku sarakstu. Tai vajadzētu būt standarta prasībai.

Pie sevis es nospriedu, ka šajā gadījumā Reičela pieņēma vēlamo par esošo. No likumsargu organizācijām padzītie tik tiešām bija padzīti. FIB tas noteikti ir vēl izteiktāk. Biroja rindas bija tik ciešas, ka pat policisti ar žetonu netika tām cauri. Ja Reičela tic, ka agrākie biedri atbildēs uz tālruņa zvaniem, noskaitīs uzņēmuma darbinieku vārdus un dalīsies informācijā, viņu gaida visnotaļ nepatīkams pārsteigums. Necik ilgi, un nāks atklāsme, ka viņa stāv necaurredzamam, necaursitamam žogam otrā puse.

-   Ja nu tas neizdodas?

-   Tad nezinu, viņa strupi atteica. Vajadzēs likt lietā tēvutēvu metodes. Sēdēsim turpat tuvumā, gaidīsim, kamēr Fredija laiskie drauģeļi beidz darbu un dodas mājup. Tie aizvedis mūs pie Fredija, vai arī mēs no viņiem uzzināsim kolēģa atrašanās vietu.

Reičela gan izklāstīja plānu ar sarkasmu balsī, bet man tas patika, un es spriedu, ka tas mums palīdzēs noskaidrot Fredija personību un dzīvesvietu. Nebiju gan pārliecināts, vai mums izdosies atrast pašu Frediju. Nojauta vēstīja, ka Fredijs pazudis uz visiem laikiem.

-    Plāns ir labs, taču liekas, ka Fredijs jau sen ir aiz kalniem. Viņš nav tikai aizgājis no darba; viņš ir prom no pilsētas.

-    Kāpēc?

-    Vai tu ieskatījies kastē?

-   Nē, es tobrid novērsu Kārvera uzmanību. Ieskatīties kastē bija tavs uzdevums.

Tas man bija jaunums, taču es pasmaidīju. Viņa pirmo reizi lika manīt, ka mēs šajā lietā esam vienlīdzīgi partneri.

-   Paliesi? Tad tāds bija tavs nodoms?

-   Skaidrs kā diena! Kas bija kastē?

-    Mantas, kuras neviens neatstātu, aizejot no darba. Cigaretes, zibatmiņas un iPod. Tāda vecuma zēni nemūžam nešķiras no sava iPod. Turklāt viss sakrīt. Vienā jaukā dienā uzrodas FIB, un viņš tūdaļ aizlaižas. Nedomāju, ka mēs viņu atradīsim šeit, Mesā.

Reičela neatbildēja. Es redzēju viņu raucam uzacis.

-   Par ko tu domā?

-   Domāju, ka tev varbūt taisnība. Acīmredzot būtu jāsauc palīgā profesionāļi. Es jau sacīju, ka viņa vārds FIB noteikti ir zināms un viņu var notvert aši vien. Mēs šeit tikai buksējam un nekustamies no vietas.

-   Vēl ne, Reičela. Vismaz paraudzīsim, ko varam noskaidrot šodien.

-    Man tas nepatīk. Vajadzētu tomēr izsaukt papildspēkus.

-   Vēl ne.

-    Klau, tu atradi šo saistību. Lai kā notikumi risināsies tālāk, šo nopelnu tev nevar atņemt. Gods tiks tev

-   Gods man nav svarīgs.

-   Kādēļ tad tu to dari? Nesaki, ka tev joprojām ir padomā tas raksts? Vai tev joprojām kremt šis zaudējums?

-   Vai tev joprojām kremt aiziešana no darba?

Reičela neatbildēja un atkal vērās ārā pa logu.

-    Es jūtos tāpat, es aizrādīju. Tas ir mans pēdējais raksts, un tas man ir svarīgi. Turklāt tā varētu būt tava biļete, lai atgrieztos FIB. Ja izcelsi gaismā Nesubu, atkal tiksi pie sava žetona.

Viņa papurināja galvu.

-   Džek, tu par FIB neko nejēdz. Otro iespēju nevienam nedod. Es atkāpos no amata, apsūdzības draudu spiesta. Vai tad tu neaptver? Mani neņemtu atpakaļ pat tad, ja es no Grifita parka alas izceltu Osāmu bin Lādenu.

-    Labi, labi. Piedod.

Pēc tam mēs kādu laiku braucām klusuciešot, un drīz es ieraudzīju labajā pusē bārbekjū restorānu ar nosaukumu Rosie's. Pusdienām vēl bija par agru, taču pēc stundu ilgās izlikšanās par svešu personu es biju izbadējies kā vilks un tādēļ piestāju malā.

-   Iesim paēst, piezvanīsim kādam un tad atgriezīsimies pagaidīt Kērta un Mizū darbadienas beigas, es piedāvāju.

-   Lai notiek, partneri, Reičela sacīja.

Piecpadsmitā nodaļa FERMA

Kārvers sēdēja savā kabinetā un pētīja kameru pārsūtītos attēlus. Vairāk nekā simt kameru, kurās redzama ēka un tās apkārtne. Visas bija viņa rīcībā. Tobrīd viņš pētīja āra kameru, kas bija novietota ēkas fasādes augšējā stūrī. Grozot un paceļot objektīvu un regulējot fokusu, varēja apskatil Makelipsroudu gan uz vienu, gan uz otru pusi.

Nepagāja ilgs laiks, un abi parādījās ekrānā. Kārvers zināja, ka apmeklētāji atgriezīsies. Viņam bija pazīstams šāds domu gājiens.

Makevojs un Volinga bija novietojuši automašīnu pie Publiskās glabātavas centra sienas un novēroja VJestern Data ēku, kamēr Kārvers slepus vēroja viņus.

Kārvers apsvēra iespēju piespiest abus pacepināties saulē. Ilgi gaidīt, kamēr tiek pie kārotā. Tomēr pēc tam viņš pārdomāja un nolēma rīkoties. Pacēlis klausuli, viņš sastādīja trīs ciparu numuru.

-    Mizū, ienāc, lūdzu! Durvis ir vaļā.

Nolicis klausuli, viņš gaidīja. Mizū nepieklauvējis ienāca telpā.

-   Aizver durvis, Kārvers norādīja.

Jaunais datorģēnijs paklausīja pavēlei un piegāja pie Kārvera darba galda.

-    Kas lēcies, bos?

-   Aizved Fredijam kasti ar viņa mantām.

-    Vai tad jūs neteicāt, ka viņš ir aizlaidies?

kārvers pacēla galvu un apņēmās turpmāk nolīgt darbiniekus, kas neapšaubīs katru viņa vārdu.

Es likai pieļāvu tādu iespēju. Bet ne jau par to ir stāsts. Cilvēki, kas šodien mūs apmeklēja, ieraudzīja to sasodīto kasti un secināja, ka mums vai nu nācies kādu atlaist, vai ari ir apgrozījuma problēmas. Jebkurā gadījumā tas potenciālajiem klientiem neiedveš uzticību.

-   Saprotu.

-   Lieliski. Paņem kasti, piesprādzē pie motocikla un aizved uz viņa noliktavu. Tu taču zini, kur tā atrodas?

-   Jā, esmu tur bijis.

-   Labi. Brauc.

-   Bet mēs ar Kērtu pašlaik meklējam, kur trīsdesmit septītajā tornī sācies karstums. Sistēmā parādījās brīdinājums.

-    Nekas, Kērts noteikti spēs tikt galā viens pats. Es gribu, lai tu nogādā kasti.

-    Un tad braukt atpakaļ to gaisa gabalu?

Kārvers ielūkojās pulkstenī. Viņš saprata, ka Mizū cer uz brīvu pēcpusdienu. Taču darbinieks pat nenojauš to, ko zina Kārvers. Proti, Mizū neatgriezīsies. Vismaz šodien ne.

-    Labs ir, viņš izgrūda, it kā pauzdams neapmierinātību ar to, ka iedzīts stūrī. Lai tev tiek brīvs vakars. Pazūdi no manām acīm, kamēr neesmu pārdomājis.

Mizū izgāja no kabineta un aizvēra durvis. Kārvers nepacietīgi vērās kamerās un gaidīja, kad varēs sākt izsekošanu, tiklīdz padotais sēdīsies uz iemīļotā motocikla, kas bija novietots stāvlaukumā. Šķita, ka viņš pie tā dodas veselu mūžību. Kārvers sāka dungot. Meklēja mierinājumu dziesmā, kas kopš agras bērnības šķita iespiedusies visos dvēseles nostūros. Drīz viņš klusi vilka divas dziesmas rindiņas un, pats neapzinoties, atkārtoja tās aizvien ātrāk, bet tālāk dziesmu neturpināja.

"Uz ceļa ir slepkava viņa prāts lec kā krupis.

Uz ceļa ir slepkava viņa prāts lec kā krupis.

Uz ceļa ir slepkava viņa prāts lec kā krupis. Uz ceļa ir slepkava viņa prāts lec kā krupis. Ja tu uzņemsi viņu mašīnā…"

Visbeidzot kamerā parādījās Mizu, kurš sāka stiprināt kartona kasti pie neliela bagāžnieka aiz sēdekļa. Mutē kūpēja cigarete, un Kārvers pamanīja, ka tā nodegusi gandrīz līdz filtram. Kļuva skaidrs darbinieka kavēšanās iemesls. Mizū bija nesteidzīgi aizgājis līdz soliņam aiz ēkas un varbūt vēl papļāpājis ar citiem smēķētājiem.

Visbeidzot kaste bija piestiprināta uz bagāžnieka. Mizū ar knipi aizlidināja nodeguli, uzlika galvā ķiveri, uzkāpa uz motocikla, iedarbināja motoru un izbrauca pa vārtiem.

Kārvers viņam tiktāl sekoja un tad pārslēdzās uz kameru, kas bija pavērsta pret Publiskās glabātavas centru gabaliņu tālāk tajā pašā ielā. Viņš saprata, ka Makevojs un Volinga ir pamanījuši kasti un ierijuši ēsmu. Automašīna devās ceļā, sekodama motociklam.

Sešpadsmitā nodaļa TUMŠĀ ŠĶIEDRA

Atraduši ēnainu vietiņu pie Publiskas glabātavas centra, mēs iekārtojāmies uz ilgu, tveicīgu un neauglīgu gaidīšanu, bet tad mums uzsmaidīja laime. Pa Wesleni I iln vārtiem izbrauca motocikls, kas pa Makelipsroudu devās l ielumu virziena. Braucēju sazīmēt nevarēja, jo viņam galvā bija ķivere, lāču mēs ar Reičelu pazinām kartona kasti, kas ar elastīgajam saitēm bija piestiprināta pie bagāžnieka restēm aiz sēdekļa.

-   Seko tai kastei, Reičela pavēlēja.

Es iedarbināju automašīnu un nevilcinoties iegriezos Makelipsroudā. Sekot motociklam mazā īrētā automašīnā nebija nekāds lāga plāns, taču citādi nevarēja. Iegrūdu akseleratoru grīdā un drīz nonācu apmēram simts jardu atstatumā.

-    Pārāk netuvojies! Reičela satraukta brīdināja.

-    Labi, labi. Es tikai baidos atpalikt.

Viņa nervozi paliecās uz priekšu un novietoja plaukstas uz priekšējā paneļa.

-   Nekas labs tas nav. Ir grūti sekot motociklam ar četrām automašīnām, kas cita citu ik pa laikam nomaina. Vieniem pašiem tas būs tīrais murgs.

Tas nebija melots. Motocikls bez grūtībām izlavierē cauri satiksmes straumei, un vairums motobraucēju ar nicinājumu izturas pret tādu jēdzienu kā sadalošās līnijas.

-   Vai man braukt malā, un tu sēdīsies pie stūres?

-    Nē, brauc. Cik vien labi māki.

Turpmāko desmit minūšu laikā, kamēr satiksmes plūsma ik pa laikam apstājās un sāka virzīties no jauna, man izdevās noturēties kasies tuvumā, un tad mums atkal palaimējās. Motocikls nogriezās uz Divsimt otrās maģistrāles, lai dotos Fīniksas virzienā, un man vairs nebija grūti turēties tam līdzi. Motociklists pastāvīgi brauca vismaz desmit jūdzes stundā ātrāk nekā atļauts, un mūsu automašīna līkumoja no vienas joslas otrā un turējās simts jardus iepakaļ. Piecpadsmit minūtes mēs sekojām motociklam skrajā satiksmē, kamēr tas pārkārtojās uz Desmito starpštatu maģistrāli un pēc tam uz Septiņpadsmito ziemeļu starpštatu maģistrāli cauri Fīniksas centram.

Reičela sāka elpot vienmērīgāk un pat atlaidās sēdeklī. Nospriedusi, ka esam gana labi nomaskējušies, viņa lika man braukt mazliet ātrāk, lai varētu labāk apskatīt motocikla vadītāju.

-   Tas ir Mizū, viņa konstatēja. To var redzēt pēc drēbēm.

Es pametu skatienu turp, taču nevarēju to apstiprināt. Nebiju

saglabājis atmiņā visus bunkurā redzētos sīkumus. Pretēji Reičelai, un tieši tas viņu padarīja par izcilu savā darbā.

-   Ticēšu uz vārda. Interesanti, ko viņš sadomājis darīt?

Lai Mizū nejauši mūs nepamana, es samazināju ātrumu.

-   Nogādāt Fredijam kasti.

-   To es pats apjēdzu. Bet kādēļ tieši tagad?

-   Varbūt viņam ir pusdienlaiks. Tikpat labi viņš šodien darbu ir pabeidzis. Iemesli var būt daudzi un dažādi.

Šāds paskaidrojums manī nez kāpēc viesa nemieru, taču nebija īpaši daudz laika spriedelēt. Motocikls pamazām virzījās uz labo malējo joslu man priekšā, gatavodamies drīz nogriezties. Es veicu dažus apdzīšanas manevrus un, nobraucot no maģistrāles, starp mums bija tikai viens transportlīdzeklis. Mēs šķērsojām krustojumu, kad luksoforā dega zaļā gaisma, un devāmies rietumu virzienā pa Tomasroudu. Pavisam drīz atradāmies sen pamestā noliktavu rajonā, kuru bija pārņēmuši mazi uzņēmumi un mākslas galerijas.

Mizū apturēja motociklu pie vienstāva ķieģeļu ēkas un nokāpa no tā. Es piestāju ietves malā puskvartāla attālumā. Satiksme nebija blīva, tuvākajā apkārtnē vīdēja tikai dažas automašīnas. Uz šā fona mēs izcēlāmies kā policisti atklātas novērošanas postenī. Taču Mizū pat neiedomājās paraudzīties apkārt, lai pārbaudītu, vai viņam neseko. Jaunais vīrietis noņēma ķiveri un novietoja to uz priekšējā luktura. Tad viņš atāķēja elastīgās auklas, nocēla kasti no bagāžnieka un pienesa pie lielām slīdošām durvīm ēkas sānos.

Pie tām ķēdē karājās apaļa ripa, kādu parasti mauc uz svara stieņiem. Mizū to paķēra un iegāza pa durvīm blīkšķi varēja dzirdēt pat puskvartāla attālumā aiz aizvērtiem automašīnas logiem. Viņš gaidīja, mēs gaidījām, taču neviens durvis neatvēra. Mizū iebelza pa durvīm pa otram lāgam, un iznākums bija tāds pats. Pēc tam viņš piegāja pie tik netīra loga, ka žalūzijas tam iekšpusē vairs nebija vajadzīgas, ar plaukstu pa trina nosmulēto stiklu un ielūkojās ēkā. Nevarēja saprast, vai viņš lur kādu ieraudzījis, jo atgriezās pie durvīm un iezvēla ar atsvaru vēlreiz. Tad, acīmredzot izmisuma mākts, viņš paraustīja rokturi, mēģinādams durvis atvērt. Viņam un mums par pārsteigumu, durvis uz ritentiņiem viegli padevās. Tās bija vaļā.

Vilcinādamies Mizū pirmo reizi paskatījās apkarl. Acis nepakavējās pie mūsu automašīnas un ātri atgriezās pie atvērtajām durvīm. Mēs dzirdējām, ka viņš sauc Frediju vārdā. Pec neilga brīža viņš iegāja ēkā un aizvēra durvis.

-    Kā tu domā, ko lai darām? es jautāju.

-    Manuprāt, jāiet pakaļ, Reičela sacīja. Fredija acīmredzot tur nav. Kas zina, vai Mizū nesadomās noliktavu aizslēgt vai paņemt līdzi kādu izmeklēšanai svarīgu mantu. Situācija ir nekontrolējama, un tālab mums jābūt tur.

Es pārslēdzu ātrumu un mēroju atlikušo puskvartālu līdz ēkai. Reičela izmetās no automašīnas un steidzās uz slīdošo durvju pusi, iekams auto bija pilnībā apstājies. Izlēcis ārā, es viņai sekoju.

Reičela atslidināja šauru spraugu tā, lai mēs abi varētu iespraukties ēkā. Iekšā bija tumšs, un acis nevarēja uzreiz pielāgoties lād es ieraudzīju Reičelu divdesmit pēdu attālumā, gandri noliktavas vidū. Plašajā telpā ik pēc divdesmit pēdām augšup slējās tērauda jumta balsti. Šķērssienas sadalīja to dzīvojamajā istabā, darba un trenažieru telpās. Redzēju svaru stieņa Irenažieri, no kura bija patapināts durvju zvans. Turpat bija arī apmēram puse basketbola laukuma ar basketbola grozu. Tālāk atradās kumode un nesakārtota gulta. Pie vienas sadalošās sienas bija novietots ledusskapis un galds ar mikroviļņu krāsniņu, taču nekur neredzēja nedz izlietni, nedz plīti, nedz arī ko citu, kas atgādinātu virtuvi. Uz galda blakus mikroviļņu krāsniņai es ieraudzīju kasti, ko Mizū bija atvedis, taču pašu Mizū nekur nemanīja.

Es panacu Reičelu, ejot garam kadai atdalītajai telpai, un redzēju pie sienas uzstādītu darbstaciju. Uz plauktiem virs galda bija trīs monitori, un zem galda stāvēja procesors. Taču tastatūras nebija. Plaukti bija nokrauti ar kodēšanas grāmatām, programmatūras kastītēm un citu elektronisko aprīkojumu. Tomēr no Mizū nebija ne vēsts.

-    Kur šis palicis? es čukstēju.

Reičela pacēla roku, lūgdama mani apklust, un piegāja pie darbstacijas. Viņa šķita pētām vietu, kur bija jāstāv tastatūrai.

-   Viņš paņēmis tastatūru līdzi, Reičela čukstēja. Viņš zina, ko mēs…

Turpmākos vārdus aprāva ūdens šalkoņa tualetes podā. Tā skanēja no noliktavas tālākā stūra, un tai sekoja blīkšķis, atslīdot vaļā citām durvīm uz ritenīšiem. Reičela paķēra no plaukta savilci, ar kuru sakārto kopā datora kabeļus, satvēra mani aiz elkoņa un ievilka guļamtelpā. Mēs stāvējām ar muguru pret sienu un gaidījām Mizū paejam garām. Es dzirdēju viņa soļus tuvojamies pa betona grīdu. Reičela pavirzījās man garām pie sadalošās sienas malas. Brīdī, kad Mizū parādījās skatienam, viņa metās uz priekšu un, iekams puisis paguva attapties, saķēra viņu aiz plaukstas locītavas un kakla, pagrieza un iegrūda gultā. Stingri iespiedusi jaunā vīrieša seju matracī, viņa vienā lēcienā atradās tam uz muguras.

-    Nekustēties! viņa uzkliedza.

-    Paga! Ko…

-    Nepretoties! Nekusties, es teicu!

Reičela aizlauza jaunekļa rokas aiz muguras un aši sasaistīja ar kabeļu savilci.

-    Ko tas nozīmē? Ko es esmu izdarījis?

-   Kas tev te meklējams?

Puisis mēģināja pacelt galvu, bet Reičela no jauna iegrūda viņa seju matracī.

-    Kas tev šeit meklējams?

-    Es atvedu Fredija grabažas un tad aizgāju uz poda.

-    Ielaušanās ir noziegums.

-    Es neielauzos! Un neko neesmu zadzis. Fredijs man ļauj te nākt. Paprasiet viņam paši!

-   Kur ir Fredijs?

-    Nezinu. Kas jūs vispār esat?

-    Nav svarīgi. Kas ir Fredijs?

-    Ko? Viņš te dzīvo.

-    Kas viņš ir?

-    Es nezinu. Fredijs Stouns. Mes kopā strādājam. Tas ir, agrāk strādājām… Ā, jūs! Jūs šodien bijāt mūsu uzņēmumā. Ko tas nozīmē?

Reičela atlaida gūstekni, jo vairs nebija jēgas slēpties. Mizū gultā pagriezās uz muguras un strauji uzslējās sēdus. Acis iepletis, viņš šaudīja skatienu te uz mani, te uz Reičelu.

-    Kur ir Fredijs? Reičela noprasīja.

-    Nezinu, Mizū atkārtoja. Neviens viņu nav redzējis.

-   Cik sen?

-   Un kā jūs domājat? Kopš dienas, kad viņš aizgāja no darba. Kas te notiek? Vispirms FIB, pēc tam jūs abi. Kas jūs tādi esat?

-    Par to lai tev galva nesāp. Kurp Fredijs varētu doties?

-   Nav ne jausmas. Kā lai es to zinu?

Piepeši Mizū pieslējās kājās, it kā grasīdamies iet ārā un sēsties uz motocikla ar sasaistītām rokām. Reičela rupji nogrūda viņu uz gultas.

To nedrīkst! Jūs droši vien nemaz neesat kruķi! Es pieprasu advokātu!

Reičela draudīgi paspēra soli tuvāk gultai un ierunājās klusā, rāma balsī:

Ja mēs neesam kruķi, kālab tu iedomājies, ka izsauksim tavu advokātu?

Mizū acīs parādījās bailes viņš aptvēra, ka nonācis nepatikšanas, no kurām var arī neizkļūt.

-   Klau, es jums izstāstīšu visu, ko zinu, Mizū solīja. Tikai ļaujiet man iet.

Es joprojām stāvēju, atbalstījies pret starpsienu un nopūlējies izlikties, ka ir tikai parasta diena un paretam darba procesā cieš neiesaistīti, nevainīgi cilvēki.

-    Kur es varu atrast Frediju? Reičela jautāja.

-   Es taču teicu! Mizū iekaucās. Es nezinu! Ja zinātu, tad pateiktu. Bet nezinu!

-   Vai Fredijs ir hakeris? Reičela norādīja uz starpsienu. Aiz tās atradās darbstacija.

-   Drīzāk trollis. Huligāns internetā, kam patīk nejauki izjokot cilvēkus un tamlīdzīgi.

-    Un tu? Vai tu arī piedalījies viņa jociņos? "Tikai nemelo.

-    Vienu reizi. Bet man nepatika āzēt ļautiņus bez iemesla.

-    Kā tevi sauc?

-    Metjū Mārdsens.

-Tā, Metjū Mārdsen, kas noticis ar Deklanu Makginisu?

-    Kas ar viņu ir noticis?

-    Kur viņš palicis?

-   Nezinu. Dzirdēju, ka viņš atsūtījis elektroniskā pasta vēstuli un guļot mājā slims.

-   Vai tu tam tici?

Puisis paraustīja plecus.

-    Nezinu. Laikam.

-    Vai kāds ar viņu ir runājis?

-    Kā lai es to zinu? Tik augstos plauktos es nelienu.

-   Un viss?

-   Vairāk es neko nezinu.

-   Tad celies kājās.

-Ko?

-   Celies kājās un pagriezies!

-    Ko jūs grasāties darīt?

-   Tu nedzirdēji? Celies kājās un pagriezies. Nav tava darīšana, ko es grasos darīt.

Mizū negribīgi paklausīja. Ja vien cilvēkam būtu iespējams pagriezt galvu par simt astoņdesmit grādiem, lai nenolaistu acis no Reičelas, viņš tā arī darītu. Taču viņam izdevās pagriezt ne vairāk kā par simt divdesmit grādiem.

-   Es jums izstāstīju visu, ko zinu, viņš izmisīgi nobēra.

Reičela pienāca viņam klāt no mugurpuses un draudīgi iečukstēja ausī:

-Ja es uzzināšu, ka tu meloji, es tevi sameklēšu!

Satvērusi puisi aiz saitēm ap plaukstu locītavām, viņa aizvilka Mizū uz blakus nodalījumu, paņēma no plaukta šķēres un pārgrieza savilci.

-    Lasies prom un nevienam nestāsti to, kas šeit norisinājās! Reičela nobrīdināja. Ja izpļāpāsies, mēs to uzzināsim.

-   Es nestāstīšu nevienam. Apsolu.

-Ej!

Pagriezdamies durvju virziena, viņš teju paslīdēja uz gludas betona grīdas. Gājiens bija garš, un desmit soļu attālumā no brīvības lepnums izgaisa. Atlikušo gabalu viņš mēroja skriešus, tad atrāva durvis vaļā un, ticis ārā, ar blīkšķi aizgrūda tās ciet. Pēc piecām sekundēm ierūcās motocikls.

-   Tas paņēmiens, nogrūžot viņu uz gultas, bija itin jauks, es ieteicos. Ja nemaldos, esmu to redzējis ari agrāk.

Par atbildi Reičela tikko jaušami pasmaidīja, bet uzreiz atgriezās pie darba.

-   Es nezinu, vai viņš pašlaik steidzas ziņot policijai, taču mēs nedrīkstam šeit lieki uzkavēties.

-   Tad ejam prom.

