Lekberga Kamilla

Ragana

Kamilla Lekberga

Ragana

- Kā tev šķiet, vai tavas mātes kleita būs balta? - Ērika vaicāja, gultā pagriezdamās pret Patriku, kurš zvilnēja viņai līdzās.

- Ha, ha! Nu gan sasmīdināji, - vīrs atrūca.

Ērika iesmējās un iebakstīja viņam sānā.

- Kāpēc tev ir tik grūti pieņemt, ka māte grasās precēties? Tavs tēvs apprecējās pa otram lāgam jau sen, un tas nemaz nebija dīvaini, vai ne?

- Zinu, ka uzvedos muļķīgi, - Patriks noteica, šūpodams galvu, tad pārmeta kājas pār gultas malu un uzvilka zeķes. - Man patīk Gunnars, un, manuprāt, ir lieliski, ka mātei vairs nebūs jādzīvo vienai pašai, bet...

Viņš piecēlās un uzrāva kājās džinsus.

- Ja godīgi, sajūta ir mazliet jocīga. Mamma ir dzīvojusi viena pati, kopš sevi atceros. Droši vien varētu teikt, ka tā ir tāda kā mātes un dēla savstarpēja lieta, jo nez kāpēc ir... savādi, ka mamma atkal precas.

- Vai gribi teikt, ka ir savādi, jo viņa un Gunnars nodarbojas ar seksu?

Patriks aizspieda ausis ar plaukstām.

- Beidz!

Ērika smiedamās svieda vīram ar spilvenu. Viņš uzreiz atlidināja to atpakaļ, un kauja gāja vaļā. Patriks metās sievai virsū, taču drīz vien cīkstēšanos nomainīja glāsti un elsas. Ērika noslidināja rokas uz vīra džinsu priekšas un atpogāja augšējo pogu.

Ko jūs darāt?

Majas dzidra balstiņa lika abiem aprauties un palūkoties uz atvērtajām durvīm. Tajās stāvēja ne tikai Maja. Meitai pie sāniem bija mazie dvīņubrāļi, kuri smaidīdami noskatījās uz vecākiem gultā.

- Mēs tikai kutinājām viens otru, - Patriks aizelsies attrauca un uzslējās sēdus.

- Tev ir jāsalabo durvju slēdzene! - Ērika nošņācās un pavilka segu augstāk, lai nosegtu savas kailās krūtis.

Piecēlusies sēdus, viņa saņēmās uzsmaidīt bērniem.

- Ejiet vien lejā un ķerieties pie brokastīm! Mēs arī tūlīt iesim.

Tikmēr Patriks bija pilnībā apģērbies un vedināja bērnus pa priekšu.

- Ja nevari pats salabot slēdzeni, vari palūgt, lai to izdara Gunnars. Liekas, ka viņam darbarīki vienmēr pa rokai. Ja vien viņš, protams, nav aizņemts, darīdams kaut ko citu ar tavu māti.

- Rimsties! - nosmējās Patriks un izgāja no istabas.

Smaidīdama Ērika atlaidās atpakaļ gultā. Kā pati sev priekšniece viņa varēja atļauties pavāļāties vēl dažas minūtes, pirms bija jāceļas. Grafiks nebija stingri noteikts, kas bija viena no darba priekšrocībām, lai gan to varēja uztvert arī kā trūkumu. Lai pelnītu iztiku kā rakstniece, bija jābūt sīkstai un jāievēro pašdisciplīna. Reizēm sametās mazliet vientulīgi. Taču Ērikai no sirds patika savs darbs. Viņai patiešām patika rakstīt un atdzīvināt stāstus un likteņus, ko bija izvēlējusies atainot. Viņai patika urbties un vākt informāciju, cenšoties noskaidrot, kas īsti bija noticis un kāpēc tā. Ērika ar ilgošanos bija gaidījusi iespēju ķerties pie lietas, pie kuras pašlaik strādāja. Lieta par mazo Stellu, ko Helēna Pēšsone un Marija Valla bija nolaupījušas un nogalinājušas, bija Ēriku dziļi iespaidojusi. Tā joprojām ietekmēja ikvienu Fjelbakas iedzīvotāju.

Marija Valla nu bija atgriezusies. Slavenā Holivudas aktrise bija ieradusies Fjelbakā, lai spēlētu galveno lomu filmā par Ingrīdu Bergmani. Visa pilsēta nerimās tenkot.

Ikviens bija bijis pazīstams ar vismaz vienu no meitenēm vai viņu ģimenes locekļiem, un ikviens bija bijis vienlīdz satriekts tālajā 1985 gada jūlija pēcpusdiena, kad Stellas līķi atrada ezeriņā.

Ērika pagriezās uz sāniem un prātoja, vai togad saule bija karsējusi tāpat kā šodien. Tas bija jānoskaidro, kad būs pienācis bridis mērot tos dažus metrus uz gaiteņa otru pusi, kur atradās viņas mājas birojs. Taču vēl bija laiks. Ērika aizvēra acis, klausīdamās, kā Patriks un bērni sarunājās lejasstāva virtuvē, un aizsnaudās.

Helēna paliecās uz priekšu un pārlaida skatienu apkārtnei. Sasvīdušās plaukstas bija atspiestas pret ceļiem. Šodien bija sasniegts personīgais rekords, lai gan viņa bija devusies skriet vēlāk nekā parasti.

Priekšā vizuļoja dzidri zilā jūra, taču Helēnā plosījās sajūtu vētra. Viņa iztaisnojās un staipījās, apķērusi sevi rokām. Drebuļi nemitējās. “Kāds tikko pārgāja pār manu kapu.” Tā vienmēr mēdza teikt viņas māte. Varbūt tās nebija gluži blēņas. Neviens gan negāja pār viņas kapu. Varbūt pār kāda cita kapu.

Laiks atmiņas bija ietinis kā plīvurā, un tagad tās bija miglainas. Helēna atcerējās visu to ļaužu balsis, kuri vēlējās zināt, kas īstenībā bija noticis. Viņi bija atkārtojuši vienu un to pašu tik ilgi, ka Helēna vairs nesaprata, kam viņi ticēja un kam ticēja viņa pati.

Tolaik bija licies, ka būtu neiespējami šeit atgriezties un veidot savu dzīvi. Tomēr gadu gaitā neskaitāmie čuksti un klaigas bija apsīkuši, tiem bija sekojušas apslāpētas runas, kas arī beigu beigās bija apklusušas. Šķita, ka viņa beidzot atkal varēja vadīt nepiespiestu dzīvi.

Tagad baumas celsies no jauna. Pagājušo atkal vilks gaismā. Kā jau dzīvē bija parasts, vairākas lietas bija notikušas reizē. Nedēļām ilgi Helēna bija slikti gulējusi kopš brīža, kad bija saņēmusi vēstuli no Ērikas Falkas, kurā uzzināja, ka viņa raksta grāmatu un vēlas tikties. Helēnai bija nācies atkal lūgt izrakstīt to zāļu recepti, bez kurām viņai tik daudzus gadus bija izdevies iztikt. Tabletes bija vajadzīgas, lai izturētu nākamos jaunumus: Marija bija atgriezusies.

Bija aizritējuši trīsdesmit gaili. Viņa un Jeiniss bija mierīgi dzi vojuši, nepievērsdami sev uzmanību, un I lelcna zinaja, ka |cimsam las bija pa pralam. Visas tenkas galu gala beigsies, viņš bija apgalvojis. Viņam bija izrādījusies taisnība. Drūmie posmi viņu dzīvē bija pārejoši, ja vien Helēna gādāja, ka nebija nekādu aizķeršanos. Turklāt viņa bija spējusi atgaiņāt atmiņas. Līdz šim brīdim. Prātā pazibēja viena aina pēc citas. Gara acīm Helēna redzēja Marijas seju skaidrāk par skaidru. Arī Stellas līksmo smaidu.

Atkal lūkodamās uz jūru, Helēna pūlējās koncentrēties uz viļņiem, kas lēni vēlās uz krastu. Tomēr atmiņu ainas neizbālēja. Marija bija atgriezusies, un līdz ar viņu bija gaidāms posts.

- Atvainojiet, kur ir tualete?

Ar skatienu Stūre iedrošināja Karīmu un citus, kas bija atnākuši uz zviedru valodas nodarbību Tānumshedes bēgļu centrā.

Visi atkārtoja teikumu, cik labi vien spēja. - Atvainojiet, kur ir tualete?

- Cik tas maksā? - Stūre turpināja.

Visi vēlreiz atkārtoja vienā balsī: - Cik tas maksā?

Karīms pūlējās prātā sasaistīt skaņas, ko Stūre izrunāja, stāvēdams pie tāfeles, ar tekstu, kas bija grāmatā. Viss bija tik atšķirīgs. Burti, kas bija jālasa, skaņas, kas bija jāveido.

Viņš palūkojās visriņķī. Telpā bija seši dūšīgi skolēni. Visi pārējie vai nu bija aizņemti ar bumbu spēlēm ārā, saulē, vai arī iekšā vāļājās pa gultu. Daži centās aizvadīt dienas miegā un tādējādi izvairīties no atmiņām, citi tikmēr sūtīja e-vēstules draugiem un radiniekiem, kuri vēl bija starp dzīvajiem un ar kuriem vēl varēja sazināties, vai sērfoja internētā, meklēdami ziņu reportāžas. Salasītās informācijas gan nebija necik daudz. Valdība pārraidīja tikai propagandu, un dažādu valstu ziņu aģentūrām nenācās viegli panākt, ka viņu korespondentiem ļauj iebraukt valstī. Iepriekšējā dzīvē Karīms pats bija bijis žurnālists, tāpēc apzinājās, cik sarežģīti bija nosūtīt precīzas un aktuālas ziņas no valsts, kurā plosījās karš, - Sīriju bija izpostījuši gan iekšēji, gan ārēji spēki.

Paldies, ka uzaicinājāt mūs ciemos!

Karīms icspuivas. So teikumu gan viņš nemūžam nelietos. To nu Karīms bija žigli iepralies: zviedri bija noslēgta lauta. Centrā viņiem nebija nekādas saskarsmes ar zviedriem, ja neskaitīja Stūri un citus bēgļu centra darbiniekus.

Likās, it kā viņi būtu nonākuši uz atsevišķas saliņas, kas atradās šajā valstī un bija pilnībā nošķirta no pārējās pasaules. Viņi kavēja laiku cits citam un kavējās atmiņās par Sīriju. Dažas atmiņas bija skaistas, tomēr vairums bija nelāgas. Karīms pats pulējās apspiest visu. Karu, kas bija kļuvis par ikdienas daļu. Garo ceļu uz apsolīto zemi ziemeļos.

Karīmam bija izdevies šeit atkļūt kopā ar mīļoto sievu Amīnu un abiem mīļajiem bērniem Hasānu un Samiju. Nekam citam nebija nozīmes. Viņam bija izdevies nogādāt ģimeni drošībā un dot iespēju veidot nākotni. Reizēm sapņos neaicināti rēgojās līķi, kas šūpojās ūdenī, taču tie pazuda, tiklīdz Karīms atvēra acis. Viņš un viņa ģimene bija Zviedrijā. Tikai tas bija būtiski.

- Kā var pateikt, ka tev ar kādu ir sekss?

Adnāns nosmējās par paša sacīto. Viņš un Halīls šeit bija visjaunākie vīrieši. Puiši sēdēja blakus un viens otru kūdīja uz muļķībām.

- Izrādiet mazliet cieņas! - Karīms aizrādīja arābu valodā un uzmeta abiem nosodošu skatienu.

Pievērsies Stūrēm, viņš atvainodamies paraustīja plecus. Stūre palocīja galvu.

Halīls un Adnāns bija ieradušies šeit vieni paši - bez ģimenes, bez draugiem. Abi bija veiksmīgi pametuši Alepo, pirms sākt bēgļa gaitas bija kļuvis pārāk bīstami. Puišiem bija nācies izšķirties, doties prom vai palikt turpat. Kā viena, tā otra iespēja varēja izrādīties nāvējoša.

Karīms nespēja uz viņiem īsti dusmoties, pat ja puiši uzvedās pagalam necienīgi. Viņi bija nobijušies bērni, kas bija vieni paši svešā valstī. Vairāk par bravūru viņiem nekā nebija. Seit it viss bija nepazīstams. Karīms bija ar abiem nedaudz aprunājies pēc nodarbībām. Viņu ģimenes locekļi bija savākuši visu naudu, ko vicu bija jaudājuši, lai abi vardu aizbrauki no Sirijas Uz viņu pleciem gula smaga nasta. Pasaule, kurā puisi bija nonākuši, bija sveša, turklāt viņiem bija pienākums šeit nodrošināt sev dzīvi tā, lai varētu izglābt no kara arī savas ģimenes. Karīms abus saprata, tomēr vienalga nebija pieņemami, ka puiši tik klaji izrādīja necieņu pret valsti, kur bija viņu jaunās mājas. Zviedri baidījās no bēgļiem, taču bija viņus uzņēmuši un nodrošinājuši gan pajumti, gan pārtiku. Stūre uz šejieni nāca savā brīvajā laikā un nopūlējās viņiem iemācīt, kā pajautāt, cik kas maksā un kur ir tualete. Pat ja Karīms nesaprata zviedrus, viņš līdz savai pēdējai stundiņai bija pateicīgs par visu, ko zviedri bija paveikuši viņa ģimenes labā. Ne visi bija vienisprātis ar Karīmu. Tie, kuri pret jauno valsti izturējās ar nicību, padarīja dzīvi grūtāku ikvienam bēglim, jo zviedri tāpēc raudzījās uz viņiem ar neuzticību.

- Cik šodien labs laiks! - Stūre teica, stāvēdams pie tāfeles un rūpīgi izrunādams vārdus.

- Cik šodien labs laiks! - Karīms atkārtoja un klusībā smaidīja.

Pavadījis Zviedrijā divus mēnešus, viņš bija apjēdzis, kāpēc zviedri novērtēja katru reizi, kad uzspīdēja saule. Viena no pirmajām frāzēm, ko viņš bija iemācījies pateikt zviedru valodā, bija “Cik sasodīti draņķīgs laiks!”. Izrunu gan Karīms vēl nebija pilnībā noslīpējis.

- Cik bieži, tavuprāt, cilvēki viņu vecumā nodarbojas ar seksu? - Ērika vaicāja un iemalkoja dzirkstošo vīnu.

Anna sāka smieties, un pārējie Cafe Bryggan klienti pagriezās pret māsām, lai uz abām noskatītos.

- Vai tu to nopietni? Par to tu domā dienu no dienas? Cik bieži Patrika māte ar kādu pārguļ?

- Jā, tikai es par to domāju plašākā kontekstā! - Ērika paskaidroja un apēda vēl vienu karoti jūras velšu sautējuma. - Cik gadu vēl ir atlicis, lai baudītu pilnvērtīgu seksu? Vai cilvēkiem ar laiku zūd interese? Vai seksuālo dziņu aizstāj nevaldāma vēlme risiuai krustvārdu miklas vai sudoku un baudīt saldumus, vai tomēr tā saglabajas nemainīga?

- I īm... Nav ne jausmas.

Anna pašūpoja galvu un atgāzās krēslā, mēģinādama iekārtoties ertak. Krika juta kaklā sakāpjam kamolu. Nebija pagājis nemaz tik ilgs laiks, kopš abas māsas bija tikušas iesaistītas briesmīgā ceļu negadījumā, kura dēļ Anna bija zaudējusi gaidāmo bērniņu. Rētas viņas seja nekad neizgaisīs, taču drīzumā Anna laidīs pasaulē bērnu, kuru viņa un Dans bija radījuši, jo mīlēja viens otru. Reizēm dzīve sagādāja neticamus pārsteigumus.

- Piemēram, kā tev šķiet...

-- Ja grasies kaut ko teikt par mammu un tēti, es ceļos un eju prom uz līdzenas vietas, - Anna brīdināja, pacēlusi vienu roku. - Par to es pat domāt nevēlos.

Ērika smaidīja pa visu seju.

- Labi, neizmantošu mūsu vecākus kā piemēru! Cik bieži, tavuprāt, Kristīna un celtnieks Bobs nodarbojas ar seksu?

- Ērika! - Anna aizklāja seju ar plaukstām un jau atkal pašūpoja galvu. - Tev jābeidz nabaga Gunnaru saukt par celtnieku Bobu tikai tāpēc, ka viņš ir tik jauks un prasmīgs cilvēks.

- Labi, tad runāsim par kāzām! Vai tevi aicināja izteikt savu viedokli par kleitu? Nevar būt, ka esmu vienīgā, kurai ir jāizliekas sajūsminātai un atzinīgai, kad Kristīna man rāda kārtējo tantīgo un atbaidošo tērpu.

- Jā gan, viņa palūdza arī manu viedokli! - Anna atsaucās, vienlaikus pūlēdamās paliekties uz priekšu, lai varētu ēst savu garneļu sviestmaizi.

- Varbūt vari balansēt šķīvi uz vēdera? - Ērika smaidīdama ierosināja, un Anna uzmeta māsai baltu aci.

Lai kā Dans un Anna bija ilgojušies pēc šī mazuļa, vasaras svelmē grūtniecība sagādāja maz prieka, turklāt Annas vēders bija milzīgs.

- Vai tu nevarētu viņu pamudināt pareizajā virzienā? - Ērika turpināja. - Kristīnai ir lielisks augums. Viņai ir mazāks viduklis un skaistākas krūtis nekā man, bet viņa neuzdrošinās tos izrādīt. Iztēlojies, cik satriecoši viņa izskatītos pieguļošā kleitā ar mežģīnēm un dziļu dekoltē!

- Ja mēģināsi Kristīnai sarīkot kaut kādas pārvērtības, mani tur nejauc! - Anna iesaucās. - Emu nolēmusi apgalvot, ka viņa izskatās kolosāli, lai kādu tērpu viņa man rādīs.

- Zaķpastala tāda!

- Domā par savu vīramāti, un es domāšu par savējo.

Anna nokoda garneļu sviestmaizes kumosu un izbaudīja garšu.

- Kā tad - it kā ar Esteri būtu grūti saprasties! - Ērika atvēcinājās, iztēlodamās Dana mīlīgo māti, kura ne par kādu naudu neizteiktu nekādu kritiku vai iebildumus.

Ērikai tas bija labi zināms no personīgās pieredzes, jo tālā pagātnē viņa un Dans bija bijuši pāris.

- Tas gan, tev taisnība! Man ar viņu ir palaimējies, - Anna atzina, tad nošķendējās, jo bija uzmetusi sviestmaizi sev uz kleitas.

- Ai, neņem pierē! Neviens pat nepamanīs, jo redzēs tikai tavas milzonīgās melones, - Ērika norādīja uz māsas krūtīm, kuru dēļ viņai bija jāvalkā krūšturis ar G izmēra bļodiņām.

- Apklusti!

Kamēr Anna nopūlējās, tīrīdama majonēzi no kleitas, Ērika paliecās uz priekšu, saņēma mazās māsas seju plaukstās un noskūpstīja viņu uz vaiga.

- Par ko tad tas? - Anna pārsteigta jautāja.

- Mīlu tevi, cits nekas, - Ērika attrauca un pacēla savu glāzi. - Iedzersim par mums, Anna! Par tevi un par mani, un par mūsu dullo ģimeni! Par visu, ko esam pieredzējušas, par visu, ko esam pārdzīvojušas, un par to, ka mūsu starpā vairs nav noslēpumu!

Pāris reižu pamirkšķinājusi, Anna pacēla savu kolas glāzi, lai sašķilidinātu ar māsu.

- Par mums!

Uz mirkli Ērikai šķita, ka Annas skatiens bija apmācis. Jau nākamajā sekundē no manītā vairs nebija ne miņas. Droši vien bija izlicies.

Sanna pārliecās pār Philadelphus coronarius* un ieelpoja tā smaržu. Parasti tas viņu nomierināja, taču ne šoreiz. Klienti staigāja šurpu turpu, cilāja podus un iepirkumu ratiņos lika augsnes maisus, bet Sanna neko no tā nemanīja. Gara acīm viņa redzēja tikai Marijas Vallas māksloto smaidu.

Lai kā arī Sanna pūlējās, viņa netika gudra, ko gan Marija bija iedomājusies, kad izlēma šurp atgriezties pēc tik daudziem gadiem. It kā jau tā nebūtu gana nejēdzīgi, ka pilsētā nācās saskrieties ar Helēnu un spiestā kārtā par sveicienu pamāt ar galvu.

Sanna bija samierinājusies, ka Helēna dzīvo tepat netālu, ka viņu varēja ieraudzīt jebkurā brīdī. Helēnas acīs Sanna saskatīja vainas apziņu, manīja, kā tā krimta gadu no gada un arvien pieņēmās spēkā. Tikmēr Marija ne reizi nebija izrādījusi jebkādu nožēlu un viņas smaidīgā seja bija iespiesta ikvienā žurnālā, kas rakstīja par slavenībām.

Nu viņa bija atgriezusies. Samākslotā un izskatīgā Marija ar savu smaidu. Abas bija gājušas vienā klasē, un Sanna vienmēr ar skaudību bija noskatījusies uz Marijas biezajām skropstām un garajiem blondajiem matiem, kas viļņojās pār muguru, tomēr viņai nebija paslīdējusi garām tumsa, kas jautās Marijā.

Par laimi, Sannas vecākiem nebija jāpieredz, kā Marija dāļā smaidus tepat pilsētā. Kad Sanna bija trīspadsmit gadus veca, māte bija šķīrusies no dzīves aknu vēža dēļ; kad viņa bija piecpadsmit gadus veca, mūžībā aizgāja tēvs. Ārsti nebija varējuši precīzi noteikt nāves iemeslu, toties Sannai tas bija skaidrs. Tēvu bija pievārējušas sēras.

Sanna papurināja galvu, jusdama, ka briest galvassāpes.

Viņu piespieda pārvākties pie mātes māsas, tantes Linnas, taču Sanna tā arī nekad nebija jutusies pie viņas kā mājās. Linnas un Paula pašu bērni bija vairākus gadus jaunāki par Sannu, tāpēc viņiem nebija nekādas izpratnes, kā izturēties pret pusaugu bāreni. Radinieki nebija bijuši cietsirdīgi vai apgājušies ar viņu slikti un bija patiesi centušies, bet tā arī nebija Sannai kļuvuši kas vairāk par svešiniekiem.

Sanna bija izvēlējusies iestāties profesionālajā augstskolā, kas atradās labi tālu, un apgūt dārzkopību, un drīz pēc absolvēšanas bija atradusi darbu. Kopš tā laika viņa sevi uzturēja pati, vadīdama nelielo dārzkopības centru Fjelbakas nomalē. Nopelnītā nebija daudz, bet ar to pietika, lai nodrošinātu sevi un savu meitu. Neko vairāk Sannai arī nevajadzēja.

Kad Stellu atrada nonāvētu, vecāki bija pārvērtušies dzīvos miroņos. Sanna saprata, kāpēc tā bija noticis. Daži cilvēki nāca pasaulē, izstarodami vairāk gaismas nekā citi, un tāda bija bijusi arī Stella. Allaž līksma, allaž mundra, allaž gatava ikvienam iedot buču vai apkampt. Ja Sanna būtu varējusi būt tā, kura svelmīgajā vasaras rītā gāja bojā, viņa mīļuprāt būtu mainījusies ar māsu vietām.

Tomēr ezerā atrada Stellu. Pēc tam viss bija zudis.

- Atvainojiet, vai ir kādas rozes, kuras ir vieglāk kopt nekā citas?

Sanna salēcās un pievērsās sievietei, kuru nebija ievērojusi pienākam.

Sieviete viņai uzsmaidīja, un Sannas sarauktā piere izlīdzinājās.

- Es dievinu rozes, bet man nav ķēriena uz dārzkopību.

- Vai vēlaties kādu noteiktu krāsu? - Sanna vaicāja.

Viņai lieliski padevās palīdzēt atrast augus, kas attiecīgajam cilvēkam bija vislabāk piemēroti. Vieniem drīzāk derēja prasīgas puķes, kam bija jāvelta daudz uzmanības: šie cilvēki spēja panākt, ka orhidejas zēla un plauka, tādējādi bija garantēti daudzi laimīgi gadi kā kopējam, tā augam. Citi tik tikko varēja parūpēties par sevi, tāpēc viņiem vajadzēja izturīgus un sīkstus augus. Tiem nebija uzreiz jābūt kaktusiem, kurus Sanna taupīja vissmagākajiem gadījumiem. Viņa varēja ieteikt, piemēram, spatifīlu vai filodendru. Sanna lepojās, ka vienmēr varēja piemeklēt īsto augu īstajam cilvēkam.

Sārtu, - sieviete sapņaini novilka. - Dievinu sārto krāsu.

Tad varu ieteikt īsto rozi tieši jums. To sauc maijrozīte. Vissvangakais ir aleerelies, ka stādot tai ir jāpievērš īpaša uzmanība. Ir

jāizrok dziļa bedre un jāsaslapina augsne ar ūdeni. Ir jāieber nedaudz mēslojuma - es jums iedošu īsto -, pirms ievieto bedrē pašu rožukrūmu. Tad bedre ir jāaizber un jāaplaista. Sākumā ir ļoti būtiski laistīt, jo tad nostiprinās saknes. Vēlāk, kad roze jau ir ieaugusies, runa ir drīzāk par regulāru apraudzīšanu, lai tā nenokalstu. Katru gadu agrā pavasarī, kad bērzi sāk pumpuroties, rožukrūms ir jāapgriež.

Sanna ielika rozi iepirkumu ratiņos, un sieviete to uzlūkoja ar pielūgsMēs pilnu skatienu. Sanna viņu saprata. Rozēs jautās kas īpašs. Bieži vien Sanna pielīdzināja cilvēkus ziediem. Ja Stella būtu bijusi zieds, viņa bez šaubām būtu bijusi roze. Rosa gallica*. Burvīga un majestātiska, pildīta ar neskaitāmām ziedlapiņām.

Sieviete nokremšļojās.

- Vai viss kārtībā? - viņa jautāja.

Sanna papurināja galvu, attapusies, ka atkal bija aizmirsusies atmiņās.

- Jā, viss kārtībā, es tikai esmu nedaudz nogurusi! Šī svelme...

Izdzirdējusi nenoteikto atbildi, sieviete piekrītoši pamāja.

Īstenībā nekas nebija kārtībā. Ļaunums bija atgriezies. Sanna

to juta tikpat nepārprotami kā smaržu, kas plūda no rozēm.

Brīvdienas ar bērniem īsti nevarēja atzīt par atpūtu, nosprieda Patriks. Savādā kārtā tās sevī apvienoja it visu, kas bija reizē brīnišķīgs un pagalam nogurdinošs. Jo īpaši tikmēr, kamēr viņš viens pats atbildēja par visiem trim bērniem, jo Ērika pusdienoja ar Annu. Ignorēdams veselo saprātu, Patriks bija aizvedis bērnus uz pludmali, citādi mājās viņi bija gatavi vai pa sienām rāpot. Parasti bija vieglāk novērst savstarpējos ķīviņus, ja bērni bija pilnībā aizņemti, taču Patriks bija piemirsis sarežģījumus, kas radās pludmalē. Vispirms jau šeit vienmēr pastāvēja risks noslīkt. Viņu mājas atradās Selvīkā tieši pretī peldvietai, un Patriks bieži vien uztrūkās no miega, mirkdams baiļu sviedros, jo bija murgojis, kā viens no bērniem bija izlavījies no mājas un aizklaiņojis uz jūrmalu. Tad vēl bija smiltis. Nūels un Antons ne tikai spītīgi svieda smiltis uz citiem bērniem, par ko Patriks izpelnījās piktus skatienus no citiem vecākiem, bet arī neizdibināmu iemeslu dēļ ar baudu stūķēja smiltis mutēs. Pašas smiltis nebija tik ļaunas, bet Patrikam šermuļi skrēja pār muguru, kad viņš iztēlojās visas draņķības, kas varēja nonākt dēlu mutītēs līdz ar tām. No Antona smilšainās dūres jau bija nācies izvilkt cigaretes izsmēķi, tāpēc atlika tikai cerēt, ka nākamreiz tajā nebūs kāds stikla gabals. Vai drusciņa izbirušas šņaucamās tabakas.

Paldies dievam, ka bija Maja! Reizēm Patrikam uzmācās vainas apziņa, ka meitiņa uzņemas tik daudz atbildības par saviem mazajiem brāļiem, tomēr Ērika allaž apgalvoja, ka Majai tas sagādājot prieku. Gluži tāpat kā Ērika bija labprāt rūpējusies par savu mazo māsu.

Maja pieskatīja dvīņus, lai abi neiebristu pārāk dziļi jūrā. Ja Nūels un Antons aizgāja pārāk tālu, māsa ar stingru roku atvilka viņus atpakaļ uz krastu, pārbaudīja, ko brāļi bija iebāzuši sev mutē, un atgaiņāja citus bērnus, kad dvīņi lingoja smiltis viņu virzienā. Patriks laiku pa laikam vēlējās, kaut meita nebūtu tik apzinīga; viņš raizējās, ka Maja iedzīvosies ne vienā vien kuņģa čūlā, ja turpinās būt tikpat uzvedīgs bērns.

Bija pagājuši pāris gadi, kopš viņš bija pieredzējis problēmas ar sirdi, tāpēc Patriks zināja, cik svarīgi bija rūpēties par sevi, atvēlēt laiku atpūtai un atslābināties. Tomēr varēja strīdēties, vai brīvdienas kopā ar bērniem atbilda šādam plānam. Lai kā arī Patriks mīlēja savus bērnus, šādās dienās viņš ilgojās pēc miera un klusuma, kas valdīja Tānumshedes policijas iecirknī.

Marija Valla atlaidās salokāmajā krēslā un pasniedzās pēc dzēriena glāzes. Bellini kokteilis. Šampanietis un firziķu sula. Par nelaimi, las gan nelīdzinājās kokteilim, ko varēja baudīt Harrys Venta ija. Seit nebija svaigu firziķu. Marijai bija jāsamierinās ar lēto šampanieti, ko filmēšanas aģenluras sīkstuļi bija ielikuši viņas

ledusskapī, un firziķu sulu no pakas. Viņa bija pieprasījusi, lai Bellini kokteiļa sastāvdaļas būtu nodrošinātas brīdī, kad viņa ieradās, un likās, ka neko labāku viņi nebija jaudājuši sagādāt.

Bija tik savādi būt atpakaļ. Protams, ne jau tajā pašā mājā. Tā bija nojaukta pirms krietna laika. Marija gribot negribot aizdomājās, vai cilvēkus, kuriem piederēja tajā vietā uzceltais jaunais nams, mocīja ļaunie gari, kas tur mitinājās pēc visa notikušā. Visdrīzāk nemocīja vis. Ļaunums katrā ziņā bija apglabāts līdz ar viņas vecākiem.

Marija iedzēra vēl vienu malku kokteiļa, tad paraudzījās visriņķī, prātodama, kur bija palikuši šī nama īpašnieki. Augusta nedēļa, kurā laiks bija neticami vasarīgs, būtu bijis īstais brīdis, kad no sirds izbaudīt dzīvi mājā, kuras iegāde un atjaunošana droši vien bija izmaksājusi miljonus, pat ja viņi Zviedrijā pārāk bieži neuzturējās. Visticamāk viņi bija savā Provansas īpašumā ar pili, par kuru Marija bija uzzinājusi, kad bija Google meklējusi īpašnieku vārdu. Bagātie parasti vēlējās tikai vislabāko. Tas attiecās arī uz vasaras rezidencēm.

Tomēr Marija bija pateicīga par iespēju īrēt šo namu. Šeit viņa katru dienu varēja iekārtoties savā nodabā, tiklīdz filmēšana bija galā. Marija zināja, ka tam nebija lemts turpināties. Kādu dienu noteikti būs jāsaskrienas ar Helēnu un jāpiedzīvo satricinājums, atceroties, cik tuvas abas reiz bija bijušas, un saprotot, kā viss bija mainījies. Marija tam gan vēl nebija gatava.

- Mamm!

Marija aizvēra acis. Jau kopš Jesijas dzimšanas viņa bija veltīgi nopūlējusies, lai meita uzrunātu viņu vārdā, nevis lietotu šo drausmīgo apzīmējumu. Bērns palika pie sava un-sauca viņu par mammu, it kā tādējādi varētu Mariju pārvērst noplukušā mātišķuma iemiesojumā.

- Mamm?

Balss atskanēja tieši aiz muguras, un Marija apjēdza, ka nevar paslēpties.

|a? - viņa atsaucas, stiepdamas pēc savas glāzes.

Rīklē iekņudējās šampanieša burbulīši. Ar katru malku augums atslāba arvien vairāk.

- Sams un es, mēs gribējām izmest līkumu viņa laivā. Vai var?

- Protams, - Marija attrauca un atkal iemalkoja.

Viņa uzmeta meitai skatienu, ko daļēji aizsedza saules cepure.

- Ko tu gribi?

- Mamm, man ir piecpadsmit gadu! - Jesija teica, tad nopūtās.

Augstā debess, Jesija bija tik tukla, ka bija grūti noticēt, ka meitene bija Marijas meita. Labi vismaz, ka pēc ierašanās Fjelbakā viņai bija izdevies satikt kādu puisi.

Marija atslīga krēslā un aizvēra acis, bet tikai uz mirkli.

- Kādēļ tu vēl esi te? - viņa jautāja. - Tu stāvi priekšā saulei, kamēr es mēģinu iesauļoties. Pēc pusdienām man ir jāiet atpakaļ filmēties, un viņi vēlas, lai man būtu dabisks iedegums. Kad Ingrīda Bergmane pavadīja vasaras Dannholmenas salā, viņa bija tikpat brūna kā piparkūka.

- Es tikai... -Jesija iesāka, tad apcirtās uz papēža un aizgāja. Varēja dzirdēt norībam ārdurvis. Marija pasmaidīja. Beidzot

viņa bija viena.

Bills Andešsons pacēla groza vāku un izņēma vienu no sviestmaizēm, ko Guna bija pagatavojusi. Pametis skatienu uz augšu, viņš steigšus aizcirta vāku. Kaijas bija naskas, un Billam nekārojās pieredzēt, kā nozog viņa pusdienas. Sēžot uz piestātnes, bija jābūt īpaši piesardzīgam.

Guna iebakstīja Billam sānos.

- Man liekas, ka tā galu galā ir laba doma, - viņa ierunājās.

- Dulna, bet laba.

Bills uz brīdi pievēra acis un iekodās sviestmaizē.

- Vai tu to saki nopietni? Vai tikai mēģini iepriecināt savu vīru?

Kopš kura laika es kaut ko saku tikai tāpēc, lai iepriecinātu Icvi? (ļima atvaicaja, un Billam bija jāatzīst, ka sievai ir taisnība.

Abi bija kopā pavadījuši četrdesmit gadus, un viņš varēja atsaukt prātā vien pāris reizes, kad Guna nebija bijusi caurcaurēm atklāta.

- Esmu to apsvēris, kopš redzējām dokumentālo filmu “Jaukie cilvēki” par somāliešu bendija komandu, kas dzīvo un trenējas tepat Zviedrijā. Uzskatu, ka kaut kas līdzīgs varētu darboties arī šeit. Aprunājos ar Rolfu no bēgļu centra - viņiem tur neiet pārāk jautri. Cilvēki ir tādi bailuļi, neuzdrošinās pat pieiet pie kāda bēgļa.

- Pret mani Fjelbakā izturas kā pret iebraucēju, jo esmu no Stremstades, - Guna norādīja, sniegdamās pēc vēl vienas svaigi ceptas maizītes no Zetterlind, un uzzieda uz tās sviestu. - Ja cilvēkus no blakus apgabala vietējie uztver kā ārzemniekus, tad nav jābrīnās, ka sīriešus neviens nesagaida atplestām rokām.

- Ir pienācis laiks ikvienam mainīt savu attieksmi, - Bills teica atvēcinoties. - Šie ļaudis ir atbraukuši ar saviem bērniem, bēgdami no kara un posta, un ceļš uz šejieni bija drausmīgs. Tāpēc vietējiem ir jāsāk ar viņiem runāt. Ja zviedri var somāliešiem iemācīt slidot un spēlēt bendiju, mēs katrā ziņā varam sīriešiem iemācīt burāt. Vai tad Sīrija nav pie jūras? Varbūt viņi jau zina, kā burāt.

Guna pašūpoja galvu. - Nudien nezinu, mīļais! Tev tas būs jānoskaidro Google.

Bills pastiepās pēc sava iPad, ko bija nolicis malā, kad abi bija aizpildījuši savu rīta sudoku.

- Man bija taisnība - Sīrijai ir jūras robeža, bet grūti lēst, cik daudzi no šiem cilvēkiem dzīvoja pie jūras. Es vienādiņ esmu apgalvojis, ka ikviens var iemācīties burāt. Šī būs teicama iespēja pierādīt, ka saku taisnību.

- Vai tomēr nebūs gana, ja viņi burās prieka pēc? Kādēļ viņiem ir jāpiedalās sacensībās?

- Dokumentālajā filmā bija teikts, ka somālieši bija motivēti, jo bija uzņēmušies īstu izaicinājumu. Tas viņiem kļuva par tādu kā apliecināšanos.

Bills ļāvās smaidam. Bija patīkami paust savu viedokli reize zinīgi un prālīgi.

- Labi, bet kādēļ gan tai ir jābūt... Kā tu to nosauci? “Apliecināšanās”?

- Citādi tas nevienu neuzrunās. Jo vairāk cilvēku iedvesmosies - kā es -, jo tālejošāks būs rezultāts, līdz bēgļiem būs vieglāk iekļauties sabiedrībā.

Bills iztēlojās sevi sākam valsts mēroga kustību. Tā iesākās visas lielās pārmaiņas. Ja vispirms somālieši varēja pieteikties dalībai pasaules bendija čempionātā, tad sīrieši iesaistījās burāšanas sacensībās, nevarēja ne iedomāties, kas vēl bija sagaidāms!

Guna uzlika plaukstu uz vīra plaukstas un uzsmaidīja viņam.

:- Iešu šodien aprunāties ar Rolfu un saplānošu tikšanos centrā, - Bills nolēma un paņēma vēl vienu maizīti.

Nedaudz pasvārstījies, viņš paķēra otru maizīti un pameta to kaijām. Beigu beigās arī tās bija pelnījušas maltīti.

Eva Berga izvilka stiebrus no zemēs un iemeta grozā, kas stāvēja blakus. Kā vienmēr sirds iepukstējas straujāk, kad viņa noskatījās pāri laukiem. Lielais klaids piederēja viņiem. Viņi nekad nebija satraukušies par zemēs pagātni. Ne Eva, ne Pēters nebija pārāk māņticīgi. Kad abi bija iegādājušies šo saimniecību pirms desmit gadiem, daudzi tomēr bija stāstījuši par visām nelaimēm, kas bija piemeklējušas Strandu ģimeni, iepriekšējos īpašniekus. Eva gan bija secinājusi, ka visas nedienas bija izraisījis viens vienīgs traģisks notikums. Mazās Stellas nāve bija aizsākusi virkni bēdu, kas ķēra Strandu ģimeni, un tā nekādi nebija saistīta ar pašu saimniecību.

Eva paliecās uz priekšu, meklēdama citas nezāles, un nelikās ne zinis par sāpošajiem ceļiem. Viņai un Pēteram jaunās mājas bija kā paradīze.

Šeit viņi bija pārvākušies no pilsētas, ja Udevallu vispār varēja saukt par pilsētu, jo abi allaž bija sapņojuši par dzīvi laukos. Saimniecība netālu no Fjelbakas bija viņiem kā radīta. Zemo sākumcenu izskaidroja notikumi, kas tur bija norisinājušies, taču viņu acīs tā bija iespeja iekļauties budžeta. Eva cerēja, ka viņiem bija izdevies kā nakas piepildīt jaunas maļas ar mīlestību un gaišumu.

Vislielāko prieku sagādāja redzēt, cik labi šeit bija Nēai. Meitai dotais vārds bija Linnēa, bet jau no mazām dienām viņa sevi sauca par Nēu, tāpēc Eva un Pēters, daudz neprātodami, bija sekojuši viņas piemēram. Nu Nēa bija četrus gadus veca un jau tagad bija tik spītīga un nepiekāpīga, ka Ēva ar šausmām gaidīja pusaugu vecumu. Rādījās, ka viņai ar Pēteru vairs nebūs citu bērnu, tāpēc viņi vismaz spēs veltīt visu uzmanību Nēai, kad tas laiks pienāks. Šodien gaidāmā nākotne šķita pagalam tāla. Nēa nepagurdama šaudījās pa saimniecību; mundro sejiņu ieskāva gaisīgi blondi mati, ko meita bija mantojusi no mātes. Ēva diendienā raizējās, ka bērns varētu saulē apdegt, bet likās, ka Nēa tikai iegūst vairāk vasaras raibumu.

Ēva izslējās sēdus un notrauca sviedrus no pieres ar plaukstas locītavu, jo nevēlējās notraipīt seju ar uzvilktajiem dārza cimdiem, kas bija netīri. Viņai ārkārtīgi patika ravēt sakņu dārzu. Tā bija tik atsvaidzinoša pārmaiņa pēc darba birojā. Kā bērns Ēva priecājās, noskatīdamās, kā pašas iesētās sēklas pārvērtās augos, tad zaļoja un brieda līdz pat ražas novākšanas laikam. Dārzs bija paredzēts tikai pašu ģimenei, jo saimniecībā nevarēja nopelnīt, tomēr ar sakņu dārzu, garšaugu dārzu un kartupeļu lauku viņi varēja apmierināt lielāko daļu savu vajadzību. Laiku pa laikam Ēva sajutās vainīga, ka viņiem klājas tik labi. Viņas dzīve bija izvērtusies labāk, nekā Ēvai jebkad būtu ienācis prātā. Viņai nevajadzēja neko citu - tikai Pēteru, Nēu un mājas šajā saimniecībā.

Ēva sāka raut burkānus. Tālumā varēja saskatīt tuvojamies Pētera vadīto traktoru. Ikdienā viņš strādāja Tetra Pak uzņēmumā, savukārt brīvo laiku centās pavadīt pie traktora stūres, cik ilgi vien bija iespējams. Šorīt Pēters bija devies prom agrā rītā, kad Ēva vēl saldi gulēja, un bija paņēmis līdzi pusdienu maisiņu un kafijas termosu. Saimniecības teritorijā bija mežiņš, kurā viņš bija nolēmis iztīrīt pamežu, tāpēc Ēva zināja, ka Pēters mājās pārvedīs malku ziemai. Viņš noteikti būs sasvīdis un netīrs, un viņam smelgs muskuļi, bet seju rotās plats smaids.

Eva ielika burkānus grozā un atstūma to mala. Burkānus viņa pagatavos vakariņas, fail Eva novilka dar/а cimdus un nosvieda

blakus grozam, pirms devās pretī Pēteram. Viņa samiedza acis, mēģinādama traktorā saskatīt Nēu. Kā jau parasti meita droši vien bija aizmigusi. Bērnam diena bija sākusies agri, taču viņa bija sajūsmā, kad kopā ar Pēteru devās uz mežu. Nēa mīlēja māti, bet dievināja tēvu.

Pēters iebrauca traktoru saimniecības pagalmā.

- Sveiks, mīļais! - Ēva sveicināja, kad viņš bija izslēdzis dzinēju.

Ieraudzījusi Pētera smaidu, viņa juta, kā sirds iepukstējās straujāk. Pat pēc visiem šiem gadiem viņam izdevās panākt, ka Evai aizrāvās elpa.

- Sveika, saulīt! Vai jums abām bija laba diena?

- Ē, nu...

Ko gan viņš bija domājis ar “jums abām”?

- Kā gāja jums abiem? - Ēva atvaicāja.

- Ko? - Pēters nesaprata, tad iedeva viņai sasvīdušu buču uz vaiga.

Viņš pameta skatienu visriņķī.

- Kur ir Nēa? Vai guļ pusdienlaiku?

Evai ausīs sāka neganti šalkt, un kā no tālienes viņa dzirdēja sevi atbildam:

- Man likās, ka viņa ir kopā ar tevi.

Abi lūkojās viens otrā, kamēr viņu pasaule bruka kopā.

STELLAS LIETA

Linda pameta skatienu uz Sannu, kas sēdēja blakus priekšējā pasažiera sēdeklī, kamēr automašīna zvalstījās pa nelīdzeno ceļu.

- Kā tev šķiet, ko Stella teiks, kad redzēs visas drānas, ko esi sapirkusi?

- Man šķiet, ka viņa priecāsies, - Sanna ar smaidu atsaucās un uz mirkli līdzinājās savai ņiprajai mazajai māsai. Tad viņa sarauca pieri sev raksturīgajā manierē. - Bet varbūt viņa arī būs greizsirdīga.

Linda iebrauca saimniecības pagalmā smaidīdama. Sanna vienmēr bija tik gādīga vecākā māsa.

- Mums būs viņai jāpaskaidro, ka arī viņai būs papilnam skaistu drēbju, kad viņa sāks iet skolā.

Automašīna vēl nebija lāga apstājusies, kad Sanna izlēca no tās ārā un atvēra aizmugurējās durvis, lai izņemtu visus iepirkumu maisus.

Mājas ārdurvis atvērās, un uz lieveņa iznāca Andešs.

- Atvaino, ka nedaudz kavējamies! - Linda sauca. - Mums bija jāpaņem pauze, lai kaut ko iekostu.

Andešs uz viņu savādi paskatījās.

- Zinu, ka drīz būs vakariņas, bet Sanna tik ļoti gribēja aiziet uz kafejnīcu, - Linda stāstīja, ar smaidu noraudzīdamās, kā meita aši apskāva tēvu, tad ieskrēja mājās.

Andešs pašūpoja galvu.

- Runa nav par to. Ks tikai... Stella vēl nav mājās.

Vel nav?

Andeša sejas izteiksme lika Lindas vēderam nepatīkami savilkties.

- Nē! Es piezvanīju gan Marijai, gan Helēnai. Ne vienas, ne otras arī nav mājās.

Linda atviegloti nopūtās un aizcirta automašīnas durvis.

-- Ak, gan jau viņas ir palaidušas garām, cik ir pulkstenis! Gan redzēsi! Pats zini, kāda ir Stella. Droši vien gribēja pastaigāt pa mežu un viņām visu izrādīt.

Viņa noskūpstīja Andešu uz lūpām.

- Tev droši vien ir taisnība, - viņš noteica, bet neizskatījās par to pārliecināts.

Iezvanījās tālrunis, un Andešs steidzās uz virtuvi, lai paceltu klausuli.

Saraukusi pieri, Linda noliecās, lai novilktu apavus. Andešam nebija raksturīgi tik ļoti raizēties. Tomēr bija pagājusi vesela stunda, kuras laikā viņš bija varējis prātot, kas būtu varējis atgadīties ar meitenēm.

Kad Linda bija iztaisnojusies, Andešs stāvēja viņas priekšā. Izteiksme vīra sejā lika ar joni vēderā atgriezties nelāgajai sajūtai.

- Zvanīja K. G. Helēna jau ir mājās, un viņi gatavojas vakariņot. K. G. piezvanīja uz Marijas māju un teica, ka abas meitenes sakot, ka atvedušas Stellu atpakaļ ap pieciem.

- Tad ko tas nozīmē?

Andešs uzvilka savas sporta kurpes.

- Esmu pārmeklējis visu saimniecību, bet var ļau būt, ka viņa iegāja atpakaļ mežā un apmaldījās.

Linda pamāja.

- Mums jābrauc uz turieni viņu meklēt.

Piegājusi pie kāpnēm, viņa pasauca vecāko meitu.

Sauna? Tētis un es, mēs aizbrauksim meklēt Stellu. Viņa laikam ir meža.Tu jau zini, cik ļoti viņai tur patīk. Drīz būsim atpakaļ!

Tail Linda uzlūkoja viru. Viņa nevēlējās, lai Andešs ļautu Saunai noprasi, cik neomulīgi abiem bija ap dušu.

Pagāja pusstunda, un viņi vairs nejaudāja noslēpt bažas viens no otra. Andešs bija sagrābis stūres ratu tik cieši, ka pirkstu kauliņi bija balti. Kad bija pārmeklēts mežs, kas atradās blakus ģimenes īpašumam, viņi bija sākuši braukāt turp un atpakaļ pa ceļu, lēnītēm pabraucot garām ikvienam stūrītim, par kuru bija zināms, ka Stella tajā parasti pavadīja laiku. Tomēr no meitas nebija ne miņas.

Linda uzlika plaukstu vīram uz ceļgala.

- Mums būtu tagad jābrauc mājās.

Andešs palocīja galvu un uzlūkoja sievu. Viņa acīs šausminoši atspoguļojās Lindas pašas raizes.

Viņiem bija jāzvana policijai.

Gesta Flīgāre pārcilāja papīru kaudzīti savā priekšā. Augusta pirmdienā tā nebija diez ko liela. Par strādāšanu vasaras laikā viņš nesūdzējās. Ja neskaitīja plānus nedaudz paspēlēt golfu, Gestam nebija nekā cita, ko darīt. Šad un tad viņu apciemoja Eba, bet viņai nesen bija piedzimis mazulis, tāpēc viesošanās nebija pārāk biežas. Gesta to saprata. Bija svarīgāk apzināties, ka viņš bija allaž gaidīts pie Ebas Gēteborgā un ielūgums bija nācis no sirds. Pat nedaudz laika kopā ar nule iegūto ģimeni bija labāk par pilnīgu vientulību. Turklāt bija labāk, ja Patriks, kam bija mazi bērni, varēja paņemt kādu brīvdienu vasaras vidū. Gesta un Melbergs varēja te tupēt kā pārītis vecu zirgu un parūpēties par visu, kas nu bija kārtojams. Laiku pa laikam pie viņiem iegriezās Mārtiņš, jokodams, ka gribot palūkot, kā klājas “vecajiem”, taču Gesta sprieda, ka īstais iemesls bija vientulība. Kopš Pīa bija mirusi, Mārtiņš nebija saticis nevienu citu, kas bija bēdīgi. Viņš bija brašs, jauns vīrs. Viņa meitai vajadzēja mātes roku. Annika, policijas iecirkņa sekretāre, vienu otru reizi aizveda bērnu uz savām mājām, aizbildinādamās, ka Tūva varētu parotaļāties ar viņas pašas meitu Leiu. Ar to gan nebija gana. Bērnam vajadzēja māti. Tomēr Mārtiņš nebija gatavs jaunām attiecībām, un tur neko nevarēja padarīt. Mīlestību nevarēja uzspiest, un Gesta savā mūžā bija atdevis sirdi tikai vienai sievietei. Viņš gan uzskatīja, ka Mārtiņš bija pārāk jauns, lai būtu tādās pašās domās.

(lēsta apjēdza, ka nenācās viegli iemīlēties no jauna. Šādas jūtas nevarēja kontrolēt, un viņi dzīvoja mazā pilsētā, kurā izvēle bija ierobežota. Inrklal Mailins reiz bija bijis tads ka donžuāns,

pirms satika Pīu, tāpēc bija iespējams, ka viņš varētu pa otram lāgam saieties ar šādām tādām sievietēm. Gesta bija pārliecināts, ka mēģināt vēlreiz visbiežāk bija veltīgi pūliņi, ja jau pirmā reize nebija veiksmīga. Bet ko gan viņš zināja? Gestas mūža mīlestība bija viņa sieva Māja Brita, ar kuru viņš bija pavadījis kopā ik gadu kopš pilngadības sasniegšanas. Nebija bijis nevienas citas - ne pirms, ne pēc viņas.

Griezīgais tālruņa zvans pārtrauca Gestas domas.

- Tānumshedes policijas iecirknis.

Viņš uzmanīgi klausījās balsī otrā klausules galā.

- Mēs tūlīt braucam. Kāda ir adrese?

Gesta pierakstīja adresi, nolika klausuli un iesteidzās blakus telpā, netērēdams laiku klauvējienam.

Melbergs uztrūkās no salda miega.

- Kas, pie velna? - priekšnieks iesaucās, pievērsis Gestam skatienu un vienlaikus pūlēdamies sakārtot pār kailo galvvidu pārķemmētos matus.

- Pazudis bērns, - Gesta informēja. - Četrus gadus veca. Pazudusi kopš rīta.

- Kopš rīta? Bet vecāki mums zvana tikai tagad? - Melbergs pauda neizpratni un pielēca no krēsla.

Gesta palūkojās savā rokaspulkstenī. Bija nedaudz pāri trijiem pēcpusdienā.

Lietas par pazudušiem bērniem gadījās reti. Vasarā policijai lielākoties bija jāsaskaras ar piedzērušajiem, zādzībām un ielaušanos, uzbrukumiem un kautiņiem, reizēm arī izvarošanas gadījumiem.

- Abi domāja, ka bērns ir pie otra no vecākiem. Teicu, ka braucam tūlīt pat.

Melbergs iemauca pēdas apavos, ko bija nometis uz grīdas blakus galdam. Viņa suns Ernsts, kas tikmēr bija pamodies, gurdeni nolaida galvu uz ķepām, jo bija sapratis, ka rosība nekādi nebija saistīta ar varbūtību iziet ārā pastaigā vai kaut ko apēst.

Uz kurieni īsti braucam? Melbergs gribēja zināt, steigdamies ( lēstam pa pedam uz garāžu.

- Uz Bergu saimniecību, - Gesta atbildēja. - Kur kādreiz dzīvoja Strandu ģimene.

- Velns parāvis! - priekšnieks nosodījās.

Melbergs bija tikai dzirdējis par veco lietu, kas bija šķetināta vēl ilgi, pirms viņš bija pārvācies uz Fjelbaku. Toties Gesta tolaik šeit dzīvoja, tāpēc viņam gadījums bija pārāk labi zināms.

- Hallo?

Patriks bija nobraucījis plaukstas, pirms pacēla klausuli, taču uz tālruņa tik un tā tika smiltis. Ar brīvo roku pamājis bērniem, ka bija jānāk pie viņa, Patriks izvilka cepumu paciņu un trauciņu ar ābolu šķēlēm. Nūels un Antons metās virsū cepumiem, katrs censdamies nepieļaut, ka paciņu paņem brālis. Galu galā tā ievēlās smiltīs un cepumi izbira ārā. Notiekošajā noskatījās citi vecāki, un Patriks nešaubīgi zināja, ka viņi sprauslāja. Šāda reakcija viņu nepārsteidza. Patriks uzskatīja, ka abi ar Ēriku bija salīdzinoši lietpratīgi vecāki, tomēr reizumis dvīņi uzvedās kā īsti mežonēni.

- Pagaidi, Ērika! - viņš iesaucās. Smagi nopūsdamies, Patriks pacēla pāris cepumus un nopūta no tiem smiltis.

Nūels un Antons jau bija saēdušies tik daudz smilšu, ka vēl daži graudiņi viņiem par ļaunu nenāks.

Maja paņēma trauciņu ar ābolu šķēlēm un apsēdās, lai noraudzītos uz peldvietu. Patriks noskatījās uz meitas slaiko muguru, uz mitrajiem matiem, kas cirtojās pakausī. Viņa izskatījās tik piemīlīgi, tā sēdēdama ar ābolu trauciņu klēpī, lai gan Patrikam kā vienmēr nebija izdevies sakārtot meitas matus pienācīgā zirgastē.

- Labi, tagad varu runāt! Mēs esam pludmalē. Tikko pieredzējām mazītiņu negadījumu ar cepumiem, kas man bija jāvērš par labu.

- Skaidrs, - Ērika atsaucās. - Vai citādi viss ir kārtībā?

Viss ir lieliski, - Patriks meloja, jau atkal pūlēdamies noslaucīt smilšainās plaukstas peldbiksēs.

Nucls un Antons lasīja cepumus no smiltīm un netraucēti ēda; no dvīņu mutēm varēja saklausīt skaļu šņukstēšanu. Virs viņiem

riņķoja kaija, kas gaidīja, kad bērni kaut uz sekundi novērsīsies no cepumiem. Taču kaijai nebija lemts nobaudīt kaut vienu kārumu. Ātrums, ar kādu dvīņi varēja notiesāt visu paciņu cepumu, noteikti bija pasaules rekords.

- Pusdienas ir cauri, - Ērika teica. - Vai man braukt pie jums?

- Jā, kāpēc gan ne? - Patriks piekrita. - Vai vari termosā atvest kādu krūzi kafijas? Vēl esmu pagalam zaļš, aizmirsu, ka šādos pasākumos ārā ir jāņem līdzi kafija.

- Būs! Darīšu visu, ko vien vēlies.

- Paldies, mīļā! Nevari ne iedomāties, cik ļoti tvīkstu pēc krūzes kafijas.

Zvanu Patriks pabeidza ar smaidu uz lūpām. Laulībā bija pagājuši pieci gadi, un viņiem bija piedzimuši trīs bērni, bet sirds joprojām iepukstējās straujāk katru reizi, kad viņš klausules otrā galā dzirdēja sievas balsi. Patrika dzīvē nebija nekā labāka par Ēriku. Ja neskaitīja bērnus. Lai gan bez Ērikas viņam nebūtu arī bērnu.

- Vai tā bija mamma? - Maja gribēja zināt, pagriezusies pret tēvu un aizsegusi acis ar plaukstu.

Ak, kungs, cik ļoti viņa līdzinājās savai mātei noteiktos leņķos! Patriks par to no sirds priecājās. Ērika bija visskaistākā sieviete, kuru viņš pazina.

- Jā, tā bija mamma! Viņa brauc pie mums.

- Urrā! - Maja iespiedzās.

- Kuš, man zvana kāds no iecirkņa! Man ir jāatbild uz šo zvanu, - Patriks paskaidroja un ar smilšainu pirkstu nospieda mobilā tālruņa zaļo pogu.

Displejā bija parādījies Gestas vārds, un Patriks zināja, ka kolēģis nebūtu traucējis brīvdienā, ja vien nebūtu atgadījies kas svarīgs.

- Sveiks, Gesta! - Patriks iesāka. - Acumirkli! Maja, vai tu varētu puikām iedot kādu gabaliņu ābola? Pie reizes atņem Nūelam to veco saldējuma kociņu, ko viņš tūlīt iebāzīs sev mutē! Paldies, mīļumiņ!

Patriks vēlreiz pielika mobilo lalrtmi pie auv.

- Atvaino, Gesta! Tagad es klausos. Esmu Selvīkas pludmalē, un te valda haoss, kas vēl ir maigi teikts.

- Piedod, ka traucēju tevi brīvdienā! - Gesta iesāka. - Tomēr man likās, ka gribēsi zināt, ka saņēmām ziņojumu par pazudušu bērnu. Kopš rīta ir pazudusi meitenīte.

- Kopš šodienas rīta?

- Jā! Pagaidām mums nav vairāk informācijas, bet Melbergs un es, mēs tagad esam ceļā pie viņas vecākiem.

-- Kur viņi dzīvo?

- Tur jau tas suns ir aprakts. Viņa pazuda no Bergu saimniecības.

- Nolādēts! - Patriks novilka, juzdams, kā asinis sastingst dzīslās. - Vai tur kādreiz nedzīvoja Stella Stranda?

- Jā gan!

Patriks noskatījās paša bērnos, kas tobrīd diezgan rāmi rotaļājās smiltīs. Pietika tikai iztēloties, ka kāds no viņiem varētu pazust, un Patriks bailēs nosvīda. Nebija ilgi jālauza galva, kā rīkoties. Lai gan Gesta nebija tieši lūdzis kolēģi iesaistīties, Patriks zināja, ka viņš labprātāk vēlētos palīdzību no kāda cita, nevis Melberga.

- Es braukšu pie jums, - Patriks nolēma. - Ērikai būtu jābūt klāt pēc apmēram piecpadsmit minūtēm, tad es varēšu doties ceļā.

- Vai zini, kur saimniecība atrodas?

- Zinu, - Patriks apstiprināja.

Kā gan viņam nezināt: pēdējā laikā mājās par šo saimniecību vien bija jāklausās.

Patriks nospieda sarkano pogu, lai pabeigtu zvanu, tad paliecās uz priekšu, lai pievilktu visus trīs bērnus cieši sev pie krūtīm. Viņi stīvējās pretī un nobēra tēvu ar smiltīm no galvas līdz kājām. Bet I’ātri,kam tas - bijis nebijis.

Tu izskaties pajocīgi, - Jesija ieminējās.

Vējš nemitīgi pūta seja matus, un viņa pacēla roku, lai tos atglaustu.

- Kā tu to domā - “jocīgi”? - Sams gribēja zināt. Spožajā saulē viņam bija jāpiever acis.

- Nu, tu gluži neizskaties pēc... kuģotāja.

- Kā tad izskatās kuģotājs?

Sams sagrieza stūres ratu, lai izvairītos no kārtējās burulaivas.

- Ai, tu jau pats zini, ko es domāju! Kuģotāji valkā kurpes ar gumijas zoli un skariņām, jūraszilas īsbikses, polo kreklus, ap pleciem viņiem ir apmests džemperis ar V veida izgriezumu.

- Un galvā ir kapteiņa cepure, vai ne? - Sams smaidīdams piebilda. - Kā gan tu vispār zini, kā izskatās kuģotāji? Pati gandrīz nemaz neesi spērusi kāju laivā.

- Jā, bet esmu skatījusies filmas! Arī redzējusi attēlus žurnālos.

Sams izlikās nesaprotam, par ko viņa runāja.

Protams, ka viņš nelīdzinājās tipiskam kuģotājam. Apģērbs bija novalkāts, mati bija kraukļmelni, acis bija iezīmētas ar melnu zīmuli. Nagi bija netīri un nograuzti līdz ādai. Jesija gan nebija gribējusi viņam kaut ko pārmest. Sams bija vissmukākais puisis, ko viņa jebkad bija redzējusi.

Kaut viņa nebūtu tā gvelzusi par kuģotājiem! Katru reizi, kad Jesija atvēra muti, pār lūpām izvēlās kārtējās stulbības. To viņai bija apgalvojis ikviens katrā no daudzajām internātskolām, kuras Jesija bija apmeklējusi. Visi teica, ka viņa ir idiote. Turklāt neglīta.

Viņiem bija taisnība. Jesija to apzinājās.

Viņa bija resna un lempīga. Seja bija pumpaina, un mati mūždien izskatījās taukaini, lai cik bieži arī tos mazgātu. Acīs sariesās asaras, taču Jesija steigšus samirkšķināja, lai nepieļautu, ka tās nobirst un Sams tās pamana. Viņa nevēlējās sevi apkaunot Sama priekšā. Puisis bija pirmais draugs, kas Jesijai jebkad bija bijis. Patiesībā vienīgais draugs kopš dienas, kad Jesija bija pilsētā stāvējusi rindā pie kioska un Sams bija pienācis pie viņas. Sams bija pateicis, ka zina, kas viņa bija, un Jesija bija atjēgusies, kas bija viņš.

Arī - kas bija viņa māte.

- Bāc, kāpēc te ir tik daudz cilvēku! Sams īgņojās, melde dams līcīti, kurā jau nebija noenkurotas divas Iris laivas.

Lielākā daļa labāko vietu bija aizņemtas jau no rīta.

- Stulbie peldētāji, - Sams noburkšķēja.

Longšēras salas otrā pusē viņš uzgāja ieloci klinšu aizsegā.

- Tā, piestāsim te! Vai vari izlēkt krastā ar tauvošanās virvi?

Sams norādīja uz virvi, kas bija nolikta uz klāja laivas pakaļgalā.

- Izlēkt?

Viņa nemēdza lēkt. Vēl jo vairāk - lēkt no laivas uz slidenas klints.

- Tas nav nekas grūts, - Sams mierīgi atsaucās. - Es izslēgšu dzinēju, pirms būsim piebraukuši klāt. Notupies pakaļgalā, lai vari izlēkt krastā! Tas būs vienkārši. Tici man!

Tici man. Vai viņai tas maz bija pa spēkam? Uzticēties kādam? Uzticēties Samam?

Jesija dziļi ieelpoja, aizrāpoja uz pakaļgalu, cieši satvēra virvi un notupās. Sala arvien tuvojās. Sams palēnināja laivas gaitu, un tā klusi un līgani slīdēja pretī klintīm, pie kurām viņi grasījās pietauvoties. Pašai par lielu pārsteigumu Jesija izlēca no laivas uz klints un piezemējās bez piepūles, turklāt virve joprojām bija viņai rokā.

Viņai bija izdevies.

Divās dienās šis bija viņu ceturtais gājiens uz universālveikalu; citādi Tānumshedē īsti nebija, ko pasākt. Halīls un Adnāns pastaigājās pa augšējo stāvu, kurā bija izlikti apģērbi un aksesuāri. Sākumā Adnānam bija bijis grūti izturēt visus skatienus, kas viņiem bija pievērsti, un izrādītās aizdomas. Nu jau viņš bija pieņēmis, ka abi ar Halīlu pievērš sev uzmanību. Viņi neizskatījās kā zviedri un nerunāja kā zviedri, un nekustējās kā zviedri. Viņš pats visticamāk Initu lūrējis, ja Sīrijā būtu redzējis kādu zviedru.

I Jz ko tu, nolāpīts, blenz? - Adnāns nošņāca arābu valodā uz sievieti., kas bija aptuveni septiņdesmit gadus veca un noskatījās uz abiem puišiem, acis nenolaidusi.

Nebija šaubu, ka viņa abus vēroja, lai nepieļautu, ka viņi veikalā kml ko nozog. I labis bulu varējis sievietei pateikt, ka viņi nekad neņemlu neko, kas viņiem nepieder. Viņiem las pat prāta nenāktu.

Tā abi bija audzināti. Kad sieviete tikai nosprauslājās un taisnā ceļā devās uz kāpnēm, kas veda uz pirmo stāvu, Halīls saprata, ka vārdi būtu bijuši veltīgi.

- Par ko gan viņi mūs uzskata? Vienmēr ir viens un tas pats.

Adnāns turpināja sunīties arābu valodā un plātīties rokām tā,

ka no tuvējā plaukta gandrīz notrieca lampu.

- Lai jau domā, ko grib! Gan jau pirmo reizi mūžā redz arābu, - Halīls minēja.

Beidzot viņam izdevās panākt, ka Adnāns pasmaida. Adnāns bija divus gadus jaunāks: viņam bija tikai sešpadsmit gadu. Brīžiem šķita, ka viņš vēl bija gluži zēns. Adnāns nespēja valdīt savas jūtas, tās valdīja pār viņu.

Halīls jau sen nebija juties kā zēns. Jau kopš dienas, kad sprādziens bija nogalinājis māti un mazos brāļus. Atlika atsaukt prātā Bilālu un Tarīku, un Halīlam acīs sariesās asaras. Viņš uzreiz samirkšķināja, lai Adnāns tās neredzētu. Bilāls allaž iekūlās nepatikšanās, bet bija tik jautrs, ka bija grūti uz viņu niknoties. Tarīks bija zinātkārs un mūždien lasīja; par viņu vienmēr sprieda, ka zēns kādudien kļūs par izcilu vīru. Nepilnā sekundē viņi visi bija gājuši bojā. Līķus atrada virtuvē; māte bija aizsegusi bērnus ar savu augumu. Viņa nebija spējusi dēlus pasargāt.

Savilcis rokas dūrēs, Halīls paraudzījās apkārt un aizdomājās, kā tagad bija iekārtojusies viņa dzīve. Dienas pagāja vai nu istabiņā bēgļu centrā, vai arī klaiņojumos pa savādās pilsētiņas ielām. Viņi bija nonākuši tik mēmā un vientulīgā vietā: tajā nebija ne smaržu, ne skaņu, nedz arī krāsu.

Savā pasaulē zviedri devās ikdienas gaitās, tikai retumis ar kādu sasveicinādamies; likās, ka viņi gandrīz baidījās, ka kāds varētu viņus uzrunāt tieši. Visi runāja klusi, neviens nežestikulēja.

Adnāns un Halīls nokāpa lejā uz pirmo stāvu un izgāja svelošajā vasaras gaisā. Uz brīdi viņi apstājās uz ietves pie universālveikala. Katra diena bija tāda pati kā iepriekšējā. Bija tik grūti aizpildīt laiku. Šķita, ka bēgļu centra sienas sakļāvās ap viņiem, ka mēģinādamas nosmacel. I lalils nevēlējas radīt iespaidu, ka bulu

nepateicīgs. Šeit, Zviedrijā, viņam bija jumts virs galvas un pārtika, ar ko piepildīt vēderu. Turklāt Halīls bija drošībā. Te neviens nenometa bumbas. Šeit dzīvojošos neapdraudēja ne karavīri, ne teroristi. Tomēr pat drošībā bija smagi dzīvot vientulībā. Nebija māju, nebija nekā, ko darīt, nebija jēgas.

Šī nebija dzīve. Vien eksistence.

Nostājies blakus Halīlam, Adnāns nopūtās. Klusēdami abi devās atpakaļ uz bēgļu centru.

Eva stāvēja kā sasalusi, apķērusi sevi ap vidu. Pēters bez pārtraukuma skraidelēja šurpu turpu. Viņš bija pārmeklējis katru stūrīti vismaz četras vai piecas reizes, cilādams segas gultās, pārlikdams vienas un tās pašas kastes no vienas vietas uz citu, atkal un atkal saukdams Nēu.Taču Eva zināja, ka tas bija bezjēdzīgi. Nēas šeit nebija. Meitas prombūtni varēja sajust ar visu augumu.

Pamanījusi tālumā punktiņu, Eva samiedza acis. Punktiņš auga arvien lielāks un lielāks, līdz pārvērtās par baltu plankumu, kas tuvojās. Viņa noprata, ka tā bija policijas automašīna. Drīz vien varēja skaidri saskatīt tās zili dzeltenos marķējumus, un Eva juta sevī atveramies bezdibeni. Viņas meita bija pazudusi. Policija bija ieradusies, jo Nēa bija pazudusi. Viņa bija pazudusi kopš rīta. Bija grūti aptvert, ka meita bija pazudusi jau kopš rīta. Kā gan viņi varēja būt tik nederīgi vecāki un neievērot, ka četrus gadus vecs bērns bija pazudis visu dienu?

- Vai jūs izsaucāt policiju?

No automašīnas bija izkāpis vecāks vīrietis ar sirmiem matiem un nāca pie Evas. Klusēdama viņa pamāja, un vīrietis pastiepa roku, lai sarokotos.

- Gesta Flīgāre. Šis ir Bertils Melbergs.

Eva sarokojās arī ar otru policistu, kurš bija aptuveni tikpat vecs, tikai krietni pilnīgāks. Viņš neganti svīda un pacēla roku, lai noslaucītu norasojušo pieri krekla piedurknē.

Vai jūsu vīrs ir uz vietas? vaicāja slaidākais no policistiem un pat laida skalienu par pagalmu. Viņa mati bija sirmāki.

- Pēter! - Ēva pasauca un sabijās, cik slābani skanēja pašas balss.

Viņa mēģināja pa otram lāgam, un Pēters izsteidzās no meža.

- Vai tu viņu atradi? - vīrs sauca.

•

Tad Pēters ieraudzīja policistus un saguma.

Notiekošais Ēvai nešķita īsts. Tā nevarēja būt. Viņa bija gatava kuru katru brīdi pamosties un atviegloti secināt, ka visu bija tikai nosapņojusi.

- Varbūt varam piesēst un aprunāties pie tases kafijas? - Gesta rāmi ierosināja, uzlicis plaukstu Ēvai uz rokas.

Pēters stāvēja saimniecības pagalma vidū un nekustējās ne no vietas; rokas nespēcīgi nokarājas pie sāniem. Ēva zināja, ka vīrs vēlējās turpināt meklējumus, bet nejaudāja izturēt šo sarunu viena.

- Pēter, iesim!

Ar smagiem soļiem viņš sekoja sievai un policistiem, un visi iegāja mājā. Uzgriezusi pārējiem muguru, Ēva ņēmās ar kafijas automātu, visu laiku jusdama policistu klātbūtni. Formastērpus bija neiespējami ignorēt.

- Pienu? Cukuru? - viņa piedāvāja, un abi pamāja.

Ēva izņēma no ledusskapja pienu un no skapīša cukuru, kamēr vīrs stāvēja durvīs.

- Apsēdies! - viņa noskaldīja, un Pēters paklausīja.

Kustēdamās kā pusmiegā, Ēva uzklāja galdu: uzlika kafijas krūzes, karotītes un paciņu pildīto cepumu, ko bija atradusi skapītī. Nēai garšoja pildītie cepumi. Šī doma lika Ēvai sarauties, un viņai no rokas izkrita karotīte. Gesta noliecās, lai to paceltu no grīdas, bet Ēva viņu apsteidza. Ielikusi karotīti izlietnē, Ēva no galda piederumu atvilktnes izņēma citu.

- Vai jums nebūtu mums jāuzdod jautājumi? - Pēters gribēja zināt, kā piekalis skatienu savām rokām. - Viņa ir pazudusi kopš rīta, un katra sekunde ir dārga.

- Pagaidīsim, kad jūsu sieva būs apsēdusies, tad sāksim, - Gesta paskaidroja, pamājis Ēvas virziena.

Viņa visiem salēja kafiju uu apsedas.

- Kad jūs pēdējoreiz meitenīti redzējāt? - iesāka resnais policists, vienlaikus sniegdamies pēc cepuma.

Evai uznāca spējš dusmu uzplūds. Viņa bija likusi cepumus galdā, jo tā bija pieņemts rīkoties, kad bija viesi, taču bija ērcinoši noskatīties, kā vīrietis tiesāja šokolādes cepumu, kamēr viņi atbildēja uz jautājumiem par Nēu.

Sieviete ievilka dziļu elpu, jo apzinājās, ka izjūta bija nepamatota.

- Vakar vakarā. Viņa aizgāja gulēt ierastajā laikā. Viņai ir pašai sava guļamistaba. Es viņai nolasīju vakara pasaciņu, tad izslēdzu gaismu un aizvēru durvis.

- Pēc tam viņu vairs neredzējāt? Viņa nepamodās nakts laikā? Neviens no jums neaizgāja viņu apraudzīt? Vai neko nedzirdējāt?

Gestas vārdi skanēja tik saudzīgi, ka Evai gandrīz izdevās neievērot, ka viņa kolēģis cienājas jau ar otro cepumu.

Pēters nokremšļojās.

- Nē! Viņa vienmēr ciešā miegā guļ visu nakti. Šorīt pirmais pamodos es. Grasījos ar traktoru aizbraukt uz mežu, tāpēc tikai aši izdzēru tasi kafijas un apēdu vienu grauzdiņu. Tad aizbraucu.

Pētera balsī ieskanējās tāds kā lūgums. It kā viņa teiktajā slēptos kāda atbilde. Eva pastiepās, lai uzliktu savu plaukstu uz viņējās. Tā bija tikpat auksta.

- Vai tad jūs Linnēu neredzējāt? No rīta?

Pēters papurināja galvu.

- Nē, viņas istabas durvis bija aizvērtas! Pagāju garām uz pirkstgaliem, cik klusi vien varēju, lai viņu nepamodinātu. Gribēju, lai Eva paguļ nedaudz ilgāk.

Eva paspieda vīra plaukstu. Tāds nu bija Pēters. Vienmēr rūpējās par citiem. Vienmēr gādāja par viņu un Nēu.

-Unjūs, Eva? Aprakstiet mums savu rītu!

(lēstas maigais tonis gandrīz lika viņai ļauties asarām.

Pamodos veļu, bija jau pāri pusdeviņiem. Neatceros, kad pēdējo reizi bulu gulējusi (iк ilgi. Visa mājā valdīja klusums. Vispirms

es iegāju pie Nēas. Viņas istabas durvis bija vaļā, un gulta bija nesaklāta. Viņas tur nebija, tāpēc es nospriedu, ka...

Ēvai izlauzās šņuksts. Pēters uzlika uz sievas rokas otru plaukstu un mierinoši paspieda.

- Es nospriedu, ka viņa ar Pēteru ir aizbraukusi uz mežu. Viņai tas ārkārtīgi patīk, un viņa bieži brauc līdzi. Tāpēc tas nelikās neparasti un man ne uz mirkli neienāca prātā, ka...

Asaras vairs nebija valdāmas. Ēva notrauca tās no vaigiem.

- Es būtu domājis tāpat, - Pēters ieteicās un vēlreiz paspieda sievas roku.

Ēva zināja, ka vīram bija taisnība. Tomēr. Ja vien viņa būtu...

- Vai viņa varētu būt aizgājusi ciemos pie kāda drauga? - Gesta jautāja.

Pēters pašūpoja galvu.

- Nē! Viņa vienmēr paliek tepat saimniecībā. Ne reizi nav mēģinājusi iziet ārpus mūsu īpašuma.

- Viss jau reiz notiek pirmoreiz, - iestarpināja resnais policists. Viņš bija klusītēm sēdējis un grauzis vienu cepumu pēc otra, tāpēc Ēva salēcās, kad izdzirdēja viņa balsi. - Varbūt viņa iešmauca mežā.

Bertils Melbergs no Gestas izpelnījās skatienu, kura nozīme Ēvai bija neizdibināma.

- Mēs sapulcēsim meklētāju grupu, - policists ierosināja.

- Vai jums šķiet, ka tā tiešām ir noticis? Ka viņa ir apmaldījusies mežā?

Mežs stiepās, cik tālu vien acis rādīja. No domas vien, ka Nēa tajā varētu būt apmaldījusies, Ēvai pār muguru pārskrēja drebuļi. Viņi nekad nebija baiļojušies, ka tā varētu notikt. Nēa nekad arī nebija nekur aizklīdusi viena pati. Varbūt tas bija bijis naivi no viņu puses. Naivi un bezatbildīgi. Ļaut četrus gadus vecai meitenei vaļu pa saimniecību, kad turpat blakus bija plašs mežs. Nēa bija apmaldījusies, un viņi paši vien bija vainīgi.

Kā nolasījis Evas domas, (lēsta teica:

ļa viņa ir meža, mēs viņu atradīsim. Es lagad ми luī pirzva

nīšu, un nepaies ilgs laiks, līdz varēsim sākt meklējumus. Meklētāju grupu sapulcēsim vienā stundā un liksim lietā dienasgaismu.

- Vai viņa varēs tur pārlaist nakti viena pati? - Pēters vaicāja neskanīgā balsī.

Viņa seja bija nāves bālumā.

- Naktis joprojām ir siltas, - Gesta mierināja vīrieti. - Viņai nesals, taču darīsim visu, ko spēsim, lai atrastu viņu, pirms satumst.

- Kā viņa bija ģērbusies? - Melbergs pajautāja, sniegdamies pēc pēdējā cepuma uz šķīvja.

Izskatījās, ka Gesta bija pārsteigts.

- Tas ir labs jautājums. Vai zināt, ko viņa bija uzvilkusi, kad pazuda? Lai gan šorīt viņu neredzējāt, varbūt varat pārbaudīt, vai kāds viņas apģērba gabals nav pazudis.

Eva pamāja un piecēlās, lai ietu uz Nēas istabu. Beidzot bija kaut kas taustāms, ko viņa varēja paveikt, lai palīdzētu.

Tomēr pie guļamistabas durvīm sieviete vilcinājās. Atvērt tās viņa saņēmās tikai tad, kad vairākkārt bija dziļi ieelpojusi. Viss izskatījās tieši tāpat kā katru dienu, kas lika sirdij iesāpēties vēl vairāk. Tapetes bija kā nosētas ar sārtām zvaigznēm; vietām trūka pa gabaliņam, kur Nēa tās bija nolupinājusi. Gultas kājgalī bija salikti rotaļu lācīši. Gultasveļu rotāja Elzas attēli no filmas “Ledus sirds”. Olafa lelle kā allaž gulēja uz spilvena. Pakaramais ar... Domu gājiens aprāvās. Eva skaidri zināja, ko Nēa bija uzvilkusi. Lai pārliecinātos, sieviete vēl iemeta acis skapī un pārlaida skatienu pār istabu. Nē, tās nekur nebija! Eva steidzās uz lejasstāvu.

- Viņa ir uzvilkusi Elzas kleitu.

- Kā izskatās Elzas kleita? - Gesta gribēja zināt.

Tā ir zila princešu kleita. Priekšpusē ir princeses attēls. Elza no “I /cdus sirds”. Viņa dievina “Ledus sirdi”. Droši vien ir uzvilkusi arī savas “Ledus sirds” apakšbikses.

Eva attapās, ka, būdama maza bērna māte, kā pašsaprotamu uztvēra to, kas citam varēja būt pilnīgi nezināms. So filmu viņa bija noskatījusies vismaz simt reižu. To rādīja divas reizes dienā katru «lienu «ainu gadu. Nea ar to bija ka apsēsta un varēja nospēlēt visu

ainu ar dziesmu Let it go. Eva apspieda šņukstu. Viņa varēja bez pūlēm iztēloties Nēu virpuļojam savā zilajā kleitā un garajos baltajos cimdos un dziedam vienu dziesmas rindiņu pēc otras. Kur gan viņa bija? Kāpēc gan viņi te sēdēja, rokas klēpī salikuši?

- Iešu piezvanīt, kā pirms brīža teicu. Tad sāksim meklējumus, - Gesta ieminējās, it kā būtu sadzirdējis sievietes apvaldīto kliedzienu.

Ēva spēja tikai pamāt. Viņa uzlūkoja vīru. Abi kāvās ar drūmām domām par vienu un to pašu.

BŪHUSLĒNE, 1671. GADS

Novembra rīts bija apmācies, un Elīna Jūnsdotera, sēdēdama grabošajos ratos, drebinājās blakus savai meitai. Mācītājmuiža, kurai rati palēnām tuvojās, arvien vairāk līdzinājās pilij un nepavisam ne mazajam namiņam, kurā viņa un Pērs bija dzīvojuši Uksnesā.

Britai bija uzsmaidījusi veiksme. Tā arvien bija bijis. Elīnas mazā māsa bija tēva luteklīte un bērnībā bija izpelnījusies daždažādus labumus, tāpēc neviens nekad nebija šaubījies, ka Brita izies pie laba vīra. Tēvam bija izrādījusies taisnība. Brita bija apprecējusi mācītāju un ierīkojusies mācītājmuižā, kamēr Elīnai bija nācies būt mierā ar zvejnieku Pēru. Elīna gan nesūkstījās. Pērs varbūt arī bija nabadzīgs, bet visā pasaulē nebija labsirdīgākas dvēseles par viņu.

Atsaukusi prātā Pēru, Elīna juta sirdi pielīstam ar smagām skumjām. Viņa tūdaļ sevi sapurināja un saņēma dūšu. Bija veltīgi liet asaras par to, ko vairs nevarēja pārmainīt. Dievs vēlējās Elīnu pārbaudīt, un nu viņai un Mertai bija jālūko dzīvot bez Pēra.

Elīnai bija jāatzīst, ka Brita bija izrādījusi vislielāko vēlību, piesolīdama kalpones vietu mācītājmuižā un vēl jumtu viņām virs galvas. Tomēr uzmācās pagalam nelāga sajūta, kad Lāšs Lāšsons iebrauca pagalmā, kamēr ratos grabēja iekrautā niecīgā mantība. Kā bērns Brita nebija bijusi diezcik mīlīga, turklāt Elīna šaubījās, ka ar gadiem māsa būtu mainījusies. Viņa gan nevarēja atļauties noraidīt piedāvājumu. Būdami nomnieki piekrastes pusē, viņi ar Pēru bija tikai nomājuši savus laukus. Kad vīrs bija aizgājis mūžībā, saimnieks biju pateicis, ka palikušas varēja turpat palikt ne ilgāk kā līdz Inenesa beigām, per lain bija jadodas prom. Elīna bija trūcīga

atraitne bez mājām, un viņai nebija, ar ko pelnīt iztiku, tāpēc nāktos palaisties uz ļaužu žēlastību. Elīna bija dzirdējusi, ka Britas vīrs Prēbens, Tānumshedes mācītājs, bija patīkams un laipnīgs vīrs. Pašu viņa bija redzējusi vien baznīcā dievkalpojumu laikā. Elīna nebija ielūgta uz Britas kāzām; saprotams, ka ne viņa, ne viņas ģimene nekad nebija uzaicināta viesoties mācītājmuižā. Taču Elīna atminējās, ka mācītājam bija lādzīgas acis.

Rati apstājās, un Lāšs noburkšķēja, ka viņām jākāpj ārā. Elīna uz mirkli pievilka Mertu sev klāt. Viss būs labi, viņa pie sevis noteica. Iekšējā balstiņa gan apgalvoja ko pavisam citu.

Mārtiņš vēlreiz iešūpoja Tūvu. Kad atskanēja meitas līksmais spiedziens, viņš neviļus pasmaidīja.

Ar katru aizgājušo dienu Mārtiņš jutās arvien labāk, un viņš apjauta, ka par to bija jāpateicas savai meitai. Pašlaik Tūvai bērnudārzā bija vasaras brīvlaiks un Mārtiņam bija pāris nedēļas atvaļinājuma, tāpēc abi pavadīja kopā ik minūti. Kā vienam, tā otram tas bija krietni nācis par labu. Kopš Pīas nāves Tūva gulēja tēva gultā un katru vakaru aizmiga, piespiedusies viņam pie krūtīm, parasti pasakas vidū. Kad bija skaidrs, ka meita ir aizmigusi, Mārtiņš izslīdēja no gultas un stundu vai divas nosēdēja pie televizora, malkodams tasi nomierinošās tējas, ko bija nopircis veselīgās pārtikas veikalā. Annika bija ieteikusi ziemā atrast kādu dabīgu zāļu tēju vai uztura bagātinātāju, kas palīdzētu iemigt, kad bija jācīnās ar bezmiegu. Mārtiņš netika skaidrībā, vai pieredzēja placebo efektu vai tēja patiešām iedarbojās, bet viņam sanāca izgulēties. Varbūt tas arī izskaidroja, kāpēc viņam bija izdevies palēnām samierināties ar zaudējumu. Sāpes tā arī neizgaisa pilnībā, bet bija notrulinājušās, tin Mārtiņš pat varēja ļauties domām par Pīu, pats nesabrukdams raudās. Viņš centās Tūvai stāstīt par māti. Abi mēdza runāt par Pīu un aplūkot viņas fotogrāfijas. Tūva bija tik jauna, kad Pīa bija izdzisusi, ka par māti atcerējās gaužām maz. Mārtiņš vēlējās meitai par I’m izstāstīt visu, ko vien spēja atsaukt prātā.

-Tēti, uzšūpo augstāk!

Tuva aiz prieka iespiedzās, kad Mārtiņš iešūpoja viņu vēl spēcīgāk un šūpoles uzlidoja vēl augstāk.

Meitas tumšie mali plivinājās ap viņas seju, un Martinu kārtējo

atraitne bez mājām, un viņai nebija, ar ko pelnīt iztiku, tāpēc nāktos palaisties uz ļaužu žēlastību. Elīna bija dzirdējusi, ka Britas vīrs Prēbens, Tānumshedes mācītājs, bija patīkams un laipnīgs vīrs. Pašu viņa bija redzējusi vien baznīcā dievkalpojumu laikā. Elīna nebija ielūgta uz Britas kāzām; saprotams, ka ne viņa, ne viņas ģimene nekad nebija uzaicināta viesoties mācītājmuižā. Taču Elīna atminējās, ka mācītājam bija lādzīgas acis.

Rati apstājās, un Lāšs noburkšķēja, ka viņām jākāpj ārā. Elīna uz mirkli pievilka Mertu sev klāt. Viss būs labi, viņa pie sevis noteica. Iekšējā balstiņa gan apgalvoja ko pavisam citu.

Mārtiņš vēlreiz iešūpoja Tūvu. Kad atskanēja meitas līksmais spiedziens, viņš neviļus pasmaidīja.

Ar katru aizgājušo dienu Mārtiņš jutās arvien labāk, un viņš apjauta, ka par to bija jāpateicas savai meitai. Pašlaik Tūvai bērnudārzā bija vasaras brīvlaiks un Mārtiņam bija pāris nedēļas atvaļinājuma, tāpēc abi pavadīja kopā ik minūti. Kā vienam, tā otram tas bija krietni nācis par labu. Kopš Pīas nāves Tūva gulēja tēva gultā un katru vakaru aizmiga, piespiedusies viņam pie krūtīm, parasti pasakas vidū. Kad bija skaidrs, ka meita ir aizmigusi, Mārtiņš izslīdēja no gultas un stundu vai divas nosēdēja pie televizora, malkodams tasi nomierinošās tējas, ko bija nopircis veselīgās pārtikas veikalā. Annika bija ieteikusi ziemā atrast kādu dabīgu zāļu tēju vai uztura bagātinātāju, kas palīdzētu iemigt, kad bija jācīnās ar bezmiegu. Mārtiņš netika skaidrībā, vai pieredzēja placebo efektu vai tēja patiešām iedarbojās, bet viņam sanāca izgulēties. Varbūt tas arī izskaidroja, kāpēc viņam bija izdevies palēnām samierināties ar zaudējumu. Sāpes tā arī neizgaisa pilnībā, bet bija notrulinājušās, un Mārtiņš pat varēja ļauties domām par Pīu, pats nesabrukdams raudās. Viņš centās Tūvai stāstīt par māti. Abi mēdza runāt par Pīu un aplūkot viņas fotogrāfijas. Tūva bija tik jauna, kad Pīa bija izdzisusi, ka par māti atcerējās gaužām maz. Mārtiņš vēlējās meitai par I ’iu izstāstīt visu, ko vien spēja atsaukt prātā.

- Tēti, uzšūpo augstāk!

Tuva aiz prieka iespiedzās, kad Mārtiņš iešūpoja viņu vēl spēcīgāk un šūpoles uzlidoja vēl augstāk.

Meitas tumšie mati plivinājās ap viņas seju, un Mārtiņu kārtējo

reizi pārsteidza Tuvas neticamā līdzība ar Pīu. Izvilcis mobilo tālruni, lai nofilmētu meitu, viņš sāka kāpties atpakaļ, lai kadrā savietotos visa aina. Papēži pret kaut ko atdūrās, un atskanēja spalgs brēciens. Mārtiņš satrūcies pameta skatienu sev aiz muguras un ieraudzīja mazu zēnu, kurš vienā rokā bija sažņaudzis smilšainu rotaļu lāpstiņu un bļāva pilnā kaklā.

- Ak, piedod! - Mārtiņš iesaucās un nometās ceļos, lai mierinātu bērnu.

Paraudzījies visriņķī, viņš nemanīja nevienu pieaugušo, kas grasītos nākt pie viņiem, tāpēc nosprieda, ka neviens no redzamajiem nebija zēna tēvs vai māte.

- Kuš, kuš! Būs jau labi, atradīsim tavu mammu un tēti! - Mārtiņš teica bērnam, kurš par atbildi tikai sāka kliegt vēl skaļāk.

Netālu no krūmiem Mārtiņš ievēroja sievieti, kura bija aptuveni tikpat veca kā viņš un runāja pa mobilo tālruni. Viņš mēģināja piesaistīt sievietes uzmanību, bet izskatījās, ka viņa bija satraukta. Sievietes balss bija dusmīga, un viņa žestikulēja ar brīvo roku. Mārtiņš sievietei pamāja, taču viņa joprojām nelikās neko manām. Beigu beigās viņš pagriezās pret Tūvu; meitas šūpoles kustējās arvien zemāk, jo Mārtiņš viņu vairs neiešūpoja.

- Pagaidi tepat! Es aiznesīšu šo puiku pie viņa mammas.

- Tētis iespēra bēbim, - Tūva skaļi paziņoja, bet Mārtiņš papurināja galvu.

- Nē, tētis neiespēra bēbim! Tētis... Ai, lai nu, par to parunāsim vēlāk!

Mārtiņš pacēla brēcošo zēnu, cerēdams, ka pagūs aiziet pie sievietes, pirms viņa ievēros savu bērnu sveša vīrieša rokās. Šīs bažas gan bija liekas. Sieviete bija pilnībā iegrimusi tālruņa sarunā. Mārtiņš noskatījās, kā viņa tur stāvēja un vēcinājās rokām, kad būtu bijis jāpieskata savs bērns, un uzmācās sapīkums. Nu jau zēns brēca tik skaļi, ka bļāvieni varēja pārplēst Mārtiņa bungādiņas.

- Atvainojiet! - viņš ierunājās, kad bija piegājis pie sievietes, un viņa aprāvās teikuma vidū.

Sievietes acis bija pielijušas ar asarām, pa vaigiem bija notece jusi skropstu tuša.

- Man tagad ir jāiet. TAVS dēls raud! - viņa noskaldīja un beidza zvanu.

Izslaucījusi acis, sieviete pastiepa rokas, lai paņemtu zēnu.

- Atvainojiet, es atkāpos un neredzēju, ka viņš ir man aiz muguras! - Mārtiņš skaidroja. - Nedomāju, ka viņš ir savainojies, bet es droši vien viņu mazliet sabiedēju.

Sieviete apskāva bērnu.

- Neraizējieties! Viņš tagad ir tajā vecumā, kad visi bērni baidās no svešiniekiem, - viņa atteica, aizgaiņādama pēdējās asaras.

- Vai ar jums viss ir kārtībā? - Mārtiņš gribēja zināt. Izdzirdējusi jautājumu, sieviete pietvīka.

- Ak, kungs, cik neērti te tā stāvēt un pinkšķēt gaišā dienas laikā! Vēl arī neskatījos, kur paliek Jūns. Atvainojiet! Gan jau jums liekas, ka esmu visnejēdzīgākā māte pasaulē.

- Nē, nē, ko jūs! Viņam nekas nekaiš. Vai ar jums tiešām viss ir kārtībā?

Mārtiņš negribēja uzplīties, taču sieviete izskatījās gluži nelaimīga.

- Nu, nav jau ta, ka kāds butu nomiris. Tikai mans bijušais ir pēdējais stulbenis. Viņa jaunā draudzene acīmredzot negrib noņemties ar laulības “sekām”, tāpēc viņš ir atcēlis plānu trīs dienas paņemt pie sevis Jūnu. Atrunājas, ka viņa esot “gribējusi, lai abi pavadītu laiku divi vien”.

- Nožēlojams aizbildinājums! - Mārtiņš nošķendējās, īgņodamies par sievietes situāciju. - Idiots tāds!

Viņa pasmaidīja, un Mārtiņa skatienu piesaistīja bedrītes viņas vaigos.

- Un jums?

- Ai, ar mani viss ir kārtībā! - viņš atsaucās, un sieviete iesmējās.

Nē, es gribēju zināt, kurš ir jūsējais?

Viņa pamāja rotaļu laukuma virzienā, un Mārtiņš uzplāja ar plaukstu sev pa pieri.

Ak, ja, pareizi! Par to jūs vaicājāt. Mana meita ir tur - meitenīte šūpoles, kura izskata:, nedaudz sabozusies, ka vairs nešūpojas.

- Ai, ai, ai! Labak ejiet un iešūpojiet viņu! Varbūt tepat ir ari

viņas māte?

Mārtiņš nosarka. Vai sieviete ar viņu flirtēja? Viņš pieķēra sevi ceram, ka tā tiešām bija. Nespēdams izlemt, kā atbildēt, Mārtiņš attapās, ka tikpat labi varēja arī būt atklāts.

- Nē, esmu atraitnis! - viņš teica.

- Ak, piedodiet! - sieviete piešāva roku pie mutes. - Tas jau man ir tipiski - izteikt tik aplamas piezīmes, kā “neviens jau nav nomiris”.

Viņa pieskārās Mārtiņam pie rokas, un viņš pūlējās pasmaidīt tā, lai sieviete saprastu, ka viss ir kārtībā. Nezināma iemesla dēļ Mārtiņš nevēlējās, lai sieviete būtu noskumusi vai satraukta. Vēlējās dzirdēt viņas smieklus. No jauna redzēt bedrītes viņas vaigos.

- Nekas, - Mārtiņš attrauca un juta, ka sieviete atslābinājās.

Viņam aiz muguras Tūva sauca: - Tēti!!! - Balss skanēja arvien asāk un nepacietīgāk.

- Rādās, ka jums labāk iet un iešūpot savu meitiņu! - sieviete sprieda, slaucīdama no Jūna sejiņas puņķus un smiltis.

- Varbūt es jūs te vēl kādu reizi satikšu, - Mārtiņš ieminējās.

Paša ausīm garām nepaslīdēja cerība, kas bija ieskanējusies viņa

balsī. Sieviete pasmaidīja, un bedrītes viņas vaigos bija vēl labāk saskatāmas nekā iepriekš.

- Noteikti, mēs uz šejieni nākam bieži! Droši vien būsim atpakaļ jau rīt, - viņa piebilda. Mārtiņš priecīgi pamāja un lēnām atkāpās, lai ietu pie Tuvas.

- Gan jau redzēsimies tad! - viņš teica, mēģinādams nesmaidīt pa visu seju.

Mārtiņš atkāpās vēl soli un ar papēžiem pret kaut ko atdūrās. Uzreiz atskanēja sirdi plosošs brēciens. No šūpoļu puses atskanēja Tūvas nopūta.

- Tēti, skaties, kur ej...

Jucekļa karstumā iezvanījās Mārtiņa mobilais tālrunis. Izvilcis to no kabatas, viņš ielūkojās displejā. (īesta.

- Tieši kur tu uzgāji šo eksemplāru?

Marija atstūma sievieti, kas pēdējo pusstundu viņai uz sejas bija klājusi grimu, un pagriezās, lai uzlūkotu filmas režisoru Jergenu Holmlundu.

- Ivonnei lieliski padodas viņas darbs, - Jergens atsaucās, sastomīdamies jau pazīstamajā un kaitinošajā manierē. - Esmu ar viņu sadarbojies gandrīz katras savas filmēšanas laikā.

Aiz muguras varēja dzirdēt Ivonnes apslāpētos šņukstus. Marijas galvassāpes, kas bija piemetušās no brīža, kad viņa iekāpa savā treilerā, pieņēmās spēkā.

- Man ir jābūt kā Ingrīdai Bergmanei līdz pat matu galiņiem katrā ainā. Viņa vienmēr izskatījās nevainojami. Nevaru taču izskatīties kā viena no Kardašjanām. Konturēšana? Vai vispār vari noticēt kaut kam tik drausmīgam? Mani vaibsti ir perfekti. Man nevajag nekādu nolāpītu konturēšanu!

Viņa norādīja uz savu seju, uz kuras skaidri varēja saskatīt baltus un tumšbrūnus plankumus.

- Es tos izlīdzināšu. Kad būšu beigusi, tā vairs neizskatīsies, - Ivonne paskaidroja, bet tik slābani, ka Marija lāga viņu nedzirdēja.

- Man par to nospļauties. Mani vaibsti nav jālabo.

- Esmu pārliecināts, ka Ivonne var visu pārtaisīt, - Jergens minēja. - Tikai pasaki viņai, ko vēlies!

Vīrieša piere bija norasojusi, lai gan treilerā bija vēss.

Lielā filmēšanas grupa bija apmetusies TanumStrand, tūrisma un konferenču centrā, kas atradās starp Fjelbaku un Grebestadi; tur arī bija iekārtots producentu birojs. Tomēr filmēšanas vietā Fjelbakā bija dažādi grimēšanas un garderobes treileri.

- Labi, notīri visu un sāc no sākuma! Tad redzēsim, - Marija piekrita un gribot negribot pasmaidīja, kad redzēja, cik atvieglota likās Ivonne.

Savas I lolivudas karjeras sākumā Marija allaž bija pakļāvusies t ilu prasībām un darījusi jebko, ko no viņas prasīja.Tagad viņa bija . ils cilvēks un zināju, ka loma bija jāpielāgo un kā viņai bija jāizskillas.

- Mums jābūt gataviem vēlākais pēc stundas, - Jergens norādīja. - Šonedēļ filmēsim dažas no vienkāršākajām ainām.

Marija uzlūkoja režisoru. Ivonne ar mitru drānu desmit sekundēs bija noslaucījusi grimu, kura uzklāšana bija aizņēmusi veselu stundu; aktrises seja bija tīra.

- Vai gribi teikt, ka šonedēļ filmēsim vislētākās ainas? Sapratu, ka visi jau ir devuši savu piekrišanu.

Bažas viņas balsī nevarēja noslēpt. Šis filmēšanas projekts nebija no tiem, kuru dēļ investori stāvēja rindā, lai tikai varētu piedalīties. Zviedrijas kino pasaule bija mainījusies: priekšroku deva neatkarīgajām filmām, savukārt par lielbudžeta filmām bija jālūdzas. Šis projekts jau vairākas reizes bija gandrīz atcelts.

- Viņi joprojām spriež par... prioritātēm... -Jergens atkal saērcināja ar savu stomīšanos. - Bet tev par to galva nav jālauza. Tev galvenais ir lieliski notēlot ainās, ko tagad filmēsim. Ne par ko citu tev nav jādomā.

Marija no jauna pagriezās pret spoguli.

- Ir daudz žurnālistu, kuri vēlas tevi intervēt, - režisors iesāka. - Par tavu saikni ar Fjelbaku, par faktu, ka šī ir pirmā reize, kad esi šeit atgriezusies pēc trīsdesmit gadu pārtraukuma. Saprotu, ja ir... nepatīkami runāt par pagājušo, bet, ja vēlies...

- Saplāno intervijas! - Marija viņu pārtrauca, neatrāvusi acis no spoguļa. - Man nav nekā, ko slēpt.

Viņa bija apguvusi, ka jebkāda pieminēšana presē nāca tikai par labu. Marija uzsmaidīja savam spoguļattēlam. Varēja jau būt, ka sasodītās galvassāpes beidzot palēnām atlaidās.

Nomainījusi Patriku, Ērika bija savākusi bērnu mantas, un visi kopā bija lēnītēm uzkāpuši kalnā, lai dotos mājās. Patriks bija aizbraucis, tiklīdz sieva bija ieradusies, un vīra acīs Ērika bija saskatījusi raizes. Arī viņa baiļojās. Apsvērt iespējamību, ka kādam bērnam kaut kas būtu varējis atgadīties, bija ka krist bezdibenī.

Kad viņi bija tikuši majas, Krika saviem beriliem Iij.i iedevusi

vairāk buču nekā parasti. Tad viņa nolika dvīņus gulēt pēcpusdienas diendusu un ieslēdza DVD atskaņotāju, lai Maja varētu skatīties “Ledus sirdi”. Tagad Ērika bija iekārtojusies savā mājas birojā. Tiklīdz Patriks bija pateicis, kā sauca saimniecību, kurā dzīvoja pazudusī meitene, un cik veca viņa bija, kas bija neparasta sakritība, Ērika uz karstām pēdām bija vēlējusies pārskatīt savus izpētes materiālus. Vēl bija daudz jāpaveic, pirms viņa varētu sākt rakstīt grāmatu, taču galds bija noklāts ar kartēm, avīžrakstu kopijām un ar roku rakstītām piezīmēm par Stellas nāvi. Brīdi Ērika tā arī sēdēja, noskatīdamās uz papīru kaudzēm. Šajā posmā viņa vēl tikai apkopoja faktus un pat nemēģināja kārtot, iedalīt un šķirot visu, ko bija savākusi. Tas būtu nākamais solis garajā un līkumotajā ceļā pretī gatavai grāmatai. Ērika pastiepās pēc kāda raksta kopijas un nopētīja divu meiteņu melnbaltās fotogrāfijas. Helēna un Marija. Sejas bija nomāktas, tajās jautās dumpīgums. Bija grūti noteikt, vai acīs varēja saskatīt dusmas vai bailes. Vai ļaunumu, kā daudzi apgalvoja. Ērikai gan bija grūti noticēt, ka bērni varētu būt ļauni.