-    Nē, vēl ne. Jāparaugās, jāpapēta, ko mēs par šo zelli varam noskaidrot. Vairāk par desmit minūtēm tas neprasīs. Tikai neatstāj pirkstu nospiedumus.

-    Lieliski. Kā to panākt?

-    Tu esi laikraksta reportieris. Vai tev ir līdzi tava uzticamā pildspalva?

-   Protams.

-    Liec to lietā. Visas desmit minūtes.

Taču desmit minūtes mums nebija vajadzīgas ātri kļuva skaidrs, ka ir aizvākts viss, kas varētu sniegt kaut sīku liecību par Frediju Stounu. Ar pildspalvu atvērdams skapīšus un atvilktnes, es pārliecinājos, ka tās ir tukšas vai arī tajās glabājas parasti virtuves rīki un pārtikas produktu paciņas. Ledusskapis bija gandrīz tukšs saldētavā atradu pāris picu un tukšu ledus trauciņu. Es izskatīju kumodi un ielūkojos arī zem tās. Tukšs. Paraudzījos pagultē un pacēlu augšup matraci. Nekā. Pat atkritumu kastes bija iztukšotas.

-    Dosimies prom, Reičela aicināja.

Tobrīd noliecies pie gultas, es pacēlu acis un ieraudzīju, ka viņa jau atrodas pie durvīm. Padusē viņa nesa kasti, ko Mizū pirmīt bija atstājis. Es atcerējos, ka tajā bija zibatmiņas. Varbūt tās glabāja kādu noderīgu informāciju. Aizcirtis saldētavas durvis, es steidzos pakaļ, taču ārā pie automašīnas Reičelu neredzēju. Pagriezos un ar acs kaktiņu ieraudzīju viņu gar stūri nogriežamies šķērsielā.

Žigli aizskrēju līdz ieliņai. Viņa mērķtiecīgi devās uz šķērsielas vidu. Es uzsaucu:

-    Reičela, kurp tu dodies?

-    Noliktavā bija trīs atkritumu grozi, viņa attrauca pār plecu. Visi tukši.

Tikai tad es attapu, ka Reičela dodas pie milzīgām atkritumu tvertnēm, kuras ievirzītas sienas nišās viena otrai pretī šķērsielas vidusdaļā. Kad piegāju klāt, viņa sniedza man Fredija Stouna kasti.

-    Paturi.

Viņa pacēla smago tērauda vāku, un tas skaļi noblīkšķēja pret sienu aiz tvertnes. Es ieskatījos Fredija kastē; cigarešu vairs nebija tās droši vien paņēmis Mizū. Es gan šaubījos, vai Fredijs pamanīs pazušanu.

-   Tu taču ielūkojies virtuves skapīšos, vai ne? Reičela apvaicājās.

-Jā.

' Vai tajos bija nelietoti atkritumu maisi?

Es uzreiz neatģidu, kāpēc viņa tā jautā.

-    Ā, jā, bija kastītē zem izlietnes.

-    Maisi bija melni vai balti?

-   Ē-ē… Aizvēris acis, es centos atsaukt atmiņā to, ko biju redzējis skapītī zem izlietnes. …melni. Melni, ar sarkanu auklu augšējā malā.

-    Labi. Tas sašaurina meklējamo loku.

Reičela vandījās pa tvertni. Tā bija pustukša un drausmīgi smakoja. Lielākā daļa atkritumu, galvenokārt būvgruži, nebija vis maisos, bet gan izgāzti taisni no kastēm. Pārējie bija puspuvuši sadzīves atkritumi.

-    Paskatīsimies otrajā.

Mēs šķērsojām ielu līdz otrai nišai. Es noliku kartona kasti zemē un ar rāvienu atmetu vaļā tvertnes vāku. Smaka bija vēl spēcīgāka, un pirmajā mirkli prātā iešāvās doma, ka esam uzgājuši Frediju Stounu. Es atkāpos un aizgriezos, izelpodams caur muti un degunu, lai izvairītos no smirdoņas.

-    Nebaidies, tas nav viņš, Reičela iedrošināja.

-    Kā tu zini?

-    Es zinu, kā ož satrūdējis līķis. Vēl briesmīgāk.

Pievirzījos tuvāk tvertnei. Tajā bija iemesti vairāki plastikāta

maisiņi, lielākoties melni, lielākoties ieplēsti, un no tiem ārā bira pūstoši atkritumi.

-    Tev ir garākas rokas, Reičela norādīja. Cel ārā melnos maisus.

M.ui mugurā ir jaunais krekls! es iebildu, iegrūdis rokas tvertne.

Izcēlis visus nesaplīsušos melnos maisus, es nometu tos zemē. Reičela uzmanīgi, lai neizbērtu atkritumus, plēsa katru vaļā gluži ka veicot sekciju.

Dari tāpat kā es, un nesajauc dažādu maisu saturu kopā, viņa norādīja.

-  Skaidrs. Ko mēs meklējam? Mēs pat nezinām, vai šīs drazas ir no Stouna mitekļa.

-    Es saprotu, taču jāmeklē vienalga. Varbūt uziesim ko zīmīgu.

Pirmajā maisā baloja papīra konfeti blāķi.

-   Te ir sasmalcināts papīrs.

Reičela pienāca klāt.

-   Tie varētu būt viņa. Pie darbstacijas bija papīra smalcinātājs. Atliec to malā!

Es paklausīju un atvēru otro maisu. Tajā, pēc visa spriežot, bija sabērti parastie mājsaimniecības atkritumi. Es uzreiz pazinu kādu tukšo pārtikas kārbu.

-   Tas ir viņa. Saldētavā bija tādas pašas picas.

Reičela paraudzījās uz maisu.

-    Lieliski. Meklē visu, kas varētu būt piederējis viņam.

Pamācīšana bija lieka, taču es nerunāju pretī un uzmanīgi

taustījos pa atplēsto maisu. Bija skaidrs, ka tā saturs pilnībā nācis no virtuves. Pārtikas produktu kastītes, konservu kārbas, pūstošas banānu mizas un ābolu serdes. Es secināju, ka visumā esmu viegli ticis cauri noliktavas telpā bija tikai mikroviļņu krāsniņa, tātad ēdiena izvēle ierobežota un pārtika iegūta no tīrām kārbiņām, kuras pirms izmešanas varēja hermētiski noslēgt.

Maisa apakšā bija laikraksts. Uzmanīgi izvilku to ārā, cerēdams, ka tā izdošanas datums varētu liecināt par laiku, kad maiss izmests atkritumos. Avīze bija salocīta četrkārtīgi, lai to varētu viegli nest līdzi ceļā. Pagājušās trešdienas Las Vegas Reviezv-Journal. Diena, kad es biju Lasvegasā.

Atlocījis laikrakstu, es pirmajā lappusē ieraudzīju fotogrāfiju, kas izkariķēta ar melnu flomāsteru. Kāds bija piešķīris vīrietim tumšas saulesbrilles, velna ragus un kazbārdiņu. Uz fotogrāfijas bija arī kafijas krūzes atstāts aplis, kas daļēji aizsedza vārdu, kurš bija rakstīts ar to pašu flomāsteru.

-    Es atradu Lasvegasas avīzi ar uzšņāptu vārdu.

Reičela spēji pacēla acis no maisa, kurā tobrīd rakņājās.

-    Kas tas ir par vārdu?

-   Tas daļēji izdzēsies. Vārds ir Džordžeta, bet uzvārds? Sākas ar "B" un beidzas ar "mena".

Es pacēlu laikrakstu un atlocīju tā, lai Reičela varētu redzēt pirmo lapu. Viņa to kādu brīdi pētīja, un es ieraudzīju viņas acīs iezaigojamies atklāsmes dzirkstelītes. Viņa piecēlās.

-   Tu esi atradis īsto.

-    Kas tas ir?

-   Mūsu meklētais zellis. Atceries, es tev stāstīju par Īli cietuma priekšniekam sūtīto elektroniskā pasta vēstuli, kuras dēļ Ogleviju ievietoja īpaši apsargātā kamerā? To priekšniekam sūtīja sekretāre.

-Jā.

-    Viņu sauca Džordžeta Brokmena.

Tupēdams blakus atvērtajam maisam, es vēros augšup Reičelā un ļāvu prātam salikt visu pa plauktiņiem. Bija tikai viens iemesls, kālab Fredijs Stouns rakstījis šo vārdu uz Lasvegasas laikraksta. Viņš bija sadzinis man pēdas līdz Lasvegasai un zināja, ka es došos uz Īli aprunāties ar Ogleviju. Un sadomāja nošķirt mani no civilizācijas tuksneša vidū. Viņš bija Vaigubārda. Nesubs.

Reičela izņēma laikrakstu man no rokām. Viņas secinājumi sakrita ar manējiem.

-    Viņš tev dzina pēdas Nevadā. Ielauzies cietuma datubāzē un noskaidrojis sekretāres vārdu, Stouns to pierakstīja uz avīzes. Šī ir meklētā saistība, Džek. Tu esi to atradis!

Pieslējies kājās, es piegāju viņai klāt.

-   To atradām mēs, Reičela. Ko tagad iesāksim?

Viņa nolaida laikrakstu gar sāniem, un es ieraudzīju viņas sejā skumju atskārsmi.

diez vai mums vajadzētu te ko aizskart. Iesim prom un izsauksim FIB. Lai tālāk strādā viņi.

.Apgādāts ar aparatūru, FIB allaž šķita gatavs uz visu. Stundu pēc Reičelas zvana vietējai filiālei mūs ieveda katru savā nopratināšanas telpā vienkāršā, autobusam līdzīgā transportlīdzeklī, kas bija novietots ielas malā iepretim Fredija Stouna apdzīvotajai noliktavai. Autobusā mūs iztaujāja aģenti, un viņu kolēģi tikmēr noliktavā un tuvējā šķērsielā meklēja citus pierādījumus Stouna saistībai ar auto bagāžniekā atstātajām noslepkavotajām sievietēm, kā arī liecības par viņa atrašanās vietu.

Protams, FIB nesauca tās par nopratināšanas telpām un katrā ziņā nebūtu mierā ar manu vēlmi dēvēt šo pārbūvēto treileru par "Gvantanamo ekspresi". Birojs to sauca par mobilo liecinieku iztaujāšanas vienību.

Man tika atvēlēts apmēram desmit reiz desmit pēdas liels kubs bez logiem, un mans pratinātājs bija aģents vārdā Džons Bentems. Plecīgais, garais Bentems šķita aizpildām gluži vai visu telpu. Viņš soļoja šurpu un turpu, ik pa laikam uzsizdams ar piezīmju grāmatiņu sev pa augšstilbu. Neviļus ienāca prātā, ka viņš šādi liek manīt nākamreiz tā piezemēsies man tieši uz galvas.

Bentems stundu tērpināja mani par to, kā es tiku uz pēdām lNestern Data, un visām manām un Reičelas turpmākajām darbībām. Ne uz mirkli es neaizmiršu padomu, kuru Reičela man deva īsi pirms federālo spēku ierašanās.

"Nemelo. Melot federālajam aģentam ir noziegums. Ja pieķers, tev nav cerību izsprukt. Nemelo ne par ko."

Tā nu es stāstīju patiesību bet nebiju pilnīgi vaļsirdīgs. Es atbildēju tikai uz konkrētiem jautājumiem un neizplūdu sīkumos, par kuriem aģents neinteresējās. Bentems visu laiku šķita mazliet īgns un izmisis par to, ka neprata uzdot trāpīgu jautājumu. Uz viņa tumšās ādas veidojās sviedru kārtiņa. Iedomājos, ka šis cilvēks iemieso visa FIB sarūgtinājumu un vilšanos, ka laikraksta reportieris atradis saistību, kas viņiem pagājusi secen. Lai būtu kā būdams, nekādu prieku es viņam nesagādāju. No sirsnīgas parunāšanās tā pārauga saspringtā iztaujāšanā un šķita velkamies bezgalīgi.

Visbeidzot mans mērs bija pilns, un es piecēlos no saliekamā "krēsla, kurā biju apsēdināts. Bet pat tādā gadījumā Bentems bija sešas collas garāks par mani.

-    Es jums izstāstīju visu, ko zinu. Man jāķeras pie raksta.

-   Sēdieties. Mēs neesam beiguši.

-Šī ir brīvprātīga liecības sniegšana. Jums nav tiesību noteikt, kad tai jābeidzas. Es esmu atbildējis uz ikvienu jūsu jautājumu, bet tagad jūs sākat atkārtoties, it ka gribētu pieķert mani melos. Tas nav iespējams, jo es jums teicu vienīgi patiesību. Vai tagad es drīkstu iet?

-    Es jūs varētu tūliņ pat arestēt, jo ielauzāties svešā īpašumā un uzdevāties par federālo aģentu.

-   Ja jums padomā pagrabt apsūdzības no zila gaisa, tad varat mani arestēt par jebko. Bet es nekur neesmu ielauzies. Es iegāju noliktavā, sekodams kādam cilvēkam, kurš, mūsuprāt, pastrādājis noziegumu. Turklāt es neesmu uzdevies par federālo aģentu. Varbūt puika mūs noturēja par aģentiem, bet mēs ne runā, ne rīcībā nekādi nelikām manīt, ka būtu no FIB.

-   Apsēdieties. Mēs neesam beiguši.

-    Es domāju, ka esam gan.

Bentems iebelza ar piezīmju grāmatiņu sev pa kāju un uzgrieza man muguru. Piegājis pie durvīm, viņš no jauna pavērsās pret mani.

-   Mēs gribam lai jūs pagaidām nepublicējat šo rakstu, aģents sacīja.

Es pamāju. Beidzot bijām ķērušies pie lietas.

-Tad tur visa sāls? Nopratināšana? Iebiedēšana?

jā nebija nopratināšana. Ja būtu, jūs to zinātu.

lai nu paliek. Es nevaru to nepublicēt. Tas ir milzīgs skanilals skaļā lietā. Turklāt Stouna fotogrāfija visos masu saziņas līdzekļos palīdzētu viņu notvert.

Aģents papurināja galvu.

Pagaidām ne. Mums nepieciešamas divdesmit četras stundas laika, lai izvērtētu gan šeit, gan citās vietās iegūto informāciju. Tas ir jāizdara, pirms viņš aptver, ka esam viņam uz pēdām. Pēc tam varēsiet izsūtīt fotogrāfiju presei.

Apsēdies uz saliekamā krēsla, es iegrimu domās par dažādām iespējām. Jebkura vienošanās atlikt raksta publicēšanu man būtu jāpaziņo redaktoriem, taču tobrīd man tas nebija ne prātā. Tas būs mans pēdējais raksts, un visus lēmumus pieņemšu es pats.

Bentems atvāza krēslu, kas bija piesliets pie sienas, un pirmo reizi sarunas laikā apsēdās tieši iepretim man.

Es ieskatījos pulkstenī. Gandrīz četri. Redaktori Losandželosā tūlīt pulcēsies pēcpusdienas sanāksmē un vienosies par nākamā rīta izdevuma pirmās lapas rakstu.

-  Ierosinu šādu kārtību, es piedāvāju. Šodien ir otrdiena. Rīt es pabeidzu rakstu un publicēju ceturtdienas avīzē. Mēs neizvietojam rakstu internetā, lai tas neizplatās ziņu lentēs pirms ceturtdienas rīta un televīzija tikai tad sāk celt traci. Es atkal ielūkojos pulkstenī. Tas jums dotu vismaz trīsdesmit sešas stundas laika.

-  Labi. Bentems palocīja galvu. Es domāju, ka tā mēs varam vienoties.

Viņš jau grasījās slieties kājās.

-  Pagaidiet, tas vēl nav viss, es bildu. Tagad tas, ko es gribu pretī. Pats par sevi saprotams, ka tam jābūt ekskluzīvam materiālam. Es jums uzrādīju šo lietu, un tā ir mana. Lai nebūtu ne informācijas noplūdes, ne preses konferences, kamēr mans raksts nav parādījies L. A. Times.

-   Nav problēmu. Mēs…

-    Es neesmu pabeidzis. Būs vēl kas. Es pieprasu pieeju lietai.

Es gribu būt informēts. Es gribu zināt, kas notiek. Es gribu atrasties ierakumos lidzās jums.

Pavīpsnājis Bentems papurināja galvu.

-   Mēs šādi nestrādājam. Ja gribat sēdēt ierakumos, brauciet uz Irāku. Mēs neiesaistām izmeklēšanas procesā pilsoņus, īpaši reportierus. Tas ir bīstami un var visu sabojāt. Turklāt var rasties juridiski sarežģījumi prokurora darbā.

-   Tādā gadījumā mūsu vienošanās nav spēkā, un es nekavējoties zvanu redaktoram.

Gatavodamies izņemt mobilo tālruni, es iebāzu roku kabatā. Tas bija dramatisks gājiens, kurš, kā es cerēju, pasteidzinās aģenta izšķiršanos.

-    Labi, uzgaidiet, Bentems lūdza. -Šo jautajumu es nevaru izlemt. Pasēdiet tepat, un es drīz to noskaidrošu. Viņš piecēlās, piegāja pie durvīm, bet tad atskatījās. Jūs taču negrasāties šobrīd zvanīt, vai ne?

-   Viss atkarīgs no tā, cik ilgi mani šeit atstās.

Viņš pamāja, izgāja no telpas un aizvēra durvis. Es piecēlos un paraustīju rokturi. Ka jau domāju, durvis bija aizslēgtas. Es izņēmu tālruni un ieskatījos ekrāniņā. Zonas nebija. Telpas skaņas izolācija droši vien nelaida signālu cauri, un Bentems to gaužām labi zināja.

Es pavadīju vēl stundu, sēdēdams uz cietā saliekamā krēsla, šad un tad pieceldamies, skaļi pieklauvēdams pie durvīm vai staigādams šurpu un turpu pa šauro telpu, kā to bija darījis Bentems. Sāka uzmākties pamestības sajūta. Es nemitīgi raudzījos pulkstenī un vāzu vaļā mobilo tālruni, lai arī apzinājos, ka nav zonas un pati no sevis tā neuzradīsies. Vienbrīd nospriedu pārbaudīt savu paranojas pārpilno teoriju, ka mani šeit visu laiku novēro un noklausās. Atvāzu tālruņa vāciņu un apstaigāju stūrus, gluži kā pārbaudīdams tos ar Geigera skaitītāju. Trešajā stūrī izlikos, ka zona ir atrasta, un tēloju, kā zvanu redaktoram un priecīgi stāstu, ka esmu gatavs nodiktēt svarīgu skandalozu rakstu, atklājot slepkavas vārdu.

Taču Bentems neieskrēja pa durvīm, un secinājumi bija tikai divi. Telpu nenovēroja un nenoklausījās vai ari aģenti ārpusē zināja, ka autobusā nav zonas un es nevaru piezvanīt.

Piecos piecpadsmit durvis beidzot atvērās. Taču pa tām ienāca nevis Bentems, bet Reičela Volinga. Es piecēlos. Manās acīs acīmredzot bija lasāms pārsteigums, taču mēli es spēju savaldīt.

Sēdies, Džek, Reičela lūdza.

Pavilcinajies es apsēdos.

Viņa ieņēma vietu man pretī. Es paskatījos uz viņu un ar galvas mājienu norādīju uz griestiem, jautājoši paceldams uzacis.

-   Jā, mūsu saruna tiek ierakstīta, Reičela apstiprināja. Gan audio, gan video. Taču tu, Džek, vari runāt atklāti.

Es paraustīju plecus.

-    Man rodas nojauta, ka pēc mūsu pēdējās tikšanās reizes tu esi pieņēmusies svarā. Iespējams, uz žetona un pistoles rēķina?

-    Patlaban ne žetona, ne pistoles man vēl nav, viņa sacīja, pamājusi ar galvu. Bet tie jau ir ceļā.

-    Nesaki, ka tu Grifi ta parkā atradi Osāmu bin Lādenu.

-   Ne gluži.

-   Tomēr tevi atjaunoja amatā.

-   Oficiāli mans atlūgums vēl nav parakstīts. Birokrātija kustas gliemeža gaitā, vai ne? Uzsmaidīja laime, un man ir ļauts paņemt atlūgumu atpakaļ.

Paliecies uz priekšu, es nočukstēju:

-   Un kā tad paliek ar lidmašīnu?

-   Nevajag sačukstēties. Lidmašīna vairs nav aktuāla.

-   Ceru, ka tev ir rakstisks apstiprinājums.

-   Man ir viss nepieciešamais.

Es pamāju. Iznākums bija skaidrs. Viņa izmantojusi savas sviras un panākusi vienošanos.

-    Ļauj man minēt. Kāds vēlas izlasīt avīzē, ka Frediju Stounu sazīmējusi FIB aģente, nevis nesen padzīta darbiniece.

Reičela pamāja.

-    Aptuveni tā. Tagad man uzdots tikt galā ar tevi. Džek, tev neļaus iekļauties informācijas apritē. Tas ir drošs ceļš uz katastrofu. Vai jau esi aizmirsis Dzejnieku?

-   Tas bija sen. Tagad ir citi laiki.

-   Šā vai tā, vari necerēt.

-   Vai mēs nevaram iziet ārā no šejienes? Vai nevaram pastaigāties tur, kur nav slēpto kameru un mikrofonu?

-    Labi, iesim pastaigāties.

Piegājusi pie durvīm, Reičela pieklauvēja vispirms divas reizes, tad vēl vienu. Durvis atvērās zibenīgi. Kad izgājām šaurajā gaitenī, kas veda uz autobusa priekšējo daļu un izeju, es pamanīju, ka aiz durvīm stāv Bentems. līs pieklauvēju tieši tāpat kā Reičela.

-Ja vien būtu zinājis pareizo kodu, izietu pa šīm durvīm jau pirms stundas, es piezīmēju.

Viņam tas nelikās asprātīgi. Es novērsos un kopā ar Reičelu izgāju uz ielas. Noliktavā un šķērsielā joprojām rosījās federālie aģenti. Vairāki no tiem un tehniskie darbinieki staigāja apkārt, vāca pierādījumus, mērīja, fotografēja un rakstīja.

-   Vai kāds no viņiem ir uzgājis to, ko mums neizdevās atrast?

Reičelas lūpās uzplauka viltīgs smaids.

-    Līdz šim nav izdevies.

-    Bentems minēja, ka FIB pēta arī citas vietas. Daudzskaitlī. Kas tās ir par vietām?

-    Klau, Džek, iekams ejam tālāk, ir jāvienojas kādā jautājumā. Tu neesi iesaistīts izmeklēšanā, tu neesi iekļauts mūsu vienībā. Es esmu tava kontaktpersona, tavs avots, ja vien tu apsolies aizkavēt raksta parādīšanos par vienu dienu.

-    Piedāvājums tika izteikts apmaiņā pret pilnu pieeju informācijai.

-   Liecies mierā, Džek. Uz to tu vari necerēt. Taču tev esmu es, un man tu vari uzticēties. Dodies atpakaļ uz Losandželosu un rīt pabeidz rakstu. Es tev atklāšu visu, ko varēšu.

Stāvēdams uz ietves, es pavirzījos nostāk uz. šķērsieliņas pusi.

Redzi, tieši tas man rada bažas. Tu man pastāstīsi visu, ko vai cm. Kas noteiks to, ko tu vari man atklāt?

Es izstāstīšu tev visu, ko zināšu.

Bet… vai tu zināsi visu?

Džek, izbeidz! Vai tu man uzticies? Vai tad tieši tā tu man nesacīji, kad pagājušā nedēļā piepeši piezvanīji no tuksneša vidus?

Es brīdi lūkojos viņai acīs un pēc tam atkal pievērsos šķērsielai.

-    Protams, ka es tev uzticos.

-    Ko vēl tev vajag? Atgriezies Losandželosā. Rīt vari zvanīt man ik mīļu stundu, un es tev izstāstīšu visu, kas mums zināms. Tu būsi informēts par visu, kas noticis līdz raksta nonākšanai avīzē. Tas būs tavs materiāls un neviena cita. To es varu tev apsolīt.

Neatbildējis es cieši lūkojos šķērsielā, kur vairāki aģenti un speciālisti vētīja mūsu atrastos melnos maisus un dokumentēja katru atkrituma un drazu gabaliņu gluži kā arheologi izrakumos Ēģiptē.

Reičelai pietrūka pacietības.

-    Paklau, Džek, mēs esam vienojušies?

-   Jā, esam vienojušies, es atbildēju, paraudzījies uz viņu.

-   Ludzu rakstā dēvēt mani par FIB aģenti. Nepiemini manu atlūgumu vai tā atsaukšanu.

-    Tas ir tavs vai FIB lūgums?

-    Kāda tam nozīme? Tu piekriti to izpildīt?

-  Jā, Reičela, es esmu ar mieru. Tavs noslēpums ir drošās rokās.

-    Pateicos.

Es uzgriezu muguru šķērsielai un pievērsos viņai.

-    Kas pašreiz notiek? Kas ir šīs Bentema pieminētās vietas?

-   Aģenti patlaban strādā gan Western Data, gan Deklana Makginisa majā Skotsdeilā.

-    Kas Makginisam par to visu sakāms?

-   Pagaidām nekas. Viņš nav atrasts.

-    Pazudis?

Reičela paraustīja plecus.

-Jā. Pagaidām mēs nevaram spriest, vai tas noticis brīvprātīgi vai piespiedu kārtā. Arī viņa suns nav atrodams. Iespējams, ka viņš pēc aģentu apciemojuma piektdien nolēmis pats sākt izmeklēšanu. Varbūt piekļuva pārāk tuvu Stounam, un tas nolēma rīkoties. Ir vēl kāda cita iespēja.

-   Viņi darbojušies uz vienu roku?

-Jā, abi kopā. Reičela pamāja. Makginiss un Stouns. Lai kur viņi atrastos, viņi ir kopā.

Domās es apsvēru tādu iespēju un atzinu, ka secinājumi ir visnotaļ pamatoti. Kalnienes Žņaudzēja noziegumus pastrādāja divi brālēni. Gan pirms, gan pēc tam bijuši gadījumi, kad sērijslepkavas darbojušies kopā. Prātā iešāvās Bitakers un Noriss. Baismīgākie izvarotāji un slepkavas pasaulē atrada viens otru un sāka strādāt kopā Kalifornijā. Spīdzināšana parasti tika filmēta. Kāds policists man reiz iedeva kaseti, kurā ierakstīta upura mocīšana busiņa aizmugurē. Pēc pirmā sāpju un panikas pārpilnā kliedziena es magnetofonu izslēdzu.

-   Saproti, Džek? Tāpēc mums ir nepieciešams laiks, pirms presē sāksies jezga. Abiem bija klēpjdatori, un abi paņēmuši tos līdzi. Taču viņiem bija savi datori arī Western Data telpā, un tos mēs konfiscējām. No Kvantiko šurp dodas EPV vienība, un lidaparāts nosēdīsies ap…

-EPV?

-    Elektronisko pierādījumu vākšanas vienība. Pašlaik lido šurp. Liksim viņus pie darba VVestern Data sistēmā un paraudzīsimies, ko varam noskaidrot. Un paturi prātā to, ko šodien uzzinājām. Uzņēmumā tiek veikta gan noklausīšanās, gan videonovērošana. Arī arhīva ieraksti varētu mums nākt talkā.

Es pamāju. Joprojām biju aizdomājies par Makginisu un Stounu kā slepkavnieku pāri.

-   Kādas ir tavas domas? es taujaju Reičelai. Nesubs strādā viens? Vai kopā ar vēl kādu?

Es novaru droši apgalvot. Tomēr, manuprāt, šajā gadījumā ir runa par vairākiem cilvēkiem.

-    Kāpēc?

Vai atminies versiju, kuru izstrādājām pirms kāda laika? Par to, kā Nesubs ierodas Losandželosā, ievilina Endželu tavā mājā, nogalina viņu un dodas uz Lasvegasu uzbrukt tev. -Jā.

-    FIB ir pārbaudījis visus tā vakara reisus no Losandželosas un Bērbenkas lidostām uz Lasvegasu. Tikai četri pasažieri tovakar pirkuši biļetes uz vēlajiem reisiem. Visiem pārējiem biļetes rezervētas iepriekš. Trīs no viņiem atrasti, iztaujāti, un alibi ir apstiprinājušies. Ceturtais, protams, biji tu.

-    Labi, viņš varēja mērot ceļu ar automašīnu.

Reičela papurināja galvu.

-   Varēja, taču tādā gadījumā nav nekādas nozīmes sūtīt GO! paciņu, ko var nākamajā rītā saņemt lidostā. Vai saproti? Sūtīt paciņu ar saņemšanu nākamajā rītā ir jēga vienīgi tad, ja viņš dodas turp ar lidmašīnu un savāc paciņu lidostā vai arī sūta to kādam citam.

-    Partnerim.

Es pamāju un sāku soļot uz riņķi, pārskatīdams šo jauno versiju. Viss šķita loģiski.

-   Tātad Endžela atrod to vietni, un iedarbojas signalizācija. Abi nelieši izlasa viņas e-pasta vēstules. Atbilstoši plānam viens dodas uz Losandželosu, lai tiktu galā ar Endželu, un otrs brauc uz Lasvegasu pie manis.

-   Tāds ir arī mans redzējums.

-   Pagaidi! Bet viņas tālrunis? Tu minēji, ka FIB izsekojis slepkavas zvanu man un ticis līdz Lasvegasas lidostai. Kā tālrunis nonāca…

-  Ar GO! paciņu. Viņš nosūtīja gan pistoli, gan tālruni. Viņi saprata, ka šādi tevi varētu vēl ciešāk saistīt ar slepkavību. Pēc tavas pašnāvības policija atrastu tālruni tavā viesnīcas numurā. Kad plāns neizdevās, Stouns piezvanīja no lidostas. Varbūt viņš gribēja tikai patērzēt un pie reizes ļaut, lai veidojas priekšstats, ka slepkava ir viens un atbraucis no Losandželosas uz Lasvegasu.

-    Stouns? Tātad tu apgalvo, ka Makginiss brauca uz Losandželosu nokārtot Endželas jautājumu un Stouns centās uzbrukt man?

Reičela pamāja.

-   Tu sacīji, ka vīrs ar vaigubārdu nebija vecāks par trīsdesmit gadiem. Stouns ir divdesmit sešus gadus vecs, un Makginisam ir četrdesmit seši gadi. Ārieni pārveidot nav grūti, taču vecumu nomaskēt ir viens no grūtākajiem uzdevumiem. Turklāt izlikties par jaunāku ir daudz grūtāk nekā par vecāku. Varu derēt, ka vīrs ar vaigubārdu bija Stouns.

Neko iebilst nevarēju.

-   Ir vēl kāds pierādījums, kas liecina par labu slepkavu pārim, Reičela ieminējās. Tas mums visu laiku bija acu priekšā.

-Kas?

-    Kāds neizskaidrots aspekts Denīzas Bebitas slepkavībā. Viņa bija ievietota bagāžniekā, un automašīna atstāta Losandželosas dienvidos, kur to nejauši pamanīja Alonso Vinslovs.

-Jā. Un?

-    Ja slepkava darbojās viens, tad kā viņš tika ārā no Losandželosas Dienvidu rajona pēc tam, kad bija atstājis tur automašīnu? Šis cilvēks vēlā naktī atradās tumšādaino apdzīvotā rajonā. Vai viņš gaidīja autobusu? Piezvanīja, izsauca taksometru un gaidīja ielas malā? Rodiagārdensa atrodas apmēram jūdzi no tuvākās metro pieturas. Vai tad viņš mēroja šo attālumu kājām? Baltais cilvēks melno rajonā, turklāt nakts vidū? Ļoti apšaubu. Grūti noticēt, ka labi izplānota slepkavība beidzas, neparedzot bēgšanas ceļu. Neloģiski.

-   Tātad tas, kurš pameta tur viņas automašīnu, pēc tam aizvests prom?

-   Gluži pareizi.

Es pamāju un ilgu brīdi cietu klusu, apsvērdams nupat dzirdētos jaunumus. Visbeidzot Reičela pārtrauca manas domas.

Man jāķeras pie darba, Džek, viņa aizrādīja. Un tev jākāpj lidmašīnā.

Kads ir tavs uzdevums? Neskaitot sakaru uzturēšanu ar mani.

Es strādāšu kopā ar EPV vienību Western Data ēkā. Man jādodas turp, lai visu sagatavotu.

-   Vai uzņēmums ir slēgts?

Vairāk vai mazāk, jā. Visi aizsūtīti mājās, palikuši vien tie, kuri darbina sistēmas un palīdzēs EPV vienībai. Es teiktu, ka palicis Kārvers bunkurā, O'Konors virszemē un varbūt vēl daži.

-   Tas nozīmē uzņēmuma beigas.

-  Tur mēs nevaram līdzēt. Turklāt, ja vadītājs un viņa jaunais pavadonis ir iebāzuši zaglīgās ķetnas datos, meklēdami upurus saviem slepkavnieciskajiem sapņiem, manuprāt, viņu klientiem ir tiesības to zināt. Pēc tam lai notiek, kas notikdams.

Man atlika tikai piekrist.

-   Tā droši vien ir.

-  Džek, tev jādodas prom. Es apsolīju Bentemam, ka spēšu attaisnot uzticību. Žēl, ka nevaru tevi apkampt, bet patlaban nav piemērots bridis. Tomēr esi ļoti piesardzīgs. Atgriezies Losandželosā un uzmanies! Zvani man jebkura iemesla dēļ un, protams, zvani arī tad, ja kāds no abiem vīriem ar tevi sazinās.

Es pamāju.

-  Došos uz viesnīcu un savākšu savas mantas. Vai atstāt numuru tev?

-  Nē, tagad manu dzīvošanu šeit apmaksā FIB. Aizbraucot no viesnīcas, lūdzu, atstāj manu somu reģistratūrā. Vēlāk aizbraukšu tai pakaļ.

-    Labi, Reičela. Tu pati ari uzmanies!

Pagriezies, lai dotos uz automašīnu, es zagšus pastiepos un viegli saspiedu viņas plaukstu. Man patiešām bija vienalga, vai to redz Bentems vai kāds cits aģents autobusā.

Pēc desmit minūtēm noliktava palika manā atpakaļskata spogulī es biju devies uz Mesa Verde Inti viesnīcu. Pa ceļam vienojos ar Southivest Airlines par biļetes iegādi uz Losandželosas reisu, taču domās nemitīgi atgriezos pie skaidrojuma, ka patiesībā ir divi slepkavas, kas darbojas unisonā.

Prātodams, ka satikušies un nolēmuši sadarboties divi cilvēki, kurus pārņēmusi pilnīga saskaņa seksuālā sadisma un slepkavību jomā, es izjutu dubultas šausmas. Es atcerējos Jolandas Čavesas nosaukto terminu Western Data apskates laikā. Tumšā šķiedra. Vai cilvēka esības šķiedrā var būt vēl kas dziļāks un tumšāks par vēlēšanos līdzdarboties Denīzas Bebitas un citu upuru nogalināšanā? Es par to ļoti šaubījos, un tāda doma stindzināja mani līdz pašām dvēseles dzīlēm.

Septiņpadsmitā nodaļa FERMA

Trīs aģenti FIB Elektronisko pierādījumu vākšanas vienība bija rekvizējuši visas trīs darbstacijas kontroles telpā. Kārvers bija nostumts pie malas un staigāja te pie viena, te otra, te trešā, ik pa laikam raudzīdamies aģentiem par plecu. Viņš nebaiļojās, jo zināja, ka likumsargi atradīs vienīgi to, ko viņš ļaus. Taču bija jātēlo satraukums. Galu galā šāsdienas notikumi katrā ziņā apdraudēja Nestern Data un uzņēmuma labo slavu visā valsti.

-    Mister Kārver, jums nudien būtu vēlams nomierināties, aģents Torress sacīja. Mēs šeit pavadīsim ilgas stundas; ja šādi staigāsiet šurpu un turpu, process ievilksies gan mums, gan jums.

-    Piedošanu, Kārvers attrauca. Es tikai bažījos par to, kādas būs sekas.

-   Jā, ser, mēs saprotam, Torress apstiprināja. Bet vai jūs nevarētu…

Aģentu pārtrauca dziesmas Riders on the Storm "Braucēji negaisā" skaņas, kas plūda no Kārvera laboratorijas virssvārča kabatas.

-    Atvainojiet, Kārvers nomurmināja.

Izņēmis no kabatas mobilo tālruni, viņš nospieda savienošanas taustiņu.

-   Tas esmu es, sacīja Fredijs Stouns.

-   Sveiks! Kārvers priecīgi atņēma, apzinādamies, ka aģenti klausās.

-    Vai šie jau ir atraduši?

Vel ne. Pagaidām esmu te un vēl kādu laiku būšu.

lād es varu turpināt saskaņā ar plānu?

Jums nāksies spēlēt bez manis.

Tu mani pārbaudi, vai ne? Man jāpierāda savas spējas? Balsi izskanēja tikko jaušams sašutums.

Pēc pagājušās nedēļas notikumiem es esmu ar mieru šoreiz atturēties.

Pēc īsa klusuma brīža Stouns mainīja sarunas tematu.

-   Vai aģenti zina, kas es esmu?

-  Man nav ne jausmas, bet patlaban es neko nevaru līdzēt. Darbs pirmajā vietā. Gan es nākamnedēļ būšu brīvs, un tad atkal varēsiet pievākt manu naudu.

Kārvers cerēja, ka viņa vārdi aģentiem radīs ticamu priekšstatu par sarunu ar pokera spēles biedru.

-   Tiekamies vēlāk tajā pašā vietā? Stouns jautāja.

-  Jā, pie manis. Ņemiet līdzi žetonus un alu. Uz redzīti. Es vairs nevaru runāt.

Pabeidzis sarunu, viņš iemeta tālruni kabatā. Stouna izvairība un sašutums Kārverā izraisīja bažas. Vēl pirms trim dienām puisis lūdzās saudzēt viņa dzīvību, bet nu viņam jau nepatīk izpildīt dotās pavēles. Kārvers sāka apšaubīt sava lēmuma pareizību. Laikam bija jādara tam visam gals tur, tuksnesī, un jāiemet Stouns bedrē blakus Makginisam un sunim. Vajadzēja pielikt punktu epopejai. Pielikt punktu draudiem.

Bet vēl viss nav zaudēts. Varbūt vēlāk var pagūt. Vēl viena iespēja nošaut divus zaķus ar vienu šāvienu. Līdz ar to būs pienācis gals gan Stounam, gan arī daudz kam citam. Western Data nepārdzīvos šādu skandālu. Uzņēmumu slēgs, un Kārvera dzīves ceļš ritēs tālāk. Vienatnē. Kā tas gadījies ari agrāk. Viņš liks aiz auss gūto mācību un citā vietā sāks visu no jauna. Viņš ir Bērns, Kas Mainās. Viņš zināja, ka spēs.

"Es esmu samainīts bērns. Redzat, kā es mainos. Redzat, kā es mainos."

Torress atrāva skatienu no ekrāna un palūkojās uz Kārveru. Tas uzreiz satrūkās un nodomāja: "Vai es dungoju?"

-    Pokera vakars? Torress jautāja. -Jā. Piedodiet, ka patraucēju.

-    Žēl, ka jālaiž garām.

-    Nekas. Jūs man droši vien ietaupāt piecdesmit dolārus.

-    FIB ir allaž priecīgs palīdzēt.

Torress pasmaidīja, un cita aģente, vārdā Maurija, ari pasmai'dīja.

Kārvers mēģināja savilkt seju smaidā, taču liekuļotais mēģinājums neizdevās. Patiesībā viņam nebija iemesla priecāties.

Astoņpadsmitā nodaļa AICINĀJUMS RĪKOTIES

V isu vakaru es paliku viesnīcas numurā, sacerēju lielāko daļu raksta un ik pa laikam zvanīju Reičelai. lēksls plūda viegli. Vispirms es izrunājos ar savu tiešo priekšnieku I'rendergastu un sagatavoju pieteikumu. To nosūtījis, sāku liki kopā rakstu. Lai arī tas parādīsies apritē tikai aiznākamajā diena, visas galvenās sastāvdaļas jau bija man rokā. No rīta cerēju apkopot beidzamās detaļas un atrast tām īsto vietu.

Protams, ja vien man tās sagādās. Vieglā paranoja piepeši sāka augt augumā, kad Reičela neatbildēja ne uz mobilā tālruņa zvaniem, ne uz īsziņām. Mani plāni šim vakaram un nākotnei sāk drupt uz šaubu klintīm.

Visbeidzot pirms vienpadsmitiem iezvanījās mobilais tālrunis. Tālruņa ekrāns vēstīja, ka zvana no Mesa Verde Inn viesnīcas. Tā bija Reičela.

-    Kā iet Losandželosai? viņa apvaicājās.

-    Losandželosai nekas nekaiš, es attraucu. Mēģināju tevi sazvanīt. Vai tad tu nesaņēmi ziņas no manis?

-    Piedod. Man beidzās baterija. Pārāk daudz runāju pa tālruni. Nupat atgriezos viesnīcā un dabūju jaunu numuru. Paldies, ka atstāji somu reģistratūrā.

Tukšā baterija šķita ticams izskaidrojums. Es nedaudz nomierinājos.

-    Nav par ko, es attraucu. Kuri numuru tev iedeva?

-   Septiņsimt septiņpadsmito. Un tu? Vai negrasies tomēr doties atpakaļ uz savu māju?

No, es esmu viesnīcā.

Ak tā? Es pirms brīža zvanīju Kļoto, mani savienoja ar tavu numuru, bet neviens necēla klausuli.

A-ha. Visticamāk, tobrīd es nokāpu lejā pēc ledus. Es lūkojos uz Grand Embrace Cabernet pudeli, kas dzesējās piegādātajā ledus spainī. Tad nu tā, es novilku, lai mainītu sarunas tematu, vai tev šodien darbs ir beidzies?

-              Apžēliņ, es tā ceru! Nupat pasūtīju maltīti numurā. Ja Western Data tiks atrasts kas ievērības cienīgs, mani aizsauks turp.

-   Tu gribi sacīt, ka jūsējie vēl strādā?

-             EPV vienība joprojām ir tur. Dzer Red Buli kā ūdeni un raus vaļā līdz ritam. Kārvers arī tur ir. Bet es tik ilgi nevaru. Man vajag paēst un izgulēties.

-    Un Kārvers ļaus viņiem strādāt visu nakti?

-             Izrādās, ka Putnubiedēklis ir naktsputniņš un katru nedēļu piesakās uz vairākām nakts maiņām. Naktīs esot labākā strādāšana, tāpēc tāds ritms esot tīrais sīkums.

-    Ko tu pasūtīji?

-    Mierinājumam veco labo siera burgeru ar fri kartupeļiem.

Es pasmaidīju.

-             Es pasūtīju to pašu, vienīgi burgerā nebija siera. Pirat rumu vai vīnu nesakārojās?

-             Nē, kopš atgriešanās FIB algu sarakstā man alkohols nav atļauts. Lai gan man no tā tikpat nebūtu jēgas.

Pasmaidījis es tomēr nolēmu atgriezties pie darba jautājumiem.

-    Kādas ir jaunākās ziņas Makginisa un Stouna lietā?

Iekams atbildēt, viņa gandrīz nemanāmi vilcinājās.

-             Džek, es esmu nogurusi. Diena bija gara, un es četras stundas pavadīju bunkurā. Cerēju tagad paēst un ielīst karstā vannā. Darba darīšanas mēs varētu atstāt uz rītdienu.

-             Klau, Reičela, arī es esmu noguris, bet neaizmirsti, ka ļāvos atstumšanai no izmeklēšanas ar nosacījumu, ka tu man regulāri sniegsi jaunākās ziņas. Aizbraucis no noliktavas, es tā arī nevarēju tevi sazvanīt. Tagad tu man paziņo, ka esi tik nogurusi, ka nevari parunāt.

Atkal īss klusuma brīdis.

-    Labi, labi, tev taisnība. Aši izrunāsim, lai varam beigt. Jaunākās ziņas var iedalīt labajās un sliktajās. Labās ir tādas, ka mēs zinām Fredija Stouna īsto vārdu, un tas nav Fredijs Stouns. Cerams, tagad varēsim viņu ātrāk sameklēt.

-   Fredijs Stouns nav viņa īstais vārds? Ka tad viņš varēja izturēt izslavēto drošības pārbaudi pirms iestāšanās darbā VJestern Data? Vai tad viņu nepārbaudīja?

-    Interesanti, bet uzņēmuma arhīvā teikts, ka viņa pieņemšanu darbā noorganizējis Deklans Makginiss. Tātad iespējams, ka vadītājs šo procesu atvieglojis.

Es pamāju. Makginiss varēja bez lielām pūlēm iekārtot uzņēmumā savu slepkavniecisko draudziņu.

-    Labi. Kas viņš ir?

Es atvēru mugursomu, kas atradās uz gultas, izņēmu piezīmju grāmatiņu un pildspalvu.

-   Viņa īstais vārds ir Mārks Kurjē. Mārks, ar garo "ā". Divdesmit sešus gadus vecs, arestēts divās krāpšanas lietās Ilinoisas štatā. Izgaisis pirms trim gadiem, nesagaidot tiesu, kurā bija jāizskata personas datu zādzības lietas. Viņš bija izņēmis kredītkartes, atvēris kontus bankā, viss kā parasti. Pagātne liecina, ka viņš ir apdāvināts hakeris un nejauks trollis, ar garu virtuālās ielaušanās un uzbrukumu vēsturi. Šis sliktais zēns visu laiku strādāja bunkurā.

-    Kad viņš iestājās darbā Nesteru Data?

-   Arī pirms trim gadiem. Pēc visa spriežot, aizlaidās no Čikāgas un gandrīz nākamajā brīdī uzradās Mesā ar citu vārdu.

-   Tātad Makginiss viņu jau toreiz pazina?

-    Mēs domājam, ka viņu pieņēma darbā Makginiss. Zini, tas ir nudien pārsteidzoši, ka divi slepkavas ar vienādu domāšanas veidu atrod viens otru. Kāds ir varbūtības procents? Taču interneta attīstība visu sagriež kājām gaisā. Lieliska tikšanās vieta gan labajiem, gan sliktajiem. Cilvēki ar līdzīgām interesēm vai ik brīdi tiekas gan tērzētavās, gan vietnēs, kas veltītas visdažādākajiem fetišiem un parafilijām. Džek, iespēja iemiesot reālajā dzīvē savas fantazijas un kibertelpas notikumus vērsīsies plašumā. Tiekoties ar citiem, kam ir tādi paši uzskati, šie uzskati nostiprinās. Tas cilvēku padara drošāku. Dažos gadījumos tas ir kā aicinājums rīkoties.

-   Vai Fredijs Stouns ir kāds reāls cilvēks?

Nē, mēs spriežam, ka tas ir izdomāts vārds.

-   Čikāgā bijuši varmācīgi vai seksuāli noziegumi?

-   Kad viņu pirms trim gadiem arestēja Čikāgā, tika konfiscēts ari dators, un tajā atrada daudz pornogrāfijas. Man stāstīja, ka tur bijušas arī dažas Bangkokā filmētas sadistiskas filmiņas, taču par tām viņam nekāda apsūdzība nav uzrādīta. Lietu ierosināt šādos gadījumos nav vieglais darbs, jo filmās ir iekļauts brīdinājums, ka spēlē aktieri un ainas nav īstas, lai gan patiesībā sāpes un mokas ir neviltotas.

-   Vai ir fiksēta tā apsēstība ar ortozēm?

-   Lietas materiālos nekas tāds nav minēts, taču, tici man, mēs papētīsim sīkāk. Ja saistība starp Kurjē un Makginisu ir abasiofilija, mēs to atradīsim. Ja viņi ir iepazinušies dzelzs jaunavu tērzētavā, mēs to noskaidrosim.

-   Kā jūs uzzinājāt Kurjē īsto vārdu?

-   Likām lietā rokas nospiedumu, kas noglabāts biometriskajā skenerī pie serveru fermas ieejas.

Es mitējos rakstīt un pārlaidu acis piezīmēm, meklēdams nākamo jautājumu.

-   Vai varēšu dabūt Kurjē fotogrāfiju?

-   Ieskaties savā e-pastā. Pirms aiziešanas es to nosūtīju. Gribu zināt, vai viņa seja tev šķitīs pazīstama.

Pievilcis tuvāk klēpjdatoru, kas bija palicis otrā gultas malā, es ievadīju elektroniskā pasta kastītes adresi. Reičelas sūtītā vēstule bija pašā augšā. Es atvēru fotogrāfiju un aplūkoju pirms trim gadiem arestēto Mārku Kurjē. Viņam bija gari tumši mati, šķidra kazbārdiņa un ūsas. Pēc izskata spriežot, viņš iederētos Western Datu bunkurā Kērta un Mizū sabiedrībā.

-   Vai šis varētu but vīrietis no Īli viesnīcas? Reičela taujaja.

Es pētīju fotogrāfiju un neatbildēju.

-   Džek?

-   Nemāku teikt. Iespējams, ka tas ir viņš. Žēl, ka toreiz neredzēju viņa acis. Vēl kādu brīdi papētījis fotoattēlu, es pievērsos citiem jautājumiem. Tu minēji, ka ir gan labas, gan sliktas ziņas. Kādas ir sliktās?

-   Aizbēgdams Kurjē savā datorā Wi'sttrn Data laboratorijā un uzņēmuma arhīvā palaida vīrusu, kas spēj pats vairoties. Kad to šovakar atklāja, tas bija aprijis gandrīz visu. Novērošanas kameru arhīvs ir pagalam, un līdz ar to pagaisis ari krietns daudzums uzņēmuma datu.

-    Ko tas nozīmē?

-   To, ka mēs nevarēsim precīzi noteikt viņa pārvietošanos. Piemēram, kad viņš bijis darbā, kad nav bijis, kad sazinājies vai ticies ar Makginisu un tādā garā. Kad sūtījis un saņēmis elektroniskā pasta vēstules. Šādi dati mums būtu ļoti noderīgi.

-   Kā šis fakts paslīdējis garām gan Kārveram, gan visiem aizsardzības mehānismiem, kas tur it kā uzstādīti?

-    Nav nekā vieglāka kā darboties no iekšienes. Kurjē pārzināja aizsardzības sistēmas. Viņš radīja vīrusu, kas tās apiet.

-    Kas jauns par Makginisu un viņa datoru?

-    Man vēsta, ka šajā ziņā mums mazliet paveicies. Taču pie tā aģenti ķērās klāt vēlu, tālab jaunumus uzzināšu tikai rit, kad aizbraukšu turp. Vienība visu nakti pārmeklēja viņa māju. Viņš dzīvo viens, ģimenes nav. Cik zinu, ir atrastas dažas interesantas mantas, taču pārmeklēšana vēl turpinās.

-   Cik interesantas?

-    Nezinu, vai gribēsi to dzirdēt, Džek. Plaukta ir uzieta tava grāmata par Dzejnieku. Es taču teicu, ka mēs to atradīsim.