Līdzīgi pieņēmumi bija izskanējuši ikvienā labi zināmā lietā, kurā bērni bija pastrādājuši briesmu darbus: Mērija Bella, kura nogalināja divus bērnus, bija bijusi tikai vienpadsmit gadus veca. Trīsgadīgā Džeimsa Baldžera slepkavas. Polīna Pārķere un Džuljeta I Ijūma - abas meitenes, kas Jaunzēlandē nogalināja Polīnas māti. Ērikai ārkārtīgi patika Pītera Džeksona filma “Dievišķās radības”, kas bija balstīta uz šo lietu. Pēc kārtējā atgadījuma cilvēki mēdza teikt vai nu “Viņa allaž ir bijusi negants bērns”, vai arī “Ļaunumu viņa acīs samanīju vēl tad, kad viņš bija tīrais bērns”. Kaimiņi, draugi, pat ģimenes locekļi bija vairāk nekā gatavi paust savu viedokli par notikušo un norādīt uz apstākļiem, kas, viņuprāt, liecināja pat iedzimtu ļaunumu. Tomēr bērns taču nevarēja būt ļauns. Ērika vaira к sl iecas uzskatīt, ka patiess bija reiz izlasītais apgalvojums, ka "ļaunums ir laba trūkums”. Ikviens katrā ziņā nāca pasaulē ar tiekam uz vienu vai otru galējību, taču vieta un veids, kā cilvēku audzi-

Tāpēc Ērikai bija jānoskaidro viss, ko vien viņa varēja noskaidrot par abām meitenēm, kas bija iemūžinātas fotogrāfijās. Kādas Marija un Helēna bija bērnībā? Kā viņas audzināja? Ērika nelūkoja apmierināties ar informāciju, kas citiem bija zināma par pašām meitenēm un viņu ģimenēm. Vienlīdz svarīgi bija noskaidrot, kas bija norisinājies aiz aizvērtām durvīm. Kādas vērtības meitenēs bija ieaudzinātas? Vai pret viņām izturējās labi? Ciktāl viņas bija iepazinušas pasauli pirms šaušalīgās dienas 1985. gadā?

Beigu beigās kā viena, tā otra meitene bija atsaukusi savu atzīšanos un stūrgalvīgi uzstāja, ka ir nevainīga. Ēai gan daudzi bija palikuši pie pārliecības, ka Helēna un Marija bija vainīgas, nebija trūcis citu minējumu. Ja nu kāds cits bija vainīgs Stellas nāvē? Slepkava, kas bija izmantojis izdevību. Ja nu bija radusies vēl viena šāda izdevība? Tā nevarēja būt sakritība, ka no tās pašas saimniecības pazuda tāda paša vecuma meitene. Cik liela bija varbūtība, ka kas tāds varētu atgadīties? Abiem notikumiem bija jābūt saistītiem. Ja nu policija bija palaidusi garām kādu pierādījumu, ko slepkava bija atstājis, un ja nu noziedznieks tāda vai citāda iemesla dēļ bija nolēmis uzbrukt atkal? Varbūt uz to bija pamudinājusi Marijas atgriešanās? Ja tā, kāpēc? Vai briesmas draudēja arī citām meitenēm?

Ja vien Ērika būtu tikusi tālāk savā izpētē! Viņa piecēlās. Karstums birojā bija tveicīgs, tāpēc Ērika pārliecās pār galdu, lai atvērtu logu. Ārpusē dzīve ritēja kā parasti. Varēja dzirdēt vasaras skaņas. No pludmales plūda bērnu spiedzieni un smiekli. Ķērca kaijas, kas lidinājās virs jūras. Koku lapotnēs šalca vējš. Ārpusē valdīja šķietama idille. Ērika to tikpat kā neievēroja.

No jauna apsēdusies pie galda, viņa sāka šķirot savāktos materiālus. Vēl pat nebija ķērusies pie intervijām! Ērika garā sarakstā bija apkopojusi cilvēkus, ar kuriem plānoja aprunāties, un Marijas un Helēnas vārdi, protams, bija saraksta augšgalā. Viņa jau bija mēģinājusi sazināties ar Helēnu, nosūtīdama vairākas vēstules, tikai nebija saņēmusi nekādu atbildi; bija arī sazinājusies ar Marijas sabiedrisko attiecību speciālistu. I Iz galda bija vairākas kopijas no da žadam intervijām, kuras Marija bija runājusi par Stellas lielu, tāpēc

Ērika šaubījās, ka aktrise nevēlēsies ar viņu tikties. Patiesībā valdīja uzskats, ka Marijas karjera būtu beigusies, tā arī nesākusies, ja vien informācija par viņas pagātni nebūtu piespēlēta presei brīdī, kad aktrise bija uzņēmusies maznozīmīgas lomiņas nelielās filmās.

No savas pieredzes, kas bija gūta, rakstot iepriekšējās grāmatas par patiesiem noziegumiem, Ērika zināja, ka cilvēki karsti alka izkratīt sirdi, dalīties savā stāstā. Gandrīz visi kā viens.

Viņa ieslēdza sava mobilā tālruņa zvana signālu, ja nu Patriks izdomātu piezvanīt, lai gan, visticamāk, bija pārāk aizņemts, lai sievai stāstītu par jaunāko. Ērika bija piedāvājusies palīdzēt meklēšanā, bet vīrs bija atteicis, ka brīvprātīgo būšot gana un būšot labāk, ja viņa palikšot pie bērniem. Ērika nebija iebildusi. No dzīvojamās istabas lejasstāvā varēja saklausīt filmas ainu, kurā Elza no ledus bija uzcēlusi veselu pili. Lēnītēm Ērika nolika papīrus, ko bija paņēmusi rokās. Pārāk sen viņa nebija kopā ar Māju sēdējusi pie televizora un skatījusies kādu filmu. Būs vien jāpacieš patmīlīgā princese, Ērika nosprieda un piecēlās. Turklāt Olafs bija tik jauks. Arī ziemeļbriedim nebija ne vainas.

- Ko jau esi paveicis? - Patriks vaicāja, tiklīdz bija ieradies saimniecībā, lai lieki netērētu laiku.

Gesta bija nostājies ārā pie saimniecības ēkas, pie kuras bija izvietots dārza mēbeļu komplekts no balti krāsota koka.

- Piezvanīju uz Udevallu, viņi sūta helikopteru.

- Un krasta apsardze?

Gesta pamāja. - Visi ir informēti, palīdzība jau ir ceļā. Piezvanīju Mārtiņam un palūdzu sapulcēt kādus brīvprātīgos, kas varētu veidot meklēšanas grupu. Viņš tam pieķērās uzreiz un sāka zvanīt fjelbakiešiem, tāpēc drīzumā te būtu jābūt krietnam pulkam. I Jdevallas kolēģi ved meklēšanas suņus.

Kā tev izskatās? - Patriks ierunājās klusītēm, jo turpat netālu slavēja meitenes vecāki, viens pie otra pieķērušies.

Viņi vēlas doties meklēt paši uz savu roku, - Gesta paskaidmja, pamanījis, ka Patriks skalas uz vecākiem. - Es viņiem

teicu, ka ir jāpagaida organizētā grupa, citādi var gadīties, ka veltīgi izšķiedīsim spēkus, jo būs jāiet un jāmeklē arī viņi.

Policists nokremšļojās.

- Nezinu, ko lai domā, Patrik! Ne viens, ne otrs nav redzējis meitenīti kopš vakarvakara, kad viņa aizgāja gulēt, kas bija ap pulksten astoņiem. Turklāt viņa ir tik jauna: tikai četrus gadus veca. Ja būtu bijusi kaut kur tepat tuvumā, būtu uzradusies vēl pa dienu. Vismaz būtu pārradusies mājās, kad būtu sagribējies ēst. Tāpēc viņa noteikti ir apmaldījusies. Vai ir...

Neizteiktais vārds palika kā karājamies starp abiem kolēģiem.

- Gaužām neparasta sakritība, - Patriks novilka. Prātā atkal un atkal pazibēja domas par varbūtību, ko viņš nevēlējās atzīt kā iespējamu.

- Tas gan. Tā pati saimniecība, - Gesta piekrītoši pamāja. - Meitene arī ir tajā pašā vecumā. Neviļus ir jāaizdomājas.

- Pieņemu, ka darbojamies, pieļaudami ne tikai iespēju, ka viņa ir apmaldījusies, vai ne?

Šos vārdus Patriks izteica, piesardzīgi izvairīdamies uzlūkot vecākus.

- Jā! - Gesta apstiprināja. - Tiklīdz varēsim, sāksim iztaujāt visus kaimiņus, kuri dzīvo apkārtnē, vai vismaz tos, kuri dzīvo pie ceļa, kas ved uz saimniecību. Jānoskaidro, vai viņi ir ko manījuši pagājušajā naktī vai šodien. Tikai pirmām kārtām ir jāpievēršas meklēšanai. Nu jau ir augusts, tāpēc satumst ievērojami ātrāk, un man šermuļi iet pār kauliem, iztēlojoties, ka meitenīte sēž kaut kur mežā, viena pati un nobijusies. Melbergs grib, lai mēs sazināmies ar presi, bet uzskatu, ka būtu prātīgāk nogaidīt.

- Dieva dēļ, jā! Nebrīnos gan, ka viņš grib sazināties ar presi, - Patriks nopūtās.

Piepūties kā pāvs, priekšnieks sagaidīja palēnām braucošos brīvprātīgos.

- Labi, mums ir jānolemj, kā meklēt! Paņēmu līdzi karti, kurā ir redzama teritorija ap saimniecību, Patriks piebilda, un Gestas seja atplauka.

- Sadalīsim pārmeklējamo platību zonās! - kolēģis ierosināja, paņemdams no Patrika karti.

Izklājis karti uz dārza galda, Gesta no krekla kabatas izņēma pildspalvu un sāka vilkt līnijas.

- Kā tev šķiet? Vai šī būtu īstā izmēra zona, ko pārmeklēt vienai grupai? Ja katrā grupā iedalām pa trim četriem cilvēkiem?

- Kā tad, tieši laikā! - Patriks palocīja galvu.

Pēdējos pāris gados viņš un Gesta bija labi sastrādājušies. Lai gan parasti Patrika partneris bija Mārtiņš Molins, viņam patika samesties kopā ar vecāko policistu. Citādi bija bijis laikā, kad Gestas partneris vēl bija Ernsts, nu jau nelaiķa kolēģis. Tomēr izrādījās, ka vecus paradumus varēja grozīt. Šad un tad Gesta vēl mēdza aizsapņoties par golfa laukumu, kad bija jāpievēršas policijas darbam, bet svarīgos brīžos - kā tagad - viņa prāts bija ass un uzmanība bija nedalīta.

- Vai vēlies visiem dot norādījumus? - Patriks jautāja. - Vai drīzāk gribi, lai to daru es?

Viņš nevēlējās aizskart kolēģi, pārņemdams vadību.

- Drīzāk tu, - Gesta atbildēja. - Galvenais ir nepieļaut, ka Bertils kaut ko izsper.

Patriks pamāja. Ļaut Melbergam runāt plašāka loka priekšā reti kad izrādījās laba doma. Tad viņš allažiņ kādu satrauca vai aizvainoja, tāpēc viņiem nāktos šķiest laiku, lai nogludinātu radīto situāciju, nevis pievērstos īstajam darbam, kas vēl bija priekšā.

Patriks uzlūkoja Nēas vecākus, kas tagad bija nostājušies saimniecības pagalma vidū; abi joprojām balstīja viens otru.

- Vispirms aiziešu sasveicināties ar vecākiem, - viņš ierunājas. - Tad instruēšu visus, kuri jau ir ieradušies. Kad atbrauks nākamie, atkārtosim norādījumus arī viņiem. Brīvprātīgie saradīsies, cikos nu kurais, - visus reizē neizdosies sapulcēt. Turklāt mums ir ja mēģina sākt meklēšanu, cik drīz vien iespējams.

Patriks apdomīgi piegāja pie meitenītes vecākiem. Šādos apstākļos saskarsme ar ģimenes locekļiem vienmēr bija sarežģīta.

Mani sauc Pa Iriks I ledstrēms. Esmu policists, - viņš piebilda un sarokojās ar viņiem. - Kā jau redzat, esam sākuši pulcināt brīvprātīgos, kas veidos meklētāju grupu, un es grasos viņiem īsi apstāstīt, kas ir noticis, lai varam sākt meklējumus.

Patriks attapās, ka izklausījās pagalam formāls, taču tikai tā varēja apvaldīt paša jūtas un koncentrēties uz darāmo.

- Esam piezvanījuši saviem draugiem un Pētera vecākiem, kuri ir Spānijā. Teica, ka braukšot šurp, - Eva klusi ierunājās.

- Teicām, ka nav obligāti, bet viņi ir ārkārtīgi satraukušies.

- No Udevallas uz šejieni ved meklēšanas suņus, - Patriks turpināja. - Tiem vajadzēs kaut ko no jūsu meitas mantām...

- Nēa, - Eva pārtrauca policistu un norija kamolu kaklā.

- Viņas īstais vārds ir Linnēa, bet mēs viņu saucam par Nēu.

- Nēa. Skaists vārds! Vai jums ir kāda Nēas manta, ko suņi varētu apostīt, lai varētu uziet viņas pēdas?

- Apģērbs, ko viņa bija uzvilkusi vakardien, ir veļas grozā. Vai tas derētu?

Patriks palocīja galvu.

- Tieši laikā! Vai jūs varētu aiziet pēc tā? Vai jūs arī neiebilstu brīvprātīgajiem pagatavot nedaudz kafijas?

Ierosinājums pasniegt kafiju bez šaubām izklausījās muļķīgi pat Patrika ausīm, bet šo lūgumu policists bija izteicis divu iemeslu dēļ: viņš vēlējās netraucēti sniegt norādījumus brīvprātīgajiem, kā arī gādāt, lai vecāki būtu nodarbināti. Tas parasti atviegloja darbu.

- Vai man nebūtu jāiet viņiem līdzi? - Pēters vaicāja. - Tas ir, kopā ar meklētājiem?

- Mums ir svarīgi, ka paliekat tepat. Kad viņu atradīsim, mums būs jāzina, kur jūs esat, tāpēc būs labāk, ja paliksiet tepat saimniecībā. Brīvprātīgo meklētāju mums netrūks.

Šķita, ka Pēters par to šaubījās, tāpēc Patriks uzlika roku vīrietim uz pleca.

- Saprotu, ka jums droši vien ir grūti palikt uz vietas un gaidīt. Tomēr ticiet man, ka tā ir vislietderīgākā rīcība.

- Labi! - l’ēters neskanīgi piekrita. Abi ar Evu tievās mājas virziena.

Saimniecības pagalmā jau bija sapulcējušies apmēram trīsdesmit cilvēki, un Patriks skaļi nosvilpās, lai piesaistītu viņu uzmanību sev. Aptuveni divdesmit gadus vecs puisis pārtrauca filmēt notiekošo un iebāza mobilo tālruni kabatā.

- Pēc dažām minūtēm mēs sāksim jūs sūtīt meklējumos. Katra minūte ir būtiska, kad ir pazudis tik mazs bērns. Mēs meklējam Linnēu, kuru sauc arī par Nēu, un viņa ir četrus gadus veca. Tieši nezinām, cik ilgi viņa ir pazudusi, bet vecāki meitu nav redzējuši kopš vakarvakara pulksten astoņiem, kad nolika viņu gulēt. Abi vecāki domāja, ka meita visu dienu ir pie otra - nelāgs pārpratums -, tāpēc tikai pirms stundas atklājās, ka viņa ir pazudusi. Viens no pieņēmumiem, ko apsveram un kas ir visticamākais, ir - meitenīte ir apmaldījusies mežā.

Tad Patriks norādīja uz Gestu, kurš joprojām stāvēja pie dārza galda, uz kura viņa priekšā bija izklāta karte.

- Mēs jūs sadalīsim grupās pa trim vai pa četriem, tad mans kolēģis Gesta jums piešķirs noteiktu zonu. Mums nav papildu karšu, ko jums izsniegt, tāpēc būs jāiztiek ar to, kas ir. Varbūt varat ar savu mobilo tālruni nofotografēt savu apgabalu kartē, lai varat pārlūkot savu pārmeklējamo zonu.

- Var arī skatīt šīs teritorijas GPS karti, - ieminējās plikgalvains vīrs, kurš bija pacēlis savu tālruni. - Ja kādam vajag labu lietotni, atnāciet pie manis, pirms izklīstam! Es parādīšu, kura ir vislabākā. Kad dodos pārgājienā pa mežu, vienmēr izmantoju GPS karti savā mobilajā tālrunī.

- Paldies! - Patriks tencināja. - Kad jums būs piešķirta pārmeklējamā zona, vēlos, lai to izstaigājat, iedami apmēram rokas sliepiena atstatumā cits no cita. Turklāt lēnām. Zinu, ka gribas mēģināt zonu pārmeklēt, cik ātri vien var, bet mežā ir tik daudz vietiņu, kur četrgadīga meitenīte varētu būt paslēpta vai... ē... paslēpusies, tāpēc labāk ir nesteigties.

Piesedzis muti ar dūri, viņš noklepojās. -Ja atrodat... kaut ko, Patriks iesāka un uz brīdi apklusa.

Viņš nezināja, ka turpināt, un cerēja, ka ļaudis, kas bija te sapuli ejušies, sapratis neskaidros vārdus, tail sāka vēlreiz:

- Ja atrodat kaut ko, lūdzu neko neaiztieciet un neko nepārvietojiet! Tā varētu būt kāda zīme vai, nu, kaut kas cits.

Viens otrs pamāja, bet vairums bija nodūruši acis.

- Tad palieciet uz vietas un nekavējoties zvaniet man! Te ir mans numurs. - Patriks pielīmēja pie šķūņa sienas lielu papīra lapu, uz kuras bija uzdrukāts viņa tālruņa numurs. - Ievadiet to savā mobilajā tālrunī tagad! Vai visiem ir skaidrs? Palieciet uz vietas un zvaniet man! Nedariet neko citu! Sarunāts?

Pavecāks vīrietis, kas stāvēja aiz citiem, pacēla roku. Patriks viņu atpazina. Vīrieti sauca Haralds, viņš jau gadiem vadīja Fjelbakas maiznīcu.

- Vai var būt... - Hāralds aprāvās, tad mēģināja vēlreiz: - Vai var būt, ka tā nav sakritība? Proti, ar saimniecību? Un meitenīti? Un notikušo...

Vairāk nekas nebija jāsaka. Ikvienam bija skaidrs, par ko viņš runāja. Patriks nezināja, ko atbildēt.

- Mēs neesam izslēguši nevienu varbūtību, - viņš galu galā teica. - Tomēr šobrīd vissvarīgākais ir pārmeklēt apkaiMēs mežu.

Ar acs kaktiņu Patriks pamanīja, ka pa mājas galvenajām durvīm bija iznākusi Nēas māte, rokās nesdama drēbju sainīti.

- Tad nu - aiziet!

Pirmā četru cilvēku grupa piegāja pie Gestas, lai viņiem varētu piešķirt savu zonu. Pāri koku galotnēm varēja saklausīt, kā tuvojās helikopters. Nolaisties tam nebūs nekādu grūtību, jo saimniecībā vietas netrūka. Cilvēki sāka virzīties uz mežu, un Patriks noskatījās viņiem pakaļ. Aiz muguras varēja dzirdēt, kā helikopters nolaidās, un tajā pašā brīdī saimniecības pagalmā iegriezās policijas transportlīdzeklis, kurā no Udevallas bija atgādāti suņi. Ja meitenīte bija mežā, viņu atradīs. Patriks par to bija drošs. Tomēr bija iespējams, ka viņa nebija apmaldījusies. Šī varbūtība policistu biedēja.

STELLAS LIETA

Viņi meklēja meitenīti nu jau visu nakti. Meklētāju mežā bija sanācis arvien vairāk un vairāk, un Hāralds saklausīja cilvēku balsis, plūstam no visām pusēm. Policija bija labi pastrādājusi, un par brīvprātīgo trūkumu nevarēja sūdzēties. Ģimene bija labi ieredzēta, un ikviens pazina meitenīti ar iesarkani blondajiem matiem. Ja bērns kādu satika veikalā, tad nekad nepadevās, iekams nebija panākusi, ka viņai uzsmaidīja.

Hāralds juta līdzi vecākiem. Paša bērni jau bija pieauguši; divi no viņa dēliem bija iesaistījušies meklēšanā. Hāralds bija aizvēris maiznīcu. Tāpat klientu bija bijis maz, jo vasaras brīvdienas jau bija gandrīz galā, un pa dienu bieži vien bija labu brīdi jāgaida, pirms icšķindējās virs durvīm piekārtais zvaniņš. Viņš gan būtu aizvēris maiznīcu arī tad, ja klientu būtu bijis vesela jūra. Sirds iesāpējās, kad Hāralds iztēlojās šausmas, kas pašlaik māca Stellas vecākus.

Laiku pa laikam Hāralds pašķīra krūmu zarus ar nūju, ko nesa rokā. Uzdevums nebija no vieglajiem. Mežs pletās krietnu gabalu, bet cik tad tālu viena pati varēja aiziet maza meitene? Ja viņa vispār bija mežā. Tā bija tikai viena no varbūtībām, ko apsvēra policija. Meitenītes attēlu rādīja ikvienā ziņu pārraidē, jo tikpat labi viņa varēja būt ievilināta automašīnā. Ja tā, tad šobrīd jau bija kilometriem (alu. I laralds nevēlējās to apcerēt. Sājā mirklī viņa uzdevums bija ļ lalidzēt pārmeklēt mežu kopā ar visiem citiem, kuru soļus un balsis varēja saklausīt starp kokiem.

11/, brītiņu I laralds apstājās, lai ieelpotu meža smaržu. Tagad viii . reti pabija ara. Pēdējas paris desmitgades viņš bija aizņemts, gad.īdams pat maiznīcu un ģimeni, bet jaunībā bija diendienā

uzturējies svaigā gaisā. Haralds pie sevis nosolījās, ka atjaunos šo ieradumu. Dzīve bija īsa. Visu dienu bija neviļus jāatminas, ka nekad nevarēja zināt, kas gaidīja aiz stūra.

Vēl tikai pirms pāris dienām Stellas vecāki droši vien bija sprieduši, ka zināja, kas dzīvē bija sagaidāms. Katru dienu viņi bija nodzīvojuši, ne reizi neapstādamies, lai papriecātos par to, kas viņiem bija. Kā vairums cilvēku. Kad kaut kas atgadījās - tikai tad ļaudis attapās atvilkt elpu un novērtēt ik sekundi, ko pavadīja kopā ar mīļajiem.

Hāralds atsāka iet, lēni sperdams soļus, mērodams metru pēc metra. Tālāk uz priekšu starp kokiem pavīdēja ūdens. Meklētājiem bija sniegti izsmeļoši norādījumi, kā rīkoties, ja ceļā gadījās dīķis vai ezers. Viņiem bija jāinformē policisti, kuri tad pārbaudītu ūdenstilpnes dibenu vai nosūtītu nirējus, ja tā bija dziļa. Ūdens, kuru uzlūkoja Hāralds, bija mierīgs; spoguļgludo virsmu saviļņoja tikai dažas spāres, nosēzdamās tā, ka ap kukaini sagriezās nelieli aplīši. Nekas cits nebija redzams. Ar neapbruņotu aci pie ezeriņa varēja vēl saskatīt koka stumbru, kas bija ievēlies ūdenī; likās, ka to pirms daudziem gadiem bija nogāzis vējš vai zibens spēriens. Piegājis tuvāk, Hāralds ievēroja, ka koka saknes joprojām bija ieķērušās krastā. Vīrietis piesardzīgi uzrāpās uz nolūzušā koka. Skatienam pavērās tikai ezera nekustīgā virsma. Tad Hāralds lēnām nolaida acis, lai palūkotos lejup. Tajā brīdī viņš pamanīja matus. Sarkanīgi blondie mati šūpojās duļķainajā ūdenī kā jūraszāles.

Sanna bija nostājusies starp pārtikas lielveikala plauktiem. Vasarās dārzkopības centrs parasti bija vaļā, cik ilgi vien viņa varēja to nodrošināt, taču šodien nebija spēka koncentrēties uz saviem klientiem. Vadzis bija lūzis, un bija aptrūcies vārdu, lai nebeidzami atbildētu uz trulajiem jautājumiem, cik bieži jālaista pelargonijas.

Sapurinājusies sieviete palūkojās visapkārt. Šodien Vendelai bija jāatgriežas pēc padzīvošanas pie tēva, un Sanna bija apņēmusies gādāt, lai meitas rīcībā būtu pietiekami daudz iecienīto ēdienu un uzkodu. Vienu nedēļu Vendela bija vegāne, nākamajā viņa ēda tikai hamburgerus, pēc tam varēja uzsēsties uz diētas un knibināties ap vienu vienīgu burkānu, kamēr māte nerimās klāstīt, ka jaunām meitenēm jāēd, citādi pastāvēja risks iedzīvoties anoreksijā. Nekas nebija pastāvīgs, nekas nebija tā, kā iepriekš.

Sanna aizdomājās, vai Niklasam bija tikpat grūti ar meitu. Vendela pārmaiņus pavadīja vienu nedēļu pie mātes, vienu - pie tēva, un šī pieeja bija lieliski darbojusies daudzus gadus. Tomēr nu likās, ka Vendela bija atklājusi, kāda vara bija viņas rokās. Ja meitai kāds ēdiens nebija pa prātam, viņa mēdza ieminēties, ka pie tēva esot garšīgāk, un piebilda, ka viņš vakaros ļaujot satikties ar Nilsu. Reizēm Sanna jutās pilnībā izsmelta un prātoja, kāpēc gan kādreiz bija uzskatījusi, ka Vendelas pirmie gadi bija prasījuši daudz spēku: pusaudzes gadi šķita desmitkārt smagāki.

I akas, ka meita bija pārvērtusies svešiniecē. Vendela allažiņ bija • noslējusi mati, tiklīdz bija pieķērusi Sannu smēķējam aiz mājas, un luc/i vien bija lasījusi lekcijas par vēža risku. Pēdējā laikā gan Sanna bija pamanījusi, ka Vendelas apģērbs oda pēc cigarešu dūmiem.

Pārlaidusi skatienu pār plauktiem, sieviete beidzot izlēma par labu drošai izvēlei. Tako. Sanna nopirka gan malto gaļu, gan tofu, ja nu izrādītos, ka šī ir vegānisma nedēļa.

Sannai šie pusaudzes posmi bija gājuši secen: viņa bija pieaugusi pārāk ātri, lai tos piedzīvotu. Stellas nāve un viss nepatīkamais, kas tai bija sekojis, bija meiteni uzreiz iecēlis pieaugušo kārtā. Nebija radusies neviena iespēja izrādīt pusaudzes nemieru par savu nākotni, nebija vecāku, kas varētu par viņas izdarībām pārbolīt acis.

Niklasu viņa bija satikusi profesionālajā augstskolā. Abi bija ievākušies vienā miteklī, kad Sanna iekārtojās savā pirmajā darbavietā. Galu galā viņiem piedzima Vendela, un Sannai bija jāatzīst, ka grūtniecība nebija plānota. Attiecības bija izjukušas viņas vainas, nevis Niklasa dēļ. Niklass bija lāga cilvēks, bet Sanna nekad nebija spējusi viņam pilnībā atvērt savu sirdi. Mīlēt kādu - vai tas bija vīrs vai meita - bija pārāk sāpīgi. So mācību viņa bija guvusi agri.

Sieviete ielika iepirkumu ratiņos tomātus, gurķus un sīpolus un devās uz kasi.

- Droši vien jau esi padzirdējusi ziņas, - Būdila ieminējās un sāka skenēt katras preces svītrkodu, kamēr Sanna tās lika uz padeves lentes.

- Nē! Kādas ziņas? - Sanna vaicāja, vienlaikus izceldama no ratiņiem gāzētā dzēriena pudeli un nolikdama to guļus uz lentes.

- Neesi dzirdējusi par meitenīti?

- Kādu meitenīti?

Sanna klausījās tikai pa ausu galam. Viņa jau nožēloja, ka bija nolēmusi Vendelai nopirkt kolu.

- Par to, kura ir pazudusi. No tavas vecās saimniecības.

Būdila nevarēja apvaldīt aizrautību, kas ieskanējās viņas balsī.

Sanna sastinga, vienā rokā turēdama paciņu ar rīvētu sieru amerikāņu-meksikāņu virtuves stilā.

- No mūsu saimniecības? - sieviete jautāja. Ausīs šalca.

- Jā! - Būdila atsaucās un turpināja skenēt svītrkodus, neievērodama, ka Sanna bija pārtraukusi izņemt preces no ratiņiem.

- No tavas vecās saimniecības ir pazudusi četrus gadus veca meitene. Mans vīrs aizbrauca uz turieni, lai pievienotos meklētāju grupai, kas pārmeklēs mežu. Dzirdēju, ka palīdzēt saradies lērums cilvēku.

Sanna lēnītēm nolika siera paciņu uz lentes, tad devās uz izeju, atstādama pārtiku turpat. Arī savu rokassomu. Aiz muguras skanēja Būdilas saucieni.

Anna atgāzās krēslā un vēroja Danu, kurš zāģēja uz pusēm dēli. Tieši tagad, visnegantākajā vasaras svelmē, vīrs bija nospriedis, ka ir īstais laiks ķerties pie jaunās terases projekta. Abi to bija apcerējuši trīs gadus, tomēr, acīmredzot, projektu vairs nevarēja atlikt. Anna pieļāva, ka Danu vadīja ligzdas vīšanas instinkts. Pašai tas izpaudās citādāk: viņa bija pārskatījusi ikvienu apģērba gabalu ikvienā mājas drēbju skapī. Bērni bija pasākuši slēpt savus iecienītākos apģērbus, jo baidījās, ka tie nonāks drēbju kaudzē, ko māte grasījās atdot labdarībai.

Anna smaidīja, noskatīdamās, kā Dans turpina rauties dedzinošajā saulē. Viņa apjauta, ka pirmo reizi pa ilgiem laikiem no sirds izbaudīja dzīvi. Nelielo interjera iekārtošanas uzņēmumu vēl gluži nevarēja iekļaut biržas sarakstos, taču Anna bija iekarojusi daudzu izvēlīgu vasaras atbraucēju uzticību, un nu jau viņai bija jāatsaka jauniem klientiem, jo darba bija pilnas rokas. Turklāt zem sirds viņa nēsāja bērnu. Viņi bija nolēmuši nenoskaidrot dzimumu, tāpēc pagaidām bērnu sauca par “mazuli”. Pārējie bērni bija aizrautīgi iesaistījušies centienos piemeklēt vārdu, taču ierosinājumi “Bazs Gaismasgads”, “RakarAlekss” un “Dārts Veiders” nebija daudz ko līdzējuši. Kādu vakaru saīgušais Dans bija citējis kāda televīzijas seriāla varoni: “Katrs sagatavojām savu vārdu sarakstu, tad izvēlējamies to, kas bija sievas saraksta augšgalā.” Anna gan tikai bija nopēlusi viņa priekšlikumu saukt zēnu par Brūšu par godu Brūsam Springstīnam. Savukārt Dans apgalvoja, ka viņas izvēlētais vārds ‘Vīlips” lika domāt, ka bērns nāks pasaulē, tērpies tumšzilā matroža kamzoli. Та nu viņi nckm nebija tikuši. Mazulim bija jāpiedzimst

jau pēc mēneša, un viņi joprojām nebija vienojušies par konkrētu vārdu zēnam vai meitenei.

Taču viss nokārtosies, Anna pie sevis nodomāja, kad pienāca Dans. Vīrs pieliecās un noskūpstīja viņu uz lūpām. Viņš bija nosvīdis, tāpēc garšoja pēc sāls.

- Te nu tu sēdi un atpūties, - Dans teica un papliķēja sievas vēderu.

- Tieši tā! Visi bērni ir aizgājuši ciemos pie draugiem, - viņa pastāstīja un iedzēra malciņu ledus kafijas.

Anna bija dzirdējusi, ka grūtniecēm nebija ieteicams dzert pārāk daudz kafijas, bet viņai kārojās kādu prieciņu sev, jo tagad kā alkohols, tā siers no nepasterizēta piena bija aizliegti.

- Es gandrīz vai nobeidzos šodien, kad pusdienoju kopā ar māsu un viņa mierīgi sēdēja un malkoja lielu glāzi atdzesēta šampanieša, - Anna īdēja. Dans paspieda sievai plecu, tad apsēdās viņai blakus un pievēra acis, lai izbaudīto vēlās pēcpusdienas saules starus.

- Drīz, mīļumiņ! - viņš mierināja, glāstīdams Annas roku.

- Pēc dzemdībām es plānoju vannoties vīnā, - viņa nopūtās un arī aizvēra acis.

Tad Anna atcerējās, ka grūtniecības hormonu dēļ pastāvēja risks, ka viņai varētu veidoties pigmenta plankumi. Klusītēm nošķendējusies, viņa atvēra acis un uzlika galvā savu cepuri ar platajām malām.

- Nolāpīts! Nevaru pat pasauļoties, - Anna nolamājās.

- Ko? - Dans laiski pavaicāja, un bija skaidrs, ka viņš kuru katru brīdi varētu piesaulē aizmigt.

- Nekas, mīļais! - Anna atsaucās, lai gan piepeši uzmācās nepārvarama vēlme iespert vīram pa apakšstilbu tikai tāpēc, ka viņš bija vīrietis un tādējādi viņam nebija ne jāiztur grūtniecības problēmas, ne jāatsakās no kaut kā.

Tas bija tik velnišķīgi netaisni! Ja runa bija par sievietēm, kas sapņaini elsa un pūta, cik grūtniecība bija burvīga un cik svētīgi bija būt tai, kura bērnus laida pasaulē, tad Anna bija gatava tām ietriekt dūri sejā. No visa spēka.

- Cilvēki ir stulbi, - viņa noburkšķēja.

- Ko? - Dans atkārtoja, šoreiz izklausīdamies vēl miegaināks.

- Neko, - Anna attrauca un pārvilka cepures malu pāri acīm.

Par ko viņa domāja, pirms Dans pienāca un iztraucēja? Ak, pareizi! Cik brīnišķīga bija dzīve. Bija jau arī. Par spīti grūtniecības nedienām un visam pārējam. Viņa bija mīlēta. Viņa vadīja dienas ģimenes lokā.

Anna norāva cepuri un pavērsa seju pret sauli. Pie velna ar pigmenta plankumiem! Dzīve bija pārāk īsa, lai nebaudītu saules starus.

Sams vēlējās, kaut uz mūžīgiem mūžiem varētu palikt tepat. Viņam šeit patika jau agrā bērnībā. Klinšu svelme. Ūdens burzguļošana. Kaiju brēcieni. Te viņš varēja no visa patverties. Varēja aizvērt acis un sajust, kā tas viss aizslīdēja nebūtībā.

Blakus bija atgūlusies Jesija. Sams sajuta siltumu plūstam no meitenes auguma. Tīrais brīnums, lūk, kas tas bija! Jesija bija ienākusi viņa dzīvē tieši šajā brīdī. Marijas Vallas meita. Likteņa ironija.

- Vai tu mīli savus vecākus?

Pavēris vienu aci, Sams pašķielēja uz meiteni. Jesija gulēja uz vēdera, ar vienu roku atspiedusi zodu, un nenolaida no viņa skatienu.

- Kāpēc prasi?

Jautājums bija personīgs. Viņi taču viens otru pazina pavisam neilgi.

Ne reizi neesmu satikusi savu tēvu, - Jesija noteica, izvairidainas ielūkoties Samam acīs.

- Kā tā?

Viņa paraustīja plecus.

Nezinu. I/.likām jau māte negribēja, lai viņu satieku. Ne■ mīmi pat liecināta, ka viņa vispār zina, kas ir mans tēvs.

Sams pastiepās, lai uzliktu plaukstu meitenei uz rokas. Viņa neatrāvās, lapec viņš java plaukstai palikt turpat, (esijas acis iemirdzējās.

- Kā ir tev? Vai tev ir labas attiecības ar vecākiem?

Drošības un miera sajūta, ko Sams bija izjutis, izgaisa. Tomēr

viņš saprata, kāpēc Jesija ko tādu vaicāja, turklāt šķita, ka meitene bija pelnījusi no viņa sagaidīt atbildi.

- Mans tēvs, viņš ir... Nu, viņš karo. Reizēm viņa nav mājās mēnešiem no vietas. Reizēm viņš karu pārved uz mājām.

Jesija pieliecās tuvāk un uzlika galvu viņam uz pleca.

- Vai viņš kādreiz ir...

- Negribu par to runāt. Vēl ne.

- Un tava māte?

Sams aizvēra acis, ļaudamies siltajiem saules stariem.

- Viņa ir tā neko, - puisis beidzot noteica.

Pāris sekundes viņš apcerēja to, par ko atteicās prātot, un aizmiedza acis vēl ciešāk. Atvēris tās, Sams kabatā sataustīja cigaretes, ko bija paņēmis līdzi, izņēma divas, abas aizdedzināja un vienu padeva Jesijai.

Ķermeni piestrāvoja miers, šņākoņa galvā aprima, un atmiņas izkūpēja līdz ar dūmiem. Sams paliecās uz priekšu un noskūpstīja Jesiju. Pirmajā brīdī meitene sastinga. Baiļu dēļ. Pārsteiguma dēļ. Tad viņas lūpas atslāba un pavērās.

- Vai, cik mīlīgi!

Sams salēcās.

- Paskatieties uz šo pārīti!

No klintīm laiskā solī nokāpa Nilss, viņam pa pēdām sekoja Base un Vendela. Kā jau parasti. Šķita, ka neviens no viņiem nespēja ne elpu ievilkt, ja pārējo divu nebija blakus.

- Kas tad mums te ir? - Nilss nosēdās tieši blakus Samam un Jesijai, kā piekalis meitenei skatienu, kamēr viņa savilka uz augšu bikini augšdaļu. - Izskatās, ka esi atradis sev draudzeni, Sam!

- Mani sauc Jesija, - viņa iepazīstināja ar sevi un pastiepa roku, taču Nilss par to nelikās ne zinis.

- Jesija? - ierunājās Vendela, kas stāvēja Nilsam aiz muguras. - Tad jau tu esi Marijas Vallas meita.

Ņuka! Tavas mātes draudzenes meita. I lolivudas zvaigzne.

Tagad Nilss vēroja Jesiju ar interesi acis. Meitene turpināja raustīt bikini augšdaļu. Sams vēlējās viņu aizsargāt no pārējo okšķerīgajiem skatieniem. Vēlējās viņu apskaut un pateikt, lai nepievērš pārējiem uzmanību. Taču viņš tikai pastiepa roku, lai paņemtu Jesijas T kreklu.

- Laikam jau nav jābrīnās, ka abi esat viens otru atraduši, - Base ierunājās, iedunkādams Nilsam sānā.

Puiša spalgā balss atgādināja sievišķīgu falsetu, bet neviens nekad neuzdrošinājās viņu par to ķircināt, jo baidījās izpelnīties Nilsa dusmas. Viņa īstais vārds bija Bose, bet pamatskolā viņš bija pieprasījis, lai visi viņu sauktu par Basi, jo tas izklausījās foršāk.

- Jā, laikam jau tas nemaz nav jocīgi! - Nilss piebalsoja, uzlūkodams te Jesiju, te Samu. Tad iesaucās: - Labs ir, esmu badā! Ejam!

Vendela uzsmaidīja Jesijai. - Līdz citai reizei!

Pārsteigtais Sams noskatījās uz aizejošajiem stāviem. Vai tas arī bija viss?

Jesija pieliecās viņam tuvāk.

- Kas viņi tādi bija? - meitene gribēja zināt. - Dīvaini. Neslikti, bet dīvaini.

Sams pašūpoja galvu.

- Nav viņi neslikti. Nepavisam ne.

Puisis izvilka no kabatas savu mobilo tālruni, atvēra fotoattēlu mapi un pārskatīja videoierakstus. Sams zināja, kāpēc bija saglabājis konkrēto videoierakstu. Tas atgādināja, ko cilvēki bija spējīgi cits citam nodarīt. Nodarīt viņam. Tomēr viņš nebija grasījies to kādreiz rādīt Jesijai. Videoierakstu jau tāpat bija noskatījušies gana daudzi.

Pagājušajā vasarā viņi šo izlika Snapchat, - Sams paskaidroja un padeva mobilo tālruni Jesijai. - Es paguvu to nofilmēt, pirms to noņēma.

Kad Jesija noklikšķināja uz atskaņošanas pogas, puisis aizgriežas, Viņam ieraksts nebija jāskatās vēlreiz. Saklausījis iemūžinātās balsis, Sams bez grūtībām varēja atsaukt prātā visu notikumu.

- Tu esi tāds vārgulis! - Nilss bļāva. - Nīkulīgs kā meitene. Peldēšana ir lielisks treniņš.

Tad Nilss devās pie Sama laivas, kas bija pietauvota netālu no tās pašas vietas, kur tā stāvēja šodien.

- Atpakaļ uz Fjelbaku vari peldēt. Uzaudzēsi muskuļus!

Vendela smējās, filmēdama ik sekundi ar savu kameru. Kadrā

parādījās Base, kas skrēja līdzās Nilsam.

Nilss iemeta pietauvošanās virvi laivā, uzlika kāju uz pakaļgala un pastūma. Nelielā koka laiva pamazām slīdēja prom no salas; jau pāris metru attālumā no krasta to sagrāba straume, un atstatums ātri vien pieauga.

Nilss pagriezās pret kameru, smaidīdams pa visu seju.

- Lai sanāk kārtīgi nopeldēties!

Videoieraksts bija beidzies.

- Drausmas! -Jesija izdvesa. - Drausmas!

Meitene uzlūkoja Samu, viņas acis bija pielijušas ar asarām.

Puisis paraustīja plecus.

- Esmu pārdzīvojis arī trakākas lietas.

Jesija samirkšķināja, lai aizgaiņātu asaras. Sams sprieda, ka arī viņa bija pieredzējusi šausmīgākus notikumus. Puisis uzlika plaukstu Jesijai uz pleca un sajuta, kā viņa drebēja aizturētās raudās. Viņš juta arī saikni starp abiem. Juta, kas abus vienoja.

Kādu dienu viņš Jesijai parādīs savu piezīmju kladi un dalīsies ar viņu visās savās domās. Arī savā dižajā plānā. Kādu dienu to iepazīs ikviens.

Jesija apvija rokas puisim ap kaklu. Viņa smaržoja brīnišķīgi - pēc saules un sviedriem, un marihuānas.

Palēnām satumsa, bet joprojām bija gaišs: likās, ka debesjumu izgaismoja atmiņas par sauli, kas visu dienu bija spīdējusi zilajā klaidā bez neviena mākonīša. Eva palūkojās uz saimniecības pagalmu, kurā ēnas pamazām stiepās garumā. Sirdi tā kā sagrāba auksti pirksti, jo viņa domāja par Nēu, kas vienmēr bija steigusies iekšā, pirms iestājās tumsa.

Cilvēki nāca un gāja. Balsis mijās ar suņu rejām, jo pārmaiņus meklēja vieni, tad - otri. Ledainie pirksti atkal apvijās ap Evas sirdi.

Pa ārdurvīm ienāca vecākais policists Gesta.

- Vēlējos iedzert tasi kafijas, pirms atkal dodos meklēt.

Eva piecēlās, lai ielietu viņam kafiju. Pēdējās pāris stundās viņa bija uzvārījusi neskaitāmas kannas kafijas.

- Vēl nekā? - viņa vaicāja, lai gan zināja atbildi.

Ja policistam būtu kādi jaunumi, viņš tos būtu pavēstījis uzreiz, nevis lūdzis kafiju. Tomēr jautājuma uzdošana neizskaidrojamā kārtā nomierināja un veldzēja prātu.

- Nē, bet meklējumos esam iesaistījuši prāvu komandu! Tā vien liekas, ka ir ieradies ikviens fjelbakietis.

Eva palocīja galvu un pūlējās savākties, pirms runāt.

- Jā, visi ir tik atsaucīgi! - viņa piebalsoja un noslīga uz krēsla. -- Arī Pēters aizgāja pievienoties meklētājiem. Nevarēju

viņu atturēt.

- Zinu. - Gesta nosēdās sievietei iepretim. - Redzēju viņu vienā no meklētāju grupām.

- Kas... - Vārdi iestrēga Evai kaklā. - Kas, jūsuprāt, ir atgadījies?

Viņa neuzdrošinājās uzlūkot policistu. Prātā bez mitas šaudījās dažādas versijas, katra ļaunāka par iepriekšējo. Ikreiz, kad Eva centās pie kādas no tām pieķerties, jo vēlējās to aptvert, bija tik sāpīgi, ka tikai ar pūlēm varēja ievilkt elpu.

Tukši spriedelējumi ir bezjēdzīgi, - Gesta rāmi atteica un pastiepās, lai uzliktu savu plaukstu uz viņējās. Policista neuzbāzīgās laizcs pamazām sasildīja Evu.

Bet viņa ir pazudusi nu jau tik ilgi.

(lēsta paspieda sievietes plaukstu.

Ir vasara, un ārā ir silts. Viņai nesals. Mežs stiepjas lielā plauki, un ir japārmekle plaša teritorija, tāpēc mums tikai atliek atvēli t Vi I dažas stundas. Esmu drošs, ka viņu atradīsim, un meitenīte bus nobijusies un satraukusies, bet sveika un vesela. Sarunāts?

- Tikai... Ar otru meitenīti tā neizgāja.

Gesta atvilka roku un iemalkoja kafiju.

- Tas bija pirms trīsdesmit gadiem, Ēva! Pirms mūžības, citā laikā. Tā ir tīrā sakritība, ka dzīvojat šajā saimniecībā, un tā ir tīrā sakritība, ka jūsu meita ir tajā pašā vecumā. Četrgadīgi bērni apmaldās. Viņus dzen ziņkārība. Es tā noprotu, ka jūsu meita ir ņipra meitenīte, kurai ir kāre uz piedzīvojumiem. No tā var secināt, ka gan jau nav nemaz tik savādi, ka viņa nespēja pretoties kārdinājumam paklaiņot mežā. Protams, viss izvērtās citādāk, nekā viņa bija gaidījusi, bet mēs meiteni atradīsim. Mūsu, meklētāju, ir tik daudz.

Policists piecēlās.

- Paldies par kafiju! Es nu došos atpakaļ meklēt. Meklēsim visu nakti, bet būtu prātīgi, ja jūs pagulētu.

Ēva papurināja galvu. Kā gan viņa varētu gulēt, kamēr Nēa bija apmaldījusies mežā?

- Та jau domāju, ka nevēlēsieties, - Gesta atzina, - taču vismaz ierosināju.

Vīrietis aizvēra aiz sevis durvis, un Evas skatiens palika kā piekalts pie tām. Atkal viņa bija viena. Viena pati ar savām domām, un saltie pirksti žņaudzīja viņas sirdi.

BŪHUSLĒNE, 1671. GADS

Elīna paliecās uz priekšu, lai saklātu Britas gultu. Tad iztaisnojās un piespieda plaukstu pie krustiem. Viņa vēl nebija pieradusi gulēt cietajā gultā kalpones kambarī.

Nolūkodamās lejup uz ērto gultu, kurā atdusējās Brita, Elīna ļāvās tādai kā skaudībai, bet tikai uz mirkli. Papurinājusi galvu, viņa pasniedzās pēc tukšās krūkas uz naktsgaldiņa.

Elīna bija pārsteigta, kad uzzināja, ka māsa nedalīja ne guļamistabu, ne gultu ar savu vīru. Tomēr ne jau viņai pieklājās to nosodīt. Pati Elīna vienmēr bija spriedusi, ka dienas vislabākā daļa bija ierāpties gultā blakus Pērām. Adaidusies vīra rokās, viņa bija jutusies drošībā, it kā itin nekas ļauns nevarētu piemeklēt ne pašu, ne Mertu.

Kā gan viņa bija alojusies!

- Elīn?

Sieviete salēcās, kad izdzirdēja nama saimnieka rāmo balsi. Viņa bija tā aizdomājusies, ka teju izlaida no rokām krūku.

- Jā? - Elīna atsaucās, tad atvēlēja brīdi, lai savāktos, pirms apgriezās.

Saimnieka laipnās zilās acis bija pievērstas viņai, un sieviete juta, ka sejā sakāpa sārtums. Elīna steigšus nolaida skatienu.

Viņa netika gudra, kā uzvesties svaiņa klātbūtnē. Prēbens vieuadiit bija neizsakāmi laipns pret Elīnu un Mertu. Viņš bija mācītājs un nama saimnieks. Viņa bija tikai kalpone, kura bija atradusi m.lizes vietu pie masas. Atraitne, kura dzīvoja no žēlastības svešā saimniecība.

Mazais Jāns teic, ka tu varot izārstēt piena drudzi. Kaite ir uzkritusi manai vispienīgākajai govij.

- Vai Zvaigznei? - Elīna noprasīja, nepacēlusi acis no grīdas. - Puika par to šorīt ieminējās.

- Jā, Zvaigznei! Vai tev ir kas darāms, vai vari nākt man līdzi apskatīt govi?

-Jā, protams, ka iešu līdzi!

Nolikusi krūku uz naktsgaldiņa, sieviete klusēdama sekoja Prēbenam uz govju kūti. Vistālākajā galā uz klona gulēja Zvaigzne un bauroja. Govs acīm redzami cieta sāpes un nejaudāja pieslieties kājās. Elīna pamāja zēnam, kas bija iesaukts par Mazo Jānu un stāvēja turpat netālu ar bažīgu ģīmi.

- Aizskrien uz virtuvi un atnes man drusku sāls!

Pati viņa notupās un uzmanīgi paglaudīja govs mīksto purnu. Zvaigznes acis bija bailēs ieplestas.

- Vai varēsi viņai palīdzēt? - Prēbens klusītēm pajautāja, arī papliķēdams brūni balto raibaļu.

Uz īsu brītiņu abu plaukstas saskārās. Elīna ar joni atrāva savu roku kā čūskas sadzelta. Jau atkal vaigi sāka kaist, un viņa samanīja, ka saimnieka seja bija mazliet pietvīkusi. Tad Prēbens iztaisnojās, jo Mazais Jāns bija atpakaļ.

- Te būs! - zēns aizelsies izšļupstēja un padeva Elīnai sāls trauciņu.

Sieviete izbēra sāls kaudzīti kreisajā plaukstā. Ar labās rokas rādītājpirkstu sālī vilkdama lokus pulksteņa rādītāju kustības virzienā, Elīna skaļi izrunāja vārdus, ko viņai bija iemācījusi mātesmāte:

- Mūsu kungs Jēzus, viņš iet tuvu un tālu, dziedē bakas un trupi, ūdens kaiti un visas sērgas, kādas vien var uzmesties zemēs virsū. Dieva vārdā, āmen!

- Āmen! - Prēbens atkārtoja, un Mazais Jāns steidzās piebalsot.

Zvaigzne iebaurojās.

- Ko tagad? - Prēbens gribēja zināt.

-- Tagad mums atliek tikai gaidīt. Pātari ar sāli pa lielākai daļai dara savu, bet prasa laiku. Vēl arī jāskatās, cik smags ir drudzis, liet apraugiet Zvaigzni rīta agrumā! Man domāt, būs līdzējis.

- Vai dzirdēji, Mazo Jān? - Prēbens noprasīja. - No rīta apraugi Zvaigzni, tiklīdz esi augšā!

- Та arī darīšu, saimniek! - Mazais Jāns atsaucās un, kāpdamies atpakaļ, izgāja no govju kūts.

Prēbens pievērsās Elīnai.

- Kā iepraties tādās lietās?

- No mātesmātes, - sieviete strupi atbildēja.

Viņa joprojām juta Prēbena plaukstas pieskārienu.

- Ko vēl proti izārstēt? - viņš gribēja zināt un atslējās pret vienu no steliņģiem.

Elīna pavilka kurpes purngalu pa klonu, vilcinādamās ar atbildi.

- Vairumu kaišu, ja vien sāpes vēl var valdīt.

- Kā ļaudīm, tā lopiem? - Prēbens neslēpa ziņkāri.

- Jā! - apstiprināja Elīna.

Viņa brīnījās, ka Brita par to nekad nebija bildusi vīram ne vārda. Pat Mazais Jāns bija dzirdējis runas par Elīnas māku. Varēja jau būt, ka tas nemaz nebija tik savādi. Kad māsas bija kopā dzīvojušas zem tēva jumta, Brita no laika gala bija vīpsnājusi par Elīnas

mātesmāti un viņas viedību.

- Pastāsti vēl! - Prēbens aicināja un pagriezās uz durvīm.

Negribīgi Elīna sekoja mācītājam. Viņai nepiedienēja tā tērgot

ar nama saimnieku, un nebūtu ilgi jāgaida, kad sētā sāktos nevalodas. Tomēr teikšana bija Prēbenam, tāpēc sievietei bija vien jāiet līdzi. Ārpusē bija nostājusies Brita; māsas rokas bija nolaistas gar sāniem, seja bija neganti savilkta. Elīnas sirds nodrebēja. No tā viņa arī bija baiļojusies. Kamēr viņam nekas nebija jāliek uz spēles, viņa it viegli varēja krist nežēlastībā. Un paraut Mertu līdzi.

Bažas par dzīvi, paļaujoties uz jaunākās māsas labvēlību, bija izrādījušās nc bez pamata. Brita bija barga un skarba saimniece, un gan Elmai, gan Mertai bija nācies uz savas ādas izbaudīt viņas aso meli.

Elma man izlīdz ar Zvaigzni, - Prēbens skaidroja, mierīgi uzlūkodams .ievu. Nu viņa ies uzklāt mums vakariņu galdu.

Lika priekšā, ka mēs, tu un es, varētu pabūt kopā, jo es pēdējās dienās, kārtodams baznīcas lietas, esmu tik bieži prom no mājām.

- Ak, tā viņa teica, ko? - Brita atvaicāja, joprojām izskatīdamās aizdomu pilna, taču balss nebija gluži tik dzedra kā parasti. -- Tas nu ir uzteicams priekšlikums.

Māsa nadzīgi pieķērās vīram pie rokas.

- Man sava kunga un saimnieka ir pagalam pietrūcis, un spriežu, ka viņš beidzamajā laikā ir atstājis sievu novārtā.

- Tur nu manai dārgajai sievai ir taisnība, nav vārdam vietas! - Prēbens piebalsoja un kopā ar Britu devās uz māju. - Bet nu mēs labosimies. Elīna sacīja, ka pēc kādas pusstundas varēsim sēsties pie galda, kas man ir tieši laikā, jo pagūšu nomazgāt muti un pienācīgi saposties, lai blakus savai daiļajai sievai nelīdzinātos noskretušam razbainiekam.

- Ai, nu, ko tu! Kā gan tu varētu izskatīties noskretis! - Brita iesaucās, uzsizdama viņam uz pleca.

Elīna gāja abiem nopakaļus un atviegloti nopūtās, jo uz mirkli par viņu bija aizmirsts. Britas satumsušais skatiens, ko sieviete bija saskatījusi, bija pārāk labi pazīstams. Elīna zināja, ka māsa bez kavēšanās kaitētu ikvienam, kas, viņasprāt, bija aizskāris viņu. Šoreiz Prēbens bija izglābis kā Elīnu, tā Mertu, par ko sieviete uz mūžiem bija viņam pateicīga, pat ja mācītājs pats bija vainojams ķezā, kurā Elīna bija gandrīz iekūlusies.

Pielikusi soli, viņa steidzās uz virtuvi. Bija tikai pusstunda laika, lai liktu azaidu galdā un palūgtu ķēkšai pagatavot ko īpašu. Elīna iztaisnoja savu priekšautu, no jauna sajuzdama Prēbena plaukstas siltumu.

- Ko dari, pap?

Bills bija tā iegrimis rakstāmajā tekstā, ka satrūkās, izdzirdējis dēla balsi. Kustība teju apgāza viņa krūzi, un daļa kafijas izšļakstījās pār tās malu uz rakstāmgalda.

Bills pagriezās, lai uzlūkotu Nilsu, kurš bija iestājies durvīs.

- Strādāju pie jauna projekta, - tēvs atbildēja un pagrieza datora monitoru, lai Nilss varētu saskatīt.

- “Vēl jaukākie ļaudis”, - dēls skaļi izlasīja.

Zem teksta bija attēls ar burulaivu, kas šķēla viļņus.

- Nesapratu.

- Vai neatceries dokumentālo filmu, ko redzējām? Fīlipa un Frēdrika filmu “Jauki ļaudis”?

Nilss palocīja galvu.

- Ā, jā! Par melnajiem, kas gribēja spēlēt bendiju.

Bills saviebās.

- Par somāliešiem, kuri gribēja spēlēt bendiju. Nesauc viņus par melnajiem!

Nilss paraustīja plecus.

Blāvajā telpas gaismā Bills noraudzījās dēlā, kurš stāvēja, rokas kabatās sabāzis, kamēr viņa blondās matu šķipsnas krita acīs. Nilss viņu dzīvēs bija pieteicies vēlu. Neplānots un, ja godīgi, ne pārāk gaidīts. Guna bija jau četrdesmit piecus gadus veca, kad piedzima Nilss, Billam bija jau gandrīz piecdesmit gadu, un abiem vecākajiem dēliem pusaugu gadi jau bija teju aiz muguras. Guna bija uzslajusi, ka bērus jāpatur, apgalvodama, ka šai grūtniecībai ir kāda īpaša nozīme Tomei Hills tā arī nebija ai Nilsu izveidojis tādu pašu

saikni, kā ar dēla vecākajiem brāļiem. Nebija lāga centies. Viņš nebija vēlējies mainīt autiņbiksītes vai sēdēt smilšu kastē, vai lasīt pirmās klases līmeņa matemātikas grāmatu jau trešo reizi pēc kārtas.

Bills no jauna pievērsās datora ekrānam.

- Šī ir multivides prezentācija. Plānoju pasākt kaut ko, kas būs labs veids, kā palīdzēt apkaimē izvietotajiem bēgļiem kļūt par Zviedrijas sabiedrības daļu.

- Vai mācīsi viņiem spēlēt bendiju? - Nilss vaicāja, joprojām sabāzis rokas kabatās.

- Vai tad neredzi burulaivu? - Bills norādīja uz ekrānu. - Viņi apgūs burāšanu! Pēc tam mēs piedalīsimies Dannholmenas regatē.

- Dannholmenas regate īsti nav tas pats, kas bendija pasaules čempionāts, kurā piedalījās melnie, - Nilss iebilda. - Ne tuvu tas pats līmenis.

- Nesauc viņus par melnajiem! - Bills norāja.

Nebija šaubu, ka dēls mēģināja viņu nokaitināt.

- Zinu, ka Dannholmenas regate ir krietni mazākas sacensības, bet šejieniešu acīs tām ir būtiska simboliska nozīme, turklāt tas piesaistīs lielu uzmanību presē. It īpaši jau tagad, kad te uzņem filmu.

Nilss pasmīkņāja. - Nezinu gan, vai viņi vispār ir bēgļi. Uz šejieni var atbraukt tikai tie, kuriem ir nauda. Izlasīju to internētā. Та saucamie bēgļu bērni ir bārdaini un ūsaini.

- Nils!

Bills nenolaida skatienu no dēla. Nilsa seja tagad bija sašutumā pietvīkusi. Tā līdzinājās svešinieka sejai. Ja nezinātu, varētu spriest, ka dēls bija... rasists.Taču tas bija neiespējami. Pusaudžiem tik maz bija zināms par pasauli. Vēl viens iemesls, kāpēc rīkot šādu projektu. Cilvēki pa lielai daļai sirds dziļumos bija labsirdīgi. Pietrūka tikai izglītības, neliela pamudinājuma pareizajā virzienā. Nilss drīz vien sapratīs, cik ļoti maldījās.

Bills dzirdēja dēlu izejam no istabas un aizveram aiz sevis durvis. Rīt bija pirmā tikšanās, un viņam bija jāsagatavo visi materiāli presei. Projekts bija daudzsološs. Nudien daudzsološs.

- Sveiki? - Paula iesaucās, kad abas ar Juhannu ievēlās pa durvīm, nesdamas trīs koferus un stumdamas divus bērnu ratiņus. Paula vēl nesa mazuli, balansēdama bērnu uz gurna.

Juhanna nolika uz grīdas vissmagāko no koferiem, un Paula viņai uzsmaidīja. Brīvdienas Kiprā ar trīsgadīgu bērnu un mazuli visdrīzāk nebija bijusi tā gaišākā doma, taču abas bija izdzīvojušas.

- Esmu virtuvē!

Izdzirdējusi mātes balsi, Paula uzreiz atslābinājās. Ja mājās bija Rita un Bertils, bērnus varēja atstāt viņu ziņā, tikmēr Paula ar Johannu varētu lēnā garā izkravāties. Citādi par mantu krāmēšanu varētu aizmirst līdz nākamajai dienai; tā vietā varētu izlaisties gultā un skatīties filmu, līdz visi būs aizmiguši.

Atbraucēji iegāja virtuvē, kur Rita viņus sagaidīja ar smaidu. Sieviete darbojās pa viņu virtuvi tā, it kā būtu pašas mājās, kas nebija nekas neparasts. Ritas un Bertila dzīvoklis atradās stāvu augstāk, taču kopš bērnu nākšanas pasaulē ierobežojumi, kas nošķīra vienu dzīvokli no otra, bija tikpat kā pazuduši: nekas daudz nemainītos, ja abus mitekļus tieši savienotu ar kāpnēm.

- Es pagatavoju enčiladas. Spriedu, ka pēc brauciena būsiet izsalkuši. Kā gāja?

Rita pastiepās, lai paņemtu rokās Līšu.

- Labi. Nu, drīzāk, ne pārāk, - Paula atzina, pateicīgi nodevusi mazuli mātes ziņā. - Ja es vēl kādreiz ierunājos, cik burvīgi būtu kaut kur aizbraukt uz nedēļu kopā ar bērniem, nošauj mani!

- Ideja bija tava, - Juhanna nomurmināja, pūlēdamās pamodināt Leo, kurš bija paguvis iemigt.

- Tas bija vājprāts, - Paula sāka stāstīt, no vienas enčiladas virsmas nokniebusi gabaliņu izkusušā zeltainā siera. - Bērni pa labi un pa kreisi, pieauguši cilvēki, saģērbušies kā piemīlīgi rotaļu zvēri, staigā riņķī svelmainajā saulē un dzied tādu kā kaujas dziesmu.

Šaubos gan, ka to patiešām varētu saukt par kaujas dziesmu, Juhanna smējās.

Vai jau bul, bei ar to iesvētīja kaut katla seklā. Ja man būtu

nācies to klausīties vēl vienu reizi, es būtu piegājusi pie lielā pinkainā lāča un viņu nožņaugusi.

- Pastāsti Ritai par šokolādes strūklaku! - Juhanna atgādināja.

Paula novaidējās.

- Ak tu, dievs! Katru vakaru bija zviedru galds, kas bija īpaši veidots bērniem, tāpēc tur bija pankūku un gaļas bumbiņu kalni, pica un spageti. Un šokolādes strūklaka. Viens puika ir spilgti iespiedies atmiņā. Visi zināja, ka viņu sauca Līnuss, jo puikas māte visu laiku skraidīja šurpu turpu un brēca: - Nē, nē, Līņus! Nedari tā, Līņus! Beidz spert tai meitenei, Līņus! - Tikmēr puikas tēvs bija bezgala aizņemts, dzerdams vienu alu pēc otra, ko viņš sāka darīt jau pēc brokastīm. Tad pēdējā dienā...

Juhanna nejaudāja beigt ķiķināt, kamēr Paula paņēma šķīvi, uzlika uz tā enčiladu un apsēdās pie virtuves galda.

- Pēdējā dienā, - viņa turpināja, - Līnuss iedrāzās tieši milzīgajā šokolādes strūklakā un to apgāza. Šokolāde bija visur! Viņš iegāzās tajā iekšā un ņēmās smērēt, kur pagadās, un viņa māte pa to laiku lēkāja augšā lejā pilnīgā histērijā.

Nokodusi krietnu kumosu, Paula nopūtās. Visu nedēļu viņa nebija baudījusi neko pikantu.

- Tēvocis Bertils? - Leo jautāja, pamazām mozdamies Juhannas rokās.

- Jā, kur ir Bertils? - gribēja zināt arī Paula. - Vai viņš jau ir aizmidzis pie televizora?

- Nē! - Rita attrauca. - Viņš strādā.

- Tik vēlu?

Bertils reti kad strādāja vakaros.

- Jā, viņam bija jāaizbrauc! Savukārt tev vēl ir dzemdību atvaļinājums, - Rita piebilda, pametusi piesardzīgu skatienu uz Juhannu.

Viņa zināja, cik grūti bija bijis panākt, ka meita paņem atvaļinājumu, un Juhanna joprojām raizējās, ka Paula varētu pāragri atsākt strādāt. Bija iecerēts, ka ģimene visu vasaru pavadīs kopā.

- Kas tad ir noticis? -- Paula vaicāja, nolikdama nazi un dakšiņu.

- Viņi ir devušies meklēt kādu, kas ir pazudis.

- Kas ir pazudis?

- Bērns, - Rita atbildēja, izvairīdamās uzlūkot meitu. - Četrgadīga meitenīte.

Viņa pārāk labi pazina savu meitu.

- Cik ilgi meitenīte jau ir pazudusi?

- Kopš vakarvakara, bet vecāki tikai šajā pēcpusdienā attapās, ka viņa ir pazudusi, tāpēc meklējumi sākās tikai pirms pāris stundām.

Paula pievērsa lūdzošu skatienu Juhannai, kura palūkojās uz Leo un pamāja.

- Ej! Viņiem vajadzēs ikvienu palīdzīgu roku.

Paula piecēlās un noskūpstīja savu partneri uz vaiga. - Mīlu tevi! Drīz būšu atpakaļ. - Tad viņa iegāja priekšnamā un uzmeta uz pleciem plānu vējjaku. - Kur viņi ir? - sieviete pajautāja mātei.

- Kādā saimniecībā. Bertils to sauca par Bergu saimniecību.

- Bergu saimniecība?

Paula sastinga, aizmirsdama, ko tajā brīdī darīja. Saimniecība viņai bija labi zināma. Arī tās pagātne. Pati Paula bija pārāk ciniska, lai ticētu, ka bija iespējamas sakritības.

Karīms sparīgi pieklauvēja pie durvīm. Viņš zināja, ka Adnāns bija uz vietas, un negrasījās doties prom, iekams puisis nebija atvēris durvis. Pēc garajiem gadiem, kuru laikā klauvējiens pie durvīm varēja nozīmēt nāvi pašam vai kādam ģimenes loceklim, daudzi bēgļi nelabprāt vēra durvis. Karīms no jauna pabungoja pa durvīm. Beidzot tās atvērās.

Ieraudzījis Adnāna ieplestās acis, Karīms gandrīz vai nožēloja, ka bija tā dauzījies.

Tikko runāju ar Rolfu, viņš pastāstīja, ka visa Fjelbaka Inekle pazudušu meiteni. Mums ir jāpalīdz.

Meiteni? Bērnu?

- Jā! Rolfs teica, ka viņa ir četrus gadus veca. Domājams, viņa varētu būt apmaldījusies mežā.

- Protams, ka mēs palīdzēsim! - Stiepdamies pēc jakas, Adnāns pameta skatienu aiz muguras, lūkodamies dziļāk telpā. - Halīl, nāc šurp!

Karīms pagāja pāris soļu atpakaļ.

-Jums ir jāpalīdz visus savākt kopā. Sakiet, ka pulcējamies pie kioska! Rolfs apsolīja mūs aizvest.

- Kā tad! Būs labāk, ja pasteigsimies. Mazai meitenei nebūtu naktī jāpaliek vienai pašai mežā.

Karīms atkal un atkal klauvēja pie durvīm; varēja dzirdēt, ka tāpat rīkojās arī Halīls un Adnāns. Nedaudz vēlāk viņi bija atraduši vēl piecpadsmit citus palīgus. Rolfam nāksies braukt divas trīs reizes, lai visus aizvestu, bet tas bija nieks. Rolfs bija jauks. Viņš vēlējās palīdzēt.

Uz mirkli Karīmam uzmācās nedrošība. Rolfs bija jauks un viņus pazina. Kā gan pārējie zviedri reaģēs, kad viņi uzradīsies? Prusaku bars no bēgļu centra. Karīms zināja, ka tā viņus saukāja. Par prusakiem. Arī par melnģīmjiem. Tomēr bija pazudis bērns, un atbildība par viņas atrašanu gūla uz ikviena pleciem. Nebija svarīgi, vai meitenīte bija zviedriete vai sīriete. Kaut kur bija māte, kura lēja izmisuma pilnas asaras.

Kad Rolfs piebrauca savu automašīnu, Karīms, Adnāns un Halīls gaidīja kopā ar Rašīdu un Farīdu. Karīms uzlūkoja Rašīdu. Viņa bērni joprojām bija Sīrijā. Vīriešu skatieni sastapās. Rašīdam nebija ne jausmas, vai paša bērni vēl bija starp dzīvajiem, bet šonakt viņš grasījās palīdzēt zviedru meitenītes meklējumos.

Bērni jau bija gultās, un valdīja debešķīgs klusums. Reizēm Ērika sajutās vainīga, ka tik ļoti izbaudīja mierīgos vakarus. Kad Maja vēl bija maza, Ērika bija reģistrējusies tīmekļa forumā “Ģimenes dzīve”, jo pūlējās atrast sev līdzīgos un izkratīt sirdi. Sievietei bija šķitis, ka viņa nevarēja būt vienīgā, kurai bija grūti savietot mātes lomu un vajadzību laiku pa laikam velht brīdi sev. Ērika bija

atklāti rakstījusi par savām izjūtām, bet saņēma tik naidpilnas atbildes, ka bija pametusi forumu uz neatgriešanos. Viņa nebija gaidījusi lamas un dzēlienus, ko izpelnījās no citām mātēm tikai tāpēc, ka nelīksmoja par katru minūti, ko pavadīja, zīdīdama, mozdamās

nakts vidū, mainīdama autiņbiksītes un klausīdamās mazuļa raudās.

7

Ērikai paziņoja, ka viņai vispār nevajadzēja laist pasaulē bērnu, ka viņa ir savtīga un egocentriska maita, jo uzskatīja par vajadzīgu atvēlēt laiku sev. Ērika joprojām juta krūtīs uzmutuļojam dusmas par šīm sievietēm, kuras izteica nosodījumu tāpēc, ka viņa uzvedās un jutās citādāk. Kāpēc gan katrs nevarēja rīkoties tā, kā pašam bija vislabāk, Ērika netika gudra, sēdēdama dīvānā ar glāzi sarkanvīna un mēģinādama atslābināties pie televizora.

Domas drīz pievērsās citai mātei. Nēas mātei Ēvai. Bija grūti iztēloties, kādas mokas sieviete pašlaik pārcieta. Ērika Patrikam bija nosūtījusi īsziņu, lai vēlreiz apjautātos, vai varēja kā palīdzēt. Viņa varētu palūgt Kristīnai atnākt un pieskatīt bērnus. Bet vīrs bija atbildējis, ka viņiem jau ir pietiekami daudz brīvprātīgo un būtu derīgāk, ja Ērika paliktu mājās pie bērniem.

Viņa nepazina Bergus, ne reizi nebija bijusi viņu saimniecībā. Ērika vēlējās aprakstīt apkārtni iespējami precīzi, tāpēc bija apsvērusi iespēju uz turieni aizbraukt, lai visu apskatītu un uzņemtu kādu fotogrāfiju, bet tālāk par ieceri nebija tikusi. Bija pieejamas vecas fotogrāfijas, no kurām veidojās priekšstats, kā saimniecība bija izskatījusies, kad tajā dzīvoja Strandu ģimene. Tomēr pašai doties uz notikuma vietu, novērtēt noskaņu un gūt iespaidu, kāda būtu bijusi dzīve saimniecībā, vienmēr bija kas gluži cits.

Ērika bija apvaicājusies par Bergu ģimeni un uzzinājusi, ka uz šejieni viņi bija pārvākušies no Udevallas, jo meklēja lauku mieru un klusumu, un kārtīgu vietu, kur audzināt savu meitu. Ērika no sirds cerēja, ka viņu sapnis piepildīsies, ka jau drīz saņems no Patrika īsziņu, kurā vīrs pavēstīs, ka bērns bija atradies mežā: nobijies un apmaldījies, bet dzīvs. Nelāgā nojauta, ka viss beigsies citādāk, tomēr neatlaidās.

Sieviete saskalinaja glaze sarkanvīnu. Par spīti vakara tveicei

viņa bija sevi palutinājusi ar augstvērtīgu Amarone. Vairums vasarā dzēra atdzesētu sārtvlnu vai baltvīnu, ko pasniedza ar ledus gabaliņiem, taču Ēriku neinteresēja ne baltvīni, ne sārtvīni. Neatkarīgi no gadalaika viņa visaugstāk vērtēja dzirkstošos vīnus vai sarkanvīnus ar bagātīgu garšu. Tiesa, viņa nespēja atšķirt dārgu šampanieti no lētas Spānijas kavas, tāpēc Patriks mēdza jokot, ka randiņā ar sievu varēja izsprukt pa lēto.

Uzmācās vainas izjūta, ka viņa te sēdēja, baudīdama ērtības un vīnu, kamēr četrgadīga meitene bija apmaldījusies mežā, varbūt bija pat vēl ļaunāk. Tā gan darbojās Ērikas prāts. Bija pārāk šausmīgi apcerēt, cik daudz dažādu briesmu lietu varēja atgadīties ar bērnu, tāpēc viņa neapzināti izvēlējās domāt par kaut ko banālu vai nenozīmīgu. Nēas māte šādu greznību pašlaik nevarēja atļauties. Viņa un viņas vīrs, abi bija attapušies īstā murgā.

Izslējusies un nolikusi vīna glāzi uz kafijas galdiņa, Ērika pastiepās pēc savas piezīmju grāmatiņas. Gadu gaitā viņai bija izstrādājies ieradums allaž turēt pa rokai papīru un pildspalvu. Bija ērti pierakstīt domas un idejas, kas iešāvās prātā, un Ērika sarakstos apkopoja visu, kas bija jāpaveic, lai darbs ar grāmatu virzītos uz priekšu. Tieši to viņa vēlējās darīt tagad. Intuīcijas vadīta, Ērika bija pārliecināta, ka Nēas pazušana bija tā vai citādi saistīta ar Stellas nāvi. Pēdējās pāris nedēļas viņa bija pavadījusi, lāpīdama slinkumu. Vasaras laiskums un saule bija guvusi virsroku, un Ērika nebija paveikusi tik daudz, kā bija cerējusi, kad ķērās pie grāmatas rakstīšanas. Tagad viņa bija apņēmusies koncentrēties. Ja viss izvērstos pagalam nelāgi, Ērika tad varētu palīdzēt ar informāciju, ko bija savākusi par iepriekšējo lietu. Varbūt viņai izdotos uziet saikni: Ērika nešaubījās, ka tāda pastāvēja.

Sieviete pameta skatienu uz savu mobilo tālruni. No Patrika joprojām nebija nekādu ziņu. Aizgūtnēm Ērika sāka pierakstīt vienu piezīmi pēc otras.

STELLAS LIETA

Viņai viss bija skaidrs, vēl pirms policisti bija pienākuši klāt. Smagie soļi. Nodurtās acis. Viņiem nekas nebija jāsaka.

- Andeš! - Linda iekliedzās. Balss skanēja tik griezīgi.

Vīrs izsteidzās no mājas, bet apstājās, tiklīdz bija ieraudzījis policistus.

Viņš saļima turpat uz grantētā ceļa. Linda traucās pie Andeša, apskāva viņu. Vīrs vienmēr bija bijis tik liels un stiprs, taču šajā brīdī viņai bija jāgādā, lai abi nezaudē pamatu zem kājām.

- Tēti? Mamm?

Durvīs bija iestājusies Sanna. No virtuves plūstošā gaisma izgaismoja meitenes blondos matus, veidodama tādu kā nimbu.

- Vai viņi atrada Stellu, mamm?

Linda nespēja ielūkoties meitai acīs. Sieviete pagriezās pret vienu no policistiem. Viņš pamāja.

- Esam atraduši jūsu meitu. Diemžēl viņa... viņa ir mirusi. Mums ir ļoti žēl.

Policista skatiens bija piekalts pie apaviem, un izskatījās, ka viņš ar pūlēm valdīja asaras. Vīrieša seja bija balta kā krīts, un Linda prātoja, vai viņš bija redzējis Stellu. Redzējis viņas līķi.

- Kā липа var būt mirusi? Nevar būt. Mamma? Tēti?

Sanna turpināja uzdot jautājumu pēc jautājuma. Linda nespēja uz tiem atbildēt. Nespēja sniegt mierinājumu. Viņa apzinājās, ka bija jāatlaiž Andešs, jāpagriežas pret Sannu un meita jāapskauj. Bet Andešs bija vienīgais, kurš šajā brīdī saprata, kādas sāpes piestrāvoja katru viņas auguma šūnu.

Mēs vēlamies viņu redzēt, - Linda teica, beidzot

piespiedusies pacelt galvu no Andeša pleca. - Mums ir jāredz mūsu meita.

Garākais no abiem policistiem nokremšļojās.

- Jūs viņu redzēsiet. Tikai vispirms mums ir jāizdara savs darbs. Mums jāatrod tas, kurš to viņai nodarīja.

- Ko jūs ar to gribat teikt? Tas taču bija nelaiMēs gadījums, vai ne tā?

Andešs atrāvās no sievas un uzslējās kājās.

Garā policista atbilde bija klusa:

- Baidos, ka tas nebija nelaiMēs gadījums. Jūsu meitu nogalināja.

Zeme uzlidoja Lindai pretī tik pēkšņi, ka viņai pat neatlika laika pabrīnīties. Tad uznāca tumsa.

Vēl tikai divdesmit reizes.

Jeimss Jensens ne tuvu nebija aizelsies, kad veica kārtējo atspiedienu. Rutīna bija viena un tā pati katru rītu, vai bija vasara vai ziema. Ziemassvētku vakars vai vasaras saulgriežu vakars. Tam bija nozīme. Rutīnai bija nozīme. Nepārtrauktība. Kārtība.

Vēl desmit reizes.

Helēnas tēvs bija sapratis, ko nozīmēja rutīna. Jeimsam joprojām pietrūka K. G., pat ja šīs jūtas bija vājības izpausme, ko viņš ikdienā neatļāvās izrādīt. Pirms nepilniem desmit gadiem K. G. bija ķērusi sirdstrieka, un nevienam nebija izdevies viņu aizstāt.

Pēdējā reize. Pabeidzis simt atspiedienus, Jeimss piecēlās. Garie gadi, ko vīrietis bija pavadījis armijā, bija iemācījuši novērtēt teicamu fizisko formu.

Jeimss pameta skatienu uz rokaspulksteni: 08.01. Viņš atpalika no grafika. Būdams mājās, Jeimss vienmēr brokastoja precīzi pulksten astoņos.

- Brokastis ir gatavas! - Helēna pasauca, kā nolasījusi vīrieša domas.

Jeimss sarauca pieri. Ja Helēna sauca pie galda, tas nozīmēja, ka viņa bija ievērojusi Jeimsa kavēšanos.

Viņš noslaucīja sviedrus dvielī, tad no terases iegāja dzīvojamajā istabā. Turpat blakus atradās virtuve, un Jeimss jau varēja saost cepto bekonu. Brokastīs viņš vienmēr ēda vienu un to pašu: olu kulteni un bekonu.

Kur ir Sams? ■ Jeimss noprasīja, kad bija piesēdies pie galda un ķēries kl.it olām.

- Vēl guļ, - Helēna atbildēja un pasniedza bekonu, kas bija nevainojami kraukšķīgs.

- Ir pulksten astoņi, un viņš vēl guļ?

Jeimss sapīka kā allaž, kad sāka domāt par Samu. Sust gultā, kad pulkstenis jau rādīja astoņi rītā? Pats viņš vasarās katru dienu bija cēlies pirms sešiem, pēc tam rāvies melnās miesās līdz vēlam vakaram.

- Ej un pamodini viņu! -Jeimss lika un iedzēra malku kafijas, ko jau nākamajā mirklī izspļāva ārā. - Kas, pie velna? Bez piena?

- Vai, piedod! - Helēna atvainojās un izņēma krūzi viņam no rokas.

Sieviete izlēja kafiju izlietnē, no jauna piepildīja krūzi un pievienoja nedaudz pilnpiena.

Tagad kafija garšoja tā, kā tai bija jāgaršo.

Helēna izsteidzās no virtuves. Varēja dzirdēt, kā viņa uzskrēja pa kāpnēm, pēc tam atskanēja apslāpētas balsis.

Sapīkums atgriezās ar joni. Tikpat sapīcis Jeimss jutās tad, kad viņa vienību dislocēja un kāds karavīrs vai pat vairāki karavīri centās izlikties, ka attiecīgā situācija nebija tik bīstama, vai izvairīties no tās, jo raustījās baiļu dēļ. Tāda uzvedība viņam bija neizprotama. Ja vīrietis izvēlējās iestāties armijā, jo īpaši Zviedrijā - valstī, kura karavīrus dislocēja ārvalstu kara zonās tikai pēc brīvprātības principa -, tad viņam bija jāpilda piešķirtais uzdevums. Bailes bija jāatstāj mājās.

- Kur te deg? - Sams noburkšķēja, iešļūkdams virtuvē. Puiša sagulētie melnie mati slējās stāvus gaisā. - Kāpēc man ir jāceļas tik agri no rīta?

Jeimsa plaukstas zem galda savilkās dūrēs.

- Šajā mājā mēs neguļam visu dienu, - viņš norādīja.

- Bet man nesanāca atrast vasaras darbu - ko, sasodīts, lai es daru?

- Nelamājies!

Gan I Iclēna, gan Sams sarāvās. I Iz mirkli Jeimsam dusmu dēļ sagriezās melns gar acīm, un viņš piespiedās vairākkārt dziļi ieelpot. Bija jāsaglabā kontrole gan pār sevi, gan pār savu ģimeni.

- Deviņos nulle nulle tiekamies sētā, lai trenētos šaut mērķī.

- Labi! - Sams noteica, nolaidis acis uz galdu.

Helēna aiz dēla muguras joprojām drebēja.

Viņi bija staigājuši visu nakti. Haralds bija tik noguris, ka ar pūlēm jaudāja saglabāt skaidru galvu, tomēr viņam ne prātā nenāca doties mājās. Tas nozīmētu padoties. Kad vien nogurums kļuva nepanesams, Hāralds atgriezās saimniecībā, lai sasildītos un iedzertu nedaudz kafijas. Katru reizi acīm pavērās aina ar Ēvu Bergu, kura mēmi sēdēja virtuvē un sejā bija pelnu pelēka no raizēm. Ar to pietika, lai Hāralds grieztos atpakaļ un no jauna pievienotos meklētāju grupai.

Vīrietis aizdomājās, vai citi zināja, kas viņš bija. Kādu lomu bija spēlējis pirms trīsdesmit gadiem. Tieši viņš bija atradis otru meitenīti. Saprotams, ka par to zināja tie, kas Fjelbakā tolaik bija dzīvojuši, bet Hāralds šaubījās, ka tas bija zināms Ēvai un Pēteram. Katrā ziņā viņš cerēja, ka nebija vis.

Kad visiem piešķīra pārmeklējamās zonas, Hāralds bija ar nodomu izvēlējies zonu ar ezeru, kurā bija atradis Stellu. Šo vietu viņš arī bija pirmām kārtām pārmeklējis. Ezeriņš jau sen kā bija izžuvis, un no tā bija palicis tikai ar kokiem apaudzis laukums. Vecais koka stumbrs gan vēl bija turpat. Varēja redzēt, ka varenais koks bija pieredzējis ne mazumu vēju un lietu, stumbrs izskatījās trauslāks un sausāks nekā pirms trīsdesmit gadiem. Taču Hāralds tur nebija atradis guļam meitenīti. Vīrietis pieķēra sevi atvieglojumā nopūšamies.

Meklētāju grupa pa nakti bija vairākas reizes pārkārtojusies. Daži bija aizbraukuši mājās, lai pāris stundiņu nosnaustos, pēc tam atgriezušies un pievienojušies citām grupām. Kad vasaras nakts jau mijas ar ritu, bija ieradušies jauni brīvprātīgie. Starp tiem, kuri vēl nebija devušies majas atpūsties, bija arī vīrieši un jaunieši no bēgļu cent I a. I tā raids bija ar viņiem tērzējis meklēšanas laikā. Viņi runāja stomīgā zviedru valodā, savukārt Hāralds bija lūkojis locīt mēli stomīgā angļu valodā. Tomēr kaut kā bija izdevies sazināties.

Šobrīd Hāralds bija mazā grupiņā, kurā bija viņš pats, vīrietis, kurš bija sevi iepazīstinājis kā Karīmu, un Juhanness Klingsbi, kas bija vietējais celtnieks, kuru Hāralds algoja ikreiz, kad maiznīcā kaut kas bija jāatjauno. Lēni un apņēmīgi viņi virzījās pa mežu, kamēr uzausa saule un kļuva gaišāks. Par meklēšanu atbildīgie policisti nakts laikā bija vairākkārt vēlreiz atgādinājuši, ka bija svarīgi nesteigties. Vislabāk bija virzīties uzmanīgi un sistemātiski.

- Šo zonu pārmeklējām visu nakti, - Juhanness ierunājās. - Viņa nebūtu varējusi atnākt tik tālu.

Vīrietis noplātīja rokas.

- Iepriekšējā reizē meklējām divdesmit četras stundas, - Hāralds teica.

Jau atkal viņš iztēlojās ainu ar Stellas līķi.

- Ko? - Karīms pārjautāja angļu valodā, šūpodams galvu. Viņam bija grūti saprast Hāralda stiepto Būhuslēnes akcentu.

- Hāralds bija tas, kurš pirms trīsdesmit gadiem mežā atrada mirušo meitenīti, - Juhanness paskaidroja angļu valodā.

- Mirusi meitenīte? - Karīms noprasīja. - Te?

- Jā! Četrus gadus veca, tāpat kā šī meitenīte.

Juhanness parādīja četrus pirkstus.

Karīms uzlūkoja Hāraldu, kurš klusēdams palocīja galvu.

- Jā, tieši tur! Tikai tur tolaik bija ūdens.

Vīrietis kaunējās par savām vājajām angļu valodas zināšanām, bet Karīms tikai pamāja.

- Tur, - Hāralds norādīja uz koka stumbru. - Ezers nebija liels, tas bija... zviedriski to sauc par “tjārn”.

- Ezeriņš, drīzāk dīķis, -Juhanness iestarpināja.

- Jā, jā! Dīķis, - Hāralds piekrita. - Dīķis pie tā koka, un meitenīte bija mirusi.

Karīms vilcinādamies piegāja pie koka, tad notupās un uzlika plaukstu uz stumbra. Kad vīrietis pagriezās, lai uzlūkotu pārējos, viņa seja bija tik bāla, ka I lāralds soli atkāpās.

- Zem koka kaut kas ir. Redzu roku. Mazu roku.

Haralds paspēra vēl vienu grīļīgu soli atpakaļ. Juhanness pārliecās par krūmu, un drīz vien varēja saklausīt vīrieša šņukstus. Hāralda un Karīma skatieni sastapās, abu acīs atspoguļojās otra izmisums. Viņiem bija jāzvana policijai.

Ielikusi scenāriju klēpī, Marija pūlējās iegaumēt savu nākamās ainas tekstu, bet nespēja koncentrēties. Ainu bija paredzēts filmēt telpā, lielā rūpnieciskā noliktavā Tānumshedē. Tajā bija uzbūvēti vairāki filmēšanas paviljoni, kas līdzinājās miniatūrām pasaulītēm, kurās atlika tikai ienākt aktieriem. Pārējo filmēšanu lielākoties bija plānots veikt uz Dannholmenas salas. Uz šīs salas Ingrīda Bergmane bija pavadījusi daudz laika, kad bija precējusies ar producentu Lāšu Smitu. Viņa bija braukusi uz Dannholmenu arī vēl ilgi pēc tam, kad abi ar Lāšu jau bija izšķīrušies.

Marija izstiepa rokas un palocīja kaklu. Sieviete vēlējās, kaut visas domas, kas bija viņu apsēdušas, kopš cilvēki sāka runāt par pazudušo meiteni, izgaistu. Visas atmiņas par smejošo Stellu, kas skrēja viņai un Helēnai pa priekšu.

Marija nopūtās. Te nu viņa bija - grasījās tēlot savu sapņu lomu. Uz to sieviete bija tiekusies tik garus gadus; tas bija palīdzējis nepadoties, kad lomu piedāvājumi Holivudā bija apsīkuši. Marija bija nopelnījusi šo lomu, un viņa bija laba aktrise. Nebija grūti nodoties lomai, izlikties par kādu citu. Galu galā Marijai bija bijis daudz iespēju vingrināties šajā mākā jau kopš bērnu dienām. Melot vai tēlot - lielas starpības tur nebija. Kā vienu, tā otru viņa bija ātri vien apguvusi.

Ja vien izdotos pārstāt domāt par Stellu.

- Kā izskatās mani mati? - Marija pavaicāja Ivonnei.

Grima māksliniece tuvojās ar nedrošu soli un apstājās tik spēji, ka gandrīz paklupa uz līdzenas vietas. Nopētījusi Mariju no galvas līdz kājām, sieviete izvilka ķemmi, ko bija iedūrusi pakausī savītajos matos, un pielīdzināja pāris nepaklausīgas matu šķipsnas. Tad viņa padeva Marijai spoguli un gaidīja, kamēr aktrise pārbaudīja rezultātu.

- Izskatās labi, - Marija atzina, un Ivonnes seja, kas bija saspringti savilkta raižpilnā izteiksmē, atslāba.

Marija pagriezās pret telpas daļu, kas bija atvēlēta garderobei; tur Jergens strīdējās ar Sikstenu, kurš bija atbildīgais par apgaismojumu.

- Vai esat gatavi? Varu nākt? - aktrise gribēja zināt.

- Pagaidi! Vēl piecpadsmit minūtes! -Jergens atsaucās.

Režisora īgnums bija dzirdams viņa balsī. Marija zināja, kas

bija par vainu: kavējumi izmaksāja dārgi.

Sieviete atkal sāka prātot, kas notika ar filmas finansējumu. Nebija pirmais gadījums, kad viņa tēloja filmā, kuras uzņemšana bija sākusies, vēl pirms bija savākta vajadzīgā nauda, un iepriekšējās reizēs filmēšana bija atcelta pilnībā. Ne par ko nevarēja galvot līdz brīdim, kad filmas izmaksas bija sasniegušas tik lielu summu, ka neatmaksājās uzņemšanu pārtraukt. Tiktāl gan viņi vēl nebija tikuši.

- Atvainojiet, vai varu jums uzdot dažus jautājumus, kamēr gaidāt?

Marija pacēla skatienu no scenārija. Viņā raudzījās apmēram trīsdesmit gadus vecs vīrietis ar platu smaidu sejā. Uzreiz varēja pateikt, ka žurnālists. Parasti Marija nekad nepiekristu intervijai, kas nebija ieplānota, taču vīrieša cieši pieguļošais T krekls ļāva saskatīt labi veidotus muskuļus un sieviete nelabprāt apsvēra iespēju uzreiz atteikt.

- Kā tad, uzdodiet vesels! Tāpat te tikai sēžu un gaidu.

Laimīgā kārtā Ingrīda vienmēr bija gaumīgi ģērbta, tāpēc krekls, ko Marija bija uzvilkusi, lai filmētu šodienas ainu, īpaši izcēla viņas augumu.

Vīrietis, kura vēdera muskuļi līdzinājās veļas dēlim, iepazīstināja sevi kā Akselu, žurnālistu no Bohusläningen. Vispirms viņš sāka ar pāris nodrāztiem jautājumiem par filmu un Marijas karjeru, līdz beidzot ķērās pie acīmredzami galvenās intervijas daļas. Sieviete atgāzās krēslā un sakrustoja garās kājas. Pagātne bija teicami sekmējusi viņas karjeru.

- Kāda tad ir sajūta but atpakaļ? Ak, gandrīz vai pateicu “atpakaļ nozieguma vietā”, bet tā būtu jau tāda freidiska pārteikšanās! Gan jūs, gan Helēna - abas allaž uzstājāt, ka esat nevainīgas.

- Mēs bijām nevainīgas, - Marija uzsvēra, apmierināti ievērodama, ka jaunais žurnālists nespēj novērst skatienu no viņas dekoltē.

- Lai gan jūs pat atzina par vainīgām noziegumā? - Aksels pārjautāja, pūlēdamies atraut acis no aktrises krūtīm.

- Mēs bijām bērni un nekādi nebijām spējīgas pastrādāt tādu noziegumu, lai gan mūs tajā apsūdzēja un par to notiesāja. Raganu medības notiek joprojām, pat mūsdienās.

- Kādi pēc tam bija jūsu dzīves turpmākie gadi?

Marija atmeta galvu. Viņa nemūžam nevarētu žurnālistam aprakstīt šos gadus. Vīrieti droši vien bija audzinājis nevainojamu vecāku pāris, kas viņam bija snieguši palīdzīgu roku it visā, un nu viņš dzīvoja kopā ar savu otro pusīti un loloja savus bērnus. Sieviete pameta skatienu uz žurnālista kreiso plaukstu. Viņš dzīvoja kopā ar sievu, nevis otro pusīti, Marija sevi pārlaboja.

- Es... daudz iemācījos, - viņa atbildēja. - Grasos par to kādudien izsmeļoši pastāstīt savos memuāros. Šādu pieredzi ir grūti aprakstīt pāris teikumos.

- Ja jau jūs pieminējāt memuārus - dzirdēju, ka vietējā rakstniece Ērika Falka plāno rakstīt grāmatu par attiecīgo slepkavību, par jums un Helēnu. Vai sadarbojaties ar viņu? Vai abas ar Helēnu atbalstāt šīs grāmatas izdošanu?

Marija vilcinājās ar atbildi. Ērika bija ar viņu sazinājusies, bet Marija pašlaik apspriedās ar vienu no lielākajām Stokholmas izdevniecībām par iespēju publicēt savu stāsta versiju.

-i Vēl neesmu izlēmusi, vai sadarboties ar viņu, - aktrise atteica, likdama noprast, ka negrasījās atbildēt uz turpmākiem jautājumiem par šo tēmu.

Aksels mājienu uztvēra un mainīja tematu.

Pieņemu, ka esat dzirdējusi par meitenīti, kura kopš vakardienas ir pazudusi. No tās pašas saimniecības, kurā dzīvoja Stella, kad pazudu.

- Savāda sakritība, nekas vairāk. Meitene, visticamāk, ir kaut kur apmaldījusies.

- Cerēsim, ka tā! - Aksels atsaucās.

Žurnālists ielūkojās savā piezīmju bloknotā, taču tajā brīdī Jergens pamāja Marijai, aicinādams uz filmēšanu. Sabiedriskās attiecības bija vērtīgas, bet šajā mirklī aktrise vēlējās iesoļot Dannholmenas dzīvojamās istabas filmēšanas paviljonā un paspīdēt ar izcilu sniegumu. Viņai bija jāpārliecina projekta sponsori, ka filma gūs panākumus.

Marija sarokojās ar Akselu, paturēdama vīrieša plaukstu savējā nedaudz ilgāk, nekā bija vajadzīgs, un pateicās par interviju. Viņa jau paspēra soli, lai ietu pie Jergena un pārējās filmēšanas komandas, bet apstājās un pagriezās. Aksela lentes magnetofons joprojām darbojās. Paliekusies uz priekšu, Marija aizsmakušā balsī ierunāja mikrofonā vairākus ciparus, tad uzlūkoja Akselu.

- Tas ir mans tālruna numurs.

Tad aktrise aizgriezās un iegāja filmēšanas paviljonā, kā pārceldamās pērnā gadsimta septiņdesmitajos gados uz vēja šaustītu salu, kas Ingrīdai Bergmanei bija bijis paradīzes stūrītis zemēs virsū.

Pieņemdams ienākošo zvanu no nezināma numura, Patriks uzreiz zināja, ka izdzirdēs ziņas, no kurām viņi bija baidījušies. Policists noklausījās, kas bija sakāms runātājam klausules otrā galā, tad pamāja Gestam un Melbergam, kuri stāvēja gabaliņu tālāk un sarunājās ar kinologiem.

- Jā, es zinu, kur tas ir! - Patriks teica. - Neko neaiztieciet! Pilnīgi neko. Gaidiet turpat, līdz būsim klāt!

Kad telefonsaruna bija pabeigta, Melbergs un Gesta bija pienākuši klāt. Vārdi bija lieki. Viņiem pietika ieraudzīt Patrika sejas izteiksmi, lai viss būtu skaidrs.

- Kur viņa ir? - Gesta gribēja zināt.

Kolēģa acis bija kā piekaltas pie saimniecības mājas, kurā Nēas māte virtuvē vārīja kārtējo kannu kafijas.

- Turpat, kur atrada otru meitenīti.

- Velns parāvis! - Melbergs nolamājās.

- Bet mēs jau pārmeklējām to zonu. To pārmeklēja vairākas grupas. - Gesta bija saraucis pieri. - Kā neviens viņu neievēroja?

- Nezinu, - Patriks paraustīja plecus. - Zvanīja Haralds - viņam pieder maiznīca Zetterlind. Meitenīti atrada viņa grupa.

-- Viņš atrada arī Stellu, - Gesta klusi norādīja.

Melbergs nenolaida skatienu no padotā.

- Та nu gan ir sakritība! Cik liela gan ir varbūtība, ka tas pats cilvēks pēc trīsdesmit gadu pārtraukuma atrod vēl vienu noslepkavotu meitenīti?

Gesta noraidoši atmeta ar roku.

- Viņu pārbaudījām jau pirmajā reizē, bija neapgāžams alibi. Hāraldam ar slepkavību nebija nekāda sakara. - Policists uzlūkoja Patriku. - Tā taču ir slepkavība, vai ne? Nevis nelaiMēs gadījums? Ja jau viņu atrada tajā pašā vietā, tad drīzāk runa ir par slepkavību.

Patriks palocīja galvu.

- Būs jāpagaida, ko teiks kriminālistikas speciālisti, bet Hāralds minēja, ka viņa bija kaila.

- Velns parāvis! - Melbergs nolamājās pa otram lāgam, kļūdams arvien bālāks sejā.

Patriks dziļi ievilka elpu. Rīta saule palēnām kāpa augstāk, un temperatūra jau bija tiktāl pakāpusies, ka krekls lipa pie nosvīdušā ķermeņa.

- Lieku priekšā, ka mēs sadalām darbus! Es iešu turp, kur atrada meitenīti, lai satiktu Hāraldu. Tur gaida viņa grupa. Paņemšu līdzi un novilkšu nozieguma vietas norobežošanas lenti. Bertil, piezvaniet Tūrbjērnam Udevallā un palūdziet, lai ar kriminālistikas komandu brauc uz šejieni, cik drīz vien iespējams! Kad meklēšanas grupas atgriezīsies, informējiet viņus, ka meklēšana ir pārtraukta! Citādi brīvprātīgie no jauna dosies mežā meklēt. Pasakiet arī kinologiem un helikoptera pilotiem, ka meklējumiem var mest mieru! (lēsta, vai tu varētu...

Patriks aprāvās, pievērsis kolēģim bažīgu skatienu.

Gesta pamāja.

- Es pateikšu, - viņš piekrita.

Kolēģa uzdevums bija neapskaužams. Tomēr bija tikai loģiski, ka Patriks lūdza Gestam to uzņemties: viņš bija uzturējis visciešāko saziņu ar Nēas vecākiem, turklāt Patriks nešaubījās, ka viņš spēs tikt galā.

- Piezvani arī mācītājam! - Patriks ierosināja, tad pievērsās Melbergam: - Bertil, tiklīdz Nēas tēvs būs atgriezies ar savu grupu, taisnā ceļā ejiet pie viņa, lai neuzzina jaunumus, pirms Gestam būs bijusi iespēja ar viņu aprunāties!

- Viegli tas nenāksies, - Melbergs savilka seju.

Virs priekšnieka augšlūpas bija izspiedušies sviedri.

- Nebūs gan. Ziņas izplatīsies vēja spārniem, bet dariet, kas ir jūsu spēkos!

Melbergs pamāja. Atstājis kolēģus aiz muguras, Patriks iegāja mežā. Tas joprojām bija neaptverami. Vieta, kur pirms trīsdesmit gadiem atrada Stellu, bija pirmā vieta, ko viņi bija pārmeklējuši. Tomēr neviens nebija meitenīti pamanījis.

Pēc desmit minūtēm Patriks saskatīja trīs vīriešus, kuri gaidīja viņu: Hāralds un vēl divi jaunāki vīrieši, no kuriem viens izskatījās pēc ārzemnieka. Patriks ar visiem sarokojās un sasveicinājās. Neviens nevēlējās ielūkoties policistam acīs.

- Kur viņa ir? - Patriks jautāja.

- Tur zem lielā stumbra, - Hāralds norādīja. - Tāpēc uzreiz viņu neievērojām. Apakšā ir dobums, un kāds ir iegrūdis viņas ķermeni tajā. To var redzēt tikai tad, ja pieiet klāt un pakustina stumbru.

Patriks pamāja. Tad tāds bija izskaidrojums! Vienlaikus viņš sevi norāja, ka nebija devis norādījumu zonu pārmeklēt rūpīgāk.

- Jūs taču zināt, ka viņa ir atpakaļ, vai ne? Pirmo reizi, kopš viņu aizsūtīja prom.

Patrikam nebija jājautā, par ko Hāralds runāja. Visi pilsētā zināja, ka Marija Valla bija atgriezusies; vēl jo vairāk tāpēc, ka atgriešanās bija izvērtusies dramatiska.

- Jā, zinām! - viņš atsaucās, gari neprātodams, ko sievietes atgriešanās varētu nozīmēt.

Viens gan policistam bija iešāvies prātā: tikko kā Marija bija atgriezusies, vēl viena meitenīte no tās pašas saimniecības bija atradusies noslepkavota tajā pašā vietā, kur atrada Stellas līķi. Maigi izsakoties, tā nenoliedzami bija neparasta sakritība.

- Es norobežošu šo zonu, un drīz vien mūsu kriminālistikas komanda apskatīs nozieguma vietu.

Patriks nolika zemē atnesto somu un no tās izņēma divus prāvus nozieguma vietas norobežošanas lentes rituļus.

- Vai mums jāiet atpakaļ? - pavaicāja viens no jaunākajiem vīriešiem, kurš iepazīstoties bija teicis, ka viņu sauca Juhanness.

-- Nē, vēlos, lai jūs visi paliekat tepat! Mēģiniet pārāk daudz nekustēties! Kriminālistikas speciālisti vēlēsies aplūkot jūsu apģērbu un apavus, jo esat staigājuši pa nozieguma vietu.

Vīrietis, kurš varēja būt ārzemnieks, izskatījās apjucis. Hāralds pagriezās pret viņu un stomīgā angļu valodā paskaidroja:

- Mēs paliekam te. Labi, Karīm?

- Labi! - vīrietis apstiprināja ar galvas mājienu. Patriks attapās, ka viņš bija viens no grupiņas, ko Rolfs bija atvedis no bēgļu centra.

Dažas minūtes neviens nebilda ne vārda. Ikvienam bija grūtības savietot neiedomājamos pretstatus: iemeslu, kāpēc viņi atradās šeit, un idilli, kāda valdīja mežā. Putni bez mitas bezrūpīgi čivināja, it kā nekas nebūtu atgadījies, it kā tikai dažu metru atstatumā negulētu četrgadīgas meitenītes līķis. Putnu dziesmas pavadīja koku galotņu šalkoņa liegajā vējā. Ap šo laiku saules stari izlauzās starp kokiem, lai izgaismotu klajumiņu, kurā viņi stāvēja, un meža gleznainums saviļņoja līdz sirds dziļumiem. Patrika skatienu piesaistīja gaileņu puduris. Citā reizē viņš būtu sajūsmā par iespēju kādu sakral un pārvest mājās. Tomēr šobrīd nebija ne prātā lasīt sēnes.