Es neatbildēju. Klusuciezdams es jutu seju un kaklu pietvīkstam gluži karstu un apcerēju faktu, ka mana grāmata ir sava veida dzinulis kādam citam slepkavam. Protams, tā nekādā ziņā nebija slepkavību rokasgrāmata, taču tajā sīki aprakstīta FIB veiktā serijslepk.ivu psiholoģisko portretu sastādīšana un noziegumu izmeklēšana.

Bija jāmaina sarunas temats.

-   Kas vēl ir atrasts?

Pati savām acīm gan neesmu redzējusi, taču man stāsta, ka uziets pilns kāju ortožu komplekts, kas pielāgots īpaši sievietēm. Ari pornogrāfiski materiāli, kas veltīti šai apsēstībai.

-   Tas nu gan ir slims tēviņš.

Es veicu dažas piezīmes par atradumiem un pašķirstīju lapas, meklējot vielu vēl kādam jautājumam. Ņemot vērā visu, ko es zināju, biju redzējis un tagad dzirdēju no Reičelas, rītdienas rakstam jābūt gluži vienkārši satriecošam.

-   Tātad Westeru Data ir pilnīgi slēgts, vai ne?

-Visnotaļ. Interneta vietnes, kas tiek glabātas uzņēmuma serveros, vēl darbojas. Tomēr kopvietošanas centru mēs iesaldējām. Kamēr EPV vienība nebūs beigusi savu darbu, datu plūsma neatjaunosies.

-   Daži klienti, piemēram, lielās advokātu firmas, satrakosies ne pa jokam, kad uzzinās, ka viņu noglabātie faili nonākuši FIB rīcībā, vai ne?

-   Iespējams, taču mēs nevienu no glabātajiem failiem neatveram. Vismaz pagaidām ne. Patlaban mēs tikai uzturam sistēmu tās pašreizējā nemainīgā stāvoklī. Neko tajā neielaižam, neko nelaižam ārā. Kopā ar Kārveru sacerējām ziņu, ko izsūtīja visiem klientiem. Vēstulē teikts, ka tā ir pagaidu situācija un Kārvers kā uzņēmuma pārstāvis uzrauga FIB izmeklēšanu un nodrošina failu neaizskaramību, un tā tālāk. Neko labāku mēs piedāvāt nevaram. Ja advokātu biroji arī tad satrakosies, tur nekas nav līdzams.

-    Un Kārveru jūs taču pārbaudījāt, vai ne?

-  Jā, viss tīrs. Vismaz sākot no Masačūsetsas Tehnoloģiju institūta absolvēšanas. Mums jāuzticas kādam uzņēmuma darbiniekam, un tas acīmredzot būs Kārvers.

Es klusēdams uzrakstīju vēl dažas piezīmes. Man bija vairāk nekā pietiekami materiāla topošajam rakstam. Ja ari rīt vairs nebūtu iespējas sazināties ar Reičelu, es jutos pārliecināts, ka mans raksts būs laikraksta pirmajā lapā un piesaistīs visas valsts uzmanību. Divi sērijslepkavas par viena cenu.

-    Džek, vai tu mani dzirdi?

-   Jā, es rakstu. Vai vēl kas?

-   Tas aptuveni būtu viss.

-    Vai esi piesardzīga?

-    Bez šaubām. Ierocis un žetons ir ceļā ar ātro pastu. Rit no rīta būšu bruņojusies ar visu nepieciešamo.

-   Tad jau viss būs nokārtojies.

-   Tā ir. Vai mēs beidzot varam parunāt par mums abiem?

Manas krūtis piepeši caurdūra satraukuma pilna šautra. Viņa

gribēja ātri pabeigt sarunu par darbu, lai varētu apspriest to, ko gribēja mūsu attiecības. Ņemot vērā lērumu neatbildēto zvanu, diez vai Reičela grasījās sacīt man ko patīkamu.

-    Ā, protams, es atteicu. Kas tev padomā?

Es pieslējos no gultas, gatavs uzklausīt jaunumus stāvus. Piegāju pie ledus spaiņa un aplūkoju izcelto pudeli brīdi, kad viņa sacīja:

-   Saproti, es negribēju, lai mūsu saruna būtu tikai par darbu.

Pašsajūta nedaudz uzlabojās. Atliku pudeli spainī un domās

sāku slidināt šautru ārā no krūtīm.

-    Es arī ne.

-    Patiesībā es pat domāju… Apzinos, ka tas izklausīsies neprātīgi…

-Kas?

-    Redzi, kad man šodien piedāvāja atgriezties darbā, es jutos tik… Kā lai pasaka… Kā ekstāzē. Savā ziņā atriebusies. Bet šovakar, pārradusies numurā, sāku apsvērt tavu piedāvājumu, lai ari pa jokam izteikto.

Netiku gudrs, ko viņa ar to domā, bet neizrādīju to.

-Un?

Reičela viegli iesmējās un atbildēja:

-Zini, būtu tīri jauki, ja mēs to izmēģinātu.

es lauzīju galvu, prātodams, vai tam ir kāda saistība ar teoriju par vienīgo lodi. "Ko es tādu biju piedāvājis?"

Tu patiesi tā domā?

Man gan nav saprašanas nedz par uzņēmējdarbību, nedz par klientu piesaistīšanu, bet es droši vien labprāt kopā ar tevi dibinātu detektivaģentūru. Manuprāt, tas būtu kolosāli. Mums jau tagad ir jauki kopā.

Beidzot radās skaidrība. "Volinga un Makevojs, diskrēta detektīvaģentūra." Es pasmaidīju, iztēlē izvilku no krūtīm šautru un ietriecu to cietajā zemē sev pie kājām, pieteikdams savas tiesības uz to kā astronauts, kas iesprauž karoga kātu uz Mēness.

-  Jā, Reičela, visumā tā nebija peļama doma, es atteicu, cerēdams, ka vēsā bravūra spēs nomaskēt manu iekšējo atvieglojuma sajūtu. Taču neesmu pārliecināts, vai tas būtu prātīgi. Atceros, tu šķiti pagalam satriekta, iztēlodamās savu turpmāko dzīvi bez FIB žetona.

-  Saprotu. Varbūt es sevi tikai mānu. Mēs droši vien noņemsimies tikai ar šķiršanās lietām, un tas nudien var nomākt dzīvesprieku.

-Jā.

-    Lai nu kā, šo priekšlikumu var paturēt prātā.

-  Tiesa, man pagaidām nekādu darba piedāvājumu nav, tāpēc no manis iebildumus nedzirdēsi. Es tikai negribētu, lai tu pieļauj kļūdu. Vai FIB tev pēkšņi ir visu piedevis? Tev ļāva atgriezties darbā un viss?

-   Droši vien tā nav. Mani joprojām cieši uzmanīs, kā no slēpņa. Tā allaž notiek.

Es sadzirdēju klauvējienu un kādu klusā balsī uzsaucam:

-    Apkalpošana numurā!

-    Man piegādātas vakariņas, Reičela ieteicās. Tagad jābeidz.

-    Labs ir. Uz drīzu redzēšanos, Reičela.

-    Labi, Džek. Arlabvakaru.

Beigdams sarunu, es smaidīju. Mēs redzesimies drīzāk, neka viņa domāja.

***

Iztīrījis zobus un ieskatījies spoguli, es izņēmu no ledus spaiņa Grand Embrace pudeli un ieslidināju kabatā viesnīcas apkalpotāja atnesto saliekamo korķviļķi. Pārliecinājies, ka atslēgkarte ir kabatā, es izgāju no istabas.

Durvis uz kāpnēm bija turpat blakus, un Reičelas numurs atradās vienu stāvu augstāk, tikai dažus numurus tālāk pa gaiteni, tālab es nospriedu nešķiest laiku. Atveru durvis un lēcu pa betona pakāpieniem, kādā brīdī pamezdams ašu skatienu pāri margām lejup uz centrālo šahtu un pēc īsas reiboņa lēkmes turpinādams ceļu. Šķērsojot starpstāvu kāpņu laukumiņu, es prātoju, kādi būs Reičelas pirmie vārdi, kad viņa atvērs durvis un ieraudzīs mani. Smaidīdams pieveicu pēdējo kāpņu posmu un tajā mirkli pie durvīm uz septītā stāva gaiteni ieraudzīju guļam vīrieti. Viņam mugurā bija balts krekls ar tauriņu, kājās melnas bikses.

Vienā acumirklī es aptvēru, ka tas bija viesnīcas apkalpotājs, kurš pirmīt atgādāja man vakariņas un vīna pudeli, kuru tobrīd turēju rokā. Sperot soli uz pēdējā pakāpiena, pamanīju viņam zem muguras uz betona grīdas plešamies asins lāmu. Es nometos ceļos un noliku pudeli blakus.

Uzsaucu un paraustīju guļošo aiz pleca, cerēdams, ka tas atgūsies. Taču vīrietis pat nepakustējās, un es sapratu, ka viņš ir miris. Viņam pie siksnas es ievēroju identifikācijas žetonu, kas apstiprināja manas bažas: "Edvards Hūvers, Virtuves dienests."

Es vēlreiz salēcos.

Reičela!

pietrūkos kājās un atrāvu vaļā durvis. Ieskriedams septītā stāva gaitenī, es izņēmu tālruni un sastādīju ārkārtas dienesta numuru deviņi, viens, viens. Viesnīca bija būvēta plata "U" burta formā, un es atrados labajā augšējā spārnā. Pa gaiteni devies uz priekšu, es pētīju numurus uz durvīm. Septiņsimt divdesmit divi, septiņsimt divdesmit viens, septiņsimt divdesmit… Nonācu pie Reičelas numura un ieraudzīju, ka durvis ir pavērtas. Iekšā es iegāju nepieklauvējis.

-    Reičela?

Istaba bija tukša, taču tajā vīdēja acīmredzamas cīņas pazīmes. I'a visu grīdu bija izmētāti šķīvji, sudrablietas un frī kartupeļi no vakariņām, kas uz ratiņiem piegādātas numurā. Gultas pārklājs šķita pazudis, un uz grīdas bija nomests asinīm notraipīts spilvens.

Es attapu, ka nolaistajā rokā turu mobilo tālruni, un sīka balstiņa pūlas mani sasaukt. Iziedams no numura, es pieliku tālruni pie auss.

-   Hallo?

-    Deviņi, viens, viens, kas atgadījies?

Panikas pārņemts, es metos skriešus pa gaiteni un iekliedzu tālrunī:

-   Vajadzīga palīdzība! Mesa Verde Inti viesnīca, septītais stāvs! Ātri!

Nogriezos centrālajā gaiteni un paguvu saskatīt vīrieti ar izbalinātiem matiem un sarkanu apkalpotāja žaketi. Viņš stūma lielos veļas ratus cauri divvērtņu durvīm aiz klientu liftu rindas. Tikko paguvis to ieraudzīt, es uzreiz aptvēru, ka noticis kaut kas ļauns.

-Ei!

Es sāku skriet vēl ātrāk, žigli mēroju atstatumu starp mums, bet nonācu pie divvērtņu durvīm dažas sekundes par vēlu. Ieskrējis nelielajā viesnīcas apkalpotāju vestibilā, redzēju dienesta lifta durvis aizveramies. Metos pie durvīm, pastiepis roku, taču nokavēju. Lifts bija devies ceļā. Atkāpos un pavēros augšup. Virs kabīnes durvīm nebija ne skaitļu, ne bultiņu, kas norādītu, kurā virzienā lifts dodas. Es izbrāzos atpakaļ pa divvērtņu durvīm un nonācu pie klientu liftiem.

Aši nospiedis pogu uz leju, es spriedu, ka tā būtu acīmredzama izvēle. Tā veda uz izeju. Tā ļāva bēgt. Es aizdomājos par veļas ratiem un krietni saliekušos stūmēju. Ratos bija kaut kas smagāks par veļu. Es par to biju pārliecināts. Tajos atradās Reičela.

Viesiem bija atvēlēti četri lifti, un man paveicās. Tiklīdz nospiedu pogu, durvis tinkšķēdamas atvērās. Es ielēcu kabīnē un ieraudzīju, ka vestibila stāva poga jau nospiesta. Drudžaini spaidīju durvju aizvēršanas pogu un bezgalīgi ilgi gaidīju, līdz durvis lēni, maigi sakļāvās.

-    Rāmu garu, draugs. Gan tur nonāksim.

Es pagriezos un ieraudzīju kabīnē stāvam kādu vīrieti. Viņam pie krūtīm bija konferences dalībnieka kartīte ar vārdu, un no tās nokarājās zila lentīte. Jau dzīros paskaidrot viņam, cik steidzama ir situācija, bet tad atģidu, ka joprojām turu rokā tālruni.

-    Hallo? Vai jūs mani dzirdat?

Klausulē atskanēja trokšņi, taču savienojums nebija zudis. Es jutu, ka lifta kabīne strauji laižas lejup.

-   Jā, ser. Es turp nosūtīju policiju. Vai varat pastāstīt…

-    Klausieties, te kads vīrietis, pārģērbies par viesmīli, mēģina nolaupīt federālo aģenti. Piezvaniet FIB. Izsauciet visus… Hallo? Jūs dzirdat?

Nekā. Saruna bija pārtraukta. Lifts spēji apstājās vestibila stāvā. Konferences dalībnieks iespiedās stūrī un centās kļūt neredzams. Es piegāju pie durvīm. Tikko tās nedaudz pavērās, es izspraucos ārā.

Biju nonācis nišā vestibila malā. Noorientējies un aptvēris, kurā pusē varētu atrasties apkalpotāju lifts, es nogriezos pa kreisi, tad vēlreiz pa kreisi un iegāju pa durvīm ar uzrakstu "Dienesta ieeja". Nonācu gaitenī viesnīcas dziļumā. Bija dzirdami virtuvei raksturīgi trokšņi, un vējoja ēdiena smarža. Nerūsējošā tērauda plauktos gar sienām bija izvietotas ēdiena un citu preču kārbas. Bija arī dienesta lifta durvis, taču nekur nebija manāms nedz vīrietis sarkanajā žaketē, nedz veļas rati.

Vai es biju paguvis pirmais? Bet varbūt viņš devies augšup?

Atkal nospiedu lifta izsaukšanas pogu.

-   Jums nav brīv šeit atrasties!

Hs apsviedos otrādi un ieraudzīju pa gaiteni nākam vīrieti virtuves darbinieka baltajā virssvārcī un netīrā priekšautā.

-   Vai jūs neesat redzējis te kādu puisi stumjam veļas ratiņus? es nobēru.

-   Virtuvē? Patiesi ne.

-   Vai pagrabstāvs jums ir?

Vīrietis izņēma no mutes neaizdedzinātu cigareti un atbildēja:

-    Nekāda pagrabstāva nav.

Viņš pavēcināja ar roku, kurā turēja cigareti. Sapratu, ka viņš dodas ārā uzsmēķēt. Droši vien tuvumā bija ārdurvis.

-   Vai no šejienes var nokļūt uz stāvvietu?

Pastiepis roku, vīrietis rādīja man aiz muguras.

-   Kravas doks ir… Uzmanieties!

Es griezos uz lifta kabīnes pusi, un tajā brīdī man virsū uztriecās veļas rati. Sitiens ķēra mani augšstilbā. Pagriezienā es uzgūlos virsū ratiem un izstiepu rokas, lai mazinātu kritiena iespaidu. Palagu un gultas pārklāju kaudzē es sataustīju ko mīkstu, taču vienlaikus cietu, un sapratu, ka tā ir Reičela. Atspiedies ar rokām, es slējos augšup un nostājos stāvus.

Pacēlis acis, es ieraudzīju lifta durvis atkal slīdam ciet vīrietis sarkanajā žaketē stāvēja kabīnē, piespiedis durvju aizvēršanās pogu. Ieskatījos viņam sejā un pazinu tas bija cilvēks, kura fotogrāfiju es pētīju vēl pirms neilga laika. Gan sakopušos un gaišiem matiem, taču es redzēju Mārku Kurjē. Pametu skatienu uz lifta izsaukšanas paneli tajā iegaismojās augšstāva lodziņš. Kurjē no jauna devās augšup.

Norāvu gultas pārklāju, kas sedza ratus. Tajos gulēja Reičela. Mugurā viņai bija tās pašas drēbes, kas dienas vidū. Viņa gulēja uz mutes, rokas un kājas bija sasietas aiz muguras. Mute aizbāzta un apsieta ar viesnīcas frotē peldmēteļa jostu. Gan no deguna, gan no mutes bagātīgi plūda asinis. Acis šķita stiklainas, tukšas.

-   Reičela!

Es norāvu viņai no mutes apsēju.

-    Reičela! Tev viss kārtībā? Vai tu mani dzirdi?

Viņa neatbildēja. Virtuves darbinieks pienāca klāt un paskatījās ratos.

-   Sasodīts, kas te notiek?

Sasaistīta viņa bija ar kabeļu savilcēm. Es izņēmu no kabatas saliekamo korķviļķi un laidu darbā asmenīti, kas domāts pudeles plastikāta apvalka atgriešanai.

-    Palīdzi man!

Mēs uzmanīgi izcēlām Reičelu no ratiem un novietojām uz grīdas. Es nometos ceļos viņai līdzās un pārliecinājos, ka asinis nav aizsprostojušas elpošanas ceļus. Nāsis bija pilnas asinīm, taču mute šķita sausa. Viņa acīmredzot piekauta, jo sejā parādījās pietūkums.

Es pievērsos virtuves darbiniekam.

-    Izsauc apsargus. Un piezvani ārkārtas dienestam. Nekavējies! Ej!

Viņš aizskrēja pa gaiteni pie tālruņa. Aplūkojis cietušo, es sapratu, ka viņa sāk atgūties.

-    Džek?

-   Viss ir kārtībā, Reičela. Tu esi drošībā.

Acīs vīdēja bailes un sāpes. Es jutu sevī augam niknumu.

Virtuves darbinieks uzsauca no gaiteņa gala:

-Jau brauc! Gan ātrā palīdzība, gan policija!

Es pat nepaskatījos uz viņu, jo neatrāvu acis no Reičelas.

-   Vai dzirdēji? Policija un ātrie ir ceļā.

Sieviete pamāja, un es redzēju viņas acīs mostamies dzīvību. Viņa noklepojās un mēģināja piecelties sēdus. Es palīdzēju un apliku roku ap pleciem, tad pamasēju sprandu.

Viņa nočukstēja dažus vārdus, bet es tos labi nesadzirdēju es atrāvos, uzlūkoju viņu un palūdzu atkārtot.

-   Tu taču biji Losandželosā.

Pasmaidījis es papurināju galvu.

Man uzmācās paranoja, un es negribēju pārāk attālināties no ziņu avota. Un no tevis ari ne. Gribēju pārsteigt tevi ar laba vīna pudeli. Bet tad es pamanīju viņu. Kurjē.

Reičela viegli palocīja galvu.

-    Tu mani izglābi, Džek. Es nepazinu viņu, skatīdamās durvju actiņā. Kad atvēru durvis, bija par vēlu. Viņš man iesita. Es centos pretoties, bet viņam bija nazis.

Es kušināju Reičelu. Paskaidrojumi nebija vajadzīgi.

-   Vai viņš bija viens pats? Bez Makginisa?

Viņa papurināja galvu.

-    Redzēju es tikai Kurjē. Un pazinu pārāk vēlu.

-   Nemoki sevi!

Gaiteni nedaudz tālāk stāvēja virtuves darbinieks, pulcējot ap sevi vīrus tādos pašos virssvārčos. Es pamāju viņiem, lūgdams pienākt tuvāk, bet sākumā visi svārstījās. Pēc brīža viens negribīgi spēra soli, un pārējie sekoja.

-   Lūdzu, nospiediet lifta pogu. Tas vajadzīgs man, es sacīju.

-   Vai tiešām tas nepieciešams? kāds pajautāja.

-   Dariet, kā lieku.

Es paliecos uz priekšu un piespiedu seju pie Reičelas kakla. Cieši apskāvu viņu, ieelpoju viņas smaržu un iečukstēju ausi:

-    Viņš uzbrauca augšup. Es dodos viņam pakaļ.

-    Nē, Džek, pagaidi te. Paliec kopā ar mani.

Pieslējies kājās, es lūkojos viņai acīs. Neteicu ne vārda, kamēr sadzirdēju lifta durvis atveramies. Tad paraudzījos uz virtuves darbinieku, kuru biju saticis pirmo. Viņam uz krekla bija uzšūts vārds "Henks".

-    Kur apsargi?

-   Tūlīt jābūt klāt, viņš taisnojās. Jau ir ceļā.

-   Labi. Jūs palieciet tepat, kopā ar sievieti. Nepametiet viņu vienu. Kad ierodas apsargi, pastāstiet, ka septītajā stāvā uz kāpnēm ir vēl viens upuris, un es esmu devies augšup meklēt vainīgo. Pasakiet sargiem, lai noslēdz visas izejas un liftus. Tas puisis gan uzbrauca augšā, taču noteikti mēģinās tikt prom.

Reičela raudzīja pietrausties stāvus.

-    Es došos kopā ar tevi, viņa izdvesa.

-   Nē. Tu esi savainota. Paliec tepat, es drīz atgriezīšos. Apsolu.

Atstāju viņu un iegāju lifta kabīnē. Nospiedis divpadsmitā stāva pogu, es vēl uzmetu skatienu Reičelai. Durvīm slīdot ciet, es pamanīju, ka virtuves darbinieks Henks nervozi aizdedzina cigareti.

Gan viņš, gan es tajā brīdī uzspļāvām noteikumiem.

***

Dienesta lifts gliemeža gaitā slīdēja augšup, un es nācu pie secinājuma, ka Reičelas glābšanā daudz bija atkarīgs no veiksmes lēns lifts, mans lēmums palikt Mesā un viņu pārsteigt, gājiens pa kāpnēm ar vīna pudeli. Taču es nevēlējos kavēties pārdomās par to, kas varēja būt. Visa uzmanība jāvelta tagadnei. Kad lifts beidzot nonāca ēkas augšējā stāvā un durvis atvērās, es stāvēju gatavībā, atvāzis collu garo korķviļķa asmenīti. Es attapos, ka vajadzēja no virtuves paņemt kādu nopietnāku ieroci, taču bija jau par vēlu.

Saimniecības vestibils divpadsmitajā stāvā bija tukšs, taču es ieraudzīju uz grīdas nomestu sarkano viesmīļa žaketi. Atgrūdis virpuļdurvis, es izgāju centrālajā gaitenī un dzirdēju uz ielas aizvien tuvāk kaucam sirēnas. Vairākas.

Paskatījies uz abām pusēm, es tomēr nevienu nemanīju un sāku aptvert, ka vienam sameklēt kādu cilvēku plašā divpadsmit stāvu viesnīcā būs laika šķiešana. Kurjē rīcībā bija neskaitāmi bēgšanas ceļi, ne tikai lifti un kāpnes.

Es nolēmu atgriezties pirmajā stāvā pie Reičelas un uzticēt meklējumus viesnīcas apsargiem un policijai, kas kuru katru bridi būs klāt.

Taču sapratu ari, ka iedams varu pārbaudīt vismaz vienu šādu bēgšanas maršrutu. Kas zina, varbūt laime no manis nenovērsisies arī tagad. Izvēlējos ziemeļpuses kāpnes, jo tās atradās vistuvāk viesnīcas autostāvvietas laukumam. Turklāt tieši tajās kāpnēs Kurjē pirmīt bija nobēdzinājis nogalinātā apkalpotāja līķi.

Tālāk gaiteni es nogriezos gar stūri un, pastūmis durvis, nonācu kāpnēs. Pirmām kārtām paraudzījos pāri margām šahtā. Neko neredzēju un dzirdēju vienīgi sirēnu kaukoņas atbalsis. Jau grasījos doties lejup, bet tad pamanīju kāpnes stiepjamies arī augšup kaut arī es atrados viesnīcas pēdējā stāvā.

Bija jāpārbauda, vai kāpņu galā ir durvis uz jumtu. Es devos augšup.

Kāpnes grima pustumsā, un tās apgaismoja viena sienas lampiņa katrā kāpņu laukumiņā. Ik stāvā bija divi pakāpienu posmi ar laukumiņiem pusstāvā. Kad nonācu starp divpadsmito un trīspadsmito stāvu un jau dzīros kāpt augstāk, es ieraudzīju, ka pēdējais kāpņu laukumiņš ir piebāzts ar pamestām viesnīcas numuru mēbelēm. Es nonācu laukumā, kas pārvērsts par noliktavu. Naktsgaldiņi bija sakrauti cits citam virsū, un pret vienu sienu balstījās matrači, kas salikti pa četriem. Grēdām cits uz cita vīdēja krēsli, miniatūri ledusskapji un televizora galdiņi no tiem laikiem, kad televizori vēl nebija tik plāni. Šis skats atsauca atmiņā viesošanos pie valsts nolīgtā advokāta un dokumentu skapju rindu gaitenī. Gan jau šeit pārkāpti vairāki drošības noteikumi, bet kurš to redzēja? Vai te kāds nāca? Vai kādam tas rūpēja?

Izspraucies gar nerūsējošā tērauda stāvlampām, es nonācu pie durvīm ar nelielu četrstūrainu lodziņu acu augstumā. Uz tā ar šablonu bija lieliem burtiem uzkrāsots uzraksts "jumts". Izrādījās, ka durvis ir ciet. Spēcīgi nospiedu rokturi, taču nekas nenotika. Mehānisms bija ieķīlēts vai aizslēgts, un durvis pat nepakustējās. Pa lodziņu es redzēju plakanu, ar granti nobērtu jumta klājumu, ko ieskāva jumta dakstiņiem klātas apmales. Četrdesmit jardus tālāk uz jumta slējās neliela izbūve, kurā atradās lifta iekārtas. Aiz tās bija vēl viena būve, kurā atradās kāpnes viesnīcas pretējā pusē.

Pavirzījos pa kreisi un pieliecos tuvāk rūtij, lai iegūtu plašāku skatu ārā pa logu. Kurjē varēja atrasties uz jumta.

Tajā bridi stiklā atspoguļojās blāva kustība.

Aiz muguras kāds bija.

Es instinktīvi metos sāņus un vienlaikus pagriezos. Garām pašāvās Kurjē roka ar nazi, kas par mata tiesu netrāpīja mērķī. Pats Kurjē ietriecās durvis.

Atspēries es ar visu augumu uzgrūdos viņam virsū, pacēlu roku un iedūru korķviļķa asmenīti viņam sānā.

Mans ierocis bija pārak īss. Es gan uzbruku tiešā trāpījumā, taču īsais asmens nespēja apturēt pretinieku. Kurjē iekaucās un iebelza man pa plaukstu, izsizdams ieroci uz grīdas. Saniknots viņš slaidā lokā vēzēja nazi. Es paguvu pieliekties, taču vienlaikus paspēju apskatīt viņa ieroci. Tas bija vismaz četras collas garš, un man kļuva skaidrs ja uzbrucējam izdosies trāpīt mērķī, ar mani būs cauri reizi par visām reizēm.

Kad Kurjē dūra vēlreiz, es metos uz labo pusi un satvēru viņu aiz plaukstas locītavas. Mana vienīgā priekšrocība bija augums. Es biju vecāks un gausāks nekā Kurjē, taču ari smagāks par četrdesmit mārciņām. Satvēris roku, kurā viņš turēja nazi, es uztriecos viņam virsū, iegāzu stāvlampu biezokni un novēlu uz betona grīdas.

Kritiena laikā viņš atbrīvojās no tvēriena un pietrausās kājās, gatavs likt nazi lietā. Paķēris vienu no apgāztajām stāvlampām, es pavērsu to pret uzbrucēju.

Kādu brīdi nekas nenotika. Viņš turēja dunci gatavībā, un mēs, šķiet, nomērījām viens otru ar skatieniem, gaidīdami, kad pretinieks dosies uzbrukumā. Es nomērķēju sitienu ar lampas pamatni, bet viņš bez pūlēm pavirzījās sāņus. Mēs gatavojāmies nākamajam gājienam. Pretinieka sejā rotājās viegls izmisuma smaids, un viņš smagi elsa.

Kur tu spruksi, Kurjē? Vai dzirdi sirēnas? Tūlīt tās būs klāt. Pēc divām minūtēm visa viesnīca čumēs un mudžēs no policistiem un FIB aģentiem. Kā tu domā aizlaisties?

Viņš neteica ne vārda, un es vēlreiz uzbruku ar lampu. Pretinieks satvēra to aiz pamatnes, un mēs īsu bridi cikstējāmies, taču man izdevās viņu iestumt miniatūro ledusskapju grēdā, kas nogāzās uz grīdas.

Man nebija pieredzes kautiņos ar nazi, taču instinkts mudināja runāt. Ja izdosies novirzīt Kurjē uzmanību, uzbrukuma draudi mazināsies, un kādā brīdī var pavērties iespēja mesties virsū. Tāpēc es apbēru viņu ar jautājumiem un gaidīju izdevīgu mirkli.

-   Kur tad tavs draudziņš Makginiss? Kā tad tā? Uz netīro darbiņu atsūtīja tevi vienu pašu? Gluži tāpat kā Nevadā? Bet tu atkal palaidi garām savu iespēju.

Kurjē pasmīnēja, taču neuzķērās.

-   Vai viņš tev pavēl? Viņš ir tavs slepkavību skolotājs vai kas tamlīdzīgs? Pavēlnieks nebūs īpaši priecīgs par taviem šāvakara panākumiem. Divi mēģinājumi, nulle panākumu.

Šoreiz pretinieks nenovaldījās.

-   Makginiss ir pagalam, stulbeni! Es viņu apraku tuksnesī. Tāpat grasījos izrīkoties ar tavu kuci, kad būtu kārtīgi izpriecājies!

Es veicu māņu izklupienu ar lampas statīvu un raudzīju izvilināt sarunas turpinājumu.

-    Man tomēr nav skaidrs, Kurjē. Ja viņš ir miris, kāpēc tu nebēdz? Kālab tu tik ļoti riskē un ierodies pēc viņas?

Brīdī, kad viņš atvēra muti atbildei, es izlikos, ka dūriens sekos krūšu apvidū, bet tad cirtu pamatni augšup, spēcīgi trāpīdams pretiniekam pa žokli. Kurjē pastreipuļoja atpakaļ, un es metos virsū, vispirms mezdams ar lampas statīvu un pēc tam ar abām rokām tiekdamies satvert viņa plaukstu, kas turēja nazi. Mēs ietriecāmies televizora galdiņā un nokritām uz grīdas. Es paliku virspusē un izmisīgi mēģināju sagrābt ieroci.

Kurjē izgrozījās, un mēs trīs reizes aizvēlāmies pa grīdu, līdz viņš palika virspusē. Es abām rokām biju krampjaini ieķēries viņa plaukstas locītavā, un viņš ar otru roku iesita man pa seju, pūlēdamies atslābināt manu tvērienu. Visbeidzot man palaimējās izlocīt Kurjē plaukstas locītavu sāpīgā leņķī. Viņš iekaucās, nazis izšļuka no pirkstiem un klaudzot nokrita uz betona. Ar elkoni es pastūmu ieroci uz kāpņu centrālās šahtas pusi, taču tas

apstājās pie pašas malas un balansēja zem zilajām margām. Nazis atradās sešu pēdu attālumā no mums.

Es uzbruku gluži kā zvērs, dauzīju un spārdīju, agrāk nemanīta pirmatnēja spēka uzkurināts. Ieķēros viņam ausī un raudzīju to atplēst. Gāzu ar elkoni pa zobiem. Taču jauneklīgā enerģija pamazām guva virsroku. Drīz vien es paguru, un pretiniekam izdevās atrauties no manis. Stakle ietriecas ceļgals, un man aizcirtās elpa. Augumu cauršāva paralizējošas sāpes, un mans tvēriens ' atslāba. Viņš izrāvās un steidzās pēc naža.

Sakopodams pēdējās spēka paliekas, es centos piecelties un, pa pusei līzdams, pa pusei rāpodams, metos viņam pakaļ. Biju savainots un pārguris, taču apzinājos ja viņš tiks pie naža, manas beigas būs klāt.

Kad no mugurpuses ar visu svaru uzgrūdos Kurjē virsū, viņš palēca uz priekšu un sasvērās pāri margām. Nedomādams es pieliecos, satvēru viņu aiz vienas kājas un gāzu pāri margām. Pretinieks mēģināja pieķerties tērauda caurulei, taču rokas slīdēja un viņš krita.

Kliedziens ilga tikai divas sekundes. Viņa galva atsitās vai nu pret margām, vai šahtas betona sienu, un tālāk viņš krita klusēdams. Ķermenis ik pa laikam atsitās te vienā, te otrā malā, kamēr mēroja visu trīspadsmit stāvu augstumu.

Es nolūkojos kritienā, līdz mani sasniedza pēdējā skaļā būkšķa atbalss.

Kaut es varētu atzīt, ka jutu vainas apziņu vai vismaz niecīgu nožēlu! Taču mani bija pārņēmis vienīgi nevaldāms prieks.

***

Nākamajā rītā es beidzot atgriezos Losandželosā. Gulēju visu ceļu, piespiedis vaigu lidmašīnas iluminatoram. Lielāko daļu nakts biju pavadījis pazīstamajos FIB apartamentos. Mēs ar aģentu Bentemu vairākas stundas sēdējām viens otram pretī mobilajā liecinieku iztaujāšanas telpā, kamēr es vēl un vēlreiz stāstīju, ko

Vai negribi paēst brokastis? es piedāvāju.

Viņa mēģināja nicīgi savilkt lūpas, taču sāpes neļāva.

Man nemaz tik ļoti negribas ēst. Es tikai gribēju atvadīties. Man ļaatgriežas ]Nesteru Data ēkā. Tur uzieta zelta dzīsla.

Un kas tā būtu?

Dokumentācijā neuzrādīts serveris, kurā Makginiss un Kurjē glabāja videoierakstus. Viņi nofilmējuši savus noziegumus.

-    Un abi ir redzami?

-  Es pati neesmu skatījusies, taču man stāsta, ka noziedznieki uzfilmētajos kadros ir grūti identificējami. Viņiem bijušas sejas maskas, un filmēts tā, lai var redzēt upurus, nevis viņus pašus. Vienā lentē Makginisam ir bendes maska, līdzīga tai, kādu valkāja joprojām nenotvertais sērijslepkava Zodiaks.

-  Vai tu par mani sme… Pag, ja tas ir Zodiaks, tad viņam jābūt vismaz sešdesmit gadus vecam!

-  Nē, to neviens neapgalvo. Tādas maskas var iegādāties Sanfrancisko kulta priekšmetu veikaliņos. Tas tikai norāda uz viņu interesēm. Līdzīgi kā tava grāmata uz naktsgaldiņa. Viņi pārzina vēsturi, un tas liecina, cik lielu lomu abu izdarībās spēlējušas bailes. Upuru iebiedēšana tiem uzsita asinis.

Nav jābūt F1B aģentam un psiholoģisko portretu sastādītājam, lai to apjēgtu. Taču tas neviļus lika aizdomāties par to, cik šaušalīgi bijuši upuru pēdējie dzīves mirkļi.

Kārtējo reizi es atsaucu atmiņā Bitakera un Norisa ierakstīto spīdzināšanas seansu busiņa aizmugurē. Toreiz es nespēju klausīties. Un būtībā negribēju dzirdēt atbildi uz jautājumu, kas man bija uz mēles.

-    Vai Endžela arī filmēta?

-    Nē, tas noticis pārāk nesen. Bet citas gan ir.

-   Tātad upuru bijis daudz?

Reičela pameta skatienu pāri manam plecam uz FIB autobusa durvīm un tad no jauna pievērsās man. Nojautu, ka viņa grasās stāstīt man to, kas droši vien nebūtu izpaužams neatkarīgi no tā, kādu vienošanos es butu noslēdzis ar šo iestādi.

-   Jā. Visi ieraksti vēl nav izpētīti, taču redzētajos ir vismaz seši upuri. Makginiss un Kurjē ar to nodarbojušies diezgan ilgu laiku.

Tagad man pārgāja vēlēšanas braukt prom. Rezumējot jo lielāks liku skaits, jo nozīmīgāks raksts. Divi slepkavas, vismaz seši upuri… Ja materiālam lemts kļūt vēl skaļākam, tad tas nupat notika.

-   Un ortozes? Vai šajā ziņā tu nekļūdījies?

Viņa drūmi pamāja. Šādos brīžos nav patīkami uzzināt, ka tev bijusi taisnība.

-Jā, viņi lika upuriem aplikt kāju ortozes.

Es papurināju galvu, it kā gribēdams aizdzīt baismo ainu no iztēles, un iebāzu rokas kabatās. Pildspalvas līdzi nebija, un piezīmju grāmatiņa palikusi viesnīcas numurā.

-   Vai tev pildspalva ir? es taujāju Reičelai. Man tas jāpieraksta.

-    Nē, Džek, man nav pildspalvas, ko tev iedot. Es jau tā pastāstīju vairāk, nekā vajadzētu. Šobrīd tās ir tikai sākotnējās skopās ziņas. Pagaidīsim, kad man būs vairāk informācijas, un tad es tev piezvanīšu. Nodošanas termiņš būs tikai pēc divpadsmit stundām.

Viņai taisniba. Man bija vesela diena, lai sagatavotu rakstu, un tās ritumā radīsies jauna informācija. Piedevām es aptvēru, ka ziņu dienesta telpās mani gaidīs tā pati situācija, kuru biju piedzīvojis pirms nedēļas. Es atkal būšu viens no iesaistitajiem, turklāt šoreiz biju nogalinājis vienu no diviem raksta galvenajiem varoņiem. Interešu konflikts kavēja mani būt raksta autoram. Atkal būs jāapsēžas kopā ar Leriju Bērnārdu un jāsniedz informācija pirmās lappuses rakstam, kas aplidos visu pasauli. Sarūgtinoši, taču es jau sāku pierast.

-    Lai notiek, Reičela. Es tad nu kāpšu augšā, savākšu mantiņas un došos uz lidostu.

-    Labi, Džek. Es tev piezvanīšu. Apsolu.

Man patika tas, ka viņa solījās, iekams esmu to lūdzis. Vēl brīdi uzlūkoju Reičelu, alkdams pieskarties viņai, apskaut. Reičela šķi1,1 nolasām manas domas, spēra pirmo soli un cieši piespiedās m.iii klat.

Tu man vakar izglābi dzīvību, Džek. Vai tu iedomājies, ka liksi cauri ar rokasspiedienu vien?

Tā kā cerēju, ka ar to vien būs par maz.

eS viegli noskūpstīju viņu uz vaiga, vairīdamies skart savainoto lūpu. Mums bija vienalga, ja to pa melni tonētajiem F1B mobilā vadības centra logiem redzēja aģents Bentems vai kāds cits.

Pagāja teju minūte, līdz mēs ar Reičelu atrāvāmies viens no otra. Viņa ieskatījās man acis un pamāja.

-    Ej un pabeidz rakstu, Džek.

-    Labi… ja vien man ļaus.

Es pagriezos un devos uz viesnīcu.

***

Visu skatienu pavadīts, es šķērsoju ziņu dienesta telpu. Darbā kā tuksneša vējš bija izplatījusies vēsts, ka es naktī esmu nogalinājis cilvēku. Daudzi, iespējams, cerēja, ka esmu atriebis Endželu Kuku. Citi varbūt sprieda, ka esmu ķerts uz briesmām un gūstu baudu, līzdams nepatikšanās.

Kad es piegāju pie sava nodalījuma, zvanīja tālrunis, un dega atstāto ziņojumu lampiņa. Es noliku uz grīdas mugursomu un nolēmu ar zvaniem un ziņām tikt galā vēlāk. Bija gandrīz vienpadsmit, kad piegāju pie plosta noskaidrot, vai Prendo jau ieradies. Pēc iespējas ātrāk gribēju atstāt šo sarunu aiz muguras. Ja man ir lemts nodot paša savākto informāciju citam reportierim, es vēlējos to paveikt ātri.

Prendo vēl nebija, taču plosta galā sēdēja Dorotija Faulere. Viņa pacēla acis no datora ekrāna, ieraudzīja mani un neslēpa pārsteigumu.

-    Džek, kā jūties?

Es paraustīju plecus.

-   Var iztikt. Kad ieradīsies Prendo?

-    Droši vien ne ātrāk par vieniem. Vai varēsi šodien pastrādāt?

-   Tu taujā, vai es pārdzīvoju par zelli, kas vakar vakarā nogāzās no kāpnēm? Nē, Dorotij. Visiem šķiet, ka man vajadzētu justies vainīgam. Bet es jūtos normāli. Policistu aprindās lieto saīsinājumu CNC. Proti, "cilvēki nav cietuši". Tas puisis bija slepkava, kam patika spīdzināt, izvarot un nosmacēt sievietes. Es neesmu pārāk nobēdājies par viņa nāvi. Es drīzāk nožēloju, ka viņš krītot sasita galvu un pēdējā dzīves mirklī nebija pie samaņas.

-    Labi. Es to spēju saprast.

-   Vienīgais, kas man pašlaik nesagādā prieku, ir tas, ka es atkal nedrīkstēšu rakstīt, vai ne?

Dorotija sarauca pieri un pamāja.

-    Diemžēl, Džek.

-    Kārtējais deiavū.

Redaktore samiedza acis, it kā gudrodama, vai esmu aptvēris, kādas muļķības tikko sarunāju.

-   Tas ir tāds teiciens. To bieži lietoja beisbolists Jogs Berra.

Viņa nesaprata. Manīju, ka ziņu dienesta telpās visu acis un

ausis pievērstas mums.

-   Lai nu paliek. Kuram žurnālistam es to visu stāstīšu? FIB ir apstiprinājis, ka bijuši divi slepkavas un atrasti videoieraksti, kuros fiksēti vairāki upuri. Vismaz seši, neskaitot Endželu. To paziņos preses konferencē, taču manā rīcībā ir krietni daudz informācijas, ko tajā noklusēs. Ar to mēs pamatīgi izcelsimies.

-Tieši to es vēlējos dzirdēt. Tad turpini ar Leriju Bērnārdu. Vai tev piezimes ir? Varat jau sākt?

-    Esmu gatavs jebkurā brīdī.

-   Labi, es atkal rezervēšu konferenču zāli, lai jūs varētu ķerties pie darba.

Nākamās divas stundas es pavadīju, šķirstīdams piezīmju grāmatiņu un klāstīdams Lerijam Bērnārdam visu, ko zināju un atcerējos par notikumiem šajās dienās. Pēc tam Lerijs mani iztaujāja par tuvcīņu ar sērijslepkavu tai būs veltīts atsevišķs raksts lapas malā.

VI, kā tu neļāvi viņam atbildēt uz pēdējo jautājumu, Lerijs noteica.

Kā tas jāsaprot?

Tavs jautājums, kālab viņš neņēma kājas pār pleciem un uzbruka Volingai, bija gaužām būtisks, vai ne? Kādēļ tas puisis nebega? Riskēt, lai izrēķinātos ar Volingu… tas šķiet neloģiski. Viņš taču jau grasījās atbildēt, bet tu iebliezi ar lampu un tā ari nedzirdēji atbildi.

Man nepatika šie prātojumi. Tā vien šķita, ka Lerijs šaubās par manu vārdu patiesīgumu vai par manas rīcības motīviem.

-   Paklau, tā bija cīņa ar nažiem, un man naža nebija. Es viņu neintervēju. Es mēģināju novērst viņa uzmanību. Lai, domādams par maniem jautājumiem, viņš aizmirstos un neiedurtu nazi man kaklā. Izdevās. Sagaidījis izdevību, es nekavējos to izmantot. Tai cīņā es guvu virsroku, un tādēļ es esmu dzīvs, bet viņš ir pagalam.

Lerijs paliecās uz priekšu un pārbaudīja, vai diktofons tiešām darbojas.

-    Lielisks citāts, viņš novilka.

Biju reportieris ar vairāk nekā divdesmit gadu stāžu un mans draugs un darbabiedrs tomēr noķēra mani uz āķa.

-    Es gribu atpūsties. Kas tev vēl ir vajadzīgs?

-   Manuprāt, esmu noskaidrojis visu, ko gribēju, Lerijs attrauca, neizrādīdams ne mazāko nožēlu. Viņam tas bija tikai darbs. Atpūtīsimies, es izskatīšu savas piezīmes; varbūt uzradīsies vēl kāds jautājums. Tu varētu tikām piezvanīt aģentei Volingai un paklaušināt, vai pēdējo stundu laikā nav gadījies kāds jaunums.

-   Tad viņa pati būtu man piezvanījusi.

-    Vai tu droši zini?

Es piecēlos.

-   Jā, droši. Nemēģini mani nokaitināt, Lerij. Es zinu, kā to dara.

Draugs pacēla rokas, it kā padotos, taču plati smaidīja.

-   Labi, labi. Ej un atpūties. Man vēl jāsasteidz daži rakstu pieteikumi.

Izgājis no konferenču zāles, es atgriezos savā nodalījumā, pacēlu klausuli un noklausījos ziņojumus. Deviņus, lielākoties no citiem plašsaziņas līdzekļiem, kas vēlējās publicēt manu viedokli. CNN producents, kuru es biju pabildinājis par Alonso Vinslova runas stilu un tādējādi paglābis no cenzoru dusmām, bija atstājis aicinājumu komentēt jaunākos notikumu pavērsienus.

Ar visiem šiem lūgumiem es nolēmu tikt galā nākamajā dienā, kad L. A. Times būs publicējis ekskluzīvo rakstu. Es biju lojāls dar* binieks līdz pat galam, lai gan lielu jēgu tam neredzēju.

Pēdējā ziņa bija no mana sen neredzētā literārā aģenta. Nebiju ar viņu sazinājies vairāk nekā gadu, un toreiz aģents piezvanīja, lai atzītu, ka viņam nav izdevies pārdot apgādiem manu jaunāko grāmatas piedāvājumu viens gads sen neatrisināto lietu izmeklētāja dzīvē. Tagad viņš vēstīja, ka jau gludina ceļu grāmatai par bagāžniekos atrasto sieviešu lietu. Un taujāja, vai žurnālisti slepkavam iedevuši kādu iesauku, jo skanīga palama atvieglotu grāmatas reklamēšanu, pārdošanu un mārketinga kampaņu. Aģents lūdza apsvērt šo aspektu un ieteica nogaidīt, kamēr viņš visu nokārtos.

Mans aģents bija atpalicis no notikumiem, jo nezināja, ka ir divi slepkavas. Taču ziņa izgaisināja jebkādas sarūgtinājuma paliekas, kas bija radušās pēc tam, kad uzzināju, ka man netiek uzticēts šāsdienas lielais raksts. Bija kārdinājums tūlīt pat piezvanīt aģentam, taču es nolēmu atlikt to līdz brīdim, kad viņš nāks klajā ar kādu būtisku jaunumu. Pēc tam es izperināju plānu paziņot aģentam, ka piekritīšu izdevniecības piedāvājumam tikai tad, ja tā būs ar mieru izdot arī manu pirmo daiļliteratūras romānu. Tie, kas ļoti gribēs, no tāda darījuma neatteiksies.

Nolicis klausuli, es atvēru datorā pārlūku un ieskatījos pilsētas ziņu grozā, lai noskaidrotu, vai Lerija Bērnārda raksti jau pieteikti. Kā jau gaidīts, par šo tēmu taps trīs publikācijas.

SĒRIJA Cilvēks, kurš tiek uzskatīts par sērijslepkavu, kas piedalījies vismaz septiņu sieviešu nogalināšanā, to vidū ari I A. Times reportieres nonāvēšanā, otrdien gāja bojā Mesā, Arizonas štatā, kad pēc sadursmes ar citu mūsu laikraksta reportieri nokrita no trīspadsmit stāvu augstuma viesnīcas kāpņu telpas centrālajā šahtā. Divdesmit sešus gadus vecais Marks Kurjē dzimis Čikāgā un ir viens no diviem aizdomās turamajiem lietā par vairākiem seksuāli motivētiem sieviešu nolaupīšanas un slepkavības gadījumiem vismaz divos štatos. FIB vēsta, ka otrs aizdomās turamais ir četrdesmit sešus gadus vecais Deklans Makginiss, kurš dzīvo Mesā. FIB aģenti ziņo, ka Makginiss vadījis datu glabāšanas uzņēmumu, kura rīcībā esošajos failos atrastas ziņas par nākamajiem upuriem. Kurjē bija Makginisa padotais uzņēmumā Western Data Consultants, un viņam bija tieša pieeja šiem failiem. Lai ari Kurjē atzina L. A. Times reportierim savu vainu Makginisa nonāvēšanā, FIB pagaidām uzskata Makginisu par bezvēsts pazudušu. 45 collas ar Kurjē foto no policijas arhīva. BĒRNĀRDS

SĒRIJA MALĀ L. A. Times reportieris Džeks Makevojs, saķēries uz dzīvību un nāvi ar bruņoto Mārku Kurjē Mesa Verde Inn viesnīcas augšstāvā, spēj novērst viņa uzmanību, izmantodams sava amata rīkus, proti, vārdus. Kad aizdomās par sērijveida slepkavībām turētais uzbrucējs uz mirkli zaudēja modrību, Makevojs guva virsroku, un Kurjē gāja bojā, iekrizdams kāpņu telpas šahtā. Likumsargi apgalvo, ka aizdomās turamais aiz sevis atstājis vairāk jautājumu nekā atbilžu. 18 collas ar fotogrāfijām. BĒRNĀRDS

DATI Tos dēvē par bunkuriem un fermām. Tie atrodas pļavās un tuksnešos. Tie ir tik neievērojami kā bezpersoniskas noliktavas, kas rindojas rūpnieciskajos rajonos visās valsts pilsētās. Datu glabāšanas centri tiek reklamēti kā ekonomisks, uzticams un drošs risinājums. Tajos glabājas svarīgi digitālie faili, kas pieejami ik brīdi, lai kurā valsts malā atrastos jūsu uzņēmums. Taču šonedēļ veiktā izmeklēšana rada jautājumus par

šo industriju, kas beidzamajos gados piedzīvojusi milzu uzplaukumu. Varas iestādes apgalvo, ka svarīgākais ir nevis tas, kur un kā glabāt digitālo informāciju, bet gan tas, kuram uzticēts šis pienākums. L A. Times noskaidro, ka daudzi šādi uzņēmumi datu sargāšanai nolīgst labākos un gaišākos prātus. Diemžēl daži labākie un gaišākie prāti pieder bijušajiem noziedzniekiem. Tieši tāds bija aizdomās turamais Mārks Kurjē. FIB pēta, kā divi vīrieši izmantojuši firmā glabātos failus, lai * uzmeklētu sievietes, kuras vēlāk nolaupītas un nogalinātas. 25 collas ar fotogrāfijām. C.OMESA-GONSM ARTA.

Tātad šauts no visiem lielgabaliem. Numura galvenā tēma būs šie raksti un oficiāls varas iestāžu paziņojums. Visi pārējie mediji būs spiesti atsaukties uz L. A. Times vai līst no ādas ārā, lai paši tiktu pie faktiem un viedokļiem. Tā L. A. Times bus laba diena. Redaktori jau saoda Pulicera balvu.

Es aizvēru pārlūku un iegrimu domās par papildrakstu, kas ticis Lerijam. Viņam izrādījās taisnība. Jautājumu ir vairāk nekā atbilžu.