PaIl iks saka atritināt lenti. Vienīgais, ko viņš varēja darīt meilenilcs laba, bija veikt savu darbu, cik labi vien spēja.Tā nu policists sliadaja klusēdams un pulējas neskatīties uz koka stumbru.

Eva stāvēja pie izlietnes un skaloja kafijas kannu. Viņa vairs nevarēja atcerēties, cik kannu kafijas bija izvārījusi pa nakti. Kāds klusītēm nokremšļojās, un sieviete pagriezās skaņas virzienā. Eva ieraudzīja Gestas skatienu, policista saspringto stāju, un kafijas kanna izslīdēja no viņas rokām. Atskanēja plīstoša stikla skaņa, tai tūlīt sekoja kliedziens, kas skanēja reizē tuvu, tomēr aplam tālu. Kliedziens, kurā varēja saklausīt sēras un neaptveramu zaudējumu.

Kliedziens bija izlauzies pār pašas Evas lūpām.

Sieviete iekrita Gestas rokās. Policists viņu atbalstīja, un tikai tā Evai izdevās nesaļimt. Aizgūtnēm viņa pūlējās ievilkt elpu, kamēr Gesta glāstīja sievietes matus. Eva vēlējās, kaut Nēa būtu šeit un smiedamās joņotu pa istabu. Vēlējās, kaut Nēa nekad nebūtu piedzimusi, vēlējās, kaut nekad nebūtu pasaulē laidusi bērnu,

ko vēlāk viņai atņēma.

)

Nu viss bija zudis. Viss bija miris reizē ar Nēu.

- Es piezvanīju mācītājam, - Gesta ieminējās, palīdzēdams

Evai aizkļūt līdz virtuves krēslam.

Viņš noteikti var redzēt, cik iekšēji esmu sagrauta, sieviete sprieda, ja jau izturas pret mani tik saudzīgi.

- Kādēļ gan? - viņa pauda pilnīgu neizpratni.

Kā gan viņai tagad varētu palīdzēt mācītājs? Eva nekad nebija izcēlusies ar kvēlu ticību. Turklāt bērnam bija jābūt ar saviem vecākiem, nevis debesīs kopā ar kaut kādu dievu. Ko gan mācītājs varētu teikt tādu, kas viņai un Pēteram sniegtu kaut kripatiņu mierinājuma?

- Pēters? - Eva ieteicās neizteiksmīgā un trauslā balsī.

Pat viņas balss bija izdzisusi reizē ar Nēu.

- Viņu patlaban meklē. Viņš drīz būs šeit.

- Nē! - Eva iesaucās, purinādama galvu. - Nevajag! Nesakiet viņam!

Lai viņš paliek mežā, sieviete prātoja. Lai viņam vēl paliek cerība! Pēters bija palicis viens pats. Viņa bija nomirusi reizē ar Nēu.

- Viņam ir jāpasaka, Eva! - Gesta iebilda, no jauna aplikdams roku sievietei ap pleciem. - Tas ir neizbēgami.

Eva pamāja un atslīga pret policistu. Protams, ka Pēters nevarēja palikt mežā un tur klaiņot kā tāds meža kustonis. Viņam bija jāpasaka, pat ja tas nozīmēja, ka arī viņš nomirs.

Atvirzījusies no Gestas, sieviete paliecās uz priekšu un nolika galvu uz galda. Viņa bija pavadījusi nomodā divdesmit četras stundas. Cerība un bailes nebija ļāvušas padoties. Tagad Eva gribēja tikai gulēt un aizbēgt no visa. Izlikties, ka tas bija tikai ļauns sapnis. Ķermenis atslāba, galda koka virsma zem vaiga likās tikpat mīksta kā spilvens. Viņa slīdēja arvien tālāk un tālāk prom. Silta plauksta uzmanīgi pliķēja Evai pa muguru. Siltums piestrāvoja visu augumu.

Tad kāds ienāca pa ārdurvīm. Eva nevēlējās atvērt acis. Nevēlējās redzēt Pēteru tur stāvam. Bet Gesta paspieda sievietes plecu un viņai nebija izvēles. Eva pacēla galvu un sastapās ar vīra bezcerīgo skatienu, kas pilnībā atspoguļoja viņējo.

BŪHUSLĒNE, 1671. GADS

Kad Mazais Jāns nākamajā rītā devās apraudzīt Zvaigzni, govs bija atkopusies. Prēbens par to Elīnai nebilda ne vārda, tikai uzlūkoja sievieti ar nebijušu pētīgumu. Viņa juta mācītāja skatienu, kad gatavoja brokastis. Brita bija bijusi neparasti labā omā, kad Elīna bija māsai palīdzējusi apģērbties. Lai gan Britas oma vienādiņ vismundrākā bija tieši svētdienās. Viņai patika dievkalpojumu laikā sēdēt baznīcas pašā priekšā savās vissmalkākajās drānās ar glīti sakārtotiem matiem. Viņai patika redzēt, kā baznīcas soli pildījās Prēbena draudzes locekļiem.

No mācītājmuižas līdz baznīcai nebija tālu, un kalpotāji devās turp kopā. Prēbens un Brita jau biļa aizbraukuši zirgu vilktajā pajūgā, lai Britas glaunās drānas nenotraipītu ne mēsli, ne dubļi.

Elīna cieši turēja Mertas roku. Meitene gāja palēkdamās, un viņas gaišās bizes sitās pa veco apmetni, kas bija aplikts ap pleciem. Sals knieba degunā, tāpēc Elīna bija rūpīgi sabāzusi papīru Mertas kurpēs ne tikai tāpēc, lai meitas kājas būtu siltas un sausas, bet arī tāpēc, ka kurpes bija atdevusi viena no kalponēm, kuras pēdas bija ievērojami lielākas. Tomēr Merta nezūdījās. Kurpes bija kurpes, un meitene jau bija ielāgojusi, ka bija jāpriecājas par visu, kas viņai bija.

Kad viņi bija tikuši līdz Vīnbekai, tālāk priekšā pavērās skats uz baznīcu, kas Elīnai pacilāja sirdi. Nesen tai bija uzcelts stalts tornis, un metāla jumts zvīgoja ziemas saules staros. Baznīcu apjoza sarkani krāsotu dēļu sēta, kas neļāva kapsētā ieklīst lopiem; tajā bija trīs plati dzelzī kalti vārti ar ķieģeļu aiļu un kārniņu jumtu.

Elīnai atlika spert soli baznīcas pagalmā, un sievietes sirds

iedziedājās. Kad viņi bija iegājuši pašā dievnamā, viņa dziļi ievilka elpu un ļāva rāmajai noskaņai pieliet krūtis.

Elīna un Merta apsēdās pašā aizmugurē. Pavisam bija četrdesmit astoņas solu rindas, taču beidzamajā laikā tās tā arī stāvēja tukšas. No ļaužu pūļiem, kas pirms simt gadiem bija saskrējuši uz piekrasti treknajos siļķu laikos, nu bija atlikušas vien atmiņas. Elīnas mātesmāte bija mazmeitai stāstījusi par vecajiem laikiem, atstāstīdama no vecākiem un vecvecākiem dzirdēto. Tolaik viss bija bijis pavisam citādāk. Siļķu esot bijis tik daudz, ka neviens neesot zinājis, ko ar tām iesākt, un apkaimē sanākuši ļaudis no visas Zviedrijas, lai te iekārtotos uz dzīvi. Tad siļķes izčibējušas kā nebijušas un zemi izpostījis karš un bads. Pāri palika tikai nostāsti. Daudzi baznīcas soli stāvēja tukši, pārējos bija aizņēmuši gurdeni, bāli un izdēdējuši Būhuslēnes iemītnieki. Raudzīdamās viņu sejās, Elīna redzēja bezcerīgi sagumušus ļaudis.

Dienvidu sienā bija izvietoti baznīcas vienīgie logi, bet pa tiem plūda tik skaista gaisma, ka Elīnai acīs sariesās asaras. Arī kancele bija dienvidu pusē. Kamēr Prēbens kāpa kancelē, draudzes murdoņa palēnām aprima.

Dievkalpojums sākās ar himnu, un, kā jau allaž, Elīna īpaši centās, jo zināja, ka viņai bija laba balss. Sieviete atļāvās šo mazo lepnību, jo Mertai ārkārtīgi patika klausīties, kā māte dziedāja.

Elīna nopūlējās saprast Prēbena vārdus. Baznīcā bija ļauts runāt tikai zviedru mēlē - gan dievkalpojuma, gan lūgšanu laikā. Daudziem draudzes locekļiem nenācās viegli, jo viņi bija vairāk apraduši pie dāņu un norvēģu mēles.

Viņa balss gan bija jauka. Elīna aizvēra acis un uzreiz sajuta Prēbena plaukstas siltumu. Atvērusi acis, sieviete piespiedās noraudzīties Britai pakausī. Māsa sēdēja baznīcā pašā priekšā. Viņas matus Elīna no rīta bija sapinusi skaistā bizē, kleitas baltā apkaklīte bija svaigi iestīvināta. Brita māja ar galvu, kamēr Prēbens teica sprediķi.

Elma lika sev atmest apceres par Prēbena balsi, atmest atmiņas, ka vīrieša plauksta bija pieskārusies viņējai. Prēbens bija Britas vīrs,

bet viņa sēdēja te, Dieva namā, un nodevās šīm grēcīgajām domām. Elīna nebrīnītos, ja baznīcu ķertu zibens un viņa būtu pagalam uz līdzenas vietas: tas būtu sods par viņas bezdievību. Sieviete paspieda Mertas roku un piespiedās ieklausīties, cenzdamās saprast vārdus, kas skanēja no kanceles. Prēbens runāja par lielajām jukām, kas pārņēma karaļzemi un draudzi, par vietējiem drosminiekiem, kuri cīnījās pret nelabo, sadzīdami rokā nelabā pakalpiņus un likdami tiem stāties tiesas priekšā. Draudze klausījās kā apburta. Nelabais bija ikdienas neatņemama daļa, gluži tāpat kā Dievs. Sātans bija it visur - briesmas varēja samanīt kaķu acīs, jūras dzelmē, krauklī, kurš bija notupies koka zarā. Sātans bija tikpat īsts kā tēvs vai brālis, vai kaimiņš, kurš dzīvoja tepat blakus. Nelabo ne vienmēr varēja saskatīt ar neapbruņotu aci, tāpēc viņš bija vēl jo bīstamāks, un ne uz mirkli nedrīkstēja zaudēt modrību.

- Tiktāl esam vadījuši bezrūpīgas dienas, - Prēbens teica, balsij brīnišķīgi atbalsojoties no mūra sienām. - Bet nebūs ne ilgi jāgaida, ka arī mūsu nostūrītī bērni un sievas kritīs Sātana nagos. Tāpēc aicinu jūs būt vērīgiem. ZīMēs būs skaidras. Ar Dieva visu redzošo aci sargiet savas sievas, savas meitas, savas kalpones, savas kaimiņienes, savas sievasmātes un savas māsas! Jo drīzāk atradīsim nelabā līgavas, kuras mājo mūsu vidū, jo drīzāk varēsim aizstāvēties un liegt Sātanam šeit ieperināties.

Visi kā viens piekrītoši māja ar galvu, vaigiem kaistot dedzībā. Ja kāds bērns ņēmās spurgt, viņam iegrūda dunku sānos, paplēsa aiz matiem vai iecirta pa ausi.

Atlikušais dievkalpojums beidzās aplam ātri. Iešana baznīcā bija atkāpe no diendienības, šajā laikā ikviens varēja atvilkt elpu un pievērsties dvēseles vajadzībām.

Elīna piecēlās un stingri saņēma Mertas roku, lai meita nepazustu ļaužu burzmā, kamēr visi reizē mēģināja doties prom. Kad abas bija tikušas ārā, aukstums lika sievietei nodrebēt.

- Lāsts pār tevi! - atskanēja Elīnai aiz muguras.

Pārsteigtā Elīna apmetās riņķī. Ieraudzījusi, kas bija izgrūdusi

lamas, sieviete nodūra acis. Mērhultas Eba, Klusa atraitne. Kluss

bija gājis bojā kopā ar Pēru un citiem, kuri bija sakāpuši zvejas laivā. Eba bija viens no iemesliem, kāpēc Elīna nebija varējusi palikt Fjelbakā un kāpēc spiestā kārtā bija nācies pieņemt Britas piedāvājumu. Eba viņu ienīda ar miesu un dvēseli, jo vainoja notikušajā. Elīna apjēdza, kāpēc Eba tā ieskatīja, pat ja vārdi, ko viņa liktenīgajā rītā bija veltījusi Pērām, nebija ievilkuši laivu dzelmē. Pērs un viņa vīri nebija noslīkuši Elīnas vārdu dēļ; vainīga bija vētra, kas bija uznākusi negaidot.

Tomēr pēc Klāsa nāves Ebas dzīve bija sūra, un sieviete savās nedienās vainoja Elīnu.

- Eba, ne jau baznīcā, ne jau uz svētītas zemes! - Helga Klipare pārmeta jaunākajai māsai, vilkdama Ebu prom.

Elīna uzmeta Helgai pateicīgu skatienu un steigšus turpināja ceļu kopā ar Mertu, pirms aina piesaistīja vēl vairāk apkārtējo uzmanības. Ļaudis bija pagriezušies, lai sievietē noskatītos, un Elīna zināja, ka daudzi Ebas apsūdzības atzina par prātīgām. Taču Helga allaž bija bijusi laipna un taisnīga. Galu galā tieši viņa bija palīdzējusi Mertai nākt pasaulē pavasara rītā pirms astoņiem gadiem. Helga bija prasmīga vecmāte, un ikviens bērns visā apkaimē bija dzimis ar viņas gādību. Klīda arī runas, ka sieviete slepšus izlīdzēja nelaimīgajām, kura bija iekūlušās ķezā, bet Elīna tam lāga neticēja.

Smagiem soļiem sieviete devās atpakaļ uz mācītājmuižu. Svētlaime, kas bija pārņēmusi pēc dievkalpojuma, nu bija izgaisusi, un atmiņas par sērīgo dienu neļāva raiti mērot īso ceļu mājup. Ikdienā Elīna pūlējās nepārcilāt pagātni. Pat Dievs nejaudāja padarīt darīto par nebijušu. Savā ziņā Pērs pats vien bija pie vainas. Viņa lepnums bija pašu iedzinis postā. Par to Elīna bija Pēru brīdinājusi jau no dienas, kad bija piekritusi viņu precēt, bet Pērs nebija gribējis klausi! ies. Nu viņš pats un pārējie gulēja jūras dzelmē zivīm par mielastu, kamēr viņa atraitne ar meitu kā vienkāršas kalpones brida uz Elīnas māsas namu. Elīnai bija lemts līdz mūža galam atminēties pēdējo reizi, kad bija vīru redzējusi, un skarbos vārdus, ar kuriem bija Peni pavadījusi. Šos vārdus nu viņai pieminēja gan Eba, gan i ili, kuri паса no Kjclbakas, Dievs vien zināja, cik daudzi.

Viss aizsākās ar sāls muciņu. Apkaimi bija sasniegušas ziņas, ka turpmāk visa tirgošanās ar svešām zemēm notiks caur Gēteborgu un Būhuslēnei vairs nebija ļauts tirgoties ar Norvēģiju vai jebkuru citu zemi, ar kuru vietējie līdz šim bija sekmīgi sadarbojušies. Tā apkaime bija iegrimusi vēl dziļākā nabadzībā un vietējie iedegās naidā pret valstsvīriem, kuri bija tik vējgrābslīgi nolēmuši. Ne visi turējās pie jaunās kārtības, un piekrastes patruļniekiem bija darba pilnas rokas, atsavinot preces, kas nebija pienācīgi muitotas. Elīna bija tik daudz reižu mudinājusi Pēru klausīt likuma vārdam, citādi pār viņu galvām nāktu viens vienīgs posts. Pērs arī bija pamājis, ļaudams sievai noprast, ka bija vienisprātis.

Kad muitas ierēdnis Henriks Meijers klauvēja pie durvīm agrā septembra pēcpusdienā, Elīna neraizēdamās aicināja vīrieti ienākt viņu mājā. Taču pietika uzmest vienu skatienu Pērām, kurš sēdēja pie virtuves galda, un viņa apjēdza, ka bija pieļāvusi smagu kļūdu. Jau dažās minūtēs Meijers darbarīku skapītī bija atradis nelikumīgo sāls muciņu. Elīna uzreiz saprata, ko tas nozīmēja, un tunikas kabatās iebāztās rokas sažņaudzās dūrēs. Cik reižu viņa bija brīdinājusi Pēru nepasākt neko aplamu! Tomēr viņš nebija spējis noturēties.

Elīna pazina vīru gluži labi. Pēra acīs spīgoja neslēpts lepnums, kas cēlās pāri nabadzībai un deva nenogurstošu spēku. Viņš bija aplidojis Elīnu, kas vien ļāva noprast, cik liela bija Pēra dūša un ka reti kuram tāda piemita. Pērs nebija zinājis, ka Elīnas tēvam bija viena alga par meitas likteni. Pēra acīs viņa bija turīga vīra meita, tāpēc bija viņam teju neaizsniedzama. Tomēr tā pati bezbailība, tas pats lepnums un tas pats varenums nu viņus bija iegrūduši postā.

Muitas ierēdnis pameta namiņu, pavēstīdams, ka pēc trim dienām atgriezīsies, lai atsavinātu laivu. Pērs bija garus gadus rāvies melnās miesās, lai to iegādātu, pat ja lomi bija niecīgi un mūždien bija jābaiļojas par badu. Laiva nu piederēja viņam, tomēr Pērs bija licis visu uz spēles un Norvēģijā nelikumīgi nopircis muciņu sāls.

Elīna bija pārskaitusies. Piktāka nekā jebkad iepriekš. Viņa vēlējās iesist vīram, izskrāpēt viņa zaļās acis un izplēst viņa gaišos matus. Pēra nolādētā lepnuma dēļ viņiem jau drīz bus jazaudē ii

viss. Kā nu viņi cels maizi galdā? Elīna vienādiņ uzņēmās jebkādu darbu, ko vien varēja uziet, bet tas ienesa pa retam riksdāleram. Pērām nenāktos viegli tikt par algotu jūrasvīru uz kāda cita laivas, ne jau tagad, kad bija noliegts tirgoties ar svešzemju precēm. Arī ar zveju vairs nevarēja nopelnīt.

Pērs bija pastiepies, lai uzliktu plaukstu sievai uz pleca, bet Elīna bija to nopurinājusi, tad uzgriezusi viņam muguru un lējusi rūgtas asaras. Dusmu un baiļu asaras. Aiz namiņa sienām vējš sāka kaukt vēl negantāk. Kad Pērs rītausmā izkāpa no gultas, Elīna uzcēlās sēdus un noprasīja, uz kurieni viņš posās.

- Brauksim ar laivu jūrā, - Pērs bija atteicis, vilkdams bikses un kreklu.

Elīna nikni paglūnēja uz vīru, kamēr Merta saldi gulēja uz virtuves sola.

- Tādā laikā? Vai esi prātu izkūkojis?

- Ja pēc trim dienām viņi man atņems laivu, tad līdz tam mums ir jāpagūst viss, ko vien varam, - Pērs paskaidroja un uzvilka svārkus.

Steigā uzrāvusi drānas, Elīna sekoja vīram ārā. Pērs nekavējās tik ilgi, lai kaut ko iekostu. Viņš tik ļoti rāvās braukt bangainajā jūrā; šķita, ka pats nelabais viņam mina uz papēžiem.

- Tu nevari šodien braukt jūrā! - Elma sauca, pūlēdamās pārkliegt vēja gaudas. Viņa steidzās Pērām nopakaļ pa ielu, tikmēr ziņkārie kaimiņi pabāza galvas, lai abos noskatītos. Uz ielas iznāca arī Mērhultas Ebas vīrs Klāss, viņam pa pēdām izbrāzās tikpat pikta sieva.

- Ieskriesiet nāvei tieši rīklē, ja brauksiet jūrā tādā laikā! - Eba spiedza, raustīdama vīru aiz jakas.

Izrāvies no sievas tvēriena, Klāss atšņāca: - Nekas cits mums neatliek, ja gribi, lai ir, ko bērniem likt galdā.

Pērs pamāja Klāsam, un abi vīrieši devās pietauvotās laivas virziena. Elīna noskatījās, kā vīra platā mugura arvien saruka, un viņu sagraba tik spējas bailes, ka krūtīs vien ar pūlēm varēja ievilkt elpu. Elma nokliedzas pilna kakla:

Jesija apvēlās gultā uz muguras. Māte bija aizbraukusi uz filmēšanu pirms sešiem rītā, un Jesija izbaudīja, ka mājās bija viena pati. Meitene izstaipīja rokas, tad ievilka vēderu. Tas bija brīnišķīgi plakans. Nepavisam ne resns un mīksts kā parasti. Plakans un bez tauku krokām - gluži kā Vendelai.

Beigu beigās Jesijai tomēr bija jāizelpo un vēders izspiedās uz āru. Pretīgumā meitene atrāva no tā plaukstu. Viņai riebās savs vēders. Viņai riebās viss savs ķermenis un viss pārējais savā dzīvē. Neriebās tikai Sams. Jesija joprojām varēja sagaršot viņa skūpstu uz savām lūpām.

Piecēlusies sēdus, meitene pārmeta kājas pār gultas malu. No mājas apakšas varēja saklausīt liegus jūras šļakstus. Jesija atrāva aizkarus. Jau atkal spīdēja spoža saule. Viņa cerēja, ka arī šodien Sams velēsies izbraukt ar laivu par spīti videoierakstam, ko bija parādījis.

Jesija bija sastapusies ar tādiem kā Nilss, Base un Vendela visu mūžu dažādās skolās dažādās valstīs dažādās pasaules malās. Viņa zināja, ko tādi gribēja. Uz ko bija spējīgi.

Nezināma iemesla dēļ tomēr nevienam nekad nebija vēlēšanās kaut ko nodarīt Jesijai.

Jesija vienmēr bija apjautusi, kad ziņas par viņas māti bija izplatījušās kārtējā skolā. No sākuma bija smaidi, lepnums, ka skolā bija iestājusies filmzvaigznes meita. Tie pazuda, tiklīdz kāds Google bija ierakstījis Jesijas mātes vārdu un atklājis, kas viņa bija: slepkava, kura bija kļuvusi par aktrisi. Tad sākās pētīgie skatieni. Un čuksti, lesijai nekad nebija lemts piebiedroties populāro meiteņu pulciņam ne tikai sava izskata dej, bet art savas mātes dēļ.

- Dari, kā gribi, Pēr Bringelson! Lai jūra parauj i tevi, i tavu nolādēto laivu, jo es tevis vairs negribu!

Aizgriezusies sieviete pamanīja Ebas baiļpilno seju. Lindrakiem plandot ap kājām, Elīna iesteidzās atpakaļ namiņā un iekrita gultā, lai ļautu vaļu raudām, pat nenojauzdama, kā šie vārdi viņu mocīs dienu no dienas un novedīs nāvē.

Māte nesaprata. Viņa priecājās par jebkādu uzmanību. Lai cik arī slikti Jesijai klājās skolā, viņai bija jāpaciešas, līdz māte sāka filmēties jaunā filmā kaut kur citur.

Sama dzīve bija tāda pati. Notikums, kurā viņu mātes bija iesaistītas pirms trīsdesmit gadiem, abus nospieda kā tumšs mākonis.

Jesija iegāja virtuvē un atvēra ledusskapi. Kā jau vienmēr tajā nebija pārtikas, tikai šampanieša pudeles. Mātei ēdiens nekad nebija svarīgs. Viņa pārmēru raizējās, kā saglabāt savu slaido figūru, tāpēc bija vienaldzīga pret uzturu. Jesija pārtika no dāsnās kabatas naudas, ko māte viņai atvēlēja katru mēnesi, un lielāko daļu naudas tērēja par ātrajām uzkodām un saldumiem.

Meitene pārvilka plaukstu pār pudelēm, ar pirkstu galiņiem sataustīdama auksto stiklu. Jesija izņēma no ledusskapja vienu no pudelēm - tā bija pārsteidzoši smaga - un nolika uz marmora darbvirsmas. Viņa nekad nebija nogaršojusi šampanieti, taču viņas māte - Marija - to dzēra visu laiku.

Jesija noplēsa foliju un vairākas sekundes pētīja stieplīti, kas vijās ap korķi, tad piesardzīgi noņēma arī to. Meitene pavilka korķi, bet pazīstamais paukš neatskanēja. Likās, ka korķis bija nepielūdzami iespiedies pudeles kaklā. Jesija pameta skatienu visriņķī un atminējās, kā Marija allaž aptina ap korķi virtuves dvieli un tā izvilka to ārā. Meitene pasniedzās pēc viena no baltajiem virtuves dvieļiem. Vienlaikus griezdama, viņa rāva korķi. Beidzot tas kļuva vaļīgāks. Vēlreiz parāvusi, Jesija izdzirdēja paukš, un korķis izlidoja no pudeles.

Izšļācās putas, un meitene steidzīgi atkāpās, lai nenolietos ar šampanieti. Viņa ielēja nedaudz dzirkstošā dzēriena ūdens glāzē, kas stāvēja uz darbvirsmas. Brīdi vilcinājusies, Jesija iedzēra malku. Garšoja briesmīgi. Bet Marija parasti pielēja klāt sulu, kas droši vien uzlaboja garšu, un viņa vienmēr izmantoja īstās šampanieša glāzes. Jesija no skapīša izņēma garu un slaidu glāzi, tad ledusskapī atrada vienīgo sulas paku. Meitenei nebija ne jausmas, cik daudz sulas bija jāizmanto. Viņa piepildīja divas trešdaļas glāzes ar šampanieti, tad pielēja persiku sulu. Brūvējums grasījās pārplūst, tāpēc Jesija nosūca putas. Nu garšoja krietni labāk. Patiesībā garšoja labi.

Atvērto pudeli un sulas paku Jesija atlika atpakaļ ledusskapī un ar savu glāzi izgāja uz terases mājas priekšā. Māte visu dienu būs prom filmēdamās, tāpēc viņa varēja pasākt, ko vien vēlējās.

Meitene pasniedzās pēc sava mobilā tālruņa. Varbūt Sams gribēja atnākt un iedzert šampanieti.

- Tuk-tuk! - Ērika iesaucās pie atvērtajām durvīm, ko ieskāva ar sārtām vīteņrozēm noaudzis milzīgs režģis. Rozes smaržoja burvīgi, un sieviete veltīja brīdi, lai par tām patīksminātos.

- Nāciet iekšā! - no mājas dziļumiem atskanēja moža balss. Ērika priekšnamā novilka apavus un devās tālāk.

- Vai, manu, vai tā tiešām esat jūs? - aptuveni sešdesmit gadus vecā sieviete noprasīja, kad bija ieraudzījusi atnācēju. Vienā rokā viņa turēja trauku dvieli un otrā - šķīvi.

Ērika vienmēr sajutās neērti, kad cilvēki viņu pazina, lai gan ne reizi nebija satikuši aci pret aci. Panākumi, kas bija gūti ar grāmatām, padarīja Ēriku par tādu kā slavenību, un reizi pa reizei kāds viņu pat apstādināja uz ielas, lai kopā nofotografētos vai palūgtu autogrāfu.

- Sveiki! Jā, esmu Ērika Falka! - viņa apstiprināja un sarokojās ar sievieti.

- Es esmu Viola, - namamāte atsaucās, izplūzdama platā smaida.

Ap sievietes acīm vijās sīciņu smieklu krunciņu tīkls, kas ļāva noprast, ka viņa bieži smaidīja.

- Vai jums ir pāris minūšu? - Ērika vaicāja. - Patlaban strādāju pie grāmatas par vienu no jūsu tēva vecajām lietām. Viņa vairs nav mūsu vidū, tāpēc...

Izdomājāt noskaidrot, kas ir zināms man, - Viola pabeidza viņas vietā, jau atkal pasmaidīdama. - Nāciet te! Taisni vārīju svaigu kafiju. Manuprāt, zinu, par kuru lietu ir runa.

Viola veda uz virtuvi, kas atradas tālāk no priekšnama. Tā bija

gaiša un plaša telpa; sienas rotāja akvareļu gleznas, kuru krāsas piesaistīja uzmanību. Ērika pakavējās, lai ar prieku aplūkotu vienu no gleznām. Viņa neko daudz nezināja par mākslu un lāgā par to neinteresējās, taču bija skaidri redzams, ka mākslinieks bija talantīgs. Attēls apbūra.

- Cik jaukas gleznas! - Ērika iesaucās, apskatīdama citu pēc citas.

- Paldies! - Viola pietvīkusi tencināja. - Gleznošana jau sen ir mans vaļasprieks, bet pēdējā laikā esmu sākusi pa kādai gleznai izlikt izstādēs. Izrādās, ka cilvēki no tiesas grib iegādāties manus darbus. Piektdien viesnīcā Stora ir manu gleznu izstāde - varbūt vēlaties atnākt?

- Iespējams, ka atnākšu arī. Varu saprast, kāpēc cilvēkiem gleznas patīk. Tās ir lieliskas, - Ērika atzina un apsēdās pie prāvā baltā virtuves galda, kas bija novietots iepretim lielam sīkrūšu logam.

Ērikai patika veclaicīgi logi. Nevienādās rūtis tos padarīja dzīvīgākus par rūpnīcā ražotajiem logiem.

- Vai vēlaties pienu? - Viola piedāvāja, un viņa pamāja.

- Jā, lūdzu!

Viola atnesa uz darbvirsmas uzlikto biskvīta kūku un nogrieza divas biezas šķēles. Ērikai mutē saskrēja siekalas.

- Pieņemu, ka vēlaties runāt par mazās Stellas slepkavības izmeklēšanu, ko veica mans tēvs, - Viola iesāka, apsēzdamās Ērikai pretī.

- Jā! Pašlaik rakstu par šo lietu, un jūsu tēvs Leifs ir būtiska mīklas daļa.

- Ir pagājuši jau teju piecpadsmit gadi, kopš paps aizgāja viņsaulē. Ēaikam jau zināt, ka viņš izdarīja pašnāvību. Tas bija šausmīgs trieciens, lai gan mums būtu bijis jānojauš, ka kas tāds bija gaidāms. Viņš bija pagalam grūtsirdīgs, kopš mūsu māte nomira plaušu vēža dēļ. Teica, ka viņam vairs neesot nekāda iemesla dzīvot. Taču es atceros, ka līdz pat beidzamajai stundiņai viņš nerimās runāt tieši par to lietu.

- Vai varat atsaukt atmiņā, ko viņš teica?

Ērika nokoda krietnu kumosu biskvīta kūkas un apvaldīja pēkšņo vēlēšanos aizvērt acis, lai ļautos baudījumam. Sviests un cukurs kusa uz mēles.

- Tas bija sen, sīkumus nevaru atcerēties. Varbūt atausīs, ja nedaudz aizdomāšos. Tomēr atceros, ka šī lieta nedeva viņam mieru.

Viņš sāka šaubīties.

- Šaubīties par ko?

- Vai meitenes tiešām to bija izdarījušas.

Savilkusi domīgu seju, Viola iemalkoja kafiju no baltās keramikas krūzes.

- Proti, viņš uzskatīja, ka meitenes bija nevainīgas?

Ērikai tas bija kas jauns. Sirds iepukstējās straujāk. Viņa bija daudzus gadus nodzīvojusi kopā ar policistu, tāpēc zināja, ka nojauta bieži vien izrādījās pareiza. Ja Leifs bija šaubījies, ka meitenes bija vainīgas, tad tam noteikti bija bijis pamatots iemesls.

- Vai viņš teica, kāpēc šaubījās?

Viola apņēma kafijas krūzi ar abām plaukstām, slidinādama īkšķus pa tās rievotajiem sāniem šurpu turpu.

- Nē! - viņa atbildēja, saraukusi pieri. - Viņš ne reizi neieminējās par kaut ko konkrētu. Laikam jau te arī ir jāatceras, ka abas meitenes atsauca savu atzīšanos un visus šos gadus turpināja uzstāt, ka bija nevainīgas.

- Neviens taču viņām neticēja, - Ērika iebilda, atsaukdama prātā daudzos rakstus, ko bija lasījusi par šo lietu, un vietējo iedzīvotāju reakciju katru reizi, kad saruna sagriezās ap to.

Šķita, ka atzinums bija vienprātīgs: meitenes bija nogalinājušas Stellu.

- īsi pirms nāves viņš sāka spriest, ka lietas izmeklēšana bija jaatsak, bet izdarīja pašnāvību, pirms bija paguvis ko izdarīt.Turklāt viņš jau bija pensijā, tāpēc viņam būtu nācies pierunāt jauno policija', priekšnieku, kurš diez vai būtu rāvies no jauna atvērt lietu. Lieta bija al risināta. Jautājums par vainīgo bija nokārtots, pat ja īstas prāvas tā arī nebija, jo meitenes bija tik jaunas.

- Nezinu, vai jau esat dzirdējusi, bet... - Ērika aprāvās un ielūkojās sava mobilā tālruņa displejā. No Patrika joprojām nebija nekādu ziņu. - Vakardienas pēcpusdienā pazuda meitenīte. Iespējams, viņa ir pazudusi jau kopš aizvakardienas vakarā. No tās pašas saimniecības, kurā dzīvoja Stella.

Viola nenolaida no viņas skatienu.

- Ko? Nē, neesmu neko dzirdējusi! Biju savā studijā, darbojos ar gleznām, kas ir paredzētas izstādei. Kas atgadījās?

- Vēl nav zināms. Viņu meklē jau kopš vakardienas pēcpusdienas. Mans vīrs ir policists, viņš ir iesaistīts meklēšanā.

- Ak, nē! Apžēliņ!

Viola pūlējās atrast īstos vārdus. Nebija šaubu, ka sievieti pārņēma tā pati emociju gūzma, ko Ērika bija pieredzējusi, kad izdzirdēja jaunumus.

- Savāda sakritība, - Ērika norādīja. - Pārāk savāda. Turklāt meitene ir tikpat veca kā Stella. Četrus gadus veca.

- Ak, kungs! - Viola iesaucās. - Varbūt viņa ir tikai apmaldījusies. Saimniecība ir diezgan nomaļā vietā, vai ne tā?

- Jā, ir gan! Ceru, ka tā arī ir noticis.

Tomēr varēja redzēt, ka arī Viola uz to nepaļāvās.

- Vai jūsu tēvs rakstīja kādas piezīMēs par šo lietu? Vai, jūsuprāt, viņš kādus izmeklēšanas materiālus būtu paturējis mājās?

- Ja tā, tad es par to neko nezinu, - Viola atzina. - Abi mani brāļi un es, mēs savedām papa īpašumu kārtībā pēc viņa nāves, taču neatminos, ka būtu ko tādu redzējusi. Varu pajautāt saviem brāļiem, bet šaubos, ka tur bija kādas piezīmju grāmatiņas vai lietas dokumenti. Ja arī bija, baidos, ka izmetām tos ārā. Neviens no mums nav sentimentāls, kad runa ir par mantu glabāšanu. Mēs ticam, ka atmiņas glabājam šeit.

Sieviete uzlika plaukstu uz sirds.

Ērika saprata, ko Viola ar to gribēja pateikt, un vēlējās, kaut varētu rīkoties tāpat. Viņai bija grūti atbrīvoties no lietām, kurām piemita sentimentāla vērtība, un Patriks allažiņ zobojās, ka bija ap precējis neglābjamu mantu krājēju.

- Lūdzu, pajautājiet viņiem! Te ir mans tālruņa numurs, ja nu jums izdodas kaut ko uziet. Vai ja atceraties kaut ko, ko jūsu tēvs teica par šo lietu. Pilnīgi jebko. Droši zvaniet, lai cik nenozīmīgs atminētais varētu likties! Nekad nevar zināt.

Ērika no rokassomas izņēma vizītkarti un iedeva to Violai. Sieviete to apskatīja, tad nolika uz galda.

- Tik briesmīgas ziņas par meitenīti! Ceru, ka viņu atradīs, - viņa noteica, šūpodama galvu.

- Es arī ceru, - Ērika piebalsoja, atkal pamezdama skatienu uz savu mobilo tālruni.

Vēl arvien neviena ziņojuma no Patrika.

- Tad nu paldies jums! - Ērika piecēlās uz promiešanu. - Mēģināšu piektdien iegriezties galerijā, ja sanāks. Man nudien patīk jūsu gleznas.

- Priecāšos jūs tur redzēt, - Viola atsaucās, piesarkusi no uzslavas.

Kamēr Ērika devās uz savu automašīnu, nāsīs joprojām kutēja rožu smarža. Ausīs joprojām skanēja Violas vārdi.

Leifs bija šaubījies, ka Marija un Helēna bija vainīgas.

Likās, ka viņi bija gaidījuši veselu mūžību, tomēr kopš Melberga zvana bija pagājusi tikai stunda, kad Tūrbjērns Rūds ar savu speciālistu komandu ieradās no Udevallas un iesoļoja mežā. Patriks viņus aizveda pāris metrus tuvāk pie norobežotās zonas vidus, kur atradās koka stumbrs.

- Nolāpīts! -Tūrbjērns nosodījās. Patriks palocīja galvu.

Policists zināja, ka nozieguma vietas speciālisti bija redzējuši

turpat vai visu un ar laiku gribot negribot kļuva nejutīgi pret šausmām.'lāču miruši bērni vienmēr iespaidoja arī viņus. Pretstats starp maza bērna dzīvīgumu un nāves nepielūdzamo galīgumu aizrāva elpu ka dūre saules pinumā.

Vai viņa ir tur? - Tūrbjērns vaicāja.

/,em koka stumbra, Patriks precizēja. - Neesmu piegūlis, lai pārbaudītu. ( Iribeju pagaidīt, līdz atbraucat jus, un tādējādi

nepieļaut, ka kāds cits staigā pa šejieni. Vīrieši, kuri viņu atrada, teica, ka tur esot dobums un viņas līķis esot iebāzts tajā iekšā. Tāpēc neatradām viņu ātrāk, lai gan pārmeklējām šo zonu vairākas reizes.

- Vai meiteni atrada viņi?

Tūrbjērns norādīja uz Hāraldu, Juhannesu un Karīmu, kuri stāvēja nostāk.

- Jā! Palūdzu, lai paliek tepat un tu vari pārbaudīt, ka nozieguma vietā no viņiem nekas nav palicis. Pieņemu, ka vēlēsies arī nofotografēt viņu apavus, lai noteiktu, kuri pēdu nospiedumi ir viņējie.

- Tieši tā! - Tūrbjērns apstiprināja. Nobēris dažus norādījumus vienam no speciālistiem, kurus bija atvedis līdzi, viņš uzvilka aizsargtērpu un pār apaviem pārvilka bahilas. Patriks rīkojās tāpat.

- Ejam! -Tūrbjērns aicināja, kad abi bija sagatavojušies.

Patriks ievilka dziļu elpu un sekoja speciālistam pie koka. Viņš

nocietinājās gaidāmajai ainai, bet tā tomēr satrieca tik pamatīgi, ka uz mirkli policists sastinga. Pirmo Patriks ieraudzīja bērna roku. Kā jau viņam bija teikts, meitenītes kailais līķis bija iebāzts padziļinājumā zem koka. Viņa bija saritinājusies embrija pozā. Seja bija pagriezta pret viņiem, tomēr to daļēji aizsedza meitenītes plauksta, kas bija notriepta ar melnu zemi. Blondie mati bija piebiruši ar zemi un lapām, un Patrikam bija jāsavaldās, lai nepieliektos un nenotrauktu netīrumus. Kurš gan būtu spējis ko tādu pastrādāt? Kāds cilvēks tā varētu rīkoties? Dzīslās ielija niknums, kas deva spēku veicamajam darbam. Tas palīdzēja saglabāt aukstasinību un profesionālismu, nostumt malā paša jūtas, lai tiktu ar tām galā vēlāk. Tāds bija Patrika pienākums meitenītes un viņas vecāku priekšā. Pēc daudzajiem sadarbības gadiem policists zināja, ka tā rīkosies arī Tūrbjērns.

Abi notupās viens otram blakus un nopētīja ik sīkumu. Bērna līķis bija lielākoties apslēpts, tāpēc nebija iespējams saskatīt nāves iemeslu. Tas būs jānoskaidro vēlāk. Patlaban bija būtiski saglabāt ikvienu pierādījumu, ko vainīgais bulu varējis aiz sevis atstāt.

- Uz brītiņu paiešu malā, lai tava komanda var ķerties pie darba, - Patriks teica. - Padodiet ziņu, kad varam viņu izcelt ārā! Gribēšu ar to palīdzēt.

Tūrbjērns palocīja galvu un pamāja speciālistiem, kuri sanāca zonā ap koku un sāka rūpīgi vākt pierādījumus. Šo uzdevumu nevarēja pasteidzināt. Visīsākais matiņš, cigaretes izsmēķis, plastmasas gabaliņš, jebkas, ko atrada šajā zonā, bija jānofotografē, jāieliek plastmasas maisiņā un jāmarķē. Ikviens pēdu nospiedums irdenajā zemē bija jāatlej: iespiedumā bija jāielej bieza masa, kas vēlāk sacietēja tā, ka speciālisti varēja izņemt pēdu nospieduma atlējumu un nogādāt to laboratorijā, kur veica salīdzinājumus. Darbs bija laikietilpīgs, un Patriks bija piedalījies vairākās slepkavības izmeklēšanās, tāpēc bija iemācījies iegrožot savu nepacietību un ļaut Tūrbjērnam un viņa komandai netraucēti strādāt. Viņu savāktie pierādījumi varēja būt izšķiroši slepkavas notiesāšanā. Ja neuzmanības dēļ kaut kas palika neievērots, tas varēja kaitēt apsūdzības uzturēšanai.

Patriks izgāja no norobežotās zonas un nostājās nedaudz tālāk. Tieši tagad viņam nebija spēka ar kādu sarunāties. Bija jāapkopo domas, jāsagatavojas darāmajam. Izmeklēšanas pirmās divdesmit četras stundas noteica turpmāko; bija jāapzina liecinieki, pirms viņi paguva aizmirst, ko bija redzējuši, un bija jāsavāc pierādījumi, pirms laika apstākļi tos iznīcināja vai sabojāja vai pirms vainīgais bija atgriezies, lai slēptu savas pēdas. Divdesmit četrās stundās varēja notikt tik daudz kas, tāpēc bija būtiski noteikt, kas attiecīgajā brīdī bija vissvarīgākais. Teorētiski atbildība par to būtu jāuzņemas Melbergam, kurš bija iecirkņa priekšnieks, bet praksē tā gūla uz Patrika pleciem.

Viņš izvilka savu mobilo tālruni, lai aizsūtītu Ērikai īsziņu un pateiktu, ka mājās pārradīsies vēlu. Sieva noteikti gudrotu, kas notika, tomēr Patriks paļāvās, ka Ērika neizpļāpātos un neizpaustu ziņas, pirms nebija no viņa saņēmusi zaļo gaismu. Taču tālrunis atradās ārpus signāla uztveršanas zonas, tāpēc Patriks to iebāza atpakaļ kabatā, nolēmis, ka piezvanīs sievai vēlāk.

Bija karsti. Patriks aizvēra acis un pavērsa seju pret sauli. Meža skaņas saplūda kopā ar speciālistu sarunām pusbalsī. Patriks iedomājās par Gestu, prātodams, kā kolēģim vedās. Viņš bija pateicīgs, ka pašam nebija jāinformē Nēas vecāki.

Uz neapsegtās rokas uzlaidās ods. Patriks atvēra acis, bet apvaldīja vēlēšanos kukaini nogalināt, tā vietā to aizgaiņādams. Šodien nāves bija gana.

Nekas nešķita īsts. Te nu viņš stāvēja Zviedrijas meža vidū kopā ar cilvēkiem, kurus nekad iepriekš nebija saticis.

Šī nebija pirmā reize, kad Karīms bija redzējis līķi. Kad viņš bija ieslodzīts Damaskā, Karīma acu priekšā no kameras izvilka vīrieša līķi. Ceļā pāri Vidusjūrai Karīms bija redzējis mirušus bērnus peldam līdzās laivai.

Tagad bija citādāk. Karīms bija ieradies Zviedrijā, jo šajā valstī nebija mirušu bērnu. Tomēr tikai dažus metrus tālāk atradās meitenītes līķis.

Kāds pieskārās viņa rokai. Tas bija pavecākais vīrietis, kuru sauca Hāralds; viņa acis bija brūnas un laipnas, un viņš angļu valodā runāja ar tik izteiktu zviedru akcentu, ka Karīmam bija grūti saprast. Taču viņam Hāralds patika. Abi pavadīja laiku tērzēdami. Kad ne viens, ne otrs nespēja atrast īstos vārdus, viņi izlīdzējās ar žestiem un kustībām. Jaunākais vīrietis Juhanness palīdzēja Hāraldam ar angļu vārdiem, kas tajā mirklī bija izkrituši no prāta.

Pirmo reizi kopš ierašanās Zviedrijā Karīms attapās, ka stāsta par savu ģimeni un dzimteni. Viņš apjauta, ka balsī ieskanējās ilgas, kad runa bija par pilsētu, kas bija palikusi aiz muguras un kurā viņš varētu vairs arī neatgriezties. Tomēr Karīmam bija arī skaidrs, ka aina, ko viņš uzbūra, nebija gluži pareiza. Vietai un ļaudīm, pēc kuriem vīrietis ilgojās, nebija nekādas saistības ar terorismu.

Kā gan kāds zviedrs spētu izprast, kāda bija sajūta diendienā raudzīties pār plecu, baidīties, ka jebkurā brīdī kāds varētu tevi nodot? Tas varēja būt kāds draugs, kaimiņš, pat ģimenes loceklis valdībai bija acis it visur. Ikviens pulējas aizsargāt savas intereses,

ikviens darīja visu, ko jaudāja, lai pasargātu savu ādu. Ikviens bija kādu zaudējis. Ikviens bija pieredzējis sev mīļo nāvi, tāpēc bija gatavs uz jebko, lai pasargātu palikušos. Kā žurnālistam Karīmam nebija paveicies, jo viņam bija pievērsta pastiprināta uzmanība.

- Vai viss ir kārtībā? - Hāralds jautāja, nenoņemdams plaukstu no Karīma rokas.

Karīms samanīja paša domas atspoguļojamies Hāralda sejā. Viņš bija aizmirsis par piesardzību, atklājis savas ilgas un bezspēcību. Tas izsita no līdzsvara, un Karīms steidzās apspiest savas atmiņas.

- Viss ir kārtībā. Aizdomājos par meitenes vecākiem, - viņš atteica, uz mirkli gara acīm skatīdams paša bērnu sejas.

Amīna šobrīd jau visticamāk bija noraizējusies, un viņas nemiers vienmēr ietekmēja bērnus. Tomēr šeit nevarēja uztvert signālu un Karīms nevarēja sievai piezvanīt. Kad viņš atgriezīsies, Amīna būs pikta. Sieva allaž bija pikta, kad bija uztraukusies. Bet tas nebija svarīgi. Amīna bija vēl jo daiļāka, kad bija dusmīga.

- Nabaga cilvēki, - Hāralds novilka, un Karīms redzēja, ka vīrieša acīs vīdēja asaras.

Gabaliņu nostāk plastikāta kombinezonos tērptie speciālisti bija nometušies uz ceļiem blakus meitenītei un pildīja savus darba pienākumus. Viens no viņiem bija nofotografējis Karīma kurpes. Viņš bija uzņēmis attēlus arī ar Juhannesa un Hāralda uzvilktajiem apaviem. Tāpat speciālists bija uzspiedis uz viņu apģērba līplentes loksnes, ko pēc tam uzmanīgi salika plastmasas maisiņos, tos aizdarīja un marķēja. Karīms saprata šīs darbības nozīmi, lai gan nekad iepriekš nebija to redzējis: speciālisti vēlējās nošķirt jebkādas pēdas, ko viņš un abi pārējie meklētāji bija, iespējams, atstājuši, kad iegāja zonā, kurā atradās meitenīte.

ļuhanness kaut ko zviedru valodā pateica pavecākajam vīrietim, un abi viens otram pamāja. Tad Juhanness pārtulkoja:

Spriedām, ka varbūt varam policistam pajautāt, vai tagad varam brauki majas. Izskatās, ka viņiem no mums vairs neko nevajag.

Karīms palocīja galvu. Viņš vēlējās doties prom no šīs vietas, kur atradās mirusī meitene. Prom no ainas, kurā vīdēja meitenes gaišie mati un viņas rociņa aizklāja seju. Prom no dobuma zemē, kurā viņa bija iegrūsta un gulēja augļa pozā.

Hāralds piegāja pie policista, kurš stāvēja otrpus norobežojošajai lentei. Bridi abi paklusām sarunājās, tad policists pamāja.

- Mēs varam iet, - Hāralds pavēstīja, kad bija atgriezies pie viņiem.

Karīms ievēroja, ka augumu sāka kratīt drebuļi, jo saspringums lēnām atslāba. Viņš gribēja doties mājās. Atgriezties pie saviem bērniem. Pie Amīnas un viņas dzalkstošajām acīm.

Noklausīdamās, kā Vendela būkšķina augšup pa kāpnēm, Sanna pievēra acis. Šodien neciešami sāpēja galva, tāpēc viņa neviļus sarāvās, kad aizcirtās durvis. Sieviete varēja iztēloties, kā saplaisāja koka paneļi.

Viņa bija tikai ierosinājusi, ka Vendelai būtu jābrauc mātei līdzi uz dārzkopības centru. Meita nekad nebija bijusi īpašā sajūsmā par tamlīdzīgu plānu, taču pēdējā laikā šķita, ka viņa to uztvēra kā sodu. Sanna apjēdza, ka Vendelai vajadzēja stingrāku roku, bet viņai nebija tam enerģijas. Sajūta bija tāda, it kā visi spēki būtu pagaisuši kopš brīža, kad sieviete padzirdēja par Nēas pazušanu.

Tagad augšstāvā dārdēja zemfrekvences skaļruņi, kas bija tik skaļi, ka sienas vibrēja. Sanna ieprātojās, kā meita grasījās pavadīt šo dienu. Radās iespaids, ka lielākoties viņa bija kopā ar jau zināmajiem puišiem, un abi Vendelai, visdrīzāk, nebija tā labākā kompānija. Piecpadsmitgadīga meitene un divi viņas vienaudži - tas varēja nozīmēt tikai nepatikšanas.

Sieviete atstūma savu brokastu šķīvi. Vendela bija apēdusi tikai vienu olu. Maizē, ko meita bija ēdusi brokastīs jau kopš mazotnes, tagad bija pārāk daudz cukura, lai Vendela to ēstu. Sanna apgrauzdēja maizes šķēli un uz tās uzzieda biezu kārtu apelsīnu ievārījuma. Viņa jau bija tā novēlojusies, ka vēl piecas minūtes vairs nebija no svara.

Sannai nebija bijis nekādu iebildumu, ka šodien Vendela bija noskaņojusies dumpīgi, kā laiku pa laikam mēdza darīt. Vismaz meitas oma atvairīja domas par Nēu. Nebija arī bijis laika domāt par Stellu. Tomēr tagad sieviete sēdēja virtuvē viena pati un visas atmiņas gāzās pār viņu neapturamā straumē. Sanna varēja prātā atsaukt to dienu visos sīkumos. Kā bija priecājusies kopā ar māti braukt uz Udevallu, lai iegādātos jaunas skolas drēbes. Kā vienubrīd bija līksmojusi, ka devās iepirkšanās ekspedīcijā kopā ar māti, un jau nākamajā mirklī - apskaudusi Stellu, ka viņu pieskatīja divas vecākas meitenes, kas bija foršas. Greizsirdība gan bija izčibējusi, tiklīdz bija pamātas atvadas un Sanna ar māti, sēdēdamas Volvo, sāka ceļu uz lielo pilsētu.

Mājupceļā Sanna nerimās atskatīties uz aizmugurējo sēdekli, uz kura bija salikti iepirkumu maisi ar viņas jaunajām drēbēm. Drēbes bija superīgas. Sanna bija tik pacilāta, ka tikai ar pūlēm bija jaudājusi nosēdēt mierā. Māte bija viņu sarājusi, bet bāriens bija mijies ar smiekliem.

Tā bija pēdējā reize, kad Sanna bija redzējusi māti smejamies.

Sieviete neapēsto grauzdiņu atlika uz galda. Likās, ka maizes kumoss mutē sabrieda arvien lielāks. Viņa atcerējās, kā bija izkāpusi no automašīnas un kā bija ieraudzījusi tēva sejas izteiksmi, kad viņš abas sagaidīja. Piepeši uzmācās nelabums, un Sannai bija jāsteidzas uz tualeti, kur viņa paspēja tieši laikā. Podā peldēja apelsīnu ievārījuma piciņas, un sieviete atsāka rīstīties.

Visbeidzot Sanna noslīdēja uz aukstās flīžu grīdas, augumu kratīja drebuļi.

Augšstāvā joprojām rībēja mūzika.

Lode ietriecās vienā no mērķiem, kas bija pienagloti pie koka meža klajumiņā aiz pagalma.

-- Labi! -Jeimsa piezīme bija strupa.

Samam bija jāapspiež smaids. Tas bija vienīgais, par ko viņu kādreiz slavēja. Šķita, ka vienīgais talants, kas Samam piemita kā dēlam, bija trāpīgums.

- Tev padodas arvien labāk un labāk, - Jeimss atzina un apmierināti palocīja galvu, nolūkodamies pāri saulesbriļļu malai.

Tēvs valkāja pilota stila saulesbrilles. Sams uzskatīja, ka viņš izskatījās kā amerikāņu šerifa parodija.

- Pamēģini trāpīt mērķī no mazliet lielāka attāluma! - Jeimss ierosināja, pamādams ar roku, ka Samam jāatkāpjas.

- Turi roku stingri! Izelpo tieši tajā brīdī, kad nospied sprūdu! Koncentrējies!

Jeimss bija gadiem ilgi trenējis elitāras Zviedrijas bruņoto spēku vienības, un Sams apzinājās, ka tēvs bija profesionālis, kurš baudīja lielu cieņu. Fakts, ka viņš bija arī nejūtīgs nelietis, droši vien tikai kuplināja Jeimsa reputāciju, bet Sams tāpēc ilgojās pēc nākamās reizes, kad tēvu atkal dislocētu ārvalstīs.

Mēneši, kad Jeimss bija aizbraucis - parasti galamērķi bija nezināmi -, Samam bija patīkama pārmaiņa. Gan viņš, gan māte bija vairāk atslābinājušies. Māte vairāk smējās, un Sams priecājās, redzot viņu laimīgu. Tiklīdz Jeimss bija spēris soli pār slieksni, smiekli pagaisa un māte biežāk devās skriet. Viņa zaudēja svaru, bet neizskatījās veselīgāka, tikai izmocīta. Sams necieta šo mātes versiju tikpat ļoti, cik mīlēja laimīgo versiju. Puisis zināja, ka tas nebija godīgi, bet viņa pati bija izvēlējusies radīt bērnu kopā ar šo vīrieti. Sams atteicās saukt viņu par tēvu. Vai tēti.

Puisis nevilcinādamies izšāva pāris reižu, zinādams, ka nekļūdīgi trāpīja mērķī.

Jeimss apmierināti pamāja.

- Velns, ja vien tev būtu iekšā, es varētu no tevis iztaisīt kārtīgu karavīru! - viņš nosmējās.

Sētas pagalmā iznāca Helēna.

- Es eju skriet! - viņa iesaucās, lai Jeimss un Sams varētu sadzirdēt, bet ne viens, ne otrs neatbildēja.

Samam bija licies, ka māte jau bija prom. Parasti viņa devās skriet uzreiz pēc brokastīm, lai izvairītos no dienas karstākā laika, bet nu jau bija gandrīz pulksten desmit.

- Atkāpies vēl pāris metru! Jeimss teica.

Sams zināja, ka varēja trāpīt mērķī pat no tāda atstatuma. Kamēr Jeimsa nebija uz vietas, puisis bija trenējies šaut no lielāka attāluma. Tomēr tāda vai citāda iemesla dēļ viņš negribēja tēvam parādīt, cik patiesībā bija labs šāvējs. Negribēja tēvam sagādāt apmierinājumu, ļaujot domāt, ka dēls kaut ko bija mantojis no viņa. Jeimss nebija pelnījis nekādu atzinību par savām pūlēm. It viss Sama dzīvē notika par spīti Jeimsam, nevis pateicoties viņam.

- Pa pirmo! - tēvs iesaucās, kad puisis bija raidījis nākamo ložu virkni.

Sams to nevarēja ciest: Jeimss mēdza pāriet uz angļu valodu un runāt ar izteiktu amerikāņu akcentu. Neviens no viņa senčiem nebija amerikānis, tikai viņa vectēvs jaunībā bija Džeimsa Dīna pielūdzējs. Taču Jeimss bija tik daudz laika pavadījis kopā ar amerikāņiem, ka bija piesavinājies viņu akcentu. Tas bija smagnējs un pārspīlēts. Katru reizi, kad Jeimss aizmirsa zviedru valodu, Samam uzmācās kauns.

- Vēl vienu reizi! -Jeimss mudināja angļu valodā, it kā būtu nolasījis dēla domas un tīši vēlētos viņu kaitināt.

Sams pavērsa ieroci pret mērķi un nospieda sprūdu. Trāpīja desmitniekā.

BŪHUSLĒNE, 1671. GADS

- Vakar skuķis bija ienācis lielajā mājā. Tu zini, ko esmu par to jau teikusi, Elīn!

Britas vārdi bija asi, un Elīna nolieca galvu.

- Es ar viņu parunāšu, - sieviete klusi apsolīja.

Brita pārmeta kājas pār gultas malu.

- Šodien uzņemsim īpašu viesi, - māsa turpināja. - Visam ir jābūt labu labam. Vai izmazgāji un iestīvināji manu zilo kleitu? To no brokāta?

Viņa iegrūda kājas tupelēs, kas bija noliktas blakus gultai. Tās bija patīkami siltas. Lai gan mācītājmuiža bija greznāka par jebkuru citu namu, ko Elīnas acis jebkad bija skatījušas, tā tik un tā bija auksta un caurvēj aina; ziemā grīda bija auksta kā ledus.

- Viss ir sagādāts un gatavs, - Elīna atbildēja. - Esam izmazgājuši visu namu no augšas līdz apakšai, un vakar atbrauca Holtas Būela - viņa jau ir ķērusies pie azaida gatavošanas. Vispirms galdā celšot pildītas mencu galvas, otrajā būšot kapauns ar krizdolēm, saldajā - maizes sacepums.

- Lieliski! - māsa teica. - Hāralda Stākes sūtnis ir jāmielo ar maltīti, kāda piedienētos kungam. Galu galā Hāralds Stāke ir Būhuslēnes apgabala gubernators, un pats karalis viņam ir vēlējis apziņot mācītājus par šo raganu sērgu. Vēl tikai pirms pāris dienām Prēbens man pastāstīja par raganu, kura ir ieslodzīta Marstrandā.

Britas vaigi kvēloja sašutumā.

Elīna pamāja ar galvu. Pēdējā laikā ļaudis par to vien runāja. Nesen sasauktajai raganu izskaušanas padomei darba netrūka, visā Būhuslēnē dzenot rokā raganas, kura nu bija ieslodzītas un gaidīja

drīzās prāvas. Visā Zviedrijā bez žēlastības nīdēja šīs nešķīstības. Elīna nodrebēja. Raganas un burvji, kuri jāja uz Blokullas raganu kalnu un slēdza derību ar pašu nelabo. Viņa nespēja noticēt, ka tāds ļaunums mita tepat pie mājām.

- No Idas Stīnas dzirdēju, ka, pateicoties tev, Hultas Svēa nu nes bērnu zem sirds, - Brita ieminējās, kamēr Elīna palīdzēja māsai apģērbties. - Ko nodarīji viņai - gribu, lai to pašu nodari arī man.

- Varu tikai izdarīt to, ko man mācīja mātesmāte, - Elīna norādīja, cieši savilkdama auklas māsas ņiebura aizmugurē.

Lūgums Elīnu nepārsteidza. Brita bija teju divdesmit gadus veca un ar Prēbenu bija precējusies divus gadus, tomēr vēl nebija bijusi uz grūtām kājām.

- Nodari, ko nodarīji Svēai, lai kas tas būtu! Man ir pienācis laiks dāvāt Prēbenam bērnu. Viņš ir pasācis prasīt, kad tas ir gaidāms.

- Svēai es sajaucu zālītes pēc mātesmātes padoma, - Elīna paskaidroja un ķērās pie Britas garo matu sukāšanas.

Abas māsas bija pagalam atšķirīgas vaigā. Elīna bija atsitusies mātē ar gaišiem matiem un gaišzilām acīm. Britas mati bija tumši; māsas tumšzilās acis līdzinājās tās sievietes acīm, kura bija ieņēmusi Elīnas mātes vietu, pirms vēl viņa bija aizgājusi pie Dieva. Ciema mēļotāji vēl arvien sačukstējās, ka Elīnas māte Seština esot nomirusi no lauztas sirds. Pat ja tas bija tiesa, Elīna nešķieda laiku, par to prātodama. Tēvs bija atstājis šo pasauli pirms gada, un Brita bija vienīgā, kas varēja paglābt gan Elīnu, gan Mertu no bada nāves.

- Viņa man iemācīja arī īpašus sakāmos vārdus, - Elīna piesardzīgi turpināja stāstīt. - Ja tev labpatīk, varu tev sataisīt zālīšu maisījumu un norunāt vajadzīgos pātarus. Man ir viss, kas piederas, lai maisījumu sabrūvētu. Pa vasaru izkaltēju papilnam zāļu, lai man pietiktu visai ziemai.

Brita atvēcinājās ar savu slaido balto plaukstu.

Dari, kā gribi! Man savam vīram ir jālaiž pasaulē bērns, citādi par mušu galvām nāks posts.

Elīna jau grasījās ieteikties, ka būtu laba doma, ja māsa ar vīru dalītu laulības gultu. Tomēr bija gana attapīga, lai ciestu klusu. Viņa bija redzējusi, ko nozīmēja izpelnīties Britas dusmas. Elīna ieprātojās, kā gan tik laipns vīrs kā Prēbens bija varējis apprecēt tādu sievieti kā Brita. Bez šaubām tur savu pirkstu bija pielicis tēvs, jo bija aizgūtnēm pūlējies meitu izdot pie turīga vīra.

- Nu vari iet! - Brita ierunājās un piecēlās. - Droši vien ir neskaitāmas lietas, kas tev ir darāmas, pirms ierodas Stākes sūtnis. Parunā arī ar savu skuķi, citādi man būs jāļauj, lai runā rīkste!

Elīna pamāja, lai gan māsas draudi nopērt Mertu lika asinīm vārīties. Brita līdz šim nebija pacēlusi pret meiteni roku; kad tas notiktu, Elīnai nebija divu domu, ka viņa nejaudātu par sevi atbildēt. Tāpēc bija jācenšas meitai ieskaidrot, cik svarīgi bija klausīt mātes aizliegumam neiet lielajā mājā.

Sieviete izgāja pagalmā un pārlaida visriņķī nemierīgu skatienu.

- Merta? - viņa pasauca.

Brita ar nepatiku uzskatīja ikvienu kalpu, kas runāja pārmēru skaļi. Vēl viena lieta, kas bija jāpatur prātā, ja Elīna negribēja krist nežēlastībā.

- Merta? - viņa pasauca cik necik skaļāk, ieiedama kūtī.

Visdrīzāk Merta bija atrodama šeit, tomēr arī kūtī viņas nebija.

Par nelaimi, Elīnas meita bija mantojusi ne tikai tēva zaļās acis, bet arī viņa cietgalvību. Meitene nekad neklausījās mātes rājienos.

- Mēs esam te, - atskanēja pazīstama balss.

Prēbens. Elīna sastinga uz līdzenas vietas.

- Panāc šurp, Elīn! - mācītājs laipni aicināja no vistālākā steliņģa, kas bija ietīts tumsā.

- Jā, atnāc, mamm! - dedzīgi piebalsoja Merta.

Elīna minstinājās, tad saņēma augstāk lindrakus, lai apakšmala nenotraipītos uz mēslainā klona, un naski devās balsu virzienā.

- Re, mamm! - Merta jūsmīgi iesaucās.

Meita sēdēja tukša steliņģa dziļumā, un viņai klēpī bija trīs kaķēni. Neizskatījās, ka tie būtu vairāk nekā dienu veci. Kaķēni gro

zīja galvas šurpu turpu, ne nieka neredzēdami. Mertai blakus bija nosēdies Prēbens. Arī mācītājam klēpis bija pilns ar kaķēniem.

- Nudien viens no Dieva brīnumiem, - viņš noteica, glaudīdams mazītiņu pelēku kaķēnu.

Radībiņa žēli ieņaudējās, bakstīdama mācītāja piedurkni ar galvu.

- Še, paņem vienu, mamm! - Merta padeva Elīnai kaķēnu ar melnbaltiem raibumiem.

Kamēr kaķēns ar izplestajām ķepiņām tvarstīja gaisu, Elīna svārstījās. Sieviete palūkojās pār plecu. Brita nebūtu priecīga atrast kā viņu, tā Mertu šeit. Kopā ar Prēbenu.

- Apsēdies, Elīn! - Prēbens nedaudz pasmaidīja. - Mana dārgā sieva ir pilnībā aizņemta, gatavodamās mūsu šīvakara dižajam viesim.

Elīna joprojām vilcinājās. Nespēdama tomēr noskatīties uz bezpalīdzīgo melnbalto kaķēnu, sieviete pastiepās, lai izņemtu to no Mertas rokām, tad nosēdās uz salmiem un ielika dzīvnieciņu sev klēpī.

- Mācītājs saka, ka varu nolūkot vienu, kas būs mans, tikai un vienīgi mans.

Merta uzlūkoja Prēbenu mirdzošām acīm. Arī Elīna pavērās uz viņu. Prēbena sejā vīdēja smaids, kas rotājās arīdzan viņa zilajās acīs.

- Tev kaķēns vēl ir jānokristī, - mācītājs norādīja. - Kā vienojāmies, tas gan paliek noslēpumā starp mums abiem.

Prēbens pielika pie lūpām pirkstu un veltīja meitenei nopietnu skatienu. Savilkusi tikpat nopietnu ģīmi, Merta palocīja galvu.

- Es nevienam neteikšu. Tas būs mans vislielākais noslēpums, - viņa solījās, pētīdama kaķēnus. - Es gribu šo.

Meitene paglāstīja galvu sīciņam pelēkam kaķēnam. Tas bija vismazākais visā metienā. Elīna sastapa Prēbena skatienu, mēģinādama papurināt galvu tā, lai to nemanītu Merta. Nabadziņš izskatījas aplam kusls, tāpēc sieviete apšaubīja, ka kaķēns paliks dzīvajos. I'omei l’rebens nelikās traucēties.

- Merta pazīst labu kaķi, - mācītājs atzina, pakasīdams pelēkajam kaķēnam aiz auss. - Es būtu izraudzījies akurāt to pašu.

Merta veltīja Prēbenam skatienu, kādu Elīna nebija pieredzējusi, kopš abas bija ķērusi nelaime, un sievietei iesāpējās sirds. Tādus skatienus Merta bija vērsusi vien uz Pēru. Taču mācītājs vienā ziņā atgādināja Pēru: laipnās acis mierināja un vedināja uzticēties.

- Viņu sauks Vijolīte, - Merta paziņoja, - jo vijolītes man ir vismīļākās puķes.

- Brīnumjauks vārds! - Prēbens uzslavēja.

Viņš saskatījās ar Elīnu. Abiem bija vien jācer, ka kaķēns galu galā neizrādīsies runcis.

- Merta grib iemācīties lasīt, - Prēbens ieteicās, papliķēdams pa meitenes gaišmataino galvu. - Mans draudzes rakstvedis rīko mācības bērniem pa divi lāgi nedēļā.

- Neredzu, kur viņa to liktu lietā, - Elīna iebilda.

Dzīve viņai bija ierādījusi, ka sieviešu kārtai bija jāraugās, lai paliktu neievērojamas. Nelolotu lielas cerības. Sievietes mūža gaitā gaidīja tikai vilšanās.

- Viņai jāprot lasīt katķismu, - Prēbens norādīja, un Elīnai sametās kauns.

Kā gan viņa varēja strīdēties pretī mācītājam? Ja viņš ieskatīja, ka meitai nāktu par labu vai pat būtu ieteicams apgūt lasītprasmi, kā gan Elīna varēja celt ierunas?

- Tad Merta drīkst iet uz mācībām, - Elīna atvēlēja, pieliekusi galvu.

Pati viņa lasīt tā arī nebija iemācījusies. Uz vienādiņ atprasītajiem katķisma vaicājumiem Elīnai bija izdevies atbildēt tāpēc, ka viņa tos bija iekalusi galvā.

- Tas nu ir nolemts, - Prēbens līksmi noteica un vēl pēdējo reizi papliķēja Mertai pa galvu.

Mācītājs pieslējās kājās un notrauca salmus no biksēm. Elīna pūlējās nepacelt acis pret viņu. Kaut kas Prēbenā viņu valdzināja, un sievietei bija kauns, ka tāda doma vispār bija iešāvusies prātā. Prēbens bija māsas vīrs un mācītājs, bolot pret šo vīrieti jebkādas

jūtas, kas nebija pateicība vai bijība, bija grēks, un Elīna bija pelnījusi Dieva sodu.

- Laikam būs labāk, ja nu došos iekšā un iešu Britai talkā vīkšties, pirms viņa ir nodzinusi visus kalpus, - Prēbens mundri teica. Tad mācītājs pagriezās pret Mertu. - Gādā par Vijolīti! Tev padodas sazīmēt, kam noderētu palīdzīga roka.

- Paldies! - Merta atsaucās, nolūkodamās Prēbenā ar pielūgsMēs pilnām acīm, kas aizkustināja Elīnas sirdi.

Tad sirds iesmeldzās. Ilgas pēc Pēra pārņēma kā vilnis, un sievietei bija jāaizgriežas. Klausīdamās Prēbena soļos, kas skanēja arvien tālāk, Elīna izmeta atmiņas no prāta. Pēra vairs nebija. Tur neko vairs nevarēja iesākt. Viņa un Merta bija palikušas vienas pašas. Ar Vijolīti.

- Šī ir ārkārtīgi bēdīga diena, - Patriks iesāka, noraudzīdamies uz kolēģiem, kuri bija sanākuši sanāksmju telpā.

Neviens neteica ne vārda, neviens nelūkojās uz runātāju. Patriks pieļāva, ka visi - tāpat kā viņš pats - prātoja par saviem bērniem. Vai mazbērniem.

- Bertils un es, mēs atceļam visus atvaļinājumus. No šī brīža visi ir atpakaļ darbā, - policists informēja. - Ceru, ka sapratīsiet.

- Manuprāt, es izsakos visu klātesošo vārdā, norādīdama, ka jūs nebūtu varējuši mūs noturēt mājās, - Paula iestarpināja.

- Tā jau man likās, - Patriks noteica, aizkustināts par kolēģu atsaucību. Pat Melbergs nevarēja vien sagaidīt, kad varēs ķerties pie darba.

- Tad nu pirmām kārtām sāksim ar praktiskajiem jautājumiem! Zinu, ka vairākiem no jums ir bērni, kuriem skolā pašlaik ir brīvlaiks.

Runādams Patriks bija pagriezies pret Mārtiņu.

- Pīas vecāki parūpēsies par Tuvu, kamēr esmu darbā.

- Labi! - Patriks pamāja.

Neviens cits neko neteica, tāpēc viņš nosprieda, ka arī Paula un Annika savu bērnu pieskatīšanu bija sarunājušas ar mājiniekiem. Bērna nāve prasīja nedalītu uzmanību. Bija jāiesaistās ikvienam, un Patriks apzinājās, ka visiem priekšā bija garas stundas darba.

- Gesta, kā klājas vecākiem? - viņš gribēja zināt, apsēzdamies krēslā, kas stāvēja blakus baltajai tāfelei telpas priekšdaļā.

- Cik nu labi vien bija gaidāms, - Gesta atbildēja, vairākkārt samirkšķinādams. - Atbrauca mācītājs, un es vēl izsaucu ārstu.

Kad braucu prom, abiem vecākiem bija iedots sedatīvs līdzeklis, lai viņi varētu pagulēt.

- Vai viņiem ir kādi radinieki, kuri varētu pie viņiem aizbraukt? - Annika vaicāja. Viņai pašai bija kupla ģimene, tāpēc sieviete bija pieradusi, ka līdzās vienmēr bija cilvēki, kuri varēja nodrošināt atbalstu smagā brīdī.

- Evas vecāki ir miruši. Pētera vecāki dzīvo Spānijā, bet patlaban jau ir lidmašīnā uz šejieni. Pēc pāris stundām viņiem būtu jābūt klāt.

- Ko Tūrbjērns tev jau ir pastāstījis? Kā viņiem veicas darbā? - Mārtiņš jautāja, sniegdamies pēc lielās termosa kannas, ko Annika pirms sapulces bija piepildījusi ar kafiju.

- Meitenes līķi nogādās Gēteborgā uz autopsiju, - Patriks klusi atteica.

Mūžīgi mūžam viņš atcerēsies, kā Nēas augumiņu izcēla no koka stumbra apakšas. Meža zvēri nebija tikuši viņai klāt, jo meitenīte atradās padziļinājumā, toties kukaiņu tur bija vesela jūra, kad ķermeni izcēla ārā. Cita pēc citas prātā pazibēja dažādās ainas, un Patriks apjauta, ka tagad kādu laiku tās tādā pašā kārtībā viņam galvā rēgosies katru vakaru. Policists savas karjeras laikā bija novērojis daudzas autopsijas, tāpēc pārzināja to norisi. Pārāk labi to pārzināja. Viņš nevēlējās iztēloties, kā meitenīte gulēja uz tērauda galda, kaila un izlikta apskatei. Viņš nevēlējās zināt, kur Pēdešens iegriezīs miesā, kā meitenītes orgānus izņems, kā visu, kas reiz bija uzturējis viņas dzīvību, nosvērs un izmērīs. Viņš nevēlējās zināt, kā šuves pēc tam veidos burtu Y uz viņas krūtīm.

- Kā vedās nozieguma vietā? - Gesta vaicāja. - Vai viņi atrada kaut ko noderīgu?

Patriks satrūkās, pūlēdamies aizgaiņāt iztēloto ainu ar Nēu uz autopsijas galda.

- Viņi savāca daudz dažādu materiālu, bet vēl nav zināms, cik liela ir to nozīme.

Ko tieši viņi atrada? - Mārtiņš iestarpināja.

Kedu nospiedumus, lai gan tie varētu būt no trim vīriešiem,

kuri meitenīti atrada, vai no iepriekšējām meklētāju grupām. Palūdzām ikvienam, kurš piedalījās meklēšanā, nodrošināt savu apavu nospiedumus. Vai kāds no jums pārmeklēja šo zonu? Ja tā, tad mums vajadzēs arī jūsu apavu nospiedumus.

- Nē, neviens no mums nebija tajā zonā, kurā atrada meitenīti! - Gesta papurināja galvu un sagatavoja sev krūzi kafijas.

- Labi, pēdu nospiedumi! Kas vēl? - Paula vaicāja.

- Neesmu pārliecināts. Kriminālistikas speciālisti plastmasas maisiņos lika visu ko, bet neko vairāk nezināšu teikt, līdz nebūs ienācis Tūrbjērna ziņojums. Viņam nepatīk izpaust nekādu informāciju, pirms ir bijusi iespēja rūpīgi aplūkot visus savāktos materiālus.

Melbergs piecēlās un piegāja pie loga.

- Velns parāvis, cik te ir karsti!

Priekšnieks paraustīja krekla apkaklīti, it kā nevarētu paelpot. Krekla padusēs vīdēja lieli sviedru plankumi, un pār kailo galvvidu pārķemmētie mati bija sašļukuši pār vienu ausi. Melbergs atvēra logu. SatiksMēs radītais troksnis mazliet traucēja, taču neviens neiebilda pret svaigo gaisu, kas ieplūda smacīgajā telpā. Iecirkņa suns Ernsts līdz šim brīdim bija gulējis pie Melberga kājām un elsis. Tagad dzīvnieks piecēlās un aizklamzāja pie loga, lai paostītu vēja pūsmu.

- Tad Tūrbjērns tev neko nav teicis? - Paula jautāja.

Patriks papurināja galvu. - Nē, mums būs jāgaida, līdz saņemsim viņa sākotnējo ziņojumu! Man vēl no Pēdešena ir jānoskaidro, kad varētu būt gatavi autopsijas rezultāti. Baidos, ka šī lieta ir rindā aiz citām, bet es ar viņu aprunāšos un uzzināšu, cik ātri viņš varētu tikt galā.

- Tu biji notikuma vietā. Vai kaut ko ievēroji? - Paula neatlaidās. - Kaut ko uz viņas līka vai...

Mārtiņš saviebās.

- Nē! Nav arī vērts spriedelēt, kamēr Pēdešens nav veicis viņas autopsiju.

- Vai ir kādi acīmredzami aizdomās turamie? - Mārtiņš

iesāka, ar pildspalvu bungodams pa galdu. - Kas mums ir zināms par viņas vecākiem? Nebūtu pirmā reize, kad vecāki nogalina pašu bērnu un mēģina radīt iespaidu, ka to ir izdarījis kāds cits.

- Man ir grūti noticēt, ka tā ir šoreiz! - Gesta apstrīdēja, nolikdams krūzi uz galda ar tādu sparu, ka pār krūzes malu pāršļācās kafija.

Patriks samiernieciski pacēla roku.

- Patlaban nav pamata ticēt, ka Nēas vecāki būtu kaut kā iesaistīti. Tomēr Mārtiņam ir taisnība - šo iespēju nevaram izslēgt. Ar viņiem ir jāaprunājas, cik drīz vien var - daļēji tāpēc, lai noskaidrotu, vai viņiem ir alibi, un daļēji tāpēc, lai uzzinātu, vai viņu rīcībā ir kāda informācija, kas varētu mums palīdzēt izmeklēšanā pavirzīties uz priekšu. Es gan sliecos piekrist Gestam. Pagaidām nekas nenorāda, ka vainīgi būtu viņi.

- Ja jau meitenīte bija kaila, tad varbūt mums būtu jānoskaidro, vai saimniecības tuvumā nav manīts kāds pedofils, - Paula ierosināja.

Telpā iestājās klusums. Neviens negribēja domāt, ko šis ierosinājums nozīmēja.

- Diemžēl tev ir taisnība, - Melbergs pēc laiciņa atzina. - Kā gan varam to izdarīt?

Priekšnieks joprojām neganti svīda un elsa tikpat smagi kā Ernsts.

- Pašlaik te ir tūkstošiem tūristu, - viņš turpināja. - Kā varam noteikt, vai viņu vidū ir kāds dzimumnoziedznieks vai pedofils?

- Nevaram. Toties varam sameklēt ziņojumus par iespējamiem dzimumnoziedzniekiem, kuri šovasar varētu būt atbraukuši uz šejieni. Vai šonedēļ nebija atnākusi sieviete, lai ziņotu par vīrieti, kurš pludmalē slepus fotografēja bērnus?

- Jā gan! - Patriks pamāja. - Es sagatavoju ziņojumu. Labi, ka par to iedomājies, Annika! Vai tu varētu izskatīt visus ziņojumus, ko esam sagatavojuši kopš maija? Sašķiro visus, kas izskatās nodēt īgi! I ,abak saksim ar plašāku pieeju, vēlāk varēsim atsijāt.

- Tā arī darīšu! - Annika atsaucās, rakstīdama sev piezīmi.

- Mums ir jāapspriež acīmredzamais apstāklis, par kuru neviens vēl nav ieminējies, - Paula norādīja, ieliedama sev vēl vienu krūzi kafijas no termosa kannas.

No kannas sūkņa atskanēja šņākoņa, kas nozīmēja, ka kanna bija gandrīz tukša. Annika piecēlās, lai piepildītu to no jauna. Tagad kafija bija kā degviela, kas bija vajadzīga viņiem visiem.

- Zinu, par ko ir runa, - Patriks noteica, uzskatāmi sajuzdamies mazliet neērti. - Stellas lieta. Helēna un Marija.

- Jā! - Gesta piebalsoja. - Es pirms trīsdesmit gadiem strādāju šajā iecirknī. Nelāgā kārtā neatceros visus sīkumus. Tas bija sen, un Leifs nodeva manā rīcībā visus ikdienas darbus, kamēr pats tika galā ar izmeklēšanu un izjautāšanu. Tomēr atceros, cik satriekta bija visa pilsēta, kad Helēna un Marija, kas sākumā bija atzinušās, ka nogalināja Stellu, vēlāk atsauca savu atzīšanos. Manuprāt, nav nekāda sakritība, ka Nēa pazuda no tās pašas saimniecības un viņu atrada tajā pašā vietā. Kur nu vēl fakts, ka tas notika tieši tad, kad Marija ir šeit atgriezusies pēc trīsdesmit gadu prombūtnes.

- Piekrītu! - Melbergs iesaucās. - Mums jārunā ar viņām abām. Lai gan manis te nebija izmeklēšanas laikā, par lietu daudz runāja. Es vienmēr esmu uzskatījis, cik tas bija sevišķi šausmīgi, ka tik jaunas meitenes nogalināja bērnu.

- Abas visus šos gadus ir uzstājušas, ka ir nevainīgas, - Patriks norādīja.

Priekšnieks nosprauslājās. - Kāpēc tad vispār atzinās? Es personīgi nekad neesmu šaubījies, ka abas meitenes nogalināja Stellu. Nav jābūt nekādam ģēnijam, lai saliktu kopā, ka tieši tas pats ir atgadījies pa otram lāgam tagad, kad abas ir atkal kopā pirmo reizi pa trīsdesmit gadiem.

- Mums ir jābūt piesardzīgiem, lai nepārsteidzamies ar secinājumiem, - Patriks iebilda. - Taču piekrītu, ka mums ir jārunā ar abām sievietēm.

- Man šķiet, ka tur viss ir skaidrs, Melbergs nerimās.

- Marija atbrauc atpakaļ, viņa un Helēna no jauna satiekas, notiek vēl viena slepkavība.

Telpā atgriezās Annika, nesdama ar kafiju piepildīto termosa kannu.

- Vai es kaut ko palaidu garām?

- Mēs tikai runājām, ka ir jāizvērtē iespējamās līdzības ar 1985. gada lietu. Mums būs jāizjautā arī Helēna un Marija. - Patriks uzmeta skatienu baltajai tāfelei. - Annika, vai tu varētu pamēģināt atrast iztaujāšanas dokumentus un pārējās lietas piezīMēs un pierādījumus? Saprotu, ka viegli nenāksies, zinot, kāds juceklis valda arhīvā, bet palūko!

Annika pamāja un savā piezīmju bloknotā ierakstīja vēl vienu piezīmi.

Brītiņu Patriks sēdēja klusumā, apsvērdams, vai bija pilnībā pārdomājis sakāmo, ar ko grasījās nākt klajā tagad. Ja viņš turētu mēli aiz zobiem, tas neapšaubāmi uzpeldētu vēlāk un viņam pārmestu, ka kolēģi nebija informēti jau iepriekš.

- Runājot par Stellas lietu... - Patriks iesāka, neizteikdamies līdz galam. Vīrietis mēģināja vēlreiz. - Nu, lieta tāda, ka Ērika ir sākusi strādāt pie nākamās grāmatas. Un... viņa ir nolēmusi rakstīt par šo konkrēto lietu.

Melbergs izslējās krēslā. - Tas viņai uz kādu laiku būs jāatliek, - priekšnieks teica. - Mums pietiek savu raižu, nevajag vēl tavu sievu, kas skraida šurpu turpu un maisās pa kājām. Šis ir darbs policijai, nevis parastiem ļautiņiem, kas nav ne apmācīti, ne pieredzējuši kā policisti.

Patrikam bija jāapvaldās, lai neieminētos, ka pēdējās pāris lielajās lietās, ko viņi bija atrisinājuši, Ērikas palīdzība bija izrādījusies krietni vien vērtīgāka par Melberga devumu. Policists zināja, ka priekšnieku nebija jēgas aizvainot. Melbergs bija svēti pārliecināts pat paša talantīgumu, pat ja pārējie bija citās domās. Patriks bija iemācījies sl radāt nevis kopā ar priekšnieku, bet gan viņu apiet. Pieredze an 111 arī ja, ka bija bezjēdzīgi Krikai aizliegt izmeklēt Stellas

lietu. Kad sieva reiz bija sākusi rakņāties, viņa nelikās mierā, līdz visi jautājumi nebija atbildēti. Kolēģiem gan tas nebija jāsaka. Patriks sprieda, ka tas bija skaidrs visiem, izņemot Melbergu.

- Labi! - Patriks atteica. - Pateikšu Ērikai. Bet viņa jau ir krietni daudz izpētījusi, tāpēc man ienāca prātā, ka viņu varētu izmantot kā informācijas avotu. Ko jūs teiktu, ja es Ēriku šo pēcpusdien uzaicinātu pie mums, lai pastāsta, ko zina par šo lietu?

- Man tā šķiet lieliska doma, - Gesta atzina. Visi, izņemot Melbergu, piekrītoši pamāja.

Tomēr Bertils zināja, ka bija mazākumā, tāpēc tikai noburkšķēja: - Laikam jau var.

- Skaidrs! Aprunāšos ar viņu, tiklīdz būsim beiguši sapulci, - Patriks teica. - Gesta, varbūt tu varētu pievienot jebkādu informāciju, ko tomēr atceries no izmeklēšanas?

Gesta pamāja. Skābais smaids gan ļāva noprast, ka kolēģis neko daudz neatminējās.

- Kas tad vēl paliek darāmo darbu sarakstā? - Patriks pavaicāja.

- Preses konference, - Melbergs atsaucās, izskatīdamies možāks.

Patriks sarauca pieri, tomēr apjēdza, kad iebildumi bija lieki. Melbergam bija jāļauj vadīt preses konferenci. Pārējiem tikai atlika turēt īkšķus, ka priekšnieks tādējādi nepamanīsies neko sastrādāt.

- Annika, vai tu varētu sasaukt preses konferenci šajā pēcpusdienā?

- Labi! - viņa atsaucās un pierakstīja lūgumu piezīmju bloknotā. - Pirms Ērikas ierašanās vai pēc?

- Lai iet pirms! - Patriks lika priekšā. - Vislabāk būtu pulksten divos. Palūgšu, lai Ērika atbrauc uz kādiem pusčetriem.

- Tad es žurnālistus informēšu, ka konference ir pulksten divos. Tālrunis zvana bez pārtraukuma, tāpēc būs patīkami vismaz kaut ko pateikt.

- Mums visiem ir jāsaprot, ka prese ap šo sacels īstu ažiotāžu, - Patriks brīdināja.

Policists sagrozījās krēslā. Kamēr Melbergs izbaudīja iespēju pagozēties uzmanības centrā, Patriks preses interesi uzskatīja vienīgi par kavēkli. Pa retai reizei žurnālistu raksti tik tiešām uzvedināja cilvēkus sniegt būtisku informāciju, tomēr lielākoties kaitējums ievērojami pārmāca labumu.

- Neraizējies! Atstāj to manā ziņā! - Melbergs līksmi iesaucās, atgāzdamies krēslā. Ernsts jau atkal zem galda bija izplājies pār priekšnieka kājām. Lai gan viņam noteikti šķita, ka bija uzvilcis siltu vilnas zeķu pāri, Melbergs ļāva sunim gulēt. Ērika mēdza norādīt, ka Melberga mīlestība pret lielo plušķi bija viena no dažām iezīmēm, kas atsvēra viņa trūkumus.

- Rūpīgi apsveriet katru vārdu! - Patriks atgādināja priekšniekam, labi apzinādamies, ka Melbergs parasti ļāva vārdiem plūst brīvi un spontāni un nekad nedomāja, kādas varētu būt iespējamās sekas.

- Man ir liela pieredze darbā ar presi. Savā laikā Gēteborgā...

- Brīnišķīgi! - Patriks pārtrauca priekšnieku. - Tad atstāsim presi jūsu ziņā. Varbūt pirms konferences mēs abi varētu īsumā iziet cauri gaidāmajam - pārrunāt, ko vēlamies uzsvērt un kas būtu jānoklusē? Sarunāts?

Melbergs sašuta. - Kā jau teicu, savā laikā Gēteborgā...

- Kā sadalīsim darāmo? - Mārtiņš ievaicājās, neļaudams priekšniekam izplūst žultainā tirādē.

Patriks uzmeta kolēģim pateicīgu skatienu. - Es sazināšos ar Tūrbjērnu un Pēdešenu, noskaidrošu, kad no viņiem varētu gaidīt vairāk informācijas.

- Es parunāšu ar Nēas vecākiem, - Gesta pieteicās. - Tikai vispirms piezvanīšu ārstam, lai uzzinātu, kā viņiem klājas.

Vai vēlies, lai kāds brauc tev līdzi? - Patriks gribēja zināt. Vinš nevarēja nc iztēloties, ko pašlaik droši vien pārdzīvoja Eva un Peters.

Ne, tikšu galā viens! Mūsu spēkus būtu labāk izmantot citur, Gesta teica.

Es varu aprunāties ar meitenēm, kuras notiesāja par Stellas

slepkavību, - Paula ierosināja. - Laikam jau būtu jāsaka “ar sievietēm”. Viņas vairs nav nekādas meitenes.

- Es došos tev līdzi, - Mārtiņš pieteicās, pacēlis roku kā skolēns.

- Labi! - Patriks pamāja. - Tikai vispirms pagaidiet, lai ierodas Ērika un pastāsta mums kaut ko saturīgāku. Līdz tam brīdim apbraukājiet mājas, kas ir saimniecības tuvumā! Cilvēki, kuri dzīvo tik savrupā vietā, parasti ievēro, ja notiek kurš neparasts, un pamana katru svešinieku, kas tur iemaldās. Tāpēc ir vērts aprunāties ar kaimiņiem.

- Skaidrs! - Paula teica. - Aizbrauksim uz turieni un patērzēsim ar tuvākajiem kaimiņiem.

- Es palikšu uz vietas, - Patriks piebilda. - Tālrunis zvana vienā zvanīšanā, un es vēl gribu pārskatīt mūsu izmeklēšanas plānu pirms preses konferences.

- Un man ir jāsagatavojas, - Melbergs iestarpināja, ar roku sakārtodams pajukušo sasuku.

- Tad mums ir daudz darāmā, - Patriks secināja, likdams noprast, ka sapulce ir beigusies.

Mazā sapulču telpa nu jau bija kļuvusi neciešami smacīga un sakarsusi. Patriks par varītēm gribēja no tās tikt ārā un pieļāva, ka kolēģi alka pēc tā paša.

Pirmām kārtām viņš piezvanīja Ērikai. Patriks nebija gluži drošs, ka bija prātīgi ļaut sievai iesaistīties izmeklēšanā, tomēr sprieda, ka izvēles nebija. Turklāt būtu pagalam vērtīgi, ja izrādītos, ka Ērikai bija informācija, kas palīdzētu atrast Nēas slepkavu.

Par spīti gadiem, ko Helēna bija pavadījusi skriedama, pirmais kilometrs allaž bija smags. Pēc tam gan kļuva vieglāk. Ķermenis pielāgojās, un elpošanas ritms izlīdzinājās.

Helēna bija sākusi skriet, tiklīdz tiesas sēde bija beigusies. Pirmajā dienā viņa bija noskrējusi piecus kilometrus, lai ļautu ķermenim atbrīvoties no nebeidzamās bezspēcības. Kāju dipoņa uz grants, vējš matos, skaņas visriņķī - tikai tas apslāpēja pārējās pasaules trokšņus.

Katru reizi Helēna skrēja nedaudz vairāk, un tas viņai padevās arvien labāk un labāk. Gadu gaitā sieviete bija piedalījusies vairāk nekā trīsdesmit maratonos. Taču tikai Zviedrijā. Helēna sapņoja par dalību Ņujorkas, Sidnejas vai Riodežaneiro maratonā, tomēr bija pateicīga, ka Jeimss neliedza piedalīties vismaz Zviedrijas mēroga sacensībās.

Helēnai bija ļauts nodoties šim hobijam, kas savukārt ļāva pāris stundas dienā pavadīt skrienot, tikai tāpēc, ka Jeimss novērtēja sporta disciplīnu. Tas bija vienīgais iemesls, kāpēc Jeimss sievu cienīja: katru rītu viņa noskrēja desmitiem kilometru, prātam pārvarot ķermeņa robežas. Tomēr Helēna nemūžam nevarētu kādam paskaidrot, kā skrienot viss, kas bija noticis, izgaisa, kļūdams miglains un tāls, gluži kā sapnis, ko viņa reiz bija redzējusi.

Ar acs kaktiņu sieviete saskatīja namu, kas bija uzcelts vietā, kur kādreiz bija atradusies Marijas bērnības māja. Kad Helēna atkal bija atgriezusies Fjelbakā, tur jau bija jaunais nams. Viņas vecāki bija izlēmuši pārvākties uz citurieni, tiklīdz viss bija pajucis. Māte Harrieta nespēja izturēt tenkas, paslepenos skatienus un sačukstēšanos.

Jeimss un viņas tēvs K. G. bija bieži tikušies līdz pat tēva nāvei. Reizēm viņa un Sams brauca Jeimsam līdzi uz Marstrandu, bet tikai tāpēc, lai Sams varētu apciemot savus vecvecākus. Helēnai nebija ne mazākās vēlēšanās satikt ne māti, ne tēvu. Abi vecāki bija meitu pievīluši laikā, kad bija Helēnai visvairāk vajadzīgi, un to viņa nekad nebija varējusi piedot.

Kājas sāka vilkties krampjos, un sieviete sev atgādināja, ka bija jālabo solis. Kā tas bija ar tik daudz ko citu, Helēnai bija jānopūlas, lai pilnīgotu arī labu soli. Nekas viņas mūžā nebija padevies dabiski.

Nē, tagad viņa meloja pati sev. Līdz tai dienai dzīve bija bijusi viegla, viņi joprojām bija bijuši ģimene. Helēna nevarēja atsaukt prātā nekādas raizes vai neveiksmes. Atmiņā bija tikai saulainas vasaras dienas un mātes smaržas, ko viņa bija jutusi, kad Harrieta pirms gulētiešanas apspraudīju meitai segu. Un mīlestība. Helēna atcerojas inīlestibu.

Sieviete pielika soli, lai nomāktu savas domas. Skriešana parasti visas šīs domas apslāpēja. Kāpēc tās tagad atkal raisījās viņas prātā? Vai viņai bija jāzaudē pat šis īslaicīgais glābiņš? Vai Marijas atgriešanās bija visu sagandējusi?

Ar katru elpas vilcienu Helēna apjauta, cik sajūta bija atšķirīga. Plaušas tikai ar pūlēm varēja piepildīt ar gaisu, un galu galā bija jāapstājas. Kājas bija savilktas, un pienskābe padarīja ķermeni vāju. Pirmo reizi Helēnas ķermenis bija uzveicis viņas gribasspēku.

Sieviete nemanīja pašas kritienu līdz mirklim, kad saļima uz zemes.

Bills pārlaida skatienu pār viesnīcas TanumStrand restorānu un konferenču centru. Bija atnākuši tikai pieci cilvēki. Viņš redzēja piecas gurdenas sejas. Bills zināja, ka šie cilvēki bija meklējuši mazo Nēu visu nakti. Abi ar Gunu pa ceļam uz viesnīcu bija pārrunājuši, vai tikšanās nebūtu jāpārceļ. Tomēr Bills bija juties pārliecināts, ka tā tieši šobrīd bija vajadzīga.

Tomēr viņam ne prātā nebija nācis, ka ieradīsies vien pieci cilvēki.

Rolfs bija parūpējies, lai vienā telpas malā uz galda būtu termosi ar kafiju un siera un paprikas maizītes. Bills jau bija pacienājies un malkoja kafiju. Guna sēdēja blakus krēslā un malkoja no savas kafijas krūzes.

Atrāvis skatienu no nogurušajām sejām, Bills uzlūkoja Rolfu, kurš stāvēja pie restorāna ieejas.

- Vai tu varētu visus iepazīstināt? - viņš palūdza.

Rolfs pamāja.

- Šis ir Karīms. Viņš uz šejieni atbrauca kopā ar sievu un diviem bērniem. Damaskā strādāja par žurnālistu. Tie ir Adnāns un Halīls, attiecīgi - sešpadsmit un astoņpadsmit gadus veci. Uz Zviedriju atbrauca vieni paši un sadraudzējās bēgļu centrā. Šis ir Ibrahīms, visvecākais šajā kompānijā. - Rolfs pārgāja uz angļu valodu. - Cik jums ir gadu, Ibrahīm?

Vīrietis, kurš stāvēja blakus Rolfam, varēja lepoties ar kuplu

bārdu. Smaidīdams viņš pacēla plaukstu ar pieciem izstieptiem pirkstiem.

- Piecdesmit.

- Pareizi! Ibrahīms ir piecdesmit gadus vecs, uz šejieni atbrauca kopā ar sievu. Tad vēl ir Farīds. Viņš uz Zviedriju atbrauca kopā ar māti.

Bills pamāja vīrietim, kura galva bija noskūta un augums bija milzīgs. Izskatījās, ka viņam bija aptuveni trīsdesmit gadu; spriežot pēc apkārtmēriem, krietnu daļu sava laika Farīds pavadīja ēdot. Bills sprieda, ka būs āķīgi burulaivā panākt vajadzīgo svara sadalījumu, ja viens no komandas svēra vismaz trīs reizes vairāk par pārējiem, bet viņiem noteikti izdosies rast risinājumu. Nedrīkstēja nokārt degunu. Ja viņš būtu ļāvies izmisumam, kad Dienvidāfrikas atkrastē viņa laiva apgāzās un ap to sāka mest lokus baltās haizivis, tad neparko nebūtu izdzīvojis.

- Mani sauc Bills, - vīrietis iepazīstināja ar sevi, runādams lēni un skaidri. - Runāšu ar jums zviedru valodā, cik vien iespējams.

Abi ar Rolfu bija vienojušies, ka tā būtu vislabāk. Ieceres būtība bija ļaut bēgļiem apgūt valodu, lai viņi varētu ātrāk iekļauties sabiedrībā.

Ikviens, izņemot Farīdu, izskatījās apmulsis. Viņš ierunājās lauzītā, taču saprotamā zviedru valodā:

- Es esmu vienīgais, kurš kaut cik saprot zviedru valodu. Te esmu bijis visilgāk un esmu daudz, ļoti daudz mācījies. Varbūt es varu palīdzēt sākumā tulkot? Lai puiši saprot?

Bills piekrītoši palocīja galvu. Tas šķita saprātīgi. Visi jaunie vārdi un specializētie burāšanas termini sagādātu grūtības pat zviedram. Farīds arābu valodā žigli atstāstīja, ko Bills bija teicis. Pārējie pamāja.

- Mēs mēģināt... saprast... zviedru valoda... un mācīties, - ierunājās vīrietis, kuru sauca Karīms.

I lieliski! Teicami! - Bills atsaucās, paceldams gaisā īkšķus.

Vai jus visi protat peldēt?

Vīrietis ar rokām atdarināja peldēšanas kustības, un Farīds atkārtoja viņa jautājumu arābu valodā. Visi pieci vīrieši aprunājās savā starpā, tad Karīms atbildēja visu vārdā, jau atkal lauzīdams zviedru vārdus:

- Mēs varēt... tāpēc mēs nākt uz nodarbības. Citādi nē.

- Kur iemācījāties peldēt? - Bills gribēja zināt, reizē atvieglots un pārsteigts. - Vai daudz laika pavadījāt pie jūras?

Farīds aši pārtulkoja. Viņa vārdi izsauca smieklus.

- Sporta centrā, - Farīds smaidīdams atbildēja.

- Ak jā, protams!

Bills sajutās muļķīgi. Viņš neuzdrošinājās uzlūkot Gunu, kura sēdēja blakus un dzirdami pūlējās apvaldīt spurcienus. Droši vien bija jāpalasa par Sīriju, lai nerastos iespaids, ka viņš bija tāds nezinītis. Bills bija pabijis daudzās un dažādās pasaules vietās, tomēr šo cilvēku valsts viņam bija vien balts plankums kartē.

Vīrietis pasniedzās pēc vēl vienas maizītes. Uz tās bija bieza kārta sviestatieši Billam pa prātam.

Karīms pacēla roku, un Bills pamāja, aicinādams runāt.

-■ Kad... Kad mēs sākt?

Karīms šo to piebilda arābu valodā, un Farīms piebalsoja: - Kad sāksim burāt?

Bills noplātīja rokas.

- Nav, ko kavēties! Dannholmenas regate ir jau pēc pāris nedēļām, tāpēc sāksim rīt! Rolfs jūs aizvedīs uz Fjelbaku, un mēs sāksim pulksten deviņos. Paņemiet līdzi siltas drēbes! Kad pūš, jūrā ir aukstāks nekā krastā.

Farīds pārtulkoja teikto, un pārējie tā kā savilka seju. Taču Bills viņus iedrošināja ar skatienu un žilbinoši - kā pats cerēja - uzsmaidīja. Viss solījās būt lieliski, nudien lieliski. Itin nekādu problēmu. Gods godam.

- Paldies, ka ļāvi bērniem kādu laiciņu palikt te! - Ērika pateicās, nosēzdamās pretī Annai uz puspabeigtās terases.

Viņa bija pateicīgi piekritusi piedāvājumam baudīt ledus teju.

Svelme bija nospiedoša, un gaisa kondicionieris viņas automašīnā lāgā nedarbojās. Ērika jutās tā, it kā četrdesmit dienas būtu klīdusi pa tuksnesi. Pastiepusies pēc glāzes, ko Anna bija piepildījusi no karafes, viņa izdzēra to tukšu vienā garā piegājienā. Māsa smiedamās no jauna pielēja Ērikas glāzi. Kad pirmās slāpes bija remdētas, viņa varēja nesteidzīgāk baudīt ledus tēju.

- Tas jau nekas nebija, - Anna attrauca. - Bērni bija tik jauki, ka gandrīz vai viņus nemanīju.

Ērika izplūda smaidā. - Vai esi droša, ka runā par maniem bērniem? Maja var būt diezgan rātna, bet abus resgaļus gluži par “jaukiem” es vis nesauktu.

Viņa nejokoja. Kad dvīņi bija mazāki, abi bija pagalam atšķirīgi. Antons bija rāmāks un vairāk noslēgts, savukārt Nūels vienmēr bija taisījis traci un darījis blēņas. Nu abi bija sasnieguši posmu, kad viņiem bija tik daudz nevaldāmas enerģijas, ka bieži vien Ērika nespēja tikt galā. Ar Māju nekas tamlīdzīgs nebija pieredzēts. Meita pat mazotnē nebija bijusi pārmēru stūrgalvīga, tāpēc Ērika un Patriks nebija gatavi kam tādam tagad. Turklāt rūpju bija divtik, jo nu bija dvīņi. Ērika labprāt būtu atstājusi bērnus pie Annas līdz vakaram, bet māsa izskatījās tik nogurusi, ka viņa nevarēja šodien lūgt ko vairāk.

- Kā gāja? - Anna pavaicāja, atlaizdamās terases krēslā ar bezgaumīgo matraci, ko rotāja saulīšu raksts.

Anna ar riebumu noraudzījās uz šiem matračiem katru reizi, kad sēdēja uz terases, tomēr tos bija pašuvusi Dana māte, kas bija tik jauka, ka Annai necēlās roka matračus nomainīt. Tādā ziņā Krikai bija palaimējies: Patrika māte Kristīna nemūžam neiedomālos kaut ko šūt vai darināt tamlīdzīgus rokdarbus.

- Diezgan bezcerīgi, - Ērika drūmi atbildēja. - Viņas tēvs nomira tik sen, ka viņa neko daudz neatminas. Viņa arī šaubās, ka (cvs saglabāja kādus izmeklēšanas materiālus. Tomēr viņa pastāstīja ko iiilcresantn. Teica, Leifs esot sācis šaubīties, ka meitenes tiešām bija vaininieces.

(iiibi teikt, viņš uzskatīja, ka meitenes nemaz nebija to

pastrādājušas? - Anna pārvaicāja, ar plaukstu uzsizdama dunduram.

Ērika nenolaida acis no dundura. Viņai derdzās gan lapsenes un mušas, gan dunduri.

- Mhm! Viņš neesot bijis pārliecināts, ka viņas bija vainīgas, it īpaši, - mūža izskaņā.

- Man šķita, ka viņas atzinās, - Anna ieminējās, jau atkal ar sitienu notriekdama dunduru. Tomēr kukainis bija tikai apdullis un uzklupa viņai no jauna, tiklīdz bija atguvies. - Dieva dēļ, liec man mieru!

Anna piecēlās un paķēra no galda žurnālu. Saritinājusi to, viņa blieza pa dunduru, saspiezdama kukaini pret vaskadrānas galdautu.

Ērika nespēja novaldīt smaidu, noskatīdamās, kā mazā māsa ar milzīgo grūtnieces vēderu dzenāja dunduru. Annai tas nenācās viegli.

- Smīkņā vien! - Anna īdzīgi iesaucās un noslaucīja no pieres sviedrus, pirms atkal apsēdās. - Kur mēs palikām? Ak, pareizi! Meitenes taču atzinās, vai ne?

- Jā, atzinās, un viņas notiesāja tieši šīs atzīšanās dēļ! Viņas bija tik jaunas, ka sodu nepiesprieda, bet viņu vaina bija norādīta tiesas sēdes paziņojumā.

- Ja nu viņas tomēr nebija vainīgas? - Anna vaicāja, nenolaizdama no māsas skatienu. - Kas tā būtu par traģēdiju! Divas trīspadsmit gadus vecas meitenes, kuru dzīves bija izpostītas. Vai viena no viņām nedzīvo tepat? Manuprāt, tas ir ārkārtīgi drosmīgi.

- Piekrītu. Viņa pārvācās atpakaļ, kad pāris gadus bija nodzīvojusi Marstrandā. Vari iedomāties, ko vietējie sākumā par viņu runāja, tāpēc noteikti bija ellišķīgi. Tomēr pēc kāda laika runas aprima.

- Vai esi jau viņu satikusi? Rakstīdama savu grāmatu?

- Nē! Nosūtīju viņai vairākus lūgumus sniegt interviju, bet viņa tā arī nav atbildējusi. Tāpēc apsveru, vai braukt pie viņas. Noskaidrot, vai viņa piekristu ar mani aprunāties.

- Kā tev šķiet, kā darbu pie grāmatas ietekmēs notikušais? - Annas jautājums bija kluss. - Es runāju par notikušo ar meitenīti.

Ērika bija piezvanījusi Annai, lai pastāstītu par Nēu, tiklīdz bija padzirdējusi, ka bija atrasts meitenītes līķis. Ziņas par bērna nāvi pāršalks visu apkaimi vēja ātrumā.

- Nezinu, - Ērika vilcinādamās atzina un ielēja sev vēl ledus tēju. - Varbūt cilvēki tagad būs vairāk noskaņoti runāt, varbūt būs tieši otrādi. Drīz redzēs.

- Kā būs ar Mariju? Mūsu spožo Holivudas zvaigzni? Vai viņa piekritīs sniegt interviju?

- Pēdējos sešus mēnešus sarakstos ar viņas reklāmas aģentu. Domāju, ka Marija ir iecerējusi izdot pati savu grāmatu un netiek gudra, vai mana grāmata veicinās vai kavēs tās pārdošanu. Tomēr es tik un tā viņu apciemošu.

Anna uzmeta māsai greizu skatienu. Ērika zināja, ka saziņa ar pilnīgiem svešiniekiem un mēģinājumi pielauzt uz sarunu bija māsas visļaunākais murgs.

- Parunāsim par kaut ko patīkamāku, labi? - Ērika ierosināja. - Mums Kristīnai ir jāsarīko vecmeitu ballīte.

- Kā gan citādi! - Anna smējās tik aizrautīgi, ka viņas prāvais vēders cilājās augšup lejup. - Taču ko gan var pasākt, kad līgava ir nedaudz... vairāk nobriedusi, nekā ir pierasts? Visas tradicionālās spēles, piemēram, piedabūt, ka viņa joku stendā pārdod skūpstus, neliekas vietā, nemaz nerunājot par plāniem viņu pierunāt lēkt ar izpletni vai gumiju.

- Tev taisnība. Nespēju iztēloties, ka Kristīna varētu ko tādu pasūkt, - Ērika piekrita. - Varbūt varam pavisam vienkārši uzaicināt bariņu viņas draugu un kopā pavadīt jauku vakaru? Ko teiksi par vakariņām Cafe Bryggaivt Labs ēdiens, labs vīns. Nemaz nevajag neko vairāk.

Izklausās lieliski, - māsa atzina. - Taču mums tik un tā ir jai/doma kāds jautrs nolaupīšanas plāns.

Ērika piekrītoši palocīja galvu.

- Kā tad, citādi tā nav īsta vecmeitu ballīte! Starp citu - kad Dans tevi padarīs par cienījamu sievieti?

Anna pietvīka.

- Tu redzi, kā es patlaban izskatos. Vienojāmies, ka vispirms laidīsim pasaulē mazuli. Tad sāksim domāt par kāzām.

- Kad tad domā, ka... - Ērika iesāka, kad viņu pārtrauca pašas mobilā tālruņa atskaņotā dziesma Mambo No. 5.

- Sveiks, mīļais! - viņa iesaucās, ieraudzījusi displejā parādīto vārdu.

Sieviete noklausījās, kas Patrikam bija sakāms, un atbildēja vien ar dažām īsām frāzēm.

- Nekādu problēmu. Neraizējies par bērniem! Tiksimies vēlāk!

Pabeigusi telefonsarunu, Ērika atlika mobilo tālruni rokassomā.

Tad viņa uzlūkoja māsu. Ērika zināja, ka atkal pieskatīt bērnus bija liels lūgums, tomēr nebija izvēles. Kristīna visu pēcpusdienu bija Udevallā, tāpēc nevarēja palūgt viņai.

- Ēabi! - Anna teica. -- Varu pieskatīt tavus bērnus. Cik ilgi būsi prom? - Māsa iesmējās, kad pamanīja Ērikas kaunīgo sejas izteiksmi.

- Vai es varētu viņus vēlreiz atvest ap trijiem? Patriks grib, lai aizbraucu uz iecirkni un pastāstu viņiem par Stellas lietu. Man tur ir jābūt pusčetros. Sanāk, ka būtu atpakaļ līdz pieciem vai pussešiem. Vai tā būs labi?

- Būs labi, - Anna piekrita. - Tavi bērni uzvedas labāk, kad ir kopā ar mani, nevis ar tevi.

- Ai, nu beidz! - Ērika pameta māsai gaisa skūpstu.

Tomēr bija jāatzīst, ka Anna nebija melojusi. Bērni bija uzvedušies kā eņģeļi.

- Kā tev šķiet, no kā viņi baidās?

Sams apjauta, ka bija sācis šļupstēt. Saule un šampanietis - kombinācija bija taisnā ceļā iesitusi galvā. Puisis turēja glāzi kreisajā rokā. Ēabā roka smeldza pēc rīta mērķī šaušanas treniņa.

- Baidās? -Jesija pārjautāja.

Arī viņa šļupstēja. Pirms Sams bija ieradies, meitene bija izdzērusi vairākas glāzes, un nu abi bija ķērušies pie otrās pudeles.

- Vai tava māte nepamanīs, ka dažas pudeles ir pazudušas? - puisis pavaicāja, novēcinādamies ar glāzi.

Zeltainie burbulīši vizuļoja, kad saule iespīdēja glāzē. Viņam nekad nebija nācis prātā, cik skaists bija šampanietis. Sams nekad to nebija redzējis tik tuvu.

- Ai, neņem pierē! Viņai būs vienalga, - Jesija mierināja, atmezdama galvu. - Galvenais, ka viņai vēl kaut kas ir palicis.

Meitene pastiepās pēc pudeles.

- Ko tu tur teici par baidīšanos? Nedomāju, ka viņi baidās no mums.

- Protams, ka viņi baidās, sasodīts! - Sams iesaucās un pacēla savu glāzi.

Putas sakāpa līdz glāzes malai un pārlija pāri, taču puisis tikai nosmējās un nolaizīja šampanieti no plaukstas.

- Viņi zina, ka atšķiramies no viņiem. Viņi jūt... viņi var sajust tumsu, kas ir mūsos.

- Tumsa?

Brīdi Jesija klusēdama viņā noraudzījās. Samam patika meitenes zaļo acu un blondo matu pretstats. Viņš vēlējās, kaut Jesija apjēgtu, cik bija skaista. Puisis redzēja ko vairāk par viņas svaru un izsitumiem. Viņš bija atpazinis sevi Jesijā, kad ieraudzīja meiteni pie kioska. Viņš zināja, ka abus vienoja sajūta, ka bija pazuduši. Turklāt Sams viņā saskatīja to pašu tumsu.

- Viņi zina, ka mēs viņus ienīstam. Viņi redz naidu, ko jau ir mūsos iesējuši, bet nespēj noturēties - turpina to barot, turpina radīt ko tādu, ko paši nespēs novaldīt.

Jesija ieķiķinājās.

Ak, kungs, tu izklausies tik augstprātīgs! Priekā! Mēs sauļojamies uz terases pie luksusa villas, dzeram šampanieti un nolāpīti labi pavadām laiku.

lev taisnība. Sams pasmaidīja, saskandinādams glāzes.

Nolāpīti labi pavadām laiku.

- Jo esam to pelnījuši, - Jesija piebilda, ar grūtībām izrunādama vārdus. - Tu un es. Esam to pelnījuši, nolāpīts! Esam labāki par viņiem. Viņi mums nestāv ne tuvu.

Meitene pacēla glāzi tik strauji, ka puse šampanieša izlija uz viņas atsegtā vēdera.

- Vai! -Jesija ķiķinādama teica.

Viņa pastiepās pēc dvieļa, bet Sams meiteni apturēja. Viņš paraudzījās visapkārt. Terasi ieskāva žogs, un jūrā izbraukušās laivas bija krietnā attālumā. Viņi bija vieni paši visā pasaulē.

Puisis nometās uz ceļiem Jesijas priekšā, starp viņas kājām. Meitene uzlūkoja Samu ar nepacietības pilnu skatienu. Viņš lēnām nolaizīja šampanieti no Jesijas ādas. Izsūca šampanieti, kas bija ielijis nabā, un pārlaida mēli pār saules sakarsēto ādu. Jesija garšoja pēc šampanieša un sviedriem. Pacēlis acis, Sams sastapa viņas skatienu. Nenovērsdamies puisis pastiepās, lai satvertu bikini biksīšu malu un nesteidzīgi novilktu tās. Kad Sams sāka darboties ar mēli, Jesijas elsas saplūda ar kaiju brēcieniem, kas skanēja virs abu galvām. Viņi bija vieni. Vieni paši visā pasaulē.

STELLAS LIETA

Nostājies pie policijas iecirkņa nelielās nopratināšanas telpas durvīm, Leifs Hermansons ievilka dziļu elpu. Telpā gaidīja Helēna Pēšsone un viņas vecāki K. G. un Harrieta. Leifs pazina vecākus - viņus pazina ikviens Fjelbakā -, pat ja viņus saistīja tikai tīra pazīšanās. Ar Marijas Vallas vecākiem bija citādāk. Gadu gaitā Tānumshedes policistiem bija bijušas neskaitāmas izdevības viņus satikt.

Leifs nepriecājās, ka bija policijas iecirkņa priekšnieks. Viņam nepatika vadīt citus un pieņemt lēmumus. Tomēr Leifs bija pārāk lietpratīgs savā darbā, kas arī panāca, ka viņu paaugstināja amatā. Protams, tikai Tānumshedes policijas iecirknī, jo Leifs bija pieklājīgi, bet nelokāmi noraidījis ikvienu piedāvājumu, kas paredzētu pārcelšanos uz citurieni. Viņš bija dzimis Tānumshedē un bija apņēmies te arī palikt līdz pēdējai stundiņai.

Tādās dienās kā šī Leifs neieredzēja savus priekšnieka pienākumus. Kā smaga nasta uz pleciem gūla atbildība - bija jāatrod, kas bija nogalinājis vai nogalinājusi meitenīti.

Leifs atvēra durvis un iegāja vienmuļajā telpā ar pelēki krāsotajām sienām, brīdi ar skatienu pakavēdamies pie Helēnas sagumušā auguma. Tad viņš pamāja ar galvu Harrietai un K. G., kuri bija apsēdušies pie galda meitai pie sāniem.

- Vai tiešām mūsu sarunai ir jānotiek šeit, iecirknī? - K. G. noprasīja.

Vīrietis bija kluba Rotary priekšsēdētājs un dūzis vietējās komercdarījumu aprindas. Viņa sieva Harrieta vienādiņ bija nevainojami tērpusies, sievietes mali vienmēr bija ieveidoti un nagi -

izsmalcināti manikirēti. Leifam gan nebija ne jausmas, kā viņa pavadīja laiku, ja neskaitīja rūpes par ārieni un dalību vecāku un pedagogu apvienības sanāksmēs. Radās iespaids, ka sieviete allaž bija līdzās K. G. dažādos pasākumos un viesībās, allaž smiedamās un turēdama rokās martini glāzi.

- Spriedām, ka būs vieglāk, ja jūs ieradīsieties pie mums, - Leifs norādīja, ļaudams noprast, ka šis jautājums bija izrunāts.

Policijas izvēlētā darba metode bija pašas policijas ziņā, un Leifs nojauta, ka K. G. mēģinātu sarunā pārņemt vadību, ja izmeklētājs neturētu grožus savās rokās.

- Jums būtu jārunā ar otru meiteni, - Harrieta ierosināja, pieglauzdama savu svaigi izgludināto balto blūzi. - Ar Mariju. Viņa nāk no tās šaušalīgās ģimenes.

- Mums ir jārunā ar abām meitenēm, jo viss liecina, ka viņas bija pēdējās, kuras Stellu redzēja dzīvu.

- Bet Helēnai ar to nav nekāda sakara. Jūs taču to noteikti apjēdzat!

K. G. bija tik sašutis, ka vīrieša ūsas drebēja.

- Mēs nesakām, ka viņas ir kaut kā saistītas ar meitenes nāvi, tomēr viņas ir pēdējās, kuras Stellu redzēja. Mums ir jāpārskata notikumu secība, ja vēlamies atrast vainīgo.

Leifs uzlūkoja Helēnu. Meitene sēdēja klusēdama, skatiens bija nodurts uz savām rokām. Viņa bija tumšmate tāpat kā māte un neuzkrītoši glīta, neizceldamās citu vidū. Meitenes pleci bija saspringti, un viņa raustīja kleitas malu.

- Helēna, vai vari man savos vārdos pastāstīt, kas notika? - Leifs saudzīgi jautāja un nobrīnījās, ka pret meiteni juta zināmu maigumu.

Viņa izskatījās tik trausla un nobijusies, un šķita, ka viņas vecāki bija pārāk aizņemti ar sevi, lai ievērotu meitas bailes.

Helēna uzmeta skatienu tēvam, kurš strupi palocīja galvu.

- Mēs apsolījām Lindai un Andešam, ka pieskatīsim Stellu. Mēs dzīvojam netālu un reizēm aizejam pie viņiem, lai paspēlētos

ar Stellu. Viņi teica, ka mums iedošot divdesmit kronas, lai varam kopā ar Stellu aiziet uz kiosku un nopirkt saldējumu.

- Cikos aizgājāt viņai pakaļ? - Leifs gribēja zināt.

Helēna pacēla acis.

- Man šķiet, ka bija ap vieniem. Es gāju kopā ar Mariju.

- Mariju! - Harrieta ieburkšķējās, bet Leifs pacēla plaukstu, lai neļautu sievietei runāt.

- Tātad bija ap pulksten vieniem.

Leifs pierakstīja laiku piezīmju grāmatiņā, ko bija nolicis sev priekšā. Sarunu nedzirdami ierakstīja magnetofons, taču paša rakstītās piezīMēs palīdzēja sakārtot domas.

- Jā, bet Marija zinātu labāk nekā es!

Helēna sagrozījās krēslā.

- Kas bija mājās, kad jūs ieradāties viņai pakaļ?

Leifs beidza rakstīt un uzsmaidīja Helēnai, bet meitene izvairījās no viņa skatiena un turpināja nolasīt neredzamas pūciņas no savas baltās vasaras kleitas.

- Viņas māte. Un Sanna. Viņas gatavojās braukt prom, kad mēs atnācām. Viņa mums iedeva naudu, lai varam samaksāt par saldējumu. Stella bija baigi priecīga. Lēkāja augšā lejā.

- Vai uzreiz gājāt prom? Vai kādu laiciņu vēl palikāt saimniecībā?

Helēna papurināja galvu, un tumšo matu šķipsna iekrita meitenei sejā.

- Mēs spēlējāmies saimniecībā. Lēcām ar lecamauklu kopā ar Stellu. Viņai patīk, kad mēs abas turam auklu un viņa var lēkāt. Bet viņa visu laiku klupa un sapinās, tāpēc spēle mums apnika.

Ko darījāt pēc tam?

Paņēmām viņu līdzi un gājām uz Fjelbaku.

■Tas noteikti bija ilgs gājiens.

keifs aši parēķināja. Viņš pats no Strandu saimniecības līdz pilsētas centram varētu nokļūt aptuveni divdesmit minūtēs. Ja līdzi bija īelrgadigs bērns, ceļa aizietu ievērojami vairāk laika. Meitenīte

gribētu pasmaržot zāli un palasīt puķes, tad viņai kurpē iekristu akmentiņš vai būtu jāpačurā un kājas nogurtu tik ļoti, ka viņai vairs negribētos iet tālāk. Gājiens no saimniecības uz Fjelbaku kopā ar četrgadīgu bērnu vilktos mūžību.

- Mēs paņēmām līdzi stumjamos ratus, - Helēna paskaidroja. - Tos, kurus var salocīt pavisam mazus.

- Saliekamos ratus, - Harrieta precizēja.

Leifs uzmeta sievietei skatienu, kas apklusināja viņas turpmākos vārdus.

Helēna aši uzlūkoja māti.

Leifs nolika pildspalvu.

- Tad cik ilgi jūs uz turieni gājāt? Ja Stella bija ratos.

Meitene sarauca degunu.

- Briesmīgi ilgi! Līdz lielajam ceļam ir grants ceļš, un ratus ir grūti stūrēt pa granti. Ratiņi visu laiku ķērās.

- Bet cik ilgi tas aptuveni bija?

- Varbūt četrdesmit piecas minūtes? Mēs gan neskatījāmies pulkstenī. Mums nav pulksteņu.

- Tev taču ir pulkstenis! - Harrieta iebilda. - Tu tikai atsakies to valkāt. Tomēr es neesmu pārsteigta, ka tai meitenei nav pulksteņa. Ja būtu, tas noteikti būtu zagts pulkstenis.

- Mamma! Nesaki tā!

Helēnas acis nozibsnīja.

Leifs uzlūkoja māti.

- Ja neiebilstat, nenovirzīsimies no galvenā!

Vīrietis pamāja meitai.

- Un tad? Cik ilgi ar Stellu palikāt Fjelbakā?

Helēna paraustīja plecus.

- Nezinu. Mēs nopirkām saldējumu un kādu laiciņu pasēdējām uz mola, bet mēs neļāvām Stellai iet pie malas, jo viņa nemāk peldēt un mums līdzi nebija nevienas glābšanas vestes.

- Ļoti prātīgi! - Leifs atzinīgi pamāja.

Viņš pierakstīja piezīmi, ka bija janma ar kioska īpašniekiem

Šellu un Anitu un jānoskaidro, vai viņi atminējās, ka vakar būtu redzējuši meitenes un Stellu.

- Tatad jūs ēdāt savu saldējumu un sēdējāt uz mola. Vai darījāt vēl kaut ko?

- Nē! Pēc kāda laiciņa gājām atpakaļ. Stella bija piekususi. Viņa ratos aizmiga.

- Sanāk, ka Fjelbakā sabijāt aptuveni vienu stundu. Vai tā varētu būt?

Helēna pamāja.

- Vai atpakaļ gājāt pa to pašu ceļu?

- Nē! Pa ceļam atpakaļ Stellai sagribējās iet pa mežu, tāpēc viņa izkāpa no ratiem un pārējo gabalu mēs nogājām pa mežu.

Leifs pierakstīja vēl pāris piezīmes.

- Kad bijāt aizgājušas atpakaļ, kā tev šķiet, - cik bija pulkstenis?

- Es nezinu, bet iešana mājās bija apmēram tikpat ilga.

Leifs ielūkojās piezīmju grāmatiņā rakstītajā. Ja meitenes saimniecībā ieradās ap pulksten vieniem, kādas divdesmit minūtes paspēlējās, tad četrdesmit minūtes gāja uz Fjelbaku, kur pavadīja stundu, un aizgāja atpakaļ četrdesmit minūtēs, tad pulkstenis varēja būt ap 15.40, kad viņas bija mājās. Tomēr Helēnas laika izjūta nebija pārāk precīza, tāpēc uz šo aprēķinu nevarēja paļauties, un Leifs piezīmju grāmatiņā pierakstīja “15.30-16.15”, ap ko apvilka aplīti. Pat šis laika posms varēja būt nepareizs.

- Kas notika, kad ar Stellu bijāt tikušas mājās?

- Mēs pagalmā ieraudzījām viņas tēva mašīnu, tāpēc domājam, ka viņš ir mājās. Kad redzējām, ka Stella skrien uz māju, mēs gājām prom.

- Taču jūs neredzējāt Stellas tēvu? Jūs neredzējāt, kā viņa ieiet mājā?

Nē!

Helēna papurināja galvu.

Vai jus abas pa taisno gājāt mājās?

- Nē...

Meitene pameta acis uz vecākiem.

- Ko jūs darījāt?

- Mēs aizgājām uz ezeru aiz Marijas saimniecības un peldējāmies.

- Mēs jau tev esam teikuši, ka tu nedrīksti...

Leifa skatiens lika Harrietai aprauties.

- Aptuveni cik ilgi jūs tur bijāt?

- Nezinu. Bet es biju mājās uz vakariņām sešos.

- Jā, bija gan! - K. G. piekrītoši pamāja. - Lai gan viņa mums neko neteica, ka būtu gājusi peldēt. Teica, ka abas visu laiku esot pieskatījušas mazo Stellu.

Vīrietis pikti uzlūkoja meitu, kas joprojām bija nodūrusi acis un pētīja savu kleitu.

- Protams, ka ievērojām, ka viņas mati bija slapji, bet viņa teica, ka ar Stellu esot skrējušas cauri zālāja smidzinātājam.

-- Melot bija dumji. Es to zinu, - Helēna teica. - Bet es nedrīkstu iet uz turieni. Viņiem nepatīk, ka es kopā ar Mariju kaut kur eju, bet tas ir tikai viņas ģimenes dēļ, un viņa taču nav vainīga, ka viņai ir tādi vecāki.

J

Jau atkal meitenes acis nozibsnīja.

- Tā meitene ir tieši tāda. pati kā viņas ģimene, - K. G. apgalvoja.

- Viņa ir tikai... nedaudz stiprāka par citiem, - Helēna klusi iebilda. - Varbūt ir labs iemesls, kāpēc viņa tāda ir. Vai esat kādreiz par to iedomājušies? Viņa neizvēlējās uzaugt tajā ģimenē.

- Visi ievilksim dziļu elpu! - Leifs aicināja, pacēlis abas plaukstas.

Lai gan strīds atklāja vērtīgu informāciju par ģimenes iekšējām attiecībām, nebija ne īstais laiks, ne īstā vieta, lai celtu gaismā tamlīdzīgas lietas.

Leifs skaļi izlasīja savas piezīmes.

- Vai tas vairāk vai mazāk sakrīt ar tavām atmiņām par vakardienu?

Helena pamāja.

-Jā!

- Un Marija man pastāstīs to pašu?

Uz mirkli šķita, ka meitenes acīs pavīdēja nedrošība. Tad viņa mierīgi atbildēja:

- Jā, to pašu!

- Kā tev klājas? - Paula vaicāja, uzmezdama Mārtiņam pētīgu skatienu brauciena laikā.

Mārtiņš ieprātojās, cik ilgi visi turpinās par viņu raizēties.

- Ir labi, - kolēģis atsaucās un pārsteigts saklausīja patiesīgumu savā balsī.

Sēras, ka Pīa bija zaudēta, nekad pilnībā neaprims. Mārtiņš līdz mūža galam apcerēs, kāda būtu izvērtusies viņu kopdzīve, un ikvienā nozīmīgā brīdī Tūvas dzīvē manīs Pīas klātbūtni kā ēnu. Ja jau sāka par to domāt, tad arī pat mazāk nozīmīgos brīžos. Pēc Pīas nāves Mārtiņam teica, ka pienākšot brīdis, kad viņš no jauna spēs baudīt dzīvi. Ka kādu dienu viņš jutīšoties laimīgs un pieķeršot sevi smejamies. Ka sēras nekad neizgaisīšot, bet viņš iemācīšoties ar tām satikt un turpināšot dzīvi plecu pie pleca kopā ar skumjām. Tolaik Mārtiņš bija maldījies kā pa tumsu un kas tamlīdzīgs bija šķitis neiespējams. Sākumā bieži vien bija šķitis, ka vienu soli izdevās paspert uz priekšu un nākamie divi bija atpakaļ, bet pēc kāda laika uz priekšu bija jau divi soļi un tikai viens solis - atpakaļ. Galu galā viņš virzījās tikai uz priekšu.

Mārtiņa domas pievērsās mātei, kuru vakar bija saticis rotaļu laukumā. Ja godīgi, viņš bija daudz domājis par šo sievieti. Mārtiņš attapās, ka būtu bijis jānoskaidro viņas tālruņa numurs. Vai vismaz jāpajautā, kā viņu sauc. Bija gan viegli par to iegudroties, kad īstais brīdis jau bija pagājis. Mārtiņš bija samulsis, kad attapās, ka vēlētos sievieti atkal satikt. Par laimi, apkaiMēs iedzīvotāju skaits bija neliels, un viņš bija cerējis, ka varētu viņu šodien atkal sastapt rotaļu laukumā. Katrā ziņā tāds bija bijis Martina plans, pirms atrada no

slepkavoto Nēu; tad atvaļinājumam bija jāliek punkts un jāatgriežas darbā.

Uzmācās vainas apziņa. Kā gan viņš tagad varēja prātot par sievieti?

- Tu izskaties apmierināts, bet mazliet arī norūpējies, - Paula norādīja, it kā būtu nolasījusi kolēģa domas.

Nenovaldījies Mārtiņš pastāstīja par sievieti no rotaļu laukuma. Automašīna gandrīz pabrauca garām nobrauktuvei, un viņam nācās strauji sagriezt stūri pa kreisi.

- Ahā! - Paula iesaucās. - Viņa ir tik piemīlīga, ka tu nevari pat pabraukt, par viņu domādams! - Kolēģe pastiepās, lai satvertu rokturi virs automašīnas loga.

- Tev droši vien šķiet, ka uzvedos kā gatavais zābaks, - Mārtiņš noteica, sarkdams tik neganti, ka vasarraibumi vēl vairāk izcēlās uz vīrieša gaišās ādas.

- Man šķiet, ka tas ir lieliski, - Paula atteica, papliķēdama kolēģim pa kāju. - Aizmirsti par vainas izjūtu! Dzīvei ir jārit uz priekšu. Turklāt tu strādā labāk, ja jūties labi. Tāpēc uzzini, kas viņa ir, un piezvani viņai. Mēs nespēsim strādāt caurām dienām. Ja būsim pārguruši, tad tikai pieļausim kļūdas.

- Laikam jau tev ir taisnība, - Mārtiņš novilka, lauzīdams galvu, kā sievieti varētu meklēt.

Viņš zināja viņas dēla vārdu. Tas jau bija kaut kas. Tānumshede bija maza, tāpēc būtu jāvar sievieti atrast. Tas ir, ja viņa nebija tūriste, kura te nebija uz palikšanu. Ja nu viņa vispār nebija vietējā?

- Vai mēs nekur neapstāsimies? - Paula gribēja zināt, kad kolēģis pabrauca garām pirmajai mājai, ko viņi ieraudzīja kopš nogriešanās uz grants ceļa.

- Kas? Vai, atvaino! - Mārtiņš izsaucās, jau atkal pietvīkdams.

Es tev vēlāk palīdzēšu sadzīt viņu rokā, - Paula piedāvāja, plati smaidīdama.

Martins piebrauca pie veca nama ar baltām apmalēm un daud/ani me/ģiņvcida detaļām un attapās, ka nopūtās, jo juta tīru

skaudību: tieši šādu māju viņš bija sapņojis nopirkt. Abi ar Pīu bija krājuši un bija gandrīz atlicinājuši gana daudz, lai veiktu sākotnējo iemaksu. Katru vakaru abi bija pavadījuši, pārlūkodami nekustamo īpašumu tīmekļa vietnes, un vienreiz pat bija pabijuši apskatīt iespējamo mitekli. Taču tad bija nākusi vēža diagnoze. Nauda joprojām bija turpat krājkontā. Mārtiņa sapnis par mājas iegādi bija miris līdz ar Pīu, līdz ar visiem citiem viņa sapņiem.

Paula pieklauvēja pie nama durvīm.

- Sveiki? - kolēģe pēc laiciņa iesaucās.

Uzmetusi Mārtiņam skatienu, viņa paraustīja durvju rokturi. Tas izrādījās neaizslēgtas, un Paula iegāja iekšā. Lielpilsētā kas tāds būtu neiedomājami, bet šajā pusē retais slēdza durvis un draugi bieži vien uzaicinājumu nemaz negaidīja. Sieviete, kura nu iznāca policistiem pretī, nepavisam neizskatījās iztrūkusies, ka priekšnamā skanēja svešinieku balsis.

- Nu, sveiki! Rādās, ka pie manis ir ieradusies policija, vai tā? - viņa abiem uzsmaidīja.

Sieviete bija tik īsa un sīciņa, un grumbaina, ka Mārtiņš bažījās, vai caurvējš, kas pūta no ārdurvīm, nenogāzīs viņu no kājām.

- Nāciet iekšā! Es skatos trešo raundu starp Aleksanderu Gustafsonu un Dānieļu Kormjē, - viņa paskaidroja.

Apjukušais Mārtiņš uzlūkoja kolēģi. Viņam nebija ne jausmas, par ko vecā sieviete runāja. Sports viņu īpaši neinteresēja. Šad un tad Mārtiņš varēja noskatīties pa kādam futbola mačam, ja Zviedrija bija iekļuvusi Eiropas vai pasaules čempionāta pusfinālā, bet tas arī bija viss. Viņš zināja, ka Paulai sports bija vēl vienaldzīgāks, ja kas tāds vispār bija iespējams.

- Lai ko arī vēlaties, tam būs jāpagaida. Sēdieties dīvānā! - sieviete aicināja, norādīdama uz dīvānu, kas bija apvilkts ar kādu spīdīgu audumu, ko rotāja rožu raksts.

Pati sieviete lēnītēm iesēdās lielā atzveltnes krēslā ar kājsoliņu milzīga televizora priekšā. Mārtiņam par lielu pārsteigumu “mačs”, ko sieviete skatījās, bija divu vīriešu cīņa būrī, kur abi plēsās kā negudri.

- Gustafsons viņu otrajā raundā bija dabūjis pie zemēs ar rokas laušanas paņēmienu, un Kormjē gandrīz neizturēja, bet gongs noskanēja tieši tajā brīdī, kad viņš bija gatavs padoties. Un tagad trešajā raundā Gustafsons izskatās paguris, savukārt Kormjē ir atžirdzis. Tomēr es vēl neesmu zaudējusi cerību. Gustafsonam ir negants cīņas spars -ja vien viņam izdotos nogāzt Kormjē zemē, manuprāt, uzvara viņam ir garantēta. Kormjē ir sīvs pretinieks, kamēr ir uz kājām, bet uz zemēs vairs nav tik nasks.

Mārtiņš spēja tikai mēmi noskatīties sievietē.

- Tā ir jauktā cīņas māksla, vai ne? - Paula pajautāja. - MMA?

Sieviete viņu uzlūkoja kā nejēgu.

- Protams, ka MMA. Pēc kā tad izskatās? Pēc hokeja?

Sieviete nosmējās. Mārtiņš uz galdiņa, kas atradās blakus krēslam, ievēroja viskija glāzi. Kad es būšu viņas vecumā, vīrietis nosprieda, ļaušu sev baudīt, ko vien vēlēšos un kad vien vēlēšos, un nekad neņemšu pierē, vai citiem tas liekas prātīgi vai nē.

- Sis ir titulmačs, - sieviete paskaidroja, kā piekalusi acis televizoram. - Viņi cīnās par pasaules čempiona titulu. To dēvē par gada maču. Tāpēc atvainojiet, ka nevaru jums pievērst nedalītu uzmanību! Nevēlos to palaist garām.

Viņa pasniedzās pēc savas glāzes un iedzēra malku viskija. Televizora ekrānā prāvais gaišmatis notrieca zemē tumšādaino pretinieku ar ērmīgi platajiem pleciem, tad uzlēca viņam virsū. Mārtiņa acīs tas bija uzbrukums, par kuru īstajā pasaulē gaišmatis būtu izpelnījies vairākus gadus cietumā. Un kas bija lēcies viņu ausīm? Ko gan šie vīrieši bija nodarījuši savām ausīm? Tās bija lielas un biezas un līdzinājās samaidzītiem māla pikučiem. Piepeši Mārtiņš attapās, kāpēc runās par cīkstoņiem skanēja frāze “ziedkāpostu ausis”.

- Atlikušas trīs minūtes! - sieviete paziņoja, atkal iemalkodama savu dzērienu.

Mārtiņš un Paula saskatījās. Varēja redzēt, ka kolēģe pūlējās apvaldīt smieklus. Ko tādu viņi nebija gaidījuši.

Tajā brīdī sieviete izsaucas un pielēca kājās.

-JĀ!

- Vai viņš uzvarēja? - Mārtiņš vaicāja. - Vai Gustafsons uzvarēja?

Gaišmatainais milzis joņoja pa būri kā aptracis. Viņš uzlēca uz būra malas un nobļāvās. Acīmredzot viņš bija uzvarētājs.

- Kormjē ir sakauts. Uzķērās uz žņaugšanas tvērienu no mugurpuses un beigu beigās padevās.

Sieviete izdzēra pēdējo lāsi viskija.

- Vai par viņu rakstīja visos laikrakstos? Malējs - tā viņu ir iesaukuši, vai ne? - Paula ierunājās, izskatīdamās apmierināta, ka bija tik daudz atminējusies.

- Malējs? Nē, viņu sauc Mauler*! - sieviete nosprauslājās. - Gustafsons ir viens no vislabākajiem visā pasaulē. Jūs taču to noteikti zināt - to zina visi.

Viņa piecēlās, lai dotos uz virtuvi.

- Pagatavošu krūzi kafijas. Vai jūs arī vēlēsieties vienu?

- Jā, lūdzu! - Mārtiņš un Paula reizē atsaucās.

Kafijas tases baudīšana bija neatņemama daļa, kad policisti apbraukāja un izklaušināja cilvēkus. Ja vienā dienā bija jārunā ar daudziem, tad reizēm vakarā bija grūti aizmigt.

Viņi piecēlās un sekoja sievietei uz virtuvi. Mārtiņš attapās, ka abi pat nebija ar sevi iepazīstinājuši.

- Atvainojiet, mums neradās iespēja jums pateikt, kā mūs sauc! Es esmu Mārtiņš Molins, šī ir Paula Moralesa. Mēs esam no Tānumshedes policijas iecirkņa.

- Dagmara Hagelīna, - sieviete mundri atsaucās, uzlikdama uz plīts tējkannu. - Sēdieties pie galda! Tur ir omulīgāk. Dzīvojamā istabā uzturos tikai tad, kad vēlos skatīties televīziju. Lielākoties labprātāk dzīvoju pa šejieni.

Viņa norādīja uz nodeldētu koka galdu, kura virsma bija kā nosēta ar krustvārdu mīklām. Žigli tās savākusi, sieviete kaudzīti nolika uz palodzes.

* Manier (angļu vai.) - “Bcl/.nis'

-- Treniņš smadzenēm. Septembrī būšu deviņdesmit divus gadus veca, tāpēc visu laiku ir jāvingrina vecais smadzeņu pods, citādi vecuma plānprātība piemetīsies ātrāk, nekā varētu izteikt... Ai, ē... neatceros!

Viņa sirsnīgi nosmējās par pašas joku.

- Kā sākāt interesēties par jauktās cīņas mākslu? - Paula jautāja.

- Mans mazmazdēls ir elites cīkstoņu līmenī. Viņš vēl nesa-

cenšas UFC*, bet tas ir tikai laika jautājums. Viņš ir prasmīgs, un viņš ir godkārīgs.

- Skaidrs. Tomēr tas ir nedaudz... ē, neparasti, - Paula pūlējās atrast īsto vārdu.

Dagmara neatbildēja uzreiz. Ar tamborētu drāniņu viņa noņēma tējkannu no plīts un uzlika uz korķa paliktņa uz galda. Tad sieviete no skapīša izņēma trīs burvīgas tasītes, kas bija izgatavotas no plāna porcelāna; tās greznoja sārts raksts un apzeltītas maliņas. Uzlikusi tās uz galda, viņa apsēdās, lai ielietu visiem kafiju. Tikai tad sieviete ierunājās.

- Mēs allažiņ esam bijuši tuvi, Oskars un es, tāpēc es pasāku iet uz viņa mačiem. Ar to pasauli ir viegli aizrauties. Tas ir kā likts. Jaunībā biju panākumiem samērā bagāta vieglatlēte, tāpēc spriedze un pacilātība man nav svešas.

Viņa norādīja uz sienu, pie kuras bija pielikta melnbalta fotogrāfija; tajā bija redzama sportiska jauniete, kura skrēja pretim augstlēkšanas latiņai.

- Tā esat jūs? - Mārtiņš bijīgi pārjautāja, mēģinādams prātā savietot garās, slaidās un muskuļotās jaunietes attēlu ar ainu, kurā sīciņa sirma vecmāmuļa salīkusi sēdēja viņam iepretim.

Šķita, ka Dagmara zināja, par ko policists domāja, un plati viņam uzsmaidīja.

- Pat man ir grūti noticēt, ka tā esmu es. Savādā kārtā gan es

+ Ultimate I'iph/itip Championship (angļu vai.) - pasaulē vislielākais jauktās cīņas mākslas pasākumu rīkotājs

iekšēji jūtos akurāt tāpat, kā jutos tad. Palaikam satriekta uzlūkoju sevi spogulī un attopos, ka sev prasu “Kas ir šī vecenīte?”.

- Cik ilgi bijāt sportiste? - Paula vaicāja.

- Neilgi, ja salīdzina ar mūsdienu sportistiem, bet tajos laikos - pārāk ilgi. Kad sastapu savu nākamo vīru, sportam bija jāmet miers. Vēlāk bija jāgādā par bērnu un par māju. Taču es nevainoju savu meitu. Та tolaik bija iekārtots. Viņa ir labs cilvēks. Grib, lai pārvācos dzīvot pie viņas, kad vairs nespēšu parūpēties par māju. Pati jau ir gados. Šoziem viņai paliks sešdesmit trīs, tāpēc man šķiet, ka mēs abas varētu brangi sadzīvot zem viena jumta.

Mārtiņš iemalkoja kafiju no smalkās tasītes.

- Kafija ir kopi luwak, - Dagmara paskaidroja, ievērodama policista tīksMēs pilno sejas izteiksmi. - Mans visvecākais mazbērns to importē Zviedrijā. To ražo no kafijas pupiņām, ko ir ēduši civetkaķi. Civetas izkakā pupiņas, kuras pēc tam savāc, nomazgā un sagrauzdē. Dārgs prieks. Parasti maksā ap sešsimt kronu par vienu tasīti, bet - kā jau teicu - Jūliuss importē kafiju, tāpēc iegādājas to par labāku cenu un reizēm iedod mazliet arī man. Zina, ka man tā aplam garšo. Savā mūžā nebaudīsiet gardāku kafiju par šo!

Mārtiņš ar šausmām noskatījās uz savu kafiju, tad paraustīja plecus un iedzēra vēl vienu malku. Viņam bija vienalga, no kurienes tā bija nākusi, jo garša bija debešķīga. Brīdi vilcinājies, policists nolēma, ka bija laiks ķerties pie lietas.

- Neesmu drošs, vai jau zināt, - Mārtiņš iesāka, paliekdamies uz priekšu. - Šejienes mežos atrada noslepkavotu meitenīti.

- Zinu. Meita bija atbraukusi un man pastāstīja, - Dagmara teica, un viņas seja sadrūma. - Mīlīgā gaišmatainā meitenīte, kura vienādiņ joza šurpu turpu kā driģenes saēdusies. Es aizvien katru dienu dodos garā pastaigā, un bieži vien noeju gar Bergu saimniecību. Bieži redzu viņu ārā, pagalmā.

- Kad jūs viņu redzējāt pēdējoreiz? - Mārtiņš pajautāja un atkal iemalkoja kafiju.

- Hm... Kad tas bija? - Dagmara aizdomājās. - Nevis vakar, aizvakar, man liekas. Svētdien.

- Cikos? - Paula gribēja zināt.

- Es vienmēr pastaigājos no rīta, pirms sametas pārmēru karsti. Viņa bija pagalmā, spēlējās. Es nogāju garām un pamāju viņai kā vienmēr, un viņa atmāja.

- Tātad tas notika svētdienas rītā? - Mārtiņš pārjautāja. - Pēc tam vairs neesat viņu redzējusi?

Dagmara papurināja galvu.

- Nē! Vakar es viņu neredzēju.

- Varbūt jūs redzējāt ko tādu, kas šķita neparasti? Svarīgs var izrādīties pat vismazākais sīkums. Pat ja kaut kas jums šķiet maznozīmīgs, labāk tomēr pastāstiet to mums, un mēs izlemsim, vai tas ir būtiski vai nē.

Mārtiņš izdzēra atlikušo kafiju. Juzdamies neveikli ar trauslo tasīti rokā, viņš to uzmanīgi nolika uz apakštasītes.

- Nē, nevaru teikt, ka atminos jebko, kas būtu ievērības cienīgs! Man pa virtuves logu paveras labs skats, kad te sēžu, bet neatceros, ka būtu redzējusi ko īpašu.

- Ja nu kaut kas iešaujas prātā vēlāk, uzreiz zvaniet mums! - Paula aicināja un jautājoši uzlūkoja Mārtiņu. Kolēģis pamāja, un viņa piecēlās.

Uzlikusi uz galda savu vizītkarti, Paula piestūma savu krēslu pie galda.

- Paldies par kafiju! - Mārtiņš tencināja. - Та bija izcila un... kā piedzīvojums.

- Tieši tādām lietām ir jāveido dzīve, - Dagmara smaidīdama noteica.

Policists vēlreiz uzmeta skatienu fotogrāfijai ar skaisto, jauno sportisti un viņas acīs saskatīja to pašu dzirkstelīti, kas vīdēja deviņdesmit vienu gadu vecās Dagmaras acīs. Dzirkstelīte bija pazīstama. Та bija zibsnījusi arī Pīas skatienīs.joie de vivre*.

Martins ar vislielāko rūpību aiz sevis aizvēra krāšņās vecās ārdurvis.

Nosēdies sapulču galda galā, Melbergs izstaipījās. Bija savācies iespaidīgs pulks žurnālistu. Ne tikai no vietējiem laikrakstiem, bet arī no valsts mēroga plašsaziņas līdzekļiem.

- Vai noziedznieks ir tas pats? - vaicāja Sells no Bohuslä- ningen.

Patriks nenolaida acis no priekšnieka. Viņš labprāt būtu pārņēmis vadību, bet Melbergs bija iecirties. Preses konference bija brīdis, kad viņš varēja pagozēties uzmanības centrā, un priekšnieks nedomāja atteikties no šīs iespējas. Šī nostāja bija spilgtā pretstatā viņa gatavībai noiet maliņā, tiklīdz runa bija par jebko, kas līdzinājās nopietnam darbam.

- Mēs nevaram izslēgt iespējamību, ka pastāv saikne ar Stellas lietu, taču negrasāmies aprobežoties ar kādu konkrētu pieņēmumu, - Melbergs atbildēja.

- Tā taču nevar būt tikai sakritība, - Sells neatlaidās.

Žurnālista tumšajā bārdā šajās dienās bija parādījies pa sirmai

šķipsnai.

- Kā jau teicu, mēs bez šaubām izmeklēšanā apsvērsim visas pieejas - ja kaut kas šķiet pārlieku acīmredzams, pastāv risks, ka mēs tādējādi atstājam novārtā citas varbūtības.

Teicama atbilde, Melberg, pārsteigtais Patriks nodomāja. Varbūt priekšnieks pa šiem gadiem tomēr bija šo to apguvis.

- Lai gan tā tiešām ir jocīga sakritība, ka filmzvaigzne šeit atgriezās tieši pirms šī atgadījuma, - Melbergs piebilda. Visi žurnālisti uzreiz aizgūtnēm pierakstīja dzirdēto.

Patrikam bija jāsažņaudz rokas dūrēs, lai neieplātu ar plaukstu sev pa pieri. Gara acīm viņš jau redzēja, kādi virsraksti būs lasāmi vakara laikrakstos.

- Tātad jūs grasāties nopratināt Mariju un Helēnu? - jautāja skribelētājs, kas pārstāvēja vienu no vakara avīzēm.

Jaunākie žurnālisti vienmēr bija uzstājīgāki. Apņēmības pilni nostiprināties savā laikrakstā, viņi bija gatavi uz visu, lai kļūtu pazīstami.

- Jā, mēs grasāmies ar viņām aprunāties! - Melbergs apstiprināja. Varēja redzēt, ka viņš izbaudīja pievērsto uzmanību.

Priekšnieks ar prieku pagrieza seju pret kamerām, kas bija pavērstas pret viņu, un pacēla roku, lai pārliecinātos, ka mati, kas bija pārķemmēti pār kailo galvvidu, bija vietā.

- Tātad jūs viņas uzskatāt par galvenajām aizdomās turamajām? - gribēja zināt jauna žurnāliste no citas lielas vakara avīzes.

- Nu, es gribu teikt, ka... Nē, es gluži neteiktu, ka...

Melbergs pakasīja galvu, laikam apjēgdams, ka sarunu bija

ievirzījis nepareizā gultnē. Priekšnieks uzlūkoja Patriku, kurš nokremšļojās un teica:

- Sājā izmeklēšanas posmā mums nav neviena aizdomās turamā. Kā norādīja Bertils Melbergs, pagaidām neizslēdzam nevienu iespēju. Gaidām, kad saņemsim tehnisko ziņojumu, un izjautājam dažādus cilvēkus, kuri varētu sniegt informāciju par laika posmu, kurā pazuda Nēa.

- Tātad jūs uzskatāt - tā ir tikai sakritība, ka no tās pašas saimniecības pazūd meitene, kuru vēlāk atrod mirušu tajā pašā vietā, kur atrada Stellu, turklāt tajā pašā nedēļā, kad viena no personām, kuru notiesāja Stellas lietā, ir atgriezusies šeit pirmo reizi trīsdesmit gadu laikā?

- Saiknes, kas ir acīmredzamas, ne vienmēr ir visnozīmīgākās, - Patriks atbildēja uz papildu jautājumu. - Tāpēc būtu pārsteidzīgi, ja mēs koncentrētos uz vienu vienīgu pieņēmumu. Kā jau uzsvēra Melbergs.

Sells no Bohusläningen pacēla roku, pievērsdams uzmanību, ka vēlējās uzdot vēl vienu jautājumu.

- Kāds bija meitenes nāves iemesls?

Melbergs paliecās uz priekšu.

- Kā jau teica Patriks Hedstrēms, mēs vēl neesam saņēmuši tehnisko ziņojumu, un autopsija vēl nav veikta. Pašlaik uz šo jautājumu nevar atbildēt.

- Vai pastāv risks, ka varētu notikt vēl citu bērnu slepkavības? - Sells turpināja izvaicāt. - Vai apkaiMēs vecākiem bērni būtu jāpatur mājās? Kā jau tas bija gaidāms, ir paklīdušas runas un cilvēki ir nobijušies.

Melbergs ai atbildi nesteidzas. Patriks neuzkrītoši pašūpoja

galvu, cerēdams, ka priekšnieks uztvers mājienu. Nebija nekāda iemesla biedēt vietējos iedzīvotājus.

- Pašlaik nav pamata bažīties, - Melbergs teica. - Šajā izmeklēšanā izmantosim visus savus resursus. Mēs noskaidrosim, kas noslepkavoja Linnēu Bergu.

- Vai viņa bija noslepkavota tāpat kā Stella?

Sells bija neatlaidīgs. Pārējie žurnālisti pārmaiņus uzlūkoja te viņu, te Melbergu. Patriks turēja īkšķi, ka Melbergs paliks pie saviem vārdiem.

- Kā jau teicu, mēs to nezinām, kamēr neesam saņēmuši patoloģijas ziņojuma rezultātus.

- Taču jūs to nenoliedzat? - iestarpināja jaunais skribelētājs.

Patrika prātā no jauna pavīdēja aina ar meitenītes augumu, kas

kails un vientulīgs gulēja uz aukstā autopsijas galda. Viņš nenovaldījās un noskaldīja: - Mēs jau jums teicām, ka neko nezināsim, līdz nesaņemsim patoloģijas ziņojumu!

Jaunais žurnālists atkāpās, savilcis seju aizvainotā izteiksmē.

Sells atkal pacēla roku. Šoreiz viņš pievērsa skatienu tieši Patrikam.

- Dzirdēju, ka jūsu sieva raksta grāmatu par Stellas lietu. Vai tā ir taisnība?

Patriks bija zinājis, ka izskanēs šis jautājums, tomēr joprojām jutās nesagatavots. Nodūris acis, viņš noraudzījās uz savām sažņaugtajām dūrēm.

- Tāda vai citāda iemesla dēļ mana sieva nevēlas apspriest savus projektus pat ar izcilajiem resursiem, kas viņai ir pieejami mājās, - policists iesāka, no žurnālistiem izpelnīdamies smieklu šalti. - Tā nu esmu šo to dzirdējis, tikai garāmejot. Nezinu, ciktāl viņa ir pavirzījusies uz priekšu materiālu izpētē. Radošajā procesā es parasti neesmu iesaistīts un parasti nepieslēdzos līdz brīdim, kad sieva palūdz izlasīt pabeigto manuskriptu.

Tā gluži nebija taisnība, bet nebija arī īsti melots. Patriks aptuveni zināja, kādu projekta posmu Ērika bija sasniegusi, bet tikai tāpēc, ka sieva bija izmetusi pa kādai piezīmei. Viņa allaž negribīgi

runāja par savām grāmatām, pirms tās nebija pabeigtas, un Patriks parasti iesaistījās tikai tad, ja Ērikai bija jautājumi par policijas darbu. Tomēr viņas jautājumi bieži bija bez konteksta, tāpēc no tiem bija grūti saprast, kas bija pašā grāmatā.

- Vai tas varētu būt bijis veicinošs faktors? Kāpēc notika vēl viena slepkavība?

Vakara laikraksta jaunā pārstāve bija pievērsusi Patrikam nepacietīgu skatienu, un policists redzēja, ka sievietes acis iespīdējās. Ko, pie velna, viņa ar to gribēja teikt? Vai žurnāliste apgalvoja, ka Patrika sieva bija provocējusi meitenītes nāvi?

Viņš jau bija gatavs pavērt muti un sniegt iznīcinošu atbildi, kad izdzirdēja Melberga rāmo pārmetumu:

- Uzskatu, ka šis jautājums ir reizē netaktisks un nevietā. Un atbilde ir “nē”- nekas neliecina, ka ir jebkāda saistība starp Ērikas Falkas grāmatu un Linnēas Bergas slepkavību. Ja nespēsiet atturēties no tikpat nekaunīgiem jautājumiem nākamās... - Melbergs ielūkojās savā rokaspulkstenī, - desmit minūtes, kas ir atlikušas no šīs preses konferences, es bez vilcināšanās pielikšu tai punktu ātrāk. Vai tas ir skaidrs?

Patriks un Annika apmainījās ar neticības pilniem skatieniem. Par lielu pārsteigumu Patrikam žurnālisti bija uzvedīgi līdz pat preses konferences beigām.

Kad Annika visus bija izvadījusi ārā, neklausīdamās mērenajos iebildumos un mēģinājumos uzdot vēl kādu jautājumu, sapulču telpā palika tikai Patriks un Melbergs.

- Paldies! - Patriks īsi pateicās.

- Sasper mani, jods, ja pieļaušu, ka viņi uzklūp Ērikai! - Melbergs noburkšķēja un aizgriezās.

Priekšnieks pasauca Ernstu, kas bija atlaidies zem galda, uz kura Annika bija salikusi kafiju žurnālistiem, un izgāja no telpas.

Patriks pie sevis paklusām nosmējās. Kas to būtu domājis. Vo iīs virs tomēr iestājās par savējiem!

BŪHUSLĒNE, 1671. GADS

Elīnai bija jāatzīst, ka Brita izskatījās apburoša. Tumšās acis skaisti izcēla tērpa zilais audums, un mati bija sasukāti līdz spožam spīdumam. Mati nebija saņemti, tikai atglausti no sejas ar burvīgu zīžu lentīti. Ne jau katru dienu uzņēma tik dižu viesi. Ja bija jāsaka taisnība, tā vēl ne reizi nebija noticis. Tik augstiem vīriem nebija nekāda iemesla braukt uz parastu mācītājmuižu Tānumshedes draudzē, taču karaļa edikts, ko bija saņēmis Būhuslēnes gubernators Hāralds Stäke, bija nepārprotams: ikvienam apgabala baznīcas pārstāvim bija jāiesaistās cīņā pret burvestībām un ļaunajiem spēkiem. Valdība un baznīca bija apvienojušās, lai celtos pret nelabo, tāpēc Tānumshedes mācītājmuiža bija jāpagodina ar vizīti. Ziņa bija jānones ik karaļvalsts stūrītī; tā bija vēlējis karalis. Brita veicīgi attapa, kas tā bija par izdevību un kā to likt lietā. Mācītājmuižai Lāša Hirnes vizītes laikā bija jāgādā labu labais azaids, naktsmājas un vārdu apmaiņa. Hirne bija pieklājīgi ieminējies, ka varētu piemist vietējā iebraucamā vietā, bet Prēbens bija uzstājis, ka par to nevar būt ne runas. Mācītājmuiža priecātos uzņemt tik cienījamu viesi. Lai gan iebraucamajā vietā augstmaņi un smalki viesi bija nošķirti no citiem, Tānumshedes mācītājmuiža bija apņēmusies gādāt, lai gubernatora sūtnis varētu baudīt visas ērtības, kādas vien viņam labpatiktu.

Kad pieripoja kariete, Brita un Prēbens gaidīja pie durvīm. Elīna un pārējie kalpi turējās aizmugurē, galvas noliekuši un acis nodūruši uz kājām. Visi bija nokodināti, ka bija jāizskatās kārtīgi un drānām bija jābūt tīrām. Visas kalpones bija sasukājušas matus tik rūpīgi, ka neviena pati šķipsniņa neizspruka no lakatiņa apakšas.

Gaisā vēdīja svaigums no ziepēm un priežu zariem, ar kuriem kalpu zēns bija no rīta izrotājis istabas.

Kad mācītājs un viņa sieva piesēdās pie galda kopā ar viesi, Elīna ielēja vīnu lielajos kausos, ko tēvs vienādiņ bija lietojis, lai pasniegtu vīnu, kad Elīna vēl bija maza. Brita tos bija mantojusi kāzu dāvanā. Kad Elīna izgāja pie vīra, viņa pūrā saņēma vairākus galdautus, ko bija izšuvusi māte. Tēvs nebija vēlējies, ka lepnākās mantas no viņa mājas nonāktu zvejnieka tukšīgajā būdā. Elīna gan bija bijusi ar tēvu vienisprātis. Ko gan viņa un Pērs būtu iesākuši ar tādām greznumlietiņām un smalkumiem? Tiem drīzāk bija vieta mācītājmuižā, nevis Elīnas vienkāršajā miteklī. Taču mātes galdautus viņa sargāja kā acuraugu. Elīna tos glabāja šķirstiņā līdz ar zālītēm, ko savāca un izkaltēja katru vasaru. Zālītes allažiņ bija ietītas papīrā, lai nenotraipītu baltās drānas.

Jau no mazām dienām Mertai bija stingri pieteikts nemūžam nevērt šķirstiņu vaļā. Tas bija noliegts ne tikai tāpēc, ka Elīnai negribējās, lai bērns ar nosmulētiem nagiem čamdītu mātes galdautus: no dažām zālītēm arī varēja saindēties, ja neprata ar tām apieties. Mātesmāte bija Elīnai iemācījusi, kā likt dažādās zālītes lietā, un bija arī ierādījusi, kādi pātari bija skaitāmi. Aplamībām te nebija vietas, jo tad varēja iegrūst postā. Elīna bija desmit gadus veca, kad vecmāmiņa sāka meiteni mācīt, un viņa bija nolēmusi, ka pagaidīs, līdz Merta būs tikpat veca, pirms nodot savas zinības meitai.

- Ak, tīrais negals ar visām šīm nelabā sievām! - iesaucās Brita, atturīgi uzsmaidīdama Lāšam Hirnem.

Viesis kā apburts noskatījās runātājas glītajā vaigā, ko apspīdēja daudzās tauku sveces. Brita bija tālredzīgi izšķīrusies par zilo brokātā kleitu: audums spīgoja un vizuļoja, izceldamies uz mācītājmuižas ēdamistabas tumšajām sienām un likdams sievietes acīm iemirdzēties tikpat zilām kā jūrai jūlija saulē.

Elīna pie sevis pabrīnījās, vai Prēbenam bija pa prātam, ka vieus tik nekautrīgi blenza uz viņa sievu, taču likās, ka mācītājam tas bija vienaldzīgi. Šķita, ka viņš to pat nemanīja. Toties Elīna juta, ka IVebena skatiens bija pievērsts viņai, tāpēc sieviete ar skubu nodūra

acis. Viņa jau bija paguvusi ievērot, ka arī Prēbens izskatījās pagalam glauni. Kad mādtājs nebija tērpies savās garīdznieka drānās, viņš visbiežāk bija uzmetis notraipītas darba drēbes. Savādā kārtā Prēbens, būdams tik augstā amatā, ar patiku nodevās lauku darbiem un apkopa lopus. Pirmajā dienā, kas bija pavadīta mācītājmuižā, Elīna par to bija apprasījusies vienai no pārējām kalponēm, kura pastāstīja, ka tas no tiesas esot ērmoti, bet saimnieks nereti strādājot plecu pie pleca ar saviem kalpiem. Tā nu viņi bija ņēmuši un apraduši ar mācītāja neparastajām izdarībām. Kalpone gan vēl bija piebildusi, ka saimniecei vīra ieradums neejot pie sirds, tāpēc sētā esot izcēlies ne viens vien strīds. Kad kalpone bija piepeši attapusies, kas Elīna bija, viņa bija nosarkusi kā biete. To nācās bieži pieredzēt. Elīnai šajā namā bija jocīga vieta, jo viņa bija gan kalpone, gan mācītāja sievas māsa. Viņa bija reizē vietā un nevietā. Kad sieviete iegāja kalpu galā, pārējie lielākoties aprāva runas un neskatījās viņai ne virsū. Tas lika Elīnai justies vēl vientuļākai, taču viņa par to lāgā nebēdāja. Viņa nekad nebija bijusi draugos ar daudzām sievietēm, turklāt vairums Elīnas acīs pārmēru daudz laika notrieca tenkās un ķīviņos.

- Jā gan, ir pienākuši baigi laiki! - Lāšs Hirne atsaucās. - Tomēr mums ir tā laime, ka mūsu karalis vis nepiever acis, ka mūsu karalim ir dūša iet cīņā pret nešķīstajiem spēkiem, ar kuriem mums nu ir jāspēkojas. Karaļvalstij šis gads ir izvērties smags, un Sātans ir sējis vairāk ļaunuma, nekā ir piedzīvots neskaitāmas paaudzes. Jo vairāk šo sieviešu varam uziet un spriest tiesu, jo drīzāk apcirpsim nelabā varu.

Viesis nokoda kumosu maizes un ar baudu to apēda. Britas acis bija kā piekaltas pie Hirnes lūpām, un viņas sejā jautās gan aizrautība, gan nemiers.

No jauna rūpīgi piepildīdama viesa kausu, Elīna uzmanīgi klausījās. Galdā bija celts pirmais ēdiens, un Holtas Būelai nebija jākaunas par pagatavoto maltīti. Visi ēda ar brangu apetīti, un Lāšs Hirne nerimās lielīt azaidu atkal un atkal tā, ka Brita pieticīgi noplātīja rokas.

- Bet kā gan var būt drošs, ka šīs sievietes ir sapinušās ar nelabo? - Prēbens pavaicāja un atgāzās krēslā, saņēmis rokā savu kausu. - Mūsu apvidū vēl nav bijis vajadzības nevienu vest tiesas priekšā, lai gan es šaubos, ka esam no šīs ligas pasargāti. Tiktāl esam tikai padzirdējuši baumas un tukšas runas, kā citi tiek ar šo darbu galā.

Lāšs Hirne atrāva skatienu no Britas un pagriezās pret Prēbenu.

- Patiesībā ir nudien vienkārši un viegli noskaidrot, vai cilvēks ir ragana. Vai burvis, ja jau par to runājam. Jāatceras, ka ne jau tikai sievietes var ļauties Sātana vilinājumam. Biežāk gan tas notiek ar sieviešu dzimumu, jo nelabajam viņas ir vieglāk pavedināt.

Viesis nopietni uzlūkoja Britu.

- Lai tiktu skaidrībā, vai apsūdzētā tiktiešām ir ragana, vispirms ir jāveic pārbaude ar ūdeni. Viņu sasien - gan rokas, gan kājas - un iegrūž dzelmē.

- Kas notiek tad?

Brita paliecās uz priekšu. Šķita, ka saruna viņu bija aizrāvusi.

- Ja viņa peld pa virsu, tad ir ragana. Ar lepnumu varu teikt, ka līdz šim neesam netaisni apsūdzējuši nevienu pašu nevainīgu sievieti. Visas peldēja kā putni pa ūdens virsu. Tā nāk gaismā viņu patiesā daba. Pēc tam viņām ļauj atzīties un saņemt Dieva piedošanu.

- Vai viņas atzinās? Raganas, ko saņēmāt ciet?

Brita paliecās vēl vairāk uz priekšu, un sveču gaismā pa viņas seju dejoja ēnas.

Lāšs Hirne palocīja galvu.

- Ak jā, visas atzinās! Dažas bija... jāpielauž, lai izvilktu no viņam atzīšanos. Ja sieviete ir ilgu laiku bijusi Sātana ķetnās vai ir līdz kaulam nodevusies nelabajam, viņa vara pār šo sievieti ir spēcīgākā. Tomēr beigās viņas visas atzīstas. Pēc atzīšanās viņas soda ar nāvi, kā ir vēlējis karalis un Dievs.

Jūs pildāt pagalam svarīgu darbu, - Prēbens atzina, domīgi mādams ar galvu. lāču es bīstos dienas, kad tik sāpīga saistība bus veicama mušu pašu draudze.

- Jānudien, tas ir smags krusts, bet mēs nedrīkstam zaudēt dūšu, ko prasa mūsu Kunga uzliktie pienākumi.

- Tiesa, tiesa! - Prēbens piekrita un pacēla kausu pie lūpām. Bija pienākusi nākamā ēdiena kārta, un Elīna steidzās ieliet

kausos vēl sarkanvīnu. Visi trīs pie galda jau bija krietni iestiprinājušies, un viņu skatiens sāka aizmigloties. Jau atkal Elīna juta, ka Prēbens viņā nolūkojas, un sieviete no sirds pūlējās nesastapt viņa acis. Pār muguru noskrēja šermuļi, un Elīna gandrīz izmeta no rokām krūku. Mātesmāte šādu jušanu dēvēja par noģiedu, ka brieda kas nelāgs. Tomēr Elīna sev iegalvoja, ka pa cauro loga rāmi bija tikai iesprukusi vēja brāzma.

Kad sieviete vēlāk posās uz gultu, sajūta piemetās no jauna. Mēģinādama to atvairīt, Elīna šaurajā guļvietā, kuru dalīja ar Mertu, pievilka meitu sev tuvāk, bet jutoņa neatlaidās.

Gesta priecājās, ka no viņa negaidīja dalību preses konferencē. Viņaprāt, tā bija tīrā kumēdiņu spēlēšana. Vienādiņ šķita, ka žurnālisti bija apņēmušies uzošņāt kādu kļūmi un taisīt traci, nevis nodrošināt informācijas apmaiņu ar sabiedrību un sniegt savu artavu izmeklēšanā. Var jau būt, ka viņš bija cinisks. Kad policista darbā nostrādāti tik gari gadi, cinisms kļūst par ieradumu, ko ir grūti atmest.

Lai gan Gesta bija sajūsmā, ka nebija jāpiedalās preses konferencē, doma par Evas un Pētera iztaujāšanu šausmināja. Ārsts bija teicis, ka abi esot pamatīgi satriekti, taču varēšot atbildēt uz policijas jautājumiem. Gesta atminējās laiku, kad viņš un Maja Brita bija zaudējuši savu mazo dēlu, atminējās, kā sēru dēļ abi vēl ilgi nebija spējuši īsti pakustēties.

Policists redzēja, ka Paulas un Mārtiņa automašīna bija novietota pie sarkani krāsota namiņa ar baltām apmalēm. Kolēģi apprašņāja tuvējos iedzīvotājus, un Gesta cerēja, ka viņiem būs uzsmaidījusi veiksme. Laukos kaimiņi mēdza ievērot visu, kas notika. (iestās paša mājoklis bija mazliet nomaļš, atrazdamies pie Fjelbakas golfa laukuma, un viņš nereti attapās, ka bija iekārtojies virtuves krēslā un noskatījās garāmgājējos. Vēl viens ieradums, ko policists bija iemantojis gadu gaitā. Gesta skaidri atcerējās, ka viņa tēvs mēd/a sēdēt pie virtuves galda un raudzīties pa logu. Kā zēnam viņam tas bija licies nejēdzīgi, bet tagad Gesta saprata, kāpēc tēvs tā bija dai ijis. I aikotics pa logu bija nodarbe, kas vārdā nenosaucamā veidā ai .labinaja. Viņš gan nekad nebija pinies ar meditācijas blēņām, bet pieļāva, ka las zināmā mērā varētu būt līdzīgi.

Policists iegrieza automašīnu uz piebraucamā ceļa, kas veda uz saimniecību. Vakar pagalmā bija valdījusi rosība, taču tagad tas bija tukšs un pamests. Neredzēja nevienas pašas dvēseles. Bija kluss. Pagalam kluss. Rīta puses brāzmainais vējš bija aprimis, un saule jau bija nokāpusi no zenīta. Svelmainais gaiss virmoja.

Pie šķūņa bija nokritusi lecamaukla, un Gesta piesardzīgi apgāja zemē ievilktos klasīšu spēles lauciņus. Tie jau bija daļēji samīdīti, un nebija šaubu, ka drīz vien būs pilnībā izdzisuši. Droši vien Nēa bija tos uzzīmējusi ar kāju pirkstiņiem, vai varbūt vecāki bija meitai palīdzējuši.

Policists uz brīdi apstājās, lai noraudzītos namā. Nebija nekādu pazīmju, kas ļautu noprast, kāda traģēdija bija piemeklējusi saimniecību. Vecais šķūnis bija nedaudz vairāk sašķiebies un greizāks, nekā Gesta atminējās no trīsdesmit gadu tālās pagātnes, taču saimniecības māja bija nesen pārkrāsota un labā stāvoklī, un dārzs bija pilns ar puķēm. Vienā pagalma galā bija izkārtas žāvējamas drēbes, un Gesta redzēja bērna apģērbus, kurus neviens vairs nevalkās. Kaklā sakāpa kamols, un viņam bija jānokremšļojas. Tad policists devās uz māju. Lai kā arī viņš pats justos, bija jādara savs darbs. Ja bija jārunā ar vecākiem, Gesta bija īstais, kuram uzņemties šo pienākumu.

- Tuk, tuk! Vai drīkstu ienākt?

Virtuves durvis bija pusvirus, tāpēc Gesta tās atgrūda vaļā. No galda piecēlās vīrietis, kas izskatījās kā vecāks un ievērojami vairāk iededzis Pēters un sarokojās ar policistu.

- Mani sauc Bengts, - viņš drūmi ierunājās.

Piecēlās arī slaida sieviete, kura bija tikpat iedegusi. Viņas mati bija saulē izbalējuši un apgriezti kā pāžam. Sieviete sevi iepazīstināja kā Ullu.

- Ārsts mums teica, ka ieradīsieties, - Bengts ieminējās.

Viņa sieva atkal apsēdās pie galda. To klāja saņurcīti papīra

dvieļi.

- Jā, es viņam palūdzu, lai jūs brīdina un mans apciemojums nav negaidīts! - Gesta paskaidroja.

- Sēdieties! Aiziešu pasaukt Evu un Pēteru, - Bengts klusi ierosināja un pagriezās uz kāpņu pusi. Viņi atpūšas.

Gesta apsēdās pretim Ullai, un sieviete uzlūkoja policistu ar asarām acīs.

- Kurš gan varētu ko tādu nodarīt? Viņa bija tik maziņa...

Ulla pasniedzās pēc papīra dvieļu ruļļa, kas stāvēja uz galda, un

norāva loksni, ar kuru izslaucīt acis.

- Mēs darīsim, ko spēsim, lai noskaidrotu, kurš to izdarīja, - Gesta solīja, sakļāvis plaukstas uz galda.

Ar acs kaktiņu viņš manīja, ka Bengts kāpa lejup pa kāpnēm, pa pēdām nāca Eva un Pēters. Abi kustējās gausi, un kamols Gestas kaklā auga.

- Vai vēlaties kafiju? -- Eva automātiski piedāvāja.

Ulla pielēca kājās.

- Sēdies, mīļā! Es uztaisīšu.

- Bet es varu... - Eva iebilda, pagriezusies pret virtuves darbvirsmu.

Ulla maigi piestūma vedeklu pie galda.

- Nē, tu sēdies! Es pagatavošu kafiju, - viņa atkārtoja un sāka pārskatīt skapīšu saturu.

- Filtri ir labajā skapīti virs izlietnes, - Eva norādīja un jau grasījās atkal slieties augšā.

Gesta uzlika plaukstu uz sievietes drebošās rokas.

- Jūsu vīramāte tiks galā, - viņš teica.

- Tātad jūs vēlējāties ar mums runāt? - Pēters iesāka, apsēzdamies pie galda Ullas vietā.

Vīrietis noskatījās uz sagumzītajām papīra bumbiņām, it kā nespētu apjēgt, kāpēc tās tur atradās.

- Vai kaut kas ir noticis? - Eva gribēja zināt. - Vai jums ir

kaut kas zināms? Kur viņa ir?

Balss bija neizteiksmīga, taču sievietes lūpas trīcēja.

- Pagaidām mums vēl nav nekādas jaunas informācijas, taču varat man ticēt uz vārda, ka visi ārkārtīgi smagi strādā un mēs darām visu, kas ir mūsu spēkos. Nēa patlaban ir Gēteborgā. Jūs varēsit viņu vēlāk redzēt, ja vēlēsieties, tikai ne uzreiz.

Ko viņi... Ko viņi ar Nēu darīs? - Eva vaicāja, pievērsdama ( icslam skatienu, kas iedūra policistam tieši sirdī.

Viņš pūlējās novaldīties nesaviebies. Gesta pārāk labi zināja, ko iesāks ar meitenītes ķermenīti, taču mātei tas nebija jādzird.

- Ēva, nejautā viņam par to! - Pēters lūdza, un Gesta ievēroja, ka arī viņš drebēja.

Policists nezināja, vai Pētera drebuļus bija izraisījis šoks, vai tie bija piemetušies tāpēc, ka šoks palēnām pārgāja. Katrs reaģēja citādāk, un gadu gaitā Gesta bija novērojis tikpat daudz dažādu reakciju, cik bija redzējis noziegumu upuru.

- Diemžēl man jums jāuzdod pāris jautājumu, - Gesta iesāka un pateicīgi pamāja ar galvu Ullai, kad sieviete viņam priekšā uz galda nolika kafijas krūzi.

Šķita, ka darāmais bija Ullu nomierinājis. Gan viņa, gan Bengts izskatījās saņēmušies, kad apsēdās pie galda.

- Ka tikai varam palīdzēt! Atbildēsim uz ikvienu jautājumu, ko uzdosiet. Tikai mēs neko nezinām. Mēs nesaprotam, kā tas varēja atgadīties. Kurš būtu spējis...

Pētera balss aizlūza, un pār vīrieša lūpām izlauzās šņuksts.

- Mums nekur nav jāsteidzas, - Gesta mierīgi norādīja. - Zinu, ka jau esat atbildējuši uz gūzmu jautājumu, taču mēs vēlreiz visu pārrunāsim. Mums ir jāievēro vislielākā rūpība.

Gesta uzlika uz galda savu mobilo tālruni. Kad Pēters piekrītoši pamāja, policists ieslēdza ierakstīšanas funkciju.

- Kad jūs viņu pēdējoreiz redzējāt? - Gesta vaicāja. - Mēģiniet nosaukt precīzu laiku!

- Svētdienas vakarā, - Ēva atbildēja. - Aizvakar. Viņa uzvilka savu naktskreklu un iztīrīja zobus, tad es viņai lasīju pasaku. Lasīju varbūt kādu pusstundu. Tā grāmata viņai patika vislabāk - stāsts par kurmīti, kuram uzkakāja uz galvas.

Ēva noslaucīja degunu. Gesta pastiepās pēc papīra dvieļu ruļļa un norāva loksni, ko padeva viņai. Sieviete izšņauca degunu.

- Tatad tas bija laika posmā no astoņiem trīsdesmit līdz astoņiem četrdesmit piecām? - policists precizēja. Ēva uzlūkoja vīru, kurš palocīja galvu.

- Jā! Tā varētu būt.

- Un vēlāk? Vai dzirdējāt viņu rosāmies, vai iegājāt pie viņas? Vai viņa naktī nepamodās?

- Nē, viņa vienmēr gulēja saldā miegā! - Pēters sparīgi purināja galvu. - Kad viņa gulēja, durvis vienmēr bija aizvērtas, un mēs vairs negājām viņas istabā, kad jau bijām novēlējuši labunakti. Nēai nekad nebija nekādu problēmu ar miegu - jau no mazām dienām. Viņai patīk sava gulta... patika sava gulta.

Vīrieša apakšlūpa nodrebēja, un viņš vairākkārt samirkšķināja.

- No rīta es cēlos sešos, - Pēters turpināja. - Staigāju uz pirkstgaliem, lai nepamodinātu Ēvu vai Nēu. Sataisīju sev sviestmaizes, ko paņemt līdzi, un kafiju biju uzvārījis jau iepriekšējā vakarā, tāpēc tā bija tikai jāuzsilda. Tad... Tad es devos prom.

- Vai nemanījāt neko neparastu? Vai ārdurvis bija aizvērtas un aizslēgtas?

Pēters brīdi apdomājās, tad atbildēja: - Jā, tās bija aizvērtas! - Viņa balss jau atkal aizlūza, un vīrietis sāka šņukstēt. Bengts pastiepās, lai noglāstītu dēlam muguru. - Es būtu ievērojis, ja tās nebūtu aizvērtas. Ja tās būtu atvērtas, es katrā ziņā būtu ievērojis.

- Un Nēas istabas durvis?

- Arī. d as bija aizvērtas. Eš būtu atcerējies, ja tā nebūtu bijis.

Gesta paliecās tuvāk Pēteram.

- Tātad viss bija kā parasti? Nekas nelikās ne par matu citādāks? Varbūt redzējāt ko savādu ārpus mājas? Kādu cilvēku? Kādu garāmbraucošu automašīnu?

- Nē! Neko. Kad izgāju ārā, radās iespaids, ka esmu vienīgais visā pasaulē, kurš ir nomodā. Dzirdēju tikai putnu čivināšanu un redzēju tikai kaķi, kurš pienāca man klāt un pieglaudās pie kājas.

- Cikos devāties prom? Vai atceraties, cik tobrīd bija pulkstenis?

- Modinātājpulksteni es biju uzlicis uz sešiem, virtuvē pavadīju kādas divdesmit minūtes. Tad varētu būt, ka izgāju ap sešiem divdesmit vai sešiem trīsdesmit.

I In mājās jūs pārradāties pēcpusdienā, vai tā? Vai kādu satikal? Vai kādu redzējāt? Varbūt ar kādu runājāt?

- Nē! Biju mežā visu dienu. Kad nopirkām saimniecību, līdzi nāca vairāki akri meža, un šī platība ir jākopj un...

Pētera balss izdzisa, un teikums palika nepabeigts.

- Tātad nav neviena, kurš varētu apliecināt, kur jūs pa dienu bijāt?

- Nē, taču... Kā jūs to domājat?

- Vai jūs Pēteru par kaut ko apsūdzat? - Bengts noprasīja. Viņa seja pietvīka. - Nu, pagaidiet, ko tieši...

Gesta pacēla roku, aicinādams saglabāt mieru. Šādu reakciju policists jau bija gaidījis. Visi reaģēja vienādi, un viņam nebija jālauza galva, kāpēc tā.

- Mums par to ir jāvaicā. Pēters un Eva ir jāizslēdz no turpmākas izmeklēšanas. Neuzskatu, ka viņi ir iesaistīti, bet mans darbs paredz, ka šī iespēja ir jāizslēdz atbilstīgi policijas noteiktai kārtībai.

- Viss ir kārtībā, - Ēva neskanīgi teica. - Es saprotu. Gesta tikai pilda savu darbu, Bengt! Jo ātrāk un labāk viņš strādās, jo...

- Labi jau, labi! - Bengts piekāpās, taču neatslābinājās un, sēdēdams savā krēslā taisns kā svece, bija gatavs aizstāvēt dēlu.

- Nē, es nevienu nesatiku visu dienu! - Pēters atzina. - Biju iebraucis dziļi mežā, un tur nevar uztvert mobilo sakaru signālu, tāpēc nevarēju ne saņemt, ne veikt nevienu zvanu. Biju gluži viens. Pēc tam braucu mājās. Atgriezos, kad bija bez piecpadsmit trīs. Zinu precīzu laiku, jo ieskatījos rokaspulkstenī, kad iebraucu pagalmā.

- Skaidrs, - teica Gesta. - Un jūs, Ēva? Kā pavadījāt rītu un pārējo dienu? Vai varat uzskaitīt visu, ko darījāt?

- Es gulēju līdz pusdesmitiem. Laiku zinu precīzi, jo katru reizi, kad mostos, ielūkojos pulkstenī. Tas ir, ja neesmu uzlikusi modinātāju. Atceros, ka biju pārsteigta...

Sieviete nošūpoja galvu.

- Pārsteigta par ko? - Gesta gribēja zināt.

- Pārsteigta, ka bija tik vēls. Es gandrīz nekad neguļu ilgāk par pulksten septiņiem. Parasti pamostos pati. Laikam jau biju tā nogurusi...

Eva izberzēja acis.

- Es piecēlos un iegāju Nēas istabā, redzēju, ka viņas tur nebija. Bet es par to neuztraucos. Es par to nemaz neuztraucos.

Sieviete pieķērās pie galda malas.

- Kāpēc jūs neuztraucāties? - Gesta vaicāja.

- Viņa bieži brauca Pēteram līdzi, - Ulla paskaidroja.

Eva pamāja.

- Jā, viņai ārkārtīgi patika ar tēti braukt uz mežu! Viņa arī parasti cēlās agri. Es pieņēmu, ka viņa bija devusies Pēteram līdzi.

- Ko darījāt pēc tam? Pārējā dienas laikā?

- Labu laiku brokastoju un lasīju laikrakstu, tad saģērbos. Ap vienpadsmitiem nolēmu aizbraukt uz Hamburjsundu un nedaudz iepirkties. Man reti kad ir laiks pašai sev.

- Vai kādu tur satikāt?

Gesta iemalkoja savu kafiju, bet tā jau bija atdzisusi, tāpēc policists atlika krūzi uz galda.

- Es jums ieliešu jaunu, - Ulla piedāvāja pieceldamās. - Droši vien jau ir auksta.

Gesta neiebilda, tikai pateicīgi pasmaidīja.

- Staigāju pa veikaliem, - Eva stāstīja. - Cilvēku bija daudz, bet neredzēju nevienu, ko pazīstu.

- Labi, - Gesta noteica. - Vai kāds ieradās saimniecībā, pirms aizbraucāt iepirkties uz Hamburjsundu vai pēc tam?

- Nē, neviens neieradās! Redzēju pa ceļu aizbraucam pāris automašīnas. Vairākus skrējējus. Tieši pirms aizbraukšanas redzēju pastaigājamies Dagmaru, viņa allaž pastaigājas no rīta.

- Dagmaru? - Gesta pārjautāja.

- Viņa dzīvo sarkanajā mājā tepat netālu. Iet pastaigā katru

rītu.

Gesta pamāja un paņēma Ullas padoto krūzi ar kūpošu kafiju.

Paldies! - policists tencināja, iemalkodams no jauna ielieto kāliju. Pad nu tā! Vai bija kas tāds, kas īpaši piesaistīja jūsu uzmanību? Jebkas neierasts?

Saraukusi pieri, Eva klusēdama domāja.

- Nav nekādas steigas. Pat vismazākais sīkums var izrādīties nozīmīgs.

Sieviete pašūpoja galvu.

- Nē! Viss bija tāpat kā vienmēr.

- Kā bija ar tālruņa zvaniem? Vai dienas laikā ar kādu runājāt pa tālruni?

- Nē, neatminos nevienu zvanu! Pag, es piezvanīju tev, Ulla, kad pārrados mājās!

- Pareizi, piezvanīji gan!

Ulla izskatījās pārsteigta, ka vēl vakar viņas dzīve bija bijusi gluži normāla. Nebija bijis ne mazākās nojautas, ka pasaule drīzumā sabruks.

- Cikos tas bija?

- Vai tu atceries? - Ēva skatījās uz Ullu. Viņa vairs nedrebēja. Gesta zināja, ka salīdzinoši mierīgais noskaņojums bija īslaicīgs. Bija gaidāms, ka sievietes smadzenes laiku pa laikam uz brītiņu notikušo tā kā nostums malā. Tomēr jau nākamajā mirklī tas varēja ar joni ataust viņas prātā. Policists savās dienesta gaitās to bija pieredzējis tik daudzas reizes. Sēras bija nemainīgas. Sejas bija citas. Reakcijas bija citas, pat ja bija bezgala līdzīgas. Tam nekad nebija gala. Aizvien bija jauni upuri.

- Man šķiet, ka bija ap pulksten vieniem. Bengt, tu dzirdēji Ēvas zvanu! Vai tas nebija ap vieniem? Mēs bijām aizgājuši uz Lamatu nopeldēties un tikko kā bijām atgriezušies mājās pusdienot.

Sieviete pagriezās pret Gestu.

- Mēs mēdzam iekost pusdienas Torreviehā. Nedaudz mocarellas un tomātu, kas ir krietni gardāki Spānijā, un...

Viņa piešāva plaukstu pie mutes, atjēgusies, ka uz dažām sekundēm bija piemirsusi, kas bija noticis, un runāja tā, it kā viss būtu kārtībā.

- Dzīvoklī pārradāmies īsi pirms vieniem, - Ulla turpināja klusi stāstīt. - Drīz pēc tam piezvanīja Ēva. Runājām varbūt kādas desmit minūtes.

Ēva pamāja. Viņas acīs atkal bija sariesušās asaras, un Gesta sievietei padeva vēl vienu papīra dvieli.

- Vai vakar runājāt ar vēl kādu?

Policists apzinājās, cik savādu iespaidu noteikti atstāja nemitīgie jautājumi par tālruņa zvaniem un sastaptajiem cilvēkiem. Taču Gesta jau bija paskaidrojis, ka viņa darbs bija izslēgt abus vecākus no turpmākas izmeklēšanas un noskaidrot, vai viņiem bija jebkāds alibi. Gesta ne uz mirkli nešaubījās, ka Ēva un Pēters nebija iesaistīti. Tomēr viņš nebūt nebija pirmais policists iestādes vēsturē, kuram bija grūti noticēt, ka vecāki varēja nodarīt pāri pašu bērnam. Nelāgā kārtā reizēm notika tieši tā. NelaiMēs gadījumi notika. Vēl šausmīgāk - dažkārt tie nebija nelaiMēs gadījumi.

- Nē, tikai ar Ullu! Tad mājās pārradās Pēters, un es sapratu, ka Nēa bija pazudusi, un... un...

Sieviete tik cieši žņaudzīja papīra dvieli savās rokās, ka pirkstu kauliņi iezīmējās balti.

- Vai ir kāds, kurš vēlētos nodarīt pāri jūsu meitai? - Gesta jautāja. - Vai jums prātā ir iešāvies iespējams motīvs? Kādam, kuru kādreiz pazināt? Vai jums vai jūsu ģimenei ir kādi ienaidnieki?

Kā viens, tā otrs papurināja galvu.

- Esam pavisam parasti cilvēki, - Pēters teica. - Ne reizi neesam iepinušies noziedzīgās lietās, nekā tamlīdzīga.

- Nav bijušo laulāto, kuri vēlas atriebties?

- Nē! - Ēva noliedza. - Mēs viens otru satikām, kad bijām piecpadsmit gadus veci. Attiecību ar citiem mums nav bijis.

Gesta dziļi ieelpoja, pirms uzdeva nākamo jautājumu. To vairs nevarēja atlikt.

- Apzinos, ka šis ir ārkārtīgi aizskarošs jautājums - it īpaši šajos apstākļos -, taču man ir jāvaicā: vai vienam no jums ir ārlaulības sakars? Vai jums kādreiz ir bijis ārlaulības sakars? Es nemēģinu jūs pazemot. Man tikai tas ir jāzina, jo tas varētu būt motīva pamats. Varbūt kādam šķita, ka Nēa bija traucēklis.

Ne! Pēters noteica, noraudzīdamies policistā. - Dieva del! Ne! Esam kopa visu laiku, mēs nekad... Nē!

Ēva sparīgi purināja galvu.

- Nē, nē, nē! Kādēļ gan jūs šķiežat savu laiku ar tamlīdzīgām muļķībām? Kādēļ esat šeit kopā ar mums? Kāpēc nemeklējat slepkavu? Vai tiešām šeit ir kāds, kurš...

Sieviete nobālēja, kad saprata, ko bija grasījusies vaicāt un ko šie vārdi nozīmēja.

- Vai viņa... Vai viņa bija... Ak, kungs...

Ēvas šņuksti atbalsojās no virtuves sienām, un Gestam bija ar visiem spēkiem jāvaldās, lai paliktu sēžam, nevis mestos no telpas ārā. Bija neizturami noskatīties Nēas vecāku sejās, kad abi apjauta, ka bija jautājums, uz kuru viņi nevēlējās saņemt atbildi.

Gestam arī nebija, ko viņiem teikt, un viņš nevarēja viņus mierināt, jo pats nezināja atbildi.

- Atvainojiet, bet ārā ir pilnīgs haoss!

Jergens pagriezās, lai uzlūkotu jauno palīgu, kurš bija ierunājies. Asinsvadam pulsējot deniņos, viņš atcirta: -- Pie velna, ko tev vajag? Mēs te strādājam!

Jergens pagrūda sāņus kameras operatoru, kurš bija pienācis pārāk tuvu un kuru katru brīdi varēja atmuguriski ieskriet galdā, kas bija novietots iekārtotajā dzīvojamās istabas paviljonā. Uz sekundi viena vāze sašūpojās un teju nogāzās.

Marijai gandrīz sametās žēl palīga, kurš mirkšķināja kā negudrs. Viņi grasījās filmēt ceturto dubli, un Jergena oma strauji pasliktinājās.

- Atvainojiet! - palīgs atkārtoja. Marijai šķita, ka viņu sauca Jākobs. Vai tomēr Jūnass?

Jaunais vīrietis noklepojās.

- Ilgi es viņus vairs neaizturēšu. Tur ir milzīgs pūlis žurnālistu.

- Viņiem te bija jābūt tikai uz četriem. Tad esam ieplānojuši intervijas.

Jergens uzlūkoja Mariju, un viņa noplātīja rokas. Sieviete cerēja, ka režisors neieradināsies ar viņu runāt tādā tonī. Citādi filmē šana izvērtīsies bezgala ilga un neērta.

- Viņi runā par mirušu meiteni, - Jākobs/Jūnass nedroši ieminējās. Jergens pārgrieza acis.

- Nu ja, to jau mēs zinām! Bet viņiem būs vien jāgaida līdz četriem.

Jaunā vīrieša kakls piesarka, taču viņš nekustējās ne no vietas.

- Ne jau par to meiteni ir runa. Par citu meiteni. Viņi grib runāt ar Mariju. Tagad.

Marija pārlaida acis pār nelielo filmēšanas paviljonu. Režisors, kameras operatori, scenāriste, grima māksliniece un palīgi - visi skatījās uz viņu. Tieši tāpat, kā visi bija skatījušies uz viņu pirms trīsdesmit gadiem. Savādā kārtā pārņēma drošības sajūta, jo situācija bija pazīstama.

- Iešu ar viņiem parunāt, - Marija piedāvāja, saraustīdama blūzi un pieglauzdama matus.

Tur noteikti bija arī fotogrāfi.

Aktrise pagriezās pret nemierīgo palīgu.

- Vediet viņus uz atpūtas telpu! - Marija norīkoja, tad pievērsās Jergenam. - Mainīsim grafiku tā, ka intervijas ir tagad! Pēc tam varēsim četros filmēt ainu, tādējādi lieki nezaudējot laiku.

Filmēšanas laukumā filmēšanas grafiks bija dieva vietā, un Jergena sejas izteiksme ļāva noprast, ka režisors bija zaudējis pamatu zem kājām.

Iestājusies mazās atpūtas telpas durvīs, Marija brīdi vilcinājās. Žurnālistu pulks bija iespaidīgs. Aktrise priecājās, ka bija tērpusies kā Ingrīda: baltās īsbiksēs ar pogām abās pusēs un baltā blūzē, mati bija apsieti ar šalli. Apģērbs viņai piestāvēja, un tas lieliski izskatīsies jebkurā fotogrāfijā. Teicama reklāma šai filmai.

- Sveicināti! - Marija ierunājās mazliet aizsmakušajā balsī, kas bija kļuvusi par aktrises atpazīstamības zīmi. - Dzirdēju, ka jums ir daži jautājumi, ko vēlaties uzdot tik necilai dvēselei kā es.

- Vai varat komentēt notikušo?

Viņa noraudzījās jauns vīrietis, kura dedzīgajā skatienā varēja pazīt vakara laikraksta žurnālistu.

Pārējie, kuri bija sapulcējusies telpā, noraudzījās Marijā ar

tikpat kvēlu interesi. Lielāko daļu atpūtas telpas aizņēma dīvāns, uz kura paroceņa viņa uzsēdās, sakrustodama savas garās kājas tā, ka tās izskatījās lieliski.

- Atvainojiet, bet visu dienu neesam ne kāju spēruši ārpus studijas! Vai varat man pastāstīt, kas ir noticis?

Jaunais žurnālists paliecās uz priekšu.

- Mazā meitene, kura vakar pazuda, ir atrasta. Viņa ir noslepkavota. Meitene dzīvoja tajā pašā saimniecībā, kur dzīvoja Stella.

Marija piespieda plaukstu pie krūtīm. Viņa iztēlojās meitenīti ar sarkanīgi blondiem matiem. Rokā viņa turēja lielu saldējumu vafelē, un izkusušais saldējums tecēja lejup pa vafeli uz viņas pirkstiem.

- Cik briesmīgi! - viņa izdvesa.

Vecāks vīrietis, kurš sēdēja žurnālistam blakus, piecēlās, lai aizietu pēc glāzes ūdens, ko iedeva Marijai.

Pateicīgi pamājusi, aktrise iedzēra vairākus malkus.

Žurnālists ar kaismīgo skatienu negrasījās rimties.

- Tikko kā beidzās policijas rīkotā preses konference, un iecirkņa priekšnieks Bertils Melbergs apgalvo, ka izmeklēšanā tiekot apsvērta jūsu un Helēnas Jensenas loma notikušajā. Kas jums par to ir sakāms?

Marija palūkojās uz magnetofonu, ko vīrietis bija pagrūdis viņas virzienā. Pirmajā brīdī sievietei aptrūkās vārdu. Viņa vairākas reizes nervozi norija siekalas. Prātā atausa atmiņas par citu telpu, par citu iztaujāšanu. Atmiņas par vīrieti, kurš Marijā bija noraudzījies ar aizdomām acīs.

- Neesmu pārsteigta, - viņa atteica. - Policija nevilcinājās ar maldīgiem secinājumiem jau pirms trīsdesmit gadiem.

- Vai jums ir alibi par attiecīgo laika posmu? - vaicāja vīrietis, kurš Marijai bija pasniedzis ūdens glāzi.

- Man nav ne jausmas, par kādu laika posmu ir runa, tāpēc uz šo jautājumu nevaru jums atbildēt.

Nu jautājumi bira kā krusa.

- Vai kopš atgriešanās esat sazinājusies ar I lelēnu?

- Vai nav nedaudz savādi, ka no tās pašas saimniecības pazūd meitene tieši tad, kad esat atgriezusies šeit?

- Vai ar Helēnu pa šiem gadiem esat uzturējušas sakarus?

Parasti Marija izbaudīja, ka bija uzmanības centrā, taču šajā

brīdī gandrīz vai šķita, ka tās bija par daudz. Viņa bija izmantojusi savu pagātni, lai celtu savu karjeru; tas bija palīdzējis gūt pārsvaru pār tūkstošiem citu godkārīgu jauniešu, kuras bija cīnījušās par lomu filmās. Tomēr atmiņas par tumšajiem un derdzīgajiem gadiem darīja savu.

Tagad Marijai nācās visu izdzīvot no jauna.

- Nē, Helēna un es, mēs neesam uzturējušas nekādus sakarus! Kopš mūs apsūdzēja noziegumā, ko nebijām pastrādājušas, dzīvojam pilnīgi svešas dzīves. Turpināt saziņu būtu nozīmējis saglabāt šīs briesmīgās atmiņas svaigas. Bērnībā mēs bijām draudzenes, taču pieaugušas esam mainījušās. Neesam sazinājušās ne kopš manas atgriešanās Fjelbakā, ne pirms tam. Pilnīgi nekādu sakaru no tā brīža, kad mani aizsūtīja prom un bija izpostītas divu nevainīgu bērnu dzīves.

Fotogrāfi kā aizsvilušies uzņēma vienu fotoattēlu pēc cita. Marija atliecās atpakaļ.

- Tad kādas ir jūsu domas par šīm sakritībām abās slepkavībās? - gribēja zināt jaunais žurnālists. - Policija acīmredzot uzskata, ka tās ir savstarpēji saistītas.

- Uz šo jautājumu man nav atbildes. - Marija savilka atvainošanās pilnu seju. Bija pagājis mēnesis, kopš viņai bija veikta kārtējā botulīna toksīna injekcija, kas bija gana ilgs laiks, lai atgūtu pietiekamu kontroli pār sejas izteiksmi, pirms sākās filmēšana. - Tomēr man nešķiet, ka tā ir sakritība. Tas tikai vēlreiz apliecina, ka man visus šos gadus bija taisnība: kamēr policija bija pievērsusies mums, īstais slepkava palika uz brīvām kājām.

Atkal sāka zibsnīt fotokameru zibspuldzes.

Tātad jūs Linnēas nāvē vainojat Tānumshedes policiju? - precizēja vecākais žurnālists.

Vai ta viņu sauca? Limuia? Nabadzīte... Jā, es uzskatu, ka tā

nebūtu noticis, ja viņi pirms trīsdesmit gadiem būtu pienācīgi darījuši savu darbu!

- Tik un tā ir diezgan savādi, ka jaunā slepkavība ir pastrādāta tikai dažas dienas kopš jūsu atgriešanās, - ierunājās sieviete, kuras tumšie mati bija apgriezti kā pāžam. - Vai ir iespējams, ka slepkava uzbruka atkal tieši tāpēc, ka esat atgriezusies?

- Tas ir iespējams. Piekritīsiet taču, ka tas ir saprātīgs pieņēmums.

Pēc šiem vārdiem rītdienas laikrakstos varēja gaidīt varenus virsrakstus. Filmas finansējuma nodrošinātāji būs kā septītajās debesīs, priecādamies par plašo reklāmu. Katrā ziņā tad nebūtu jāšaubās, ka projekts turpināsies.

- Atvainojiet, taču ziņas par notikušo ir mani patiešām satriekušas! Man vajag laiku, lai atgūtos, pirms atbildu uz citiem jautājumiem. Tikmēr jums būs jārunā ar filmēšanas uzņēmuma sabiedrisko attiecību nodaļas pārstāvjiem.

Marija piecēlās un pārsteigta sajuta, ka kājas drebēja. Taču pašlaik viņa negrasījās par to lauzīt galvu. Sieviete nedomāja ļauties tumšajām atmiņām, kas arvien atausa prātā.

Aktrises profesijā par vietu augšgalā cīnījās ne viena vien; ja Marija vēlējās saglabāt zvaigznes statusu, viņas sniegumam visu laiku bija jāatbilst gaidītajam. Aiz muguras sieviete saklausīja, kā žurnālisti steidzās ārā no telpas, lai dotos uz savām automašīnām, tad - pie saviem datoriem, ar kuriem sagatavot nākamo virsrakstu. Marija aizvēra acis, jau atkal iztēlodamās smaidīgo meitenīti ar sarkanīgi blondajiem matiem.

- Tev ir paveicies, ka māte tik bieži ir prom.

Nilss aizdedzināja cigareti. Izpūtis dūmu strūklu Vendelas guļamistabas griestos, puisis iebirdināja pelnus tukšā gāzēta dzēriena bundžā, kas bija uzlikta uz naktsgaldiņa.

- Zinu, bet vakar viņa mēģināja mani piedabūt, lai braucu viņai līdzi uz dārzniecības centru, - Vendela sūdzējās un pasniedzās pēc Nilsa cigaretes.

Ievilkusi dūmu, meitene padeva cigareti atpakaļ Nilsam. Puisis noslaucīja Vendelas lūpkrāsu no filtra, tad ievilka vēl vienu dūmu.

- Man ir grūti iztēloties, ka tu varētu stādīt lērumu tizlu puķu.

- Iedosi man arī vienu? - Base palūdza, sagumis sarkanā bezkarkasa krēslā.

Nilss pameta draugam paciņu Marlboro, un Base to noķēra abās rokās.

•-Ja nu kāds mani būtu tur redzējis? Skolā visi par mani smietos.

- Nē taču! Tavi pupi ir pārāk forši, lai par tevi smietos.

Nilss saspieda Vendelas krūtis, un meitene ieplāja puisim pa plecu. Ne pārāk spēcīgi gan. Viņš zināja, ka Vendelai tas patiesībā patika.

- Vai redzējāt, cik lieli pupi ir viņai? Tai meitenei, kura izskatās pēc cūkas, - ierunājās Base, nespēdams apslāpēt alkas, kas ieskanējās viņa balsī.

Nilss iemeta puisim ar spilvenu.

- Tikai nesaki man, ka lūrēji uz tās cūkas pupiem! Ak, kungs, vai tad tu neredzēji, cik viņa ir neglīta?

- Protams, ka redzēju. Bet viņai tik un tā ir sasodīti lieli pupi.

Puisis aprakstīto iezīmēja gaisā ar rokām, un Vendela nopūtās.

- Tu esi ķerts.

Meitene noskatījās uz gaišajiem plankumiem griestos. Pirms kāda laika Nilss viņai bija paziņojis, ka, viņaprāt, One Direction klausījās tikai mazi bērni. Nākamajā dienā Vendela bija noņēmusi visus plakātus.

- Domājat, viņi guļ viens ar otru?

Nilss slīpajos griestos izpūta dūmu gredzenu. Viņam nebija jāpaskaidro, par ko bija runa.

- Man vienmēr bija šķitis, ka viņš ir gejs, - Base atzina, neveiksmīgi pūlēdamies pūst dūmu gredzenus. -Ja paskatās, kā viņš ir sakrāsojies. Grūti noticēt, ka viņa tēvs to pieļauj.

Būdami jaunāki, viņi visi bija uzlūkojuši Jeimsu Jensenu ar pialam acīm ka islu kara varoni. Tagad gan viņš sāka līdzināties

sagrabējušam vecim. Galu galā viņam bija jau gandrīz sešdesmit gadu. Varbūt viņi skolā bija sākuši zoboties par Samu tieši tāpēc, ka Jeimss bija licies tik superīgs. Jeimss bija pilnīgs Sama pretstats.

Nilss pastiepās, lai iemestu cigareti bundžā. Та nočūkstēja. Puisis nopūtās. Labi zināmais nemiers bija atgriezies.

- Kaut nu kaut kas beidzot notiktu! Jo ātrāk, jo labāk.

Base uzlūkoja draugu.

- Citādi tu panāksi, ka kaut kas notiek.

STELLAS LIETA

Leifs lēni atvēra durvis. Gadu gaitā viņš bija ticies ar Larriju un Lēnitu neskaitāmas reizes. arī ar viņu dēliem. Taču viņš vēl nekad nebija ticies ar viņu meitu. Līdz šim brīdim.

- Sveiki! - policists īsi pasveicināja, ienākdams telpā.

Larrijs un Lēnita pagriezās pret viņu, bet Marija neskatījās Leifa virzienā.

- Policija mūždien velk mūs uz šejieni, uz iecirkni, kad tikai kaut kas ir gadījies, - Larrijs iesāka. - Nu jau esam pie tā pieraduši. Mūs vaino par visu. Bet prasīt, lai Marija nāktu uz šejieni uz kaut kādu nopratināšanu, tur nu, nolāpīts, esat aizgājuši par tālu!

Pa vīrieša zobu starpām lija nicinājums. Larrijs dažādos kautiņos bija zaudējis trīs priekšējos zobus. Vietējās dejas, rokkoncerts vai ikdienišķa sestdienas vakara pasēdēšana - viņš allaž uzradās piedzēries un gatavs vicināt dūres.

- Šī nav nopratināšana, - Leifs iebilda. - Mēs tikai vēlamies aprunāties ar Mariju, neko vairāk. Pagaidām tikai zinām, ka Marija un Helēna bija pēdējās, kuras Stellu redzēja dzīvu, un mums ir svarīgi pārlūkot laika posmu, ko viņas pavadīja ar meiteni kopā.

- Pārlūkot! - Lēnita nosprauslājās un papurināja galvu tā, ka balinātie, ar ilgviļņiem apstrādātie mati nošūpojās. - Piešūt viņai slepkavību, to jūs gribat. Paturiet gan prātā, ka Marijai ir tikai trīspadsmit gadu!

Izskatīdamās bezgala sašutusi, sieviete aizdedzināja cigareti, un Leils nevarēja saņemties, lai norādītu, ka smēķēšana bija aizliegta visa iecirknī.