Atvēris ekrānā jaunu dokumentu, es pierakstīju savu dialogu ar Kurjē, cik vien precīzi to atcerējos. Tas tapa gatavs piecu minūšu laikā, jo necik ilga saruna mums nebija sanākusi.

Es: Kur ir Makginiss? Uz netīro darbiņu atsūtīja tevi? Gluži tāpat kā Nevadā?

Viņš neatbild.

Es: Vai viņš tev pavēl? Viņš ir tavs slepkavību skolotājs, taču šodien pavēlnieks nebūs īpaši priecīgs par taviem panākumiem. Divi mēģinājumi, nulle panākumu.

Viņš: Makginiss ir pagalam, stulbeni! Es viņu apraku tuksnesī. Tāpat grasījos izrīkoties ar tavu kuci, kad būtu kārtīgi izpriecājies!

Es: Kāpēc tu nebēdz? Kālab tu tik ļoti riskē un ierodies pēc viņas?

Viņš neatbild.

Pabeidzis rakstīt, es pāris reižu izlasīju tekstu, šo to palaboju un papildināju. Lerijam bija taisnība. Pēdējais jautājums bija visa sals. Kurjē grasījās atbildēt, bet es izmantoju viņa neuzmanību un uzbruku negaidot. Viņa izklaidība, iespējams, glāba manu dzīvību, taču es noteikti būtu priecīgs dzirdēt atbildi uz jautajumu.

***

Nākamajā rītā L. A. Times gozējās slavas saulītē un tika pieminēts ikvienā ziņu izlaidumā, un arī es peldēju šai straumē. Lai gan nebiju sarakstījis nevienu no šiem garadarbiem, kas tā saviļņoja valsti un saziņas līdzekļus, divos no tiem es biju galvenais varonis. Tālrunis neapklusa ne uz brīdi, un elektroniskā pasta kastīte ātri vien bija pārpildīta.

Taču es neatbildēju ne uz zvaniem, ne uz elektroniskā pasta vēstulēm. Es nevis gozējos saulītē, bet gan nokāvos ar drūmām domām. Iepriekšējā vakarā es nomocījos ar neatbildēto jautājumu, ko biju uzdevis Mārkam Kurjē, un tomēr netiku pie apmierinoša secinājuma. Ko Kurjē tur meklēja? Kāds atlīdzinājums bija šāda milzīga riska vērts? Vai tiešām Reičela? Federālās aģentes nolaupīšana un slepkavība, bez šaubām, Makginisu un Kurjē padarītu par slepkavu augstākās līgas spēlētājiem, un tie ar savām nāvējošajām spējām kļūtu slaveni visā valsti. Bet… vai patiesi viņiem tas bija svarīgi? Neatminējos nekādas pazīmes, kas liecinātu, ka abi kārojuši sabiedrības uzmanību. Pastrādātās slepkavības viņi bija rūpīgi plānojuši un slēpuši. Mēģinājums nolaupīt Reičelu nelīdzinājās abu agrākajai rīcībai. Tātad jābūt citam iemeslam.

Es nospriedu palūkoties uz to no cita skatpunkta. Pieļāvu iespēju, ka esmu aizbraucis uz Losandželosu un Kurjē paveicies sagrābt Reičelu un aizvest no viesnīcas.

Šķita ticami, ka nolaupīšanu atklātu ātri vien kad viesnīcas apkalpotājs neatgrieztos virtuvē. Lēsu, ka pēc stundas visa viesnīca jau ņudzētu kā bišu strops. FIB rosītos pašā viesnīcā un tās apkārtnē, klauvētu pie visām durvīm un izcilātu katru oli, lai atrastu un izglābtu savu darbinieci. Taču Kurjē tobrīd jau būtu prom.

Skaidrs bija tas, ka nolaupīšana piesaistītu lielus FIB resursus un tādējādi novērstu uzmanību no Makginisa un Kurjē lietas izmeklēšanas. Taču skaidrs bija arī tas, ka tās būtu tikai pagaidu pārmaiņas. Es spriedu, ka jau nākamajā rītā sarastos vairākas lidmašīnas ar aģentiem, apliecinot federālās varas spēku un mērķtiecību. Tas ļautu pārvarēt īslaicīgo spēku nobīdi un liktu vēl stingrāk pievērsties lietas izmeklēšanai, ne uz mirkli nepārtraucot enerģiskos pūliņus atrast Reičelu.

Jo ilgāk par to domāju, jo vairāk nožēloju, ka nebiju ļāvis Kurjē atbildēt uz jautājumu par bēgšanu.

Atbildes nebija, un tagad ir par vēlu to noskaidrot no pirmavota. Tāpēc es to nemitīgi grozīju prātā un ne par ko citu nespēju domāt.

-    Džek?

Pacēlu skatienu pāri nodalījumu sienai un ieraudzīju galvenā redaktora vietnieka sekretāri Molliju Robārdsu.

-Jā?

-   Tu neatbildi uz talruņa zvaniem, un tava pastkastīte ir pilna.

-    Jā, pārāk daudzi grib ar mani sazināties… Vai tas ir kas slikts?

-   Tevi vēlas redzēt misters Krāmers.

-    Lieliski!

Es sēdēju kā sastindzis, un arī sekretāre pat nepakustējās. Kļuva skaidrs, ka viņai dots uzdevums aizvest mani pie Krāmera. Es atgrūdu krēslu un piecēlos.

Krāmers sagaidīja mani ar platu, liekuļotu smaidu sejā. Mani pārņēma nojauta, ka gaidāmais paziņojums nav radies viņa prātā. Tā šķita laba zīme viņa idejas reti bija jēdzīgas.

-   Apsēdies, Džek.

Es paklausīju. Viņš sakārtoja dažas lietas uz rakstāmgalda un tikai tad turpināja.

Ir dažas labas ziņas.

Viņš atkal man uzsmaidīja. Gluži tāpat ka toreiz, kad paziņoja p.ir manu atlaišanu.

-    Nudien?

Mēs esam nolēmuši atsaukt pavēli par tavu atlaišanu.

-    Ko tas nozīmē? Es neesmu atlaists?

-   Tieši tā.

-    Un mana alga un atvieglojumi?

-    Nekas nav mainījies. Viss ir pa vecam.

Tas līdzinājās situācijai, kā Reičela bija atguvusi savu FIB žetonu. Mani pārņēma spējš priecīgs satraukums bet nākamajā brīdī es sāpīgi nolaidos uz zemes.

-    Un ko tas nozīmē? Vai manā vietā atlaidīs kādu citu?

Krāmers nokremšļojās.

-   Es nemelošu, Džek. Mūsu mērķis bija līdz pirmajam jūnijam atbrīvot simts redakcijas darbiniekus. Tu biji deviņdesmit devītais, tātad mērķis teju sasniegts.

-   Tātad es vietu saglabāju, bet patriec kādu citu.

-   Endžela Kuka būtu numur deviņdesmit deviņi. Mēs neplānojam viņas vietā pieņemt citu darbinieku.

-    Ērti gan sanācis. Kurš ir lielais simtnieks?

Strauji pagriezies, es caur stikla sienu uzlūkoju ziņu dienesta telpu.

-    Bērnārds? Gogo? Kolinsa vai…

Krāmers mani pārtrauca:

-    Džek, tas vēl nav izlemts.

Es pagriezos atpakaļ.

-   Ja reiz es palieku, kāds cits izlidos uz ielas. Kas notiks pēc tam, kad norims šī sensācija? Vai tu mani atkal iesauksi kabinetā un vēlreiz pasūtīsi ellē?

-    Patlaban vēl viena štatu samazināšana nav paredzēta. Jaunais īpašnieks ir skaidri licis manīt…

-    Un nākamais jaunais īpašnieks? Un aiznākamais?

-    Es neataicināju tevi šurp, lai tu man lasītu morāli. Mediju bizness piedzīvo nopietnas pārmaiņas. Tā ir cīņa uz dzīvību vai nāvi. Tātad, vai tu gribi palikt šai darbā? Es tev to piedāvāju.

Vēlreiz pagriezis muguru priekšniekam, es lūkojos uz ziņu dienesta telpu. Es neilgošos pēc šīs vietas. Tomēr dažu cilvēku man pietrūks. Nepagriezies pret Krāmeru, es atbildēju:

-   Šorīt literārais aģents pamodināja mani sešos, zvanīdams no Ņujorkas. Viņš esot dabūjis ceturtdaļmiljonu vērta līguma piedāvājumu par divu grāmatu izdošanu. Šeit tādu naudu es nopelnītu tikai trīs gados. Vēl man ir darba piedāvājums no "Samta zārka". Dons Gudvins savā vietnē sācis pētnieciskās žurnālistikas projektu. Lai uztvertu bumbu, ko .. A. Times izlaiž no rokām. Alga nav liela, tomēr šis tas sanāktu. Un es varētu strādāt mājās, lai arī pagaidām man tādu nav. Es piecēlos un pagriezos pret Krāmeru. Es piekritu. Paldies par piedāvājumu, bet jūs varat mani ierakstīt trīsdesmitnieku saraksta simtajā rindiņa. Parīt manis te vairs nebūs.

-   Tu pārgāji pie konkurenta? Krāmers aizvainotā balsī pārvaicāja.

-   Ko tad tu gribēji? Vai aizmirsi, ka jūs mani atlaidāt?

-   Bet es jau anulēju pavēli! viņš nošņāca. Mēs esam izpildījuši kvotu.

-    Kuru tad atlaidāt?

Krāmers nodūra acis un nočukstēja pēdējā upura vārdu:

-   Maiklu Vorenu.

Es pašūpoju galvu.

-Skaisti! Es izglābju vienīgo cilvēku visā ziņu dienestā, ar kuru pat sveicināties negribu! Varat pieņemt viņu atpakaļ, jo es te vairs nepalikšu.

-Tādā gadījumā es pieprasu, lai tu uz karstām pēdām savāc savas mantiņas. Izsaukšu apsardzi un likšu tevi izvadīt ārā!

Krāmers paņēma rokā klausuli. Es pasmaidīju.

-   Man nekas nav pretī.

Printeru telpā es atradu tukšu kartona kasti un pēc desmit minūtēm kravāju tajā mantas, kuras gribēju ņemt līdzi. Pirmā kastē nonāca mātes dāvātā un jau noplukuši vārdnīca. Tas arī bija gandrīz viss, ko būtu vērts paturēt. Mont Blanc rakstāmgalda pulkstenis, k.is sa.in kāpēc nebija nozagts, sarkans skavotājs un dažas mapes ar kontaktinformāciju un ziņu avotiem. Viss.

Apsargs vēroja mani liekam mantas kastē, un es nojautu, ka šī nav pirmā reize, kad viņam uzticēts nepatīkamais pienākums. Es nevainoju puisi par to, ka viņš dara savu darbu. Taču viņa atrašanas pie mana rakstāmgalda līdzinājās karoga vēcināšanai. Necik ilgi, un Lerijs Bērnārds bija klāt.

-   Kas tad nu? Tev vēl rit jānāk uz darbu.

-   Nav vis. Krāms mani izlingoja uz ielas.

-    Kā tā? Ko tu nostrādāji?

-   Viņš gribēja pieņemt mani atpakaļ darbā, bet es atteicos.

-    Ko? Tu noraidīji…

-   Man ir jauns darbs, Lerij. Pat veseli divi.

Pilnāka šī kartona kaste vairs nebūs. Nožēlojams skats. Visnotaļ niecīgs atlikums pēc septiņiem darba gadiem. Es pieslējos kājās, uzmetu plecā mugursomu un paņēmu kasti biju gatavs iet.

-    Un kā tad paliek ar rakstu? Lerijs jautāja.

-   Tas ir tavs. Tu tiksi galā.

-Ja nebūtu tevis… Kurš man tagad sniegs aculiecinieka informāciju?

-   Tu esi reportieris. Gudro pats.

-   Vai drīkstu tev piezvanīt?

-    Nē, nedrīksti.

Lerijs saduga, taču es neļāvu viņam īgņoties pārāk ilgi.

-   Tomēr tu drīksti aizvest mani pusdienās uz laikraksta rēķina. Tad es ar tevi aprunāšos.

-   Tu esi īsts vīrs!

-   Atā, Lerij.

Es devos uz liftu nišu, un apsargs soļoja man pa pēdām. Pārlaidu skatienu ziņu dienesta telpai, taču sargājos kādam ielūkoties acīs. Es negribēju atvadīties. Iedams gar stikla kabinetu rindu, es pat nepūlējos paskatīties uz redaktoriem, kuru pakļautībā biju strādājis. Karsti vēlējos tikt prom.

-    Džek?

Apstājies es pagriezos. No stikla kabineta, kuram nupat pagāju garām, bija iznākusi Dorotija Faulere. Viņa aicināja mani pie sevis.

-   Vai vari ieskriet uz brīdi?

Pavilcinājos, paraustīju plecus un iedevu kasti apsargam.

-   Tūlīt būšu atpakaļ.

Es iegāju pilsētas ziņu redaktores kabinetā un, apsēzdamies iepretim galdam, noslidināju no pleca mugursomas lenci. Redaktorei sejā rotājās viltīgs smaids, un viņa runāja klusiņām, it kā raizēdamās, ka blakus kabinetā visu dzirdēs.

-    Es jau Ričardam liku manīt, ka viņš tikai sevi māna, jo tu nebūsi ar mieru atgriezties darbā. Daži uzskata cilvēkus par marionetēm, kuras var raustīt aiz aukliņām pēc sirds patikas.

-    Tev nevajadzētu būt tik pārliecinātai. Es gandrīz pieņēmu piedāvājumu.

-   Šaubos, Džek. Ļoti šaubos.

Nospriedu, ka tas ir kompliments. Palocīju galvu un pāri viņas plecam vēros uz sienu, kas bija nosēta ar fotogrāfijām, kartītēm un avīžu izgriezumiem. Vienā no tiem bija lasāms kāda Ņujorkas tabloīdā publicētais vēsturiskais virsraksts "Līķis bez galvas bārā ar striptīzu". Tādu pārspēt nevar.

-    Ko tu tagad iesāksi?

Faulerei es sniedzu plašāku izklāstu nekā Krāmeram. Pastāstīju, ka esmu iecerējis uzrakstīt grāmatu par savu lomu Kurjē un Makginisa lietā un pēc tam izmantošu ilgi gaidīto izdevību publicēt daiļliteratūras romānu. Tikām es atradīšos "Samta zārka" algu sarakstā, un man būs iespēja pašam izvēlēties pētniecisko tēmu. Necik diži atalgots tāds darbs nebūs, taču arī tā ir žurnālistika. Es tikai pāreju uz digitālo pasauli.

-    Izklausās lieliski, viņa noteica. Tevis šeit noteikti pietrūks. Tu biji viens no mūsu labākajiem darbiniekiem.

Tādus cildinājumus grūti uztvert nopietni. Būdams ciniķis, es uz tādiem vārdiem raugos skeptiski. Ja reiz es esmu tik labs darbinieks, kalab tad nonācu trīsdesmitnieku sarakstā? Acīmredzot es nebiju gana labs, un viņa pūš man miglu acīs. Es novērsos, kā mēdzu to darīt, dzirdot nekautrīgus melus, un atkal uzmetu skatienu attēliem, kas bija piestiprināti pie sienas ar līmlenti.

Tajā bridī es ieraudzīju to, kas visu laiku bija paslīdējis man garām. Es pieliecos, lai labāk redzētu, tad pietrūkos kājās un pastiepos pāri galdam.

-    Kas ir, Džek?

Es norādīju uz sienu.

-    Vai es drīkstētu to apskatīt? Kartīti ar "Burvi no Oza zemes"?

Faulere pagriezās pret sienu, norāva kartīti un pasniedza man.

-   Tā ir draugu dāvana, viņa paskaidroja. Es esmu no Kanzasas.

-   To es saprotu, es atteicu.

Nopētījis kartīti, es īpašu uzmanību pievērsu Putnubiedēklim. Attēls bija pārāk mazs, un es nevarēju būt drošs par savu atklājumu.

-    Vai drīkstu izmantot tavu datoru? es lūdzu.

Iekams redaktore paguva atbildēt, es jau gāju apkārt galdam.

-   Ē-ē, labi, bet ko īsti tu…

-    Pagaidām vēl precīzi nezinu.

Viņa piecēlās un palaida mani pie galda. Apsēdies viņas vietā, es pievērsos monitoram un atvēru Google meklētāju. Dators darbojās pārāk lēni.

-   Veicīgāk, veicīgāk!

-    Džek, kas noticis?

-    Pag, ļauj man…

Beidzot parādījās pārlūks ar meklētāju, es nospiedu saiti ar uzrakstu Google Images. Lodziņā ierakstīju vārdu "Putnubiedēklis" un nospiedu taustiņu.

Drīz ekrānu aizpildīja sešpadsmit mazi putnubiedēkļu attēli. To vidū bija gan kadri ar jauko filmas varoni, gan krāsainas bildes ar ļaundari Putnubiedēkli no komiksiem par Betmenu, gan arī dažas citas putnubiedēkļu fotogrāfijas un zīmējumi no filmām, grāmatām un Helovīna kostīmu katalogiem rādot gan labvēlīgus un draudzīgus, gan šaušalīgus un draudīgus tēlus. Daži šķita priecīgi un smaidīgi, citiem acis un mutes bija aizšūtas.

Divas minūtes es klikšķināju uz katra attēla, tos palielinādams un pēc tam pāriedams uz nākamo lapu. Visos bija kāda kopīga iezīme. Proti, ikvienam putnubiedēklim galva bija meistarota no rupjaudekla maisa, kas nosiets ap kaklu dažiem ar resnu virvi, citiem ar parastu veļas auklu. Šī iezīme bija nemainīga un atgādināja gan par lietu materiāliem, gan Endželas Kūkas seju, kas man joprojām bija acu priekšā.

Tagad šķita skaidrs, ka caurspīdīgais plastikāta maisiņš izmantots, lai radītu putnubiedēkļa seju. Tiesa, nebija izmantots audekla maiss, taču galvenais motīvs likās saprotams. Maisiņš un aukla ap kaklu radīja tādu pašu tēlu.

Es apskatīju nākamos attēlus. Joprojām tā pati konstrukcija. Šajā lapā attēli šķita vecāki, tās bija oriģinālās ilustrācijas no grāmatas pirmizdevuma "Brīnišķīgais burvis no Oza zemes". Un tad es sapratu. Ilustrācijas tiek piedēvētas Viljamam Volisam Denslovam. Pamazināmā forma no vārda "Viljams" ir Bills. Bills Denslovs. Denslova dati.

Nebija šaubu, ka esmu atradis slepkavas "parakstu". Slepeno parakstu, kuram, pēc Reičelas teiktā, noteikti jābūt.

Aizvēris pārlūku, es piecēlos.

-    Man jāsteidzas.

Es apgāju apkārt galdam un paņēmu uz grīdas nolikto mugursomu.

-    Džek? Faulere iesaucās.

Bet es devos uz durvju pusi.

-    Bija jauki strādāt kopā ar tevi, Dorotij.

***

Lidmašīna smagi piezemējās uz Skaihārboras lidostas nolaišanās skrejceļa, bet es to tikko manīju. Beidzamo divu nedēļu laika biju t.i pieradis pie lidošanas, ka pat nepūlējos skatīties ārā pa iluminatoru un lūgties par drošu nosēšanos.

es vel nebiju piezvanījis Reičelai. Gribēju vispirms nonākt Arizona, lai skaidri zinātu, ka manis sniegto informāciju nepasteigsies apstrādāt bez manas līdzdalības. Teorētiski es vairs nebiju reportieris, taču savu materiālu tik un tā gribēju aizsargāt.

Šāda aizkavēšanās ļāva man izstrādāt rīcības plānu. Noīrējis automašīnu un nonācis Mesā, es piebraucu pie sīkpreču veikaliņa un iegādājos vienreiz lietojamu mobilo tālruni. Es zināju, ka Reičela strādā Westem Data bunkurā, un negribēju, lai viņas tālruņa ekrānā parādās mans vārds, ja viņa uzsāk sarunu Kārvera klātbūtnē.

Beidzot visu paveicis un atkal apsēdies automašīnā, es piezvanīju, un pēc pieciem signāliem viņa pacēla klausuli.

-    Hallo! Runā aģente Volinga.

-   Tas esmu es. Nenosauc mani vārdā.

Reičela atbildēja tikai pēc brīža:

-    Kā varu palīdzēt?

-   Vai Kārvers tur ir?

-Jā.

-    Es esmu Mesa un pašlaik atrodos desmit minušu brauciena attālumā. Man jātiekas ar tevi tā, lai par to neviens neuzzina.

-   Diemžēl tas nebūs iespējams. Par ko ir runa?

Vismaz labi, ka viņa ir ar mieru turpināt šo spēli.

-   Grūti izstāstīt. Tas ir jāparāda. Vai tu jau paēdi pusdienas?

-Jā.

-   Tad paziņo, ka gribi iedzert kafiju ar pienu vai kaut ko citu, ko nevar iegādāties turpat automātā. Pēc desmit minūtēm tiekamies "Augstā torņa zemes " kafejnīcā. Ja citādi nevari, piesakies arī pārējiem atnest kādu našķi. Izturies pārliecinoši, laidies prom un gaidi mani. Es negribu parādīties tuvumā Western Data, jo tur gan iekšpusē, gan ārpusē ir lērums kameru.

-   Un es pat nedrīkstu uzzināt, par ko ir runa?

-     Par Kārveru, tālab nemaz neuzdod jautājumus. Izdomā ieganstu un steidzies pie manis. Nesaki nevienam, ka esmu atbraucis un kurp tu patiesībā dodies.

Viņa neatbildēja, un mani auga nepacietība.

-   Reičela, man tevi gaidīt vai nē?

-    Lai notiek, viņa beidzot noteica. Vēlāk visu noskaidrosim.

Saruna beidzās.

Pēc piecām minūtēm es ierados "Augstā torņa zemē". Kafejnīca noteikti bija nosaukta vecā tuksneša novērošanas torņa vārdā, kas slējās turpat aiz ēkas. Pēc visa spriežot, tornis bija slēgts apmeklētājiem, bet augšgals šķita kā nosēts ar mobilo komunikāciju uztvērējiem un antenām.

Es iegāju gandrīz tukšajā kafejnīcā. Maliņā, atvāzuši sev priekšā klēpjdatorus, dirnēja pāris klientu iespējams, koledžas studenti. Piegāju pie letes, pasūtīju divas tases kafijas un tad uz stūra galdiņa, nomaļus no pārējiem apmeklētājiem, novietoju savu klēpjdatoru.

Paņēmis abas pasūtītās kafijas tases, es savējai bagātīgi pievienoju cukuru un pienu un atgriezos pie galdiņa. Pa logu paraudzījos uz stāvlaukumu no Reičelas nebija ne vēsts. Es apsēdos, iedzēru malku kūpošās kafijas un steidzu izmantot kafejnīcā par brīvu piedāvāto bezvadu interneta pieslēgumu.

Aizritēja piecpadsmit minūtes. Es izskatīju elektroniskā pasta kastīti un apsvēru, ko stāstīšu Reičelai ja viņa vispār uzradīsies. Pārlūkā atvēru lapu ar putnubiedēkļa attēliem un biju gatavs prezentācijai. Paguvu jau tiktāl nogarlaikoties, ka sāku lasīt izsniegto čeku par kafiju.

Iepērkoties pie mums, bezvadu interneta pieslēgums par brīvu!

Apmeklējiet mūs tīmekli:

ivww.augstatormzeme.com

Tad es saņurcīju papīriņu un metu atkritumu grozā, taču garām. Piecēlies un trāpījis grozā ar otro mēģinājumu, es atvēru vienreiz lietojamā mobilā tālruņa vāciņu un jau dzīros vēlreiz zvanīt Reičelai, bet viņa tobrīd iebrauca stāvlaukumā. Ienākusi kafejnīcā, viņa ieraudzīja mani un tūdaļ steidzās klāt. Rokā viņa turēja papīra lapu ar kolēģu pasūtījumiem.

Pēdējoreiz visiem nesu kafiju, kad biju iesācēja aģente ķīlnieku atbrīvošanas operācijas laikā Baltimorā, viņa iesāka. Tas nav mans pienākums, Džek, tāpēc es ceru, ka tu mani atsauci dibināta iemesla dēļ.

-    Neraizējies, iemesls ir. Manuprāt. Klau, tu varētu apsēsties.

Reičela paklausīja, un es pastūmu viņas kafijas tasi pāri galdam. Viņa tai pat nepieskārās. Lai arī viņa valkāja saulesbrilles, zem kreisās acs bija saskatāms tumši violets zilums. Uztūkums ap muti šķita pilnībā izzudis, un pāršķeltā lūpa bija nomaskēta ar lūpukrāsu. Lai to ieraudzītu, bija cieši jāieskatās. Pirmīt biju prātojis, vai būtu piedienīgi pieliekties, apskaut vai noskūpstīt Reičelu, taču viņas nevainojami lietišķā izturēšanās lika ieturēt distanci.

-   Labi, Džek. Es esmu klāt. Kas tev šeit meklējams?

-   Es laikam esmu atklājis slepkavas parakstu. Ja man ir taisnība, tad Makginiss bija tikai aizsegs. Grēkāzis. Otrs slepkava ir Putnubiedēklis. Tātad Kārvers.

Reičela ilgi lūkojās manī, un acīs aiz saulesbrillēm nebija nolasāms nenieka. Visbeidzot viņa ierunājās:

-   Tātad tu ielec lidmašīnā… pēdējā laikā tu to dari visnotaļ regulāri… atsteidzies šurp un pavēsti, ka es veselu nedēļu esmu strādājusi kopā ar slepkavu, kuram patlaban dzenu pēdas.