- Mēs vēlamies uzzināt, kā meitenes pavadīja laiku kopā ar Stellu. Tas arī ir viss.

Policists nopētīja Mariju, kura sēdēja starp vecākiem un vēl nebija bildusi ne vārda. Kā gan bija augt tādā ģimenē kā viņējā? Nemitīgas ķildas un dzērums, un policija, kas ieradās mājās, lai izskatītu ziņojumus par vardarbību ģimenē.

Leifs atsauca atmiņā vienu Ziemassvētku vakaru, kad meitene vēl bija mazulis. Ja viņš nekļūdījās, tad policijai bija piezvanījis vecākais dēls. Cik viņam tolaik bija gadu? Deviņi? Kad Leifs ieradās, Lēnita gulēja uz virtuves grīdas un viņas seja bija asinīm klāta. Larrijs bija triecis sievietes seju pret plīti, kas bija nošķīdusi ar asinīm. Abi dēli bija dzīvojamajā istabā, kur slēpās aiz Ziemassvētku eglītes, kamēr Larrijs, lamādamies un bļaudams, skraidīja pa māju. Vecākais puika rokās turēja savu mazo māsu. Leifs to atcerēsies līdz mūža galam.

Lēnita bija atteikusies iesniegt ziņojumu. Gadu pēc gada ar sitieniem un zilumiem viņa stūrgalvīgi aizstāvēja Larriju. Reizēm Larrijs pats iedzīvojās kādā zilumā un reiz pat dabūja nelāgu punu, kad Lēnita ieblieza viņam pa galvu ar čuguna spaini. Leifs zināja, kas bija noticis, jo bija klāt, kad sieviete Larrijam iesita.

- Nekas, - Marija mierīgi ierunājās. -Jautājiet man, ko gribat! Ar Helēnu jau droši vien esat runājis, vai ne?

Leifs pamāja.

- Redzēju, kā viņi atbrauca, - Marija teica un salika rokas klēpī.

Meitene bija ļoti glīta; Lēnita savā laikā noteikti bija bijusi īsta skaistule.

- Saviem vārdiem pastāsti man visu, ko vakar darījāt! - Leifs aicināja, pamādams Marijai. - Es ierakstīšu mūsu sarunu un veikšu piezīmes. Ceru, ka neiebilsti.

- Labi!

Meitene sēdēja mierīgi, rokas klēpī salikusi. Viņa bija ģērbusies džinsos un baltā bezpiedurkņu krekliņā; garie blondie mati bija vaļā un stiepās pāri pusmugurai.

Lēni un sistemātiski Marija aprakstīja pagājušo dienu. Ne reizi nenovirzīdamās no temata un runādama drošā un nosvērtā balsī, meitene aprakstīja ik stundu, ko viņas bija pavadījušas kopā ar Stellu. Leifs attapās, ka klausījās Marijas stāstījumā kā apburts. Viņas balss bija mazliet piesmakuši, kas reizē aizrāva un lika domāt, ka meitene bija vecāka par trīspadsmit gadiem. Daļēji tas varēja būt arī tāpēc, ka viņa auga tik juceklīgā mājā.

- Vai šie laiki ir pareizi?

Policists atkārtoja Marijas stāstīto, un meitene pamāja.

- Tātad jūs viņu atstājāt saimniecībā, kad bijāt ieraudzījušas, ka tur bija novietota Stellas tēvam piederošā automašīna? Tomēr viņu pašu neredzējāt?

Marija jau arī tā bija teikusi, bet tā bija būtiska nianse, un Leifs vēlējās pārliecināties, ka bija pareizi dzirdējis.

- Jā, taisnība!

- Tad jūs ar Helēnu gājāt peldēt?

- Jā! Helēna nedrīkstēja iet peldēt, viņas vecāki neļāva. Mums nav atļauts kopā dzīvoties.

Lēnita nosprauslājās no jauna.

- Snobi tādi, abi divi - mūždien slien savus degunus gaisā, - sieviete teica. - Domā, ka ir tik ļoti labāki par citiem. Cik man gan zināms, viņi dirš tāpat kā mēs visi.

- Vai jūs abas esat labas draudzenes? - Leifs vaicāja.

- Laikam, - Marija paraustīja plecus. - Sākām draudzēties, kad bijām mazas. Līdz brīdim, kad mums pateica, ka nevaram dzīvoties kopā.

Leifs nolika pildspalvu.

- Cik sen tas bija? Kad jums aizliedza kopā kaut ko darīt?

Policists šaubījās, ka būtu vēlējies, lai paša meitai būtu jebkāda

saikne ar Vallu ģimeni. Gan jau arī viņš bija snobs.

Apmēram pirms sešiem mēnešiem. Viņi uzzināja, ka es smēķēju, tāpēc teica, ka viņu princesīte vairs nedrīkstot ar mani tikties. Ks viņu slikti ietekmējot.

Larrijs un Lcnita nošūpoja gāivu.

- Vai vēlies vēl kaut ko pastāstīt? - Leifs noprasīja, ielūkodamies Marijai acīs.

Meitenes seja bija neizdibināma, tad viņa sarauca pieri.

- Nē! Es tikai gribēju teikt, cik briesmīgi, ka ar Stellu tā ir noticis. Viņa bija tik mīlīga. Ceru, ka policija noķers vainīgo.

- Darām, ko varam, - Leifs atteica.

Marija rāmi pamāja.

Bija patīkami uz brīdi atsēsties savā kabinetā, kamēr durvis bija aizvērtas. Visa nakts bija pavadīta meklējumos, kas bija aprāvušies, kad atradās Nēas līķis. Plakstiņi bija tik smagi, ka tikai ar pūlēm izdevās noturēt acis vaļā; ja drīzumā neizdosies mazliet atpūsties, Patriks varēja aizmigt turpat pie sava galda. Tomēr vēl viņš nevarēja atļauties iet un atlaisties uz kušetes iecirkņa atpūtas telpā. Vispirms bija jāpiezvana vairākiem cilvēkiem, pēc tam ieradīsies Ērika, lai pastāstītu, ko zināja par Stellas lietu. Patriks to gaidīja ar nepacietību. Lai ko arī Melbergs bija sarunājis preses konferencē, gan Patriks, gan viņa kolēģi uzskatīja, ka starp abām lietām bija kāda saikne. Galvenais bija noskaidrot, kas tā bija par saikni. Vai slepkava bija tas pats? Vai bija darbojies slepkava-atdarinātājs? Kāds bija bērna slepkavības izskaidrojums?

Pacēlis klausuli, Patriks ievadīja pirmo tālruņa numuru.

- Sveiks, Tūrbjērn! - policists ierunājās pēc dažām sekundēm, kad pieredzējušais nozieguma vietas speciālists bija atbildējis uz zvanu. - Vai tev ir kāda informācija, ar kuru jau vari dalīties?

- Tu kārtību pārzini tikpat labi kā es, - Tūrbjērns norādīja.

- Jā, zinu, ka tev ir rūpīgi jāpārskata visi pierādījumi, bet šoreiz runa ir par mirušu meitenīti, un svarīga ir katra sekunde! Tāpēc prasu, vai bija kas tāds, kas piesaistīja tavu uzmanību? Kaut kas uz līķa? Varbūt kaut kas, ko atradāt ap to?

Atvaino, Patrik, taču pagaidām neko tev nevaru pastāstīt! Iv.am savākuši daudz materiālu un joprojām neesam tos visus aplūkojuši.

- Labi, saprotu! Bet bija vērts pajautāt. Lūdzu, pasaki savējiem, lai pasteidzas, un informē mani, tiklīdz tev ir kaut kas skaidri zināms. Mums noderēs jebkas, kas var palīdzēt.

Patriks palūkojās pa logu skaidrajās zilajās debesīs. Liels putns planēja augšupkāpjošā gaisa plūsmā, tad piepeši metās lejup, pazuzdams no redzesloka.

- Vai vari sagatavot Stellas lietas dokumentus? - policists palūdza. - Mums tos vajadzēs, lai salīdzinātu.

- Jau darīts. Nosūtīšu tos jums pa drošo e-pasta sistēmu.

Patriks pasmaidīja.

- Tu esi zelts, Tūrbjērn!

Pabeidzis telefonsarunu, policists vairākkārt dziļi ieelpoja, lai sagatavotos nākamajam. Noguruma dēļ viņam bija piemetušies drebuļi.

- Sveiks, Pēdešen! Te Hedstrēms. Kā sokas ar sekciju?

- Ko lai saka? - atbildēja Gēteborgas kriminālistikas nodaļas vadītājs. - Vieglāk nekad nepaliek.

- Saprotu, ko gribi teikt. Lietās ar bērniem vienmēr ir visgrūtāk. Gan jau, ka tev - jo īpaši.

Tūrds Pēdešens piekrītoši atmurmināja. Patriks neapskauda viņa darbu.

- Kā tev šķiet, kad varēsi mums kaut ko pastāstīt?

- Varbūt nākamnedēļ.

- Nopietni? Sasodīts. Nākamnedēļ? Vai nevari pieķerties nedaudz ātrāk?

Patologanatoms nopūtās.

- Pats zini, kā ir vasarā...

- Zinu. Karstuma dēļ. Zinu, ka nāves gadījumu skaits vienmēr pieaug. Bet runa ir par četrgadīgu meiteni. Tu taču noteikti varētu...

Patriks saklausīja lūgumu savā balsī. Policists bez ierunām cienīja noteikumus un nolikumus, bet gara acīm nemitīgi redzēja Nēas seju, tāpēc bija gatavs lūgties un diedelēt, ja bija kaut mazākā iespēja, ka izmeklēšana tādējādi ātrāk virzījās uz priekšu.

- Vismaz pasaki man kaut ko, ar ko varam sākt strādāt! Kāds ir minējums par nāves cēloni? Tu droši vien jau esi paguvis viņu īsi apskatīt...

- Ir vēl krietni par agru, lai spriestu kaut ko konkrētu, taču viņai pakausī bija brūce. Tik daudz varu tev pateikt.

Patriks pierakstīja par to piezīmi, iespiedis klausuli starp ausi un plecu. Viņš nebija ievērojis brūci, kad meiteni izcēla.

- Labi, bet tu nezini, no kā tā būtu varējusi rasties?

- Nē, diemžēl nezinu vis!

- Skaidrs. Tomēr lūdzu paātrini sekciju, cik vien tas ir iespējams, un zvani man, tiklīdz esi kaut ko noskaidrojis! Sarunāts? Paldies, Pēdešen!

Patriks nolika klausuli. Tas bija tracinoši: viņš gribēja rezultātus te un tagad, taču darbinieku skaits bija ierobežots un līķu bija daudz. Tā lielākoties bija bijis visus gadus, kuru laikā Patriks bija strādājis policijā. Vismaz vienu viņš bija noskaidrojis, pat ja informācija vēl bija nekonkrēta. Gudrāks no tā policists lāgā nebija kļuvis. Patriks saberzēja acis. Varēja atmest jebkādu cerību tuvākajā laikā pagulēt.

Paula neviļus nodrebinājās, kad automašīna pabrauca garām saimniecībai, kurā bija dzīvojusi Nēa. Pašas dēls Leo bija trīs gadus vecs, un no domas, ka ar viņu varētu kaut kas atgadīties, Paulai sametās nelabi.

- Tur ir policijas automašīna, - Mārtiņš norādīja. - Gesta tīroši vien runā ar vecākiem.

- Neapskaužu viņu par tādu uzdevumu, - kolēģe klusītēm noteica.

Mārtiņš nebilda ne vārda.

Abi uzlūkoja balto namu, kuram brauca pretī. Tas atradās gana luvu, lai uz Nēas saimniecību varētu aiziet kājām, un, visticamāk, to varēja redzēt no Bergu šķūņa, lai gan ne no saimniecības mājas.

Vai piestāsim šeit? - Mārtiņš pajautāja, un Paula palocīja

galvu.

Jā, šie ir vistuvākie kaimiņi, tāpēc tas būtu tikai loģiski! - kolēģe atsaucās un attapās, ka vārdi bija izskanējuši skarbāk, nekā bija gribējusi.

lāču nelikās, ka Marlins būtu ņēmis ļauna. Viņš iegrieza

automašīnu piebraucamajā ceļā un novietoja to. Nebija nekādu pazīmju, ka namā kāds būtu.

Policisti pieklauvēja pie ārdurvīm, bet neviens nenāca tās atvērt. Paula pieklauvēja no jauna, šoreiz skaļāk. Viņa sauca “Sveiki!”, taču atbildes nebija. Meklēja durvju zvana pogu, bet bez panākumiem.

- Varbūt neviena nav mājās.

- Paskatīsimies sētas pusē! - Mārtiņš ierosināja. - Manuprāt, es dzirdu tur skanam mūziku.

Abi apgāja namam no vienas puses. Paula negribot apbrīnoja krāšņo puķu dārziņu, kas gandrīz nemanāmi saplūda ar mežu. Tagad arī viņa saklausīja mūziku. Mājas pagalmā policisti ieraudzīja sievieti, kura skaļas mūzikas pavadījumā uz terases enerģiski pildīja vēdera preses vingrinājumus.

Sieviete salēcās, kad abus ieraudzīja.

- Atvainojiet, ka traucējam! - Paula ierunājās. - Klauvējām pie ārdurvīm.

Sieviete pamāja.

- Viss kārtībā. Es tikai mazliet iztrūkos, nekas vairāk. Biju tik ļoti iegrimusi...

Viņa izslēdza mūziku un piecēlās. Noslaucījusi sasvīdušās plaukstas dvielī, sieviete sarokojās vispirms ar Paulu, tad - ar Mārtiņu.

- Mani sauc Helēna. Helēna Jensena.

Paula sarauca pieri. Vārds izklausījās pazīstams. Tad ķēra atklāsme. Velns parāvis! Tā Helēna. Policistei nebija bijis ne jausmas, ka sieviete dzīvoja tik tuvu Bergu ģimenei.

- Kas tad policijai te ir darāms? - Helēna jautāja.

Paula uzlūkoja Mārtiņu. Pēc kolēģa sejas izteiksMēs varēja noprast, ka viņš bija sapratis, ar ko abi runāja.

- Vai neesat dzirdējusi ziņas? - Paula pārsteigta atjautāja.

Vai Helēna tēloja neziņu? Vai tiešām viņa būtu varējusi palaist

garām rosību mežā, kas bija ilgusi visu nakti? Visi par to vien runāja.

- Dzirdējusi ko? - Helēna vaicāja, uzlūkodama te Mārtiņu,

te Paulu. Pēkšņi sieviete sastinga. - Vai kaut kas ir noticis ar Samu?

- Nē, nē! - Paula iesaucās, mierinoši paceldama plaukstu.

Policiste pieņēma, ka Sams bija vai nu Helēnas dēls, vai arī

viņas vīrs.

- Runa ir par meitenīti, kura dzīvo blakus esošajā saimniecībā. Linnēu. Vakardienas pēcpusdienā viņa pazuda, tas ir, tad viņas vecāki saprata, ka meitenīte bija pazudusi. Diemžēl šorīt viņu atrada mirušu.

Dvielis izslīdēja no Helēnas rokas un nokrita uz terases. Sieviete nelikās par to ne zinis.

- Nēa? Nēa ir mirusi? Kā? Kur?

Sieviete uzlika plaukstu sev uz kakla, un Paula zem viņas ādas saskatīja pulsējam vēnu. Policiste klusībā nolamājās. Bija plānots, ka ar Helēnu runās vēlāk, kad Ērika jau būs pabijusi iecirknī, lai pastāstītu par Stellas lietu. Bet nu vairs neko nevarēja iesākt. Viņi jau bija ieradušies un nevarēja ņemt un aizbraukt, lai atgrieztos citu reizi. Bija vien jāglābj, kas bija saglābjams.

Paula uzmeta skatienu Mārtiņam, un kolēģis pamāja.

- Vai varam apsēsties tur? - policists izteica priekšlikumu, norādīdams uz polivinilhlorīda dārza mēbelēm, kas bija izvietotas pāris metru nostāk.

- Kā tad! Protams. Atvainojiet! - Helēna atsaucās.

Sieviete pagriezās pret atvērtajām terases durvīm, kas veda uz

dzīvojamo istabu.

- Atvainojiet mani uz brīdi! Es tikai vēlos uzmest kādu kreklu, - viņa paskaidroja. Sieviete bija tērpusies tikai sporta krūšturi un legingos.

- Labi! - Paula pamāja.

Policisti apsēdās uz dārza krēsliem un apmainījās skatieniem. Paula noprata, ka arī Mārtiņš bija neapmierināts par radušos situāciju.

Es vēlos liesi šādu dārzu, - Mārtiņš ieteicās, pārlūkodams ■ipkarlni. Pārpārēm rožu un rododendru, un malvu. Tur tālāk ir ,ii I dažas pconijas.

Kolēģis norādīja uz dārza vienu malu. Paulai nebija nekādas sajēgas, par kurām puķēm viņš runāja. Viņu dārzi neuzrunāja. Paulas dzīve laimīgi ritēja dzīvoklī, un viņa neilgojās ne pēc savas mājas, ne pēc sava mauriņa.

- Jā, tās ir labi ieaugušās! - Helēna piekrita, kad bija atgriezusies plānā skrējēja tērpā. - Pērn pārstādīju. Pirms tam peonijas auga tur.

Sieviete norādīja uz ēnaināku dārza daļu.

- Taču man šķita, ka tām labāk patiks tagadējā vietiņā. Man bija taisnība.

- Vai pati veicat dārza darbus? - Mārtiņš gribēja zināt. -Ja nē, tad varu ieteikt - Sanna, kurai pieder dārzkopības centrs, ir ļoti prasmīga...

Viņš spēji aprāvās, jo bija atcerējies, kas saistīja Helēnu un Sannu.Taču Helēna tikai paraustīja plecus.

- Ai, es dārzu kopju pati!

Sieviete apsēdās pie dārza galda iepretim policistiem. Izskatījās, ka viņa bija ātri iegājusi dušā, jo mati uz skausta bija mitri.

- Tad nu stāstiet, kas notika ar Nēu! - Helēna aicināja viegli drebošā balsī.

Paula viņu nopētīja. Izskatījās, ka sieviete patiešām pārdzīvoja.

- Vecāki vakardien ziņoja, ka viņa ir pazudusi. Vai gribat teikt, ka jūs un jūsu ģimene nedzirdējāt meklētāju grupas, kas darbojās visu nakti? Valdīja liela rosība tepat blakus.

Bija savādi, ka Helēna nebija dzirdējusi nevienu pašu cilvēku, kurš pārmeklēja mežu vien pāris simtu metru attālumā no viņas mājas.

Sieviete pašūpoja galu.

- Nē, mēs agri devāmies pie miera! Es iedzēru miegazāles un būtu varējusi nogulēt pasaules karu. Jeimss... Viņš gulēja pagrabā. Uzskata, ka tur ir vēsāk, un tur nevar dzirdēt neko, kas notiek ārā.

- Jūs pieminējāt kādu, ko sauc Sams, - Mārtiņš ieteicās.

Helēna pamāja.

- Mūsu dēls. Viņam ir piecpadsmit gadu. Viņš, visticamāk, bija augšā līdz vēlai naktij, klausīdamies skaļu mūziku ar austiņām. Reiz aizmigušu, Samu ir neiespējami pamodināt.

- Tātad neviens nojums neko nedzirdēja?

Paula apzinājās, ka izklausījās skeptiska, taču nespēja apslēpt savu pārsteigumu.

- Nē! Katrā ziņā, cik man ir zināms. Ne Jeimss, ne Sams par to šorīt neieminējās.

- Skaidrs, - Paula teica. - Droši vien sapratīsiet, ka mums ir jāaprunājas arī ar jūsu vīru un dēlu.

- Protams. Patlaban viņu nav mājās, bet varat atbraukt citu reizi vai piezvanīt.

Paula pamāja.

- Vai vakar kādā brīdī redzējāt Linnēu?

Helēna nesteidzās ar atbildi, pētīdama savus roku nagus, kas nebija ne manikirēti, ne lakoti. Pēc viņas rokām varēja spriest, ka sieviete regulāri rušinājās pa augsni un ravēja.

- Neatminos, ka būtu viņu redzējusi. Katru rītu dodos skriet, un viņa parasti pamāj, ja ir ārā. Manuprāt, viņa māj ikvienam garāmgājējam. Tomēr šaubos, ka vakar viņu redzēju. Neesmu droša. Lāga neatceros. Kad skrienu, esmu ļoti koncentrējusies. Aizmirstos, esmu tādā kā savā pasaulē.

- Vai skrienat, lai uzturētu fizisko formu, vai piedalāties sacensībās? - Mārtiņš pavaicāja.

- Es skrienu maratonus, - sieviete paskaidroja.

Atbilde izskaidroja, kāpēc viņa bija tik kalsna un vingra. Paula mēģināja nedomāt par visiem sava auguma liekajiem kilogramiem. Katru pirmdienas rītu viņa apcerēja gājienus uz treniņiem un izmaiņas uzturā, bet rūpes par diviem maziem bērniem un policistes darbs aI ņēma gan laiku, gan spēku. Turklāt trūka motivācijas, jo Paula zinaja, ka Julianna viņu mīlēja tik un tā, neskatoties uz tauku riepu.

Tatad vakar skrējāt gar Bergu saimniecību? - Mārtiņš

j;mt aja.

Helēna palocīja galvu.

- Es vienmēr skrienu pa vienu un to pašu maršrutu. Ja neskaita abas atpūtas dienas, kad neskrienu vispār. Bet tās ir sestdiena un svētdiena.

- Un jūs neatceraties, ka būtu redzējusi Nēu? - Paula pārjautāja.

- Nē, nešķiet, ka redzēju!

Sieviete sarauca pieri.

- Kā... Kas... - viņa iesāka, tad aprāvās un no jauna ierunājās pēc brīža. - Kā viņa nomira?

Paula un Mārtiņš saskatījās.

- Mēs vēl nezinām, - policists atbildēja.

Helēna atkal uzlika plaukstu sev uz kakla.

- Nabaga Ēva un Pēters! Nepazīstu abus pārāk labi, taču viņi ir mūsu vistuvākie kaimiņi, tāpēc laiku pa laikam pārmijam pa kādam vārdam. Vai tas bija negadījums?

- Nē! - Paula noliedza, uzmanīgi vērodama sievietes reakciju. - Nēu noslepkavoja.

- Noslepkavoja?

Helēna nošūpoja galvu.

- Meitenīte, kura bija tikpat veca un dzīvoja tajā pašā saimniecībā? Saprotu, kāpēc esat atbraukuši.

- Patiesībā šeit ieradāmies nejauši, - Mārtiņš atklāti pastāstīja. - Grasījāmies aprunāties ar tuvākajiem kaimiņiem, lai noskaidrotu, vai kāds kaut ko ir redzējis. Nezinājām, ka jūs dzīvojat šeit.

- Man šķita, ka biju dzirdējusi, ka jūsu vecāki pārdeva savu māju un pārvācās dzīvot citur, - Paula iestarpināja.

- Jā, tā arī bija! - Helēna piekrita. - Viņi pārdeva māju uzreiz pēc prāvas un pārvācās uz Marstrandu. Taču pircējs - Jeimss - bija mana tēva labs draugs. Kad Jeimss un es, mēs apprecējāmies, viņš vēlējās, lai mēs dzīvojam šeit.

- Kur ir jūsu vīrs? - Paula vaicāja.

- Kārto šādas tādas lietas, - sieviete atteica, paraustīdama plecus.

- Un jūsu dēls? - Mārtiņš jautāja. - Sams?

- Man nav ne jausmas. Ir vasaras brīvlaiks. Kad pārrados mājās pēc skrējiena, viņa te vairs nebija, un nebija arī viņa divriteņa. Droši vien ir aizbraucis uz pilsētu satikt kādus draugus.

Brīdi valdīja klusums. Helēna uzlūkoja policistus nemierīgām acīm.

- Vai visi... Vai visi domās, ka vainīgi esam mēs?

Noņēmusi plaukstu no kakla, viņa ielaida pirkstus matos.

- Laikraksti? Cilvēki sāks... Pieņemu, ka viss atkal sāksies no

у '

jauna.

- Mēs pārbaudām visas varbūtības, - Paula norādīja, un viņai mazliet sametās žēl sievietes, kura sēdēja viņiem iepretim.

- Vai esat sazinājusies ar Mariju kopš viņas atgriešanās? - Mārtiņš pavaicāja.

Viņš nespēja noturēties, to nepajautājis, lai gan zināja, ka nebūtu jāsteidzas ar papildu jautājumiem par veco lietu.

- Nē, nē, mums nav nekā, ko otrai teikt! - Helēna attrauca, purinādama galvu.

- Tātad neesat tikušās vai runājušas pa tālruni? - Paula precizēja.

- Nē! - Helēna noliedza. - Marijas vieta ir citā laikā, citā dzīvē.

- Skaidrs, - policiste teica. - Mums būs ar jums jārunā vēlreiz vēlāk, taču pašlaik jūs iztaujājam tikai tāpēc, ka esat Bergu ģimenes kaimiņiene. Vai pēdējās pāris dienās esat redzējusi vai dzirdējusi jebko neparastu? Automašīnas? Cilvēkus? Jebko, kas jums šķita savādi vai nepareizi? Tas varēja būt jebkas.

Paula centās pieturēties pie vispārīgiem jautājumiem, jo nebija zināms, par ko tieši bija jājautā.

- Nē! - Helēna pēc mirkļa atbildēja. - Nē, neteikšu, ka pēdējā laikā būtu redzējusi vai dzirdējusi ko savādu!

Kā jau ieminējos, mums šie paši jautājumi būs jāuzdod arī jusu vīram un dēlam,- Mārtiņš norādīja, celdamies kājās.

Paula piebilda: Jā, un mums būs jāiegriežas pie jums vēlreiz,

lai uzdotu vēl citus jautājumus!

- Skaidrs, - Helēna noteica.

Kad policisti bija aizgājuši, sieviete palika sēžam pie terases galda uz satriecošu rožu un peoniju fona. Viņa nepacēla acis.

Ērika īsi noskūpstīja Patriku, kas viņu sagaidīja iecirkņa dežūrtelpā. Annika atplauka un piecēlās no sava galda, lai panāktos tuvāk un apskautu atnācēju.

- Sveika! - Annika mīļi sveicināja. - Kā klājas puikām? Kā - Majai?

Ērika apkampa sievieti tikpat cieši, tad apjautājās par Annikas ģimeni. Viņai patika Annika, kura gādāja, ka dzīve policijas iecirknī ritēja uz priekšu, un ar katru dienu izpelnījās arvien vairāk Ērikas cieņas. Reizi pa reizei abām izdevās kopā pavakariņot, bet tas notika retāk, nekā viņas būtu vēlējušās. Gan vienai, gan otrai bija mazi bērni, tāpēc nedēļas un mēneši aiztraucās kā vēja spārniem un sabiedriskajai dzīvei bija jāpaliek otrajā plānā, kamēr galvenā uzmanība bija pievērsta ģimenei.

- Mēs būsim sapulču telpā, - Annika teica Ērikai, kura pamāja.

Viņa bija bijusi iecirknī jau neskaitāmas reizes, tāpēc zināja, kur atradās attiecīgā telpa.

Ērika un Patriks jau virzījās prom pa gaiteni, kad Annika nosauca abiem pakaļ: - Es tūlīt nāku!

-- Sveiks, Ernst! - Ērika līksmi iesaucās, kad lielais suns piegāja pie viņas, mēli izkāris un asti luncinādams.

Dzīvnieks kā parasti bija gulējis zem Melberga galda, bet izsteidzās no priekšnieka kabineta, kad saklausīja Ērikas balsi. Suns viņu sveicināja, nolaizīdams plaukstu, un Ērika Ernstu atalgoja, pakasīdama aiz auss.

- Uzmanību, civiliedzīvotāju klātbūtne! - Melbergs nīgri paziņoja, stāvēdams sava kabineta durvīs. Varēja redzēt, ka viņš bija iztraucēts no snaudas.

Lai gan sveiciens bija nelaipns, Ērika manīja, ka Melbergs priecājās viņu redzēt.

- Dzirdēju, ka teicami novadījāt preses konferenci, - Erika ierunājās balsī, kurā nebija jūtama ne kripatiņa sarkasma.

Patriks iebakstīja sievai sānā. Viņš zināja, ka Ērika zobojās, taču Bertils Melbergs aiz patikas sāka starot.

- Nu, es tādās lietās esmu eksperts nu jau labu laiku. Tik mazā pilsētā nav pieraduši, ka kāds, kam ir tāda pieredze kā man, vada preses konferenci un saglabā augstu profesionalitātes līmeni. Tie žurnālisti bija pilnībā manā varā. Ja ar preses pārstāvjiem apejas tā, kā to daru es, viņu darbs var lieti noderēt izmeklēšanas gaitā.

Ērika nopietni māja ar galvu, kamēr Patriks viņā pikti noskatījās.

Viņi iegāja sapulču telpā. Mape Ērikas portfelī piepeši šķita pagalam smaga. Viņa to izņēma un nolika uz galda sev priekšā. Gaidīdama, kamēr Patriks un Melbergs apsēžas, Ērika apgāja ap galdu, lai sasveicinātos ar Gestu, Paulu un Mārtiņu.

- Patriks teicās, ka tu man palīdzēšot pārstāstīt lietu, - viņa teica Gestam.

- Redzēsim, cik daudz spēšu atcerēties, - policists atsaucās, berzēdams skaustu. - Galu galā tas notika pirms trīsdesmit gadiem.

- Būšu pateicīga par jebkādu palīdzību no tavas puses.

Annika bija sagatavojusi lielo balto tāfeli un atnesusi dažādus

marķierus. Izņēmusi no biezās mapes dažas lapas, Ērika ar sudrabainiem magnētiņiem tās piestiprināja pie tāfeles. Tad paņēma rokā pildspalvu un ieprātojās, ar ko sākt.

Viņa nokremšļojās.

- Stella Stranda bija četrus gadus veca, kad pazuda no savu vecāku saimniecības. Divām trīspadsmit gadus vecām meitenēm, Marijai Vallai un Helēnai Pēšsonei - tagad Helēnei Jensenai -, Siella bija jāpieskata uz dažām stundām, kamēr Stellas māte Linda un Stellas vecākā māsa Sanna bija aizbraukušas uz Udevallu iepirkties.

Erika noradīja uz divu skolnieču fotogrāfijām, kuras bija pielikusi pie baltas tāfeles. Viena no tām bija redzama tumšmataina

meitene ar nopietnu sejas izteiksmi, otrā - gaišmataina meitene ar draiskām acīm: jau tolaik viņa bija pārsteidzoši pievilcīga. Kamēr Helēnas vaibsti kā pusaudzei vēl nebija nostiprinājušies, Marijas skatiens jau līdzinājās pieaugušas sievietes skatienam.

- Abas meitenes dzīvoja netālu no Strandu saimniecības. Tāpēc viņas pazina Stellu un ģimeni. Abas viņu jau iepriekš bija pieskatījušas daudzas reizes. Tas gan notika neregulāri, bet nebija nekas neparasts.

Klausītāji klusēja. Katram bija šis un tas zināms par lietu, bet šī bija pirmā reize, kad viņi dzirdēja pilnīgu pārskatu.

- Meitenes aizgāja uz Strandu saimniecību ap pulksten vieniem. Nevienam tā arī neizdevās noteikt precīzu laiku, bet pulkstenis bija aptuveni viens. Kad Linda un Sanna aizbrauca uz Udevallu, meitenes kopā ar Stellu spēlējās ārā, pagalmā. Nedaudz vēlāk viņas devās uz Fjelbaku, stumdamas Stellu nelielos saliekamajos ratos. Viņām bija iedota nauda saldējumam, tāpēc meitenes aizgāja uz kiosku. Pēc kāda laika viņas devās atpakaļ uz saimniecību.

- Tas ir tāls ceļš, ko iet kājām, - Mārtiņš ierunājās. - Šaubos, ka es būtu ļāvis divām jaunām meitenēm iet visu to ceļu un vest līdzi četrgadīgu bērnu.

- Tolaik bija citādāk, - Ērika norādīja. - Cilvēki neuztraucās par drošību tā, kā to darām tagad. Bērnībā es un mana māsa, mēs mēdzām stāvēt starp sēdekļiem, kamēr tēvs sēdēja pie stūres. Drošības jostas mēs nelikām. Mūsdienās tas šķiet neiedomājami, bet tajā laikā neviens to neņēma pierē. Tā nu meitenes gāja atpakaļ uz saimniecību, kamēr Stella sēdēja ratos. Viņas atgriezās ap pulksten četriem. Abas meitenes ar Lindu bija vienojušās, ka atvedīs Stellu pie Andeša pulksten četros trīsdesmit, bet viņas ieraudzīja, ka pagalmā bija novietota viņa automašīna, un nosprieda, ka Andešs bija pārradies no darba ātrāk, tāpēc ļāva Stellai pašai iet uz mājām.

- Taču viņas Andešu neredzēja? - Paula pajautāja, un Ērika pamāja Gestam.

- Viņš bija iekšā mājā, - policists paskaidroja.

Ērika uzlūkoja balto tāfeli, tad turpināja:

- Leifs Hermansons 1985. gadā bija šī iecirkņa policijas priekšnieks. Šorīt aizbraucu satikt viņa meitu, lai uzzinātu, vai viņa kaut ko atceras par tēva veikto izmeklēšanu šajā lietā. Viņa neko daudz neatminējās, un ne viņa, ne citi Leifa bērni neatrada nekādus lietas materiālus, kad pārskatīja viņa īpašumu. Tomēr viņa ieteicās, ka mūža nogalē tēvs bija izteicis šaubas, vai abas meitenes bija vainīgas.

Patriks sarauca pieri.

- Vai teica, kas bija viņa šaubu pamatā?

Ērika papurināja galvu.

- Nē, katrā ziņā viņa meita to neatcerējās! Gesta, vai tev ir kas piebilstams?

Uzrunātais paberzēja skaustu.

- Nē, es neatceros, ka Leifs būtu paudis šaubas par izmeklēšanas iznākumu! Zinu, ka, viņaprāt, tas bija traģisks - tā domājām mēs visi. Tik daudzas dzīves bija izpostītas, ne tikai Stellas un viņas ģimenes locekļu dzīves.

- Bet izmeklēšanas laikā, kad Leifs strādāja ar šo lietu? - Mārtiņš pārjautāja. - Vai viņš kādreiz izrādīja šaubas?

- Nē, neatceros neko tamlīdzīgu! - Gesta noliedza. - Kad meitenes bija atzinušās, šķita, ka lieta jau bija atrisināta. Leifs uzskatīja, ka savāktie lietas materiāli bija neapgāžami un neko nemainīja fakts, ka meitenes atsauca savu atzīšanos, kad bija sapratušas, cik situācija bija nopietna.

Viņš nodūra acis uz galdu, pārcilādams prātā atmiņas. Gestu acīmredzami pārsteidza informācija, ka Leifam pēdējos mūža gados bija uzmākušās šaubas.

- Kas notika pēc tam? - Patriks nepacietīgi vaicāja. - Kad meitenes bija atstājušas Stellu saimniecībā, jo bija nospriedušas, ka tēvs bija mājās.

Vai tēvs kādā brīdī bija aizdomās turamais? - Paula gribēja

zināt.

Andešn Strandu nopratināja vairākas reizes, - atbildēja Gesta. Lcils pārlūkoja viņa ziņojumu no sākuma līdz beigām,

atkal un atkal pārbaudīja laikus. Vēl izjautāja māti un māsu, lai noskaidrotu, vai...

Policists vilcinājās, tāpēc Mārtiņš pabeidza kolēģa vietā: - Lai noskaidrotu, vai mājās bija kādas problēmas, piemēram, vardarbība vai uzbrukumi.

- Jā! - Gesta apstiprināja. - Vienmēr ir nepatīkami, kad ir jāuzdod tamlīdzīgi jautājumi.

- Darām, kas ir jādara, - Patriks klusi noteica.

- Nekas tamlīdzīgs nenoskaidrojās, - Ērika stāstīja. - Nekad nebija bijušas nekādas pazīmes, ka būtu problēmas. Parasta un mīlestības pilna ģimene. Nebija nekādu pazīmju, ka kaut kas būtu ne tā. Tāpēc izmeklēšanu novirzīja nākamajā posmā - sāka meklēt kādu ārpus ģimenes.

- Meklējumi bija neauglīgi, - Gesta iestarpināja. - Saimniecības tuvumā nebija manīts neviens svešinieks ne pirms slepkavības, ne ap to laiku, kad Stellu nogalināja. Apkārtnē neuzgājām nevienu reģistrētu pedofilu. Bez panākumiem.

- Kāds bija nāves cēlonis? - Paula pajautāja, izklaidīgi kasīdama Ernstam aiz auss.

- Galvas trauma ar neasu priekšmetu, - Ērika teica un brīdi vilcinājās, pirms pielika pie baltās tāfeles vēl vienu fotogrāfiju.

- Ak, kungs! - Annika iesaucās un samirkšķināja, lai neļautos asarām.

Gestam bija jānovēršas. Sos attēlus viņš jau bija redzējis.

- Stellai bija vairākas reizes iesists pa pakausi. Sekcijas ziņojumā bija norādīts, ka sitieni, visticamāk, bija veikti, kad viņa jau kādu brīdi bija mirusi.

- Ar diviem dažādiem ieročiem, - Patriks papildināja. - Es iemetu aci sekcijas ziņojumā, ko atsūtīja Pēdešens, un šis sīkums piesaistīja manu uzmanību.

Ērika pamāja. - Jā, brūcēs bija paliekas gan no akmens, gan no koka! Viens no pieņēmumiem bija, ka viņai iesita gan ar koka zaru, gan ar akmeni.

- Tas bija viens no iemesliem, kāpēc Leifam radās aizdomas, ka bija divi nozieguma veicēji, - Gesta norādīja, paceldams acis.

- Kad meitenes nepārradās kopā ar Stellu, kā bija plānots, viņas tēvs sāka raizēties, - Ērika turpināja stāstīt. - Kad Linda un Sanna atgriezās mājās pulksten piecos trīsdesmit, Andešs jau bija uz nervu sabrukuma robežas. Tālruņa sarunā ar K. G. viņš uzzināja, ka Helēna un Marija bija Stellu atstājušas saimniecībā gandrīz pusstundu agrāk. Linda un Andešs devās meklēt meitu mežā un ceļa tuvumā, bet drīz vien padevās. Ap sešiem piecpadsmit viņi piezvanīja policijai, un iestāde nekavējoties organizēja meklēšanu. Tāpat kā šajā reizē, arī tad sapulcējās liels skaits vietējo brīvprātīgo, kuri vēlējās palīdzēt.

- Dzirdēju, ka tas pats vīrietis, kurš atrada Stellu, atrada arī Nēu, - Mārtiņš iesāka. - Vai mums tas nebūtu jāpapēta tuvāk?

Patriks pašūpoja galvu.

- Nē, manuprāt, nav vis! Patiesībā palaimējās, ka viņš nolēma rūpīgāk pārmeklēt vietu, kur bija atradis Stellu.

- Savādi, ka meklēšanas suņi viņu neuzgāja, - Paula noteica, joprojām kasīdama Ernstam aiz auss.

- Suņu patruļas vēl nebija pārmeklējušas to zonu, - Patriks paskaidroja, savilcis seju. - Pastāsti mums par abām meitenēm!

Ērika zināja, kas vīram bija prātā. Viņa vienmēr ieguldīja lielas pūles, vākdama informāciju par personām, kuras bija iesaistītas lietā, un bija pārliecināta, ka tas bija viens no iemesliem, kāpēc viņas grāmatas bija tik populāras. Vairumam lasītāju šie cilvēki bija tikai vārdi no laikrakstiem, silueti graudainās fotogrāfijās zem virsrakstiem. Ērika tiecās viņus iedzīvināt vārdos, veidot izpratni par viņu raksturu.

- Nu, pagaidām man ir sanācis tikai dažas reizes intervēt tos, kuri tolaik pazina Helēnu un Mariju, kas ir mazāk, nekā es vēlētos. Toties esmu ar dažiem runājusi un varu vismaz daļēji aprakstīt, kādi bija viņu un viņu ģimeņu dzīves apstākļi.

Krika noklepojās.

- Abas ģimenes vietējo iedzīvotāju vidū bija labi pazīstamas, bet pilnīgi dažādu iemeslu dēļ. Helēnas ģimene - vismaz ārēji - bija nevainojama. Māte un tēvs bija ietekmīgi ļaudis Fjelbakas komercdarbības un kultūras aprindās. Viņas tēvs bija kluba Rotary priekšsēdētājs, māte darbojās vecāku un pedagogu apvienībā. Abiem bija aktīva sabiedriskā dzīve, un abi pilsētā pārraudzīja vairākus kultūras pasākumus.

- Vai viņiem bija vēl citi bērni? - Paula pajautāja.

- Nē, Helēna bija vienīgais bērns! Apzinīga un klusa meitene, kurai skolā bija labas sekmes. Tā viņu aprakstīja. Talantīga pianiste, un viņas vecāki nekad neesot laiduši garām izdevību izrādīt meitas prasMēs - tā man stāstīja. Savukārt Marija nāca no ģimenes, kas laikam policijai bija labi pazīstama vēl pat pirms slepkavības.

Gesta palocīja galvu. - Tas vēl būtu maigi sacīts!

- Kautiņi, atrašanās alkohola reibumā, laupīšanas un tā tālāk... Runa nebija tikai par vecākiem. Abi Marijas vecākie brāļi bieži iekūlās nepatikšanās. Viņa bija vienīgā meita, un līdz Stellas nāvei policijā par viņu nebija izveidota lieta. Taču brāļu vārdi bieži parādījās policijas ziņojumos labu laiku, pirms vēl viņiem bija apritējuši trīspadsmit gadi.

- Lai kāds arī bija noziegums - divriteņa zādzība, ielaušanās kioskā un tamlīdzīgi -, pirmām kārtām mēs vienmēr apciemojām Vallus, - Gesta stāstīja. - Deviņās reizēs no desmit divriteņa zagli vai ko nu tur attiecīgajā gadījumā uzgājām tieši tajā mājā. Viņiem nebija pārāk gaiša galva.

- Bet Marija nekad nebija iesaistīta, vai ne? - Patriks noprasīja.

- Nē, nebija! Mēs gan saņēmām ziņojumu no viņas skolas, ka bija aizdomas, ka pret viņu izturējās vardarbīgi. Taču viņa to allaž noliedza. Teica, ka esot nokritusi no divriteņa vai kaut ko līdzīgu.

- Vai jūs tik un tā nebūtu varējuši ko iesākt? - Paula vaicāja, saraukusi pieri.

- Jā, lai gan tajā laikā tā rīkojās reti!

Gesta sagrozījās krēslā. Erika redzēja, ka policists jutās neērti. Droši vien viņš zināja, ka Paulai bija taisnība.

- Tolaik bija citādāk. Sociālo dienestu iesaistīja tikai tad, kad cita risinājuma vairs nebija. Leifs jautājumu nokārtoja, aizbraukdams pie Marijas tēva un nolasīdams viņam stingru lekciju. Pēc tam no skolas vairs nesaņēmām jaunus ziņojumus. Protams, nevarējām būt droši, vai tēvs bija pārstājis viņu sist, vai bija tikai iepraties vairs neatstāt redzamas pēdas.

Gesta noklepojās savilktajā dūrē un apklusa.

- Lai gan abu meiteņu dzīves apstākļi bija tik atšķirīgi, - Ērika turpināja, - abas kļuva par tuvām draudzenēm. Visu laiku bija kopā, lai gan Helēnas vecākiem tas nebija pa prātam. Sākumā viņi nosprieda nelikties par draudzību ne zinis, cerēdami, ka tā bija īslaicīga. Tomēr neapmierinātība, ka meita bija izvēlējusies tādu draudzeni, tikai auga un auga, un galu galā viņi aizliedza Helēnai tikties ar Mariju. Helēnas tēvs ir miris, un man vēl nav bijis iespējas runāt ar viņas māti, taču esmu runājusi ar citiem, kas viņus tolaik pazina. Visi kā viens stāstīja, ka izcēlās negants strīds, kad Helēnai pateica, ka viņa vairs nedrīkst tikties ar Mariju. Nav grūti iztēloties, kas tas bija par ķīviņu ar divām gandrīz pusaugu meitenēm. Beigās viņas tomēr bija spiestas paklausīt un pārstāja brīvo laiku pavadīt kopā. Helēnas vecāki, protams, nevarēja panākt, ka abas neredzējās skolā. Meitenes gāja vienā klasē.

- Taču Helēnas vecāki pieļāva izņēmumu, kad meitenēm palūdza pieskatīt Stellu, - Patriks domīgi norādīja. - Nez, kāpēc? ’las šķiet savādi, ja jau viņi tik nepielūdzami uzstāja, ka meitenes nedrīkstēja tikties.

(Josta paliecās uz priekšu. - Stellas tēvs bija Fjelbakas bankas piezidents, kas nozīmēja, ka viņš ieņēma vienu no visprestižākajiem • mialiem vietējās aprindās. Turklāt viņš un viņa sieva Linda jau bija palūguši, vai meitenes varētu Stellu pieskatīt kopā, tāpēc K. G. 1'ev.ons visdrīzāk negribēja celt ierunas. Tā nu pieļāva izņēmumu, t ik ilgs laiks pagaja, līdz meitenes atzinās? - Paula vaicāja.

- Nedēļa, - Ērika atbildēja, ar sarauktu pieri noskatīdamās fotogrāfijās uz baltās tāfeles.

Viens jautājums viņas izpētes materiālos tā arī palika neatbildēts. Kāpēc meitenes bija atzinušās nežēlīgajā slepkavībā, ja nebija to pastrādājušas?

STELLAS LIETA

- Vājprāts kaut kāds! Marija ir gana pārdzīvojusi!

Lēnita sabužināja savus biezos blondos matus. Marija rāmi sēdēja pie galda; rokas bija saliktas klēpī, un garie mati ieskāva meitenes glīto seju.

- Mums ir jāuzdod šie jautājumi. Atvainojiet, bet citādi nevar!

Leifs ne uz mirkli nenolaida skatienu no Marijas. Viņas vecāki varēja teikt, ko gribēja, taču policists bija pārliecināts, ka meitenes kaut ko slēpa. Andešs Strands bija nopratināts vairākas reizes, un ģimenes vēsture bija pārcilāta no sākuma līdz beigām, bet nekas nebija atklājies. Tieši abas meitenes varēja sniegt informāciju, kas pavirzītu izmeklēšanu uz priekšu. Par to Leifs bija drošs.

- Ir jau labi, - Marija noteica.

- Vai vari man vēlreiz pastāstīt, kas notika, kad jūs iegājāt mežā?

- Vai esat vēlreiz runājis ar Helēnu? - Marija gribēja zināt, uzlūkodama policistu.

Jau atkal Leifam bija jānobrīnās, cik skaista meitene pamazām kļuva. Policists ieprātojās, kā tas lika justies Helēnai. Spriezdams pec pieredzes ar paša meitu, Leifs samērā labi pārzināja dinamiku, kas valdīja jaunu meiteņu savstarpējās attiecībās, un bieži nenācās viegli būt tai, kura bija neredzama līdzās glītajai. Blakus spilgtajai Marijai I Iciena izskatījās diezgan necila, un policistam būtu bijis inlcresanti uzzināt, kā tas iespaidoja abu attiecības. Visādā ziņā abu diaudzība bija neparasta; bija grūti saprast, kas viņas bija savedis kopa Lai ka Leils pulējas, viņam neizdevās par to tikt skaidrība.

Policists nolika pildspalvu. Labākas izdevības varēja arī nebūt. Viņš uzlūkoja Marijas vecākus.

- Es vēlētos aprunāties ar Mariju vienatnē.

- Par to nevar būt ne runas!

Lēnitas griezīgais izsauciens atbalsojās no policijas iecirkņa nelielās nopratināšanas telpas sienām.

- Reizēm cilvēks atceras labāk, ja gaisotne ir brīvāka, un man šķiet, ka pašreizējos apstākļos Marija ir ļoti saspringusi, - Leifs mierīgi paskaidroja. - Ja es varētu viņai uzdot dažus jautājumus par gājienu pa mežu, mēs varētu iegūt informāciju, kas palīdzētu atrisināt lietu. Tad viss beigtos viens un divi.

Larrijs paberzēja vienu no tetovējumiem, kas klāja viņa roku, un pameta skatienu uz sievas pusi.

- Mūsu ģimenē atsevišķas sarunas ar policiju nekad pie nekā laba nav novedušas, - Lēnita nicīgi attrauca. Viņa pagriezās pret vīru: - Atceries, kā toreiz policija Krilli aizrāva uz iecirkni un viņš pārradās mājās ar zilu aci?

Ar katru brīdi sievietes balss ieskanējās arvien griezīgāk.

- Viņš neko nebija izdarījis. Izklaidējās ar saviem draugiem, un policija bez mazākā iemesla saņēma viņu ciet, aizvilka uz iecirkni. Viņš pēc tam mājās pārnāca ar zilu aci.

Leifs nopūtās. Viņš zināja, par kuru gadījumu Lēnita runāja. Tā bija taisnība, ka Krille bija izklaidējies ar saviem draugiem. Taču puisis bija piedzēries kā mārks; kad kāds sāka flirtēt ar Krilles draudzeni, Krille viņam uzbruka ar saplēstu alus pudeli. Trim policistiem bija jānopūlas, lai puisi iedabūtu patruļas automašīnā, un pa ceļam uz īslaicīgās aizturēšanas izolatoru Krille bija sācis vicināt dūres pret policistiem, tāpēc bija nācies fiziski viņu savaldīt. Tā Krille arī bija iedzīvojies zilā acī. Taču Leifs zināja, ka strīdēties bija bezjēdzīgi. It īpaši tad, ja viņš loloja cerību panākt, ka Marijas vecāki atstāj telpu.

- Nudien nepatīkams gadījums, - viņš skaļi teica. -Ja vēlaties, varu to papētīt tuvāk. Varbūt ir pat pamats pieprasīt kādu kompensāciju. Atlīdzību par sāpēm un ciešanām. Taču vispirms

man ir jālūdz, lai ļaujat man aprunāties ar Mariju vienatnē. Viņa ir drošās rokās.

Policists vecākiem plati uzsmaidīja, jo bija pamanījis, ka Lēnita atplauka, padzirdējusi par kompensāciju.

Viņa pagriezās, lai uzlūkotu Larriju.

- Kā tad, ka mums būtu jāļauj policijai pārmīt dažus vārdus ar Mariju vienatnē! Galu galā viņa taču ir lieciniece slepkavības lietā. Nesaprotu, kāpēc tu tā tielējies.

Larrijs šūpoja galvu.

- Es neesmu drošs, ka...

Lēnita piecēlās, pielikdama punktu turpmākai jautājuma apspriešanai.

- Nāc! Mums jāļauj policijai darīt savu darbu. Kā būs beiguši te runāt, varēsim ķerties pie tās lietas.

Saņēmusi Larriju aiz rokas, Lēnita izvilka vīru no telpas. Durvīs sieviete uz brīdi apstājās.

- Neapkauno sevi, Marija! Tev būtu jācenšas vairāk līdzināties brāļiem.

Lēnita pievērsās Leifam.

- Kādudien zēni darīs lielus darbus. Bet šī meitene jau kopš dzimšanas man ir sagādājusi vienas vienīgas galvassāpes un nepatikšanas.

Sieviete aizgāja, aizvērdama aiz sevis durvis, un telpā iestājās klusums. Marija joprojām sēdēja, rokas salikusi klēpī un zodu atspiedusi pret krūtīm. Meitene lēni pacēla galvu. Sejas izteiksme bija negaidīti biedējoša.

- To izdarījām mes, - Marija paziņoja savā piesmakušajā balsi. - Mēs viņu nogalinājām.

Jeimss atvēra ledusskapi. Nevarēja sūdzēties: Helēna gādāja, ka tajā nekad netrūka pārtikas un valdīja kārtība. Viņš izņēma sviestu un uzlika to uz virtuves darbvirsmas. Blakus izlietnei stāvēja glāze. Sams droši vien bija aizmirsis to nolikt pie netīrajiem traukiem. Jeimss savilka roku dūrē, kad uzmācās vilšanās, domājot par puisi. Sams, kurš izskatījās pēc ķēma. Sams, kurš nebija varējis atrast vasaras darbu, kurš šķietami neko nespēja sekmīgi izdarīt.

Taču puisis prata šaut, tik daudz Jeimsam bija jāatzīst. Daždien Sams patiesībā bija labāks šāvējs par Jeimsu pašu. Tomēr Samam, visticamāk, bija lemts nodzīvot bezjēdzīgu mūžu, tā arī dīkdienīgi sēžot un spēlējot datorspēles.

Jeimss bija nolēmis Samu izmest no mājas viņa astoņpadsmitajā dzimšanas dienā. Helēna varēja iebilst, kā vien gribēja, bet Jeimss negrasījās uzturēt pieaugušu vīrieti, kurš bija sliņķis un liekēdis. Tad Sams redzētu, cik grūti būtu atrast darbu, kad bija noķellējies ar savu melno grimu un ietinies savās drausmīgajās lupatās.

Pie durvīm atskanēja klauvējiens, un Jeimss salēcās. Kas gan tas varētu būt?

Tiklīdz viņš atvēra durvis, pa tām ielija saules gaisma, un Jeimsam bija jāpaceļ roka, lai piesegtu acis un redzētu atnācēju.

- Jā? - viņš noprasīja.

Uz lieveņa stāvēja apmēram divdesmit piecus gadus vecs vīrietis. Viņš noklepojās.

- Vai jūs esat Jeimss Jensens?

Jeimss savilka pieri. Ko svešinieks gribēja? Jeimss paspēra soli

uz priekšu, un vīrietis uzreiz atkāpās. Jeimss nereti atstāja uz citiem tādu iespaidu.

- Jā, tas esmu es! Ko jūs gribat?

- Es esmu žurnālists no Expressen. Vēlējos uzzināt, vai jums ir kas sakāms par faktu, ka jūsu sievas vārds jau atkal ir izskanējis slepkavības lietā?

Jeimss nenolaida no vīrieša skatienu. Viņam nebija ne jausmas, par ko žurnālists gvelza.

- Ko jūs gribat teikt ar “atkal”? Par ko jūs melšat? Ja runa ir par slepkavību, kurā kā vainīgo netaisnīgi apsūdzēja manu sievu, mums par to jau gadiem nav nekā sakāma. Un jūs to labi zināt!

Jeimsa deniņos sāka pulsēt asinsvads. Kāpēc kāds no jauna uzvandīja veco notikumu? Gadiem ilgi viņi bija tramdīti ar lūgumiem sniegt intervijas, un kāds vienādiņ bija uzradies, lai “sniegtu Helēnai iespēju pastāstīt par notikušo no sava skatpunkta”, taču galu galā viss bija norimis. Bija pagājuši vismaz desmit gadi, kopš kāds bija viņus traucējis.

- Es runāju par faktu, ka šorīt noslepkavotu atrada meitenīti, kura dzīvoja tajā pašā saimniecībā, kurā dzīvoja Stella. Šajā pēcpusdienā policija sarīkoja preses konferenci, un tajā pieminēja gan jūsu sievas, gan Marijas Vallas vārdus.

Kas, pie velna?

- Tāpēc vēlējos noskaidrot jūsu domas par apstākli, ka Helēnu pēc trīsdesmit gadu pārtraukuma atkal tur aizdomās. Zinu, ka viņa vienmēr ir uzstājusi, ka esot nevainīga. Starp citu, vai viņa ir mājās? Būtu lieliski, ja es varētu pārmīt dažus vārdus arī ar viņu. Ir svarīgi uzzināt, kāds ir viņas stāsts, pirms cilvēki pārsteidzas ar secinājumiem.

Asinsvads sāka pulsēt vēl spēcīgāk. Nolāpītie hiēnas - kāpēc viņus nevarēja likt mierā? Vai grasījās atkal apsēst māju, kā tad, kad seiI mitinājās I Iclēnas vecāki? K. G. bija Jeimsam stāstījis, kā žurIi.ilist i mēdza tupēt savas automašīnās, izslēguši priekšējos lukturus. Viņi bija neatlaidīgi vajājuši ģimeni, klauvēdami pie durvīm un

zvanīdami pa tālruni. Beigu beigās sajūta bija tāda, it kā nams būtu aplenkts.

Jeimss redzēja, ka žurnālista lūpas nerimās kustēties, vārdiem plūstot pār tām nebeidzamā straumē. Viņš pieļāva, ka vīrietis uzdeva vēl citus jautājumus, mēģinādams pielauzt uz sarunu. Tomēr Jeimss neko no tā nedzirdēja. Galvā skanēja tikai dobja rēkoņa, un vienīgais veids, kā to varēja apklusināt, bija panākt, ka mute Jeimsa acu priekšā aizveras.

Savilcis pirkstus dūrēs vēl ciešāk, Jeimss paspēra soli tuvāk žurnālistam.

* * *

Pēc tikšanās no rīta viņi bija apstājušies, lai nopeldētos. Runāja par Billa aizrautību un smējās, atminēdamies neprātīgo projektu, kurā bija piekrituši iesaistīties. Burāšanas apguve. Viņi nepazina nevienu, kas kaut reizi dzīvē būtu burājis vai vismaz uzkāpis uz burulaivas klāja. Nu bija iecerēts, ka viņi jau pēc pāris nedēļām spēs piedalīties sacensībās.

- Mēs nemūžam netiksim tik tālu! - Halīls iesaucās un aizvēra acis.

Viņi bija iekāpuši virpuļvannā. Halīls no sirds izbaudīja karstumu. Zviedrijā siltums bija tikai šķietams: jebkurā mirklī varēja uzpūst auksta vēja brāzma, kas lika uzmesties zosādai. Viņam pietrūka versmainās, sausās svelmes. Šī svelme nekad neatlaidās pilnībā, tikai pierima tik daudz, lai vakaros varētu svētlaimīgi izbaudīt vēsumu. Turklāt šai svelmei bija itin īpaša smarža. Zviedrijā karstums nesmaržoja ne pēc kā. Tas bija tikpat tukšs un nejēdzīgs kā zviedri. To gan Halīls neuzdrošinājās teikt skaļi.

Karīms nekavējās norāt katru reizi, kad viņš sūdzējās par Zviedriju. Vai par zviedriem. Karīms apgalvoja, ka bija jābūt pateicīgiem. Tā bija viņu jaunā dzimtene; viņiem šeit bija sniegts patvērums, un viņi varēja vadīt miera pilnu dzīvi. Halīls apzinājās, ka Karīmam bija taisnība. Tomēr bija tik grūti just patiku pret /vied

riem. No viņiem plūda aizdomu viļņi, viņi Halīlu uzlūkoja tā, it kā viņš būtu zemākas kārtas. Runa nebija tikai par rasistiem. Ar tiem bija vienkārši. Viņi savas jūtas izrādīja atklāti, un viņu vārdi Halīlam bija kā pīlei ūdens. Grūtāk bija ar tipiskajiem zviedriem. Ar tiem, kuri būtībā bija labi cilvēki un uzskatīja, ka viņu redzesloks bija plašs un attieksme - vēlīga. Ar tiem, kuri lasīja ziņas par karu Sīrijā un bija satriekti par briesmīgajiem apstākļiem, ziedoja naudu un apģērbu palīdzības organizācijām. Taču viņiem ne prātā nenāca ielūgt bēgļus savās mājās. Halīlam nekad nebūs iespējas iepazīt šos cilvēkus. Kā tad viņam bija jāiepazīst šī jaunā valsts? Viņš nespēja saņemties, lai sauktu Zviedriju par savu “dzimteni”, kā to darīja Karīms.Tas nebija mājas. Tā bija tikai valsts.

- Ei, paskaties uz tām meitenēm! - Adnāns ieminējās, un Halīls pagriezās, lai redzētu, par ko draugs runāja.

Gaišmate un divas tumšmates, kuras bija apmēram viņu vecumā, trokšņaini šļakstījās peldbaseina vienā galā.

- Vai aiziesim ar viņām parunāt? - Adnāns ierosināja, pamādams meiteņu virzienā.

- Iepīsimies tikai nepatikšanās, - Halīls noteica.

Vienā no zviedru valodas nodarbībām Stūre bija stāstījis, kā izturēties pret zviedru meitenēm. Izrādījās, ka vislabāk bija vispār ar viņām nerunāt. Tomēr Halīls nespēja atmest domu, cik jauki būtu satikt kādu zviedru meiteni. Tad viņš varētu uzzināt vairāk par šo valsti un uzlabot savas zviedru valodas runāšanas prasmes.

- Nāc, ejam ar viņām parunāt! - Adnāns aicināja, vilkdams draugu aiz rokas. - Kas tad var notikt?

Halīls atvilka savu roku.

- Atceries, ko mums teica Stūre!

- Ai, tas vecmodīgais tips! Ko gan viņš zina?

Adnāns izkāpa no virpuļvannas un ienira peldbaseinā. Ar dažiem ātriem roku vēzieniem viņš piepeldēja pie meitenēm. Halīls negribīgi sekoja. Si bija slikta doma.

Sveikas! atskanēja Adnāna sauciens, un Halīls saprata, ka nebija cilas izvēles, ka draugam piebiedroties.

Pirmajā brīdī meitenes abus uzlūkoja ar aizdomām, bet tad pasmaidīja un atbildēja angļu valodā. Halīls atslābinājās. Varbūt Adnānam bija taisnība un Stūre kļūdījās. Neizskatījās, ka meitenes būtu apvainojušās tāpēc, ka puiši vēlējās ar viņām sarunāties. Viņas nosauca savus vārdus un pastāstīja, ka kopā ar ģimenēm ir apmetušās kūrorta viesnīcā. Tur arī viņas bija iepazinušās cita ar citu.

- Ko, velns parāvis, jūs iedomājaties?

Halīls sarāvās.

Pie viņiem pienāca kādus piecdesmit gadus vecs vīrietis.

- Atvainojiet, nesaprotu zviedru valodu! - Halīls teica, noplātīdams rokas. Vienīgais, ko puisis šobrīd vēlējās, bija būt labi tālu no šejienes.

Gaišmatainā meitene dusmīgi uzlūkoja vīrieti un nobēra pāris teikumus zviedru valodā. Pēc abu sarunas manieres Halīls noprata, ka vīrietis noteikti bija meitenes tēvs.

- Lieciet meitenes mierā un ejiet atpakaļ, no kurienes nākuši!

Vīrietis gaiņāja puišus prom. Viņš bija uzvilcis peldbikses ar

Supermena simbolu, kas būtu bijis uzjautrinoši, ja situācija nebūtu tik nepatīkama.

- Atvainojiet! - Halīls noteica, kāpdamies atpakaļ.

Puisis neuzdrošinājās pamest acis uz Adnānu. Draugs bieži iekūlās nepatikšanās sava karstgalvīguma dēļ, un Halīls gandrīz vai sajuta no viņa strāvojam dusmas.

- Mums te nevajag tādus kā jūs, - vīrietis paziņoja. - Ar jums ir vienas vienīgas nedienas!

Halīls ielūkojās vīrieša sejā, kas bija dusmās piesarkusi. Puisis ieprātojās, kas viņam būtu sakāms, ja zinātu, ka abi visu nakti bija mežā meklējuši meitenīti vārdā Nēa. Tam visdrīzāk nebūtu nekādas nozīmes. Tādi cilvēki vairs nemainīja savus uzskatus.

- Nāc! - Halīls ierunājās arābu valodā, vilkdams Adnānu prom.

Tikpat labi varēja doties prom pavisam. Gaišmate paraustīja plecus, savilkusi atvainošanās pilnu seju.

Pulkstenis rādīja pieci trīsdesmit, kad Ērika policijas iecirknī bija beigusi atstāstīt savas piezīMēs par Stellas lietu. Patriks bija ievērojis, cik pārguruši visi izskatījās. Neviens nebija gulējis. Mazliet vilcinājies, viņš visiem kolēģiem deva rīkojumu doties mājās un izgulēties. Labāk bija atpūsties, lai nākamajā dienā visi būtu moži un paguruma dēļ nepieļautu kļūdas, ko vēlāk varētu būt grūti izlabot. Tas attiecās arī uz viņu pašu. Patriks nespēja atcerēties, kad ar tādām ilgām būtu domājis par kārtīgu izgulēšanos.

- Atceries par bērniem! - Ērika atgādināja, kad abi brauca uz Fjelbaku.

Uzsmaidījusi Patrikam, viņa uzlika galvu vīram uz pleca.

- Sasodīts, cerēju, ka neievērosi! - Patriks pajokoja. - Vai mēs nevarētu par viņiem “aizmirst” līdz rītdienai, lai pa nakti paliek pie Dana un Annas? Ko teiksi? Esmu noguris līdz nemaņai, un mēs sen neesam pavadījuši veselu nakti vieni paši, kad neviens neierāpjas gultā, lai ieliktos starp mums.

- Man nešķiet, ka šī ir īstā reize, kad par viņiem aizmirst, - Ērika atteica un smaidīdama papliķēja vīram pa vaigu. - Varbūt vēlies šonakt gulēt viesu guļamistabā? Pieskatīšu bērnus, lai vari gulēt.

Patriks papurināja galvu. Viņam nepatika gulēt bez Ērikas līdzās. Turklāt bija tā kā omulīgi, kad nakts vidū atskanēja solīši un bērns vai bērni ierausās gultā, lai saritinātos blakus vecākiem. Jo īpaši tagad, kad Patrikam bija svarīgi zināt, ka ģimene bija tepat un drošībā. Viņam nebija nekādu iebildumu daļēji upurēt miegu, lai prāts būtu tik mierīgs. Turklāt Patriks bija tiktāl izsmēlis spēkus, ka bērniem tik un tā neizdotos viņu pamodināt.

Viņi nobrauca gar Annas un Dana māju pēc trim apmierināticm bērniem, kuri acīmredzami bija pārāk daudz saldumu saēdusies. Visu ģimeni ielūdza palikt uz vakariņām, bet Ērika, pametusi ■ Pilienu uz Patriku, atteica. Viņš pats nebija drošs, vai jaudāja paēst.

l ēti, tēti, mēs ēdām saldējumu! - Maja līksmi stāstīja no iiiilouiasinas aizmugurējā sēdekļa. - Un konfektes. Un kūku.

Mellene paibaudīja, vai mazie brāļi bija pienācīgi piesprādzēti.

Šķita, māsa uzskatīja, ka vecāki nespēj parūpēties par dvīņiem bez viņas palīdzības.

- Lieliski, izklausās, ka iebaudīji pa drusciņai no visām veselīga uztura grupām, - Patriks atsaucās, pārgriezdams acis tā, lai sieva to redzētu.

- Tas nekas, - Ērika smiedamās teica. - Nākamreiz, kad pieskatīsim Dana un Annas bērnus, atriebsimies un samielosim

viņus ar cukurotiem naskiem.

Ak, ar kādu prieku Patriks klausījās sievas smieklos! Ja viņš bija pavisam atklāts, tad patiesībā dievināja Ēriku caur un caur. Pat ar viņas sliktajiem ieradumiem. Bez tiem Ērika būtu citādāka. Patriks bija izjutis nebeidzamu lepnumu, kad viņa rūpīgi un sistemātiski bija klāstījusi visu informāciju, ko bija savākusi savai grāmatai. Bez vilcināšanās viņš bija gatavs atzīt, ka Ērika, visticamāk, bija krietni gudrāka par viņu. Sievas prāts bija spožs, un Patriks spēja vien apbrīnot viņas dedzību un profesionalitāti. Reizēm galvā iešāvās doma, kā dzīve būtu iegrozījusies, ja viņš nebūtu saticis Ēriku, taču Patriks vienādiņ to atmeta. Ērika bija te un kopā ar viņu, un viņiem bija trīs burvīgi bērni, kuri sēdēja aizmugurējā sēdeklī. Turpinādams ceļu uz mājām Selvīkā, Patriks pastiepās, lai saņemtu sievas plaukstu. Ērika viņam veltīja smaidu, kas kā vienmēr sildīja Patrika sirdi.

Kad viņi bija pārbraukuši mājās, bērni, kuri bija pārēdušies saldumus, gandrīz vai skrēja pa sienām. Lai viņi pirms gulētiešanas nomierinātos, Patriks un Ērika nolēma atļaut iekārtoties dīvānā un noskatīties kādu filmu. Patriks jau sagatavojās jandāliņam, jo filmas izvēle parasti beidzās ar visu trīs stūrgalvīgo bērnu ķīviņu. Taču Maja mājupceļā laikam bija risinājusi augsta līmeņa sarunas, jo tēvam saprātīgā tonī ierosināja:

- Tēti, es zinu, ka viņiem nebūtu jāskatās “Ledus sirds”, jo tā ir pārāk briesmīga filma un tikai lieli bērni drīkst to skatīties tik vēlu... Bet es viņiem teicu, ka šoreiz tu varētu pieļaut izņemšanu un...

Tad meitene pārspīlēti piemiedza Patrikam ar aci. Viņš tikai ar pūlēm novaldījās, lai neizplūstu smieklos. Viņa bija nudien slīpēta.

Tas Majai, bez šaubām, bija iedzimts no mātes. Turklāt viņa izklausījās tik pieaugusi, pat ja “izņēmuma” vietā bija pateikusi “izņemšana”. Mute nevērās izlabot kļūdīgo vārdu, un saņēmies Patriks savilka nopietnu seju. Dvīņi nenolaida no tēva acis, gaidīdami viņa lēmumu.

- Hm... Nezinu gan... Skatīties pa dienu ir viens, bet pati teici, ka filma ir nedaudz par briesmīgu, lai mazi bērni to skatītos vakarā. Bet lai iet, pieļausim izņemšanu! Šī ir vienīgā reize!

Dvīņi sajūsmā izsaucās, un Maja izskatījās apmierināta. Ak, debestiņ, kāda gan viņa būs, kad izaugs? Gara acīm Patriks skatīja premjerministra oficiālo rezidenci Stokholmā.

- Vai dzirdēji to? - viņš smiedamies pajautāja, pievienojies Ērikai virtuvē.

Stāvēdama pie darbvirsmas un griezdama dārzeņus salātiem, viņa plati uzsmaidīja vīram.

- Dzirdēju gan. Kas no viņas sanāks?

- Nospriedu, ka viņa būtu teicama premjerministre, - Patriks atsaucās un apskāva Ēriku no mugurpuses, pieglauzdams seju sievai pie kakla.

Viņš dievināja Ērikas smaržu.

- Apsēdies! Vakariņas pēc brīža būs gatavas, - viņa teica un noskūpstīja Patriku. - Ielēju tev glāzi sarkanvīna, un cepeškrāsnī silst viena no tavas mātes pašgatavotajām lazanjām.

- Laikam jau mums nebūtu jāsūdzas, ka viņa mūs izlutina, - Patriks noteica, atslīgdams virtuves krēslā.

Viņa māte Kristīna mūždien satraucās, ka bērni - ieskaitot Ēriku un Patriku - izlaidīs dzīvību tāpēc, ka pārāk bieži ēda pusfabrikātu vakariņas. Vismaz reizi nedēļā viņa ieradās ar kādu pašgatavotu maltīti, ko ielika saldētavā. Lai gan Ērika un Patriks purpināja, ka Kristīnai bija jāsāk pret viņiem izturēties kā pret piemigušiem cilvēkiem, šādās reizēs viņas gatavotais ēdiens krietni izlīdzēja. Turklāt Kristīna bija teicama pavāre, un lazanja smaržoja gardi.

Ka lev šķiet, vai mans izklāsts bija noderīgs? - Ērika

jautāja, apsēzdamās iepretim Patrikam un ieliedama sev vīnu. - Vai izmeklēšanā esat pavirzījušies uz priekšu?

- Pagaidām nav nekā konkrēta, ar ko sākt, - Patriks atzina, paskalinādams vīnu savā glāzē.

Abu iedegto sveču liesmas atstarojās sarkanvīnā, un viņš pirmo reizi gandrīz četrdesmit astoņu stundu laikā ļāva pleciem atslābt. Tomēr pilnīgam atslābumam Patriks nevarēja ļauties līdz brīdim, kad būs noskaidrots, kas notika ar Nēu.

- Vai esi saņēmusi kādu ziņu no Helēnas vai Marijas? - viņš gribēja zināt.

Ērika papurināja galvu. - Nē, vēl nē! Tas lielā mērā ir atkarīgs no ieteikumiem, ko Marija saņems no izdevēja, ar kuru risina sarunas: vai viņi uzskatīs, ka viņai būtu jāpiekrīt intervijai ar mani, vai nē. Man pašai šķiet, ka mana grāmata patiesībā palīdzētu reklamēt viņējo un veicinātu tās tirdzniecību, taču izdevēja viedoklis varētu atšķirties.

- Kas ir ar Helēnu?

- Viņa arī nav atbildējusi. Manuprāt, varbūtība, ka viņa piekritīs intervijai vai to noraidīs, ir vienlīdz liela. Vairums cilvēku no dabas izjūt vajadzību izkratīt sirdi. Toties Helēnai ir izdevies izveidot jaunu dzīvi te, Fjelbakā, pat ja viņa to ir panākusi, turēdamās ēnā. Šaubos, ka viņa labprātīgi no jauna ļautos vispārējai uzmanībai. Pēc pēdējiem notikumiem gan viņai varētu arī nebūt izvēles. Ikviena skatiens būs pievērsts gan viņai, gan Marijai.

- Ko tu par to visu domā? - Patriks pavaicāja un piecēlās, lai pavērtu cepeškrāsns durvis un pārbaudītu, vai lazanja jau nav gatava.

Mērce burbuļoja, bet vajadzēja vēl kādu laiku, lai siers apbrūnētu. Vēlreiz apsēdies, Patriks uzlūkoja sievu, kura bija savilkusi pieri. Pēc brītiņa viņa ierunājās:

- Ja godīgi, es tiešām nezinu, ko domāt. Kad sāku vākt materiālus šai grāmatai, biju pārliecināta, ka viņas bija vainīgas. Abas atzinās, kas nepavisam neliecina viņām par labu, pat ja vēlāk atsauca atzīšanos un kopš tā laika uzstāj, ka ir nevainīgas. Grasījos rakstīt grāmatu, kurā mēģinātu noskaidrot, kā tik jaunas meitenes spēja

nogalināt četrgadīgu bērnu. Nu esmu sākusi šaubīties... Kad uzzināju, ka Leifs Hermansons uzskatīja, ka viņas bija nevainīgas, sāku lietu aplūkot no citas puses. Viņš taču galu galā to pārzināja vislabāk. Turklāt viss balstījās uz divu jaunu meiteņu atzīšanos. Policija izmeklēšanu pārtrauca. Kad meitenes atzīšanos atsauca, neviens nebija ieinteresēts lietu no jauna atvērt. Pat Leifs nevēlējās to darīt. Ja viņam bija kādas šaubas, tās uzmācās vēlāk.

- Kas, tavuprāt, lika Leifam mainīt domas un noticēt, ka viņas bija nevainīgas?

- Man nav ne jausmas, - Ērika atzina, papurinādama galvu tā, ka gaišās cirtas sakrita uz priekšu un ieskāva viņas seju. - Taču es to noskaidrošu. Kamēr gaidu Marijas un Helēnas atbildi, sākšu intervēt cilvēkus, kuri viņas pazina pirms trīsdesmit gadiem.

Ērika piecēlās, lai izņemtu lazanju no cepeškrāsns.

- Piezvanīju Helēnas mātei, un viņa ir ar mieru, ka aizbraucu pie viņas un uzdodu dažus jautājumus.

- Kā tev šķiet, ko par to teiks Helēna? - Patriks jautāja. - Par faktu, ka viņas māte ir ieplānojusi sarunu ar tevi?

Ērika paraustīja plecus.

- Cik esmu dzirdējusi, tad Helēnas māte ir sieviete, kurai lielākoties rūp viņa pati. Apšaubu, ka viņa vispār ir iedomājusies, ka vispirms būtu jāsaņem piekrišana no meitas.

- Vai runāsi arī ar Marijas ģimenes locekļiem? Vecāki ir miruši, bet viņai ir divi brāļi, vai ne?

- Jā! Viens dzīvo Stokholmā un laikam ir narkomāns. Otrs brālis ir cietumā pēc bruņotas laupīšanas Kumlā.

- Es priecātos, ja tu no abiem turētos pa gabalu, - Patriks noteica, lai gan zināja, ka sieva šos vārdus laida gar ausīm.

- Mhm, - Ērika atmurmināja, zinādama, ka Patriks saprata - viņa rīkosies pēc sava prāta.

Ķerdamies pie lazanjas, abi bez vārdiem vienojās mainīt sarunas tēmu.

No dzīvojamās istabas televizora pilnā skaļumā plūda Let it go.

STELLAS LIETA

Leifs pūlējās sakārtot savas nemierīgās domas, pirms bija iegājis nelielajā nopratināšanas telpā. Tas bija loģiski. Un tomēr nebija vis. Visvairāk policistu bija pārliecinājusi tieši Marijas nosvērtība. Kad meitene atzinās slepkavībā, viņas balss nebija drebējusi ne par mata tiesu.

Marija bija bērns. Viņai savu mūžu nebūtu izdevies apvest ap stūri pieredzējušu policistu. Kā gan bērns varētu melot par tik neiedomājamu noziegumu? Mierīgi un lietišķi Marija bija atstāstījusi visu notikumu no sākuma līdz beigām, kamēr māte šņukstēja un kliedza un tēvs bļāva, ka viņai jāapklust.

Klausīdamies meitenīgajā balsī, kamēr meitene soli pa solim atstāstīja, kā viss bija norisinājies, Leifs bija lūkojies uz saņemtajām plaukstām, ko Marija bija turējusi klēpī, un uz gaišajiem matiem, kurus apgaismoja pa logu krītošais saules stars. Bija grūti noticēt, ka kāds, kas tik ļoti līdzinājās eņģelim, būtu spējis pastrādāt kaut ko tik ļaunu, taču policists nešaubījās, ka meitenes vārdi bija patiesi. Tagad Leifam tikai atlika atrisināt mīklu līdz galam, noskaidrojot pēdējos sīkumus, tas ir, pēdējo sīkumu.

- Atvainojiet, ka liku tik ilgi gaidīt! - viņš ierunājās, ieiedams otrā nopratināšanas telpā un aizvērdams aiz sevis durvis.

K. G. strupi palocīja galvu un uzlika plaukstu uz meitas pleca.

- Mums jau tas viss sāk nedaudz apnikt, - Harrieta norādīja, šūpodama galvu.

Leifs nokremšļojās.

- Es tikko kā runāju ar Mariju, - viņš iesāka.

Helēna lēni pacēla galvu. Viņas skatiens bija mazliet aizplīvurots, it kā meitene atrastos kaut kur citur.

- Marija atzinās. Viņa teica, ka jūs abas esat vainīgās.

K. G. noelsās, un Harrieta piešāva plaukstu pie mutes. Uz mirkli Leifam šķita, ka Helēnas sejā pavīdēja pārsteigums. Taču tas pazuda tikpat ātri, kā bija parādījies, un vēlāk viņš vairs nebija drošs, ka to tiešām bija saskatījis.

Vairākas sekundes meitene klusēja. Tad pamāja.

- Jā, mēs esam vainīgās!

- Helēna!

Harrieta izstiepa roku, bet K. G. sēdēja nekustēdamies. Vīrieša seja bija nenolasāma.

- Vai mums būtu jāsazinās ar advokātu? - viņš vaicāja.

Leifs vilcinājās. Lai kā arī policists vēlējās tikt skaidrībā par lietas būtību, viņš nevarēja liegt ģimenei izmantot savas tiesības un turpināt sarunu advokāta klātbūtnē.

- Esat tiesīgi tā rīkoties, ja vēlaties, - Leifs atteica.

- Nē, es gribu atbildēt uz jautājumiem! - Helēna iebilda, pagriezdamās, lai uzlūkotu tēvu.

Likās, ka abu starpā izcēlās mēma cīņa. Leifam par lielu pārsteigumu virsroku guva Helēna.

-- Ko jūs vēlaties zināt? - meitene jautāja, pievērsdamās policistam.

Leifs atkārtoja Marijas stāstīto punktu pa punktam. Reizēm Helēna tikai palocīja galvu, un policistam tad bija jāatgādina, ka meitenei bija jāatbild ar vārdiem, lai magnetofons to varētu ierakstīt. Viņa izrādīja to pašu neparasto mieru, kas bija strāvojis no Marijas, un Leifs netika gudrs, kā uztvert Helēnas nosvērtību. Gadu gaitā policists bija nopratinājis daudzus noziedzniekus. Sākot ar divriteņu zagļiem un beidzot ar vīriešiem, kuri sita savas sievas; ieskaitot sievieti, kura bija vannā noslīcinājusi savu jaundzimušo bērnu. Visi bija izrādījuši daždažādas jūtas. Dusmas, bēdas, paniku, niknumu, samierināšanos. Leifs nekad nebija runājis ar nevienu, kurš bija pilnīgi bezkaislīgs. Kur nu vēl ar diviem tādiem aizdomās lūramajiem. Viņam ienāca prātā, ka varbūt to izskaidroja apstāklis, ka abas meitenes bija bērni: varbūt viņas bija pārāk jaunas, lai pilnība apjēgtu, ko bija pastrādājušas. Bezkaislīgums, ar kādu viņas

dalījās savā šausminošajā stāstā, - tā pamatā noteikti bija jābūt kam citam, nevis ļaunumam.

- Pēc tam jūs gājāt peldēt, vai tiesa? Marija teica, ka jums bija jānomazgā asinis.

Helēna pamāja.

- Jā, tā bija! Mēs bijām nosmērējušās ar asinīm, tāpēc gājām peldēt.

- Kā bija ar jūsu drēbēm? Vai arī uz tām nebija asinis? Kā izmazgājāt asiņu traipus no tām?

Meitene iekoda lūpā.

- Lielāko daļu izberzām ūdenī. Mūsu drēbes ātri izžuva saulē. Mamma un tētis īsti neredzēja, kā izskatījās manas drēbes, kad aizgāju mājās. Klusītēm iegāju iekšā un pārģērbos pirms vakariņām. Tad iemetu drēbes veļas mašīnā.

Sēdēdama aiz meitas un paslēpusi seju rokās, Harrieta lēja asaras. Helēna neskatījās uz māti. K. G. sēdēja tā, it kā būtu pārakmeņojies. Šķita, ka viņš bija novecojis par divdesmit gadiem.

Neticami nesatricināmā Helēna vairāk līdzinājās Marijai. Vairs nešķita, ka abas bija tik atšķirīgas. Abas kustējās vienādi, abas runāja vienādi, un Helēnas sejas izteiksme Leifam atgādināja Marijas izteiksmi. Meitenes sejā jautās tukšums. Mēma nebūtība.

Noraudzīdamies bērnā, kurš sēdēja viņa priekšā, policistam uz mirkli uzmetās šermuļi. Bija sācies kaut kas, kam bija lemts atbalsoties vēl daudzus gadus, iespējams, pat līdz viņa mūža beigām. Leifs bija saņēmis atbildes uz saviem jautājumiem, taču to dēļ bija radušies citi nozīmīgāki jautājumi. Jautājumi, uz kuriem, visdrīzāk, nekad nevarēs gūt pilnīgu atbildi. Skatiens, ko Helēna bija pievērsusi policistam, bija neizdibināms un neizteiksmīgs.

- Jūs mūs nosūtīsiet uz vienu un to pašu vietu, vai ne? Mēs varēsim būt kopā, vai ne?

Leifs neatbildēja. Tikai piecēlās un izgāja gaitenī. Piepeši bija ārkārtīgi grūti ievilkt krūtīs elpu.

Karīms bija apsēdies uz gluda akmens, bet nerimās grozīties. Saule šķita silta, tomēr laiku pa laikam viņš nodrebinājās. Bija tik daudz nezināmu jēdzienu, kas bija jāapgūst vienā reizē, ka griezās galva: virzīšanās ātruma zudums, stūres grozīkļa, kustība pa vējam, lielākais platums, iešana cieši pie vēja. Kreisā un labā puse bija pārvērtušās par kreiso un labo bortu. Nebija vēl pulksten desmit, un Karīms jau jutās izsmelts.

- Ja laiva ir zaudējusi virzīšanās ātrumu, tas nozīmē, ka laivas priekšgals, bugs, ir tieši pret vēju.

Bills enerģiski žestikulēja, runādams gan zviedru, gan angļu valodā. Farīds viņa teikto tulkoja arābu valodā. Karīms priecājās, redzēdams, ka pārējie rādījās tikpat apjukuši, kā viņš jutās. Bills bija nostājies blakus laivai un demonstrēja, griezdams buru dažādos stāvokļos. Vienīgā doma Karīma prātā bija atziņa, ka laiva pret zilo klaidu izskatījās pagalam sīciņa un trausla. Vismazākā vēja pūsmiņa to varēja apgāzt, un viņi visi ieveltos ūdenī.

Kāpēc gan viņš bija piekritis piedalīties? Karīms zināja atbildi uz šo jautājumu. Tā bija iespēja iesaistīties zviedru sabiedrībā, iepazil zviedrus un uzzināt, kā viņi vadīja savas dienas, varbūt pat pielikt punktu aizdomu pilnajiem skatieniem, kas vienādiņ bija viņam pievērsti.

Kad laiva ir zaudējusi virzīšanās ātrumu, bura īsti nekustas, bet laiva tad ir tukšajā zonā un vairs neiet uz priekšu. - Bills demonstreja, pavilkdams buras. - Laivai ir jābūt vismaz trīsdesmit giadu leņķi, lai tā varētu virzīties uz priekšu ar jebkādu ātrumu. Un ali unis ii vajadzīgs, jo mēs taču piedalīsimies sacensībās!

Vīrietis novicināja rokas.

- Mums ir jāatrod visātrākais burāšanas ceļš. Lieciet lietā vēju!

Karīms pamāja, lai gan lāga nebija sapratis. Sajutis kņudoņu

pakausī, viņš pagriezās. Nelielu gabaliņu tālāk uz klints bija nosēdušies trīs pusaudži, kuri noskatījās uz viņu pulciņu. Meitene un divi zēni. Viņu pozās jautās kas neomulīgs, tāpēc Karīms no jauna pievērsās Billam.

- Buru regulē jeb trimmē ar šoti. Tā sauc rīku, ar kuru buru novelk tuvāk pie laivas vai palaiž brīvāk.

Bills pavilka laivas detaļu, ko Karīms līdz šim brīdim bija saucis par virvi, un bura nospriegojās. Bija tik daudz apgūstama: viņi nemūžam to nepagūs līdz sacensībām. Varbūt vispār nē.

•- Ja gribat burāt pret vēju, nezaudējot virzīšanās ātrumu, ir jāiet pār štagu. Ir jākreicē pievēja virzienā.

Karīms saklausīja Farīda nopūtu.

- Zigzagveida līnijā, - Bills ar rokām parādīja, ko bija domājis. - Laivu pagriež uz vienu pusi, tad - uz otru, turp un atpakaļ. To sauc par kreicēšanu.

Vīrietis no jauna norādīja uz laiviņu.

- Šodien biju domājis, ka katrs no jums pēc kārtas kopā ar mani izbrauks burulaivā nelielā lokā, lai rodas priekšstats, kā tas notiek.

Bills norādīja uz laivām, kas bija piesietas turpat netālu. Nodarbības sākumā viņš bija pastāstījis, ka laivas bija Laser klases jahtas laivas. Tās bija smieklīgi maziņas.

Bills uzsmaidīja Karīmam.

- Domāju, ka pirmais varētu braukt Karīms, tad tu, Ibrahīm! Pārējie var izlasīt šos kopētos materiālus, lai pārskatītu jēdzienus, kurus te pieminēju. Es atradu tos internētā angļu valodā, ar to mēs arī varētu sākt. Vēlāk varēsiet iemācīties zviedru jēdzienus. Sarunāts?

Pārējie pamāja, savukārt Karīms un Ibrahīms pārmija bažīgus skatienus. Karīms atminējās ceļu no Stambulas uz Samu. Atminējās jūras slimību. Augstos viļņus. Priekšā braucošo laivu, kas bija ap gāzusies. Kliedzošos ļaudis. Slīkoņus.

- Te ir glābšanas veste! - Bills mundri norādīja, nenojauzdams, kāda vētra plosījās Karīma sirdī.

Karīms uzvilka glābšanas vesti, kas ne tuvu nelīdzinājās tai, ko viņš bija iegādājies par prāvu summu, lai dotos ceļā pāri jūrai.

Jau atkal pakausī iekņudējās. Visi trīs pusaudži joprojām viņus vēroja. Meitene ieķiķinājās. Karīmam nepatika skatiens gaišmatainā zēna acīs. Viņš apvaldīja vēlēšanos par to ieminēties pārējiem, jo viņi jau tā bija saspringuši.

- Tad nu tā! - Bills iesaucās. - Pārliecināsimies, ka glābšanas vestes ir pienācīgi nostiprinātas, tad varam doties ceļā.

Vīrietis cieši savilka siksnas un apmierināti pamāja. Pametis skatienu aiz Karīma, Bills iesmējās.

- Izskatās, ka mums ir viesi! Jaunieši ir ieradušies mūs atbalstīt! - Bills pamāja pusaudžiem. - Nāciet šurp!

Visi trīs pusaudži notrausās no klints un tuvojās grupai. Jo tuvāk viņi nāca, jo vairāk gaišmatainā zēna sejas izteiksme lika šermuļiem mesties pār Karīma ādu.

- Šis ir mans dēls Nilss, - Bibs iepazīstināja, uzlikdams plaukstu uz pleca zēnam ar nejauko seju. - Šie ir viņa draugi Vendela un Base.

Nilsa draugi ar visiem sarokojās, kamēr zēns tikai turpināja blenzt.

- Esi pieklājīgs un sasveicinies! - Bills aicināja dēlu.

Karīms pastiepa roku. Pēc vairākām sekundēm Nilss izvilka

savu roku no kabatas un sarokojās ar Karīmu. Zēna plauksta bija ledaina, taču sejas izteiksme bija vēl aukstāka. Piepeši šķita, ka jūra bija silts un vēlīgs glābiņš.

I lelēna iekoda sev vaigā kā vienmēr, kad pūlējās koncentrēties. I Izkāpusi uz ķeblīša, viņa piesardzīgi sagriezās. Ja kustība būtu pārāk plaša, sieviete nokristu. Visticamāk, ka Helēna nesavainotos, tomēr viņa iztraucētu Jeimsu, kas sēdēja turpat netālu un lasīja laikrakstu.

I lelena ledusskapja augšējā plauktā kārtoja kārbas un kastes tā, La eliķeles bija vērstas uz priekšu. Varēja just, ka Jeimss viņu vēroja.

Vīram pietika atvērt ledusskapi un vienu reizi nopūsties, un Helēnas vēders krampjaini sarāvās. Tāpēc viņa bija izšķīrusies par profilaktisku pieeju, lai izvairītos no Jeimsa dusmām.

Helēna bija iemācījusies, kā dzīvot kopā ar Jeimsu. Ar viņa vajadzību kontrolēt. Ar viņa garastāvokļa maiņām. Citādāk nebija iespējams, to viņa apjēdza. Pirmajos gados Helēna bija tik ļoti baidījusies, bet tad laida pasaulē Samu. Viņa vairs nebaidījās sevis dēļ, viņa baidījās dēla dēļ. Mātes lielākoties šausminājās par dienu, kad bērni izvācās no mājām. Helēna skaitīja ik sekundi līdz dienai, kad dēls būs brīvs. Drošībā.

- Kā izskatās? - viņa pavaicāja, pagriezusi seju pret galdu.

Brokastu galds jau sen bija novākts, klusi dūca trauku mazgātājs, un visas virsmas spīdēja un laistījās.

- Būs labi, - vīrs atteica, nepacēlis acis no laikraksta.

Jeimss bija pasācis valkāt lasīšanas brilles. Helēnu bija pārsteidzis atklājums, ka viņam bija kāda vājība. Viņš allaž bija lepojies ar nevainojamību. Gan sevī, gan cilvēkos, kuri bija viņam līdzās. Tāpēc Helēna tā raizējās par Samu. Viņasprāt, dēls bija lielisks. Bet jau kā mazs bērns viņš bija sagādājis vilšanos tēvam. Sams bija jūtīgs zēns, bikls un nedrošs. Viņam patika klusas rotaļas. Viņš nekāpa augstu un neskrēja ātri, viņam nepatika cīkstēties ar citiem zēniem. Sams labprātāk palika savā istabā, kur stundām ilgi varēja ar rotaļlietām veidot izdomātas pasaules. Kad dēls jau bija paaudzies, viņš ar prieku izjauca dažādas ierīces un salika tās no jauna. Vecus radioaparātus, magnetofonus, vecu televizoru, ko bija uzgājis garāžā, - Sams varēja demontēt un atkal montēt jebko. Savādā kārtā Jeimss ļāva dēlam nodoties šim vaļaspriekam. Viņš pat atļāva Samam darboties vienā garāžas stūrī. Tā bija vismaz viena brīvā laika nodarbe, ko Jeimss saprata.

- Kas man vēl tev šodien ir jāizdara? - Helēna jautāja, nokāpdama no ķebļa.

Sieviete to nolika virtuves letes galā. Taisni pret otru ķebli, apmēram divu centimetru attālumā vienu no otra, lai abi atrastos vidū.

- Veļas grozā ir šis un tas. Manas bikses nebija kārtīgi izgludinātas. Tev būs tās jāizgludina vēlreiz.

- Skaidrs, - Helēna atsaucās un nodūra galvu.

Varbūt viņai būtu pie viena jāizgludina arī visi Jeimsa krekli. Ja reiz bija jāgludina.

- Vēlāk došos pirkt pārtiku, - Helēna ieminējās. - Vai bez ierastā ir kas tāds, ko vēlies?

Jeimss pāršķīra laikraksta lapu. Viņš joprojām lasīja Bohusläningen rīta izdevumu. Pēc tam vēl bija jālasa laikraksti DN un Svenska Dagbladet. Vīrs vienmēr tos lasīja vienā un tajā pašā kārtībā. Vispirms Bohuslāningen, tad DN, tad Svenska Dagbladet.

- Nē, tikai to pašu, ko parasti!

Tad Jeimss pacēla galvu.

- Kur ir Sams?

- Ar divriteni aizbrauca uz pilsētu. Grasījās satikt kādu pazinu.

- Kas tā par paziņu?

Vīrs nolūkojās Helēnā pāri lasīšanas brillēm.

Viņa vilcinājās.

- Viņu sauc Jesija.

- Jesija? Sanāk, ka tā ir meitene? Kas ir viņas vecāki?

Jeimss nolaida laikrakstu, viņa acīs kaut kas nozibsnīja.

Helēna ievilka dziļu elpu. - To viņš neteica. Bet man kāds pastāstīja, ka viņš pavadot laiku kopā ar Marijas meitu.

Vīrs vairākkārt kontrolēti ieelpoja. - Vai, tavuprāt, tas ir prātīgi?

- Ja vēlies, lai pasaku Samam, ka viņš nedrīkst ar meiteni vairāk tikties, tā arī darīšu. Ja vien nevēlies to viņam pateikt pats.

Helēnas acis vēl arvien bija nodurtas. Pakrūtē jau atkal bija savilkušies nepatīkamā sajūta. Tik daudz no tā, kam būtu jāpaliek tālā pagātnē, atkal tika uzurdīts.

Jeimss no jauna pievērsās savam laikrakstam.

- Nē! Ļausim, lai paliek. Pagaidām.

I lelēnas sirds sitās kā negudra, un viņa neko nevarēja iesākt. Sieviete nebija pārliecināta, ka Jeimss bija nolēmis pareizi. Tomēr ne jau viņa pieņēma lēmumus. Helēnas ziņā nebija atstāts neviens lēmums kopš (alas dienas pirms trīsdesmit gadiem.

- Vai esi kaut kur tikusi ar ziņojumiem? Vai esi atradusi kaut ko, ko būtu vērts turpināt izmeklēt? - Patriks vaicāja Annikai.

Kolēģe nošūpoja galvu.

- Nē! Ja neskaita vīrieti, kurš pludmalē filmēja bērnus, neesmu uzgājusi nevienu pašu gadījumu, kas kaut mazākajā mērā liecinātu par apdraudējumu bērniem. Es gan vēl neesmu izskatījusi visu kaudzi.

- Ar kādu laika posmu tu strādā?

Gesta pasniedzās pēc maizes šķēles un uzzieda uz tās sviestu. Annika šorīt bija izlikusi dažādas brokastu uzkodas, jo bija pareizi uzminējusi, ka visi kā viens dedzīgi vēlējās ķerties pie darba, tāpēc bija izlaiduši brokastis mājās.

- Kā runājām, sāku ar ziņojumiem vēl no maija. Vai vēlies, lai izskatu arī vecākus ziņojumus?

Viņa uzlūkoja Patriku, kurš papurināja galvu.

- Nē, pagaidām maijs ir labs sākuma punkts! Ja tomēr neatradīsi neko, kas ir saistīts ar bērniem, mums, iespējams, būs jāpaplašina meklējumi un jāizskata ziņojumi par seksuāliem uzbrukumiem un izvarošanu.

- Vai ir kādas pazīmes, ka slepkavībai bija seksuāls motīvs? - Paula vaicāja un iekodās savā siera un šķiņķa sviestmaizē.

Pie viņas kājām sēdēja Ernsts, nolūkodamies policistē ar lūdzošu skatienu, bet Paula nepiegrieza sunim vērību. Dzīvnieks pamazām apvēlās no visiem kārumiem, ko deva Melbergs.

- Pēdešens vēl nav pabeidzis patoloģisko izmeklēšanu, tāpēc to mēs nezinām. Taču Nēa bija kaila, kad atrada viņas līķi, un ir divi visbiežāk izplatītie motīvi bērna slepkavībā: vai nu tas ir seksuāls, vai arī...

Viņš vilcinājās.

Izlīdzēja Gesta:

- Vai arī vainīgais ir kāds, kurš bērnam bija tuvs.

- Kurš tev šķiet īstais šajā lietā? - Paula pavaicāja un atstūma Ernsta purnu, ko suns mēģināja atspiest policistei uz ceļa.

- Kā jau teicu iepriekš, man ir grūti iztēloties, ka Nēas vecāki

varētu būt jebkā iesaistīti meitas nāvē. Tomēr es nevaru būt pārliecināts par visiem simt procentiem. Kad policijā ir nostrādāts tik ilgi, saprotu, ka nevienu iespēju nevar izslēgt.

- Tāds variants gan šķiet maz ticams, - Patriks piekrita.

- Taisnība. Man arī šķiet, ka mums būtu jāaplūko jebkāda saikne ar Stellas slepkavību, - Mārtiņš ieminējās, pieceldamies, lai aizietu pēc kafijas kannas un no jauna pielietu kolēģu krūzes.

- Līdzība ir acīmredzama, pat ja abas šķir tik ilgs laiks.

- Jūs abi ar Paulu vakar runājāt ar Helēnu, - Patriks iesāka.

- Vai jūs abi varētu šodien aprunāties ar Mariju? Es tikmēr aizbraukšu pie Helēnas. Gribu noskaidrot, vai viņām ir alibi.

- Alibi par kādu laika posmu? - Paula noprasīja. - Nēas vecāki meitu vairs neredzēja kopš brīža, kad viņa aizgāja gulēt, tāpēc mēs nezinām, vai viņa pazuda no rīta, vai viņu nolaupīja naktī.

- Vai bija kādas ielaušanās pazīmes? - Mārtiņš gribēja zināt, atkal apsēzdamies.

- Es no vecākiem noskaidrošu, vai kāds būtu varējis nakts laikā iekļūt mājā tā, ka viņi to nepamanīja, - Gesta piedāvāja.

- Naktīs tagad ir tik karsts, ka daudzi vietējie guļ pie atvērta loga.

- Sarunāts, - Patriks teica. - Atstāšu to tavā ziņā, Gesta! Un tev ir taisnība, Paula! Mums alibi ir jāpārbauda, sākot no svētdienas vakara.

- Skaidrs. Aizbrauksim aprunāties ar Mariju un uzzināsim, kas viņai ir sakāms.

- Parunājiet arī ar viņas meitu! - Patriks ierosināja. -Ja pareizi atceros, Marijai ir pusaugu meita, ko sauc Jesija. Cerams, ka

satikšu ne tikai Helēnu, bet arī viņas dēlu Samu un viņas vīru. Viņš

7

ir tas ANO karavīrs, kurš izskatās tā, it kā brokastīs tiesātu dzeloņstieples.

Policists piecēlās, lai atliktu pienu ledusskapī, citādi tas vasaras svelmē varēja sabojāties. Dzelteni krāsotajā virtuvītē nebija gaisa kundu ioniera, un tajā valdīja gandrīz neizturams karstums par spīti pilnība atvērtajam logam.

Starp citu, vai kails ir redzējis Melbergu? - viņš pavaicāja.

- Viņa kabineta durvis ir aizvērtas. Kad es klauvēju, atbildes nebija. Droši vien viņš ir cieši aizmidzis, - Gesta minēja, greizi smaidīdams.

Nebija vērts pukoties par Melbergu. Kamēr vien viņš uzturējās savā kabinetā un snauduļoja, pārējie varēja mierīgi strādāt.

- Vai esi ko dzirdējis no Tūrbjērna vai Pēdešena? - Paula vaicāja.

- Vakar piezvanīju abiem, - Patriks atbildēja. - Tūrbjērns, kā parasti, negribēja teikt neko konkrētu, kamēr nav pabeidzis savu ziņojumu, toties viņš atsūtīja Stellas lietas tehniskos ziņojumus. Nācās nedaudz pierunāt, bet Pēdešens galu galā atklāja, ka Nēas pakausī bija brūce. Vēl nezinu, ko tas nozīmē, bet tas vismaz ir kaut kas.

- Vai ir iespējams, ka Helēna un Marija bija nevainīgas? - Paula jautāja, pievērsdamās Gestam. - Vai tev tomēr šķiet, ka viena no viņām nogalināja Stellu un tagad ir pastrādājusi vēl vienu slepkavību?

- Nav ne jausmas, - Gesta atzina. - Tolaik es biju pilnībā pārliecināts, ka viņas bija vainīgas. Tagad, kad esmu padzirdējis, ka Leifs par to šaubījās, ir jāaizdomājas. Izklausās diezgan neticami - kāds gan viņām varētu būt motīvs nogalināt vēl vienu meitenīti? Jo īpaši pēc trīsdesmit gadu pārtraukuma?

- Varbūt runa ir par slepkavu-atdarinātāju? - Mārtiņš iestarpināja, paraustīdams kreklu, lai atvēsinātos.

Policista sarkanīgie mati sviedru dēļ bija pielipuši pie galvas ādas.

- Nu, patlaban nevaram izslēgt nevienu varbūtību, - Gesta noteica, nolaidis skatienu uz galdu.

- Vai izdodas atrast vecos izjautāšanas pierakstus? - Patriks pajautāja. - Un visus pārējos izmeklēšanas materiālus?

- Turpinu meklēt, - Annika atbildēja. - Bet pats zini, cik juceklīgi dokumentus te kārtoja arhīvā. Daži dokumenti ir pārvietoti. Citi ir pazuduši. Vēl citi ir iznīcināti. Taču negrasos padoties. Ja ir palikuši jebkādi materiāli par Stellas lietu, esmu apņēmusies tos atrast.

Kolēģe uzsmaidīja Patrikam.

- Starp citu, vai esi pavaicājis savai sievai? Viņai parasti izdodas uziet vecus izmeklēšanas materiālus labāk nekā mums.

- Un kā vēl! - Patriks smiedamies atsaucās. - Viņa man ir parādījusi visu, ko līdz šim ir savākusi, bet pa lielai daļai tās ir tikai avīžrakstu kopijas. Viņai nav sanācis piekļūt nekādiem izmeklēšanas dokumentiem.