-   Tieši tā.

-    Paskaidro, Džek!

-    Kas palika bunkurā kopā ar Kārveru?

-   Divi aģenti no EPV vienības, Torress un Maurija. Liec viņus mierā un stāsti, kas notiek!

Vispirms es mēģināju sagatavot augsni tam, ko grasījos rādīt viņai klēpjdatorā.

-   Redzi, mani mocīja jautājums, proti, ko viņi iesāktu, kad nolaupītu tevi?

-   Noskatījusies dažus bunkurā atrastos videoierakstus, es pat negribu to iztēloties.

-    Neveiksmīga vārdu izvēle. Piedod. Es netērēju laiku, domādams par to, kas būtu noticis ar tevi. Es gribēju saprast, kāpēc izvēlējās tevi. Kādēļ bija jāuzņemas tik milzīgs risks, sagūstot tevi? Visvieglāk būtu atbildēt, ka šāds gājiens uzreiz novirzītu uzmanību no galvenās lietas izmeklēšanas. Ja, taču labākajā gadījumā tas būtu tikai pagaidu risinājums. Viena mirklī no visām malām saskrietu dučiem aģentu, un pavisam drīz federāļi rautu ielas malā katru, kurš neapstātos pie "stop" zīmes. Uzmanības novēršana būtu beigusies.

Reičela sekoja līdzi loģiskajai ķēdītei un piekrītoši māja ar galvu.

-    Labi, bet varbūt ir kāds cits iemesls? es turpināju. Ir divi slepkavas. Skolotājs un māceklis. Māceklis pats uz savu galvu sadomā tevi nolaupīt. Kāpēc?

-Jo Makginiss ir miris, Reičela sacīja. Palicis tikai māceklis.

-   Ja tā tiešām ir, kādēļ vispār jāuzbrūk tev? Kādēļ nelaisties prom? Redzi, tas nešķiet loģiski, vismaz no mūsu viedokļa. Mēs spriežam, ka tevi mēģināja nolaupīt, lai novērstu uzmanību. Bet patiesībā tā nebija.

-    Kā tad bija?

-   Ja nu Makginiss nebija skolotājs? Ja nu viņš tiek par tādu uzdots? Ja viņš ir tikai grēkāzis un tevis nolaupīšana bija īstā skolotāja plāns nodrošināt sev alibi, lai varētu aizbēgt?

-   Un kā tad paliek ar mūsu atrastajiem pierādījumiem?

-   Tu domā viņa mājā atrasto grāmatu, ortozes un pornogrāfiskos materiālus? Diezgan liela sakritība, vai ne?

-   Tās mantas nemētājās pa roku galam. Tās bija noslēptas, un mēs tās atradām tikai pēc stundām ilgas meklēšanas. Bet tas būtu sīkums. Jā, tās varēja piespēlēt kāds cits. Es vairāk prātoju par serveri ar videomateriāliem, kuru mēs uzgājām Western Data.

Pirmkārt, tu teici, ka videoierakstos viņš nav sazīmējams. Kurš var apgalvot, ka tikai viņam un Kurjē bija pieeja šim serverim? Vai pierādījumus nevarēja tur piespēlēt tāpat kā tās mantas mājā?

Reičela neatbildēja uzreiz es sapratu, ka esmu licis viņai aizdomāties. Iespējams, viņa jau sen nojautusi, ka viss pārāk tieši norāda uz Makginisu. Bet tad viņa papurināja galvu, gluži kā nenoticēdama.

-   Ja šis skolotājs tiešām ir Kārvers, tad man ir grūti saskatīt loģiku viņa rīcībā. Viņš nemēģināja aizbēgt. Kad Kurjē raudzīja mani nolaupīt, Kārvers bunkurā strādāja kopā ar Torresu un…

Viņa nepabeidza teikumu. To pabeidzu es.

-   Mauriju? Jā, viņš bija kopā ar diviem FIB aģentiem.

Es vēroju, kā Reičelai pamazām ataust gaisma.

-   Kārveram būtu ideāls alibi, jo divi aģenti galvotu par viņu, Reičela secināja. Ja es pazustu laikā, kad viņš strādā kopā ar EPV vienību, viņam būtu alibi, un FIB būtu gandrīz pārliecināts, ka mani nolaupījuši Makginiss un Kurjē.

Es pamāju.

-   Tas ne tikai izslēgtu Kārveru no aizdomām; viņam būtu iespēja arī turpmāk iesaistīties izmeklēšana. Pēc īsa brīža, velti izgaidījies Reičelas atbildi, es turpināju: Padomā pati. Kā Mārks Kurjē zināja, kurā viesnīcā tu esi apmetusies? Mēs to pateicām Kārveram, kad viņš apvaicājās ekskursijas laikā. Atceries? Pēc tam viņš visu izstāstīja Kurjē. Viņš nosūtīja Kurjē.

Reičela palocīja galvu.

-    Un vakar vakarā es viņam pateicu, ka atgriezīšos viesnīcā, pasūtīšu vakariņas numurā un iešu gulēt.

It kā atzīdams, ka secinājums ir acīmredzams, es papletu rokas.

-    Bet ar to ir par maz, Džek. Tas vien nepierāda Kārvera…

-   Zinu. Bet šis gan.

Es pagriezu klēpjdatoru ar ekrānu pret Reičelu. Pārlūkā bija atvērta Google lapa ar putnubiedēkļu attēliem. Viņa pieliecās tuvāk, apskatīja lapu un tad pievilka klēpjdatoru pāri galdam sev klāt. Pēc tam sāka ar taustiņu palīdzību attēlus citu pēc cita palielināt. Paskaidrojumi šķita lieki.

-   Denslovs! viņa pēkšņi iesaucās. Vai redzēji? "Oza zemes burvja" pirmais ilustrators bija Viljams Denslovs.

-Jā. Tādēļ jau es atbraucu.

-Taču tiešu pierādījumu pret Kārveru mums joprojām nav.

-Vienalga. Bet dūmu netrūkst, Reičela. Kārvers lieliski iederas šai lietā. Viņš bija pazīstams ar Makginisu un Frediju Stounu. Viņš netraucēti varēja piekļūt serveriem. Un mēs paši pārliecinājāmies par viņa prasmēm tehnoloģiju jomā.

Atbildēdama Reičela kaut ko rakstīja manā klēpjdatorā.

-    Bet tiešas norādes nav, Džek. Tikpat labi var izrādīties, ka arī Kārveru kāds cenšas iegāzt. Bet es tikko pamanīju vēl vienu pavedienu. Es ierakstīju Google meklētājā vārdu "Fredijs Stouns". Tagad paskaties!

Viņa pagrieza datoru, lai es redzētu ekrānā Vikipēdijas lapu un divdesmitā gadsimta sākuma populārā aktiera Freda Stouna biogrāfiju. Tajā bija rakstīts, ka tieši Stouns pirmais tēlojis Putnubiedēkļa lomu Brodveja izrādē "Oza zemes burvis" tūkstoš deviņsimt otrajā gadā.

-   Saproti? Tas tiešām ir Kārvers! Visi mūsu riteņa spieķi satiekas centrā, kur stāv viņš. Viņš no upuriem taisa putnubiedēkļus. Tas ir viņa slepenais paraksts.

Reičela nogrozīja galvu.

-   Mēs taču viņu pārbaudījām! Pagātne bija tīra! Ģēnijs no Masačūsetsas Tehnoloģiju institūta.

-   Kādā ziņā tīra? Bez arestiem? Nav pirmā reize, kad šādi cilvēki pratuši izvairīties no likumsargu modrās acs. Teds Bandijs, atpūzdamies no sieviešu slepkavošanas, strādāja kādā krīzes uzticības tālruņa dienestā. Šajā darbā viņš pastāvīgi kontaktējās ar policiju. Turklāt, ja gribi zināt manas domas, visvairāk jāuzmanās tieši no ģēnijiem.

Tādus es jūtu ar muguras smadzenēm, taču šajā gadījumā aizdomas neradās. Šodien mēs ar viņu kopā pusdienojām. Viņš mani aizveda uz Makginisa iecienītāko bārbekjū restorānu.

es redzēju Reičelas acīs šaubas par savām spējām. Viņa nebija paredzējusi tādu iznākumu.

Iesim un nogrābsim to veci, es piedāvāju. Konfrontēsim un piespiedīsim runāt. Lielākā daļa sērijslepkavu lepojas ar saviem noziegumiem. Varu saderēt, ka viņš runās.

Reičela pacēla acis no klēpjdatora ekrāna.

-    Džek, tu neesi ne aģents, ne policists. Tu esi reportieris.

-  Vairs neesmu. Šodien apsardzes vīrs mani izvadīja no redakcijas ar kartona kasti rokās. Manas reportiera dienas ir galā.

-    Ko? Kāpēc?

-    Garš stāsts. Vēlāk. Ko mēs iesāksim ar Kārveru?

-    Nezinu, Džek.

-   Tu taču nevari mierīgi atgriezties bunkurā un pasniegt viņam krūzīti ar kafiju.

Pēkšņi es pamanīju, ka viens no klientiem, kas sēdēja dažus galdiņus tālāk Reičelai aiz muguras, atraujas no klēpjdatora ekrāna, palūkojas griestos, pasmaida, tad paceļ dūri un izstiepj vidējo pirkstu. Es sekoju viņa skatienam uz griestu siju. Pie tās bija piestiprināta neliela melna kamera, kas pavērsta pret kafejnīcas galdiņiem. Pēc brīža puisis atkal iegrima darbā.

Es pietrūkos kājās un piesteidzos viņam klāt.

-   Paklau, kas tā tāda? es jautāju, rādīdams uz kameru. Kurp tā sūta signālu?

Izdzirdējis tik dumju jautājumu, jauneklis sarauca degunu un paraustīja plecus.

-   Tā ir tiešsaistes kamera, vecīt. Signāls nonāk internetā. Mans čoms Amsterdamā nupat ziņoja, ka ieraudzījis mani.

Pār mani nāca pēkšņa atklāsme. Čeks. "Iepērkoties pie mums, bezvadu internetā pieslēgums par brīvu! Apmeklējiet mūs tīmeklī." Es pagriezos pret Reičelu. Klēpjdators ar lielu Putnubiedēkļa attēlu ekrānā bija pavērsts tieši pret kameru. Es atkal palūkojos uz objektīvu. To var saukt par nojautu vai skaidru atklāsmi taču man nebija šaubu, ka šajā brīdī es raugos Kārveram acīs.

-   Reičela? es uzsaucu, nenovērsdamies no kameras. Vai tu izpaudi viņam, kur pirksi kafiju?

-   Jā, viņa man aiz muguras atsaucās. Sacīju, ka braukšu uz kafejnīcu, kas atrodas šajā pašā iela.

Apstiprinājums bija gūts. Es pagriezos, piegāju pie galdiņa un aizvāzu klēpjdatoru.

-   Viņš mūs vēro, es paziņoju. Mums jādodas prom.

Es gāju ārā no kafejnīcas, un Reičela steidzās Ildzi.

-    Pie stūres sēdēšu es, viņa paziņoja.

Reičela iegrieza īrēto automašīnu pa galvenajiem vārtiem un lielā ātrumā piebrauca pie VVcstern Data parādes durvīm. Viņa stūrēja ar vienu roku otra turēja tālruni. Tikko automašīna apstājās, mēs izkāpām.

-   Nav lāgā, viņa sacīja. Ne viens, ne otrs neceļ klausuli.

Reičela ar Western Data atslēgkarti atslēdza parādes durvis. Pie sekretāres galda neviena nebija, un mēs steidzīgi devāmies tālāk. Ieejot gaitenī, viņa izņēma pistoli, kas bija glabajusies makstī zem žaketes.

-    Nezinu, kas notiek, taču viņš vēl ir te, Reičela atzina.

-    Kārvers? es pārjautāju. Kā tu to zini?

-   Pusdienās mēs braucām ar viņa automašīnu. Tā joprojām ir tajā pašā vietā. Sudraba krāsas Lexus.

Pa kāpnēm mēs nonācām astoņstūrainajā hallē un piegājām pie signalizācijas starptelpas. Reičela brīdi aizkavējās.

-    Kas ir? es jautāju.

-    Viņš zinās, ka mēs nākam iekšā. Paliec man aiz muguras.

Reičela pacēla ieroci, mēs saspiedāmies kopā un ašā solī piegājām pie otrajām durvīm. Kontroles telpa izrādījās tukša.

-    Neko labu tas nesola. Reičela sadrūmusi noteica. Kur visi palikusi? Un tām bija jābūt vaļā! Viņa norādīja uz aizvērtajam stikla durvīm, kas veda uz serveru telpu.

es pārlaidu skatienu kontroles telpai un pamanīju spraugu durvīs uz Kārvera kabinetu. Piegājis klāt, pastūmu tās līdz galam vaļā.

Telpa bija tukša. Es piegāju pie Kārvera darba galda. Piespiedu pirkstu pie skārienpaliktņa, un abi monitori iegaismojās. Galvenajā monitorā bija redzama no augšas filmēta kafejnīca, kurā es pirmīt Reičelai pierādīju, ka tieši Kārvers ir Nesubs.

-    Reičela?

Kad viņa pienāca klāt, es norādīju uz ekrānu.

-    Man bija taisnība. Viņš mūs vēroja.

Aģente iesteidzās atpakaļ kontroles telpā, un es sekoju. Piegājusi pie vidējās darbstacijas, viņa nolika pistoli uz galda un pievērsās tastatūrai un skārienpaliktnim. Abi monitori atdzīvojās, un drīz viņa bija sadalījusi displejus trīsdesmit divos ēkas iekšienē izvietoto kameru pārraidītajos attēlos. Taču visi kvadrātiņi bija melni. Viņa pārslēdzās uz vairākiem citiem ekrānskatiem un visur ieraudzīja vienu un to pašu ainu. Tumsu.

-   Viņš ir izslēdzis visas kameras! Reičela sauca. Kas šeit…

-    Pagaidi! Skaties!

Es norādīju uz kādu attēlu melnu kvadrātu ielenkumā. Reičela ar skārienpaliktņa palīdzību palielināja attēlu pa visu ekrānu.

Kamera bija pavērsta pret eju starp divām serveru torņu rindām fermā. Tur uz vēdera gulēja divi cilvēki. Rokas sasietas aiz muguras, un kājas savažotas ar kabeļu savilcēm.

Reičela pieķērās mikrofona statīvam, kas bija piestiprināts pie galda, nospieda podziņu un spalgi iekliedzās:

-    Džordž! Sāra! Jūs mani dzirdat?

Izdzirdot Reičelas balsi, abi stāvi sakustējās, un vīrietis paslēja galvu augšup. Uz baltā krekla melnēja kas līdzīgs asiris traipam.

-    Reičela? viņa vārgā balss atskanēja no skaļruņa griestos. Es tevi dzirdu.

-    Kur viņš ir? Kur ir Kārvers, Džordž?

-    Nav ne jausmas. Nupat bija. Viņš mūs pirms brīža atgādāja šurp.

-   Kas īsti notika?

-    Kad tu devies prom, viņš iegāja sava kabinetā. Kādu laiku tur uzkavējies, viņš iznāca un mums uzbruka. Paķēra pistoli no mana portfeļa, sadzina mūs šeit un lika nogulties uz grīdas. Es mēģināju aprunāties, taču viņš nemaz neklausījās.

-   Sāra, kur ir tavs ierocis?

-    Arī to viņš pievāca, Maurija atsaucas. Piedod, Reičela. Mēs to nepavisam neparedzējām.

-   Tā ir mana vaina, nevis jūsu. Gan izpestīsim jus.

Palaidusi mikrofona statīvu vaļā, Reičela ar pistoli roka apsteidzās apkārt darbstacijai, piegāja pie biometriska skenera un piespieda plaukstu ekrāniņam.

-    Iespējams, viņš mūs tur jau gaida, es brīdināju.

-   Saprotu. Bet… ko lai citu es daru? Vai atstāju abus tur guļam?

Ierīce beidza skenēt, un Reičela satvēra rokturi, raudzidama atslidināt durvis vaļā. Taču tās nepakustējās. Viņas plaukstas skenējums bija noraidīts.

Reičela pievērsās skenerim.

-    Dīvaini. Manu profilu vakar ievadīja sistēmā.

-    Kurš? es vaicāju.

Viņa pavērās mani, un es bez vārdiem sapratu, ka tas bijis Kārvers.

-    Kurš vēl var atvērt šīs durvis? es turpināju.

-    No šīs puses neviens. Ievadīja manu, Maurijas un Torresa profilus.

-    Un uzņēmuma darbinieki?

Atkāpusies no skenera, Reičela vēlreiz paraustīja durvis. Velti.

-   Augšstāvā palikuši tikai paši nepieciešamākie darbinieki, un to vidū nav neviena, kuram būtu atļauja ieiet fermā. Mēs esam baigā ķezā! Mēs nevarēsim…

-    Reičela!

es norādīju uz ekrānu. Servera telpā kādas kameras redzesloka negaidīti bija parādījies Kārvers. Salicis rokas laboratorijas virssvārča kabatās, viņš nostājās pie abiem guļošajiem aģentiem iin pacēla galvu pret kameru.

-    Ko viņš dara? Reičela jautāja, piesteigusies pie darbstacijas monitora.

Atbilde bija lieka, jo kļuva redzams, kā Kārvers izņem no kabatas cigarešu kārbiņu un vienreizējās lietošanas šķiltavas. Šādos brīžos prāts nereti piespēlē nevajadzīgu informāciju, un es aptvēru, ka šī pati paciņa bija pazudusi no Fredija Stouna jeb Mārka Kurjē personisko mantu kastes. Mūsu acu priekšā Kārvers rāmi izvilka no paciņas cigareti un ielika mutē.

Reičela žigli pievilka tuvāk mikrofonu.

-   Veslij? Kas īsti notiek?

Kārvers cēla šķiltavas liesmu pie cigaretes gala, bet, izdzirdējis jautājumu, sastinga un atkal pievērsās kamerai.

-   Varat iztikt bez laipnībām, aģente Volinga. Dziesmai nupat būs pienācis gals.

-    Ko jūs darāt? viņa nikni izgrūda.

-   Jūs taču zināt, ko es daru, Kārvers attrauca. Es pielieku punktu. Man negribētos, lai visu atlikušo mūžu mani vajā kā zvēru un tad iebāž krātiņā. Izstāda visu apskatei, vadā uz sarunām ar FIB psihologiem un portretu sastādītājiem cerībā noskaidrot visus tumšos kosmosa noslēpumus. Manuprāt, aģente Volinga, tāds liktenis ir ļaunāks par nāvi.

Viņš atkal pacēla šķiltavas.

-    Nevajag, Veslij! Vismaz laid vaļā aģentus Mauriju un Torresu. Viņi tev neko sliktu nav darījuši.

-   Bet tam nav nozīmes, vai ne? Man pāri nodarīja pasaule, Reičela, un ar to man ir diezgan. Es pieņemu, ka jūs esat studējusi psiholoģiju.

Reičela atlaida pārraidīšanas pogu un strauji pagriezās pret mani.

-   Sēdies pie datora. Izslēdz PADU sistēmu.

-   Nē, to dari tu! Es nenieka nejēdzu no…

-   Vai Džeks ir kopā ar tevi? Kārvers noprasīja.

Es pamāju Reičelai, mudinādams apmainīties vietām. Piegāju pie mikrofona, bet viņa steigšus apsēdās krēslā un sāka strādāt. Es nospiedu podziņu un uzrunāju viru, kurš bija noslepkavojis Endželu Kuku.

-   Esmu te, Kārver. Tā tam nebūtu jābeidzas.

-   Nē, Džek, tikai tā tam ir jābeidzas. Tu esi nokāvis vēl vienu milzi. Tu esi šīs stundas varonis.

-   Nē, vēl neesmu. Es gribu izstāstīt par tevi… Veslij. Ļauj man pasaulei visu izskaidrot.

Kārvers pakratīja galvu.

-   Ne visu var izskaidrot. Daži stāsti ir pārāk baismīgi. Tos nevajag aiztikt.

Viņš noklikšķināja šķiltavas, un parādījās liesma. Viņš aidedzināja cigareti.

-   Nē, Kārver! Tie cilvēki nav vainīgi!

Dziļi ieelpojis, Kārvers brīdi pastāvēja nekustīgi, tad atgāza galvu un izpūta dūmu mutuli griestos. Es nešaubījos, ka viņš ir nostājies zem kāda infrasarkano staru dūmu detektora.

-   Neviens nav nevainīgs, Džek, viņš atbildēja. Tev to vajadzētu zināt.

Viņš vēlreiz ievilka dūmu un turpināja runāt teju nevērīgi, žestikulēdams ar roku, kurā turēja cigareti. Tās kustībām gaisā sekoja sīciņa dūmu stīga.

-   Es zinu, aģente Volinga, ka jūs patlaban mēģināt izslēgt sistēmu, taču pūles ir veltas. Es atļāvos sistēmu atiestatīt, tālab tikai man ir pieeja tai. Turklāt izplūdes komponente, kas izsūc no telpas ogļskābo gāzi minūti pēc tās izlaišanas, ir atslēgta uz remonta laiku. Gribēju būt drošs, ka negadīsies nekādas kļūmes. Un neviens neizdzīvos.

Kārvers atkal izelpoja, izpūzdams dūmu strūkliņu uz griestu pusi. Es paraudzījos uz Reičelu. Pirksti zibēja pāri tastatūrai, taču viņa šūpoja galvu.

Nekas nesanāks, Reičela atzina. Viņš ir nomainījis visus pieejas kodus. Es nevaru iekļūt…

Kontroles telpā atskanēja signalizācijas kauciens. Process bija sācies. Visus kontroles telpas ekrānus šķērsoja divas collas bieza sarkana lente. Tajā rakstīto tekstu skaļi nolasīja mierīga, elektroniska sievietes balss.

Uzmanību, aktivizēta PADU uguns apstāvēšanas sistēma. Visam personālam pamest servera telpu. PADU uguns apslāpēdams sistēma iedarbosies pēc vienas minūtes.

Reičela izlaida pirkstus cauri matiem un bezpalīdzīgi vērās ekrānā. Kārvers izpūta vēl vienu dūmu vērpeti uz griestu pusi. Sejā vīdēja rāmi rezignēta izteiksme.

-   Reičela! sauca Maurija Kārveram aiz muguras. Dabū mūs ārā!

Kārvers pagriezās pret gūstekņiem un pašūpoja galvu.

-    Ir pienācis gals, viņš novilka. Beigas.

Tajā brīdī mani satricināja otrs brīdinājuma kauciens.

-   Uzmanību, aktivizēta PADU uguns apslāpēšanas sistēma. Visam personālam pamest servera telpu. PADU uguns apslāpēšanas sistēma iedarbosies pēc četrdesmit piecām sekundēm.

Piecēlusies Reičela paķēra pistoli no galda.

-   Zemē, Džek!

-    Nē, Reičela! Tas ir ložu necaurlaidīgs stikls.

-    Tā teica viņš.

Viņa notēmēja, turot pistoli ar abām rokām, un trīs reizes izšāva pa logu sev priekšā. Blīkšķi dārdēja apdullinoši, taču lodes tikai ieskrambāja stiklu un trakā rikošetā aizšāvās pa kontroles telpu.

-    Nē, Reičela!

-    Necelies augšā!

Viņa vēl divas reizes izšāva pa stikla durvīm, taču iznākums bija tāds pats. Viena no lodēm, atlēkusi rikošetā, ietriecās ekrānā man priekšā, un Kārvera attēls izzuda tumsā.

Reičela lēni nolaida pistoli. It kā uzsverot nupat piedzīvoto sakāvi, atskanēja jauns kauciens.

-    Uzmanību, aktivizēta PADU uguns apslāpēšanas sistēma. Visam personālam pamest servera telpu. PADU uguns apslāpēšanas sistēma iedarbosies pēc trīsdesmit sekundēm.

Es paskatījos pa logiem serveru telpā. Pie tālākās sienas no vairākām sarkanām ogļskābas gāzes tvertnēm stiepās melnas caurules, kas kā tīkls izlocījās telpa zem griestiem. Sistēma tūliņ iedarbosies. Tā izdzēsīs trīs dzīvības, lai ari ugunsgrēka serveru telpā nebija.

-   Mēs noteikti varam ko iesākt, Reičela!

-    Ko tad, Džek? Es jau mēģināju! Vairs nekas nav atlicis…

Ar sparu noklaudzinājusi pistoli pret darbstacijas virsmu, viņa ieslīdēja krēslā. Es piegāju klāt, atspiedos ar rokām pret galdu un pārliecos viņai pāri.

-    Mēģini vēlreiz! Sistēmā noteikti ir iestrādātas kādas sētas puses durvis! Programmētāji allaž atstāj kādu…

Es aprāvos un, atklāsmes ķerts, ielūkojos servera telpā. Brīdinājuma signāls iekaucās atkal, bet šoreiz es to tik tikko dzirdēju.

-    Uzmanību, aktivizēta PADU uguns apslāpēšanas sistēma. Visam personālam pamest servera telpu. PADU uguns apslāpēšanas sistēma iedarbosies pēc piecpadsmit sekundēm.

Aiz logiem Kārvers nebija saskatāms. Pirmīt viņš stāvēja starp torņu rindām vietā, kas no kontroles telpas nebija redzama. Vai tāpēc, ka tur atradās dūmu detektors? Jeb uz to pamudinājis cits iemesls?

Es pavēros uz veselo ekrānu Reičelas priekšā. Visi trīsdesmit divi kvadrāti grima tumsā. Es par to agrāk nebiju aizdomājies.

Vienā acumirklī šķita, ka atomi atkal sasitas kopā. Viss tapa skaidrs. Ne tikai tas, ko es redzēju acu priekšā, bet ari agrāk skatītais Mizū smēķēja aiz ēkas, kaut arī kādu laiku iepriekš biju redzējis viņu ieejam serveru telpā. Man radās kāda doma. Pareiza doma.

-    Reičela…

šoreiz, signāls kauca skaļi un ilgi. Reičela piecēlās un vērās uz. logiem, aiz kuriem ieslēdzās ogļskābās gāzes padeves sistēma. No caurulēm, kas šķērsoja serveru telpas griestus, izplūda balt.i gāze. Dažu sekunžu laikā aiz logiem savērpās migla, un vairs nekas nebija ieraugāms. Gāze plūda ar spalgu, skaļu svilpienu, kas skaidri bija sadzirdams ari aiz biezajiem stikliem.

-   Reičela! es iekliedzos. Dod atslēgu! Es skriešu pakaļ Kārveram.

Pagriezusies viņa uzlūkoja mani.

-   Ko tu runā?

-    Kārvers negrasās iet bojā! Viņam ir tā maska. Turklāt jābūt vēl kādām durvīm!

Svilpšana mitējās, un mēs abi pagriezāmies pret logiem. Serveru telpā valdīja necaurskatāma balta migla, taču ogļskābās gāzes padeve bija beigusies.

-   Dod man atslēgu, Reičela.

Viņa pavērās manī.

-   Man jāiet…

-   Nē, tev jāpiezvana, jāizsauc papildspēki un mediķi. Pēc tam turpini strādāt ar datoru. Atrodi sistēmā rezerves izeju.

Nebija laika prātot un apcerēt. Cilvēkiem draudēja nāve. Mēs abi to apzinājāmies. Izņēmusi no kabatas atslēgkarti, viņa pasniedza to man. Es pagriezos uz promiešanu.

-   Pagaidi! Ņem…

Viņa sniedza man savu ieroci. Es paķēru to bez vilcināšanās un spēru soli tuvāk starptelpai.

***

Reičelas ierocis šķita smagāks par pistoli, kas reiz piederēja man. Ejot cauri signalizācijas kabīnei, es pārbaudīju šaujamo un uzvilku gaili. Lai gan ar šaušanu nodarbojos reizi gadā, es tomēr zināju, ka nepieciešamības gadījumā neapmulsīšu. Izgāju pa otrajām durvīm un, pacēlis pistoli, nonācu astoņstūra hallē. Tur neviena nebija.

Nostājos pie pretējām durvīm. No apskates laikiem atcerējos, ka tās ved uz lielām telpām, kur izvietotas uzņēmuma elektroapgādes un dzesēšanas iekārtas. Turpat jābūt ari darbnīcai, kurā Kārvers ar saviem tehniķiem būvēja serveru torņus. Es atminējos, ka tur redzēju vēl vienas kāpnes.

Vispirms iegāju inženiertehniskā nodrošinājuma telpā plašā zālē ar masīvām iekārtām. Telpas vidū atradās gaisa kondicionēšanas sistēma tik liela ka autotreilers un no tās uz visām * pusēm gar griestiem stiepās cauruļvadi un kabeļi. Aiz tās bija izvietotas avārijas sistēmas un ģeneratori. Piesteidzos pie durvīm tālākajā sienā kreisajā pusē un ar Reičelas atslēgkarti tas atvēru.

Tagad biju nonācis garā, šaurā aprīkojuma istabā, kuru apskates laikā mums nebija rādījuši. Galā atradās vēl vienas durvis, un mana nojauta par ēkas plānojumu vēstīja, ka tās vedīs uz serveru telpu.

Piesteidzies klāt, es pa kreisi no durvīm pamanīju vel vienu biometrisko plaukstas skeneri. Virs tā atradās stikla vitrīna ar elpošanas maskām. Šīs noteikti bija serveru telpas rezerves durvis.

Nekādi nevarēja noteikt, vai Kārvers jau devies prom, taču man nebija laika viņu gaidīt. Pagriezos un devos atpakaļ. Izjoņojis cauri inženiertehniskā nodrošinājuma telpai, atkal nonācu pie abām divvērtņu durvīm tālākajā sienā.

Turēdams ieroci gatavībā, es atvēru vienas durvis ar atslēgkarti un iegāju darbnīcā. Arī tā bija liela telpa, gar abām sienām stiepās darbagaldi, un vidū slējās melns pusgatavs serveru tornis. Sienas un rāmis bija pabeigti, taču serveru plaukti vēl nebija sarindoti.

Aiz serveru torņa es ieraudzīju vītņveida kāpnes, kas veda uz virszemi. Tas noteikti bija ceļš uz rezerves durvīm un smēķētāju soliņu.

Apskrējis gar torni, es devos pie kāpnēm.

Sveiks, Džek!

Brīdi, kad es izdzirdēju savu vārdu, pie skausta pieglaudās ieroča stobrs. Kārveru es nebiju pamanījis. Viņš bija iznācis no serveru torņa paēnas, kad steidzos tam garām.

Ciniskais reportieris. Man vajadzēja noprast, ka tu nenoticēsi manai pašnāvībai. Ar otru roku sagrābis manu apkakli, viņš spieda ieroci man pie skausta. Vari mest šaujamo zemē.

es nometu ieroci, un tas skaļi noklaudzēja uz cementa grīdas.

pieņemu, ka tas ir aģentes Volingas ierocis, vai ne? Mēs varētu apciemot viņu. Tad varēsim pielikt punktu. Bet varbūt es neatteiktos piebeigt tevi un viņu paņemt sev līdzi. Es mīļuprāt pavadītu kādu laiku ar aģenti…

Atskanēja būkšķis kāds smags priekšmets sadūrās ar miesu un kauliem. Kārvers uzgrūdās man virsū un tad nozvēlās uz grīdas. Es pagriezos un savā priekšā ieraudzīju Reičelu, kura turēja rokā milzīgu uzgriežņu atslēgu, kas paķerta no tuvējā darbagalda.

-    Reičela, ko tu…

-   Viņš bija atstājis Maurijas atslēgkarti uz darbstacijas. Es sekoju tev. Ašāk! Velkam viņu uz kontroles telpu.

-    Kas tev padomā?

-   Viņa plauksta. Viņš var atvērt serveru telpu.

Mēs noliecāmies pie Kārvera, kas kunkstēja un lēni valstījās pa betona grīdu. Reičela pacēla savu ieroci un izņēma Kārveram no rokas pistoli. Pamanījis viņam pie siksnas vēl vienu šaujamo, es pagrābu to, iebāzu sev aiz jostas un pēc tam palīdzēju Reičelai piesliet Kārveru kājās.

-   Otras durvis ir tuvāk, es atgādināju. Un tur ir elpošanas maskas.

-    Rādi ceļu! Žigli!

Mēs gājām ātrā solī, gandrīz vilkdami Kārveru cauri inženiertehniskā nodrošinājuma telpai un pēc tam šaurajā aprīkojuma telpā. Viņš visu ceļu stenēja un murmulēja ko nesaprotamu. Viņš bija kalsns un garš, tālab stiepšana daudz pūļu nesagādāja.

-   Džek, tava doma par rezerves durvīm bija lieliska. Es tikai ceru, ka mēs nebūsim nokavējuši.

Man nebija ne jausmas, cik daudz laika aiztecējis taču drīzāk sekundes, nevis minūtes. Es neatbildēju, lai gan lēsu, ka vēl pagūsim izpestīt viņas kolēģus. Kad nonācām pie serveru telpas

rezerves durvīm, es pārvēlu Kārveru sev virsū, lai Reičela varētu novietot viņa plaukstu uz skenera.

Tajā mirklī es jutu Kārvera augumu saspringstam. Viņš bija gatavs šādam solim. Ieķēries man rokā, viņš mani grūda, un es zaudēju līdzsvaru. Ietriecos ar plecu durvīs. Kārvers sniedzās pēc ieroča man aiz jostas. Es satvēru viņu aiz delnas locītavas, taču nokavēju. Viņš ar labo roku jau pieskārās pistolei. Es atrados starp Kārveru un Reičelu un piepeši attapu, ka viņa neredz ma• nu ieroci un nezina, ka pretinieks grasās mūs abus nošaut.

-   Pistole! es iekliedzos.

Pie auss pēkšņi nodārdēja spalgs blīkšķis, un Kārvera roku tvēriens atslāba. Viņš nozvēlās uz grīdas. Trieciena bridi mani apšļāca asiņu šalts. Pāri viņa pierei aizstiepās dzija brūce, kur lode bija izurbusi vagu no labās uz kreiso pusi.

Es atkāpos un saliecos, turēdams plaukstu pie auss. Tajā zvanīja tik skaļi kā garāmbraucoša vilciena dārdoņa. Pagriezos un pacēlu acis Reičela joprojām turēja pistoli tāpat kā nupat izšāvusi.

-   Džek, tev nekas nekaiš?

-   Viss kārtībā!

-   Veicīgi cel viņu augšā! Kamēr nav izdzisis pulss!

Es nostājos aiz Kārvera, gatavodamies viņu aiz padusēm piesliet kājās, taču man gāja grūti, lai ari Reičela nāca talkā. Tomēr mums izdevās uzstīvēt saļimušo stāvus es viņu turēju, kamēr Reičela novietoja viņa labo roku uz skenera.

Pēc metāliska klikšķa slēdzene atvērās, un Reičela pastūma durvis vaļā.

Es nogrūdu Kārveru uz sliekšņa, lai durvis neaizvērtos un serveru telpā ieplūstu svaigs gaiss. Tad es atvēru vitrīnu un paķēru elpošanas maskas. Palikušas bija tikai divas.

-   Še! Ieejot fermā, es pasniedzu vienu masku Reičelai.

Migla serveru telpā sāka plēnēt. Redzēt varēja apmēram sešas

pēdas uz katru pusi. Abi ar Reičelu uzlikām elpošanas maskas un atvērām gaisa caurulītes, taču Reičela ik pa laikam pacēla masku un sauca abus aģentus vārdā.

Neviens neatsaucās. Mēs soļojām pa centrālo gaiteni starp divām serveru rindām un laimīgā kārtā gandrīz nekavējoties atradam Torresu un Mauriju. Kārvers abus bija noguldījis netālu no rezerves durvīm, lai pats varētu laikus aizbēgt.

Reičela notupās blakus aģentiem un pūlējās abus sapurināt. Ne viens, ne otrs neizrādīja dzīvības pazīmes. Viņa norāva masku un pielika Torresam pie mutes. Es savu atvēlēju Maurijai.

-    Ņem Torresu, es ņemu Mauriju, Reičela uzsauca.

Satvēruši aģentus aiz padusēm, mēs vilkām viņus pie durvīm,

pa kurām bijām ienākuši telpā. Mana nešļava bija viegla un ātri pārvietojama, un es drīz vien aizsteidzos Reičelai priekšā. Taču pusceļā sāku aizelsties. Man pašam trūka skābekļa.

Tomēr, jo tuvāk nācām atvērtajām durvīm, jo vairāk gaisa ieplūda plaušās. Visbeidzot es pārvilku Torresu pāri Kārveram un attapos aprīkojuma telpā. Pa ceļam sakratīts, Torress spēji atžirba un ieklepojās. Es vēl nebiju noguldījis viņu uz grīdas.

Iznāca arī Reičela, vilkdama Mauriju.

-   Viņa laikam neelpo!

Reičela noņēma masku Maurijai no mutes un uzsāka mākslīgo elpināšanu.

-   Kā viņam ir, Džek?

-    Būs labi. Viņš elpo.

Es piegāju pie Reičelas, kamēr viņa elpināja no mutes mutē. Nezināju, kā īsti palīdzēt, taču pēc īsa brīža Maurija spēcīgi noraustījās un sāka klepot. Tad pagriezās uz sāniem un pievilka kājas sev klāt kā embrijs.

-    Viss ir labi, Sāra. Tev nekas nekaiš. Tu izturēji. Briesmas ir garām.

Viņa viegli papliķēja Maurijai pa plecu, un es dzirdēju aģenti cauri kāsam izmokām pateicības vārdus.

Pavirzījies pie tuvējās sienas, es apsēdos un atspiedos pret to ar plecu. Jutos pilnībā iztukšots. Skatiens aizslīdēja pie Kārvera durvju ailā. Redzēju gan šāviena ieejas, gan izejas brūces galvā. Lode bija izurbusies cauri pieres daivai. Viņš nebija pakustējies, taču pēc kāda brīža man šķita, ka redzu sīku vēnas pulsu uz kakla zem auss.

Pārgurusī Reičela pienāca klāt un, atspiedusies ar muguru pret sienu, noslīdēja man blakus.

-   Papildspēki ir ceļā. Man droši vien vajadzētu kāpt augšā un parādīt ceļu šurp.

-   Vispirms atvelc elpu. Vai neesi savainota?

Reičela papurināja galvu, tomēr joprojām smagi elsoja. Es arī elsu un uzlūkoju viņu. Tad viņas acis pievērsās Kārveram.

-   Tomēr žēl, zini.

-   Par ko?

Līdz ar Kurjē un Kārveru kapā aizgājuši ari viņu noslēpumi. Visi ir pagalam, un mums nav nekā, tātad nebūs nekādu iespēju izdibināt šo cilvēku dziņas.

Es lēni pašūpoju galvu.

-   Ir jaunumi. Šķiet, ka Putnubiedēklis vel ir dzīvs.

Deviņpadsmitā nodaļa BEIKERSFĪLDA

Pagājušas sešas nedēļas kopš notikumiem Mesa, tomēr tie palikuši man spilgtā atmiņā un iztēlē.

Es tagad rakstu. Katru dienu. Parasti ik pēcpusdienu atrodu kādu apmeklētāju pārpildītu kafejnīcu, kura uzstādu savu klēpjdatoru. Esmu atklājis, ka nevaru strādāt rakstniekiem pierastajā klusumā man ir jācīnās ar blakusapstākļiem un trokšņiem. Man ir jānonāk vidē, kas līdzinās rakstīšanai darbinieku parbāztā avīzes redakcijā. Pēc visa spriežot, lai justos ērti un mājīgi, man nepieciešama skaļa sarunu dūkoņa, tālruņu zvani un taustiņu klabēšana. Protams, tas ir tikai mākslīgs aizvietojums kafejnīcā biedriskuma gars nav rodams. Šeit nav tadas izjūtas "mēs pret visu pasauli". Šo aspektu man pietrūks līdz pat mua galam.

Rītus esmu atvēlējis pētniecības darbam. Veslijs I )žons Kārvers joprojām lielā mērā ir mīkla, taču es pamazām saku noskaidrot būtību. Kamēr pats cilvēks guļ komas krēslainajā pasaulē I ,osandželosas Metropolitēna labošanas darbu iestādes hospitaļa palātā, es izdibinu aizvien sīkākas ziņas par viņu.

Daži fakti nākuši no FIB aģenti turpina izmeklēt lietu gan Arizonā, gan Nevadā, gan Kalifornijā. Taču lielāko daļu informācijās esmu pats ieguvis no dažādiem avotiem.

Kārvers bija slepkava, kas apveltīts ar augstu intelektu un skaidru izpratni par sevi. Viņš bija gudrs, lieliski prata aprēķināt un manipulēt ar apkārtējo cilvēku dziļākajām, baisākajām vēlmēm. Viņš uzturējās interneta vietnēs un tērzētavās, atlasīja iespējamos mācekļus un upurus un pa digitālās pasaules labirintiem noskaidroja viņu atrašanās vietu. Pēc tam Kārvers ar tiem it ka nejauši iepazinās īstajā dzīvē. Tad tos izmantoja vai nogalināja. Citkārt vispirms izmantoja un tad nogalināja.

Noziegumi turpinājās gadiem ilgi, vēl pirms Western Data un auto bagāžniekos atrasto sieviešu lietas. Mārks Kurjē bija pēdējais no daudziem sekotājiem.

Tomēr drausmīgo nodarījumu saraksts nedrīkst aizēnot dzinuli, kas bija licis tos pastrādāt to atcerēties mans Ņujorkas izdevniecības redaktors lūdz vai katrā sarunā. Mans uzdevums ir pastāstīt vairāk, nekā noticis. Izklāstīt iemeslus. Ari rakstniecībā valda vecais labais "Dz" un "G" dziļums un gudrība. Jau esmu pieradis.

Pagaidām esmu noskaidrojis šādus faktus. Kārvers bijis vienīgais bērns un par savu tēvu neko nezina. Māte strādāja striptīzklubos, un bērnībā viņš kopā ar māti daudz laika pavadīja ceļā no Losandželosas uz Sanfrancisko un pat Ņujorku. Tādus bērnus dēvēja par ģērbtuvju mazuļiem, kas uzturas aizkulisēs aukļu, klientu un citu dejotāju uzraudzībā, kamēr māte strādā uz skatuves. Dejotājas skatuves pseidonīms bija "Losandželosas sieviete", un viņa uzstājās tikai tā laika slavenākās Losandželosas rokgrupas The Doors mūzikas pavadībā.

Pastāv aizdomas, ka mazo Kārveru vairākkārt seksuāli izmantojuši cilvēki, kuru gādībā viņš atstāts, un puika daudzreiz pārlaidis nakti tajā pašā viesnīcas numurā, kurā māte izklaidējās ar vīriešiem, kas par šo pakalpojumu maksāja naudu.

Visievērojamākais šajā faktu klāstā bija tas, ka mātei attīstījusies nezināma, deģenerējoša kaulu slimība, kas draudēja atņemt iztikas avotu. Ārpus darba laika, nokāpusi no skatuves, sieviete bieži lietoja kāju ortozes, ko ārsti ieteica, lai stiprinātu aizvien vājākās saites un locītavas. Jauno Vesliju nereti sauca palīgā sprādzēt ādas siksnas mātei ap kājām.

Baiss un nomācošs cilvēka portrets, taču ar to vien nostāšanās uz sērijslepkavas ceļa nav izskaidrojama. Nezināmā kancerogēna slepenās sastāvdaļas vēl nav atklātas ne man, ne FIB. Nav noskaidrots, kas lika Kārvera audzināšanas metastāzei pāraugt šādā vēzī. Taču Reičela man šad un tad atgādina savu iecienītāko citātu no brāļu Koenu filmas: "Neviens nevienu nepazīst. Vismaz tik labi ne." Viņa man liek manīt, ka nevienam neizdosies noskaidrot, kas pamudinājis Vesliju Kārveru iet šādu ceļu.

Esmu ieradies Beikersfildā. Jau ceturto dienu pēc kārtas pavadīšu visu rītu ar Kārenu Kārveru, kas dalīsies atmiņās par savu dēlu. Abi nav redzējušies un sarunājušies kopš dienas, kad viņš astoņpadsmit gadu vecumā aizbrauca studēt Masačusetsas Tehnoloģiju institūtā, taču mātes labprātīgi sniegtās ziņas par dēla agrīno dzīvi ļaus man labāk izprast viņa turpmākās rīcības iemeslus.

Rīt es braukšu mājās manas sarunas ar ratiņkrēslam piekalto slepkavas māti pagaidām būs beigušas. Man ir veicami arī citi pētījumi, turklāt grāmatas nodošanas termiņš tuvojas. Nav mazsvarīgi arī tas, ka es jau piecas dienas nebušu redzējies ar Reičelu, un mūsu atšķirtība kļūst arvien grūtāk parciešama. Esmu kļuvis par vienīgās lodes teorijas piekritēju un iļulii nepieciešamību atgriezties mājās.

Veslija Kārvera izveseļošanās prognozes nav optimistiskas. Ārsti, kuru aizbildnībā viņš nodots, uzskata, ka pacients nekad neatgūs samaņu, un Reičelas šāviens iegrūdis viņu mūžīgā tumsā. Lāgu lāgiem viņš murmina un dungo, gulēdams cietuma slimnīcas gultā, taču citas dzīvības pazīmes viņa neredzes.

Ir izskanējuši aicinājumi viņu tiesāt un sodīt ar nāvi, pat šādā stāvoklī. Citi savukārt to sauc par barbarisku domu pat neraugoties uz to, cik šaušalīgu noziegumu pastrādašana viņš apsūdzēts. Nesenajā mītiņā pie labošanas iestādes Losandželosas centrā pulciņš protestētāju soļoja ar plakātiem "Atslēgt slepkavu no dzīvības", un pretēji domājošie skandēja, ka "dzīvība vienmēr ir svēta".

Interesanti, ko par to teiktu Kārvers. Vai t.is viņu uzjautrinātu? Vai viņš justos apmierināts?

Es zinu vienīgi to, ka nejaudāju izdzēst no atmiņas ainu, kā Endžela Kuka atvērtām, baiļpilnām acīm ieslīd tumsā. Uzskatu, ka Veslijs Kārvers jau ir notiesāts kāda augstāka saprāta tiesā. Un viņš izcieš mūža ieslodzījumu bez iespējas panākt pirmstermiņa atbrīvošanu.

Divdesmitā nodaļa PUTNUBIEDĒKLIS

K arvers gaidīja tumsa. Prata valdīja domu juceklis. Tadā lērumā un mudžeklī nebija izšķirams, kuras atmiņas ir īstas un kuras izdomātas.

Tās sūcās cauri smadzenēm kā dūmi. Neviena nepalika. Neviena nebija notverama.

Laiku pa laikam bija dzirdamas balsis, bet tās nevarēja skaidri izšķirt. Drīzāk tās līdzinājās slāpētām sarunām visapkārt. Neviens viņu neuzrunāja. Visi pļāpāja blakus. Kad viņš uzdeva jautājumus, atbilžu nebija.

Tomēr mūzika bija kopā ar viņu, un tikai tā viņu glāba. Kārvers to dzirdēja un raudzīja dziedāt līdzi, taču balss bieži neskanēja, nācās vienīgi dungot. Viņš regulāri atpalika no ritma.

"Tās ir beigas… Mans skaistais draugs, tās ir beigas…"

Kārvers sprieda, ka viņam dzied tēvs. Tēvs, kuru viņš nekad nav pazinis, ierodas caur mūzikas žēlsirdību.

Kā baznīcā.

Mocīja neciešamas sāpes. It kā pieres vidū būtu iestrēdzis cirvis. Nemitīgas sāpes. Viņš gaidīja, kad tām darīs galu. Kad viņu atpestīs no sāpēm. Bet neviens nenāca. Neviens viņu nedzirdēja.

Viņš gaidīja tumsā.

Pateicības

Autors augstu novērtē palīdzību, ko daudzi viņam snieguši pētnieciskajā darbā, šīs grāmatas rakstīšanā un rediģēšanā. To vidū ir Asja Mučnika, Bills Mesijs, Denjels Deilijs, Deniss Sisko Vojcehovskis, Džeimss Sveins, Džeina Deivisa, Džefs Polaks, Linda Konelija, Mērija Mersere, Pamela Māršala, Pamela Vilsone, Filips Spicers, Rodžers Milss, Skots B. Endersons, Šenona Bērna, Sjū Gisala un Terels Lī Lenkfords.

Tāpat liels paldies Gregorijam Hobitam, Gregam Stautam, Džonam Hotonam, Maikam Rošē, Rikām Džeksonam un Timām Mārsijam.

Par autoru

Maikls Konelijs ir bijušais žurnālists un bestselleru "Verdikts" un "Advokāts" autors. Viņš sarakstījis arī populāro romānu sēriju par Hariju Bošu un tādus bestsellerus kā "Pasaule desmit centu monētā", "Tukšais mēness", "Asinsdarbs". Tāpat "Dzejnieks". Arī žurnālista darbu apkopojums "Kriminālziņas" ir New York Times bestsellers. Konelijs pavada laiku Kalifornijā un Floridā.

Maikls Konelijs

PUTNUBIEDĒKLIS

Redaktore Liene Akmens

Korektore Edīte Loze Maketētā js Igors Iļjenkovs Atbildīgais sekretārs Igors Iļjenkovs

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050, Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Apgr. formāts 130x200. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta SIA "Zelta rudens", LV-1038, Rīga, Kandavas ielā 41A.

M. Konelijs

Ko 470 Putnubiedēklis No angļu vai. tulk. Uldis Šēns. R., "Apgāds "Kontinents"". 432 lpp.

ISBN 978-9984-35-550-4

"Apgāda "KONTINENTS"" interneta grāmatnīc;

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese internetā:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 67204130.

Content

Konelijs Maikls Putnubiedēklis

Pirmā nodaļa FERMA

Otrā nodaļa SAMTA ZĀRKS

Trešā nodaļa FERMA

Ceturtā nodaļa LIELAIS TRĪSDESMITNIEKS

Piektā nodaļa FERMA

Sestā nodaļa VISVIENTUĻĀKAIS CEĻŠ AMERIKĀ

Septītā nodaļa FERMA

Astotā nodaļa MĀJAS, MĪĻĀS MĀJAS

Devītā nodaļa SAPŅU TUMSA

Desmitā nodaļa TIEŠRAIDE PIECOS

Vienpadsmitā nodaļa CIETĀ, SALTĀ ZEME

Divpadsmitā nodaļa VISĀ VALSTĪ

Četrpadsmitā nodaļa VIENS NEPAREIZS GĀJIENS

Piecpadsmitā nodaļa FERMA

Sešpadsmitā nodaļa TUMŠĀ ŠĶIEDRA

Septiņpadsmitā nodaļa FERMA

Astoņpadsmitā nodaļa AICINĀJUMS RĪKOTIES

Deviņpadsmitā nodaļa BEIKERSFĪLDA

Divdesmitā nodaļa PUTNUBIEDĒKLIS