- Turpināšu meklēt, - Annika teica. - Tiklīdz kaut ko uziešu, pateikšu tev.

- Lieliski! Tad nu izskatās, ka mums šodien ir daudz darāmā, - Patriks secināja. Viņš pūlējās saglabāt objektīvu skatījumu, bet viegli tas nenācās. Bija gandrīz neiespējami.

No atvērtajām durvīm nodārdēja balss.

- Tad te jūs visi esat - slaistāties un dzerat kafiju!

Melbergs visiem veltīja miegainu skatienu.

- Labi, ka vismaz kāds šeit strādā. Nāc, Ernst! Saimnieks viņiem parādīs, kā tas ir darāms.

Ernsts priecīgi izčāpoja no virtuves un sekoja saimniekam. Varēja dzirdēt, kā Melbergs smagiem soļiem gāja pa gaiteni, tad aizcirtās viņa kabineta durvis. Priekšnieks, bez šaubām, grasījās turpināt rīta snaudu. Neviens netērēja laiku piezīmēm. Bija jāstrādā.

Jesija izbaudīja mieru, kas bija viņu pārņēmis, klausoties Sama līdzenajā elpošanā. Tas bija kas jauns: šis rāmums un šī drošība. Apziņa, ka viņu redzēja.

Meitene pagriezās gultā, cenzdamās netraucēt Samu. Taču puiša roka, kas bija aplikta viņai ap vidu, savilkās ciešāk. Lai ko Jesija darītu, nešķita, ka tas Samam sagādātu neērtības.

Viņa piesardzīgi noglāstīja puiša vēderu zem melnā T krekla, ko Sams bija uzvilcis. Sajūta bija tik savāda - būt tik tuvu citam. Puisim. Pieskarties viņam, neizpelnoties izsmieklu vai atraidījumu.

Jesija pacēla galvu, lai Samu uzlūkotu. Izteiksmīgie vaigukauli, jutekliskās lupas, garās melnās skropstas.

Vai esi kādreiz ar kādu sagājies? - meitene klusi pavaicāja.

Puisis vienreiz nomirkšķināja, tad no jauna aizvēra acis.

- Nē! - viņš atbildēja pēc brīža un atvēra acis. - Tu?

Jesija papurināja galvu un pieliecās tuvāk, lai pieglaustu zodu

viņam pie krūtīm.

Meitene nevēlējās atsaukt prātā pazemojošo notikumu Londonas internātskolā pagājušajā pavasarī. Neilgu laiciņu bija šķitis, ka Paskāls gribēja ar viņu pārgulēt. Paskāls bija Francijas diplomāta dēls un bija tik izskatīgs, ka Jesijai aizrāvās elpa, viņu ieraugot. Paskāls bija sācis meitenei sūtīt īsziņas - neticami mīļas īsziņas. Tad viņš bija atsūtījis ielūgumu uz skolas balli, un Jesija gandrīz nebija ne aci aizvērusi, iztēlodamās ikviena pārsteigto seju, kad viņa ierastos uz pasākumu Paskālam pie rokas. Abi bija turpinājuši apmainīties ar īsziņām. Puisis bija arvien vairāk un vairāk mudinājis viņu pārvarēt savu kautrīgumu, un abi flirtēja, jokojās un palēnām tuvojās robežai, kas šķīra no aizliegtā.

Kādu vakaru Paskāls bija palūdzis Jesiju atsūtīt savu krūšu attēlu. Teica, ka vēlējās aizmigt, skatīdams to prātā. Teica, ka Jesijai noteikti esot visskaistākās krūtis pasaulē un viņš ilgojoties tās noglāstīt. Та nu meitene savā istabā pacēla kreklu un nofotografēja savas krūtis, kas bija pilnībā atkailinātas, jo viņa nebija uzvilkusi krūšturi.

Nākamajā dienā attēls bija izplatīts pa visu skolu. Visi bija zinājuši, ko Paskāls un viņa drauģeļi bija iecerējuši. Viņi bija tīšām ievilinājuši Jesiju slazdā un kopā bija meitenei rakstījuši daudzās īsziņas. Jesija bija vēlējusies nomirt, pazust no zemēs virsmas.

- Nē! - meitene atsaucās. - Nē, man nekad nav bijis drauga!

- Esam bijuši gana prātīgi, lai pagaidītu īsto cilvēku, - Sams secināja maigā balsī un pagriezās pret Jesiju.

Viņa ielūkojās puiša zilajās acīs un zināja, ka varēja Samam uzticēties. Abi bija kā divi veterāni, kuri bija pārdzīvojuši vienu un to pašu karu un iemantojuši ne mazumu rētu, un nevajadzēja vārdus, lai saprastos visā, ko abi bija izcietuši.

Abiem par ļaunu bija nācis mātes pastrādātais.

- Es nezinu gandrīz neko par toreiz notikušo. Pirms trīsdesmit gadiem notikušo.

- Kādā ziņā? - Sams gribēja zināt. - Neko?

- Nu, labi - es zinu to, ko var atrast Google. Taču daudz ko no tā, ko tolaik rakstīja, nevar atrast internētā. Es gan nekad neesmu prasījusi mammai... Par to mēs nerunājam.

Sams glāstīja meitenes matus.

- Varbūt es varu tev palīdzēt. Vai tu to vēlētos?

Jesija pamāja. Uzlikusi galvu puisim uz krūtīm, viņa ļāvās mieram piestrāvot ķermeni tā, ka gandrīz uznāca miegs.

- Pēc gada es varēšu no tā visa aizlaisties, - Sams ierunājās. Puisis runāja par skolu. Jesijai bija skaidrs, par ko bija runa, lai

gan viņš to nebija norādījis. Abi bija tik līdzīgi.

- Ko tu iesāksi?

Sams papurināja plecus.

- Nezinu. Negribu dzīties pēc naudas un varas kā visi citi. Bezjēdzīgi skraidīt šurpu turpu.

- Es gribu ceļot, - Jesija teica un apskāva puisi. - Es ņemtu līdzi tikai tik daudz, cik var salikt mugursomā, un dotos, kur acis rāda.

- Tu nevari tā darīt, kamēr tev nav astoņpadsmit. Un līdz tam brīdim ir tik nolāpīti ilgi. Nezinu, vai varu tik ilgi izturēt.

- Ko tu ar to domā? -Jesija jautāja.

Sams aizgriezās.

- Neko, - puisis klusi atteica. - Neko nedomāju.

Meitene nebilda ne vārda, tikai turpināja glāstīt viņa vēderu, it

kā tādējādi varētu kaut kā atbrīvot no nelāgās sajūtas, kas Samam bija savilkušies pakrūtē. Jesija zināja, ka puisis to juta, jo šī sajūta mūždien bija pašas pakrūtē.

Sajutusi kaut ko ar pirkstu galiem, meitene pavilka uz augšu Sama kreklu.

- Kas tas ir? - viņa vaicāja, pieskardamās aplītim.

Apdeguma rēta. Sūdu būšana. Base un vēl daži puiši no klases turēja mani, kamēr Nilss man pie ādas piespieda aizdedzinātu cigareti.

Jesija aizvēra acis. Sams nu bija viņas Sams. Meitene vēlējās sadziedēt visas viņa brūces.

- Un šis?

Viņa aizslidināja plaukstu pār puiša muguru un vieglītēm pastūma, lai Sams pagrieztos uz sāniem un parādītu savu muguru. Ādu klāja garas švīkas, kas veidoja juceklīgu rakstu.

- Vai tās arī ir no Nilsa?

- Nē! No tēva. Ar siksnu. Kad sporta skolotājs man par tām vaicāja, meloju un teicu, ka sadriskāju muguru uz ērkšķiem. Nevienam nav dūšas pīties ar Jeimsu. Kopš tās reizes gan viņš bija pietiekami gudrs, lai vairs nedarītu neko tādu, kas atstāja pēdas. Pirms trim gadiem viņš vispār pārtrauca tamlīdzīgus sodus. Nezinu, kāpēc.

- Vai tev ir vēl citas rētas? -Jesija gribēja zināt, tā kā ieintriģēta pieskardamās pie rētām uz Sama muguras.

Visas viņas rētas bija iekšējas. Taču tas nenozīmēja, ka tās bija mazāk sāpīgas par rētām, ko siksna būtu viņai iecirtuši uz muguras.

Sams piecēlās gultā sēdus. Uzrotījis staras, puisis Jesijai parādīja ceļgalus. Abi bija rētaini. Meitene pastiepa roku, lai noglāstītu arī tos. Āda bija raupja zem viņas pirkstu galiem.

- Kā tu... Kas notika?

- Man bija jāmetas uz ceļiem uz grīdas, kas bija nobērta ar cukuru. Varbūt neizklausās pārāk sāpīgi, bet - tici man - ir gan. Tā dabūju šīs rētas.

Jesija paliecās uz priekšu un noskūpstīja Sama ceļgalus.

Puisis uzgrieza viņai muguru un pavilka uz leju bikses, lai parādītu pēcpusi.

- Redzi?

Jesija redzēja. Tā bija vēl viena apaļa rēta, tikai šī neizskatījās pēc apdeguma rētas.

- Tā ir no pildspalvas. Vecs triks - pabāza asu pildspalvu uz krēsla brīdī, kad grasījos apsēsties. Pildspalva iedūrās pāris centimetru dziļumā, tad nolūza. Visa klase smējās tik skaļi, ka man šķita, ka viņi visi apčurāsies.

- Bļāviens! -Jesija iesaucās.

Viņa vairs nevēlējās dzirdēt neko vairāk. Vairs nevēlējās redzēt citas rētas. Meitene pārāk skaudri apzinājās pašas neredzamās rētas un nevēlējās redzēt pārējās Sama rētas. Paliekusies uz priekšu, Jesija noskūpstīja puiša pēcpusi. Sams pagriezās uz muguras un gausi novilka bikses, nepaceldams acis. Meitene dzirdēja, ka viņa elpošana bija mainījusies: tagad tā bija smagāka. Jesija uzspieda maigu skūpstu uz Sama gurniem, uz viņa augšstilbiem. Puisis pasniedzās, lai noglāstītu meitenes matus. Uz mirkli viņa nodrebēja, atminēdamās savas fotogrāfijas, kas bija izplatītas pa skolu, atminēdamās, kā pēc tam bija jutusies. Tad Jesija pavēra lūpas un nostūma šīs domas malā. Šobrīd viņa neatradās tur. Viņa bija šeit. Kopā ar savu otro pusi. Ar cilvēku, kurš spēja sadziedēt visas viņas brūces.

- Ak, dievs, cik karsti! - Mārtiņš elsoja kā suns, kad kopā ar Paulu devās uz policijas automašīnu. - Tu pat neesi nosvīdusi, vai ne?

Kolēģe iesmējās un nošūpoja galvu.

- Esmu čīliete. Sis nav nekāds karstums.

- Bet tu pat lāgā neesi dzīvojusi Cīlē, - Mārtiņš smiedamies iebilda un noslaucīja sviedrus no pieres. - Tu esi zviedriete tāpat, kā es esmu zviedrs.

- Neviens nav tik zviedrisks kā tu, Mārtiņ! Nepazīstu nevienu, kurš būtu lielāks zviedrs par tevi.

- Izklausās, ka tu to uztver kā trūkumu, - kolēģis norādīja ar smaidu, atvērdams automašīnas durvis un iesēzdamies.

Jau nākamajā mirklī viņš izlēca ārā.

Pagaidi! Būsim sprieduši ne tā. Visticamāk, ka viņa ir

studijā.

Ak, pareizi! - Paula piekrita, nogrozīdama galvu. - Un tas II tepat aiz stūra.

Varētu būt diezgan interesanti apskatīt filmēšanas studiju, Martins ieminējās un pagriezās uz rūpniecības rajona pusi; lilmii pai Ingridu Ilerginani uzņēma vienā no pamestajām ēkām.

- Šaubos, ka tur ir tik krāšņi, kā tev šķiet.

Mārtiņš pagriezās, lai uzlūkotu policisti; Paula bija īsāka, un viņai bija grūti tikt kolēģim līdzi. Mārtiņš šķelmīgi pamiedza ar aci.

- To vēl redzēsim. Lai vai kā, būs aizraujoši satikt Mariju Vallu. īsta smukulīte, ja padomā, cik viņai ir gadu.

Paula nopūtās.

- Ja jau runājam par sievietēm, - viņa iesāka, - kā tev sokas ar sievieti, ko satiki pirms pāris dienām?

Mārtiņš juta, ka pietvīka.

- Ai, nezinu gan! Runāju ar viņu tikai dažas minūtes rotaļu laukumā. Pat nezinu, kā viņu sauc.

- Man šķita, tu teici, ka uzreiz sadziedājāties.

Policists novaidējās. Viņš zināja, ka Paula negrasījās mest tēmu pie malas. Jo neveiklāk Mārtiņš jutās, jo vairāk kolēģe uzjautrinājās.

- Nu, es gribēju teikt, ka...

Mārtiņš drudžaini pūlējās izdomāt kādu asprātību, bet nekas nenāca prātā.

- Lai jau paliek! - viņš noteica, pašūpodams galvu. - Mums ir jāstrādā.

- Labi! - Paula atsaucās un uzsmaidīja kolēģim.

Filmēšanas studija atradās rūpniecības ēkā, kuras fasādē nebija

ne miņas no spožuma. Visu ēku ieskāva žogs, taču Mārtiņš, piegājis pie vārtiem, atklāja, ka tie nebija aizslēgti, tāpēc abi policisti bez grūtībām varēja ieiet teritorijā. Vienas durvis bija atvērtas, kas, visdrīzāk, bija vēdināšanas labad, un viņi vilcinādamies iegāja iekšā. Ēka bija tikpat liela kā gaisa kuģu angārs: viena vienīga milzīga telpa ar augstiem griestiem. Pašā priekšā bija izvietoti dīvāni, kas veidoja atpūtas stūrīti, un sāņus - lērums apģērbu uz pakaramajiem, kas droši vien kalpoja par garderobi. Pa kreisi bija vairākas durvis, kas veda uz tualetēm un improvizētu grimēšanas telpu. Pa labi bija uzslietas rekvizītu sienas ar logiem, tādējādi radot ilūziju par īstu istabu. Paviljonu ieskāva desmitiem lampu.

Policistiem pretī panāca gaišmate. Sievietes mati bija ar smalku ķemmi saņemti mezglā galvvidū. Viņai ap vidu bija aplikta gald

nieka darbarīku josta, kurā bija saliktas grimēšanas otas un aplikatori.

- Sveiki! Ko vēlaties satikt?

- Mēs esam no policijas un vēlamies aprunāties ar Mariju, - Paula paskaidroja.

- Pašlaik filmē ainu, bet es viņai pateikšu, ka esat šeit, tiklīdz visi būs pabeiguši. Vai tas ir steidzami?

- Nē, viss kārtībā! Varam pagaidīt.

- Lieliski! Sēdieties un iedzeriet kafiju!

Ielējuši sev kafiju un paņēmuši dažas uzkodas no galda, kas atradās blakus dīvānam, viņi apsēdās.

- Jā, tev taisnība! Nav pārāk krāšņi, - Mārtiņš atzina, pamezdams skatienu visrinkī.

)

- Mhm, - Paula novilka un iemeta mutē pāris riekstu.

Abi skatījās paviljona virzienā, no kurienes varēja neskaidri saklausīt aktierus runājam savu tekstu. Pēc laiciņa atskanēja vīrieša balss: “Nofilmēts!” Pagāja vēl dažas minūtes, līdz sieviete ar plašo grimēšanas aprīkojumu atgriezās kopā ar zvaigzni Mariju Vallu. Viņa bija ģērbusies baltā kreklā un pieguļošās īsbiksēs, matos bija iesieta balta lente. Mārtiņš gribot negribot ievēroja kājas, kas bija pievilcīgas sievietei viņas vecumā, taču policists piespiedās pievērsties darāmajam. Skaistas sievietes vienmēr bija viņam sagrozījušas galvu. Pirms Mārtiņš bija saticis Pīu, viņš tādējādi bija iedzīvojies ne vienā vien problēmā, un joprojām bija noteiktas Tānumshedes daļas, no kurām viņš izvairījās, lai nesaskrietos ar kādu no savām bijušajām.

- Cik jauki no rīta satikt tik izskatīgu vīrieti formastērpā! - Marija iesaucās savā piesmakušajā balsī, no kuras Mārtiņam pār kauliem pārskrēja skudriņas.

Nenācās grūti saprast, kāpēc sieviete bija atzīta par vienu no I lolivudas visslavenākajām siržulauzējām ar nepiesātināmu apetīti. Mārtiņam nebūtu nekādu iebildumu ļauties viņas vilinājumam.

Paula veltīja kolēģim aizkaitinātu skatienu, un Mārtiņš nokaunējies at tapas, ka blenza ar pavērtu muti. Viņš nokremšļojās, un Paula tikmēr piecēlās, lai abus iepazīstinātu.

- Mani sauc Paula Moralesa, šis ir mans kolēģis Mārtiņš Molins. Esam no Tānumshedes policijas iecirkņa un izmeklējam meitenītes slepkavību - viņu atrada mirušu Fjelbakā. Vēlamies jums uzdot dažus jautājumus.

- Protams, - Marija piekrita un apsēdās uz dīvāna blakus Mārtiņam.

Aktrise sarokojās ar policistu, paturēdama viņa plaukstu savējā pāris sekundes ilgāk, nekā bija vajadzīgs. Mārtiņam nebija nekādu iebildumu, tomēr viņš juta Paulas dusmīgo skatienu.

- Pieņemu, ka vēlaties ar mani runāt trīsdesmit gadu vecā notikuma dēļ.

Jau atkal nokremšļojies, Mārtiņš palocīja galvu. - Abas lietas ir ārkārtīgi līdzīgas, tāpēc nolēmām, ka ir jāaprunājas ar jums. Arī ar Helēnu.

- Skaidrs, - Marija mierīgi noteica. - Taču esmu pārliecināta, ka zināt - Helēna un es, mēs visus šos gadus esam pastāvējušas pie sava, ka esam nevainīgas. Lielāko dzīves daļu mums ir nācies paciest sekas, lai gan nebijām neko nodarījušas.

Viņa atgāzās dīvānā un aizdedzināja cigareti. Kā apburts Mārtiņš nenolaida no sievietes acis, noskatīdamies, kā aktrise sakrusto kājas.

- Lai gan mūs neiesēdināja cietumā, sabiedrības acīs tas neko nemainīja, - Marija turpināja. - Ikviens bija pārliecināts, ka bijām vainīgas slepkavībā. Mūsu fotogrāfijas bija katrā avīzē, mani nošķīra no ģimenes, un mēs nekad vairs neatguvām kādreizējo dzīvi.

Aktrise izpūta dūmu gredzenu un ielūkojās Paulai acīs. - Ja tas nav kā cietumā, tad nezinu, kā vēl to uztvert.

Paula klusēja.

- Vispirms mums ir jājautā, vai jums ir alibi par laika posmu no pulksten astoņiem svētdienas vakarā līdz pirmdienas pēcpusdienai, - Mārtiņš teica.

Marija ievilka cigaretes dūmus, nesteigdamās atbildēt.

- Svētdienas vakarā es biju izgājusi un pavadīju laiku kopā ar

visu filmēšanas komandu. Mums bija neplānota sanākšana viesnīcā Stora.

- Cikos atgriezāties mājās? - Mārtiņš vaicāja, izņemdams piezīmju bloknotu un pildspalvu.

- Hm... Patiesībā es paliku viesnīcā pa nakti.

- Vai ir kāds, kas to var apstiprināt? - Paula jautāja.

- Jergen? Dārgais? Atnāc!

Marija paaicināja garu tumšmatainu vīrieti, kurš paviljonā kaut ko skaļi teica un vēcinājās rokām. Padzirdējis Mariju saucam savu vārdu, viņš spēji aprāvās un pienāca klāt.

- Šis ir Jergens Holmlunds. Režisors.

Vīrietis pamāja un sarokojās ar policistiem, tad jautājoši uzlūkoja Mariju, kura acīmredzami izbaudīja situāciju.

- Dārgais, vai vari policistiem pastāstīt, kur es biju svētdienas naktī un agrā pirmdienas rītā?

Jergens sakoda zobus. Marija ievilka dūmus no savas cigaretes un izpūta tos.

- Neuztraucies, dārgais! Nedomāju, ka viņi grasās zvanīt tavai sievai.

Režisors nosprauslājās un teica:

- Filmēšanas komanda svētdienas vakarā sanāca kopā viesnīcā Stora, pēc tam Marija pa nakti palika manā numurā.

- Cikos no rīta pārradāties mājās? - Paula vaicāja Marijai.

- Es nebraucu uz mājām. Jergens un es, mēs kopā braucām uz studiju. Ieradāmies ap astoņiem trīsdesmit, un deviņos mani sāka grimēt.

- Vai ir vēl kādi jautājumi? -Jergens noprasīja. Saņēmis noliedzošu atbildi, vīrietis apcirtās uz papēža un aizgāja.

Šķita, ka Mariju uzjautrināja vīrieša neērtība.

Nabaga Jergens! - viņa iesaucās, ar cigareti norādīdama uz aizejošā režisora muguru. - Pavada pārāk daudz laika, pūlēdamies gadul, ka sieva neatklāj viņa mazās dēkas. Viņš ir viens no tiem vīriešiem, kuri cieš no neveiksmīgas kombinācijas - sirdsapziņas pārmetumi un neapmierināms libido.

Marija paliecās uz priekšu, lai nodzēstu savu cigareti gāzēta dzēriena bundžā uz galda.

- Ko vēl vēlaties zināt? Pieņemu, ka vairs nav jautājumu par manu alibi.

- Vēlamies aprunāties arī ar jūsu meitu. Viņa ir nepilngadīga, tāpēc mums ir jāsaņem jūsu atļauja.

Mārtiņš ieklepojās, jo tagad viņus ieskāva dūmu mākonis.

- Protams! - Marija paraustīja plecus. - Klau, es lieliski saprotu, cik situācija ir nopietna, tomēr, ja jums vairāk nav jautājumu, man tiktiešām ir jāiet atpakaļ. Jergenam no stresa uzmetīsies pumpas, ja neievērosim filmēšanas grafiku.

Aktrise piecēlās un sarokojās ar policistiem. Tad viņa pastiepās pēc Mārtiņa piezīmju bloknota un pildspalvas. Kaut ko uzrakstījusi, Marija smaidīdama tos atdeva un aizsteidzās uz paviljonu.

Paula pārgrieza acis. - Nesaki, es uzminēšu! Viņa tev iedeva savu tālruņa numuru.

Mārtiņš ieskatījās piezīmju bloknotā un pamāja. Viņš nespēja apvaldīt muļķīgu smaidu.

BŪHUSLĒNE, 1671.-1672. GADS

Pēc vizītes ikviens sprieda vien par Lāšu Hirni un raganu izskaušanas padomi dienu no dienas, it kā cita nekā nebūtu. Britas degsme to pārcilāt bija krasā pretstatā Prēbena neslēptajam riebumam pret gaidāmo pienākumu, taču drīz atsākās ikdienas dzīve un runas aprima. Katram bija savs darbs darāms: gan saimniecības kalpiem, gan Prēbenam, uz kura pleciem gūla atbildības nasta par baznīcas lietām gan Tānumas, gan Lūras draudzē.

Ziemas dienas atnāca un pagāja pastāvīgā vienmuļībā, ko pārtrauca tikai retais mācītājmuižas viesis un Prēbena aizbraukšana un atbraukšana, mācītājam ceļojot pa draudzi baznīcas lietās. Viņš atgriezās ar stāstiem par ķildām, kas bija jārisina, prieka vēstīm, kas bija jāsvēta, un sēru vēstīm, kas bija jāapraud. Prēbens bija klāt kāzās, kristībās un bērēs, sniedza padomus par Dievu un ģimeni. Elīna reizēm paklausījās, kā viņš runāja ar draudzes locekļiem, un vienādiņ ieskatīja šos padomus kā viedus un izsvērtus, pat ja tie mēdza būt mazliet apdomīgi. Prēbens nebija pārdrošs, kāds bija bijis viņas Pērs; mācītājam arī nepiemita lepnā stūrgalvība, kādu bija izrādījis viņas vīrs. Prēbenam nebija asu vaibstu, viņa skatiens bija laipnāks. Pērs allaž bija sevī lolojis drūmumu, kas reizumis lika viņam uzlūkot pasauli ar bezcerības pilnām acīm, savukārt Prēbenam, kā šķita, nekad nepiemetās ne kripatiņa grūtsirdības. Brita nereti gaudas, ka bija izgājusi par sievu pie bērna, un vienā laidā paļāja vīru, kad viņš atgriezās mājās notašķītās drānās, jo bija kopis lopus vai rāvies vaiga sviedros līdz ar saimniecības kalpiem. Prēbens tikai pasmaidīja, paraustīja plecus un darīja, kā bija darījis.

Mcrta bija sakusi mācības pie draudzes rakstveža kopā ar

citiem bērniem. Elīna netika gudra, ko iesākt ar dedzību un jūsmu, ar kādu meita nopūlējās apgūt visus savādos ķeburus, kas Elīnai pašai bija pagalam nesaprotami. Viņa atzina, ka apgūt rakstītmāku bija kā dāvana, bet kur gan bērns liktu lietā tādu skolu? Elīna bija nabadzīga kalpone, tāpēc Mertai bija lemts par tādu izaugt. Viņu slakai cita ceļa nebija. Elīna nebija Brita. Viņa bija Elīna, meita, ko tēvs nekad nebija mīlējis, atraitne, kuras vīru bija paņēmusi jūra. Tā tas palika arī tad, ja mācītājs uzstāja, ka Mertai bija jāmācās lasīt. Meitai drīzāk noderētu zinības, ko Elīnai nodeva mātesmāte. Lai gan ar tām nevarēja gādāt, ka vēders bija pilns, vai pelnīt algu riksdāleros, ar šīm prasmēm Merta iemantotu cieņu, kas nebija nieka lieta.

Elīnu daudzkārt aicināja būt klāt radībās vai izlīdzēt kādam, kam bija piemetušās zobusāpes vai nomāktība. Viņa bija pirmā, kuru aicināja pie slimnieka, jo Elīna ar savām zālītēm un pātariem prata dziedināt no daždažādām kaitēm. Ļaudis lūdza viņu talkā, kad gars bija nospiests, jo mīlas jūtas bija atraidītas vai bija jānomokās ar nelūgtu aplidotāju, arī parastākās lietās, kad bija sasirdzis kāds lops. Tādai taču būtu jābūt Mertas tiesai, kas meitai būtu jātīko. Simtkārt labāk par māku, ko viņa nemūžam neizmantos, par zinībām, no kurām galvā radīsies bīstamas domas, ka viņa ir pārāka par citiem.

Lai cik labas bija Elīnas dziednieces spējas, viņas zālīšu maisījumi nekādi nelīdzēja Britai. Mēnesi pēc mēneša asiņošana arvien sākās no jauna, un ar katru reizi māsas sarūgtinājums auga. Brita pastāvēja, ka Elīna kaut ko bija izdarījusi aplam, ka nebija tik prasmīga, kā bija teikusies. Vienu rītu, kad Elīna Britai pasniedza dzeramo maisījumu, māsa aizsvieda kausu pret sienu un zaļais šķidrums lēnītēm nolija pa sienu, savākdamies peļķē uz grīdas. Brita bija šņukstēdama saļimusi.

Elīna nebija ļauna no dabas, tomēr nespēja noturēties, tā kā patīksminādamās par māsas izmisumu. Brita nereti bija skarba ne tikai pret kalpiem, bet arī pret Mertu. Lāgiem Elīna ieprātojās, ka skarbums, kas mājoja Britā, liedza viņas klēpī augt bērnam. IVc

tādām nejaukām domām Elīna aizvien sevi šaustīja. Viņa nevēlējās izlikties nepateicīga. Kas gan zināja, kur viņa ar Mertu būtu palikušas, ja Brita nebūtu par abām apžēlojusies un paņēmusi savā paspārnē. Vēl tikai pirms dažām dienām Elīna bija padzirdējusi, ka Mērhultas Eba bija nonākusi nabagmājā ar diviem jaunākajiem bērniem. Nebijis Britas, arī Elīnu un Mertu gaidītu tāds pats liktenis.

Tomēr nebija viegli saglabāt dievbijīgu garu, kad runa bija par Britu. Viņā jautās ārkārtīgs asums un vēsums, un pat tik labs vīrs kā Prēbens nevarēja vērst Britu uz labu. Elīna ieskatīja, ka viņš bija pelnījis labāku sievu, kādu, kura būtu labsirdīga un ņipra, nevis nešpetna ar daiļu vaigu un kupliem tumšiem matiem. Lai gan ne jau viņai par to bija spriest.

Elīna bieži manīja, ka Prēbens viņā slepus nolūkojās. Sieviete centās no mācītāja vairīties, bet tas bija grūti. Kalpu vidū Prēbens rāvās tik pašapzinīgi, it kā visi būtu vienas kārtas, un viņu nereti varēja uziet pie kūts vai ganībās apkopjam lopus. Prēbenam nudien padevās čubināties ap ikvienu dzīvu radību, un Merta vienādiņ sekoja mācītajam pa pēdām, saņēmusi rokas aiz muguras un pūlēdamās spert platus soļus, lai turētos līdzi. Ikreiz, kad Elīna lūdza piedot, ka meita nelika miera, Prēbens tikai pasmējās un nošūpoja galvu, sacīdams, ka labāku līdzgaitnieku nevarot vēlēties. Tiešām šķita, ka mācītājam un Mertai nekad netrūka, par ko tērzēt, jo abi allaž sarunājās. Elīna lūkoja meitai prasīt, par ko bija runāts, bet Merta mēdza paraustīt plecus un atteikt, ka abi runājot par visu ko. Par zvēriem, par Dievu, par Mertas lasāmo. Prēbens bija pasācis viena gabalā tapināt Mertai grāmatas no savas mācītājmuižas bibliotēkas. Tiklīdz meitene bija paveikusi savus saimniecības darbus, viņa vai nu ņēmās visur sekot Prēbenam, vai arī nosēdās, lai lasītu mācītājā aizlienētu grāmatu. Elīna brīnījās, ka nebeidzamie ķeburi, kas rotāja lapas, varēja tā vilināt Mertu, bet negribīgi ļāva meitai lasīt lalak, pat ja bija droša, ka no tā nebija nekādas jēgas.

Brita nebija akla. Ar katru dienu viņa arvien vairāk īgņojās, ledzcdama, cik daudz vērības Prēbens piegrieza bērnam. Ne vienu

reizi vien Elīna uzgāja māsu raugāmies pa logu un greizsirdīgi abus vērojam. Viņa vairākkārt bija dzirdējusi, kā vīrs un sieva par to kaismīgi strīdējās, taču šoreiz Prēbens atteicās pielaisties. Merta drīkstēja iet viņam līdzi, lai kur Prēbens dotos. Abiem sekoja Vijolīte. Kaķēns pa ziemu bija paaudzies un vienādiņ sekoja saimniecei akurāt tāpat, kā Merta sekoja Prēbenam. Kad jautrā trijotne staigāja pa saimniecību, Elīna nespēja apvaldīt smaidu, viņus ieraugot, lai gan sieviete zināja, ka bija sākušās tenkas par uzmanību, ar kādu saimnieks apveltīja meiteni. Elīnai nerūpēja, ko iedomāja kalpones vai algādži: lai kā viņi sačukstējās sievietei aiz muguras, tiklīdz kādam piemetās galvassāpes vai zobusāpes, visi meklēja viņas palīdzību. Kad viņi murminādami noprasīja, kā atlīdzināt par padarīto, Elīna vienmēr palūdza kaut ko savai meitai. Vēl vienu bļodiņu ēdiena. Nonēsātu kurpju pāri. Lindrakus, ko viņa varēja pāršūt kleitā. Merta bija visa viņas pasaule: ja meita bija laimīga, Elīna bija laimīga. Brita varēja domāt, kas vien viņai ienāca prātā.

Kad Merta nāca pie mātes, raudādama, ka saimniece viņai bija iekniebusi vai parāvusi aiz matiem, Elīnai atlika tikai iekost mēlē. Viņa sev iestāstīja, ka šī cietsirdība bija zema cena, kas bija jāmaksā par jumtu virs galvas un maltīti uz galda. Kad viņa un Brita bija mazas, māsa bieži viņai knieba, un Elīna bija to pacietusi un nebija tāpēc augusi sliktāk. Prēbens pasargātu Mertu. Pasargātu arī Elīnu. Par to viņai nebija divu domu, jo laiku pa laikam, kad mācītājam šķita, ka Elīna neko nemanīja, Prēbena laipnās acis kavējās pie viņas. Reizēm, kad viņu skatieni sastapās uz acumirkli, kam it kā nebija gala, zeme zem Elīnas kājām sašūpojās.

Ērika tuvojās Marstrandai, un pacilātība auga ar katru brīdi. Viņa bija tik daudz lasījusi par Helēnas vecākiem un iztēlojusies, kādi viņi bija, balstoties uz intervijām, ko abi bija snieguši. Helēnas tēvs K. G. bija nomiris pirms krietna laika, taču Ērikai vismaz bija iespēja intervēt māti.

Ēai gan viņa centās atbrīvot prātu no aptuveniem priekšstatiem par cilvēkiem, kas bija iesaistīti attiecīgajā notikumā, bija grūti atmest priekšstatu par Harrietu Pēšsoni, jo viņa un K. G. bija visu vainu uzgrūduši Marijai un attēlojuši Helēnu kā upuri. Pēšsoni tolaik bija sabiedrības augstākā slāņa pārstāvji: K. G. bija piederējusi biroja preču veikalu ķēde, savukārt Harrieta pirms kāzām bija strādājusi par modeli. Viņš bija bagāts, viņa bija skaista - tipiska savienība. Viņu pasaulē visu noteica āriene. Vienubrīd viņus apskauda ikviens fjelbakictis, jau nākamajā mirklī abi bija vien zākājami vecāki, kuru atvase bija noslepkavojusi mazo Stellu.

Ērika iebrauca Kūenas autostāvvietā. Diena bija saulaina un karsta, un šis izbrauciens sagādāja prieku. Viņa sen nebija bijusi uz salas un ar sajūsmu noskatījās uz piemīlīgajiem piekrastes namiņiem.

Ērika izbaudīja īso pārbraucienu uz Marstrandu, taču pilnībā pievērsās intervijai, tiklīdz bija izkāpusi krastā. ĒTzdodamie jautājumi sāka griezties prātā, kamēr viņa gāja kalnup uz Harrietas māju. Al radusi īsto ēku, Ērika uz brīdi apstājās, lai atvilktu elpu un apļa molu namu. Tas bija burvīgs: nokrāsots balts un apdarināts ar ■•kaisliem senlaicīgiem kokgriezumiem. Mājas priekšā auga krāšņas rozes un sārtās uti violetas lupinās, pret jūru bija vērsta plaša terase.

Ja Harrieta kādreiz izdomātu namu pārdot, Ērika lēsa, ka sieviete par to saņemtu miljonus. Divciparu skaitļa miljonus.

Ērika atvēra balti krāsotos koka vārtiņus un pa šauro grants taciņu gāja uz durvju pusi. Zvana pogas nebija, tikai veclaicīgs klauvēklis, kas bija veidots kā lauvas galva. Viņa ļāva tam atkrist pret koka paneli. Gandrīz uzreiz durvis atvēra eleganta sieviete, kurai bija apmēram sešdesmit gadu.

- Ērika Falka! Cik patīkami jūs beidzot satikt! Ak, esmu izlasījusi visas jūsu grāmatas un uzskatu, ka jūs esat ārkārtīgi talantīga rakstniece! Man prieks, ka esat guvusi tādus panākumus arī ārzemēs.

Sieviete ieveda Ēriku gaitenī, neļaudama iestarpināt ne vārda.

- Ceru, ka paliksiet uz tasi kafijas. Man reti ir tik slavena viešņa, - viņa teica, rādīdama ceļu uz terasi caur lielo dzīvojamo istabu.

Ērika nepārzināja interjera dizainu, taču pazina mēbeles no Josefa Franka, Bruno Matsona un Karla Malmstena kolekcijām. Izskatījās, ka telpu bija iekārtojis prasmīgs interjera dizainers; Ērika šaubījās, ka Harrieta pati būtu izraudzījusies kādu no priekšmetiem.

- Paldies, ka piekritāt mani satikt! - Ērika tencināja, apsēzdamās krēslā, uz kuru bija norādījusi Harrieta.

- Nav par ko! Visus šos gadus esmu gaidījusi, kad patiesība nāks gaismā, tāpēc nabaga Helēnas labad priecājos, ka jūsu līmeņa rakstniece ir nolēmusi aprakstīt šo lietu. Jo vairāk tagad, kad no draugiem Stokholmā esmu uzzinājusi, ka tā briesmīgā persona grasās izdot savu grāmatu.

- Vai tas tiešām būtu tik slikti? - Ērika piesardzīgi pārvaicāja un palocīja galvu, kad Harrieta piedāvādama pacēla kafijas kannu. - Tāpat kā Helēna, arī Marija vienmēr ir uzstājusi, ka ir nevainīga, tāpēc viņas grāmata varētu tikai apliecināt Helēnas teiktā patiesīgumu.

Harrieta ielēja kafiju, sakniebusi lūpas tā, ka tās bija satraucoši bālas.

- Es ne uz brīdi neesmu ticējusi, ka viņa ir nevainīga. I Izskatu,

ka tieši viņa nogalināja nabaga meitenīti, tad mēģināja vainu uzgrūst Helēnai.

- Lai gan Marija bija pirmā, kura atzinās slepkavībā?

Ērika iedzēru malku kafijas, kas nenoliedzami bija pārāk vāja.

- Tāds bija viņas plāns no sākta gala!

Harrietas balsī piepeši ieskanējās griezīga nots, un sieviete vairākkārt nervozi norija siekalas.

- Viņa gribēja apmuļķot Helēnu, lai meita atzītos, - Harrieta teica. - Helēna vienmēr bija tik paļāvīga, tik lētticīga, un tā Marija bija viltīga meitene no šausmīgas ģimenes. Jau no sākuma mēs uztraucāmies, ka viņa slikti ietekmēs Helēnu. Mūsu meita tā izmai-

7

nījās, kad sāka pavadīt laiku kopā ar šo meiteni. Ļāvām abām draudzēties, lai gan mums tas nebija pa prātam. Nevēlējāmies, ka mūs apsūdz snobismā, un saprotams, ka bērniem ir svarīga saskarsme ar dažādiem cilvēkiem, taču tā ģimene... - Sieviete nodrebinājās no atmiņām. - Mums bija tam jāpieliek punkts uzreiz. Та arī teicu K. G. Tomēr jūs jau zināt, kādi ir vīrieši - reiz kaut ko ieņēmuši galvā, viņi vairs neklausās, tāpēc viņš atteicās iejaukties, līdz bija par vēlu. Paskatieties tikai, pie kā tas noveda! Gadiem ilgi viņš man tik bieži vaicāja: “Kāpēc gan es tevī neklausījos, Harrieta?”

Viņa apklusa, lai atvilktu elpu un iemalkotu kafiju.

- Nezinu, vai esat dzirdējusi, - Ērika steidzās ieminēties, - taču ir noslepkavota meitenīte, kura dzīvoja tajā pašā saimniecībā, kurā dzīvoja Stella. Turklāt viņas līķi atrada turpat, kur atrada Stellu.

- Jā, dzirdēju! Nudien briesmīgi.

Harrieta nodrebinājās, likdama savām rotaslietām ietinkšķēties. Sieviete bija aplikusi platu zelta ķēžu kaklarotu un biezas zelta rokassprādzes, pie blūzes bija piesprausta neuzkrītoša Chanel piespraude. Pēc sievietes iznesīguma bija skaidrs, ka viņa reiz bija bijusi modele. Par spīti viņas gadiem Harrietas stāja bija stalta, un sievietes mati bija profesionāli nokrāsoti tā, ka blondās šķipsnas noslēpa jebkādas sirmuma pazīmes. Izskatījās, ka viņai, drīzāk, bija piecdesmit, nevis sešdesmit gadi. Ērika iztaisnojās. Viņa mēdza

sagumt kā kartupeļu maiss - darba nelāgās sekas, jo neskaitāmas stundas bija jāpavada, sēžot pie datora.

Harrieta no jauna ielēja sev vājo kafiju. Iekšēji saraudamās no domas, ka tā bija jādzer, Ērika pagaidīja, kad kafija bija ielieta un Harrieta turpināja sarunu:

- Jaunā slepkavība tikai pierāda, ka man bija taisnība: Helēna ir nevainīga. Та nevar būt nekāda sakritība, ka meitenīte nomirst uzreiz pēc Marijas atgriešanās. Tas noteikti ir viņas roku darbs.

Sieviete nelokāmi uzlūkoja Ēriku.

- Bet kāpēc gan, jūsuprāt, Helēna atzinās? - Ērika jautāja. - Kāpēc lai trīspadsmit gadus veca meitene atzītos slepkavībā, ko nebija pastrādājusi?

Harrieta nesteidzās ar atbildi. Nemierīgi raustīdama savu kaklarotu, sieviete noskatījās uz Karlstenu, Marstrandas mūra cietoksni. Kad viņa no jauna sastapa Ērikas skatienu, Harrietas acīs vīdēja kas savāds.

- Helēna bija trausla meitene. Viņa būs trausla līdz mūža galam. K. G. viņu izlutināja. Citu bērnu mums nebija, un viņa bija tēva luteklīte. K. G. sargāja Helēnu no it visa, deva viņai visu, ko vēlējās. Jāatzīst, ka reizēm sajutos atstumta. Abi varēja stundām ilgi būt kopā divi vien. It kā dzīvotu paši savā pasaulītē. Es pati savā laikā biju tēva luteklīte, tāpēc biju saprotoša un nemēģināju iejaukties. Kad uzradās Marija, viņa bija kā spēks, kam Helēna nespēja pretoties. Redzēju, cik ļoti viņu Marija aizrāva. Meitene bija skaista, un vēl tikai trīspadsmit gadu vecumā viņu ieskāva pieredzējuša cilvēka aura un... Nezinu, kā to nosaukt, bet viņai piemita tāds kā izdzīvošanas instinkts. Manuprāt, Helēna, kura baidījās no visa, kopā ar Mariju jutās drošībā. Kad abas satikās, Helēna izmainījās. Atsvešinājās no mums. To ievēroja arī K. G., un viņš pūlējās vairāk laika pavadīt kopā ar meitu. Ne man, ne viņam nešķita, ka viņām būtu jādraudzējas. Pēc kāda laika mēģinājām abas nošķirt vienu no otras, bet Pjelbaka ir maza un tur ir grūti norobežot divus cilvēkus vienu no otra. Kā gan mums bija jārīkojas - augām dienām jāseko skolā meitai līdzi?

Harrieta nerimās raustīt kaklarotu, kas tinkšķēdama sitās pret sievietes iedegušo ādu blūzes kakla izgriezumā.

- Kā jums šķiet, kāpēc tad Helēna atzinās? Vai viņa baidījās no Marijas?

Harrieta savā atbildē bija novirzījusies no sākotnējā jautājuma, un Ērika bija apņēmusies panākt, ka viņas pie tā atgriezās.

- Manuprāt, viņa vēlējās darīt visu, ko darīja Marija. Kad policija pateica, ka Marija bija atzinusies, viņa vēlējās rīkoties tāpat. Tāda nu Helēna bija. Ir. Nekad nevēlas peldēt pret straumi. Kad Marija vēlāk atsauca savu atzīšanos, Helēna sekoja viņas piemēram. Taču kaitējums jau bija nodarīts.

Sievietes balss nodrebēja. Viņa pastūma Ērikai tuvāk kanēļmaizīšu šķīvi.

- Cienājieties! Tās ir svaigas. Šorīt nopirku maiznīcā.

Ērika pasniedzās pēc maizītes.

- Laimīgā kārtā meitenēm nevarēja piespriest cietumsodu. Iejaucās sociālās drošības sistēmas pārstāvji, kuri izlēma, kas viņām nāktu par labu. Nebija nekāds pārsteigums, ka neganto Vallu ģimeni atzina par nepiemērotiem Marijas aizbildņiem. Toties I Iclēnai ļāva atgriezties mājās pie mums, kad viņa īslaicīgi bija uzturējusies jauniešu centrā. Notikušajā nebija mūsu vainas, Helēnas audzināšanā vai mūsu vecāku spējās nebija neviena paša trūkuma. Ja viņa nekad nebūtu satikusi to nelabo meiteni, nekas tāds nebūtu noticis.

Viņas balss jau atkal kļuva griezīga.

- Drīz pēc tam jūs pametāt māju Ējelbakā, vai ne tā? - Ērika mierīgi pavaicāja.

Harrieta pamāja.

- Protams, mēs vairs nespējām tur dzīvot, kamēr visi sačukstējās un mēļoja. Nebija patīkami, ka piepeši pret mums izturējās kā pret izstumtajiem. K. G. pat atstādināja no kluba Rotary priekšsēdētāja amata. It kā viņš kaut kā būtu vainojams notikušajā!

Sieviete pāris reižu dziļi ievilka elpu. Bija skaidrs, ka vecās brūces tā arī nebija pilnībā sadzijušas. Ērika ievēroja, ka Harrietu

vairāk sarūgtināja apstāklis, ka viņa un K. G. zaudēja savu elitāro statusu sabiedrībā, nevis pārdzīvojumi, ko bija pieredzējusi meita.

- Taču Helēna izvēlējās atgriezties, vai ne?

-Jā! Tā arī neesmu sapratusi, kāpēc. Jeimss, kurš no mums nopirka māju, nevēlējās aizbraukt no Fjelbakas, kad apprecēja Helēnu, un K. G. atbalstīja viņa lēmumu - ko gan es tur varēju iebilst?

- Kā saprotu, Jeimss un jūsu vīrs bija tuvi draugi. Turklāt Helēna bija gluži jauna, kad apprecēja vīrieti, kurš bija tikpat vecs kā viņas tēvs. Kādas bija jūsu un jūsu vīra domas par šo laulību?

Ērika paliecās uz priekšu, jo nevarēja vien sagaidīt Harrietas atbildi. Mēnešiem ilgi vākdama materiālus grāmatai, viņa bieži bija par to gudrojusi.

- K. G. bija sajūsmā. Jeimss bija viņa draugs kopš bērnības, abi bija kopā uzauguši Fjelbakā, un K. G. allaž bija Jeimsu apbrīnojis. Tāpēc viņš šīs attiecības atbalstīja no sākta gala. Personīgi man nešķita, ka tas būtu kas slikts. Pazīstu Jeimsu, kopš apprecējos ar K. G., tāpēc viņš bija kā ģimenes loceklis. Kad Jeimss ieminējās par laulībām īsi pirms Helēnas astoņpadsmitās dzimšanas dienas, mēs viņam teicām, ka lēmums ir Helēnas ziņā, taču mums pret to nebija iebildumu.

Ērikai šķita, ka Harrietas sejas izteiksmē bija pavīdējis kas tāds, kas nesaskanēja ar sievietes vārdiem. Vai tiešām viņa būtu bijusi tik labvēlīgi noskaņota pret ģimenes draugu, kurš bija vienā vecumā ar meitas tēvu, kad Jeimss negaidīti sāka aplidot Helēnu un vēlāk ar viņu salaulājās? Nelikās ticami. Trūka zināmas loģikas, tomēr Ērika apzinājās, ka vairāk par šo tēmu no Harrietas nebija lemts uzzināt, tāpēc viņa izvēlējās citu pieeju.

- Es tik daudzas reizes esmu pūlējusies sazināties ar Helēnu, bet viņa tā arī nav atbildējusi. Man šķiet, ka viņa nevēlas sniegt man interviju. Ja es varētu uzklausīt Helēnas skatījumu, tas ārkārtīgi nāktu par labu grāmatai. Kā jums šķiet, vai jūs varētu viņu pierunāt?

Harrieta pamāja.

- Viņa noteikti piekritīs jūs satikt. Zinu, ka viņa baidās, jo visu atkal cels gaismā, - mana pirmā doma bija tieši tāda pati. Pie

ņēmu, ka saruna ar jums atsauktu visu atmiņā. Taču tad es sapratu, ka tā ir iespēja, ko bijām gaidījuši, izdevība beidzot atgūt mūsu labo vārdu. Cilvēki joprojām man velta greizus skatienu, un gadu no gada pastiprinās sajūta, ka mani izslēdz no salas sabiedriskajiem pasākumiem. Es varu dot tik daudz!

Sieviete nervozi norija siekalas.

- Tāpēc saku jā, es parunāšu ar Helēnu. Zinu, ka viņa ar jums aprunāsies.

- Paldies! - Ērika atsaucās.

- Piezvanīšu viņai šodien, - Harrieta teica, apņēmīgi palocīdama galvu. - Nevēlos, ka viņa palaiž garām šo iespēju nomazgāt mūsu vārdu.

Kad Ērika devās prom, Harrieta palika sēžam uz terases.

Ap dienas vidu vienmēr bija mierīgi. Cilvēki bija pie jūras vai pilsētā pusdienoja saulainajās āra terasēs. Nevienam nebija vēlēšanās staigāt šurpu turpu gar dārzkopības centra plauktu rindām un apskatīt puķes un krūmus, kad valdīja vislielākais karstums. Sannai tas bija pa prātam. Siltumnīcā viņa jutās vislabāk, tāpēc virmojošā svelme, kas plūda no zenītā uzkāpušās saules, netraucēja, pat ja galva sāpēja kā jau katru rītu. Šī dienas atelpa ļāva apkopt augus. Sājos laika apstākļos tie dzēra ūdeni neatņemdamies, un Sanna gādāja, lai būtu remdētas arī vissīkākā auga slāpes.

Bija arī laiks pacelt podus, ko bija apgāzuši nevērīgi klienti, un Sanna varēja patērzēt ar hortenzijām un papļāpāt ar rozēm. Kornēlija varēja pastāvēt pie kases. Vasaras palīgi katru gadu pagadījās kā nu kurais, taču Kornēlija bija izrādījusies īsts atradums.

ja kāds Sannai jautāja, kas bija viņas vistuvākie draugi, viņa vienmēr atteica, ka tie ir augi. Nebija gan neviena cita, ko nosaukt. Sannai nenācās viegli ielaist kādu savā dzīvē. Vidusskolā viņa bija neveikli pūlējusies sadraudzēties ar dažiem klasesbiedriem. Sanna bija mēģinājusi darīt to pašu, ko redzēja darām citus: kopā iedzert kāliju, čalot par zēniem, iesaistīties bezrūpīgā sarunā par kurpēm, ko bija nesen iegādājusies, vai izmēģināt roku nopietnā diskusijā

par siltumnīcefektu klimata pārmaiņās. Viņa bija centusies būt normāla. Tomēr Sanna nesaprata citus. Apbrīnojami, ka viņai bija izdevies saiet kopā ar Niklasu. Augi - lūk, tos Sanna saprata. Nebūdami cilvēki, tie saprata Sannu. Citas kompānijas viņai nevajadzēja.

Vieglītēm iespiedusi seju kuplā hortenzijā, Sanna ieelpoja mēļās puķes smaržu. Pasaulē nebija labākas smaržas. Tā nomierināja dvēseli, un Sanna uz īsu brīdi spēja atslābināties. Smarža nostūma malā visas atmiņas, visas domas, un varēja ļauties vien klusai dūkoņai.

Bērnībā bija bijis citādāk. Stellai bija paticis mežs, un viņa vienmēr bija gājusi uz turieni rotaļāties. Sanna bija turējusies saimniecībā un izvairījusies no meža, kurā bija tik daudz nepazīstamu smaržu.

Pēc tā, kas bija noticis ar Stellu, Sannai bija vēl mazāk iemeslu doties uz mežu. Pēc tā, ko Helēna un Marija bija izdarījušas.

Uzmācās sajūta, kas uzbangoja katru reizi, kad Sanna iedomājās par Mariju. Vajadzība rīkoties. Apceres un pārdomas trīsdesmit gadu garumā bija pārakmeņojušās kamolā. Ar katru dienu tas pakrūtē spieda arvien vairāk.

Drīz viņa par to vairs nevarēs nelikties ne zinis.

- Atvainojiet, vai varat pateikt, kur ir garšaugi?

Sanna satrūkās, seju joprojām paslēpusi hortenzijā. Viņa pacēla galvu. Sieviete, kurai pie rokas nepacietīgi mīņājās mazs bērns, Sannu jautājoši uzlūkoja.

- Es jums parādīšu! - Sanna piedāvāja un rādīja ceļu uz centra daļu, ko bija atvēlējusi garšaugiem un dārzeņiem.

Viņa jau bija uzminējusi, ka sieviete deva priekšroku bazilikam. Sanna nekad nekļūdījās.

Tik daudzus gadus dzīvē bija valdījis juceklis, taču beidzot Annai bija sajūta, ka zem kājām bija stingrs pamats. Tomēr viņa zināja, cik strauji viss varēja izputēt, tāpēc baiļojās spert nākamo soli. Gadi, ko Anna bija nodzīvojusi laulībā ar I atkasu, bija sievieti

izmainījuši gandrīz līdz nepazīšanai. Viņa spērieni un sitieni bija iznīcinājuši Annas pašapziņu tiktāl, ka arī tagad, pēc vairākiem gadiem, viņai joprojām neizdevās atgriezties pie tā “es”, ko reiz bija iemiesojusi.

Pirms Anna bija satikusi Lūkasu, viņa bija ticējusi, ka ir neievainojama. Lielākoties šo pārliecību Anna bija guvusi, pateicoties Ērikai. Pieaugusi viņa saprata, ka māsa bija viņu pārāk sargājusi un lutinājusi, iespējams, cenzdamās atsvērt visu, ko abām nebija snieguši vecāki.

Anna jau sen bija piedevusi mātei Elsijai. Uzzināt, ar kādu noslēpumu viņa bija dzīvojusi, bija sāpīgi, tomēr Anna priecājās, ka Ērika māsu bērnības mājas bēniņos bija atradusi asiņaino apģērba gabalu. Tā viņas bija iemantojušas jaunu ģimenes locekli. Gan Anna, gan Ērika centās apciemot pusbrāli Jēranu, cik bieži vien varēja.

Visam bija savs iemesls, Anna nodomāja, apsteigdama vecu traktoru. Saules gaisma bija žilbinoša, tāpēc viņa pasniedzās pēc savām saulesbrillēm, nenolaizdama acis no ceļa. Anna nekad nebija bijusi īpaši pārdroša autovadītāja, taču kopš negadījuma viņa bija vēl piesardzīgāka. Jo vairāk tagad, kad lielā vēdera dēļ tikai ar pūlēm varēja iekārtoties pie stūres. Visticamāk, drīz vien nāksies pārtraukt autovadīšanu. Dans bija pieteicies viņai šodien par šoferi, tomēr Anna bija nelokāmi, taču pieklājīgi noraidījusi piedāvājumu. Viņa vēlējās darboties patstāvīgi. Nevēlējās, ka kāds iejaucas. Anna bija apņēmusies pati pieņemt lēmumu.

Viņa atļāvās īso braucienu izbaudīt kā atslābinošu pauzi ikdienas mājas darbos. Vasaras brīvlaiks pa lielākai daļai bija lielisks ieviesums. Lielisks bērniem. Ne vienmēr lielisks pieaugušajiem. Katrā ziņā ne pašlaik, kad Anna jutās tik nogurusi un nosvīdusi, būdama grūtniecības pēdējos mēnešos. Viņa mīlēja bērnus, bet gādāt, ka viņiem bija, ko darīt visu dienu, prasīja ievērojamas pūles; turklāt viņas bērnu un Dana bērnu lielā vecumu starpība nozīmēja, I .1 bija jāpacieš kā bērnišķīgi ķīviņi, tā pusaudžu jūtu izvirdumi. Annai vēl bija grūti atteikt katru reizi, kad Ērika un Patriks lūdza

izpalīdzēt. Dans viņu par to mūždien rāja, norādīdams, ka Annai bija jāpadomā par sevi. Taču viņai ārkārtīgi patika māsas trīs bērni, un viņa to uztvēra kā iespēju atlīdzināt Ērikai par visu, ko māsa bērnībā bija izdarījusi viņas labā. Vismaz laiku pa laikam Anna varēja pieskatīt Māju un dvīņus, lai kā arī iebilda Dans. Viņa vienmēr būs gatava palīdzēt lielajai māsai.

Anna atskaņoja pagājušā gadsimta mūzikas kompaktdisku un ar baudu dziedāja līdzi. Kopš bērnu piedzimšanas viņa vairs nepārzināja jaunāko mūziku. Anna zināja, ka Džastins Bībers ir populārs, un varēja dungot līdzi dažām Bejonses dziesmām. Citādi viņai aktuālā mūzika bija sveša. Toties Anna varēja pilnā kaklā dziedāt līdzi, kad skanēja Mr Mister dziesma Broken Wings.

Piedziedājuma vidū viņa pēkšņi aprāvās un nolamājās. Sasodīts. Automašīna, kas brauca pa pretējo joslu, bija pārāk labi pazīstama. Ērikas automašīna. Māsas veco Volvo universāli Anna pazina uzreiz. Apsvērusi iespēju noliekties aiz stūres, viņa attapās, ka Ērika pazītu automašīnu. Tomēr viņa zināja, ka automašīnas Ērikai bija vienaldzīgas un māsa lāgā neatšķīra Toyota no Chrysler, tāpēc cerēja, ka Ērika neievēros garām pašaujamies sarkanu Renault.

Iezvanījās Annas mobilais tālrunis. Tas bija ar magnētu piestiprināts pie priekšējā paneļa. Nolāpīts, nolāpīts, nolāpīts. Zvanīja Ērika. Droši vien bija pazinusi automašīnu. Anna nopūtās. Viņai nepatika runāt pa tālruni, kamēr sēdēja pie stūres, tāpēc bija nedaudz laika, lai izgudrotu, ko teikt. Annai nepatika melot māsai. Gadu gaitā viņa bija Ērikai melojusi pārāk bieži. Šoreiz gan nebija izvēles.

Bērnu šūpoles kustējās šurpu turpu, lai gan Gesta nomācošajā tvaicē nejuta ne mazāko vēja pūsmiņu. Policists ieprātojās, kad Nēa pēdējoreiz tajās bija sēdējusi. Zem apaviem šņirkstēja grants. Klasīšu lauciņu līnijas bija gandrīz izzudušas.

Tuvodamies parādes durvīm, viņš juta, kā pakrūtē savilkās kamols. Durvis atvērās, pirms Gesta bija paguvis pieklauvēt.

- Nāciet iekšā! - aicināja Bengts.

Vīrietis pasmaidīja, bet Gesta juta naidīgumu, kas slēpās aiz tā.

Policists bija iepriekš piezvanījis, lai brīdinātu par savu ierašanos. Visi bija apsēdušies pie virtuves galda un viņu gaidīja. Gesta pieļāva, ka Pētera vecāki visticamāk viesosies vismaz līdz bērēm, lai gan nevarēja zināt, kad tās varētu notikt. Nēu nevarēja apbedīt, līdz nebija pabeigta sekcija. Varbūt Eva un Pēters izvēlēsies kremēšanu. Prātā nostūmis malā gan šo domu, gan ar to saistītās ainas, policists piekrita krūzei kafijas.' Viņš apsēdās blakus Pēteram un uzlika plaukstu vīrietim uz pleca.

- Kā turaties? - Gesta pajautāja, pateicīgi pamādams Evai, kad sieviete viņa priekšā nolika krūzi ar kūpošu kafiju.

- Dzīvojam sekundi pa sekundei, minūti pa minūtei, - Eva klusi atteica un apsēdās iepretim policistam, blakus vīratēvam.

- Ārsts viņiem iedeva miega zāles, un tās palīdz, - Pētera māte iestarpināja. - Sākumā viņi negribēja tās dzert, bet es pierunāju pamēģināt. Ja abi būs neizgulējušies, no tā labāk nepaliks.

- Jā, tā droši vien ir prātīga doma! - Gesta piekrita. - Ja palīdzība ir pieejama, izmantojiet to!

- Vai esat kaut ko noskaidrojis? Vai tāpēc esat ieradies?

Pēters uzlūkoja policistu ar nedzīvu skatienu.

- Nē, baidos, ka nē! - Gesta atbildēja. - Tomēr mēs nepārtraukti strādājam un darām, ko varam. Ierados, lai uzzinātu, vai kāds būtu varējis ielavīties mājā, kamēr jūs gulējāt. Vai ievērojāt, ka būtu atvērts kāds logs?

Eva pagriezās pret Gestu.

- Ir tik karsti, un mēs vienmēr guļam pie atvērtiem logiem, 'lāču tie ir bloķēti no iekšpuses. Viss bija kā parasti.

- Skaidrs, - policists noteica. - Kad pēdējoreiz biju šeit, jūs teicāt, ka ārdurvis bija aizvērtas vai aizslēgtas. Bet namā var iekļūt arī citādāk. Piemēram, pa pagraba durvīm, kuras varbūt bijāt piemirsuši aizslēgt?

Pēters ieplāja ar plaukstu sev pa pieri un norādīja uz ārdurvīm.

Ak, d ievs, aizmirsu jums par to pastāstīt pagajušaja reize! Mums ir drošības sistēma. Ieslēdzam to katru vakaru pirms

gulētiešanas. Kad dzīvojām Udevallā, mūsu dzīvoklī kāds ielauzās. Tas notika, pirms bija piedzimusi Nēa. Kāds pa vēstuļu spraugu iemeta asaru gāzes baloniņu un uzlauza durvis. Mums nebija nekā vērtīga, ko zagt, tomēr jutāmies neomulīgi, zinādami, ka kādam bija pieticis dūšas ienākt mūsu dzīvoklī, kamēr mēs bijām uz vietas un aizmiguši gultā. Kopš tā laika vienmēr lietojam drošības sistēmu. Tā bija viena no pirmajām lietām, ko uzstādījām, kad pārvācāmies uz šejieni. Šķita prātīgi ievērot piesardzību, jo māja ir tik nomaļā vietā...

Vīrieša balss izdzisa, un Gesta zināja, kas viņam bija ienācis prātā. No briesmām tik un tā nebija izdevies izvairīties. Drošības sistēma neapšaubāmi bija sniegusi drošības sajūtu, taču nebija pasargājusi.

- Tātad jūs to ieslēdzāt, pirms aizgājāt gulēt?

-Jā!

- Un jūs to ieslēdzāt no jauna, pirms devāties prom?

- Nē! - Pēters papurināja galvu. - Bija rīts, un spoži spīdēja saule, tāpēc...

Viņš pacēla acis, apjēdzis, ko nozīmēja Gestas jautājums.

- Tātad Nēa nevarēja pamest māju pirms sešiem trīsdesmit.

- Tieši tā. Viņa noteikti pazuda vēlāk, citādi būtu skanējusi signalizācija. Vai vēl kāds zina signalizācijas atslēgšanas kodu?

Tagad galvu papurināja Ēva.

- Nē! Mēs vēl mobilajā tālrunī saņemam paziņojumus par jebkādām signalizācijas sistēmas darbībām.

Sieviete piecēlās, lai aizietu pēc sava iPhone, kas lādējās uz virtuves darbvirsmas. Ievadījusi paroli, Ēva pārlūkoja dažas datnes, tad parādīja Gestam tālruņa displeju.

- Lūk, dati par to nakti! Mēs ieslēdzām signalizāciju ap desmitiem, kad gājām gulēt, un tā palika ieslēgta līdz sešiem un trim minūtēm, kad Pēters piecēlās no rīta.

- Nespēju noticēt, ka par to neiedomājāmies, - Pēters klusi novilka.

- Man būtu bijis par to jāiedomājas, - Gesta norādīja.

- Signalizācijas vadības panelis ir tepat pie sienas. Taču šādos gadījumos... Jā, šādos gadījumos loģika pieklibo! Vismaz tagad mēs zinām, ka varam izslēgt varbūtību, ka kāds būtu varējis ielauzties mājā pa nakti.

- Vai esat papētījuši tos cilvēkus Tānumshedē? - Beiigts noprasīja.

Ulla paraustīja vīru aiz rokas un paliecās uz priekšu, lai kaut ko viņam pačukstētu. Bengts pikti atvilka roku.

- Ja neviens cits neuzdrīkstas par to ieminēties, tad vaicāšu es! - viņš iesaucās. - Daudzi runā par noziedzīgajiem elementiem, kuri dzīvo tajā vietā Tānumshedē. Daži no viņiem, acīmredzot, piedalījās arī meklējumos. Vai neapjēdzat, ka tā būtu bijusi nepārspējama izdevība iznīcināt jebkādus pierādījumus? Dzirdēju, ka viens no viņiem pat bija klāt, kad atrada Nēu. Vai jums tā nešķiet savāda sakritība?

Gesta nezināja, ko teikt. Viņš nebija rēķinājies, ka saruna varētu tā iegrozīties, lai gan pēdējos pāris gados bija pamazām sapratis, ka pret ārzemniekiem noskaņotos ļaudis vairs nevarēja pazīt pēc skūtas galvas un zābakiem. Reizēm šie ļaudis izskatījās kā gluži parasti pensionāri. Policists gribēja zināt, vai Ēvas un Pētera uzskati sakrita ar Bengta nostāju.

- Mēs neizslēdzam nevienu varbūtību, taču nav bijis nekādu pazīmju, ka mums būtu jāpievērš uzmanība kādam no bēgļu centra.

- Bet tā ir taisnība? Tur dzīvo noziedzīgi elementi?

Nebija skaidrs, vai Pētera jautājums atspoguļoja viņa viedokli vai viņa izmisumu, vīrietim ķeroties pie vismazākā salmiņa.

- Vai vietējai policijai nebūtu jāievāc informācija par tiem ļauliniem, kad viņi šeit ierodas? Starp viņiem varētu būt slepkavas, zagļi, izvarotāji, pat pedofili!

Bengts pacēla balsi, un sieva jau atkal viņu paraustīja aiz rokas.

Kuš, Bengt! Nav īstais laiks, lai...

lāču Bengts negrasījās rimties.

Nesaprotu, kas ir lēcies šai nolāpītajai valstij! Mēs pārvācāmies u/, Spāniju liesi zviedru naivuma dēļ! Cilvēki šķērso robežu

bariem vien, un mums viņi ir jābaro un jāapģērbj, un jādod viņiem pajumte, un viņiem vēl pietiek bezkaunības sūdzēties par dzīvošanas apstākļiem! Viņi apgalvo, ka bēg no kara un spīdzināšanas, bet čīkst, ka nav bezvadu internēta!

- Atvainojiet mana vīra uzplūdu! - Ulla lūdza, raustīdama Bengta piedurkni aizvien sparīgāk. - Taču neviens īsti nezina, kādi ļaudis tajā centrā dzīvo. Kad aizbraucām uz pilsētu pēc pārtikas... Teiksim tā, klīst dažādas valodas. Visi baidās, ka pazudīs vēl citi bērni.

- Mums ir citi pavedieni, kurus vērtējam kā nozīmīgākus, - Gesta teica.

Policistam nudien sametās šķērmi par sarunas ievirzi.

- Vai domājat notikumus pirms trīsdesmit gadiem? Ar Helēnu un aktrisi, kura te ir atgriezusies? Vai tiešām jums šķiet, ka tur ir kāda saistība? - Ēva pacēla acis un sastapa Gestas skatienu. - Mēs pazīstam Helēnu. Viņa ir mūsu kaimiņiene un nekad nenodarītu pāri Nēai. Un aktrise? Dieva dēļ, kādēļ gan viņa vēlētos nodarīt pāri mūsu bērnam? Abas bija tīrie bērni, kad tas notika. Nē, es tam neticu ne uz sekundi! Drīzāk sliecos ticēt... Bengta vārdiem.

Gesta klusēja, pūlēdamies sakārtot domas. Attapās, ka viņam nebija, ko teikt. Nēas vecāki bija neapskaužamā situācijā, tāpēc nebija īstais brīdis ieslīgt diskusijā par ideoloģijām.

- Mēs neizslēdzam nevienu varbūtību, taču būtu bīstami pārsteigties ar secinājumiem, - viņš norādīja. - Izmeklēšana ir tikko sākusies. Gaidām, kad saņemsim patologanatoma ziņojumu un tehnisko analīzi. Ticiet man, kad saku, ka izskatām dažādus pieņēmumus, tomēr pārbaudīt, vai nepamatotas baumas ir patiesas, nozīmētu lieki tērēt laiku, kas mums nekādi nepalīdzētu. Tāpēc lūdzu jūs nesarežģīt mūsu darbu, liekot... liekot cilvēkiem pārsteigties ar secinājumiem.

- Tas mums ir skaidrs, - Pēters novilka, cieši sakļāvis uz galda uzliktās plaukstas. - Tomēr apsoliet mums, ka neizslēgsiet iespējas nepareizu iemeslu dēļ. Ja kādam ir slikta slava un cilvēki

par šo personu runā, tam var būt dibināts iemesls. Nav dūmu bez uguns.

- Es apsolu, - Gesta teica, un nelāgā priekšnojauta pieņēmās spēkā.

Neatstājās nepatīkama sajūta, ka bija sācies kas tāds, ko būs ārkārtīgi grūti apturēt. Pēdējais, ko policists redzēja pirms došanās prom, bija Pētera stingais skatiens, kurā jautās tumsa.

BŪHUSLĒNE, 1672. GADS

Nokusa pēdējais sniegs, likdams upēm burzguļot un zemei zaļot. Arī saimniecība palēnām atvadījās no ziemas, un tīrīšanas darbos pagāja vesela nedēļa, visiem sagaidot gada siltāko pusi. Visus dūnu pēļus un matračus izmazgāja un izkāra ārā žāvēties. No lupatu paklājiem izdauzīja putekļus, izberza grīdas. Nomazgāja logus, lai saule varētu iespīdēt istabiņās un izdzenāt no kaktiem ēnas. Ikvienam sirdī ielija siltums, atlaidinādams sarmu, kas bija ieviesusies pa garajām ziemas naktīm. Mertas kājas kustējās kā dejas solī, kad meitene skraidīja pa saimniecību ar Vijolīti sev pa pēdām. Elīna sevi pieķēra dungojam, kad nometās ceļos uz grīdas, lai noberztu koka dēļus, un šķita, ka pat Britas oma bija vēlīgāka.

Vēstis par raganām, kas Būhuslēnes apkaimē bija sadedzinātas uz sārta, vēl vairāk visus pacilāja, un stāsti paklīda no mājas uz māju, kur tos stāstīja un pārstāstīja sveču gaismā. Nostāstus par ļaunajām sievām, kuras saskrēja uz Blokullas kalnu, lai rīkotu raganu sabatu, un ielaidās ar nelabo, piepušķoja ar aizvien jauniem sīkumiem ikreiz, kad tajos dalījās. Kalpones un algādži, ar kuriem Elīna un Merta dalīja dzīvojamo galu, sacentās savā starpā, aprakstīdami velnišķīgās izdarības šādos saietos: vakariņas cēla galdā ačgārnā kārtībā, sveces dega no otra gala, tur bija lidojošas govis un kazas, kā arī bērni, kurus raganas bija aizvilinājušas Sātana kalpībā. Elīna pacietīgi cieta klusu, kamēr Merta klausījās, acis iepletusi. Nevarēja noliegt, ka stāsti aizrāva, tomēr klusībā sieviete prātoja, cik daudz tajos bija taisnības. Stāsti Elīnai atgādināja pasakas, ko mātesmāte mēdza viņai stāstīt bērnu dienās. Taču sieviete necēla ierunas. Ļau dīm vajadzēja stāstus, lai panestu dzīves smagumus, un Elma pric

cājās par Mertas dedzīgo seju. Kas gan viņa bija, lai atņemtu meitai patiku? Merta tāpat drīz iepratīsies, kā pasakas atšķīrās no īstās dzīves. Jo ilgāk meita varēja pabūt pasaku pasaulē, jo labāk.

Pēdējās pāris dienās Brita bija neparasti laipna pret Mertu. Viņa bija glāstījusi meitenes gaišos matus, piedāvājusi našķus un prasījusi, vai varētu papaijāt Vijolīti. Elīna netika gudra, kāpēc tas lika viņai justies neomulīgi, taču tā bija. Varbūt tāpēc, ka Elīna pārāk labi pazina savu māsu. Brita nekad neko nepasāka aiz labas sirds. Toties bērns priecājās par vismazāko laipnību, ko bija izpelnījusies, un starodama mātei rādīja našķus, ko bija iedevusi saimniece. Tā nu Elīna pūlējās izmest no prāta visas nemierīgās domas. Jo vairāk tāpēc, ka tieši šodien bija vairāk darba nekā parasti. Ciemos brauca Britas tante Ingeborga, tāpēc bija jāpasteidzas ar jau iesākto pavasara tīrīšanu, lai viss būtu gatavs uz viešņas ierašanās brīdi.

Elīnai bija pilnas rokas ar beršanu un tīrīšanu, tāpēc viņa nebija redzējusi Mertu visu dienu. Pēcpusdienā sieviete sāka raizēties par meitu. Saukdama meitenes vārdu, Elīna izstaigāja saimniecību, ielūkojās kalpotāju galā, šķūnī un citās mācītājmuižas ēkās, taču no Mertas nebija ne miņas. Pakrūtē savilkās baiļu kamols, un Elīna sauca aizvien skaļāk un skaļāk. Viņa vaicāja katram, kuru redzēja, bet neviens nebija meiteni manījis.

Mājas durvis atsprāga vaļā.

- Kas par nelaimi ir notikusi, Elīn? - Prēbens jautāja, izskriedams ārā ar savēlušos ērkuli un bāzdams balto kreklu ūzās.

Izmisumā Elīna skrēja pie viņa, pa ceļam pārlaizdama skatienu par saimniecību un cerēdama saskatīt meitas gaišās bizes.

Nevaru atrast Mertu, un esmu izmeklējusies visur!

Nomierinies, Elīn! - Prēbens aicināja, uzlikdams plaukstas sievietei uz pleciem.

Viņa sajuta Prēbena plaukstu siltumu caurstrāvojam kleitas ■Hidimm un nespēja noturēties, nesabrukusi viņa rokas. Vairākas ’•< kundes Elīna tā arī palika stāvam, līdz atrāvās un asaras ieslaucīja piedurknē.

- Man viņa ir jāatrod. Merta ir tik maza, un viņa ir visdārgākais un vismīļākais, kas man ir.

- Mēs viņu atradīsim, Elīn! - Prēbens mierināja un apņēmīgi soļoja staļļa virzienā.

- Es jau tur meklēju, - Elīna izmisusi teica.

- Es tur redzēju Mazo Jānu. Viņš vislabāk par citiem zina, kas saimniecībā notiek.

Atvēris staļļa durvis, Prēbens iegāja iekšā. Elīna savilka lindrakus uz augšu un skriešus sekoja. Staļļa blāvajā gaismā viņa saklausīja abu vīriešu murmināšanu, taču vienīgais vārds, ko sieviete sadzirdēja, bija “Brita”. Sirds sāka neganti sisties. Elīna piespiedās pagaidīt, līdz Prēbens un Mazais Jāns bija beiguši runāt, tomēr atlika ielūkoties Prēbena sejā, lai viņai būtu skaidrs, ka bailes nebija bez pamata.

- Mazais Jāns pirms kāda laiciņa redzēja, ka Brita Mertu ieveda mežā.

- Mežā? Ko gan viņas tur iesāktu? Brita nemūžam neiet mežā. Kāpēc gan viņa turp vestu Mertu?

Balss skanēja griezīgi pašas Elīnas ausīm, un Prēbens ņēmās viņu kušināt.

- Nav īstais brīdis taisīt traci. Mums jāatrod meitene. Es redzēju Britu bibliotēkā. Aiziešu uz turieni un aprunāšos ar viņu.

Prēbens iesteidzās mājā. Nezinādama, ko iesākt, Elīna gaidīja ārā. Ar joni atgriezās atmiņas no mazotnes. Māsa viņai atņēma visu, kas bija bijis dārgs, un tēvs to pieļāva. Elīnas lelli, ko bija uzdāvinājusi māte, atrada atejas bedrē; tai bija nogriezti mati un izrautas skropstas. Kucēns, ko Elīnai bija uzdāvinājis algādzis, bija ņēmis un pazudis, taču viņa bija nojautusi, ka tas bija Britas pirksts. Māsa bija iekšēji izkurtējusi. Viņa nejaudāja paciest, ka citam bija jebkas, kā nebija pašai. Tā vienādiņ bija bijis.

Nu Brita bija bez bērna, kamēr Elīnai bija vismīlīgākā meita. Meitene, kuru Britas vīrs uzlūkoja ar mīlestības pilnām acīm, it kā Merta būtu paša bērns. Elīna bija nopratusi, ka tas nebeigsies labi, bet ko gan viņa varēja iesākt? Sieviete dzīvoja, paļaudamās uz masas

žēlastību, un viņai ar meitu nebija citur, kur palikt. Ne jau pēc Elīnas vārdiem, kuru dēļ daudzi viņā noraudzījās ar naidu un nievām. Brita bija bijusi viņu vienīgais glābiņš. Nu tas varēja būt maksājis Elīnas meitas dzīvību.

Prēbens atgriezās skriešus, savilcis drūmu seju.

- Viņas aizgāja uz ezeru, - viņš pastāstīja.

Elīna negudroja, kas bija norisinājies mācītājmuižā. Viņai rūpēja tikai viens: Merta bija pie ezera un neprata peldēt.

Sirdij smagi dunot, Elīna pie sevis lūdzās Dievu un steidzās Prēbenam pa pēdām caur mežu uz ezeru. Ja Kungs nudien bija žēlīgs, Viņš ļaus Mertu uziet dzīvu. Ja nē, Elīna varēja beigt savas dienas tumšajos ūdeņos tāpat kā viņas bērns.

Nilss pielika cigareti pie lūpām un ievilka dziļu dūmu. Vendela, kura bija apsēdusies viņam blakus, arī aizdedzināja cigareti. Base čaukstināja saldumu maisiņu, ko bija nopircis no Evas centra kioskā.

Viņi bija apsēdušies uz kraujas skatpunktā, kas atradās virs vietējā apskates objekta Kungskliftana. Lejā grupiņa tūristu fotografēja klinšu aizu, kas nodrošināja piekļuvi pie Fjelbakas.

- Domā, tavam tēvam sanāks? - Base vaicāja. - Nu, iemācīt arābiem burāt?

Puisis aizvēra acis un pagriezās pret sauli. Turpinot tur vēl ilgi sēdēt, vasarraibumainā seja drīz vien varētu kļūt sarkana kā biete.

- Nezinu, bet viņš ir pamatīgi apsēsts, - Nilss teica.

Ar tēvu vienmēr tā bija bijis. Ja viņš kaut ko trakoti vēlējās, tad strādāja bez apstājas, līdz panāca iecerēto. Šķita, ka viņam piemita neizsmeļama enerģija. Mājās uz sienām bija fotogrāfijas, kurās Bills nēsāja Nilsa vecākos brāļus uz pleciem, mācīja dēliem burāt un lasīja viņiem priekšā.

Kad bija pienākusi Nilsa kārta, tēvs reizēm pat nespēja atvērt muti, lai pajautātu, kā dēlam klājās.

Vendelas uzmanība bija pievērsta viņas mobilajam tālrunim. Gandrīz katru nomoda stundu viņa pavadīja, skatīdamās tālruņa displejā, tāpēc tikpat labi būtu varējusi implantēt ierīci uz plaukstas kā pastāvīgu ķermeņa daļu.

- Ei, re, cik viņa bija smuka! - Vendela iesaucās.

Meitene pacēla tālruni, lai parādītu puišiem. Abi samiedza acis, lai saules gaismā saskatītu displejā parādīto attēlu.

- Sasodīti smuka, - Base novilka, vai apēzdams attēlu ar acīm.

Fotogrāfijā no deviņdesmito gadu sākuma Marija Valla stāvēja blakus Brūsam Villisam. Nilss šo filmu bija redzējis vairākas reizes. Tolaik aktrise bija ļoti seksīga.

- Tad kāpēc viņai ir tik neglīta meita? - puisis minēja, šūpodams galvu. - Jesijas tēvu viņa noteikti satika kādā šausmu filmā.

- Vismaz viņai ir lielāki pupi, - Base iebilda. - Lielāki nekā mātei. Nez, kā būtu viņu izdrāzt? Neglītenes kompensē, būdamas lieliskas gultā.

Puisis pamāja ar cigareti Vendelai.

- Vai vari ieguglēt arī Jesiju? Paskaties, ko vari par viņu noskaidrot!

Vendela pamāja. Kamēr meitene ķimerējās ar savu mobilo tālruni, Nilss atgūlās uz muguras un pavērsa seju pret debesīm.

- Johaidī! - Vendela iesaucās un pastiepās, lai papurinātu Nilsu aiz rokas. - Tev tas ir jāredz!

Meitene parādīja tālruņa displeju Nilsam un Basem.

- Nopietni? - Nilss noprasīja, juzdams, kā augumu piestrāvoja sajūsma. - Vai to var atrast internētā?

- Jā! Nemaz nebija grūti, - Vendela piebilda.

- Hm. Nolāpīts. Labi.

Base noelsās.

- Ko mums darīt? Vai ielikt to Snapchat?

Vendela uzsmaidīja Nilsam.

Puisis nesteidzās ar atbildi, mirkli pārdomādams. Tad viņš izplūda platā smaidā.

- Nedarām neko. Vēl ne.

Pirmajā brīdī Base un Vendela izskatījās vīlušies. Tad Nilss abiem izstāstīja savu plānu un Base skaļi iesmējās. Tas bija ģeniāls. Vienkāršs, bet ģeniāls.

Kad Karīms apsēdās pie virtuves galda, bērni viņu apbēra ar |.Ķīlājumiem, bet vīrietim nebija spēka uz tiem atbildēt. Karīms

tikai norūca. Pavisam īsā laikā galva bija piebāzta ar informācijas gūzmu. Viņš nebija juties tik garīgi izsmelts kopš universitātes pirmā kursa. Pati burāšana nebija tik sarežģīta - Karīms bija studējis ievērojami grūtākus priekšmetus -, taču nenācās viegli uztvert, kad mācīja valodā, ko viņš vēl nebija apguvis, un visa terminoloģija un izmantotie paņēmieni bija gluži sveši. Turklāt biedēja.

Bija atgriezušās atmiņas par braucienu pāri Vidusjūrai, kas bija pārsteidzoši spēcīgas. Tikai tagad Karīms apjēdza, cik pārbijies bija bijis uz laivas. Toreiz nebija bijis ne laika, ne vietas bailēm. Viņš un Amīna, abi bija pārāk aizņemti, gādādami, lai bērni būtu sveiki un veseli. Taču šorīt, kad Karīms kopā ar Billu bija izbraucis jūrā ar jahtas laivu, viņš atminējās katru vilni, katru kliedzienu, kam bija devuši vaļu tie, kuri ievēlās ūdenī. Jau atkal viņš redzēja to cilvēku acis, kuru kliedzieni piepeši aprāvās, kuri bez skaņas paslīdēja zem ūdens un tā arī vairs neiznira. Karīms bija to visu apspiedis, iegalvodams sev, ka nozīme bija tikai vienam: tagad viņi bija drošībā. Viņiem bija jauna valsts. Jaunas mājas.

- Vai vēlies par to parunāt? - Amīna apjautājās, noglāstīdama vīram matus.

Karīms papurināja galvu. Ne tāpēc, ka gudroja, vai varēja sievai izkratīt sirdi. Viņš zināja, ka Amīna nenosodītu un neapšaubītu. Tomēr sieva tik ilgu laiku bija panesusi grūtības. Pēdējos mēnešos Sīrijā un garajā ceļā uz Zviedriju. Bija pienākusi Karīma kārta sakopot spēkus.

- Es tikai esmu noguris, - viņš atteica un sev uz šķīvja uzlika vēl nedaudz Amīnas gatavotā babaganuša.

Ēdiens bija tikpat gards kā mātes gatavotais, lai gan Karīms to viņai nekad nebūtu teicis. Mātei bija bijis viegli aizdot dusmas - tāpat kā Amīnai.

Māte bija nomirusi, kamēr Karīms bija ieslodzīts cietumā; pēc tam viņiem bija nācies doties prom. Viņi nebija uzdrīkstējušies kādam par to pateikt. Tagadējā Sīrijas valsts bija celta uz informētāju darbībām, un nekad nevarēja zināt, kurš varētu mēģināt izglābt paša

ādu, kādu citu iegrūžot varas iestāžu ķetnās. Kaimiņi, draugi, ģimenes locekļi - nevarēja uzticēties nevienam.

Karīmu satrieca, cik naivi bija tie zviedri, kuri uzskatīja, ka viņi bija aizbraukuši no Sīrijas, jo cerēja uz greznu dzīvi. Kā gan viņi varēja ticēt, ka kāds varētu pamest it visu ar pārliecību, ka rietumu valstīs gaidīja pārpilnība? Karīms vēlējās, kaut cilvēki saprastu, ka viņi bija spiesti atstāt savas mājas, lai izglābtu ģimenes locekļu dzīvības. Turklāt tagad šai valstij, kas bija bēgļus uzņēmusi, bija gatavi sniegt visu, kas bija viņu spēkos.

Amīna noglāstīja rētas uz vīra rokām, un Karīms pacēla acis no sava šķīvja. Viņš attapās, ka neko nebija ieēdis, jo bija pavisam iegrimis atmiņās, kuras, kā šķita, bija izdevies apslāpēt.

- Vai tiešām nevēlies par to parunāt? - sieva iedrošinoši uzsmaidīja Karīmam.

- Ir grūti, - viņš iesāka.

Samija iespēra Hasānam, un Amīna abiem veltīja bargu skatienu. Ar to parasti bija gana.

- Ir tik daudz jaunas informācijas, - Karīms turpināja. - Tik daudz svešu vārdu, un netieku gudrs, vai viņš nav mazliet ķerts.

- Bills?

- Jā! īsti nezinu, bet varētu būt, ka viņš ir jucis un grib panākt neiespējamo.

- Viss ir iespējams. Tā taču tu vienmēr saki bērniem, vai ne?

Amīna uzlika plaukstu vīram uz ceļgala. Viņi nemēdza izrādīt

savstarpējo pieķeršanos bērnu priekšā; Samija un Hasāns nu noskatījās vecākos ar lielām acīm. Taču šķita, ka Amīna bija sajutusi, ka Karīmam šobrīd bija vajadzīgs viņas pieskāriens.

- Vai grasies izmantot sava vīra vārdus pret viņu pašu? - Karīms noprasīja, atglauzdams no sievas sejas matu šķipsnu.

Amīnas biezie melnie mati stiepās gandrīz līdz viduklim. Tā bija viena no daudzajām sievas iezīmēm, kas viņam patika.

Mana vīra vārdi ir vicdi vārdi, - Amīna atteica un noskūpstīja Karmin uz vaiga. Katra ziņā laiku pa laikam.

Pirmoreiz pa ilgu laiku viņš skaļi iesmējās un jūtami atslābinājās. Bērni joku nesaprata, bet arī izplūda smieklos, jo smējās tēvs.

- Tev ir taisnība. Viss ir iespējams, - Karīms piekrita, papliķēdams sievai pēcpusi. - Pavirzies nu nostāk, lai tieku pie ēdiena! Ir gandrīz tikpat gards kā manas mātes gatavotais.

Nebilzdama ne vārda, Amīna vieglītēm uzsita viņam pa plecu. Tad Karīms pastiepās pēc vēl vienas dolmas.

- Vai grasies Marijai zvanīt? - Paula jautāja, ar smaidu vērodama Mārtiņu, kamēr kolēģis pirms līkuma mainīja pārnesumu. - Dzirdēju, ka sakars ar vecāku sievieti esot jaunākā modes lieta. Dažs labs man arī ir pačukstējis, ka tev līdzīga pieredze jau ir bijusi...

Nebija noslēpums, ka Mārtiņš, būdams jaunāks, bija ielaidies ar daudzām sievietēm, no kurām krietna daļa bija ievērojami vecākas par viņu. Tolaik Paula un Mārtiņš vēl nebija pazīstami. Abi iepazinās, kad viņš bija apprecējies ar Pīu, savu mūža mīlestību, un Paula bija pieredzējusi, cik ļoti kolēģis mīlēja savu sievu un kā bija viņu zaudējis. Neskaitāmos stāstus par Mārtiņa vecpuiša dienām Paula uztvēra kā pārspīlētus, tomēr labprāt par to pazoboja kolēģi. Turklāt Marijas atklātā flirtēšana bija sniegusi lielisku izdevību.

- Ai, nu beidz! - Mārtiņš sarkdams iesaucās.

- Tā ir tur! - Paula norādīja uz grezno savrupnamu pie jūras, kad automašīna tai pabrauca garām.

Mārtiņš deva vaļu atvieglojuma pilnai nopūtai. Kolēģe bija viņu ķircinājusi teju divdesmit kilometrus garu ceļu.

- Apstāšos Plānarnā, - policists paskaidroja, kas bija lieki, jo viņš jau bija iegriezies plašajā piestātnes teritorijā, lai novietotu automašīnu.

Iepretim slējās kādreizējā jūrmalas viesnīca Badis, un Paula priecājās, ka pirms pāris gadiem veco ēku atjaunoja. Viņa bija attēlos redzējusi, kā tā bija izskatījusies iepriekš, un būtu bijis nudien skumji, ja nams būtu nolaists tiktāl, ka to vairs nevarētu renovēl. Paula bija dzirdējusi, ka taja agrāk tika rīkotas daudzas viesības un

darbojās naktsklubi, un bija skaidrs, ka zināms skaits Fjelbakas iedzīvotāju par savu eksistenci varēja pateikties Badis.

- Viņas varētu arī nebūt mājās, - Mārtiņš ieminējās, aizslēgdams automašīnu. - Tomēr pieklauvēsim un noskaidrosim.

Policists devās uz skaisto namu, kuru bija noīrējusi Marija, un Paula viņam sekoja.

- Jesija ir pusaudze, taču viņai ir piekļuve šādai mājai? - policiste ievaicājās. - Ak, kungs, viņas vietā es nemūžam nespertu ne kāju ārpus tās!

Paula ar plaukstu piesedza acis. Viņu priekšā laistījās jūra.

Mārtiņš pieklauvēja pie durvīm. Viņi būtu varējuši iepriekš piezvanīt, lai uzzinātu, vai Jesija ir mājās, bet policisti labprātāk izjautāja cilvēkus, kuri iepriekš nebija brīdināti. Ja nebija iespējas pārdomāt, kādus jautājumus varēja sagaidīt un kā uz tiem labāk atbildēt, tad biežāk teica taisnību.

- Neizskatās, ka kāds būtu mājās, - Paula noburkšķēja, piecirzdama kāju. Pacietība nebija viņas stiprā puse, toties Juhanna bija pacietības iemiesojums.

- Pagaidi brītiņu! - Mārtiņš aicināja un pieklauvēja vēlreiz.

Pēc laiciņa, kas likās bezgalīgs, no nama iekšienes varēja saklausīt tuvojošos soļus. Tad atvērās durvis.

- Jā? -jautāja pusaudze.

Viņa bija tērpusies melnā T kreklā, uz kura bija uzdrukāta kādas hārdroka grupas reklāma, un īsos šortos. Mati bija nekārtīgi, un radās iespaids, ka meitene bija ģērbusies steigā.

- Mēs esam no Tanumshedes policijas iecirkņa un vēlamies lev uzdot pāris jautājumu, - Mārtiņš teica.

Meitene bija pavērusi durvis tikai par dažiem centimetriem, un nešķita, ka viņa vēlētos tās atvērt plašāk.

- Mana māte...

Mēs tikko kā runājām ar tavu māti, - Paula iestarpināja.

Viņa zina, ka esam šeit, lai ar tevi aprunātos.

Skepse meitenes sejā nemazinājās, taču pēc brītiņa viņa soli atkāpās un atvēra durvis pilnībā.

- Nāciet iekšā! - pusaudze aicināja, vezdama policistus tālāk namā.

Paula juta paātrināmies sirdspukstus, kad viņa ieraudzīja ainavu, kas pavērās no telpas, kurā viņi iegāja. Ainava bija satriecoša. Pret piestātni vērstās lielās stikla durvis bija vaļā, un pavērās netraucēts skats uz Fjelbaku. Augstā debess. Bija grūti aptvert, ka dažiem tā bija ikdiena.

- Ko jūs gribat?

Jesija apsēdās pie masīvkoka virtuves galda, pienācīgi nesasveicinājusies. Klusībā Paula prātoja, vai meitene pārkāpa pieklājības likumus sliktas audzināšanas dēļ vai pusaugu dumpīguma dēļ. Pēc tikšanās ar Jesijas māti viņa sliecās domāt, ka pirmais cēlonis bija īstais. Marija nebija radījusi gādīgu un mātišķu iespaidu.

- Mēs izmeklējam meitenītes slepkavību. Ir tā, ka... Respektīvi, mums bija par to jāaprunājas ar tavu māti.

Paula manīja, ka Mārtiņam bija grūti atrast īstos vārdus. Nebija skaidrs, cik daudz Jesijai bija zināms par mātes pagātni.

Meitene to viņiem pastāstīja pati:

- Jā, esmu par to dzirdējusi! Atrada meiteni, kas bija tajā pašā vietā kā tā, kuru it kā nogalināja mamma un Helēna.

Jesijas acis šaudījās šurpu turpu, un Paula viņai uzsmaidīja.

- Mums ir jānoskaidro, kur tava māte bija laikā no svētdienas vakara līdz pirmdienas pēcpusdienai, - policiste teica.

- Kā lai es to zinu? - Jesija paraustīja plecus. - Svētdienas vakarā viņa aizgāja uz kaut kādu ballīti ar filmēšanas komandu, bet man nav ne jausmas, kad vai vispār viņa pārradās mājās. Mums jau guļamistaba nav kopīga.

Jesija uzcēla kājas uz krēsla, atspiezdama pēdas pret tā malu, un pār ceļgaliem pārvilka T kreklu. Paula lāga nesaskatīja līdzību starp māti un meitu; varbūt meita līdzinājās tēvam, lai kas viņš arī bija. Policiste bija Google meklējusi informāciju par Mariju, lai uzzinātu par aktrisi iespējami vairāk, tomēr izlasītajā nebija nekādu norāžu, ka kādam būtu zināms, kurš bija Jesijas tēvs. Paulai iešāvās prāta, ka varbūt to nezināja arī meitene. Varbūt pat pati Marija.

- Šis nams nav milzīgs - pat ja jums nav kopīgas istabas, tev būtu jāsadzird, ka viņa pārnāk mājās, - Mārtiņš norādīja.

Kolēģim bija taisnība, Paula nodomāja. Atjaunotā laivu māja bija neapšaubāmi lepna, tomēr nebija pārāk liela.

- Es klausos mūziku, kad guļu. Ar austiņām, - Jesija paskaidroja tā, it kā tas būtu pašsaprotami.

Paula netika gudra, kā varēja pagulēt, kamēr ausīs dārdēja mūzika, jo, viņasprāt, guļamistabā bija jāvalda ledainam aukstumam, tumsai un absolūtam klusumam.

- Tad tā tu pavadīji laiku? Visu svētdienas vakaru un pirmdienas rītu? - Mārtiņš vaicāja, negrasīdamies padoties.

Jesija nožāvājās.

- Tā es vienmēr daru.

- Tātad tev nav ne jausmas, cikos tava māte pārradās mājās? Vai vispār pārradās mājās? Vai viņa bija mājās, kad tu piecēlies?

- Nē, viņa parasti agri brauc uz studiju! - Jesija attrauca, pārvilkdama T kreklu pār ceļgaliem vēl zemāk.

T kreklam vairs nebija lemts atgūt sākotnējo formu. Paula mēģināja salasīt, kas bija rakstīts uz tā priekšpuses, bet burti bija veidoti kā savādi zibšņi, tāpēc nebija vērts pūlēties. Visticamāk, ka viņa tāpat nepazītu grupas nosaukumu. Pusaudzes gados Paula bija īslaicīgi jūsmojusi par Scorpions mūziku, taču hārdroks viņai bija svešs.

- Tikai nesakiet, ka domājat - mana māte aizbrauca uz to saimniecību un nogalināja kaut kādu bērnu! Nopietni?

Jesija knibinājās ap kreisās rokas nagu valnīšiem. Paula sarāvās, ieraudzījusi, cik apgrauzti bija meitenes nagi. Dažviet viņa pat bija ar zobiem saplēsusi ādu nagu sānos, atstādama brūces.

- Vai jūs vispār saprotat, kā tas ietekmēja viņu ģimenes? Un mus? Cik daudz sūdu mums bija jāpacieš, jo mūsu mātes notiesāja par noziegumu, ko viņas nebija pastrādājušas? Tagad jūs ierodaties un uzdodat jautājumus par vēl vienu slepkavību, ar kuru viņām nav nekādā sakara!

Paula klusēdama noraudzījās Jesija, atturēdamās norādīt, ka

meitenes māte bija uzbūvējusi visu savu karjeru, runādama par šo bērnības traumu.

Mārtiņš uzlūkoja pusaudzi.

- Mūsu? - policists pārjautāja. - Vai runa ir par Helēnas dēlu? Vai jūs esat pazīstami?

- Jā, mēs esam pazīstami! -Jesija atsaucās un atmeta matus. - Viņš ir mans puisis.

No augšstāva atskanēja troksnis, kas visus satrūcināja.

- Vai viņš ir šeit? - Paula vaicāja, pievērsusi skatienu stāvajām kāpnēm, kas veda uz otro stāvu.

- Jā, ir! - Jesija apstiprināja, un uz meitenes kakla sametās sarkani plankumi.

- Vai vari paaicināt, lai nonāk lejā? - Mārtiņš ierosināja draudzīgā tonī. - Vienam no mūsu kolēģiem bija jāaprunājas ar Helēnu un viņas ģimenes locekļiem, bet, ja jau viņš ir te...

- Labi, - pusaudze teica, tad pasauca: - Sam? Ir atbraukusi policija. Grib ar tevi runāt!

- Cik ilgi jau esat kopā? - Paula vaicāja, ievērodama, cik lepna meitene izskatījās par šo jautājumu.

Policiste minēja, ka Jesijas dzīvē nebija bijis daudz puišu.

- Ne pārāk ilgi, - viņa atteica, mazliet sakaunējusies, taču Paula manīja, ka meitenei nebija iebildumu par to runāt.

Paula atcerējās prieku, ko bija jutusi, kad pirmo reizi bija bijusi ar kādu kopā. Kā pāris. Viņas dzīvē gan tas nebija bijis kāds Sams, bet gan Jusefīna. Viņas pilnīgi noteikti nebija uzdrīkstējušās atklāti runāt par savām attiecībām. Paula bija slēpusi savu seksuālo orientāciju līdz divdesmit piecu gadu vecumam un pēc tam bija brīnījusies, kāpēc bija tik ilgi gaidījusi. Debesis nebija sagāzušās, zeme nebija iebrukusi, zibens nebija iespēris. Viņas dzīve nebija izpostīta. Gluži otrādi. Paula beidzot bija jutusies brīva.

- Sveiki!

Pa kāpnēm laiskā solī nokāpa izstīdzējis pusaudzis. Puisis bija tērpies vien īsbiksēs. Viņš pamāja Jesijai:

- Tev ir mansT krekls.

Paula ieinteresēti nopētīja pusaudzi. Vairums pilsētas iedzīvotāju pazina viņa tēvu - apkaimē nebija daudz ANO karavīru -, un viņai nebija nācis prātā, ka Jeimsa Jensena dēls varētu izskatīties šādi. Sama mati bija nokrāsoti melni kā kraukļa spārni. Acis bija iezīmētas ar melnu acu zīmuli, un seja bija savilkta izaicinošā izteiksmē. Policiste instinktīvi noprata, ka tā maskēja ko pavisam citu. Darba gaitā viņa bija tikusies ar daudziem bērniem, kuru sejās bija vīdējusi tā pati izteiksme. Aiz tās reti kad slēpās patīkamas izjūtas vai laba pieredze.

- Vai neiebilsti ar mums patērzēt? - Paula jautāja. - Ja vēlies, vari piezvanīt saviem vecākiem, lai palūgtu viņu atļauju.

Policiste pārmija skatienus ar Mārtiņu. Patiesībā izjautāt nepilngadīgu personu bez vecāku klātbūtnes bija noteikumu pārkāpums. Tomēr Paula nosprieda, ka to varēja uztvert kā parastu sarunu, nevis oficiālu izjautāšanu. Policisti negrasījās pusaudžus nopratināt, bija jāuzdod vien pāris jautājumu. Būtu muļķīgi neizmantot izdevību, ja jau puisis bija tepat uz vietas.

- Mēs izmeklējam Nēas slepkavību. Meitenīte dzīvoja saimniecībā, kas atrodas blakus tavējai. Esmu drošs, ka nav jāpaskaidro iemesli, kuru dēļ mums tagad ir jānoskaidro, kur tava māte atradās laikā, kad pazuda Nēa.

- Vai esat runājuši ar manu māti? - Sams pavaicāja un apsēdās blakus Jesijai. Meitene viņam uzsmaidīja, pilnībā izmainīdamās. I ūkās, ka pusaudze laimē staroja.

- Jā, mēs tikāmies ar tavu māti! - Mārtiņš atteica, tad pieceļas un piegāja pie darbvirsmas. - Vai tas nekas, ja ieliešu sev glāzi ūdens?

- Protams, - Jesija atteica, paraustīdama plecus. Meitene neada va acis no Sama.

Ko viņa teica? - puisis gribēja zināt, pārvilkdams pirkstus par mezglu koka galda virsmā.

Mcs labprātāk uzzinātu, kas tev ir sakāms, - Paula teica un uzsmaidīja viņam.

Puisis policisti tā ka aizkustināja. Viņš bija tajā dzīves posmā,

kad pusaudzis pāraug pieaugušajā, un varēja gandrīz saskatīt, kā atšķirīgās puses cīnījās savā starpā. Paula prātoja, vai Sams pats maz zināja, kurā pusē vēlējās būt. Droši vien nebija viegli uzaugt ar tādu tēvu kā Jeimss. Profesionāli karavīri un pārmēru vīrišķīgie tipi viņai allaž bija bijuši diezgan vienaldzīgi; gan jau tāpēc, ka viņiem bija vienaldzīgas tādas sievietes kā Paula.

- Tad ko gribat zināt? - Sams noprasīja, paraustīdams plecus, it kā tas nebūtu svarīgi.

- Vai zini, ko tava māte darīja laikā no svētdienas vakara līdz pirmdienas pēcpusdienai?

- Es īsti neskatos pulkstenī. Vispār arī neskatos, ko dara māte.

Puisis turpināja ar pirkstiem berzēt koka mezglu.

Mārtiņš atgriezās pie galda ar glāzi ūdens.

- Pastāsti mums, ko atceries! - viņš aicināja un apsēdās. - Sāc ar svētdienas vakaru!

Policists izdzēra pusi glāzes vienā malkā.

Paula arī bija izslāpusi. Telpas malā dūca ventilators, bet no tā nebija gandrīz nekāda labuma. Nomācošajā vasaras tveicē telpas gaiss virmoja. Lai gan durvis bija pilnībā atvērtas, nebija nevienas veldzējošas pūsmiņas. Jūra ostā bija gluda kā spogulis.

- Mēs agri paēdām vakariņas, - Sams iesāka, pacēlis acis pret griestiem, it kā pūlētos iztēloties svētdienas vakaru. - Kotletes ar kartupeļu biezeni. Māte visu pagatavoja pati. Tēvam negaršo gatavie kartupeļu maisījumi. Tad viņš aizbrauca kaut kādā komandējumā un es gāju uz savu istabu otrajā stāvā. Nezinu, ko darīja māte. Vakarus es parasti pavadu viens pats. No rīta gulēju līdz... nezinu. Bija vēls. Bet pieņemu, ka māte devās skriet. To viņa dara katru rītu.

Paula piecēlās, lai arī aizietu pēc glāzes ūdens. Sajūta bija tāda, it kā mēle liptu pie smaganām. Liedama ūdeni no krāna, viņa pagriezās.

- Taču tu viņu neredzēji?

Puisis pašūpoja galvu.

- Nē-ē! Es gulēju.

- Cikos tu viņu redzēji vēlāk pa dienu?

Mārtiņš izdzēra atlikušo ūdeni un noslaucīja muti ar plaukstas virspusi.

- Nzinu. Varbūt ap pusdienlaiku? Ir vasaras brīvlaiks. Kurš kaut ko tādu ievēro?

- Mēs vēlāk braucām ar tavu laivu, - Jesija iestarpināja. - Man liekas, ka tad jau bija ap diviem. Pirmdien.

Meitene joprojām nebija novērsusi skatienu no Sama.

- Ā, pareizi! - puisis pamāja. - Mēs braucām ar manu laivu. Īstenībā tā ir manu vecāku laiva. Та ir ģimenes laiva. Bet parasti es esmu vienīgais, kas to izmanto. Māte nezina, kā to stūrēt, un tēva gandrīz nekad nav mājās.

- Cik ilgi viņš tagad ir bijis mājās? - Paula pajautāja.

- Pāris nedēļas. Drīz brauks atpakaļ. Kad skola būs atsākusies, man šķiet.

- Kurp viņš dodas? - Mārtiņš gribēja zināt.

Sams paraustīja plecus.

- Nezinu.

- Vai kāds no jums atceras vēl kaut ko par pirmdienu?

Abi pusaudži papurināja galvu.

Paula saskatījās ar Mārtiņu, un policisti piecēlās.

- Paldies par ūdeni! Un paldies, ka aprunājāties ar mums! Varbūt vēlāk mums būs vēl kādi jautājumi.

- Labi, - Sams atteica. Puisis no jauna paraustīja plecus.

Pusaudži sevi neapgrūtināja un policistus līdz durvīm nepavadīja.

BŪHUSLĒNE, 1672. GADS

Kad Elīna saklausīja Mertas kliedzienus, sieviete metās skriet ātrāk, nekā jebkad bija skrējusi. Prēbena baltais krekls vīdēja tālāk uz priekšu starp kokiem. Viņš bija žiglāks par Elīnu, un atstatums starp abiem pieauga. Sievietes sirds dauzījās, kleita ķērās zaros, kas saplēsa audumu. Viņa samanīja ezeru un pielika soli, kad Mertas kliedzieni ieskanējās tuvāk.

- Merta! Merta! - Elīna sauca un izskrēja ezeriņa malā, kur nokrita ceļos.

Prēbens bija sācis brist meitenes virzienā pa tumšo ūdeni. Kad ūdens jau sniedzās līdz krūtīm, viņš skaļi nosodījās.

- Pēda ieķērās! Nevaru izvilkt ārā! - Prēbens pameta drudžainu skatienu uz Elīnu, veltīgi nopūlēdamies atbrīvot iestigušo kāju. - Tev būs jāpeld pie Mertas. Viņa ilgi nenoturēsies!

Elīna noskatījās viņā ar izmisuma pilnām acīm. Merta bija noklususi, un rādījās, ka meitene nupat varēja paslīdēt zem ūdens, kas bija pusnakts melnumā.

- Es neprotu peldēt! - sieviete iesaucās, tad pārlūkoja apkārtni, meklēdama citu padomu.

Elīna apjauta, ka Merta katrā ziņā noslīktu, ja viņa pa galvu, pa kaklu lēktu ezerā, lai lūkotu tā izglābt meitu. Piedevām viņa noslīktu līdzi.

Sieviete aizskrēja uz ezera otru malu. Tas bija mazs, toties dziļš, un nu Elīna redzēja vien Mertas galvas virsu, kas vēl turējās virs lās maiņā ūdens. Pār ezeru bija pārkāries prāvs zars; sieviete uzmetās uz tā un rāpās uz priekšu. Tomēr no meitas šķīra vēl kāds metrs, un Elīna sauca Mertai, ka bija jāturpina ķepuroties. I akās, ka meitenīte saklausīja māti, jo savēcināja rokas un ņēmās šļakstināties. Rokas smeldza, kamēr Elīna rausās tālāk pa zaru. Drīz jau viņa bija tik tuvu Mertai, ka varēja lūkot meitu satvert.

- Ķeries man pie rokas! - Elīna sauca un stiepās, cik tālu vien jaudāja, joprojām turēdamās pie zara.

Arī Prēbens iesaucās skalā balsī:

- Merta! Ķeries Elīnai pie rokas!

Meitene pielika visus spēkus, lai satvertu mātes roku, bet bija grūti pieķerties un nemitīgi nācās ierīt pa ūdens malkam.

- Merta! Ak, lūdzu, Dievs žēlīgais, ķeries man pie rokas!

Brīnumainā kārtā Mertai beidzot izdevās pieķerties. Neatslābinādama tvērienu, Elīna lēnītēm ačgārni rāpoja atpakaļ pa zaru. Meitenes svars vilka uz leju, bet sievietei izdevās sakopot vajadzīgos spēkus. Beidzot sekmīgi izvilcis iestrēgušo pēdu, Prēbens peldēja pie viņām. Kad abas bija tikušas tuvāk pie krasta, Prēbens saņēma Mertu rokās un Elīna varēja atlaist meitas plaukstu. Viņas augums smeldza, bet atvieglojums bija tik varens, ka pār vaigiem plūda asaras un Elīna nepūlējās tās notraukt. Tiklīdz kājas bija uz stingras zemes, viņa apķēra Mertu un vienlaikus apskāva arī Prēbenu, kurš bija notupies ar meiteni rokās.

Vēlāk Elīna nezināja teikt, cik ilgi visi trīs tā bija tupējuši, cits citu apkampuši. Kad Merta sāka drebināties, tikai tad viņi atģida, ka bija jādodas mājup, lai sagādātu sausas drānas kā viņai, tā sev pašiem.

Prēbens pacēla Mertu rokās, lai saudzīgi aiznestu atpakaļceļā pa mežu. Viņš kliboja, un Elīna redzēja, ka viņam bija pazudusi viena kurpe; visdrīzāk tā bija nomukusi, kad pēda ieķērās ezera dibenā.

■ Paldies! - sieviete tencināja trīcošā balsī, un Prēbens pagriežas, lai viņai uzsmaidītu.

Manu nopelnu te nav. Tu atradi veidu, kā viņu izglābt.

Ar Dieva palīdzību, - Elīna klusi atteica un bija droša, ka tā bija taisnība.

I )ievs bija meitai palīdzējis pieķerties sievietei pie rokas, par to l'Jiua nešaubījās.

- Tad šovakar mums Kungam ir jāskaita vēl vairāk lūgšanu, - Prēbens sprieda, piespiezdams Mertu ciešāk pie krūtīm.

Meitenei klabēja zobi, un lūpas bija sametušās zilas.

- Kādēļ gan Merta ietu pie ezera? Viņa neprot peldēt.

Elīna centās apslāpēt pārmetumu balsī, bet netika par to gudra.

Merta zināja, ka viņai bija noliegts iet pie ūdens.

- Viņa teica, ka Vijolīte esot ezerā un kuru katru brīdi varot noslīkt, - meita nomurmināja.

- Kas? Kas teica, ka Vijolīte esot ezerā? - Elīna taujāja, savilkusi pieri.

Taču viņa nojauta atbildi. Sieviete saskatījās ar Prēbenu pār Mertas galvu.

- Vai tev to teica Brita? - Prēbens noprasīja.

Meitene palocīja galvu.

- Jā! Tad viņa nāca man līdzi, lai parādītu, kur ir ezers. Tad viņa teica, ka viņai esot jāiet atpakaļ, bet man esot jāpaliek turpat un jāglābj Vijolīte.

Elīna uzmeta Prēbenam negantu skatienu un manīja, ka viņa acis bija satumsušas tik melnas kā ezera ūdens.

- Es parunāšu ar savu sievu, - Prēbens klusi teica.

Nu jau viņi tuvojās mācītājmuižai. Lai kā Elīna alka tajā iebrāzties un uzklupt māsai ar nagiem un dūrēm, sieviete zināja, ka bija jāklausa Prēbens. Ja viņa paceltu roku pret Britu, tad tikai izpelnītos nedienas gan sev, gan meitai. Tāpēc Elīna pa vairākiem lāgiem dziļi ievilka elpu un lūdzās debesis dāvāt spēku, ar ko būtu gana saņemt sevi grožos. Iekšēji viņa vārījās.

- Kas atgadījās?

Izskrēja Mazais Jāns, viņam pa pēdām iznāca vēl citi algādži un kalpones.

- Merta nogāja pie ezera, bet Elīna izvilka viņu no ūdens, - Prēbens pastāstīja, mērķtiecīgi soļodams uz mācītājmuižu.

- Nesiet viņu uz mūsu galu! - Elīna lūdza. Viņa nevēlējās, lai Merta atrodas Britas tuvumā.

- Nē! Mertai biis karsta vanna un sausas drānās. Prēbens

pagriezās pret jaunāko mācītājmuižas kalponi. - Vai vari viņai pataisīt vannu?

Meitene pakniksēja un aizskrēja pa priekšu uz māju, lai sāktu sildīt ūdeni.

- Es viņai pagādāšu sausas drānas, - Elīna teica.

Sieviete negribīgi atkāpās no Prēbena un Mertas, vispirms gan noglāstījusi meitenes matus un uzspiedusi skūpstu uz viņas ledusaukstās pieres.

- Būšu atpakaļ, pirms pagūsi attapties, - Elīna solīja meitai, kas iebilzdama iekunkstējās.

- Kas te notiek? - Brita sašutusi noprasīja, stāvēdama durvīs. Viņa bija saklausījusi rosību pagalmā.

Pamanījusi, ka Prēbens turēja Mertu, Brita nobālēja kā krīts.

-- Kas... Kas...

Māsas acis pārsteigumā iepletās. Elīna klusībā lūdzās, lūdzās tik kaismīgi, kā vēl nekad nebija lūgusies, kaut viņai pietiktu spēka apvaldīties un nenokaut Britu turpat uz līdzenas vietas. Lūgšanas tapa uzklausītas. Sieviete noturējās stāvam, bet drošības labad apcirtās uz papēža un aizgāja pēc sausām drānām, ko meitai uzvilkt. Elīna nesaklausīja, ko Prēbens sacīja sievai, taču redzēja skatienu, ko viņš veltīja Britai. Pirmo reizi mūžā sieviete manīja, ka māsa bija nobijusies. Tomēr aiz bailēm slēpās kas cits, kas šausmināja Elīnu. Naids, kas kvēloja kā elles liesmas.

Bērni spēlējās lejasstāvā. Patriks bija policijas iecirknī, un Ērika bija palūgusi Kristīņu kādu laiciņu pakavēties, lai varētu netraucēti pastrādāt. Viņa bija mēģinājusi strādāt, būdama viena pati ar bērniem, taču bija neiespējami pievērsties darbam, kad kāds bērns, kaut ko gribēdams, nemitīgi sauca ik pēc piecām minūtēm. Viens no viņiem allažiņ bija izsalcis vai prasījās uz tualeti. Tomēr Kristīna mīļuprāt bija piekritusi bērnus pieskatīt, un Ērika par to bija bezgala pateicīga. Ēai ko viņa mēdza purpināt par savu vīramāti, Kristīnai lieliski padevās darboties ar bērniem, un viņa vienmēr bija gatava pieteikties par aukli. Reizēm Ērika aizdomājās, kādi vecvecāki būtu sanākuši no pašas vecākiem. Abi bija nomiruši, pirms bērni bija nākuši pasaulē, tāpēc nebija iespējas to noskaidrot, taču Ērikai likās, ka viņas bērniem būtu izdevies atmaidzināt māti. Anna un Ērika bija veltīgi pūlējušās, bet varbūt viņi būtu atraduši plaisu biezajā čaulā, kurā māte bija slēpusies garos gadus.

Uzzinājusi Elsijas stāstu, Ērika bija piedevusi mātei un izšķīrusies ticēt, ka viņa būtu bijusi sirsnīga un jautra vecmāmiņa. Ērika ne mirkli nešaubījās, ka tēvs būtu bijis labu labais vectētiņš. Tikpat labs, cik bija bijis labs tētis. Reizēm Ērika iztēlojās tēvu sēžam iemīļotajā krēslā kopā ar Māju un dvīņiem uz lieveņa, kūpinām pīpi un stāstām bērniem baisus nostāstus par spokiem, kas mita uz salām. Viņš droši vien būtu pārbiedējis bērnus gandrīz līdz nāvei, gluži tāpat kā bija biedējis Ēriku un Annu. Bet viņi arī būtu bijuši stāvā sajūsmā. Viņi izbaudītu pīpes smaržu un biezos adītos džemperus, ko tēvs valkāja, jo Elsija mūždien uzstāja, ka bija jāmazina tēriņi par apkuri.

Acīs sasprāga asaras, un Ērikai bija jāmet domas par vecākiem pie malas. Sieviete uzmeta skatienu lielajam ziņojumu dēlim, kas stiepās pa visu sienu viņas mājas birojā. Ērika bija izskatījusi papīra kaudzes uz galda un piespraudusi pie dēļa visas kopijas, izdrukas, fotogrāfijas un piezīmes. Bija sācies rakstīšanas pirmais posms. Pēc haotiskās materiālu vākšanas un dokumentu Ierāmēšanas čupā, lai gūtu vispārēju iespaidu, viņa palēnām veidoja stāstījuma uzbūvi un ieviesa kārtību. Ērikai šis darba posms ārkārtīgi patika. Tajā pamazām gaisa miglainība un iezīmējās stāsts, kas sākumā bija šķitis neizprotams. Ikreiz, kad viņa sāka darbu pie grāmatas, bija sajūta, ka nebija lemts tikt nekādā skaidrībā. Tomēr katru reizi tas kaut kā izdevās.

Šoreiz gan uz spēles bija likts kas vairāk par grāmatu vien. šoreiz bija ne tikai jāatstāsta tāla traģēdija, bet arī jāiekļauj jauna slepkavības izmeklēšana, vēl vienas meitenītes nāve, vēl citi sērojoši draugi un radinieki.

Saņēmusi plaukstas uz pakauša, Ērika samiegtām acīm nopētīja informācijas kripatas un druskas, kas bija izvietotas uz ziņojumu dēļa, un lūkoja saskatīt saiknes. Pēdējā laikā no šāda attāluma bija grūtāk lasīt, bet viņa atteicās atzīt, ka vajadzētu brilles.

Ērika apskatīja Marijas un Helēnas fotogrāfijas. Abas bija tik atšķirīgas gan pēc izskata, gan pēc personības. Helēna bija neuzkrītoša tumšmate, kura izskatījās nobijusies. Marija bija gaišmataina un skaista un vienmēr nosvērti raudzījās kamerā. Policija nebija uzgājusi vecos izjautāšanas pierakstus, kas bija kaitinoši. Neviens nezināja, kur tie bija palikuši, un bija iespējams, ka tie bija iznīcināti. Krikas pieredze mācīja, ka Tānumshedes policijas iecirkņa dokumentu reģistrēšanas un glabāšanas sistēma savulaik nebija bijusi tā labākā. Tagad Annika uzturēja nevainojamu kārtību, taču no tā diemžēl nebija nekādas jēgas, kad bija jāmeklē dokumenti no lail.iem, kad viņa vēl nebija sākusi strādāt par iecirkņa sekretāri. Izjauta.anas pieraksti būtu noderējuši, lai saprastu, kādas bija meiteņu attici tbas, kas patiešām bija todien noticis un kas bija licis abām atme:. Та laika avi/i ākstos nebija necik daudz papildu informācijas,

kas nodrošinātai atbildi uz jautājumu “Kāpēc?”. Leifs bija miris, tāpēc nevarēja lūgt arī viņa palīdzību. Ērika bija cerējusi, ka ciemošanās pie policista meitas izrādīsies auglīga, taču Viola nebija atzvanījusi. Nebija pārliecības, ka Leifs bija saglabājis kādus izmeklēšanas materiālus, tomēr Ēriku nepameta izjūta, ka kaut kas bija palicis, jo viņš nebija spējis aizmirst Stellas lietu. Ērika par to iedomājās atkal un atkal. Tieši Leifs bija uzklausījis Marijas un Helēnas atzīšanos, un tieši viņš bija informējis laikrakstus, ka lieta ir atrisināta. Kāpēc tad policists vēlāk mainīja domas? Kāpēc viņš pēc tik daudziem gadiem vairs nebija pārliecināts, ka meitenes bija noslepkavojušas Stellu?

Ērika no jauna samiedza acis, pūlēdamās skaidrāk saskatīt vārdus. Varēja dzirdēt, ka bērni lejasstāvā spēlēja paslēpes ar vecomāti; dvīņi vienādiņ skaitīja radoši: “Viens, divi, desmit - eju MEKLĒT!”

Piepeši sievietes uzmanību piesaistīja Bohusläningen raksts. Viņa piecēlās un piegāja pie ziņojumu dēļa, lai to noņemtu. Ērika to bija pārlasījusi vairākkārt, taču tagad paņēma pildspalvu, lai pasvītrotu kādu teikumu. Raksts bija iznācis pāris dienas pēc tam, kad meitenes bija atsaukušas savu atzīšanos, un kādam žurnālistam bija palaimējis saņemt no Marijas atbildi uz jautājumu.

Viņas teiktais bija citēts kā: “Mums mežā kāds sekoja.”

Apgalvojumu atzina par meliem, par bērna mēģinājumu uzvelt vainu kādam citam. Ja nu todien meitenēm tomēr kāds bija sekojis? Ko tas nozīmētu pašreizējā izmeklēšanā?

Ērika paņēma dzeltenu līmlapiņu un uzrakstīja uz tās “Kāds bija mežā?”. Tad viņa pielīmēja lapiņu avīžraksta augšgalā un abus piesprauda pie ziņojumu dēļa. Brīdi sieviete stāvēja, rokas sānos iespiedusi, un noskatījās uz šiem vārdiem. Kas būtu jādara tālāk? Kā varēja noskaidrot, vai kāds bija sekojis Helēnai un Marijai? Ja jā, kurš gan?

Iepīkstējās mobilais tālrunis, kas bija nolikts uz galda. Ērika pa griezās, lai ielūkotos displejā. Bija redzams nepazīstams numurs, vārda nebija.Taču no ziņojuma uzreiz bija skaidrs, kurš bija to sūtījis.

Saprotu, ka esat runājusi ar manu māti. Vai vēlaties tikties?

Ērika pasmaidīja, nosūtīja īsu apstiprinošu atbildi un nolika tālruni. Varbūt varēs gūt atbildes uz vismaz dažiem saviem jautājumiem.

Patriks pabeidza rakstīt ziņojumu par savu sarunu ar Helēnu un Jeimsu un nospieda drukāšanas pogu. Abi bija mājās, kad policists bija aizbraucis uz viņu saimniecību, un abi bija gatavi atbildēt uz visiem Patrika jautājumiem. Jeimss bija apliecinājis Helēnas apgalvojumu, ka neviens no ģimenes locekļiem neesot dzirdējis nevienu troksni no meklējumiem, kas notika mežā pirmdienas naktī un otrdienas agrā rītā. Jeimss bija devies komandējumā un savā Gēteborgas viesnīcā ieradies svētdienas vakarā. Līdz pulksten četriem pirmdienas pēcpusdienā viņa laiks bija aizritējis sanāksmēs. Pēc tam Jeimss bija iekāpis savā automašīnā un pārbraucis mājās. Helēna pastāstīja, ka viņa svētdienas vakarā esot devusies pie miera ap desmitiem. Iedzērusi miega zāļu tableti un nogulējusi visu nakti līdz deviņiem rītā. Tad piecēlusies un, kā parasti, devusies skriet.

Patriks prātoja, vai kāds varētu apstiprināt Helēnas stāstīto.

No šīm domām policistu atrāva griezīgais tālruņa zvans. Patriks izklaidīgi pieņēma zvanu, vienlaikus pūlēdamies nepieļaut, ka rakstāmlietu trauciņš, ko viņš nejauši bija aizķēris, apgāžas un izber saturu pa visu galdu. Izdzirdējis zvanītāja balsi, Patriks pacēla pildspalvu un pasniedzās pēc piezīmju bloknota.

- Tātad tev sanāca mūs pavirzīt rindā pa priekšu, - policists atviegloti secināja. Pēdešens atpurpināja:

- Nu, viegli tas nebija. Paliksi man parādā. Bet lieta ir par bērnu, tāpēc... - Pēdešens nopūtās, un Patriks nojauta, ka Nēas nāve bija patologanatomu iespaidojusi tāpat kā viņu pašu. - Nevilksit garumā. Galīgā ziņojuma man nav, bet varējām noteikt, ka nāves cēlonis bija brūce galvā.

Skaidrs, - policists teica un pierakstīja dzirdēto.

Viņš zināju, ka pēc sarunas Pēdešens atsūtīs izsmeļošu ziņojunui, litru ;11 piezīmēm biju vieglāk sakārtot domus.

- Vai ir kādi pierādījumi, kā tā bija radusies?

- Nē, ja neskaita zemi, kas bija brūcē! Citādi uz viņas ķermeņa nekā nebija.

- Zeme? - Patriks pārvaicāja un, saraucis pieri, pierakstīja ari

to.

- Jā! Nosūtīju paraugus kriminālistikas laboratorijai. Ja uzsmaidīs veiksme, saņemsim atbildi pēc pāris dienām.

- Un priekšmets, kas radīja brūci? Uz tā arī bija jābūt zemei, vai ne?

-- Jā... - Pēdešens noteica.

Patriks zināja, ka patologanatoms tā vilcinājās katru reizi, kad nebija par kaut ko pārliecināts un nevēlējās pārsteigties ar apgalvojumiem.

- Neesmu drošs, - Pēdešens ieminējās un paklusēja vēl brīdi.

- Spriežot pēc brūces, tas bija vai nu kaut kas ļoti smags, vai arī...

- Vai arī? - Patriks mudināja.

Pēdešena ilgās pauzes lika policista asinsspiedienam celties.

- Vai arī brūce varēja rasties no kritiena.

- Kritiena?

Patriks iztēlojās meža klajumu, kurā Nēa bija atrasta. Tur nebija, no kā nokrist, ja vien meitene nebija nokritusi no koka. Ja tā bija noticis, kurš bija paslēpis viņas līķi zem koka stumbra?

- Pieļauju, ka meitene bija pārvietota, - Pēdešens turpināja.

- Ir pazīmes, ka viņa ilgāku laiku atradās uz muguras, bet tu atradi viņas līķi augļa pozā. Viņu pārvietoja un novietoja šajā pozā tikai tad, kad viņa vairākas stundas bija atradusies uz muguras. Grūti pateikt, tieši, cik ilgi.

- Vai esi atradis kādas līdzības ar Stellas lietu? - Patriks gribēja zināt.

Policists sagatavojās jaunām piezīmēm bloknotā.

- Esmu pārskatījis veco sekcijas ziņojumu, - patologanatoms iesāka. - Taču neatradu nekādas līdzības, ja neskaita apstākli, ka abas meitenes nomira galvas savainojuma dēļ. Stellas lietā brūcēs uzgāja koka un akmens paliekas. Bija arī skaidrs, ka viņa bija nomi

rūsi meža klajumā netālu no dīķa, kurā viņu atrada. Vai Tūrbjērns atrada kādus pierādījumus, kas ļautu saprast, kur meitenīti nogalināja? Viņu varēja nogalināt koka tuvumā, tad paslēpt vietā, kur viņu atrada.

- Tas nozīmētu, ka brūce radās pēc sitiena pa galvu, nevis pēc kritiena, ja pieņem, ka kritiens būtu no pietiekama augstuma, lai meitene ietu bojā. Tajā klajumā nebija nekā, no kā viņa būtu varējusi nokrist, - zeme tur ir gandrīz līdzena kā dēlis. Piezvanīšu Tūrbjērnam un pajautāšu viņam. Bet es, būdams tur, neredzēju neko, kas liecinātu, ka Nēu nogalināja turpat, kur atrada viņas līķi.

Patriks vēlreiz gara acīm skatīja klajumu. Viņš nebija manījis nevienu asins traipu, bet Tūrbjērns un viņa speciālistu komanda bija pārķemmējuši visu apkārtni. Ja kaut ko varēja uziet, Patriks nešaubījās, ka viņiem tas izdotos.

- Vai tev ir vēl kas ziņojams? - policists pajautāja.

- Nē! Meitene bija veselīgs četrgadīgs bērns. Labi ēdināta, un nebija nekādu savainojumu, ja neskaita galvas brūci. Kuņģa saturs bija šokolādes un vafeļu maisījums. Minu, ka pēdējais, ko viņa ēda, bija šokolādes vafeļu batoniņš.

- Labi, paldies! -- Patriks tencināja.

Policists pabeidza telefonsarunu un nolika pildspalvu. Pēc brītiņa viņš piezvanīja Tūrbjērnam Rūdām. Neviens necēla klausuli tik ilgi, ka Patriks jau grasījās padoties, kad izdzirdēja Tūrbjērna dzedro balsi atsaucamies ar “Hallo?”

- Sveiks! Zvana Patriks Hedstrēms. Gribēju zināt, kā tev sokas ar pierādījumiem Nēas Bergas lietā.

- Vēl neesam beiguši, - Tūrbjērns strupi atteica.

Viņš mūždien izklausījās pikts, bet Patriks bija pieradis pie šī toņa. Tūrbjērns bija viens no vislabākajiem savā jomā visā Zviedrijā. gan Stokholmas, gan Gēteborgas policijas iecirkņi bija viņam piedāvājuši amatu, bet speciālists bija cieši pieķēries savai dzimtajai pilselai l Idevallai, tāpēc nebija ieinteresēts pārcelties.

Ka (ev izskatās, kad būsiet pabeiguši? - Patriks taujāja, paI cldams pildspalvu.

- Nevaru pateikt, - Tūrbjērns attrauca. - Gribam būt droši, ka šajā izmeklēšanā izdarām visu pēc noteikumiem. Та gan darām katrā izmeklēšanā, bet... Pats saproti. Meitenītei nesanāca dzīvot diez ko ilgi. Tas ir...

Speciālists nokremšļojās, pūlēdamies atgūties. Patrikam viņa izjūtas bija skaidrākas par skaidru, taču vislabākais, ko varēja darīt meitenes labā, bija saglabāt asu prātu un profesionalitāti, cik nu jaudāja. Noskaidrot, kurš bija vainīgais.

- Vai ir kas tāds, ko vari man pastāstīt jau tagad? Pēdešens veica sekciju un saka, ka viņa nomira no brūces galvā. Vai ir kādas pazīmes, ka kāds notikuma vietā atrasts priekšmets varētu būt izmantots, lai ar to iesistu? Varbūt kādas pazīmes, kurš viņu nogalināja netālu no vietas, kur atrada līķi?

- Nē... - Tūrbjērns negribīgi novilka.

Patriks zināja, ka speciālistam nepatika dalīties informācijā, kamēr viņa komanda nebija pabeigusi savu darbu. Tūrbjērns gan arī saprata, ka Patrikam vajadzēja jebkādu informāciju, kas varētu palīdzēt izmeklēšanu pavirzīt uz priekšu.

- Neatradām neko, kas liecinātu, ka viņu nogalināja klajumā. Nebija nekādu asiņu pēdu, mēs arī neatradām asinis ne uz viena priekšmeta, ko savācām no apvidus.

- Cik lielu teritoriju pārmeklējāt?

- Pārbaudījām plašu teritoriju ap klajumu. Precīzi tev nepateikšu. Tas būs norādīts manā galīgajā ziņojumā, taču mēs bijām ļoti rūpīgi. Kā jau teicu, nebija nekādu asiņu pēdu. Galvas brūces asiņo spēcīgi, tāpēc būtu bijis jāatrod liels daudzums asiņu.

- Jā, bez šaubām, izklausās, ka klajums ir sekundārā notikuma vieta! - Patriks secināja, šo to pierakstīdams. - Tātad primārā notikuma vieta vēl ir jāmeklē.

- Varbūt tā ir meitenes mājas? Vai mums asiņu pēdas būtu jāmeklē tur?

Patriks vilcinājās ar atbildi.

- Ģimeni izjautāja Gesta. Viņš uzskata, ka nav pamata kādu no ģimenes locekļiem turēt aizdomāt, tāpēc mēs vēl neesam pievērsušies šai varbūtībai.

- Hm... Nezinu gan, - Tūrbjērns šaubījās. - Esam pieredzējuši, kas var gadīties ģimenes lokā. Reizēm tas ir nelaimes gadījums. Reizēm nav vis.

- Tev taisnība, - Patriks piekrita, savilcis seju.

Uzmācās nepatīkama izjūta, ka viņi bija kļūdījušies. Pieļāvuši naivu un muļķīgu kļūdu. Patriks nevarēja ļauties ne sentimentalitātei, ne naivumam. Gadu gaitā viņi bija redzējuši pārāk daudz. Būtu bijis jāapjēdz, ka rīcība bija kļūdaina.

- Patrik?

Izdzirdējis atturīgo klauvējienu pie durvīm, policists pacēla skatienu. Telefonsaruna ar Tūrbjērnu bija pabeigta, un Patriks sēdēja pie sava galda, raudzīdamies tālumā un pārdomādams tālāko rīcību.

-Jā?

Durvīs stāvēja Annika. Izskatījās, ka viņa jūtas neērti.

- Tev būtu kas jāzina. Mums sāk zvanīt... ar nepatīkamām sūdzībām.

- Kādā ziņā nepatīkamām?

Annika iegāja pāris soļu dziļāk telpā, lai nostātos galda priekšā, un sakrustoja rokas.

- Ļaudis mūs apsūdz bezdarbībā. Esam pat saņēmuši pāris draudu.

- Bet kāpēc? Nesaprotu.

Annika dziļi ieelpoja. - Viņi saka, ka mums būtu jāpārbauda bēgļu centrā dzīvojošie.

- Kāpēc? Nav nekādu pierādījumu, kas norādītu uz tamlīdzīgu saikni.

I bit riks bija no tiesas apjucis. Kāpēc gan cilvēki zvanīja, lai noIadītu uz bēgļu centru?

Aimiku pacēlu savu piezīmju bloknotu, lai izlasītu tajā pierakstīto:

- Kā uzstāj kāds kungs, kurš vēlējās palikt anonīms, Nēas slepkavībā esot vainojams “kāds no tiem nolāpītajiem melnģīmjiem bēgļu centrā”. Vēl kāda sieviete, kura arī vēlējās palikt anonīma, norādīja, ka esot “neiedomājami, ka neviens no šiem kriminālajiem tipiem nav nogādāts iecirknī uz nopratināšanu”. Viņa piebilda, ka “neviens no viņiem nav aizbēdzis no nekāda kara, tas ir tikai aizbildinājums, lai ierastos šeit un dzīvotu zviedriem uz kakla”. Esmu atbildējusi uz vismaz desmit tādiem zvaniem. Visi zvanītāji vēlējās palikt anonīmi.

- Augstā debess! - Patriks iesaucās un smagi nopūtās.

Tā tikai viņiem vēl trūka.

- Tagad esi informēts, - Annika noteica un pagriezās pret durvīm. - Kā vēlies, lai uz tiem atbildu?

- Tāpat kā vienmēr, - Patriks attrauca. - Pieklājīgi un nekonkrēti.

- Skaidrs, - viņa pamāja un izgāja no kabineta.

Patriks pasauca Anniku atpakaļ:

- Annika?

-Jā?

- Vai vari palūgt, lai Gesta ienāk pie manis? Piezvani arī Udevallas apgabala prokuroram! Mums vajag orderi, lai pārmeklētu māju.

- Tūlīt to izdarīšu, - Annika teica.

Viņa bija pieradusi neuzdot jautājumus. Laika gaitā Annika tāpat uzzinātu, kāpēc tas bija vajadzīgs.

Nopūzdamies Patriks atgāzās krēslā. Gestam tas nebūs pa prātam, bet citādi nevarēja. Turklāt tam jau bija jābūt izdarītam.

Mārtiņš uzlūkoja Tūvu atpakaļskata spogulī, un sirdī ielija siltums. Meitu bija pieskatījuši Pīas vecāki, un Mārtiņš bija aizbraucis viņai pakaļ. Bija paredzēts, ka Tūva pie vecvecākiem paliks vēl vienu nakti, bet Mārtiņš bija tik ļoti sailgojies satikt meitu, ka bija palūdzis Patrikam brīvu stundu. Viņam bija jāredz meita, lai varētu turpināt strādāt pie šīs lietas. Martins apzinājās, ka ilgas pēc Tuvas

neapšaubāmi bija saistītas ar ilgām pēc Pīas un, laikam ejot uz priekšu, viņš spēs mazināt ciešo saikni, lai meita būtu neatkarīgāka. Taču pašlaik Mārtiņš diendienā vēlējās, kaut Tūva būtu līdzās. Viņš nespēja iedomāties, ka varētu meitu atstāt pie kāda cita, izņemot Pīas vecākus un Anniku, bet arī tikai tad, kad tā bija jārīkojas darba dēļ. Mārtiņa vecāki neizrādīja īpašu interesi par maziem bērniem. Abi labprāt laiku pa laikam atbrauca ciemos uz kafiju, lai satiktu dēlu un mazmeitu, bet nekad nepiedāvājās Tūvu pieskatīt, un Mārtiņš viņiem to arī nekad nelūdza.

- Tēti, es gribu iet uz rotaļu laukumu! - Tūva paziņoja no aizmugurējā sēdekļa. Mārtiņš saskatījās ar meitu atpakaļskata spogulī.

- Labi, mīļumiņ! - viņš atsaucās un pameta Tūvai gaisa skūpstu.

Patiesībā Mārtiņš bija cerējis, ka meita gribēs doties uz rotaļu laukumu. Viņam nebija izdevies izmest no prāta sievieti, kuru bija tur saticis; Mārtiņš apjēdza, ka varbūtība, ka viņa ir tur, bija neliela, tomēr viņa rīcībā nebija cita veida, kā ar sievieti sazināties. Mārtiņš klusībā nosolījās, ka katrā ziņā uzzinās viņas vārdu, ja paveiksies atkal satikties.

Viņš novietoja automašīnu pie rotaļu laukuma un atsprādzēja Tūvas sēdeklīša drošības jostas. Nu jau Mārtiņš spētu meitu piesprādzēt arī ar aizvērtām acīm, taču sākumā, kad Tūva vēl bija pavisam maza, viņš bija nopūlējies ar drošības jostām. Elsdams un pūzdams, Mārtiņš bija lamājies, kamēr Pīa bija stāvējusi līdzās un smējusies par viņa centieniem. Tolaik tik daudz kas bija šķitis sarežģīts, bet tagad likās pašsaprotams. Tik daudz kas bija šķitis pagalam vienkāršs, bet nu bija ārkārtīgi grūti izdarāms. Izceldams Tūvu no sēdeklīša, Mārtiņš pamanījās no meitas saņemt apskāvienu. Viņa arvien retāk vēlējās saritināties tēvam rokās. Pasaulē bija pārāk I lainlz, ko atklāt, bija pārāk maz laika, lai rotaļātos. Tagad Tūva ierāpas tēvam klēpī pēc apskāviena tikai tad, kad bija savainojusies vai nogurusi. Mār tins pieņēma un saprata šis pārmaiņas, taču reizem vēlējas, kaut spetn apturēt laiku.

- Tēti, te ir bēbis, kuram tu iespēri!

- Paldies, ka atgādināji, mīļumiņ! - Mārtiņš teica, papliķēdams Tūvai pa galvu.

- Lūdzu! - meita pieklājīgi atsaucās, tad pieskrēja pie mazā zēna, kurš grasījās iegrūst mutē sauju smilšu.

- Nē, nē! Neēd smiltis! - Tūva teica, maigi saņemdama mazuļa plaukstu un notraukdama no tās smiltis.

- Kāda man lieliska aukle! - sieviete iesaucās un uzsmaidīja Mārtiņam.

Viņš nosarka, ievērojis sievietes vaigu bedrītes.

- Apsolu šoreiz jūsu bērnam neiespert.

- Es par to tikai priecātos, - viņa atzina, uzsmaidīdama Mārtiņam vēlreiz tā, ka vīrieša ausis sāka kvēlot.

- Mārtiņš Molins, - viņš stādījās priekšā, un abi sarokojās.

- Mete Leuricena.

Sievietes plauksta bija silta un sausa.

- Vai esat norvēģiete? -• Mārtiņš gribēja zināt, jo nespēja atpazīt viņas akcentu.

- Jā, esmu tur dzimusi, bet nu jau piecpadsmit gadus dzīvoju Zviedrijā! Pati esmu no Hāldenas, bet apprecēju puisi no Tānumshedes.To pašu, ar kuru todien strīdējos pa tālruni, kā jau dzirdējāt.

Mete viņam kā atvainodamās uzsmaidīja.

- Vai viss beidzās labi? - Mārtiņš pajautāja, ar vienu aci vērodams Tuvu. Meita mundri tērzēja ar mazuli.

- Nē, tā gluži nevar teikt! Viņš joprojām ir pārāk aizņemts ar savu jauno draudzeni, lai atvēlētu kaut nedaudz laika Vīriņam.

- Tātad viņu sauc Vīriņš? - Mārtiņš jokoja, lai gan jau zināja, kā sauca Metes dēlu.

- Nē, protams, ka nē! - Mete smējās. Viņa uzmeta dēlam mīlestības pilnu skatienu. - Viņu sauc Jūns par godu tēvam, bet es viņu saucu par Vīriņu. Ceru, ka atmetīšu šo iesauku, vēl pirms viņš būs sasniedzis pusaudža gadus.

- Tas droši vien būtu prātīgi, - Mārtiņš tēloja pašu no

pietnību. Sirds sāka mest kūleņus, kad viņš ievēroja, kā mirdzēja Metes acis.

- Kur jūs strādājat? - viņa vaicāja.

Uz mirkli radās iespaids, ka Metes tonis bija diezgan koķetīgs, bet Mārtiņš netika gudrs, vai nebija tikai iztēlojies vēlamo par esošo.

- Esmu policists, - viņš atbildēja, saklausīdams lepnumu savā balsī.

Mārtiņš tiešām lepojās ar savu profesiju. Viņa darbs bija nozīmīgs. Viņš bija vēlējies kļūt par policistu jau no mazotnes un nekad nebija apšaubījis savu izvēli. Darbs bija izrādījies Mārtiņa glābiņš pēc Pīas nāves, un iecirkņa darbinieki nebija kolēģi vien. Viņi bija Mārtiņa ģimene. Pat Melbergs. Katrā ģimenē bija vieta disfunkcionālam loceklim, un Bertils Melbergs atbilda šai lomai par visiem simt procentiem.

-- Policists? Super! - Mete iesaucās.

- Un jūs?

- Es strādāju par finanšu speciālisti birojā Grebestadē.

- Jūs dzīvojat tepat? - Mārtiņš vaicāja.

- Jā! Te dzīvo Jūna tēvs. Ja viņš tomēr neplāno iesaistīties mūsu dzīvē, tad nezinu...

Mete noraudzījās dēlā, kuru Tūva bija apkampusi.

- Viņa vēl nav iemācījusies tik klaji neizrādīt savas jūtas, - Martins nosmējās.

- Daži no mums to tā arī neiemācās, - Mete norādīja ar platu smaidu.

Tad sieviete saminstinājās.

- Tāpēc... Ja tas nav pārāk tieši... Varbūt kādu reizi varam Kopā pavakariņot?

I akās, ka viņa nožēloja savus vārdus, tiklīdz tie bija izskanējuši, savukārt Martina sirds atsāka mest kūleņus.

Tas būtu lieliski! - viņš atsaucās balsī, kas bija mazliet par dedzīgu. Ar vienu nosacījumu.

- Kādu tad? - Mete svārstīdamās noprasīja.

- Es maksāju.

Sievietes vaigos no jauna iezīmējās bedrītes, un Mārtiņš juta, ka sastingums krūtīs palēnām kusa.

- Kur ir Mārtiņš un Paula? Vai tad vēl nav atpakaļ? - Gesta ievaicājās, apsēzdamies krēslā iepretim Patrika galdam.

Kad Annika bija palūgusi aiziet uz Patrika kabinetu, policists bija spriedis, ka visiem bija jāsanāk uz sapulci, taču pagaidām telpā bija viņi divi.

- Es uz laiciņu aizsūtīju abus mājās. Mārtiņam bija jāaizbrauc pēc Tūvas, un Paulai bija jāsatiek savi bērni, bet viņi būs atpakaļ vēlāk.

Gesta pamāja. Viņš gaidīja, kad Patriks pateiks, kādēļ bija vēlējies kolēģi redzēt.

- Vēlreiz runāju gan ar Pēdešenu, gan ar Tūrbjērnu, - Patriks iesāka.

Gesta izslējās krēslā. Kopš meitene bija atrasta, neatlaida izjūta, ka nekur tālu viņi nebija tikuši, tāpēc pat vissīkākā informācijas druska nenovērtējami veicinātu izmeklēšanu.

- Ko abi teica?

- Sekcija ir pabeigta, saņēmu provizorisko ziņojumu. Tūrbjērns un viņa komanda vēl gluži nav pielikuši punktu, bet pielauzu viņu sniegt sākotnējo ziņojumu.

- Un? - Gesta mudināja, sirdij iepukstoties straujāk. Policists neganti vēlējās Nēas vecākiem sniegt kādas atbildes, kādu iespēju samierināties ar notikušo.

- Visticamāk meiteni nenogalināja meža klajumā. Tā, domājams, ir sekundārā notikuma vieta, un mums iespējami drīz ir jāatrod primārā vieta.

Gesta norija kamolu kaklā. Viņš bija pieņēmis, ka Nēu nogalināja klajumā. Dzirdēt, ka viņa bija nogalināta citur un nogādāta klajumā vēlāk, mainīja visu, pat ja joprojām nebija īstas skaidrības, kas bija noticis.

- Tad kur sāksim meklēt? - policists jautāja.

Tiklīdz jautājums bija izskanējis, Gesta zināja atbildi uz to.

- Ak tā! -- viņš klusi noteica.

Patriks palocīja galvu.

- Jā, būtu loģiski sākt tur!

Patriks raižpilni vēroja kolēģi. Viņš zināja, cik ļoti Gesta juta līdzi meitenes ģimenei. Lai gan viņi bija svešinieki, policists jau no paša sākuma bija izjutis tās pašas sēras un savstarpēju saikni.

- Lai kā es vēlētos iebilst, zinu, ka tas ir jādara, - Gesta sašļucis atzina.

Viņš uzlūkoja kolēģi.

- Kad?

- Gaidu informāciju no Udevallas apgabala prokurora par kratīšanas orderi. Tur gan nebūtu jābūt nekādiem sarežģījumiem. Es vēlētos sākt rīt no rīta.

- Skaidrs, - Gesta teica. - Vai viņi pastāstīja vēl kaut ko?

- Viņa mira no brūces pakausī. Tā varēja rasties pēc kritiena vai sitiena pa galvu. Ja no sitiena, tad nav skaidrs, kādu ieroci izmantoja. Vienīgais, ko atrada brūcē, bija zeme.

- Viņiem būtu jāvar zemi sīkāk analizēt, - Gesta norādīja.

- Jā! - Patriks piekrita. - Viss ir nodots turpmākai izpētei. Bet paies laiks, pirms saņemsim rezultātus.

Brīdi abi nebilda ne vārda. Saule lēnām grima aiz apvāršņa, un spožos dzeltenos starus bija nomainījuši sarkanīgie un oranžīgie. Tagad temperatūra iecirknī bija gandrīz patīkama.

- Vai šovakar vēl kaut ko varam pasākt? - Gesta gribēja zināt, pievērsis skatienu savam formastērpa kreklam un raustīdams i t kā izirušu diegu.

- Nē! Ej mājās un atpūties! Es tevi informēšu par rītdienu. Martins un Paula šovakar iebrauks, lai uzrakstītu ziņojumus par šodien veiktajām iztaujāšanām. Annika ieminējās, ka tu esi pierakstījis sarunu ar Nēas vecākiem.

Jā, tieši tā! Palīdzēju arī Annikai izskatīt visus ziņojumus, ko esam saņēmuši par seksuāliem uzbrukumiem un tamlīdzīgiem

gadījumiem. Es gan varētu dažus dokumentus paņemt līdzi uz mājām.

Policists piecēlās un piestūma krēslu paredzētajā vietā Patrika galda priekšā.

- Tā arī dari! - Patriks piekrita. Pēc mirkļa viņš piebilda: - Vai dzirdēji par tālruņa zvaniem, ko tagad saņemam? Par bēgļu centru?

- Jā! - Gesta atsaucās. Viņš atcerējās, ko bija teikuši Pētera vecāki, un nolēma par to neko neteikt Patrikam. - Tas ir no bailēm, - policists nopūtās. - Bailēm no nezināmā. Ļaudis vienādiņ par katru nelaimi vaino svešus. Tā ir vieglāk, nekā atzīt faktu, ka noziegumu būtu varējis pastrādāt kāds pazīstams.

- Kā tev šķiet, vai tas radīs problēmas? - Patriks vaicāja.

Gesta nesteidzās ar atbildi. Viņš atsauca prātā visus virsrakstus,

kas pēdējos pāris gados bija parādījušies vakara laikrakstos, pieaugošo atbalstu, ko galēji labējā partija Sveriges Vanner saņēma par spīti neskaitāmajiem skandāliem. Policists vēlējās atbildēt noliedzoši, bet attapās, ka skaļi apstiprināja Patrikam jau labi zināmo:

- Jā, tas radīs problēmas!

Kolēģis palocīja galvu. Prātā nenāca nekas, ko piebilst.

Izgājis no telpas, Gesta aizgāja uz savu kabinetu, lai paņemtu dokumentus, ko vēlējās vest līdzi uz mājām. Brītiņu viņš tā arī sēdēja pie sava galda un raudzījās ārā pa logu. Šķita, ka debesis liesmoja.

Vendela piesardzīgi atvēra logu, ausīdamās, vai no lejasstāva plūst televizora skaņas. Lai gan viņas istaba bija otrajā stāvā, bija pagājis ilgs laiks, kopš meitene bija mēģinājusi izrāpties pa logu. Uzreiz zem tā bija lieveņa jumts, pār kuru varēja pārrāpot, lai pēc tam noraustos lejup pa lielo koku, kas atradās blakus mājai. Drošības labad Vendela bija arī aizslēgusi savas guļamistabas durvis un ieslēgusi mūzikas atskaņotāju pilnā skaļumā. Ja māte klauvētu pie durvīm, tad tikai pieņemtu, ka Vendela nespēj viņu sadzirdēt.

Rāpdamās lejup pa koku, meitene iemeta skatienu dzīvojamas

istabas logā. Varēja saskatīt mātes pakausi. Viņa viena pati sēdēja dīvāna vidū un kā parasti skatījās kaut kādu garlaicīgu detektīvseriālu, vienā rokā turēdama glāzi vīna. Ārā joprojām bija gaišs, tāpēc māte Vendelu pamanītu, ja apgrieztos, taču meitene žigli sasniedza zemi un aizjoņoja gar mājas priekšpusi. Māte nemēdza neko ievērot, kad dzēra. Iepriekš viņa bija paradusi dzert vīnu vienu vakaru nedēļā, lielākoties paņēmusi rokā Stellas fotogrāfiju. Nākamajā dienā māte vienmēr sūdzējās par galvassāpēm, it kā nezinātu, kas tās bija izraisījis. Kopš Marija Valla bija atgriezusies Fjelbakā, viņa bija sākusi dzert katru vakaru.

Marija un Helēna. Sievietes, kuras bija nogalinājušas mātes māsu un pārvērtušas māti alkoholiķē, kuras aizrāvās ar kārbās pildīto vīnu.

Aiz stūra Vendelu jau gaidīja Nilss un Base. Meitene nostūma malā visas domas par Mariju un Helēnu un viņu bērniem Samu un Jesiju.

Nilss apskāva Vendelu, piekļaudams savu augumu viņējam.

Puiši bija atbraukuši ar saviem divriteņiem, un Vendela uzlēca Nilsa divriteņa aizmugurē. Viņi devās uz Fjelbaku, pabraukdami garām Tetra Pak ražotnei un lielajam automašīnu stāvlaukumam ar nelielo ugunsdzēsēju depo. Aizbrāzās garām picērijai Bāāhaket un laukumam ar niecīgo mauriņu. Uzbraukuši līdz Galērbakenas ielas galam, viņi apstājās, un Vendela ciešāk apķērās Nilsam ap vidu, juzdama, cik plakans un stingrs bija viņa vēders.

Tad viņi metās lejup. Nogāze bija stāva, un Nilss nebremzēja. Bija neiespējami kaut ko sadzirdēt, jo vējš pluinīja Vendelas matus, likdams tiem plīvot aiz muguras. Meitenes ķermenis saspringa, kad divritenis trāpīja mazajās asfalta bedrītēs, un viņai bija jāapvalda bailes.

Viņi pašāvās garām Ingrīdas Bergmanes laukumam, un Vendeta atviegloti uzelpoja, kad ceļš kļuva lēzenāks. Laukumā bija daudz cilvēku, un dažiem pusaudžiem, kuri bija uzcirtušies, bija jHpalec mala, lai palaistu riteņbraucējus. Vendela atskatījās un re d ēļa dusmās paceltas dūres, bet tikai nosmējās. Stulbie tūristi.

Katru gadu ieradās šeit uz pāris nedēļām un iedomājās, ka Fjelbaka piederēja viņiem. Viņiem ne prātā nenāktu uz šejieni braukt novembrī. Nē, viņi izlīda no savām smalkajām mājām un skolām, lai iepeldētu pilsētā kopā ar savām bagātajām ģimenēm un pavadītu te atvaļinājumu vai brīvlaiku, allaž mēģināja ielīst rindā pa priekšu un skaļi spriedelēja par “pāķiem”.

- Vai paņēmi peldkostīmu? - Nilss noprasīja pār plecu.

Viņi lēnā gaitā brauca uz mazo piestātni iepretim Bādholme-

nai, tāpēc tagad Vendela varēja sadzirdēt puiša teikto.

- Nē! Sasodīts. Aizmirsu. Bet tik un tā varu peldēties.

Meitene noglāstīja Nilsa augšstilbu, un viņš iesmējās. Vendela

bija ātri sapratusi, kā puisim izpatikt. Jo pārdrošāk viņa uzvedās, jo vairāk tas uzkurināja Nilsu.

- Kāds jau ir priekšā, - Base norādīja uz veco niršanas torni.

- Nolādēts. Tie jau ir tikai puņķutapas, kas ir gadu jaunāki par mums. Tīsies lapās, kad būsim klāt. Vari par to nešaubīties.

Krēslainajā gaismā Vendela noprata, ka Nilss smaidīja. No puiša smaida viņai vienmēr vēderā iekņudējās. Divriteņus viņi atstāja guļam grantī turpat blakus vecajai peldvietas ģērbtuvei un aizgāja pie niršanas torņa, pie kura trīs zēni šļakstījās un bļaustījās pa ūdeni. Viņi aprāvās, kad ieraudzīja atbraucējus, un palika šūpojamies viļņos.

- Pazūdiet! Mēs gribam peldēties, - Nilss mierīgi paziņoja, un visi trīs zēni peldēja uz kāpņu pusi, nebilduši ne vārda.

Kustēdamies, cik ātri vien jaudāja, viņi uzkāpa pa kāpnēm un pa akmeņiem aizgāja uz vienu no ģērbšanās kabīnēm. Šī bija veca spa peldvieta, tāpēc cilvēki te pārģērbās zem klajas debess, jo nobēdzināties varēja tikai aiz dažām koka sienām. Nilss un Base netērēja laiku ar ģērbtuvi. Abi nometās turpat.

Puiši sāka kāpt niršanas tornī, tikmēr Vendela nesteidzīgi izģērbās. Niršanas tornis viņu neinteresēja. Gan jau neinteresēja arī Basi, bet viņš vienmēr darīja to pašu, ko Nilss.

Piegājusi pie kāpnēm un pakāpusies zemāk, Vendela atmugu riski iemetās jūrā, ļaudama ūdenim apņemt augumu. Zem ūdens

nekas nebija dzirdams, bet tas tikai palīdzēja izbaudīt tos retos un burvīgos mirkļus, kad viņa bija nošķirta no pārējās pasaules. Nošķirta no ainas, kurā māte turēja vīna glāzi vienā rokā un Stellas fotogrāfiju - otrā. Galu galā Vendelai nācās iznirt. Atgūlusies ūdenī uz muguras, meitene pameta skatienu uz niršanas torni.

Kā parasti Base raustījās, kamēr Nilss stāvēja viņam blakus ar platu smaidu uz lūpām. Tornis nebija pārāk augsts, bet gana augsts, lai vēders krampjaini sarautos, kad stāvēja tā galā. Base pievirzījās tuvāk pie malas, taču joprojām vilcinājās. Tad Nilss iegrūda puisim mugurā dunku.

Base nerimās brēkt, kamēr nebija ievēlies jūrā.

Nilss ielēca aiz viņa, savilkdamies kamolā, lai eleganti izšļakstītu ūdeni uz visām pusēm. Izniris puisis iekliedzās pret debesīm:

- Johaidī! Tas bija super!

Saķēris Bases galvu, Nilss pagrūda puisi zem ūdens, bet ļāva pēc dažām sekundēm izbāzt galvu ārā. Tad viņš slaidiem, spēcīgiem vēzieniem piepeldēja pie Vendelas. Puisis pievilka meiteni sev cieši klāt un piespiedās ar gurniem, turēdamies virs ūdens. Nilsa plauksta ieslīdēja Vendelas biksītēs, un viens pirksts iegrūdās viņā. Meitene aizvēra acis. Viņa iedomājās par tizlās Marijas tizlo meitu Jesiju, kura droši vien ar Samu darīja to pašu. Vendela atsaucās ar skūpstu.

Piepeši Nilss atrāvās.

- Nolādēts! - puisis lamājās. - Stulbā medūza!

Aizpeldējis pie kāpnēm, viņš izrāpās ārā. Uz labā augšstilba

iezīmējās koši sarkanas svītras.

Kad Vendela bija izlīdusi no ūdens, meitene attapās, ka bija aizmirsusi paņemt līdzi dvieli. Gaiss, kas vēl nesen bija silts, nu bija ledains.

- Sc! - Base piedāvāja, pasniegdams viņai savu T kreklu, ar ko noslaucīties.

Ли viņš bija izkāpis krastā. Puiša bālā seja gluži vai spīdēja blāvajā gaismā.

Paldies! Vendela noslaucīja sāļo ūdeni.

Nilss jau bija apģērbies. Viņš turpināja ik pa brīdim ķerties pie augšstilba, bet likās, ka sāpes puisi uzurdīja. Kad puisis pagriezās, lai uzlūkotu pārējos, Vendela viņa acīs atpazina uguntiņu, kas iegailējās ikreiz, kad Nilss grasījās sagriezt kāda dzīvi kājām gaisā.

- Kā jums liekas? Vai ir laiks?

Vendela pameta skatienu uz Basi. Meitene zināja, ka viņš neuzdrīkstējās teikt nē.

Krūtīs sagriezās satraukums.

- Ko mēs vēl gaidām? - viņa noprasīja un devās divriteņu virzienā.

BŪHUSLĒNE, 1672. GADS

Nākamajā nedēļā saimniecību pārņēma ērmota noskaņa. Elīna vārījās no naida un dusmām, bet saprāts guva virsroku. Ja viņa apvainotu Britu jebkādā lietā, par liecību likdama priekšā vien bērna vārdus, abas patriektu. Kur tad viņas paliktu?

Naktī sieviete gulēja nomodā, piekļāvusi Mertu sev cieši klāt, kad meitas augumu sagrāba murgi. Palaikam bērns svaidījās un murmināja par šausmām, kas nedeva miera. Turklāt Vijolīte bija pazudusi bez pēdām. Mertas možums bija izgaisis līdz ar viņas kaķi. Meita vairs nejoņoja pa saimniecību, vairs arī nežēlojās par uzdotajiem darbiem kā bērns. Elīnai iesāpējās sirds, kad viņa sastapa Mertas skatienu, kas nu bija tikpat satumsis kā ezera ūdens, bet nejaudāja neko iesākt. Mātesmātes pamācībās nebija padoma par lauztu sirdi vai bailēm, pat pašas mātes mīlestība nespēja izdziedēt Mertu.

Elīna aizdomājās, ko Prēbens bija teicis Britai. Viņš bija ienesis Mertu mājā un atļāvis bērnam divas naktis nogulēt savā gultā, kaum pats gulēja viesiem atvēlētajā istabā. Brita ne reizi nebija iedrošinājušies ielūkoties Elīnai acīs. Abas darīja, kas katrai bija darāms, I .1 bija parasts. Ar saimniecības dzīvi saistītajās lietās viss bija pa via am, un māsas pārmija vārdus vien par darbiem, ko Brita uzdeva I lmai, kā tas bija bijis kopš dienas, kad Elīna un Merta bija ieradums mācītājmuižā. Tomēr Brita rūpīgi izvairījās pievērst acis māsai. I ilai vienu reizi, kad Elīna bija izpurinājusi Britas dūnu pēli un apgriezusies, sieviete pieķēra māsu viņā noraugāmies. Naids Britas u e; bija leju nogāzis no kājām. Elīna atģida, ka māsa nu bija tapusi pai vēl lielāku nelabvēli. Taču bija labāk, ja Britas nepatika nāca pār

viņas galvu, nevis pār Mertas. Par to bija jātencina Prēbens. Lai ko viņš bija teicis savai sievai, Brita klausīja uz vārda. Viņa vairs neuzdrīkstētos ko nodarīt Mertai. Prēbenam gan nebija pa spēkam remdēt sāpes meitenes dvēselē. Bērna spēja uzticēties bija viena no Dieva visvārākajām veltēm, un Brita bija šo velti iznīdējusi.

- Elīna?

Kad no virtuves durvju puses atskanēja Prēbena balss, sieviete gandrīz izlaida no rokām trauku, ko tobrīd mazgāja.

- Jā? - viņa atsaucās, pagriezdamās un slaucīdama rokas priekšautā.

Viņi nebija bilduši viens otram ne vārda visu nedēļu, un Elīna piepeši atsauca prātā, kā Prēbens bija izskatījies, skriedams pa mežu viņai pa priekšu. Kā baltais krekls bija zibējis starp kokiem, cik izmisusi bija viņa seja, kad Mertas galva pamazām slīdēja zem tumšā ūdens, un kāds maigums bija jaušams viņa acīs, kad Prēbens nesa meitenīti mājās. Uz joni sievietei sametās grūti ievilkt elpu. Plaukstas drebēja tik neganti, ka Elīna tās paslēpa zem priekšauta.

- Nāc man līdzi, lūdzu! - viņš dedzīgi aicināja. - Vai Merta ir kalpu galā?

Elīna sarauca uzacis, netikdama gudra, kas Prēbenam bija padomā. Pār pieri viņam bija nokritusi gaišo matu šķipsna, un sievietei bija jāsaņem plaukstas kopā, lai nevarētu paspert soli tuvāk un atglaust matus tā, ka tie nekristu Prēbenam acīs.

Viņa pamāja.

- Jā, viņa ir tur! - Elīna atbildēja. - Vismaz bija, kad pēdējoreiz viņu redzēju. Neiet vairs ārā, kā kādreiz.

Sieviete uzreiz nožēloja teikto, kas pārāk skaudri lika atcerēties par notikušo. Atcerēties par tumšo ūdeni un Britas ļaunajiem darbiem. Viņa sievas ļaunajiem darbiem.

- Nāc nu! Ko vēl gaidi?

Elīna negribīgi sekoja Prēbenam ārā no mājas.

- Mazo Jān? Kur tu esi? - viņš iesaucās, kad abi bija izgājuši saimniecības sētā. Prēbens atplauka, kad pamanīja algādzi tuvoja mies ar nešļavu rokās.

- Kas tad tas? - Elīna noprasīja.

Sieviete pārlaida nemierīgu skatienu visapkārt. Pagalam negribējās, ka Brita viņu ieraudzītu stāvam sētas vidū un runājam ar vīru. Tomēr nevarēja neievērot Prēbena prieku, kad viņš piesardzīgi izņēma kaut ko no Mazā Jāna rokām.

- Es tā saprotu, ka Mertai pietrūkst Vijolītes. Kad Pērlei vakar piedzima kucēni, nospriedu, ka Merta varbūt vēlētos vienu sev.

- Tā ir pārāk dārga dāvana, - Elīna cieti atteica, steigšus aizgriezdamās, lai slēptu asaras.

- Kur nu! - Prēbens attrauca un pastiepa pret viņu baltu kucēnu ar brūniem plankumiem.

Radībiņa bija tik mīlīga, ka Elīna nenovaldījās un pasniedzās, lai maigi pakasītu sunim aiz garajām, mīkstajām ausīm.

- Man vajadzēs palīgu, kas šo mazo resgali pārtaisīs labā ganu sunī, un ienāca prātā, ka Merta varētu nākt talkā. Pērle nevarēs vēl ilgus gadus pasargāt aitas, tāpēc vajadzēs citu suni, kas stāsies viņas vietā. Manuprāt, šis kucēns izaugs par brangu ganu suni. Ko teiksi, Elīna?

Jau atkal Prēbens pacēla kucēnu viņai tuvāk, un sieviete apjēdza, ka nespēja celt ierunas. Suņa brūnās acis Elīnu vēroja ar bezgalīgu uzticību, un viena no ķepām pastiepās viņas virzienā.

- Jā, ja Merta iepratās, kā suns ir jāaudzina, tad laikam jau tā arī varētu darīt! - Elīna atsaucās, pūlēdamās pieturēties pie cietības balsī, kamēr sirds vai kusa.

- Tad pazemīgi tencinu Mertas māti par atļauju, - Prēbens ū'ica ar šķelmīgu smaidu. Viņš pagriezās pret kalpu galu.

Nogājis pāris metru, Prēbens pagriezās atpakaļ un mudinādams pameta sievietei ar galvu.

Nāc! Man šķiet, ka gribēsi redzēt, ko bērns sacīs par kucēnu.

Viņš raitā solī turpināja ceļu, un Elīna steidzās nopakaļus. To nu viņa nevēlējās palaist garām.

Merta gulēja gultā. Acis bija atvērtas, un meitene skatījās griesI'",. kad Prēbens jau bija nometies uz ceļiem blakus gultai, Merta beidzot pagriežas, lai viņu uzlūkotu.

- Vai varu tev ko palūgt, Merta? - Prēbens iesāka maigā balsi.

Meitene pamāja, savilkusi nopietnu seju.

- Man vajag, lai man palīdz gādāt par šo kustonīti. Viņa ir vārīgāka par pārējiem kucēniem, un viņas māte negrib mazo pieņemt. Ja neatradīsies cita māte, viņa nomirs no bada. Es pie sevis nodomāju, ka labāku palīgu par Mertas jaunkundzi man neatrast. Ja vien tev ir vaļa un gribēšana. Darbs nav no vieglajiem, tas nu ir jāatzīst. Viņa būs jābaro dienu un nakti dažādās stundās un visādi jāaprūpē. Viņai vajadzēs arī vārdu. Nabadzītei pat vārda vēl nav.

- Man tas ir pa spēkam! - Merta atsaucās, ar joni uzšāvusies sēdus, acis nenolaizdama no kucēna, kurš pūlējās izkūņoties no drānas, kurā bija ievīstīts.

Prēbens atraisīja drānu un uzlika suni uz gultas blakus Mertai, kura bez kavēšanās paslēpa seju pie dzīvnieka mīkstās spalvas. Kucēns ņēmās laizīt meitenes seju, luncinādams asti.

Elīna attapa, ka smaidīja, ko nebija darījusi labu laiku. Sajutusi Prēbena plaukstu, kas saņēma viņējo, sieviete neatrāvās.

Spilvens zem galvas šķita kunkuļains, bet Ēvai nebija vēlēšanās iekārtoties citādāk. Vēl viena bezmiega nakts. Sieviete neatminējās, kad pēdējoreiz bija gulējusi. Tāda kā migla bija ietinusi dzīvi. Viņas bezjēdzīgo dzīvi. Kāda jēga bija kāpt ārā no gultas? Sarunāties savā starpā? Elpot? Pēters nespēja atbildēt uz Evas jautājumiem. Vīra skatiens bija tikpat tukšs kā viņējais, pieskāriens tikpat auksts. Pirmajās stundās abi bija pūlējušies viens otru mierināt, bet nu Pēters bija kā svešinieks. Abi staigāja šurpu turpu pa vienu māju, ne reizi nepieskardamies viens otram, katrs iegrimis savās sērās.

Pētera vecāki darīja, ko jaudāja, gādādami, ka Eva un Pēters kaut ko ieēda un devās pie naktsmiera prātīgā stundā. Eva reizumis bija palūkojusies ārā pa logu, un viņu pārsteidza, ka puķes joprojām izskatījās tik jaukas. Saule spīdēja tāpat kā iepriekš, dārzā zaļoja burkāni, un tomātu krūmos rotājās sarkanie augļi.

Gulēdams sievai blakus, Pēters nopūtās. Ēva naktī bija dzirdējusi vīru klusītēm raudam, bet nebija varējusi sasparoties, lai pasi ieptos un saņemtu viņa plaukstu.

No kāpņu puses atskanēja Bengta smagie soļi, kas nāca arvien luvak.

Kāds brauc uz šejieni, - viņš iesaucās.

Eva pie sevis pamāja. Ar pūlēm uztraususies sēdus, sieviete pin meta kājas pārgultas malu.

Tavs tēvs saka, ka kāds brauc šurp, - viņa teica, piekalusi ■ katiemi pie savām pēdām.

Skaidrs,- Pēters klusi atteica.

Eva dzirdēja gultu aiz muguras iečīkstamies, kad vīrs piecēlās

sēdus. Brīdi abi klusēdami sēdēja, aizgriezušies viens no otra, kamēr pasaule starp abiem gulēja drupās.

Lēni piecēlusies, Eva devās uz lejasstāvu. Sieviete bija gulējusi drēbēs, tajās pašās drēbēs, kurās bija ģērbusies dienā, kad pazuda Nēa. Ulla vairākkārt bija centusies panākt, lai Eva pārģērbjas, taču šīs bija drēbes, kas viņai bija bijušas mugurā pēdējoreiz, kad bija licies, ka viss bija kā parasti, drēbes, kurās viņa iztēlojās, kā apskāva Nēu, rotaļājās ar Nēu, gatavoja meitai vakariņas.

Bengts stāvēja pie virtuves loga.

- Redzu divas policijas automašīnas, - viņš pavēstīja snaikstīdamies. - Varbūt viņi ir kaut ko noskaidrojuši.

Eva tikai palocīja galvu. Sieviete izvilka krēslu un apsēdās. Kāda tam vairs bija nozīme? Nekas vairs nevarēja viņai palīdzēt atgūt Nēu.

Bengts piegāja pie ārdurvīm, lai ielaistu policistus. Viņi slāpēti aprunājās priekšnamā, un Eva saklausīja Gestas balsi. Labi, ka policija bija atsūtījusi viņu.

Gesta bija pirmais, kurš ienāca virtuvē. Pārmaiņus uzlūkoja te Evu, te Pēteru, kurš bija nonācis lejā un apsēdies pie galda. Eva manīja, ka policists par kaut ko bija norūpējies.

Bengts nostājās blakus plītij. Ulla stāvēja Pēteram aiz muguras, uzlikusi plaukstas dēlam uz pleciem.

- Vai esat kaut ko uzzinājuši? - Bengts noprasīja.

Gesta pašūpoja galvu, seja joprojām bija savilkta rūpjpilnā izteiksmē.

- Nē, diemžēl nav nekā jauna, ko jums pastāstīt! - policists atzina. -Taču mums ir jāpārmeklē jūsu māja.

Aiz dusmām pietvīcis gluži sarkans, Bengts paspēra pāris soļu tuvāk Gestam.

-Jūs taču to nedomājat nopietni! Vai nepietiek, ka viņu dzīves jau ir pilnībā izpostītas?

Ulla piegāja pie vīra un uzlika plaukstu viņam uz rokas. Bengts to atrāva, bet cieta klusu.

- Lai jau tā dara, - Eva ļāva.

Sieviete piecēlās un atgriezās augšstāvā. No virtuves skanēja piktas balsis, bet viņai jau bija vienalga.

- Vai policija mūs tagad bieži apciemos?

Jergens bija atspiedies pret solu grimēšanas stūrī. Marija sarauca pieri, lūkodamās uz režisoru spoguļattēlā. Viņas grims bija pabeigts, un mati bija ieveidoti. Aktrise vēl tikai šo to pielaboja.

- Kā lai es to zinu? - viņa atvaicāja, notīrīdama acu laineri, kas bija sakrājies labās acs kaktiņā.

Jergens nosprauslājās un aizgriezās. - Kaut nebūtu ar tevi vispār ielaidies!

- Par ko tieši tu satraucies? Vai tev bija nepatīkami, kad policija vaicāja par manu alibi? Varbūt domā par sievu un bērniem, kuri palika mājās?

Jergena seja satumsa.

- Manai ģimenei ar šo nav nekāda sakara.

- Tieši tā.

Marija viņam spogulī uzsmaidīja.

Nebilzdams ne vārda, Jergens brīdi nolūkojās sievietē, tad aizmetās prom un atstāja viņu vienu.

Vīrieši! Tik paredzami. Lai kā alka ar Mariju pārgulēt, mūždien vēlējās izvairīties no sekām, kas pavadīja pašu darbības. Viņa bija pieredzējusi, kā tēvs izturējās pret māti. Redzējusi zilumus, ko radīja viņa sitieni, kad tēvs nepanāca gribēto. Namā, kurā dzīvoja pirmā ģimene, kurai Marija bija nodota, tēvs bija parādījis, kam liesi, viņaprāt, meitene bija derīga.

I lelēnu nenosūtīja pie svešiniekiem. Viņai ļāva atgriezties mājās pie vecākiem, jo viņi nodrošināja “stabilu māju vidi”. Tomēr Marija nebija Helēnu apskaudusi. Viņa zināja, kāds spiediens I lelenai mājās bija jāiztur.

Bija skaidrs, ka cilvēki bija uztvēruši Mariju un Helenu ka neparastu pari, lai gan patiesībā abas bija saderējušas kā cimds ar roku.

Katra otrā bija atradusi to, kā trūka pašai, un tas bija devis pamatu dzīvot. Abas dalījās savās rūpēs, tādējādi tās bija krietni vieglāk panest.

Kad meitenēm aizliedza tikties, viņas negrasījās pakļauties. Aizliegums bija pārvērties aizraujošā spēlē, kurā bija jāmeklē veidi, kā slepus redzēties. Abas kopā stājās pretī pasaulei. Cik naivas viņas bija. Ne viena, ne otra nebija sapratusi, cik viss bija nopietni. Pat ne tajā dienā policijas iecirkņa nopratināšanas telpā. Marija bija iztēlojusies ap sevi tādas kā bruņas, ticēdama, ka tās viņu pasargās un nepieļaus, ka ar abām meitenēm varētu notikt kas slikts.

Tad viss bija paputējis. Marija attapās audžuģimeņu cirkā.

Pāris mēnešus pēc astoņpadsmitās dzimšanas dienas Marija sakravāja koferi un devās prom neatskatīdamās. Beidzot viņa bija brīva. No vecākiem. Brāļiem. No garās audžuģimeņu virknes.

Brāļi vairākas reizes bija mēģinājuši ar Mariju sazināties - kad nomira vecāki un kad viņai piedāvāja pirmo lomu Holivudas filmā. Loma bija neliela, tomēr ziņas izpelnījās pietiekami daudz ievērības, lai parādītos Zviedrijas laikrakstos. Brāļi bija apgalvojuši, ka galu galā viņi esot ģimene un Marija vairs neesot tikai izlutināts skuķis. Marija ar advokātu starpniecību informēja brāļus, ka vēlas saraut jebkādas saites ar viņiem. Viņas prātā brāļi tikpat labi varēja būt jau miruši.

No kaut kurienes atskanēja Jergena skaļās lamas. Varēja īgņoties pēc sirds patikas. Pateicoties Marijai un visiem avīžrakstiem pēdējās pāris dienās, finansējuma nodrošinātāji vairs nemocījās šaubās un jebkādas bažas, vai filmēšanu izdosies pabeigt, nu varēja atmest. Marijai nebija jāraizējas par režisora paļāvības trūkumu. Viņa arī zināja, ka nebija pirmā reize, kad Jergens krāpa sievu izbraukuma filmēšanas laikā: tā notika katru reizi, kad viņš režisēja filmu. Tas nekādi nebija saistīts ar Mariju. Jergens pats bija vainīgs, ka nespēja locekli noturēt biksēs.

Jau atkal Marija iztēlojās Helēnas seju.

Viņa bija redzējusi Helēnu pārtikas lielveikalā vakardienas pēcpusdienā. Marija bija devusies uz turieni, kad bija beigusies las

dienas plānotā filmēšana. Viņa bija pagriezusies ap stūri un ieraudzījusi Helēnu, kura stāvēja, turēdama rokās iepirkumu sarakstu. Marija bija steigšus pakāpusies atpakaļ. Nelikās, ka Helēna būtu viņu pamanījusi.

Vīpsna Marijas koši krāsotajās lūpās pamazām izdzisa. Helēna bija izskatījusies tik veca. Visdrīzāk, tieši to bija visgrūtāk pieņemt. Marija pat neuzdrošinājās lēst, kādu bagātību gadu gaitā bija iztērējusi skaistumkopšanas procedūrās un plastiskās ķirurģijas operācijās, kamēr Helēna bija ļāvusi laikam darīt savu.

Marija uzlūkoja savu atspulgu. Pirmo reizi pa krietnu laiku viņa patiešām redzēja sevi. Tomēr sieviete neiedrīkstējās sastapt pašas skatienu, kad vairs nejuta drošību, ko sniedza rūpes par sevi vien. Marija pamazām aizgriezās. Viņa vairs nepazina spogulī redzamo cilvēku.

- Vai, tavuprāt, šī ir laba doma? - Anna noprasīja, uzlikdama plaukstas uz vēdera. - Kā gan mēs novaldīsim smieklus, ja kleita izrādīsies drausmīga?

- Es garīgi noskaņojos uz kaut ko laškrāsā, - Ērika attrauca, turpinādama ceļu uz Grebestadi.

- Mums arī? - māsa šausminājās.

- Nu, tev gan jau nē. Esmu droša, ka tev varēs piemeklēt kādu astoņiem cilvēkiem paredzētu telti un pāršūt tā, ka tev der. Labāk sagatavojies, ka kaut kur uz tavas kleitas vīdēs sporta aprīkojuma logo!

- Ha, ha! Ļoti smieklīgi. Nezināju, ka mana lielā māsa ir komiķe.

- Aha! Padomā tikai, kā tev ir paveicies! - Ērika smaidot teica.

Viņa izkāpa no automašīnas un aizcirta durvis.

Ei, pagaidi! - Ērika iesaucās. - Aizmirsu tev pajautāt. Vai es irvi neredzēju vakar, kad braucu mājās no Marstrandas?

Ko? Nē!

Anna novaidējās. Kāda gan viņa bija muļķe! Viņa bija izgudrojusi

lielisku izskaidrojumu, bet impulss noliegt redzēšanos bija apsteidzis spēju nākt klajā ar stāstu, ko pati bija izdomājusi.

- Bet tā noteikti bija tava automašīna. Un pie stūres sēdēja sieviete. Vai tu kādam aizdevi savu automašīnu?

Anna juta pētīgo skatienu, ko Ērika bija viņai pievērsusi, kad abas iegāja galvenajā iepirkšanās ielā. Kāzu tērpu salons atradās pārsimt metru tālāk uz priekšu. Māsas bija vienojušās satikt Kristīņu tur.

- Ak, es muļķe! Atvaino! Grūtniecība, karstums un visa kāzu padarīšana... - Annai izdevās savilkt lūpas smaidā. - Vakar es aizbraucu satikt jaunu klientu. Vairs nespēju nosēdēt mājās.

Tas bija vislabākais izskaidrojums, kas viņai bija iešāvies prātā, taču Ērikas seja bija skeptiska.

- Jaunu klientu? Tagad? Kad mazulis ir teju klāt? Kur tev būs spēks strādāt?

- Ai, tas ir neliels darbiņš! Taisni tik liels, lai man nebūtu garlaicīgi, kamēr gaidu dzemdības.

Māsa viņu uzlūkoja aizdomu pilnām acīm, bet nolēma vairs par to nerunāt. Anna atviegloti uzelpoja.

- Re, kur tas ir! - Ērika norādīja uz veikalu, kura skatlogā bija izlikti kāzu tērpi.

Pa logu varēja redzēt, ka Kristīna jau bija ieradusies un aizgūtnēm apsprieda savas vēlMēs un prasības.

- Vai izgriezumam ir jābūt tik dziļam? - viņa griezīgi jautāja, kad māsas iegāja iekšā. - Neatceros, ka pēdējoreiz, kad to redzēju, kleita būtu tā izskatījusies. Es taču nevaru tādu vilkt! Dieva dēļ, es izskatītos pēc priekamājas madāmas! Jūs noteikti esat mainījušas kakla izgriezumu!

- Mēs neesam to aiztikušas, - veikala darbiniece iebilda.

Sieviete izskatījās notramdīta, un Anna viņai līdzjūtīgi uzsmaidīja. Ērikas vīramāte bija jauka. Anna neticēja, ka Kristīnā bija kaut kripata nekrietnuma, bet nevarēja noliegt, ka dažbrīd sieviete varēja būt mazliet... nomācoša. It īpaši tad,ja pie tā nebija pierasts.

- Varbūt tev tā ir jāpielaiko no jauna, Kristīna! Ērika iero

sināja. - Reizēm drēbes izskatās citādāk, kad ir uzvilktas, nevis uzliktas uz pakaramā.

- Kāpēc gan lai tā būtu? - Kristīna nepacietīgi noprasīja un vispirms noskūpstīja uz vaiga Ēriku, tad - Annu. - Apžēliņ, cik tu esi liela!

Mirkli Anna apsvēra, kā vislabāk atbildēt uz tādu paziņojumu, tad nolēma ciest klusu. Nebija prāta darbs ar Kristīņu strīdēties par katru sīkumu.

- Nesaprotu, kā kleita varētu izskatīties citādāk uz pakaramā, - Kristīna neatlaidās. - Bet es to uzlaikošu, lai pierādītu, ka man ir taisnība. Kakla izgriezums, bez šaubām, ir kaut kā mainīts.

Apcirtusies uz papēža, sieviete devās uz ģērbtuvi.

- Es ceru, ka jūs negrasāties te stāvēt visu laiku, kamēr es pārģērbjos, - Kristīna uzrunāja veikala darbinieci, kura bija pakārusi kleitu ģērbtuves telpā. - Es neizģērbjos neviena priekšā, kurš nav mans vīrs, par to varat nešaubīties.

Izgaiņājusi darbinieci ārā, Kristīna uzsvērti aizvilka aizkaru.

Anna tā pūlējās noturēties, lai neizplūstu smieklos, ka acīs sasprāga asaras. Pametusi skatienu uz Ēriku, viņa redzēja, ka arī māsai bija grūti apvaldīties.

- Mums ļoti žēl, - Ērika pačukstēja darbiniecei.

Sieviete paraustīja plecus un atčukstēja:

- Es strādāju veikalā un pārdodu kāzu tērpus. Ticiet man, esmu pieredzējusi arī trakākas lietas.

- Tieši kā man būtu jāvar pašai aizvilkt rāvējslēdzēju? - kristīna nošņācās,parāvusi aizkaru malā.

Viņa bija uzvilkusi kleitu un neļāva tai nokrist, pieturēdama pie krūtīm. Izrādīdama eņģeļa cienīgu pacietību, darbiniece piegāja pie Kristinas, lai aizvilktu rāvējslēdzēju.Tad sieviete atkāpās pāris soļus, lai topošā līgava varētu sevi aplūkot spogulī.

I )ažas sekundes Kristīna nebilda ne vārda. Tad pārsteigta nomin minaja:

la... tā patiesībā izskatās lieliski.

Ērika un Anna nostājas viņai blakus spoguļa priekšā.

Anna pasmaidīja.

- Tā ir burvīga, - viņa teica. - Tu izskaties brīnišķīgi.

Ērika pamāja, un māsa viņas acīs manīja asaras. Visas trīs klusēdamas stāvēja, aplūkodamas katru tērpa detaļu. Kristīna bija izvēlējusies sudrabaini pelēku un pieguļošu kleitu. Kakla izgriezums pilnīgi noteikti nebija pārāk dziļš, glītā sirdsveida līnija bija tieši laikā. Piedurknes bija īsas ar vienkārši apšūtu malu. Svārku daļa priekšdaļā bija nedaudz īsāka nekā aizmugurē, un tas nevainojami izcēla Kristīnas augumu.

- Tu izskaties satriecoši, - Ērika teica, neuzkrītoši notraukdama asaras.

Negaidīti Kristīna paliecās uz priekšu, lai apskautu vedeklu. Tas bija neparasti. Kristīna nemēdza dot vaļu savām jūtām, ja vien nebija kopā ar mazbērniem, kurus vai apbēra ar skūpstiem un apskāvieniem. Tāpēc šis bija īpašs brīdis, pat ja ilga tikai mirkli.

- Tad nu paskatīsimies, ko varam atrast jums, meitenes! Anna, ar tevi nebūs viegli! Ak kungs, vai esi pārliecināta, ka tev nebūs dvīņi?

Kristīnas muguras aizsegā Anna pameta izmisīgu skatienu Ērikai.

Taču lielā māsa tikai plati pasmaidīja un pačukstēja: - Sporta aprīkojuma logo.

Jeimss pārlaida skatienu pār koku galotnēm. Vēja nebija, varēja dzirdēt tikai vārnu ķērkšanu un retu iečabēšanos krūmos. Medību sezonā viņš būtu modrāks, taču šobrīd bija te apsēdies lielākoties tāpēc, ka vēlējās pabūt viens. Briežu medību laiks sākās tikai pēc pāris nedēļām, tomēr vienmēr jau varēja atrast citu medījumu, ar ko patrenēties. Lapsu vai balodi. Vienreiz Jeimss, sēdēdams kokā, pat bija nošāvis čūsku.

Viņam allaž bija paticis mežs tā paša iemesla dēļ, kāpēc armijā bija tā iejuties: jūtas varēja nostumt malā un to vietā pievērst uzmīt nību stratēģijām un loģistikai. Draudi nāca no ārpuses, nevis no iekšpuses, un atbildes bija jāmeklē darbībā, nevis runās. Jeimss un

viņa vīri nekad neiesaistījās situācijā, ja visas iespējas rīkot sarunas jau nebija izsmeltas.

Vienīgais cilvēks, kas Jeimsam bija bijis tuvs, bija K. G. Nelaiķa sievastēvs bija vienīgais, kas Jeimsu bija sapratis. Patiesībā abi bija sapratuši viens otru, un kopš tā laika tamlīdzīgu sapratni Jeimss nebija pieredzējis.

Kad Sams bija mazs, Jeimss bija mēģinājis zēnu vest medībās, taču kā jebkas cits, kas bija saistīts ar dēlu, arī medības bija izvērtušās nelāgi. Zēns bija trīs gadus vecs un vienā reizē nespēja nosēdēt mierā vai ciest klusu ilgāk par pāris minūtēm. Beigu beigās Jeimss neizturēja, sagrāba Sama jaku un nometa dēlu zemē. Nolāpītais sīkais salauza labo roku. Viņam būtu bijis jābūt sveikam un veselam, jo sīkie bija pagalam lokani un veikli. Bet sev raksturīgā manierē Sams bija piezemējies uz akmens, kas bija izvirzījies no zemes. Ārstam un Helēnai Jeimss pateica, ka Sams bija novēlies no kaimiņu zirga. Sams bija gana prātīgs, lai neapstrīdētu tēvu. Tikai pamāja un piebilda: - Dumjais zirgs.

Ja varētu izvēlēties, Jeimss katru dienu veltītu operatīvām darbībām. Jo vecāks viņš kļuva, jo bezjēdzīgāka viņam likās atgriešanās mājās. Armija bija viņa mājas. Tas nenozīmēja, ka Jeimss saws vīrus uztvēra kā ģimeni; ikviens, kurš uzskatīja, ka karavīri savus dienesta biedrus uzlūkoja kā brāļus, ārkārtīgi kļūdījās. Karavīri viņa pakļautībā bija bandinieki, līdzekļi, ar kuriem sasniegt mērķi. Pie tā Jeimss ilgojās atgriezties. Loģika. Tīras, vienkāršas līnijas. Vieglas atbildes. Viņš nekad nebija iesaistīts procesā, kurā bija jāsaskaras ar sarežģītiem jautājumiem. Tā bija politika. Tā bija vara. Nauda. Nekam nemūžam nebija nekāda sakara ar cilvēcīgumu vai palīdzību, pat ne ar mieru. Visu noteica attiecības starp tiem, kuriem bija vara, un tiem, kuri tai bija pakļauti; visu noteica politiskie manevri, kas virzīja naudu vieniem vai citiem. Tas arī bija viss. Cilvēki bija tik naivi un mūždien gribēja savu līderu rīcībai piedēvēt cēlākus motīvus.

Pārlicis mugursomu ērtāk, Jeimss turpināja ceļu pa taku. CilVI l.u naivums bija izdevīgs. Neviens nenojauta, kāda patiesībā bija I lelena vai uz ko viņa tiešam bija spējīga.

Tūrbjērns aizgriezās no lielā šķūņa, kas piederēja Bergu ģimenei.

- Uz ko attiecas kratīšanas orderis? - viņš gribēja zināt.

- Uz visām īpašuma ēkām, ieskaitot šķūni un dārza šķūnīti, - Patriks atbildēja.

Tūrbjērns pamāja un sniedza norādījumus savai komandai, kurā šodien bija divas sievietes un viens vīrietis. Šie paši speciālisti bija pārmeklējuši klajumu, kurā atrada Nēu, bet Patrikam labāk padevās iegaumēt sejas, nevis vārdus. Nekādi neizdevās atcerēties šo cilvēku vārdus. Ikviens - kriminālistikas speciālists vai policists, kurš atradās pārbaudāmajā teritorijā, - bija uzvilcis pār apaviem plastikāta pārsegus; visiem bija nopietnas sejas. Patrika un viņa kolēģu loma lielākoties bija novērot, kā arī nepieļaut, ka teritorijā ienāk kāds no malas. Jo mazāk cilvēku mīdījās pa šo teritoriju, jo labāk. Tāpēc Patriks pateicās debesīm, ka Melbergs šoreiz bija nolēmis palikt iecirknī. Lai gan priekšnieks nemēdza laist garām izdevību pagozēties uzmanības centrā, gan karstums, gan viņa izmēri un vājā fiziskā forma, acīmredzot, bija pietiekami iemesli, lai Bertils izšķirtos par labu savam ērtajam kabinetam, kur ventilatori dūca bez mitas un viņš varēja snauduļot vienā mierā.

Patriks ar Gestu bija nostājušies saimniecības mājas priekšā, un Patriks pavilka kolēģi malā. Viņš bija ļāvis vecākajam policistam runāt ar ģimeni, pats palikdams ārā un klausīdamies paceltajās balsīs.

- Kā klājas ģimenei?

- Nu jau viņi ir nomierinājušies, - Gesta teica. - Paskaidroju, ka tamlīdzīgās lietās tā ir standarta kārtība. Ka mums ir jāizslēdz visas varbūtības.

- Un viņi bija ar to mierā?

- Saprot, ka viņiem nav izvēles. Tas gan man neliek justies diez ko labāk.

- Ticu, - Patriks novilka, papliķēdams kolēģim pa roku. - Darīsim, kas ir jādara, cik ātri un raiti varēsim. Tad varēsim braukt protu un viņiem vairs netraucēt.

Gesta dziļi ieelpoja un noskatījās, kā Tūrbjērns un viņa komanda sanes savu aprīkojumu mājā.

- Vakar es kaut ko uzgāju, - viņš iesāka, - kad pārskatīju tos ziņojumus par seksuāla rakstura noziegumiem.

Patriks pacēla uzacis.

- Tūre Kārlsons, dzimumnoziedznieks, kurš dzīvo Udevallā, maija sākumā pabija Tānumshedē. - Gesta turpināja: - Ziņojumā bija norādīts, ka viņš mēģināja seksuāli uzmākties piecgadīgai meitenei iepirkšanās centra tualetē.

Patriks noskurinājās. - Kur viņš ir tagad?

- Aprunājos ar kolēģiem Udevallā. Viņi noskaidros, kur ir Kārlsons.

Patriks pamāja un no jauna pievērsās mājai.

Speciālisti bija nolēmuši nevis sadalīties, bet strādāt kopā, pārbaudot vienu istabu pēc citas. Versmīgajā saulē Patrikam bija grūti nostāvēt uz vietas. Policists dzirdēja Tūrbjērnu norādām ģimenei, ka viņiem jāpamet ēka. Pirmais iznāca Pēters, tad - viņa vecāki un Eva. Sieviete saulesgaismā nerimās mirkšķināt, un Patriks secināja, ka viņa nebija bijusi ārā kopš brīža, kad atrada Nēu.

Patriks iegāja ābeles ēnā, kur viņam lēnā solī pievienojās Pēters.

- Vai tas nekad nebeigsies? - vīrietis klusi ievaicājās, apsēzdamies zālē.

Patriks nosēdās viņam blakus. Nedaudz tālāk Pētera vecāki

dusmīgi sarunājās ar Gestu. Eva bija apsēdusies krēslā blakus mājai un, rokas saņēmusi, noraudzījās galdā.

- Pēc pāris stundām būsim galā, - Patriks ieteicās, lai gan zināja, ka ne jau par to Pēters bija jautājis.

Vīrietis bija runājis par sērām. Tur nu Patriks viņam nekādi ne‘.peja palīdzēt. Policistam nebija mierinošu vārdu, ko viņam teikt. I’airīks un Ērika bija saskārušies ar sērām pēc briesmīgā satiksMēs negadījuma. Tomēr tās ne tuvu nelīdzinājās bezdibenīgajām ■■udv. ipem, kas mocīja Nēas vecākus. Patriks nejaudāja tās pat iziili «I ies.

- Kurš gan spētu ko tādu pastrādāt? - Pēters jautāja, izklaidīgi plucinādams zāles stiebrus.

Mauriņš pāris dienas nebija laistīts un vietām bija sadzeltējis un izkaltis.

- Mēs nezinām, bet darām visu, kas ir mūsu spēkos, lai to noskaidrotu, - Patriks atsaucās un dzirdēja, cik nejēdzīgi un nodrāzti skanēja šie vārdi.

Viņam allaž trūka padoma, ko sacīt šādās situācijās. Gestam krietni labāk padevās saskarsme ar ģimenes locekļiem, tikmēr Patriks tikai jutās neveikli un muļķīgi un vienādiņ attapās, ka laida pār lūpām vienas vienīgas nodeldētas frāzes.

- Mēs necentāmies ieņemt vēl kādu bērnu, - Pēters ierunājās. - Domājām, ka ar Nēu būs gana. Varbūt bija jāpagādā vēl citi. Rezervei. - Vīrietis neskanīgi iesmējās.

Patriks klusēja. Jutās kā nevēlams viesis. Mazā saimniecība bija tik mierpilna, tik skaista, un viņi tai uzklupa kā siseņi no Vecās Derības un iznīdēja mieru, kas tajā vēl bija palicis. Tomēr Patriks bija iemācījies, cik svarīgi bija iedziļināties. Reti kad patiešām bija tā, kā šķita pirmajā acu uzmetienā, un sērot varēja arī tas, kurš bija vainīgs. Reizumis viņam pietrūka naivās ticības, ka cilvēki bija labi; karjeras sākumā policists uz to bija paļāvies, taču kopš tā laika bija pārāk daudz reižu redzējis, kāda tumsa slēpās ikvienā: tā gaidīja īsto pamudinājumu, lai izpaustos un pārņemtu cilvēku savā varā. Tā neapšaubāmi mita arī viņā. Patriks bija pārliecināts, ka ikviens ir spējīgs noslepkavot: bija tikai jāpārvar attiecīgā cilvēka labsirdības slieksnis.

- Es joprojām viņu redzu, - Pēters ieminējās un atgūlās zālē, it kā viņa garais augums būtu padevies.

Nemirkšķinādams vīrietis raudzījās debesīs, lai gan caur lapotni izlauzās žilbinošie saules stari.

- Varu viņu saredzēt. Varu viņu sadzirdēt. Piemirstu, ka viņa vairs nepārnāks mājās. Kad prātoju, kur viņa šobrīd ir, raizējos, vai viņai nesalst. Vai viņa nav viena pati. Vai viņa ilgojas pēc mums un nesaprot, kur mēs esam un kāpēc nenākam viņai pakaļ.

Vīrieša balss skanēja miegaini, kā pa sapņiem. Vārdi kavējās turpat virs zāles stiebriem, un Patrikam acīs sasprāga asaras. Pētera sēras nospieda viņa sirdi. Sēdēdami tur viens otram līdzās, viņi vairs nebija policists un slepkavības upura tuvinieks. Viņi bija tēvi, viņi jutās vienādi. Patrikam iešāvās prātā, vai kāds kādreiz bija pārstājis justies kā tēvs vai māte? Vai izjūta mainījās, ja zaudēja savu vienīgo bērnu? Vai gadu gaitā tā izgaisa?

Patriks nogūlās blakus Pēteram un klusītēm noteica: - Man liekas, ka viņa nav viena pati. Viņa ir kopā ar jums.

Izteicis šos vārdus, policists apjauta, ka ne mirkli nešaubījās par to patiesīgumu. Patriks aizvēra acis, un šķita, ka varēja saklausīt skanīgu bērna balsi un smieklus, kas pieskandēja debesis. Tad nebija dzirdams nekas, izņemot lapu čaboņu un griezīgu putna brēcienu. Turpat blakus Pētera elpošana palēninājās. Drīz vien viņš bija aizmidzis ciešā miegā, iespējams, gulēdams pirmo reizi, kopš bija pazudusi Nēa.

BŪHUSLĒNE, 1672. GADS

Pavasaris bija svētīgs laiks, bet darba bija pilnas rokas, un ikviens rosījās no agra rīta līdz vēlam vakaram. Lopi un citi kustoņi bija jāaprūpē. Lauki bija jāsavīkš sējai. Visas saimniecības būves bija akurāti jāapskata, vai tās nebija sākušas trunēt. Katra mācītāja ģimene dzīvoja nemitīgās bailēs, ka koka sijas satrupēs un iebruks jumts. Kad mācītājs nomira, viņa saimniecībā sarīkoja pārbaudi, lai izdibinātu, cik labi bija par to gādāts: ja puvi atzina par ļaunāku, nekā bija gaidīts, atraitnei bija jāmaksā sods. Ja nāca klajā, ka saimniecība bija sevišķi labi apkopta, atraitne varēja saņemt atlīdzību. Tāpēc bija labs pamats apskatīt katru dzīvojamā gala stūri un šķūņus, mācītāja māju to skaitā. Izmaksu dalīja starp mācītāju un draudzi. Turklāt Prēbens rūpējās, lai saimniecību turētu pienācīgā kārtībā, tāpēc sētu pieskandēja āmuru klaudzoņa.

Neviens nebilda ne vārda par notikušo pie ezera, un likās, ka Merta bija teju atguvusies. Kucēnam deva vārdu Sīgrida, un viņa sekoja Mertai tikpat uzticīgi, kā bija sekojusi Vijolīte.

Prēbens daudzkārt nebija saimniecībā uz vietas. Viņš mēdza celties agrā rītā un pārrasties mājās tikai tad, kad jau bija uzkritusi krēsla. Reizēm viņa nebija vairākas dienas. Daudzi draudzes locekļi lūdza mācītāja padomu vai alka pēc Dieva vārda, kas atvieglinātu smago dzīvi, un Prēbenam ne prātā nenāca pamest novārtā savu lomu sekmēt dvēselisko mieru. Britai tas nebija pa prātam, un viņa reizēm vīram veltīja skarbus vārdus, kad Prēbens pameta māju. Taču pat Britas oma mīkstinājās pavasara saulē, kas ikvienu saimniecībā aicināja baudīt dabas siltumu.

Britas asiņošana vicnādiņ atsākās tikpat paredzami, ka mēness atguva apaļu vaigu katru mēnesi. Māsa bija mitējusies dzert Elīnas zālīšu maisījumus, un Elīna nosprieda par to neieminēties ne vārda. Pietika iedomāties, ka Britas klēpī varētu augt Prēbena bērns, un sievieti pārņēma riebums. Elīna pamanījās arī turpmāk apieties ar māsu tā, kā viņas kārtas kalponei pieklājās apieties ar mācītāja sievu, bet naids pret Britu arvien pieņēmās spēkā. Viņai nebija ne jausmas par vārdu apmaiņu starp Prēbenu un Britu pēc tam, kad Merta bija teju noslīkusi. Elīna nebija prasījusi, un Prēbens nebija par to bildis ne pušplēsta vārdiņa. Kopš tā brīža gan Brita bija pagalam laipna pret Mertu un nereti raudzīja, lai meitenei no virtuves pagādātu ne vien noteikto tiesu, bet vēl kādu kumosu, pat deva Mertai kārumus, ko bija pārvedusi mājās no saviem braucieniem uz Udevallu. Vairākas dienas mēnesī Brita devās uz pilsētu viesoties pie tantes, un tajās dienās šķita, ka visa mācītājmuiža atņēma elpu. Kalpi izslējās taisnāk un staigāja vieglāku soli. Prēbens dungoja un bieži vien augas dienas pavadīja kopā ar Mertu. Tad Elīna slepšus noskatījās, kā abi tupēja bibliotēkā, galvas kopā salikuši un iegrimuši sarunā par kādu grāmatu, ko Prēbens bija izcēlis no plaukta. Tas neticami ielīksmoja sievietes sirdi. Elīna nebija ticējusi, ka vēl kādreiz tā jutīsies. Ne kopš dienas, kad Pērs pazuda jūras dzelmē. Kopš dienas, kad Pērs aizgāja viņsaulē, Elīnas skaudro vārdu pavadīts.

- Ak, kungs, vai jūs skrējāt visu ceļu šurp?

Ērika izbīlī uzlūkoja Helēnu. Pati viņa aizelsās, kad tvarstīja bērnus pa dzīvojamo istabu. Atlika iztēloties, ka būtu jāskrien līdz pat Helēnas mājai, un Ērika nosvīda.

- Ai, tas ir nieks! - Helēna atsaucās ar greizu smaidu. - Tāda viegla iesildīšanās vien.

Sieviete uzvilka plāno džemperi ar kapuci, ko bija apsējusi sev ap vidukli, apsēdās pie virtuves galda un pateicīgi pastiepās pēc piedāvātās glāzes ūdens.

- Vai vēlaties kafiju? - Ērika vaicāja.

- Tas būtu lieliski.

- Vai jums sānos iemetas dūrējs, ja kaut ko iedzerat? - Ērika painteresējās, ieliedama Helēnai kafiju, un apsēdās iepretim viešņai.

Bērni bija devušies ciemoties pie draugiem, tikmēr Ērika un Anna bija aizbraukušas uz Grebestadi. Kad Ērika saņēma īsziņu no Helēnas, viņa nolēma ļaut bērniem pakavēties mazliet ilgāk. Kad brauks bērniem pakaļ, aizvedīs vecākiem pudeli vīna vai tamlīdzīgu izpirkumu.

- Nē, mans ķermenis ir pieradis skriet, tāpēc tā nenotiek!

- Es personīgi uzskatu, ka cilvēkiem būtu jānāk pasaulē ar ritentiņiem. No sportošanas līdz šim izvairos kā no mēra.

- Noskriešanās ar bērniem nav nekāda joka lieta, - Helēna teica un iemalkoja kafiju. - Atceros laiku, kad Sams bija iemācījies staigāt un nespēju vien tikt viņam līdzi. Nu jau tas šķiet kā pirms veselas mūžības, kā gluži cita dzīve.

- Sams jums ir vienīgais bērns? - Ērika pavaicāja, izlikdamās, ka nezināja par Helēnas ģimeni pēdējo sīkumu.

- Jā, tā nu sanāca! - Helēna atsaucās, un pēc sievietes sejas varēja noprast, ka viņa noslēdzās.

Ērika neturpināja sarunu par šo tēmu. Viņa jutās pateicīga, ka Helēna bija piekritusi aprunāties, bet zināja, ka bija jāievēro piesardzība. Helēna varēja mesties prom, tiklīdz izdzirdēs pirmo jautājumu, kas negāja pie sirds. Ērika to jau bija pieredzējusi. Vākdama materiālus savām grāmatām, viņa allaž saskārās ar vismaz vienu cilvēku, kurš svārstījās starp tieksmi runāt un vēlēšanos ciest klusu. Bija arī svarīgi virzīt sarunu uz priekšu uzmanīgi, soli pa solim, panākt, ka cilvēks atraisījās un varbūt pateica vairāk, nekā bija grasījies, kas tikai nāca par labu. Helēna bija ieradusies pie Ērikas, taču pauda savu negribīgumu ar visu augumu. Bija acīmredzams, ka viņa jau nožēloja lēmumu piekrist intervijai.

- Kāpēc piekritāt ar mani aprunāties? - Ērika vaicāja, cerēdama, ka jautājums neliks Helēnai mesties bēgt. - Esmu jums nosūtījusi tik daudz lūgumu, bet līdz pat šim brīdim nelikās, ka jūs interesētu saruna.

Helēna kādu laiciņu malkoja kafiju. Ērika uzlika uz galda savu mobilo tālruni, lai parādītu, ka ieraksta sarunu. Helēna tikai parausi ija plecus.

- Man likās un man joprojām liekas, ka pagātnei būtu jāpalick pagātnē. Bet neesmu naiva. Apjēdzu, ka nevaru atturēt jūs no sis grāmatas rakstīšanas, un tāds nekad nav bijis mans nodoms. I u rīdāt es zinu, ka Marija apsver plānu rakstīt par notikušo, un viņa pa šiem gadiem arī nav par īsti to klusējusi. Mēs abas, jūs un es, mēs /main, ka visa viņas karjera balstās uz mūsu... traģēdiju.

Jā, jo tā bija traģēdija, vai ne tā? - Ērika pārvaicāja, pieķerdamās šim sarunas pavedienam. - Notikušais izpostīja ne tikai blollas ģimenes locekļu dzīves. Cietāt arī jūs, abas meitenes, un jūsu ģimenes.

Vairumam tā nešķiet, - Helēna norādīja, un sievietes pelek/ilajas acis pavīdēja rūgtums. Vairums ir izšķīrušies ticēt

pirmajai versijai par notikušo. Ka mēs atzināmies. Pēc tam nekam vairs nebija nozīmes.

- Kā jums šķiet, kāpēc tā? - Ērika neuzkrītoši pārbaudīja, vai mobilais tālrunis joprojām ierakstīja teikto.

- Droši vien tāpēc, ka nebija citas atbildes. Neviena cita, ko vainot. Visi grib vienkāršus atrisinājumus, kas ir viegli un ērti uztverami. Kad mēs atsaucām savu atzīšanos, mēs izgaisinājām ilūziju, ka viņi dzīvo drošā pasaulē, kurā neviens nekad nenodarītu pāri viņu bērniem. Pieturēdamies pie uzskata, ka mēs bijām vainīgas, viņi var arī pieturēties pie pārliecības, ka nebija nekādu problēmu.

- Un tagad? Kad meitenīte no tās pašas saimniecības ir atrasta tajā pašā vietā? Vai jums šķiet, ka vainīgais ir slepkava-atdarinātājs? Vai kāds ir pamudināts uz darbību pēc ilga pārtraukuma?

- Nezinu, - Helēna pašūpoja galvu. - Man tiešām nav ne jausmas.

- Kādā intervijā izlasīju, ka Marija teica, ka todien mežā kādu esot redzējusi. Un jūs? Vai atceraties ko tādu?

- Nē! - Helēna steidzīgi noliedza, neuzlūkodama Ēriku. - Nē, es nevienu neredzēju!

- Vai, jūsuprāt, viņa tiešām kādu redzēja, vai varbūt uzskatāt, ka Marija to izdomāja? Varbūt lai novērstu uzmanību uz kādu citu?

Ēai viņas teiktais izklausītos ticamāks, kad vēlāk atsauca savu atdzīšanos?

- Tas jums ir jājautā Marijai, - Helēna noteica, knibinādamās ap diegu, kas bija iziris no viņas melnajām skriešanas biksēm.

- Kāds ir jūsu viedoklis? - Ērika uzstāja un piecēlās, lai no jauna piepildītu kafijas krūzes.

- Es tikai zinu, ka nevienu neredzēju. Neko nedzirdēju. Mēs visu laiku bijām kopā.

Sieviete turpināja raustīt izirušo diegu. Radās iespaids, ka viņa bija kā uzvilkta stīga, tāpēc Ērika mainīja sarunas tēmu. Bija vēl cili jautājumi, un nebija vēlēšanās Helēnu aizbiedēt, pirms Ērika bija paguvusi iziet cauri visam sarakstam.

- Vai varat aprakstīt savas attiecības ar Mariju?

Pirmo reizi, kopš Helēna bija ieradusies, viņas seja atplauka smaidā. Ērikai šķita, it kā viņa būtu kļuvusi par desmit gadiem jaunāka.

- Mēs sapratāmies no sākta gala. Nācām no dažādām ģimenēm un bijām audzinātas atšķirīgi. Viņa bija sabiedriska, turpretī es biju kautrīga. Mums pilnīgi nekam nebūtu bijis jābūt kopīgam. Vēl šodien netieku gudra, kāpēc Marija izvēlējās mani par draudzeni. Visi lipa viņai klāt, lai gan ķircinājās par Marijas ģimeni. Tas gan nebija ļauni domāts. Ikviens gribēja atrasties viņai līdzās. Viņa bija tik skaista, tik pārdroša, tik... neapvaldīta.

- Neapvaldīta. Neesmu iepriekš dzirdējusi, ka par Mariju tā izteiktos, - atzina Ērika. - Paskaidrojiet, ko ar to domājat!

- Kā lai to pasaka? Viņa bija neapturama. Jau tolaik viņa nerimās stāstīt, ka kļūs par aktrisi, filmēsies Amerikā un kļūs par Holivudas zvaigzni. Daudzi tā runā, būdami bērni, bet cik daudzi tiešām to panāk? Vai saprotat, cik apņēmīgam ir jābūt?

- Jā, viņas panākumi ir nudien apbrīnojami! - Ērika piekrita, lai gan neviļus bija jāaizdomājas, kāda bija šo panākumu cena.

Visos rakstos par Mariju, ko viņa bija lasījusi, aktrises dzīve bija attēlota traģiski tukša, to ieskāva nepārprotama vientulība. Iešāvās prātā, vai Marija bērnībā būtu spējusi iztēloties cenu, kas vēlāk bija jāmaksā, lai sasniegtu savus sapņus.

- Es biju sajūsmā, ka varēju būt kopā ar Mariju. Viņai piemita visas īpašības, kuru trūka man. Marija man sniedza drošību, viņa man deva drosmi. Kopā ar Mariju es uzdrošinājos būt tāda, kāda 1 iladi nemūžam neuzdrīkstētos būt. Viņa man palīdzēja uzplaukt.

Helēnas seja staroja, un šķita, ka sievietei bija jāsavaldās, lai nekuļu vaļu jūtām.

Kā jūs abas jutāties, kad jums aizliedza tikties? - Ērika jautāja, vērodama Helēnas seju.

Viena prata stūrītī dzima doma, kas vēl bija pārāk miglaina, lai būtu skaidra.

- Saprotamā kārtā mēs bijām izmisušas, - Helēna stāstīja. - Katrā ziņā es biju izmisusi. Marija uzreiz ņēmās gudrot, kā varam aizliegumu apiet.

- Tātad jūs turpinājāt tikties? - Ērika vaicāja.

- Jā! Mēs katru dienu redzējāmies skolā, bet slepus satikāmies arī brīvajā laikā, cik bieži vien varējām. Jutāmies kā stāstā par Romeo un Džuljetu, par diviem cilvēkiem, kuri cieš netaisnās pasaules dēļ. Taču mēs neļāvāmies ietekmēties. Dzīvojām viena otras pasaulītē.

- Kur jūs tikāties?

- Visbiežāk gājām uz šķūni Strandu ģimenes saimniecībā. Tas stāvēja tukšs. Viņiem nebija lopu, tāpēc mēs ielavījāmies šķūnī un kāpām sienaugšā. Marija mēdza nočiept brāļiem pa kādai cigaretei, un tā nu mēs tur gulējām un smēķējām.

- Cik ilgi paturējāt savu draudzību noslēpumā? Pirms... pirms notikušā.

- Manuprāt, kādus sešus mēnešus. Precīzi neatceros. Tas bija tik sen, un visus šos gadus esmu pūlējusies par to nedomāt.

- Kāda bija jūsu reakcija, kad Strandu ģimene palūdza jūs abas kopā pieskatīt Stellu?

- Stellas tēvs lūgumu izteica manam tēvam, un man šķiet, ka viņš bija mazliet pārsteigts un piekrita, pirms bija apstājies, lai padomātu. Saprotiet, bija svarīgi atstāt labu iespaidu, un tētis negribēja izskatīties aizspriedumains un nopelt bērnu kā nevēlamu rotaļbiedru bērna ģimenes dēļ. Tas būtu bijis neglīti.

Helēna saviebās.

- Taču Marija un es, mēs bijām sajūsmā, lai gan apzinājāmies, ka tas neko nemainītu. Atcerieties, ka mums bija tikai trīspadsmit gadu. Dzīvojām dienu pa dienai un cerējām, ka kādreiz varēsim būt kopā tā, lai nebūtu jāslēpjas šķūnī.

- Tātad jūs priecājāties, ka varēsiet pieskatīt Stellu?

- Jā! - Helēna pamāja. - Stella mums patika. Mēs patikām viņai.

Sieviete aprāvās un saknieba lūpas.

-- Man drīzumā ir jāatgriežas mājās, - viņa teica un izdzēra kafiju, kas bija atlikusi krūzē.

Ēriku sagrāba viegla panika. Bija vēl tik daudz kas, par ko viņa vēlējās jautāt, vēl tik daudz kas, kas viņai bija jānoskaidro. Bija jautājumi par daždažādiem sīkumiem un notikumiem, un izjūtām. Lai atdzīvinātu šo stāstu, vajadzēja krietni vairāk par šo īso interviju. Tomēr Ērika apjēdza, ka nebija jēgas Helēnu piespiest. Ja viņa pagaidām apmierinātos ar līdz šim uzzināto, pastāvēja lielāka varbūtība panākt, ka Helēna piekristu turpmākām sarunām. Tāpēc Ērika saņēmās mundri pasmaidīt.

- Saprotu, - viņa teica. - Priecājos, ka varējāt atvēlēt laiku sarunai ar mani. Vai tomēr varu jums vēl ko pavaicāt?

Ērika pameta skatienu uz savu mobilo tālruni, lai pārliecinātos, ka tas turpināja ierakstīt.

- Labi, - Helēna negribīgi piekrita. Šķita, ka sieviete prātā jau bija ceļā mājup.

No visiem jautājumiem, ko Ērika vēlējās uzdot, šis varbūt bija visbūtiskākais.

- Kāpēc jūs atzināties? - viņa gribēja zināt.

Helēna klusēja. Sieviete nekustējās no savas sēdvietas pie virtuves galda, un Ērika gandrīz vai saskatīja, kā viņai galvā virpuļoja domas. Pēc īsa brīža Helēna dziļi ieelpoja, tad izelpoja, it kā piepeši būtu atlaidusies trīsdesmit gadus krāta spriedze.

Ielūkojusies Ērikai acīs, viņa klusi atbildēja:

- Lai mēs varētu būt kopā. Turklāt tā varējām pasūtīt savus vecākus ratā.

- Tagad trimmē buru! - Bills kliedza pāri vējam.

Karīmam nenācās viegli saprast. Bills mēdza iesākt teikumu

•иiglu valodā, tad nedomājot pāriet uz zviedru valodu. Atsevišķi vardi pamazām aizķērās, un nu jau Karīms zināja, ka “trimmēt bul u” nozīmēja pavilkt virvi, kas bija piestiprināta pie buras.

Viņš vilka, līdz Bills atzinīgi pamāja.

Adnans iebrēcas, kad laiva saka svērties uz sāniem, un pastiepās,

lai pieķertos pie borta. Viņi cits pēc cita bija atsevišķi devušies izmēģinājuma braucienā mazā laivā kopā ar Billu, bet tagad visi bija sakāpuši lielā baltā burulaivā, ko Bills sauca par Sambu. No sākuma viņi bija piesardzīgi, jo redzēja, ka laivas aizmugure bija pilnībā vaļēja, taču Bills bija mierinājis, apgalvodams, ka ūdens tajā nesmelšoties. Acīmredzot to bija lietojuši burātāji ar kustību traucējumiem, un ar šādu konstrukcija bija vieglāk burātāju no ūdens uzvilkt uz laivas. Karīmam no paskaidrojuma vien bija uzmākusies nelāga sajūta. Ja jau bija tik droši, kāpēc burātājs bija jāvelk ārā no ūdens?

- Esi mierīgs! - Bills pakliedza Adnānam, veltīdams puisim platu smaidu un aizrautīgi pamādams.

Adnāna atbildes skatiens bija šaubu pilns, un viņš pieķērās pie borta vēl stingrāk.

- Laivai ir jāsveras, tad tā labāk slīd pa ūdeni, -- Bills skaidroja angļu valodā, turpinādams māt ar galvu. - Tai ir jāsveras, - vīrietis piebilda zviedru valodā.

Vējš apslāpēja dažus Billa vārdus, bet bija saprotams, ko viņš centās pateikt. Cik savādi. - Ja nu kāds to pašu teiktu par automašīnas vadīšanu? - Karīms nomurmināja. Viņam joprojām trūka pārliecības, ka projekts bija prātīga doma. Tomēr Billa dedzība aizrāva tik ļoti, ka gan Karīms, gan citi bija gatavi pamēģināt. Turklāt tā bija patīkama pārmaiņa pēc bēgļu centra vienmuļības. Ja vien mazinātos šaušalas, ko viņi juta, kad uzkāpa uz laivas klāja.

Karīms piespiedās elpot mierīgi un piekto reizi pēc kārtas pārbaudīja, vai katra glābšanas vestes siksna ir cieši savilkta.

- Griez cauri! - nobļāvās Bills, un viņi apjukuši saskatījās savā starpā. Neviens nesaprata, ko Bills teica.

Bills ņēmās vēcināt rokas un angļu valodā kliegt:

- Griezies! Griezies!

Ibrahīms, kurš atradās pie stūres rata, no visa spēka grieza to pa kreisi, un kustība lika visiem sagāzties uz laivas vienu pusi. Grot bomis ar joni pāršūpojās pāri, un viņi tik tikko paguva pieliekties, lai no tā izvairītos. Bills gandrīz ievēlās ūdenī, bet pamanījās pēdēja mirklī pieķerties pie laivas borta un palikt uz klāja.

- Johaidī ar ārā! - vīrietis iekliedzās, un šos vārdus saprata visi.

Lamuvārdi bija pirmie vārdi, ko viņi bija zviedru valodā apguvuši. Tiklīdz bija ieradušies vilciena stacijā, izdzirdēja “sasodītie prusaki”.

- Atvainojiet, atvainojiet! - Ibrahīms iesaucās un atlaida stūres ratu tā, it kā tas būtu pārvērties kobrā.

Bills metās uz laivas pakaļgalu, bez mitas gānīdamies. Nomainījis Ibrahīmu pie stūres rata un panācis, ka laiva atkal bija stabila, vīrietis dziļi ievilka elpu. Tad pasmaidīja.

- Neraizējieties, zēni! Neraizējieties! Ne salīdzināt nevar ar vētru, kad es šķērsoju Biskajas līci!

Bills sāka moži svilpot, kamēr Karīms drošības labad vēlreiz pārbaudīja, vai glābšanas veste nudien ir pienācīgi nostiprināta.

Annika pabāza galvu pa durvīm.

- Bertil, zvana kāds, kurš uzstāj, ka runās tikai ar jums! Tālruņa numurs ir nezināms, un balss izklausās pagalam jocīgi. Kā jums šķiet? Vai man savienot?

- Savieno vien! - Melbergs aicināja un smagi nopūtās.

- Gan jau tas ir kāds telemārketinga pagāns, kurš domā, ka man

var pārdot ko tādu, bez kā nekādi nevaru dzīvot. Mēs to vēl redzēsim!

Viņš noliecās, lai pakasītu Ernstam aiz auss, un gaidīja, līdz iedegās viņa tālruņa indikators. Tiklīdz tas bija noticis, Melbergs pacēla klausuli un autoritatīvā tonī teica: -Jā? Klausos! - Vienu viņš zināja labi - kā tikt galā ar tirgoņiem.

Taču cilvēku klausules otrā galā neinteresēja iespēja Melbergam kaul ko pārdot. Sākumā policists izkropļotajā balsī klausījās ar aizdomam, bet dzirdētais bija nenoliedzami pārsteidzoša informācija. Melbergs izslējās krēslā taisnāk un bija pati uzmanība. Pārmaiņu ievēroja Ernsts, kurš pacēla galvu un sasmailēja ausis.

Pirms policists paguva uzdot kaut vienu būtisku jautājumu, atskanēja klikšķis un zvanītājs bija atvienojies.

Melbergs pakasīja galvu. Tikko dzirdētais lika visu lietu skatīt no cita leņķa. Viņš pastiepās pēc tālruņa, lai zvanītu Patrikam, tad pārdomāja. Pārējie komandas locekļi bija pilnībā aizņemti, pārmeklēdami Bergu māju un saimniecību. Turklāt informācija bija tik nozīmīga, ka tas būtu jānokārto kādam augstākstāvošam. Tā nu būtu gan vienkāršāk, gan drošāk, ja par to parūpētos pats Melbergs. Vēlāk, kad pār viņu līs sabiedrības pateicības vārdi, jo policists būs sekmīgi atrisinājis šo lietu... Melbergs bija gatavs to paciest, jo bija taču policijas priekšnieks, kurš nemitīgi nokļuva uzmanības centrā, jo atšķetināja vissarežģītākās lietas.

Viņš piecēlās. Ernsts dedzīgi pacēla galvu, lai uzlūkotu saimnieku.

- Atvaino, veco zēn! - Melbergs ierunājās. - Šodien tev būs jāpaliek te. Man ir kārtojamas svarīgas lietas.

Nelikdamies ne zinis par Ernsta žēlajiem smilkstiem, policists izsteidzās no telpas.

- Es uz laiciņu iziešu, - viņš pateica Annikai, iedams garām dežūrdaļai.

- Ko zvanītājs vēlējās? - viņa pajautāja.

Melbergs novaidējās. Tīrās nedienas ar mūsdienu darbiniekiem, kuri vienādiņ bāza savu degunu, kur nevajadzēja, nevis izrādīja cieņu augstākstāvošajiem.

- Ē, zvanīja viens no tiem sasodītajiem telemārketinga ļaudīm! Kā jau man šķita.

Skatienā, ko Annika viņam veltīja, vīdēja šaubas, taču Melbergs bija pārāk gudrs, lai viņai atklātu, uz kurieni dodas. Nepagūtu ne aci pamirkšķināt, un viņa zvanītu Hedstrēmam, kurš katrā ziņā uzstātu, ka viņam jābrauc līdzi. Vara reibināja - to Melbergs gadu gaitā bija sapratis, un allaž bija jāatvaira jaunāko kolēģu mēģinājumi aizēnot, kad viņš bija nozīmīga atklājuma priekšā vai runāja ar preses pārstāvjiem. Bija žēl noskatīties, kā padotie varēja ņemties.

Izgājis ārā, policists ieņurdējās. Ja arī turpmāk siltumnīcas efekta dēļ kļūs arvien karstāk, tikpat labi varētu pārvākties uz Spā niju, viņš nodomāja. Ziema gan Melbergam nebija īsti pa prātam. Pavasaris un rudens viņam patika vairāk.

Melbergs iekāpa policijas automašīnā, un no versmes, kas tajā valdīja, gandrīz aizrāvās elpa. Bija jāaprunājas ar nelgu, kurš transportlīdzekli bija novietojis saulē. Tajā bija gluži kā saunā! Viņš steigšus ieslēdza gaisa kondicionieri, taču temperatūra neko daudz nebija nokritusies līdz brīdim, kad policists bija sasniedzis bēgļu centru, un krekls mirka sviedros.

Melbergs nevienam nebija iepriekš paziņojis par savu ierašanos. Viņš nepazina centra vadītāju, tāpēc nevarēja paļauties, ka šis cilvēks neinformēs attiecīgos ļautiņus. Tamlīdzīgā situācijā vislabāk bija darboties bez iepriekšēja brīdinājuma. Tāpēc policija kādreiz bija veikusi rītausmas reidus. Lai izmantotu pārsteigumu savā labā.

Policists devās uz reģistratūras pusi un atvēra durvis. Šeit vēdīja svētīgs vēsums. Noslaucījis labo plaukstu bikšu starā, Melbergs sarokojās ar vīrieti, kuru sastapa vestibilā.

- Sveiki! Mani sauc Bertils Melbergs, esmu no Tānumshedes policijas iecirkņa.

- Sveiki! Mani sauc Rolfs. Esmu centra vadītājs. Par ko mums šis pagodinājums?

Vīrietis uzlūkoja Melbergu ar nemierīgu skatienu. Policists brītiņu ļāva viņam pasvīst nevis tāpēc, ka tam bija kāds iemesls, bet tāpēc, ka varēja.

- Man ir vajadzīga piekļuve vienam no jūsu mājokļiem, - Melbergs pavēstīja.

- Ak tā? - Rolfs pārsteigumā atvaicāja. - Kuram? Kāpēc?

- Kas dzīvo namā, kas atrodas vistālāk? Tajā, kas ir pret jūru?

- Tur dzīvo Karīms un viņa ģimene.

- Karīms? Kas jums par viņu ir zināms?

Policists sakrustoja rokas.

Zinu, ka viņš ir no Sīrijas. Ieradās šeit pirms pāris mēnencm kopā ar sievu un diviem bērniem. Žurnālists. Ļoti kluss un ums. Kāpēc vēlaties zināt?

Vai viņš iesaistījās meklēšanas grupā, kad pirmdien pazuda meitenīte?

Man šķiet, ka jā! Rolfs sarauca pieri.-Jā, iesaistījās! Par ko īsti ir runa? arī viņš sakrustoja rokas.

- Man ir jāaplūko viņa mājoklis, -- Bertils paziņoja.

- Neesmu pārliecināts, ka varu to pieļaut, - Rolfs iebilda, taču vīrieša balsī ieskanējās nedrošība.

Melbergs izmantoja izdevību, apzinādamies, ka vairums zviedru nepārzināja savas tiesības.

- Šī iestāde ir valsts pakļautībā, tāpēc mums ir tiesības uz piekļuvi.

- Ā, nu, ja jau tā... Es jūs aizvedīšu.

- Runa ir par policijas darīšanu, tāpēc būs labāk, ja būšu viens, - Melbergs norādīja. Negribējās, ka bažīgs vadītājs noraugās viņam pār plecu. - Tikai parādiet, kura ir īstā māja!

- Labi, - Rolfs piekāpās un sekoja policistam ārā pa parādes durvīm. - Tā ir tur, pēdējā ēka.

Melbergam jau atkal bija jāpārvar ellišķīgā vasaras svelme. Bēgļi droši vien nevarēja vien nopriecāties par augsto temperatūru. Gan jau jutās kā mājās.

Nelielais nams bija nokrāsots balts un izskatījās labi uzturēts. Ārpusē bija kārtīgi saliktas rotaļlietas, un kāpņu priekšā bija sarindoti kurpju pāri. Durvis bija pilnībā atvērtas, un varēja dzirdēt, kā iekšā smējās bērni.

- Sveiki! - Melbergs iesaucās, un durvīs parādījās skaista sieviete ar gariem, tumšiem matiem, rokās turēdama kastroli un trauku dvieli.

Viņa salēcās, ieraudzījusi policistu, un uzreiz pārtrauca slaucīt kastroli.

- Ko jūs gribēt? - sieviete noprasīja angļu valodā.

Viņas akcents bija izteikts, balss skanēja auksti un naidīgi.

Melbergam nebija iešāvies prātā, ka varētu būt sarežģījumi ar valodu. Ja bija jāsaka godīgi, angļu valoda viņam lāga nepadevās. Varbūt sieviete vispār nemaz neprata angļu valodu. Viņa turpināja runāt valodā, no kuras Melbergs nesaprata ne vārda. Dieva dēļ, cik grūti bija apgūt tās valsts valodu, kurā viņa bija nonākusi?

- Man vajadzēt... redzēt jūsu māja iekšā, - policists izmocīja.

Mēle neklausīja, un bija neveikli jānopūlas izteikt kaut pāris vārdus angļu valodā.

Sieviete viņu uzlūkoja neizpratnē un pasvieda rokas gaisā.

- Man būt tāda... informācija... jūsu vīrs mājā kaut kas slēpt, - Melbergs teica un mēģināja aizspiesties sievietei garām.

Viņa sakrustoja rokas un iestājās durvīs, aizšķērsodama ceļu. Acīm kvēlojot, sieviete izplūda piktā tirādē.

Uz mirkli Melbergam uzmācās šaubas. Tomēr viņš bija pieradis krustot šķēpus ar dusmīgām sievietēm mājās, tāpēc šī jaunā sieviete policistu nevarēja aizbiedēt. Melbergs attapās, ka būtu bijis jāpieaicina tulks, bet nolēma, ka nu jau vairs nebija laika kādu uzmeklēt. Nē, viņam bija jābūt viltīgam. Viltīgam kā kūmiņam. Lai gan Zviedrijā orderis nebija vajadzīgs, policists zināja, ka daudzās citās valstīs kārtība bija citāda. Pēkšņas idejas iedvesmots, Melbergs ļ sasniedzās, lai no krūšu kabatas izvilktu papīra gabalu, un to uzmanīgi atlocīja.

- Man būt atļauja skatīties jūsu māja, - viņš teica un turēja papīru, savilcis seju autoritatīvā izteiksmē. - Vai zināt šis? Atļauja?

Saraucis uzacis, Melbergs pavēcināja to sievietei gar seju. Viņa noskatījās uz papīru, un sejā pavīdēja nedrošība.

Tad sieviete pakāpās sāņus un pamāja. Melbergs apmierināti iebāza Ernsta veterināro sertifikātu atpakaļ krūšu kabatā. Svarīgās lielas bija atļauti jebkādi līdzekļi.

BŪHUSLĒNE, 1672. GADS

Viena no Elīnas mātesmātes mācībām bija vadīties pēc gadalaikiem. Vēlā pavasarī bija jālasa zālītes un ziedi, kas jāliek lietā visu atlikušo gadu, tāpēc viņa devās sirot pa laukiem. Šodien bija izdevies sev izbrīvēt divas stundas, jo Elīna bija pielauzusi jaunāko kalponi Stīnu apdarīt viņas darbus, piesolīdama izlīdzēt ar īstajiem pātariem, kas pievilinātu precinieku.

Vācamo zāļu netrūka. Pirmajās pavasara dienās bija daudz lijis, pēc tam labu laiku bija spīdējusi saule, un nu viss zaļoja. Bija tīkami klaiņāt pa mācītājmuižas zemi, un pirmo reizi pa ilgu laiku Elīna juta ko līdzīgu laimei. Pļavas, ganības, purvaines un meži - viss bija sazēlis, un sieviete pie sevis dudināja, likdama grozā vislabāk izaugušās zāles, ar kurām varēja dziedēt un ārstēt, remdināt un mierināt. Atgriezusies saimniecībā, Elīna grasījās grozā savākto rūpīgi izkaltēt vietiņā, kas viņai bija atvēlēta kalpu galā.

Bija grūti klumburot pa nelīdzeno zemi. Lai gan Elīna bija stipra un vesela, viņa bija aizelsusies. Apstājusies pie vecās govju kūts, sieviete uz brīdi atsēdās. Gaiss smaržoja tik labi, saule bija tik silta, un debesis bija tik zilas, ka Elīna ļāvās ieskatam, ka nekas ļauns nevarētu notikt, ja uz mirkli atveldzētu dvēseli. Viņa atlaidās zālē, rokas izstiepusi un acis pievērsusi debesīm. Sieviete zināja, ka Dievs bija it visur, bet neviļus sprieda, ka šajā mirklī Viņš bija vēl tuvāk. Šķita, ka Viņš tepat vien sēdēja un mālēja dienu ar visām pasaules krāsām.

Ķermenī ielija smagums. Degunā kņudēja zāles un ziedu smaržas. Mākoņi lēnītēm slīdēja pār zilo debesu klaidu. Mīkstais pamats ieskāva Elīnu. Itin viss iežūžoja miegā. Plakstiņi nemitīgi lūkoja aizvērties, līdz viņa vairs nespēja pretoties un ļāva, ka tie aizkrīt.

Sieviete pamodās, kad kaut kas pakutināja degunu. Viņa pacēla roku, lai paberzētu degunu, un izdzirdēja blakus atskanam slāpētus smieklus. Elīna ar joni uzrāvās sēdus. Līdzās bija apsēdies Prēbens, un viņa plaukstā bija zāles stiebrs.

- Vai tad mācītājam pieklājas tā darīt? - Elīna noprasīja, pūlēdamās izklausīties dusmīga, bet balss izskanēja draiski.

Prēbens pasmaidīja, viņa zilās acis pievilka arvien vairāk un vairāk.

- Tu izskatījies tik bezrūpīga, tā gulēdama, - Prēbens teica un ķircinādams pārvilka zāles stiebru sievietei pār vaigu.

Elīna vēlējās piecelties kājās, notraukt no lindrakiem gružus un pacelt savu pārpildīto grozu, lai soļotu mājup. Tā pienāktos darīt. Tā viņai būtu jādara. Taču viņi palika sēžam zālē blakus pamestajai govju kūtij, vairs nebūdami saimnieks un kalpone. Pat ne svainis un svaine. Viņi bija Elīna un Prēbens, un Dievs virs abu galvām bija izmālējis viszilāko velvi, kamēr zem abiem stiepās Viņa izmālēts viszaļākais plašums. Elīnai sagribējās vispirms vienu, tad sagribējās ko citu. Sieviete zināja, kas viņai būtu jādara, un zināja, ko varēja darīt. Viņa nespēja piecelties un aiziet. Prēbens viņā lūkojās tā, kā neviens nebija uz Elīnu skatījies kopš tiem laikiem, kad Pērs vēl bija dzīvs. Sieviete iztēlojās Prēbenu kopā ar Mertu, iztēlojās, kā viņš rokās turēja kucēnu. Gara acīm viņa redzēja, kā Prēbena matu šķipsna krita viņam acīs, kā viņa plauksta liegi glāstīja Zvaigznes purnu, kad govij bija uzkritusi kaite. Neatģizdama, kas bija uznācis, Klina paliecās uz priekšu un noskūpstīja Prēbenu. Pirmajā mirklī viņš satrūkās. Sieviete juta Prēbena lūpas saspringstam pret viņēj a ui, juta viņa augumu piesardzīgi atvirzāmies. Tad Prēbens atmaiga un piekļāvās viņai. Lai gan būtu jājūtas gluži greizi, sajūta bija kā I »ieva vaiga priekšā. Visvarenais smaidīja.

-- Esam pabeiguši darbu mājā.

Tūrbjērns piegāja pie Gestas un norādīja uz šķūni.

- Turpināsim tur.

- Skaidrs, - teica Gesta. Viņam joprojām derdzās visa šī padarīšana, un policists nespēja saņemties, lai pievienotos Patrikam un Pēteram, kuri turpat netālu bija atlaidušies zālē. Viņš bija vēlējies parunāt ar Evu, kura sēdēja dārza krēslā blakus mājai, bet sieviete izskatījās tik ļoti aizdomājusies, ka negribējās viņu traucēt. Pētera vecāki dusmojās un šobrīd atteicās uzklausīt kaut vienu saprātīgu argumentu, tāpēc policists lika abus mierā.

Kriminālistikas speciālisti rāvās vaiga sviedros, taču Gesta tādējādi jutās gluži lieks un apjucis. Policists apzinājās, ka viņa klātbūtne šeit bija vajadzīga, tomēr labprātāk būtu darījis ko praktisku, nevis tikai stāvētu un pārraudzītu citu darbu. Patriks bija lūdzis Paulu un Mārtiņu iedziļināties Bergu ģimenes pagātnē, un Gesta mīļuprāt būtu iemainījis kolēģu uzdevumu pret savējo. Tomēr viņš saprata, ka bija šeit vajadzīgs, jo tieši viņš bija uzturējis visciešāko saskarsmi ar ģimeni.

Policists noskatījās, kā Tūrbjērna komanda aiznesa savu aprīkojumu uz šķūni. Kad atvēra lielās durvis, pa tām izbrāzās pelēks kaķis.

Labās auss tuvumā iedūcās lapsene, un Gesta piespiedās nekustēties. Visu mūžu viņš bija baidījies no lapsenēm, tāpēc nespēja ielāgot neskaitāmās pamācības neskraidīt riņķī un panikā nevēcināt rokas. Kāds primitīvs instinkts ierosināja adrenalīna uzplūdu un lika sirdij brēkt “Bēdz!”, tiklīdz pietuvojas katla lapsene. Šoreiz gan

Gestam palaimējās, jo lapsene uzgāja saldāku un interesantāku mērķi, kam uzklupt, un aizlidoja prom, ļaudama policistam saglabāt cieņu pārējo saimniecībā esošo priekšā.

- Nāc pie mums! - Patriks aicināja, mādams kolēģim.

Gesta paklausīja un apsēdās zālē līdzās Pēteram. Bija savādi sēdēt viņam blakus, kamēr kriminālistikas komanda apgrieza vīrieša mājas kājām gaisā, bet šķita, ka Pēters bija pieņēmis situāciju. Vīrietis izskatījās mierīgs un savaldīgs.

- Ko viņi meklē? - Pēters pajautāja.

Gesta sprieda, ka Pēteram bija jānorobežojas no notiekošā, lai spētu to izturēt. Bija jāizliekas, ka darbība nekādi nebija saistīta ar viņu pašu. Gesta tamlīdzīgu reakciju bija pieredzējis daudzas reizes.

- Diemžēl mēs nevaram jums atklāt, ko darām vai ko meklējam.

Pēters pamāja. - Jo mēs esam iespējamie aizdomās turamie, vai ne?

Vīrieša balss bija samiernieciska, un Gestam šķita, ka atbildēt godīgi būtu vislabāk.

- Jā, baidos, ka tā! Saprotu, ka sajūta droši vien ir briesmīga. Taču pieņemu, ka vēlaties, lai mēs darām visu, kas ir mūsu spēkos, lai noskaidrotu, kas notika ar Nēu. Nelāgā kārtā tas nozīmē, ka ir jāapsver pat visneticamākās varbūtības.

- Es saprotu. Viss ir kārtībā, - Pēters noteica.

- Kā jums šķiet, vai jūsu vecāki sapratīs? - Gesta jautāja un pagriezās, lai palūkotos uz Bengtu un Ullu, kuri bija nostājušies krietnā atstatumā.

Abi strīdējās; Pētera tēvs neapvaldīti žestikulēja, un viņa iedegusi seja bija pietvīkusi koši sarkana.

- Viņi raizējas. Un skumst, - Pēters paskaidroja, saujām raudams zāles kumšķus. - Tētis vienmēr tā dara. Kad ir satraucies par kaul ko, kļūst dusmīgs. Bet nav tik traki, kā viņš saka.

Tiirbjērns iznāca no šķūņa.

Patrilc? specialists sauca. - Vai vari panākt?

Tulīt! Patriks atsaucas uti ar pulciņ pieslējās kājās.

Kolēģim pieceļoties, viņa ceļgali nokrakšķēja, un Gesta nodomāja, ka paša ceļgali visdrīzāk izdotu vēl šausmīgāku skaņu. Saraucis pieri, policists noskatījās, kā Patriks šķērsoja grants joslu. Tūrbjērna rokās bija mobilais tālrunis, un speciālists raižpilni sāka nopietnu sarunu ar Patriku.

Gesta piecēlās.

- Aiziešu pie viņiem un uzzināšu, ko vēlas Tūrbjērns, - policists pateica Pēteram un pakratīja labo kāju, kura bija notirpusi.

Gesta piekliboja pie kolēģiem.

- Kas ir noticis? Vai esat ko atraduši?

- Nē, mēs vēl neesam sākuši strādāt šķūnī! - Tūrbjērns attrauca un pacēla savu tālruni. - Taču man piezvanīja Melbergs, norīkodams mūs visam mest mieru un nekavējoties doties uz bēgļu centru. Saka, ka esot kaut ko uzgājis.

- Kaut ko uzgājis? - Gesta apmulsis pārvaicāja. - Kā tas ir iespējams? Kad devāmies prom, viņš gulēja savā kabinetā.

- Kā rādās, viņam prātā ir kas nelabs, - Patriks noburkšķēja. Policists pagriezās pret Tūrbjērnu. - Es labprāt pabeigtu darbu šeit, bet Melbergs ir priekšnieks un es nevaru atcelt viņa rīkojumus. Norobežosim šo teritoriju, aizbrauksim uz centru, tad vēlāk brauksim atpakaļ.

- Tamlīdzīgu pārmeklēšanu ir ieteicams pabeigt, - Tūrbjērns norādīja, un Gesta saprata, ko speciālists ar to gribēja pateikt.

Tomēr bija vien jāpiekrīt Patrikam. Oficiāli Melbergs bija viņu priekšnieks, uz kura pleciem galu galā gūla atbildība par iecirkni. Lai gan visi kā viens apzinājās, ka kārtība bija drīzāk teorētiska, nevis praktiska, viņiem bija jāpilda Melberga rīkojumi.

- Mēs izbrauksim pēc jums, - Tūrbjērns teica un sagaidīja apstiprinošu mājienu no Patrika, kurš bija izvilcis savu tālruni un neauglīgi nopūlējās sazināties ar Melbergu.

Gesta aizgāja pie ģimenes un pavēstīja, ka viņi atgriezīsies vēlāk, bet ļāva ģimenes locekļu uzdotajiem jautājumiem palikt ne atbildētiem.

Melbergs bija kaut kur devies viens pats, kas nozīmēja tikai un vienīgi nepatikšanas. Ko gan viņš būtu varējis atrast bēgļu centrā? Gesta iekāpa automašīnā, juzdams, kā nelāgā nojauta pieņēmās spēkā.

Bērni nemaz nesteidzās pārtraukt ciemošanos, taču Ērika apzinājās, ka nebūtu jāļauj viņiem kavēties vēl ilgāk, citādi šī būs pēdējā reize, kad bērnus atvest parotaļāties. Ērika saņēma dvīņus pie rokas, un Maja mundri lēkāja viņiem pa priekšu. Cik brīnišķīgs bērns! Allaž bezrūpīga, allaž tik iejūtīga un gaiši noskaņota. Ērika sev atgādināja, ka bija vairāk laika jāpavada kopā ar meitu. Bija pārāk viegli pieļaut, ka visa viņas uzmanība tiek veltīta delverīgajiem dvīņiem.

Kamēr Nūels un Antons līksmi čaloja par visu, ko pa dienu bija sadarījuši, Ērikas domas no jauna pievērsās Helēnai. Joprojām bija tik daudz neatbildētu jautājumu, bet viņa apzinājās, ka nojauta bija bijusi pareiza: ja Ērika būtu centusies Helēnu piespiest runāt, sieviete būtu noslēgusies. Ērikai par varītēm vajadzēja vairāk informācijas, lai pabeigtu šo grāmatu. Termiņš bija 1. decembris, taču viņa vēl nebija uzrakstījusi nevienu pašu teikumu. Tāda gan bija ierastā kārtība, jo lielākā daļa laika pagāja, vācot materiālus, un manuskriptu Ērika uzrakstīja aptuveni trīs mēnešos. Lai pagūtu laikus, viņai tomēr bija jāsāk rakstīt ne vēlāk kā septembra sākumā. Rūpīgi plānotais grafiks bija pajucis.

Nevarēja zināt, kā Nēas slepkavība ietekmēs grāmatu un tās izdošanu. Vai Helēna un Marija bija iesaistītas, vai nē - Ērikai nebija citas izvēles, kā rakstīt par abu lietu līdzību. Nēas slepkavības liela vēl nebija atrisināta, tāpēc nevarēja zināt, ko drīkstēja vai varēja iekļaut grāmatā. Domāt par grāmatu, kad bērnam bija laupīta dzīvība un viņas ģimene slīga neiedomājamās sērās, likās mazliet bezsirdīgi. Kopš Ērika bija uzrakstījusi grāmatu par savas bērnības draudzenes Aleksandras slepkavību, viņa tomēr bija ieradinājusies nodalīt jūtas no darba. Ērika sev atgādināja par saņemtajām vēstulēm, kuras upuru ģimenes locekļi stāstīja, ka viņas grāmatas bija palīdzējušas notikušo atstāt al tā ka aiz muguras. Atsevišķas reizes viņa arī bija sniegusi savu artavu lietas atrisināšanā, un Ērika bija apņēmusies arī šajā izmeklēšanā palīdzēt policijai, rakņājoties iepriekšējās slepkavības lietā.

Ar piespiešanos Ērikai izdevās domas par grāmatu nostumt malā. Sagaidīdama Jaungadu, viņa bija sev nosolījusies pacensties un būt klātesoša ar sirdi un dvēseli, kad bija kopā ar bērniem. Nedomāt par darbu, netupēt, ar acīm urbjoties mobilā tālruņa displejā vai datora monitorā. Ērika vēlējās visu savu uzmanību veltīt bērniem. Agrās bērnības gadi jau bija teju aizritējuši.

Ēai gan Ērika nebija gluži sajūsmā par zīdaiņiem, viņa nevarēja vien sagaidīt, kad pasaulē būs nācis Annas mazulis. Nebija nekā labāka par iespēju paņemt mazuli uz laiciņu pie sevis, lai rotaļātos un saritinātos kopā ar mīkstajām rotaļlietām, tad atdot bērnu atpakaļ vecākiem, tiklīdz viņš vai viņa sāka nepatīkami ost vai raudāt. Ērika ar nepacietību gaidīja, kad uzzinās, vai mazulis ir puika vai meitene. Dans un Anna nebija vēlējušies to noskaidrot iepriekš, apgalvodami, ka tas neesot svarīgi. Tāda vai citāda iemesla dēļ Ērika juta, ka piedzims meitene. Varbūt tā būtu tikai labāk, jo nedzimušais bērns, ko abi bija traģiski zaudējuši, bija puika. Uz Annas ķermeņa un sejas bija palikušas rētas no satiksMēs negadījuma, kurā viņa gandrīz bija zaudējusi dzīvību, bet šķita, ka māsa pakāpeniski pieņēma fiziskās pārmaiņas. Vismaz Ērika cerēja, ka tā bija taisnība; bija pagājis ilgs laiks, kopš Anna par tām bija ieminējusies.

Ērika piepeši apstājās. Domādama par Annu, viņa bija atcerējusies par vecmeitu ballīti. Māsas ierosinājums sarīkot Kristīnai ballīti bija pavisam piemirsies. Ēai gan vīramāte reizēm krita uz nerviem, viņa allaž atsaucās uz lūgumu izpalīdzēt ar bērnu pieskatīšanu. Tāpēc Ērika jau varēja tik daudz papūlēties, lai Patrika mātei sarīkotu kaut ko, kas Kristīnai būtu pa prātam. Ne jau parastās blēņas, kā pārdot skūpstus ar līgavas plīvuru galvā; tas sievietei vīramātes vecumā likās necienīgi. Drīzāk vietā būtu jautra diena, kurā Kriš tīņa būtu uzmanības centrā. Ko gan Ērika varētu sagudrot? Pa kuru laiku? Ēīdz kāzām vairs nebija tālu. Varbūt nedēļas nogale? ja viņa grasījās īstenot šo plānu, labāk bija saki uz karstam pēdām.

Ēriku apturēja paziņojums pie ziņojumu dēļa kempinga vietas priekšā. Lūk, tā bija ideja! Patiešām laba ideja. Ģeniāla, pat ja viņa nespēja būt objektīva. Izņēmusi savu tālruni, Ērika nofotografēja paziņojumu. Tad piezvanīja Annai.

- Klau, atceries, es runāju, ka būtu jārīko Kristīnas vecmeitu ballīte? Ko saki par sestdienu? Es par visu parūpēšos, ja apsoli, ka izbrīvēsi šo datumu. Vai Dans varētu pieskatīt bērnus?

Annas atbilde bija strupa un nebija tik sajūsmināta, kā Ērika bija cerējusi. Varbūt māsai bija smaga diena grūtniecības dēļ, tāpēc Ērika nolēma par to neīgņoties.

- Neesmu vēl pilnīgi droša, ko izdomāšu, bet pamanīju paziņojumu pie kempinga vietas ziņojumu dēļa, un prātā iešāvās ideja...

Anna joprojām nekādi nereaģēja. Tas bija savādi.

- Vai kaut kas ir atgadījies, Anna? Tu izklausies nedaudz... dīvaini.

- Nekas nav noticis. Esmu nogurusi, tas arī viss.

- Labi jau labi! Nezāģēšu tevi. Atpūties, un es tev visu izstāstīšu, kad būšu izdomājusi līdz galam!

Telefonsaruna beidzās, un Ērika domīgi iebāza tālruni īsbikšu kabatā. Kaut kas Annai bija lēcies. Viņa lieliski pazina māsu un bija pārliecināta, ka Anna no viņas kaut ko slēpj. Māsa vienādiņ pamanījās attapties kādā ķezā, tāpēc Ērikai sametās neomulīgi ap dūšu. Pēc visām grūtībām un sarežģījumiem, ko Anna bija piedzīvojusi, šķita, ka māsai beidzot bija stabils pamats zem kājām un viņas lēmumi kļuva arvien prātīgāki, tomēr varbūt Ērika tikai iztēlojās veļamo par esošo. Ko gan Anna slēpa? Kāpēc? Ērika nodrebinājās vasaras svelmē, prātodama, vai reiz pienāks laiks, kad viņa vairs neraizēsies par mazo māsu.

Visu ceļu līdzTānumshedei Patriks bija stūrējis saspringtā klusuma. Kad policists bija uzbudināts, viņa autovadīšanas maniere f|uva vēl ļaunāka, un Patriks manīja, ka Gesta krampjaini turas pie roktura virs pasažiera puses durvīm.

- Vai Bertils joprojām neceļ klausuli? - policists noprasīja.

Ar brīvo roku pielicis mobilo tālruni pie auss, Gesta brīdi klausījās, tad papurināja galvu.

- Neatbild.

- Nolādēts, nevaram viņu atstāt vienu pat ne uz minūti! Trakāk nekā ar bērniem.

Patriks nospieda akseleratora pedāli vēl spēcīgāk.

Šajā posmā ceļš bija taisns un drīzumā varēja saskatīt Tānumshedi. Automašīnai joņojot pāri pakalniem, Patrika vēders apmeta kamolu un kolēģa seja lēnām iekrāsojās zaļa.

- Neesmu priecīgs, ka bija jāpārtrauc pārmeklēšana saimniecībā. Lai gan teritorija ir norobežota, pastāv risks, ka kriminālistikas pārbaudes precizitāte ir apdraudēta, - Patriks gremzās. - Vai Paula un Mārtiņš jau ir ceļā?

- Jā! Runāju ar Mārtiņu, viņi mūs satiks pie centra. Droši vien jau ir uz vietas.

Patriku pārsteidza paša dusmas. Melbergam mūždien izdevās savārīt putru lielākoties tāpēc, ka priekšnieks cerēja izpelnīties atzinību. Šoreiz Patriks nevarēja pieļaut, ka viņš izjauca izmeklēšanu. Ne jau šajā lietā, kur runa bija par bērna slepkavību.

Kad viņi piebrauca pie bēgļu centra, policisti redzēja, ka Paula un Mārtiņš gaidīja stāvlaukumā. Novietojis automašīnu blakus kolēģu transportlīdzeklim, Patriks izkāpa un aizcirta aiz sevis durvis.

- Vai jau esat viņu satikuši? - viņš jautāja.

- Nē! Nospriedām, ka būtu labāk vispirms sagaidīt tevi. Taču mēs runājām ar centra vadītāju, un Melbergs laikam esot devies uz vistālāko namu. - Paula norādīja uz ēku viņiem aiz muguras.

- Skaidrs. Tad nu iesim uz turieni un noskaidrosim, kur viņš ir iekūlies šoreiz.

Izdzirdējis piebraucam vēl citas automašīnas, Patriks pagriezās. Tūrbjērns un viņa komanda bija klāt.

- Kāpēc viņš grib, ka te ir Tūrbjērns? - Mārtiņš vaicaja. - Vai tu zini? Vai kāds ir ar viņu runājis?

Patriks nosprauslojas. Viņš neceļ klausuli. Mēs zinām liksi

vienu - Melbergs paziņoja Tūrbjērnam, lai steigšus brauc uz šejieni. Teica, ka esot kaut ko atradis un ka esot “šo sasodīto lietu atkodis kā cieto riekstu”.

- Vai mēs maz gribam uzzināt, ko viņš ar to domā? - Paula drūmi ieteicās. Tad pamāja pārējiem. - Nav, ko vilkt garumā.

- Vai mums jāņem līdzi aprīkojums, vai nē? - Tūrbjērns vaicāja.

Patriks vilcinājās ar atbildi.

•- Kā tad, pie velna! Ņemiet līdzi aprīkojumu! Melbergs teica, ka esot kaut ko atradis.

Patriks pamāja Gestam, Paulai un Mārtiņam, lai kolēģi seko viņam, un policisti devās uz norādīto namu. Tūrbjērns un viņa komanda sāka izkraut savu aprīkojumu no automašīnām. Viņi grasījās pārējiem pievienoties pēc dažām minūtēm.

Cilvēki atnācējus vēroja no visām pusēm. Daži raudzījās pa logu, citi bija iznākuši ārā un nostājušies mājas priekšā. Taču neviens nebilda ne vārda. Tikai noskatījās, sejas savilkuši bažīgā izteiksmē.

Tālumā atskanēja sievietes kliedzieni, un Patriks pielika soli.

- Kas te notiek? - viņš gribēja zināt, kad visi bija tikuši līdz mājai.

Melbergs runāja ar kādu sievieti. Policists sparīgi žestikulēja un runāja savā visautoritatīvākajā tonī.

Lauzītā angļu valodā viņš nerimās atkārtot: - Nē, nē, nevar iet iekšā māja! Palikt ārā!

Melbergs pagriezās pret Patriku.

- Priecājos, ka tu esi klāt!

• Kas notiek? - Patriks vaicāja no jauna. - Mēģinājām ar jums sazināties kopš brīža, kad piezvanījāt Tūrbjērnam, bet jūs neceļa! klausuli.

Nē, jo biju aizņemts! Viņa taisa histēriju, un bērni raud. Man gan viņi bija jāizdabū no mājas, lai neiznīcina pierādījumus.

Pierādījumus? Kādus pierādījumus?

Patriks apzinājās, ka viņa balss ieskanējās falsetā. Nemiers, ko

policists juta, auga ar katru minūti, un bija jāapvalda tieksme sagrābt Melbergu aiz pleciem un purināt, līdz pašapmierinātā izteiksme pazūd no priekšnieka sejas.

- Es saņēmu ziņu, - Melbergs lepni paziņoja un aprāvās, lai turpmākie vārdi atstātu lielāku iespaidu.

- Kādu ziņu? - Paula prašņāja. - No kā?

Policiste paspēra soli tuvāk priekšniekam, pamezdama bažīgu skatienu uz raudošajiem bērniem. Tomēr Patriks noprata, ka arī viņa vēlējās tikt skaidrībā par apstākļiem, pirms ko pasāka.

- Nu, ziņa bija... anonīma, - Melbergs atzina. - Esot pierādījumi, kas aizvestu pie meitenes slepkavas.

- Seit? Šajā konkrētajā namā? Vai tie ir saistīti ar cilvēkiem, kuri šeit dzīvo? Ko tieši teica šis anonīmais avots?

Melbergs nopūtās un ņēmās lēni un skaidri izrunāt katru vārdu, it kā skaidrotu bērnam. - Zvanītājs sniedza ārkārtīgi precīzu informāciju par šo māju. Aprakstīja izvietojumu. Taču nenosauca nevienu vārdu.

•- Tā nu jūs braucāt uz šejieni? - Patriks jautāja, aizkaitinājumam pieņemoties spēkā. - Nepasakot ne vārda kādam no mums?

Melbergs nosprauslājās un uzmeta policistam baltu aci.

- Jā! Jūs bijāt aizņemti ar citām lietām, un es zināju, ka bija svarīgi rīkoties uzreiz, lai pierādījumi nepazustu vai tos neiznīcinātu. Es pieņēmu pārdomātu lēmumu.

- Un jums neienāca prātā no prokurora sagaidīt kratīšanas orderi? - Patriks noprasīja.

Bija grūti saglabāt savaldību.

- Nu... - priekšnieks iesāka. Pirmo reizi šķita, ka viņa sejā pavīdēja šaubas. - Man nelikās, ka tas bija vajadzīgs. Būdams priekšnieks, par to izlēmu es. Bija jānodrošina pierādījumi slepkavības lietā, un tādos gadījumos - tev tas ir zināms tikpat labi kā man - mums nav jāgaida oficiāla atļauja.

Uzsvērdams katru vārdu, Patriks teica:

- Tātad jūs paļāvāties uz anonīmu ziņu un ielauzāties šajā mājā, iepriekš ar nevienu neapspriedies. Vai to vēlaties sacīt? Un sieviete, kura šeit dzīvo, jūs ielaida? Bez jebkādiem jautājumiem?

Patriks pameta skatienu uz sievieti, kura stāvēja netālu.

- Nu, teiksim tā, es zinu, ka daudzās valstīs ir jāuzrāda kāds dokuments, tāpēc nodomāju, ka būs vieglāk, ja darīšu tāpat, tā nu...

- Dokuments? - Patriks noprasīja, nebūdams pārliecināts, ka vēlējās dzirdēt paskaidrojumu.

- Jā, viņa nerunā zviedru valodā, un rādās, ka nezina arī angļu valodu! Man krūšu kabatā bija Ernsta veterinārais sertifikāts. Pirms pāris dienām aizvedu viņu pie veterinārārsta. Redz, viņam ir problēmas ar vēderu, un...

- Vai esmu sapratis pareizi? - Patriks pārtrauca priekšnieku. - Jūs nevis gaidījāt palīgspēkus vai tulku, bet ielauzāties mājoklī, kurā mīt traumēta bēgļu ģimene, parādīdams sievietei veterināro sertifikātu un izlikdamies, ka tas ir kratīšanas orderis?

- Jā, bet vai tad tu nedzirdēji, ko es teicu? - Melbergs bija pietvīcis sarkans kā biete. - Svarīgi bija rezultāti! Un es kaut ko atradu! Es atradu meitenītes apakšbikses. Tās ar “Ledus sirds” zīmējumu, kuras aprakstīja viņas māte. Tās bija aiz tualetes poda. Ar asiņu traipiem virsū!

Iestājās klusums. Varēja dzirdēt tikai bērnu raudas. Tālumā policisti pamanīja vīrieti, kurš skrēja viņu virzienā. Jo vairāk vīrietis pietuvojās, jo ātrāk viņš skrēja.

- Kas te notiek? Kāpēc jūs runājat ar manu ģimeni? - vīrietis iekliedzās angļu valodā, tiklīdz bija gana tuvu, lai vārdus varētu saklausīt.

Melbergs pagājās uz priekšu, lai sagrābtu vīrieša roku un aizlauztu to viņam aiz muguras.

- Jūs esat arestēts.

Patriks palūkojās sev aiz muguras un redzēja, ka sieviete no’.kalas notiekošajā, kamēr bērni turpina raudāt. Vīrietis nepretojās.

Viņa to bija paveikusi. Stāvēja pie Marijas mājas durvīm. Joprojām nebija pārliecības, ka rīcība bija pareiza, taču smagums uz I I ul uti bija kļuvis arvien neciešamāks un neciešamāks.

Sauna dziļi ieelpoja un pieklauvēja pie durvīm. Klauvējiens izklausīja;, ka šāviens, un sieviete apjēdza, cik ļoti bija saspringusi.

Atslābinies.

Tad durvis atvērās un tajās iestājās Marija. Marija, kuru nevarēja sajaukt ar nevienu citu. Sieviete uzmeta Sannai apjukušu skatienu. Viņas glītās acis samiedzās.

-Jā?

Sannas mute bija sausa, mēle likās smaga. Viņa nokremšļojās un piespiedās ierunāties.

- Es esmu Stellas māsa.

Pirmajā brīdī Marija tā arī stāvēja durvīs, vienu uzaci pacēlusi. Tad pakāpās sāņus.

- Ienāciet! - sieviete aicināja un veda iekšā.

Sanna sekoja viņai lielā, plašā telpā. Skaistās stiklotās durvis bija atvērtas, un pa tām pār piestātni varēja skatīties uz Fjelbakas ostu. Jūra vizuļoja vakara saulē.

- Vai varu ko piedāvāt? Kafiju? Ūdeni? Kādu dzērienu?

Marija pacēla no sola glāzi šampanieša un iemalkoja dzērienu.

- Nē, pateicos! - Sanna atteica.

Viņa neattapa, ko citu varētu bilst.

Pēdējās pāris dienās viņa bija pūlējusies saņemt drosmi un apsvērusi, ko teiks. Nu visi vārdi bija izgaisuši.

- Apsēdīsimies! - Marija piedāvāja un piegāja pie prāva koka galda.

No augšstāva skanēja mundra popmūzika, un Marija pacēla acis pret griestiem.

- Mana pusaugu meita.

- Man arī ir pusaugu meita, - Sanna ieminējās, apsēzdamās iepretim Marijai.

- Pusaudži ir savādas būtnes. Jums un man, mums pusaudzes pieredze gāja secen.

Sanna uzlūkoja sievieti. Vai Marija salīdzināja savu bērnību ar viņējo? Sannai bija laupīti viņas pusaugu gadi, un tos bija laupījusi Marija. Viņa arī sev bija laupījusi pusaugu gadus. Tomēr Sanna nedusmojās tā, kā bija iztēlojusies, ka būtu jādusmojas. Cilvēks, kurš sēdēja viņai pretī, šķita esam vien čaula. Nevainojami nopulēta āriene, taču pagalam tukša iekšiene.

- Dzirdēju par jūsu vecākiem, - Marija ieteicās un no jauna iemalkoja savu dzērienu. - Izsaku līdzjūtību.

Vārdi bija sausi, un Sanna tikai palocīja galvu. Nu jau tā bija tāla pagātne. Par vecākiem bija saglabājušās vien miglainas atmiņas. Gadu gaitā tās bija izplēnējušas.

Marija nolika savu glāzi.

- Kādēļ esat ieradusies? - viņa noprasīja.

Sannai likās, ka Marijas skatiens lika viņai sarauties mazākai. Nebeidzamais naids, ko viņa bija jutusi, nebeidzamās dusmas un niknums tagad šķita kā sen piedzīvots murgs. Sieviete Sannas priekšā nebija briesmonis, kurš bija viņu vajājis kā lietuvēns.

- Vai jūs to izdarījāt? - Sanna dzirdēja pašas jautājumu. - Vai jūs abas nogalinājāt Stellu?

Marija noraudzījās uz savām plaukstām, it kā pētītu nagus. Sannai iešāvās prātā, vai viņa maz bija dzirdējusi jautāto. Beidzot Marija pacēla acis.

- Nē! - viņa teica. - Nē, mēs to neizdarījām!

- Tad kāpēc teicāt, ka izdarījāt? Kāpēc teicāt, ka viņu nogalinājāt?

Mūzika augšstāvā bija apklususi, un Sanna noprata, ka tur kāds ausījās.

- Tas bija tik sen. Kāda gan tam ir nozīme?

Bezkaislīgums Marijas skatienā beidzot pazuda. Pavīdēja gurdenums. Sieviete izskatījās tikpat nogurusi, kā Sanna jutās.

- Tam ir nozīme, - Sanna iebilda, paliekdamās uz priekšu. Tas, kurš to pastrādāja, atņēma mums visu. Mēs nezaudējām

tikai Stellu - mēs zaudējām ģimeni, mēs zaudējām saimniecību... H11 es paliku viena pati.

Viņa iztaisnojās.

Klusumu pārtrauca tikai viļņi, kas skalojās ap piestātnes pāļiem. Es mežā kādu redzēju, - Marija galu galā paziņoja. - Tajā dienā es mežā kādu redzēju.

Ko?

Sanna nezināja, kam ticēt. Kādēļ gan Marija teiktu ko tādu, ja vīna un 1 Iclena bija vainīgas? Sanna nebija tik naiva, lai ticētu, ka Marija teica patiesību, kad trīsdesmit gadus bija uzstājusi uz savu nevainību, tomēr uzskatīja, ka varētu saskatīt patiesību Marijas reakcijā, ja vien uzdotu jautājumu, būdama ar Mariju aci pret aci. Taču Marijas seja bija kā maska. Nebija nekā neviltota.

- Ja es to zinātu, tad nebūtu nācies pavadīt trīsdesmit gadus, apgalvojot, ka esmu nevainīga, - Marija atteica un piecēlās, lai vēlreiz piepildītu savu glāzi.

Izņēmusi no ledusskapja pustukšu pudeli, sieviete pacēla to augstāk.

- Vai tiešām arī nevēlaties glāzi?

- Nē, paldies! - Sanna atteicās.

No zemapziņas dzīlēm iznira atmiņas. Atmiņas par kādu, kas bija mežā. Kāds, no kā viņa bija baidījusies. Ēna. Klātbūtne. Sanna nebija par to domājusi gandrīz trīsdesmit gadus, bet Marijas vārdi bija uzjundījuši šīs atmiņas no jauna.

Marija vēlreiz apsēdās.

- Tad kāpēc jūs abas atzināties? - Sanna gribēja zināt. -Ja jau nenogalinājāt viņu?

- Jums to nesaprast.

Marija aizgriezās, taču Sanna paguva saskatīt, ka sievietes seja bija sāpēs saviebta. Uz mirkli viņa izskatījās kā īsts cilvēks, nevis valdzinoša lelle. Kad Marija atkal pagriezās, lai uzlūkotu Sannu, no sāpēm vairs nebija ne miņas.

- Mēs bijām bērni. Mēs nesapratām, cik viss bija nopietni. Kad atjēdzāmies, bija jau par vēlu. Visiem šķita, ka atbilde bija rokā, un viņi atteicās klausīties ko citu.

Sanna nezināja, ko sacīt. Tik daudzus gadus viņa bija sapņojusi par šo brīdi, mēģinājusi to iztēloties, mainījusi un pārveidojusi vārdus, ko grasījās teikt, un jautājumus, ko grasījās uzdot. Tomēr izrādījās, ka sakāmā nebija, un nu viņas prāts bija pievērsies tikai vienam: tālajām atmiņām, ka mežā kaut kas bija. Mežā kāds bija.

Kad Sanna bez pavadīšanas izgāja pa parādes durvīm, Marija stāvēja pie virtuves darbvirsmas un atkārtoti piepildīja savu glāzi. Augšstāvā atkal skanēja mūzika. Izgājusi ara, Sanna augšstāva loga

pamanīja meiteni. Sieviete pamāja, bet meitene tikai noskatījās viņā. Tad pagriezās un pazuda skatienam.

- Bill! Mosties!

Izdzirdējis Gunu saucam viņu vārdā, Bills uztrūkās no miega. Laikam bija piemirsis uzlikt modinātājpulksteni, pirms nolikās uz pēcpusdienas snaudu.

- Kas tad nu? - viņš izdabūja.

Guna nekad viņu necēla no snaudas.

- Adnāns un Halīls ir atnākuši.

- Adnāns un Halīls?

Bills pūlējās izberzēt no acīm miegu.

- Viņi gaida lejasstāvā. Kaut kas ir atgadījies...

Guna izvairījās ielūkoties vīram acīs, un Bills uzreiz juta uzbangojam satraukumu. Sieva gandrīz vienmēr saglabāja savu nosvērtību.

Bills nokāpa lejasstāvā un redzēja, ka Adnāns un Halīls soļoja šurpu turpu pa dzīvojamo istabu.

- Sveiki, puiši! - viņš ierunājās zviedru valodā, pirms pārgāja uz angļu valodu. - Kas ir noticis?

Abi metās reizē runāt angļu valodā, un Billam bija jāpiepūlas, lai saprastu, ko viņi saka.

- Ko? Karīmu? Runājiet lēnāk, puiši! Lēnām!

Adnāns pamāja Halīlam, kurš paskaidroja, un piepeši miegs Billam bija atņemts kā ar roku. Viņš uzlūkoja Gunu, kura izskatījās likpat sašutusi, kā jutās pats Bills.

- Tas ir neprāts! Policija viņu saņēma ciet? Viņi nedrīkst tā rīkoties!

Adnāns un Halīls no jauna ņēmās runāt vienlaikus. Bills pacēla plaukstu.

Nomierinieties, puiši! Es par to parūpēšos. Te ir Zviedrija. Policiju nevar arestēt ļaudis, kā vien viņiem ienāk prātā. Te nav nekāda trešās pasaules valsts!

Guna pamāja, un siltums ielija Billa sirdī.

Augšstāvā iečīkstējās grīda.

- Es jums teicu.

Pa kāpnēm nonāca Nilss. Bills ne reizi iepriekš nebija redzējis dēla acis tā dzalkstām un šo izteiksmi nevēlējās redzēt vispār.

- Vai tad es jums neteicu, ka vainīgais noteikti ir viens no šiem prusakiem? Visi par to runā, saka, ka kāds no centra droši vien esot izlasījis par veco lietu un izmantojis izdevību. Visi zina, kādi cilvēki tur uzturas. Zviedri ir tik naivi! Bēgļiem nevajag palīdzību, viņi tikai meklē ērtāku dzīvi vai ir noziedznieki!

Nilsa mati bija saslējušies stāvus gaisā, un puisis bija tik uzbudināts, ka vārdi neapvaldīti plūda pār viņa lūpām. Billam aizsitās elpa, redzot, kādu skatienu dēls veltīja Adnānam un Halīlam.

- Tu esi muļķis, ja domā, ka tā ir humānā palīdzība, kad ļaujam izvarotājiem un zagļiem gāzties mūsu valstī. Tu pieļāvi, ka viņi to izmanto. Kādi gan jūs esat sasodīti stulbeņi! Es ceru, ka apjēgsiet, kā kļūdāties. Es ceru, ka pretīgais melnģīmis, kurš nogalināja sīko, sapūs cietumā un...

Gunas plauksta ķēra Nilsa vaigu ar plīkšķi, kas atbalsojās pa visu dzīvojamo istabu. Nilss noelsās un neticīgi noraudzījās mātē. Piepeši viņš atkal bija bērns.

- Ejiet pie velna! - puisis nobrēcās un uzskrēja pa kāpnēm, piespiedis plaukstu pie vaiga.

Bills pagriezās pret Gunu; sievas skatiens bija kā piekalts pie savas plaukstas. Bills aplika roku viņai ap pleciem, tad pievērsās Adnānam un Halīlam, kuri nezināja, ko iesākt.

- Atvainojiet par manu dēlu! Neraizējieties! Es visu nokārtošu.

Notiekošais uzdzina nelabumu. Bills pazina dzimto pilsētu un

cilvēkus, kuri te dzīvoja. Atplestām rokām neuzņēma nevienu, kurš bija no citas valsts vai bija citāds. Ja kādu no bēgļu centrā dzīvojošajiem vīriešiem turēja aizdomās par vietējās meitenītes slepkavību, nebija ilgi jāgaida, līdz situācija kļūs nekontrolējama.

- Es došos uz policijas iecirkni, - Bills paziņoja, iegrūzdams kājas vieglās mokasīnu tipa kurpēs. - Pasaki Nilsam, ka mums abiem būs nopietni jāparunā, kad pārradīšos! viņš piebilda.

- Tev būs jāgaida rindā aiz manis, - Guna atteica.

Braukdams prom kopā ar Adnānu un Halīlu, Bills ieskatījās

atpakaļskata spogulī un redzēja, ka Guna bija iestājusies durvīs, sakrustojusi rokas un savilkusi seju drūmā izteiksmē. Uz mirkli Billam gandrīz sametās Nilsa žēl. Tad viņš ievēroja bailes Adnāna un Halīla acīs, un jebkāda līdzjūtība pret dēlu pagaisa.

Jeimss uzskrēja pa pakāpieniem. Pilsētā bija paklīdušas baumas, kas pacilāja un deva sparu.

Viņš atrāva ārdurvis.

- Es zināju! - Jeimss paziņoja un uzlūkoja Helēnu, kas sarāvās, stāvēdama pie virtuves darbvirsmas.

- Kas ir atgadījies?

Helēna bija nobālējusi, un Jeimss jau atkal atskārta, cik viņa bija vāja. Bez Jeimsa viņa būtu pazudusi. Jeimss bija viņai iemācījis visu, aizsargājis no visa.

Viņš apsēdās pie virtuves galda.

- Kafiju! -Jeimss teica. - Tad es tev pastāstīšu.

Helēna tikko kā bija ieslēgusi kafijas automātu, un kafija jau palēnām sūcās pa filtru. Viņa izņēma Jeimsa krūzi, ielēja tajā kafiju no kannas un pievienoja nedaudz piena. Ne pārāk daudz, ne pārāk maz.

- Viņi ir kādu arestējuši par mazās meitenes slepkavību, - Jeimss pavēstīja, kad Helēna bija izņēmusi kannu, lai noslaucītu kafijas automātu.

Kanna sašķīda pret grīdu, un Jeimss tik ļoti satrūkās no trokšņa, ka nolēja krekla priekšu ar kafiju.

- Ko tu dari? - viņš iebļāvās, izlēkdams no krēsla.

- Atvaino! Man ļoti žēl, - Helēna saraustīti ieteicās un aizsteidzās pēc slotas un liekšķeres.

Kamēr viņa slaucīja lauskas, Jeimss paņēma virtuves dvieļu tituli un noslaucīja kreklu.

Tagad mums bus jāpērk jauna kafijas kann. Neesam nemaz tik bagāti, vai zinies.

Helēna turpināja vākt stikla gabalus, neteikdama ne vārda. To viņa bija iemācījusies gadu gaitā: vislabāk bija klusēt.

- Es biju pilsētas laukumā, kad par to padzirdēju, - Jeimss turpināja stāstīt. - Arestētais ir viens no tiem, kuri dzīvo bēgļu centrā. Neviens ne mazākajā mērā nav pārsteigts.

Helēna uz brīdi aprāvās, viņas pleci bija uzrauti. Tad atsāka slaucīt.

- Vai viņi ir pārliecināti? - viņa vaicāja, izbērdama stikla lauskas tukšā piena pakā, ko pēc tam piesardzīgi ielika atkritumu tvertnē.

- Sīkumus nezinu, - Jeimss attrauca. - Es tikai dzirdēju, ka viņi ir arestējuši kādu tipu. Zviedrijas policija varbūt arī nav pārāk izdarīga, bet tāpat vien viņi nevienu ciet neņem.

- Ak tā, - Helēna novilka un noslaucīja darbvirsmu ar lupatu, ko izgrieza un kārtīgi izkāra uz maisītāja.

Viņa pagriezās, lai uzlūkotu Jeimsu.

- Tātad viss ir beidzies.

- Jā, viss ir beidzies! Nu jau labu laiku. Es par tevi parūpēšos. Vienmēr esmu parūpējies.

- Es zinu, - Helēna teica, nodurdama acis. - Paldies tev, Jeims!

Viņus bija pamodinājusi lūstošo durvju skaņa. Nākamajā mirklī viņi bija guļamistabā, sagrāba Karīmu aiz rokām un vilka prom. Viņa pirmā reakcija bija pretoties, bet Karīms aprima, tiklīdz bija izdzirdējis bērnu kliedzienus. Negribējās, ka bērni redzētu, kā viņu piekāva līdz nepazīšanai. Tā bija noticis ar tik daudziem citiem, tāpēc Karīms zināja, ka pretoties nebija prātīgi.

Pēc tam viņu atstāja guļam uz aukstas, mitras grīdas telpā bez logiem, un nevarēja pateikt, vai ārā bija diena vai nakts. Karīmam ausīs joprojām skanēja bērnu kliedzieni.

Pār viņu bija birusi sitienu krusa, atkal un atkal viņi bija uz devuši vienus un tos pašus jautājumus. Viņi zināja, ka Karīms bija uzgājis dokumentus, kuros bija informācijā par tiem, kuri Damaskā darbojās pret pastāvošo režīmu, un viņi gribēja iegūt šos dokumentus. Bez kavēšanās. Sākumā Karīms bija atteicies tos nodrošināt, uzstādams, ka viņu kā žurnālistu nevarēja piespiest atklāt savus informācijas avotus. Bet pēc spīdzināšanas dienu no dienas Karīms galu galā bija atklājis, ko viņi vēlējās uzzināt. Nosauca vārdus, nosauca vietas. Ieslīdzis īslaicīgā un saraustītā miegā, Karīms murgoja par cilvēkiem, kuru vārdus bija nosaucis, iztēlojās, kā viņus aizvilka prom no mājām, kamēr viņu bērni kliedza un viņu sievas lēja asaras.

Katru nomoda minūti Karīms pavadīja, kasīdams rokas, lai nebūtu jādomā par visām dzīvēm, ko bija izpostījis. Kasīja līdz asinīm, izplēsdams brūces, kas palika nekoptas un iekaisa.

Viņu atbrīvoja pēc trim nedēļām, un jau nākamajā dienā Karīms un Amīna sakravāja savu nelielo mantību. Amīna bija uzmanīgi pieskārusies pie brūcēm uz vīra rokām, bet Karīms tā arī viņai nebija izstāstījis, ko bija izdarījis. Tas bija viņa noslēpums, viņa apkaunojums, ko Karīms nemūžam nespētu sievai atklāt.

Karīms atspieda galvu pret sienu. Lai gan tagad viņš atradās telpā, kas bija nemīlīga un kaila, tā bija tīra, un pa mazo logu iespīdēja saule. Tomēr bezspēcība bija tā pati. Karīmam nešķita, ka policijai Zviedrijā bija atļauts sist ieslodzītos, taču viņš nebija par to drošs. Būdams ārzemnieks svešā valstī, Karīms nezināja noteikumus.

Viņam bija šķitis, ka pēc ierašanās šajā jaunajā valstī viss ir palicis aiz muguras, bet ausīs jau atkal skanēja bērnu kliedzieni. Pirksti iespiedās rētās uz rokām. Karīms lēnītēm dauzīja pieri pret nelielās kameras sienu, kamēr pa restoto logu no ārā plūda ielas skaņas.

Varbūt tāds bija viņa liktenis, sods par pastrādāto pret tiem, kuri viņu joprojām vajāja murgos. Karīmam bija licies, ka varēja aizbēgt, taču slēpties bija neiespējami, jo Dieva acis redzēja visu.

STELLAS LIETA

- Kas notiks ar meitenēm?

Kates spēcīgie, veiklie pirksti mīcīja mīklu. Leifam patika noskatīties, kā viņa darbojās virtuvē. Četrdesmit gadus viņš bija noskatījies, kā viņa stāvēja pie darbvirsmas ar miltiem notraipītu seju un cigareti lūpās. Allaž gatava uz visu ar smaidu. Viola bija mantojusi viņas smaidu un dzīvespriecīgo dabu. Arī viņas radošumu. Zēni vairāk līdzinājās Leifam. Uztvēra dzīvi tā kā pārlieku nopietni. Rogers, vecākais dēls, bija kļuvis par grāmatvedi, kamēr jaunākais, Kristers, bija nodarbinātības aģentūras vadītājs. Nešķita, ka vienam vai otram ietu jautri.

- Viņas ir pārāk jaunas, lai izciestu cietumsodu, tāpēc tas paliks sociālā dienesta ziņā.

- Phe! Izklausās tik nejūtīgi, kad tu tā saki. Runa taču ir par diviem bērniem.

Ap Kati savirpuļoja milti. Aiz muguras pa virtuves logu iespīdēja saule, kas izgaismoja viņas īsos pūku matus. Galvas āda saules staros izskatījās caurspīdīga un trausla, zem tās vīdēja pulsējošie asinsvadi. Leifam bija jāapvaldās, lai neceltos kājās un neapskautu sievu. Kate necietajā pret viņu izturējās kā pret vājuli.

Kate nekad nebija bijusi vāja. Pēc ķīmijterapijas gada garumā sieva joprojām bija visspēcīgākais cilvēks, ko Leifs pazina.

- Tev būtu jāatmet smēķēšana, - viņš kā starp citu ieminējās, kad Kate nopurināja cigaretes pelnus, pirms tie paguva ievelties maizes mīklā.

- Nē, tev būtu jāatmet smēķēšana! - sieva atsaucās, un I Vils iesmējās, šūpodams galvu.

Viņa bija nepārspējama. Par to viņi bija runājuši jau tik daudz reižu. Kate vienādiņ vairāk uztraucās par Leifu, nevis par sevi. Tas bija absurdi un lika mīlestībai pret sievu tikai augt. Leifam nebija ienācis prātā, ka tas maz bija iespējams.

- Kas tad īsti notiks? - viņa neatlaidās.

- Sociālā dienesta darbinieki noteiks, kas meitenēm nāktu par labu, un es nespēju iedomāties, ko viņi rekomendēs.

- Ja tev būtu jāmin?

- Ja man būtu jāmin, man šķiet, ka Helēnai atļaus palikt kopā ar ģimeni, savukārt Mariju nosūtīs pie audžuģimenes.

- Tavuprāt, šāds lēmums būtu pareizs? - Kate gribēja zināt un ievilka kārtējo cigaretes dūmu.

Leifs pārdomāja sievas jautājumu. Gribējās atbildēt ar jā, bet kaut kas nedeva mieru. Nedeva mieru kopš brīža, kad viņš bija iztaujājis meitenes, taču Leifs netika skaidrībā, kas tas bija.

- Jā, manuprāt, tas ir pareizais lēmums! - viņš teica.

Kate rimās mīcīt mīklu. - Neizklausies pārāk drošs. Vai apšaubi viņu vainu?

- Nē, nesaskatu nevienu iemeslu, kāpēc divas trīspadsmit gadus vecas meitenes atzītos slepkavībā, ko nav pastrādājušas! Tas ir pareizais lēmums. Helēnas māju vide ir stabila, turpretī Marijas mājas... Teiksim tā, visdrīzāk, tas arī viņu noveda tik tālu, padarīja viņu par provokatori.

- Provokatore? - Kate atkārtoja, viņas acīs sariesās asaras.

Viņa ir bērns. Kā gan bērns var būt... provokators?

Kā gan Katei varētu paskaidrot? Kā gan varēja viņai pastāstīt par spocīgo nosvērtību, ar kādu Marija bija atzinusies Stellas slepkavībā un soli pa solim aprakstījusi visu, kas bija noticis? Kate vienmēr visos saskatīja labo.

Man šķiet, ka tā būs vislabāk. Viņām abām. lev gan jau ir taisnība, - Kate piekrita. - Tu vienmēr esi bijis labs cilvēku pazinējs. Tāpēc esi tik labs policists.

Esmu labs policists, pateicoties tev. Tu mani padari par labu cilvēku, Leifs vaļsirdīgi atteica.

Kate pārtrauca darāmo. Viņas stiprās rokas piepeši sāka drebēt. Sieva piespieda pie galvas miltainu plaukstu. Tad izplūda asarās.

Leifs piecēlās un apņēma viņu rokām. Kate bija pagalam izdēdējusi. Viņš piespieda sievas galvu sev pie krūtīm. Viņiem bija atlicis tik maz laika. Varbūt tikai viens gads. Nekam citam nebija nozīmes. Pat ne abiem bērniem, kuriem drīzumā bija jāattopas sociālā dienesta sistēmā. Leifs bija paveicis savu darbu. Tagad uzmanība bija jāvelta vissvarīgākajam.

- Esmu sasaucis šo sapulci, jo mums ir jātiek skaidrībā par notikušo.

Patriks uzlūkoja kolēģus, Melbergs tikmēr papliķēja sev pa vēderu.

- Nu jā, redzu, ka visi esat drusku pārsteigti, - priekšnieks iesāka. - Acīmredzot neesat sekojuši līdzi notikumu gaitai. Tomēr kārtīgā policijas darbā notiek tieši tā. Ja ir ielikti pamati, agri vai vēlu pienāk izšķirošais brīdis, kad svarīgs ir tikai viens - būt īstajā vietā īstajā brīdī. Varbūt neesmu gluži objektīvs, bet man uz to piemīt nepārspējams talants.

Viņš apklusa un pārlaida skatienu pār pārējiem. Visi klusēja. Melberga piere saraucās.

- Vai kādam gabals nokristu, ja pateiktu kaut pāris atzinīgu vārdu? Nav jau tā, ka es gaidītu vētrainas ovācijas vai ko tamlīdzīgu, bet nepiedienas tik neslēpti izrādīt savu skaudību.

Patriks vārījās dusmās. Viņš bija tik ļoti noskaities, ka neuzdrošinājās ko sacīt. Melberga stulbums bija neizmērojams, taču šis pēdējais izgājiens pat no viņa puses bija neaptverams.

- Bertil! Pirmkārt, neinformēt savus kolēģus, ka bijāt saņēmis tālruņa zvanu, bija rupja kļūda. Mūs visus var sazvanīt pa mobilo tālruni, tāpēc jūs bez grūtībām būtu varējis ar kādu no mums sazināties. Otrkārt, es nesaprotu, kā jūs varējāt braukt uz bēgļu centru bez palīgspēkiem, vēl jo vairāk - bez tulka. Nespēju noticēt, ka policists ar jūsu pieredzi varēja pieļaut tādu kļūdu.Treškārt, vicināt veterināro sertifikātu un ielauzties sievietes mājā, kad viņai nav ne jausmas, ko jūs sakāt, ir tik... tik...

Patriks aprāvās. Savilka rokas dūrēs un dziļi ieelpoja. Tad pārlaida skatienu pār telpu.

Valdīja kapa klusums. Pārējie bija piekaluši acis pie galda, neuzdrošinādamies uzlūkot ne Patriku, ne Melbergu.

- Velns parāvis! - priekšnieks uzsprāga. Viņa seja bija niknumā nobālējusi. - Es pasniedzu bērna slepkavu kā uz sudraba paplātes, un paša kolēģi man iedur nazi mugurā! It kā es nezinātu, kas tam ir par iemeslu. Tīrā skaudība tikai tāpēc, ka es saņemšu visu atzinību par lietas atrisināšanu! Nu, teikšu, kā ir: esmu pelnījis šo atzinību! Kamēr jūs tur nedevāt mieru bērna ģimenei, lai gan ikvienam, kurš te dzīvo, bija vairāk nekā skaidrs, ka mums ir vesels centrs, nolādēts, pilns ar noziedzniekiem, tepat aiz stūra, es paļāvos uz saviem policista instinktiem, kas mani pa tiešo aizveda pie vainīgā. To nevar paciest neviens no jums: es paveicu to, kas jums nebija pa spēkam. Mūždien gribat būt tik politiski korekti, bet reizēm lāpsta ir vienkārši lāpsta! Pie velna jūs visus, visus kā vienu!

Melbergs pielēca kājās, un pār kailo galvvidu pārķemmētie mati sakrita pār kreiso ausi; viņš izbrāzās no telpas, aizcirzdams durvis tik sparīgi, ka nodrebēja logi.

Kādu laiku neviens nebilda ne vārda. Tad Patriks dziļi ievilka elpu.

- Tas izdevās godam, - viņš noteica. - Kā būtu jārīkojas tālāk? Patlaban mums ir jāizstrebj liela putra un jātiek kaut kādā skaidrībā.

Mārtiņš pacēla roku, un Patriks pamāja, lai ļautu kolēģim runāt.

- Vai mums ir kāds pamats turēt Karīmu arestā?

- Jā, ir gan, jo mēs viņa mājās atradām apakšbikses, kas atbilst Ēvas Bergas sniegtajam aprakstam! Tomēr - par spīti faktam, ka uz tām ir “Ledus sirds” zīmējums, - mums vēl nav nekādu pierādi jumu, ka tās piederēja Nēai vai ka tās tur paslēpa Karīms. Mums ir jāievēro piesardzība. Spriežot pēc Karima un viņa sievas reakcijas, kad saņēmām viņu ciet, abi acīmredzami ir piedzīvojuši traumē jošus brīžus savā valsti.

- Ja nu viņš tik tiešām ir vainīgais? - Paula vaicāja.

Patriks uz mirkli apsvēra savu atbildi.

- Tas ir iespējams, taču zvanītājs, kurš sniedza informāciju, bija anonīms, un tas man liek šaubīties. Slepkava varēja paslēpt apakšbikses tur, lai uzveltu vainu uz kādu citu. Mums ir jāsaglabā objektivitāte un jāstrādā rūpīgi. Visam ir jāatbilst policijas darba noteikumiem.

- Pirms sākam, - Gesta iestarpināja, - man jums ir jāpastāsta par tālruņa zvanu no Udevallas par dzimumnoziedznieku Tūri Karlsonu. Kaimiņi saka, ka viņš pēdējās pāris nedēļas neesot bijis mājās un neviens nezinot, kur viņš ir.

Visi pārmija skatienus.

- Nepārsteigsimies ar secinājumiem! - Patriks aicināja.

- Tikpat labi tā varētu būt sakritība. Udevallas policijai ir jāturpina meklēt Tūri Karlsonu, tikmēr mēs šeit strādāsim ar informāciju, kas ir mūsu rīcībā.

Annika, noskaidro visu, ko vari, par šo anonīmo zvanītāju! Viņš zvanīja uz iecirkni, tātad saruna ir ierakstīta; mums ir jānoklausās ieraksts - varbūt prātā ienāks kādas idejas. Gesta, nofotografē apakšbikses, ko atrada Karīma mājās, un parādi fotogrāfiju Evai un I'ēteram! Ir jānoskaidro, vai viņi var atpazīt apakšbikses kā Nēas apakšbikses. Mārtiņ un Paula, paraugiet, ko varat uzzināt par Karīma pagātni! Vai viņam ir sodāmība? Kā par viņu izsakās citi, kuri dzīvo centrā? Un tā tālāk.

Kad visiem bija piešķirts savs uzdevums, Patriks mēģināja atlabi n aties, atbrīvodams plecus. Dusmās augums bija uzvilcies kā slīga, un sirds bija sākusi dauzīties pārāk strauji. Stress un saspringums Patrikam varēja beigties bēdīgi, un viņam nebija ne mazākās velēšanās atkal nonākt slimnīcā.To nu viņi nevarēja atļauties.

Kad sirdspuksti bija gandrīz atguvuši parasto ritmu, Patriks atviegloti uzelpoja.

I mkošu parunāt ar Karīmu. Viņam ir šoks, bet varbūt uzsmaida veiksme un viņš mums varēs palīdzēt tikt par visu skaidrībā.

Patriks redzēja kolēģu garās sejas. - Zinu, kā tieši jūs jūtaties, bet dariet visu, kas ir jūsu spēkos, un mēs panāksim, ka šī izmeklēšana atgriežas vecajās sliedēs! Melbergs ir tamlīdzīgi izrīkojies arī iepriekš, un nav nekādu šaubu, ka tā darīs arī turpmāk. Mums atliek tikai tikt galā, kā nu spējam.

Negaidīdams, ka kāds vēl kaut ko teiks, Patriks paņēma savu piezīmju bloknotu un devās uz iecirkņa daļu, kurā atradās aizturēšanas kamera. Kad viņš gāja gar dežūrdaļu, atskanēja durvju zvans, un Patriks atvēra durvis. Ārā stāvēja sašutis Bills Andešsons. Patriks iekšēji nopūtās. Kā jau viņš bija bažījies, nepatikšanas bija sākušās.

Ērika bērnus nolika gulēt agri. Pēc tam omulīgi iekārtojās uz dīvāna ar glāzi sarkanvīna un bļodiņu riekstu. Viņa bija izsalkusi, tāpēc būtu bijis jāsalūko nopietna maltīte, taču bija bezgala garlaicīgi gatavot vakariņas tikai sev. Patriks bija atsūtījis īsziņu, ka visdrīzāk pārradīsies mājās tikai tad, kad Ērika jau būs devusies pie miera.

Viņa bija uz lejasstāvu nonesusi vairākas mapes no sava galda, lai tās vēlreiz pārskatītu. Visu materiālu aplūkošana prasīja laiku. Ērikas pieeja bija vairākkārt pārlasīt avīžrakstus un izdrukas, vienlaikus apskatot fotogrāfijas, lai tādējādi mēģinātu visu saskatīt no svaiga skatpunkta.

Brīdi apsvērusi, ar ko sākt, viņa pastiepās pēc mapes ar uzrakstu “Leifs”. Viņš neapšaubāmi būs viens no grāmatas galvenajiem tēliem, tomēr tik daudzi jautājumi vēl bija palikuši neatbildēti. Kāpēc Leifs mainīja domas? Kāpēc sākumā bija nesatricināmi pārliecināts, ka Helēna un Marija bija nogalinājušas Stellu, taču vēlāk sāka to apšaubīt? Kāpēc izdarīja pašnāvību? Vai bija nomākts pēc sievas nāves, vai varbūt iemesls bija cits?

Ērika pacēla sekcijas ziņojuma un Leifa nāves vietā uzņemto fotogrāfiju kopijas. Viņš bija pārslīdzis pār galdu savā mājas kubi netā, blakus stāvēja viskija glāze, un labajā rokā bija ierocis. Seja bija pavērsta pret ieroci, un no galvas brūces izplūdušās asinis bija sa recējušas prāvā peļķē. Deniņos varēja saskatīt pašu brūci, acis bija

plati atvērtas un stiklainas. Sekcijas ziņojumā bija norādīts, ka vīrietis bija miris aptuveni divdesmit četras stundas, pirms viņu atrada viens no dēliem.

Bērni bija teikuši, ka ierocis piederēja Leifam, un to apstiprināja reģistrācijas numurs. Leifs bija iesniedzis ieroču atļaujas pieteikumu, jo kopš aiziešanas pensijā šaušana bija kļuvusi par viņa vaļasprieku.

Ērika pārcilāja dokumentus, lai atrastu ballistikas ziņojumu, bet tā nekur nebija. Viņa sarauca uzacis. Tas padarīja nemierīgu, jo Ērika zināja, ka bija savākusi visus materiālus par Leifa nāvi. Vai nu analīze par lodi un ieroci nebija sagatavota, vai arī ziņojums bija pazaudēts. Pastiepusies pēc sava piezīmju bloknota, Ērika pierakstīja “ballistikas ziņojums” un aiz vārdiem pievilka jautājuma zīmi. Nebija nekāda pamata uzskatīt, ka Leifa pašnāvības izmeklēšanā būtu pieļauta kāda kļūda, taču viņai nepatika, ka trūka pilnīgas informācijas. Bija vērts papētīt tuvāk, tomēr Leifs nomira pirms piecpadsmit gadiem, tāpēc bija no sirds jācer, ka izdosies sazināties ar kādu no cilvēkiem, kuri bija iesaistīti šīs izmeklēšanas kriminālistikas pārbaudē un sekcijā.

Katrā ziņā tas bija jāatliek uz rītdienu. Bija pārāk vēls, lai kaut ko pasāktu vēl šovakar. Ērika atslīga dīvāna spilvenos un uzcēla kājas uz kafijas galdiņa pa virsu mapēm un dokumentiem. Vīns garšoja debešķīgi, bet varbūt kādu mēnesi pēc vasaras brīvlaika būs jaatturas no tā baudīšanas. Viņa apzinājās, ka nebija vienīgā, kura meklēja ieganstu, lai vasarā ik dienu izdzertu pa glāzei vīna, bet no tā labāk nepalika. Noteikti būtu jāatturas kādu mēnesi. Septembrī.

Apmierināta ar sevi, ka bija pieņēmusi tik veselīgu lēmumu, Krika ļāvās vēl vienam malkam vīna un izbaudīja, kā siltums piestrāvo augumu. Viņa ieprātojās, kas bija noticis, ka Patrikam bija ja paliek iecirknī tik vēlu, bet zināja, ka nebija jēgas vīram par to jaulai, iekams viņš nebija pārnācis mājās.

No jauna paliekusies uz priekšu, Ērika apskatīja Leifa fotogrāfijas, kur viņš gulēja savas asinīs, kas veidoja tādu kā sarkanu nimbu ap vīrieša galvu. Viņa nespēja nedomāt, kāpēc Leifs bija nonāvējies.

Ērika zināja, ka cilvēki bieži zaudēja dzīvotgribu, kad mīļotais vīrs vai mīļotā sieva gāja bojā. Taču Leifam bija bērni un kopš sievas nāves bija aizritējuši vairāki gadi. Kāpēc gan interesēties par vecu lietu, ja viņš nevēlējās dzīvot?

Viņi pameta policijas iecirkni Billa automašīnā, un Bills trieca dūri pret stūres ratu. Karīms sēdēja viņam blakus klusēdams un raudzījās pa logu. Krēslas stundā debesis iekrāsojās violetos un sārtos toņos, bet Karīms redzēja tikai tumsu, ko pats bija radījis. Šodien notikušais bija pierādījums, ka bija neiespējami paslēpties no fakta, ka viņš bija vainīgs, ka Dievs bija redzējis, ko Karīms bija izdarījis, un sodīja par to.

Viņš nezināja, cik daudzas dzīvības gūla uz sirdsapziņas. Cilvēki, kuru vārdus Karīms bija nosaucis, pazuda bez pēdām, un neviens nezināja, kas ar viņiem bija noticis. Varbūt viņi bija starp dzīvajiem, varbūt nē. Skaidrs bija tikai viens - viņu otrās puses un bērni aizmiga, liedami asaras.

Karīms bija paglābis paša ādu, nododams citus. Kā gan viņam kādreiz varēja likties, ka varēs ar to sadzīvot? Viņš bija aizmirsies, domādams par bēgšanu uz Zviedriju, prātodams par jaunas dzīves veidošanu tālienē. Tomēr vecā dzīve, vecā valsts, vecie grēki joprojām mājoja viņā.

- Kauna lieta, bet tu neraizējies, es visu nokārtošu tavā vietā! Sarunāts?

Lai gan Karīms nesaprata gluži visu, ko Bills teica, vīrieša balsī jautās dusmas, un Karīms bija pateicīgs, ka kāds viņam ticēja un bija viņa pusē. Bet viņš nebija to pelnījis. Billa balsi pārmāca balsis galvā, kas arābu valodā atkal un atkal atkārtoja: - Saki mums taisnību!

Pa grīdu bariem bija tekalējuši prusaki, rāpodami pār asiņu traipiem, ko kamerā bija atstājuši citi pirms Karīma. Viņš spīdzinātājiem bija pastāstījis visu, ko viņi gribēja zināt. Upurējis drosmīgus ļaudis, lai paglābtos pats.

Kad Zviedrijas policists bija teicis, ka bija jābrauc uz iecirkni,

Karīms nekādi nebija pretojies. Galu galā viņš taču bija vainīgs. Vainīgs Dieva priekšā. Viņa rokas bija aptraipītas asinīm. Viņš nebija šīs jaunās valsts cienīgs. Nebija Amīnas un Hasāna, un Samijas cienīgs. Nekas to nevarēja mainīt. Karīms nespēja aptvert, kā bija spējis sevi apmuļķot un noticēt, ka varēja būt citādāk.

Kad Bills aizveda viņu mājās, Amīna stāvēja durvīs un gaidīja. Sievas tumšajās acīs jautās tās pašas bailes, kas bija vīdējušas tajā rītā Damaskā, kad policija bija aizvilkusi Karīmu prom. Nespēdams ielūkoties Amīnai acīs, viņš pagāja sievai garām un aizgāja atgulties gultā.

Karīms raudzījās sienā, uzgriezis muguru durvīm. Stundu vēlāk viņš dzirdēja, kā Amīna izģērbās un nogūlās līdzās gultā. Piesardzīgi uzlika plaukstu viņam uz muguras. Karīms to nenokratīja, izlikdamies, ka bija aizmidzis.

Viņš zināja, ka sievu apmānīt neizdevās. Varēja just, kā Amīnas augums drebēja elsās, un Karīms dzirdēja, kā viņa pie sevis murmināja lūgšanu arābu valodā.

Rita iznāca priekšnamā brīdī, kad Melbergs aizcirta ārdurvis.

- Kuš! - viņa brīdināja. - Leo ir aizmidzis uz dīvāna, un Juhanna lejasstāvā midzina Līšu. Kas ir lēcies?

Melbergs saoda čili, kas vārījās virtuvē, un uz mirkli dusmas aprima, savukārt vēders ieburkšķējās. Tad viņš atminējās pazemojumu, ko bija nācies piedzīvot, un niknums uzbangoja no jauna.

- Mani tā saucamie kolēģi man šodien iegrūda nazi muguru, - viņš paziņoja, nosperdams apavus tā, ka tie aizlidoja līdz priekšnama paklāja vidum.

Pamanījis Ritas skatienu, Melbergs noliecās un pacēla apavus. I ad kārtīgi ielika tos apavu plauktā, kas stāvēja pa kreisi no durvīm.

Nāc uz virtuvi un pastāsti man, kas notika! - Rita aicināja, iedama pa priekšu. - Es darbojos pie plīts, negribu, ka ēdiens piedeg.

Purpinādams pie sevis, Melbergs sekoja. Viņš atslīga virtuves In ',la un paošņaja gaisu. Kaut kas smaržoja pasakaini labi.

- Tad nu stāsti! - Rita mudināja. - Tikai klusām, lai Leo nepamostas.

Viņa brīdinoši pakratīja koka karoti.

- Varbūt man vispirms būtu kas jāieēd. Esmu tā noskaities. Visā manā karjerā neviens nav tik zemiski ar mani apgājies. Nu, bija gan tā reize vēl 1986. gadā Gēteborgā, kad mans priekšnieks...

Rita pacēla plaukstu.

- Čili būs gatavs pēc desmit minūtēm. Varbūt tev labāk aiziet pasēdēt pie Leo, kamēr gaidi? Viņš izskatās tik mīlīgs, gulēdams uz dīvāna. Pēc tam varēsi man visu izstāstīt, kamēr ēdīsim.

Melbergs tā arī darīja un iegāja dzīvojamajā istabā. Viņam nekad divreiz nebija jālūdz apraudzīt puisēnu, kas bija Melberga krustdēls. Viņš bija bijis klāt Leo dzimšanas brīdī, un kopš tā laika abu attiecības bija īpašas. Uzlūkodams uz dīvāna aizmigušo bērnu, Melbergs juta savu asinsspiedienu krītamies. Leo bija viņa dzīves vislabākā daļa. Protams, ja neskaitīja Ritu. Viņai gan arī bija palaimējies. Ne katrai sievietei līdzās bija tik slavējams vīrietis. Reizumis šķita, ka Rita to lāga neaptvēra vai nenovērtēja. Gadiem ritot, viņa attapsies, par to nebija jāšaubās. Melbergs bija no tiem, kuru vērtība laika gaitā arvien auga.

Leo miegā sagrozījās, un Melbergs maigi pastūma zēnu nostāk, lai atbrīvotu sev vietu uz dīvāna. Leo bija apdedzis saulē, saules stari bija arī pabalinājuši viņa matus. Melbergs pastiepās, lai atglaustu matu šķipsnu, kas bija pārkritusi pār zēna seju. Cik gan viņš bija jauks bērns! Melbergs nespēja noticēt, ka abi nemaz nebija rada. Varbūt nebija gluži melots, ka cilvēku spēcīgi ietekmēja ļaudis, kuri dzīves laikā bija līdzās.

Rita pasauca no virtuves, ka pusdienas ir gatavas, un Melbergs piecēlās kājās, nepamodinādams Leo. Uz pirkstgaliem aizgājis uz virtuvi, Melbergs apsēdās pie galda. Rita vēl pēdējo reizi pagaršoja kastrolī gatavoto cili, tad izņēma no skapīša divas bļodiņas.

- Juhanna uznāks paēst, tiklīdz Līsa būs aizmigusi. Bet mēs jau varētu sākt. Kur ir Paula?

- Paula? - Melbergs nosprauslājās. - Nu, par to jau ir runa. Pagaidi, kad noklausīsies, kas man ir stāstāms!

Viņš pastāstīja Ritai par sapulci visos sīkumos, kā bija pieņēmis profesionālu un pārdomātu lēmumu pats noskaidrot apstākļus, kā bija izdomājis izmantot Ernsta veterināro sertifikātu, lai iekļūtu mājā, kā bija uzgājis aiz tualetes poda paslēptās bērnu apakšbikses, kā bija gaidījis, ka par savu teicami paveikto policista darbu saņems sajūsmas pilnus aplausus. Cik satriekts bija, kad kolēģi pret viņu izturējās tik zemiski. Melbergs aprāvās, lai atņemtu elpu, un uzlūkoja Ritu, gaidīdams, ka pārdzīvojumus gandarīs ar līdzjūtību un lielu cili porciju, ko viņa tobrīd lika bļodiņā.

Tomēr Rita cieta klusu, un Melbergam nepatika izteiksme viņas acīs. Tad Rita paņēma Melberga bļodiņu un izgāza visu čili atpakaļ kastrolī.

Piecas minūtes vēlāk Melbergs stāvēja ārā uz ielas. No viņu dzīvokļa balkona, kas atradās trešajā stāvā, kaut kas nolidoja un ar būkšķi piezemējās uz ietves. Soma. Spriežot pēc skaņas, tajā nebija nekā vairāk par zobubirsti un apakšbiksēm. No balkona varēja saki ausīt garu un skaļu spāņu lamuvārdu virkni. Acīmredzot vairs nebija svarīgi ievērot klusumu, lai nepamodinātu Leo.

Smagi nopūties, Melbergs pacēla somu un pagriezās uz promiēšanu. Likās, ka visa pasaule bija sazvērējusies pret viņu.

Patriks bija pārguris, kad atvēra ārdurvis. Tomēr ieiet priekšnamā bija gluži, kā saņemt siltu apskāvienu. No lieveņa pavērās skats uz jūru, kas liesmoja vakara saules staros, un no dzīvojamās islābas varēja saklausīt kamīna sprakstoņu. Dažs labs paziņotu, ka I‘all iks un Erika bija prātu izkūkojuši, jo šajās siltajās vasaras naktīs kurināja kamīnu, bet abi bija vienisprātis, ka omulīga gaisotne bija svarīgāka; ja kļuva pārāk karsti, viņi atvēra pāris logu.

Patriks redzēja zibsnījam televizora mesto gaismu un devās uz dzīvojamo istabu. Ja reiz bija brīdis, kad viņam bija jāsaritinās Ktikas rokas, las bija pienācis šovakar.

Ieraudzījusi vīru, Erika atplauka. Patriks sabruka uz dīvāna viņai blakus.

- Smaga diena? - sieva pajautāja, un par atbildi viņš tikai palocīja galvu.

Tālrunis bija zvanījis bez mitas. Annika bija atbildējusi uz neskaitāmiem zvaniem no preses pārstāvjiem, no “bažīgiem pilsoņiem” un no ķertajiem. Visi kā viens bija uzdevuši vienu un to pašu jautājumu: vai tā bija taisnība, ka policija bija kādu no bēgļu centra arestējusi par meitenītes slepkavību? Vakara laikrakstu pārstāvji bija īpaši uzstājīgi, tāpēc Patriks bija sasaucis preses konferenci nākamās dienas rītā pulksten astoņos. Viņam nebija lemts šonakt izgulēties, jo bija jāsagatavojas un jāizlemj, ko tieši vēlējās paziņot. Varēja arī pamest Melbergu likteņa varā, bet iecirknī visi allaž turējās kopā. Та nu tas bija. Lai kas arī notiktu.

- Pastāsti man! - Ērika aicināja, uzlikdama savu gaišmataino galvu vīram uz pleca.

Viņa pastiepa Patrika virzienā glāzi sarkanvīna, bet viņš papurināja galvu. Rītdien vajadzēja iespējami skaidru galvu.

Patriks izstāstīja visu, neizlaizdams nevienu sīkumu.

- Nevar būt! - Ērika izsaucās, izsliedamās taisni. - Ko tu iesāksi? Kā tiksi ar to galā?

- Savu mūžu nebiju jutis tādu kaunu kā brīdī, kad atvēru aizturēšanas kameras durvis. Karīms bija sakasījis savas rokas līdz asinīm, un viņa seja bija kā nedzīva maska.

- Tev ne par ko nav jākaunas, - Ērika norādīja, papliķēdama vīram pa vaigu. - Vai tenkas jau ir sākušās?

- Jā, diemžēl ir gan! Tagad varam redzēt cilvēces tumšo pusi. Visi apgalvo, ka “no sākta gala zināja, ka vainīgais noteikti bija viens no tiem ārzemniekiem”.

Patriks berzēja pieri.

Piepeši viss bija tik neticami sarežģījies. Viņš mīlēja šo apkaimi un ļaudis, kuri šeit dzīvoja, bet arī apzinājās, cik viegli iesakņojas bailes. Būhuslēnieši cieši turējās pie tradīcijām, un šajā apvidu svešiniekus vienādiņ uzlūkoja ar aizdomām un neuzticēšanos. Reizēm Patrikam šķita, ka nekas daudz nemaz nebija mainījies kopš Henrika Sartava, fanātiskā luterāņu mācītāja, laikiem astoņpadsmitajā gadsimtā. Tomēr tādi cilvēki kā Bills pierādīja, ka apkaimē netrūka arī labā.

- Ko saka meitenes vecāki? - Ērika gribēja zināt un izslēdza televizoru, lai istabu izgaismotu tikai sveces un kamīns.

- Viņi vēl nezina, katrā ziņā mēs viņiem vēl neko neesam pavēstījuši. Viņi gan droši vien par to jau būs padzirdējuši no citiem. Gesta rit no rīta aizbrauks pie viņiem aprunāties. Parādīs apakšbikšu fotogrāfiju un noskaidros, vai vecāki tās atpazīst.

- Kā veicās ar pārmeklēšanu viņu mājās?

- Mēs paguvām pārmeklēt tikai dzīvojamo ēku, kad Melbergs mūs visus un Tūrbjērna komandu izsauca uz bēgļu centru. Kriminālistikas speciālisti tieši grasījās ķerties pie šķūņa pārmeklēšanas, bet tagad tā ir jāatliek. Varbūt nu vairs nav vajadzīga.

- Kā tu to domā? Tavuprāt, Karīms tomēr var izrādīties vainīgais?

- Nezinu, - Patriks noteica. - Ir pārāk daudz nianšu, kas pārāk ērti sakrīt kopainā. Kas bija zvanītājs? Kā šis cilvēks zināja, kur Karima mājās apakšbikses bija paslēptas? Mēs noklausījāmies ierakstu, un zvanītāja balss ir kaut kādā veidā izkropļota, taču varēja skaidri saklausīt, ka runātāja zviedru valodā neieskanējās akcents. Uzreiz rodas aizdomas, kāds bija zvanītāja motīvs, ziņojot par Karīmu. Varbūt tāds skatījums ir cinisks.

- Nē, es iedomātos par to pašu! - iebilda Ērika.

Patriks varēja teju saskatīt, kā sievas galvā vērpās domas.

- Vai Karīms bija viens no bēgļu centra vīriešiem, kuri pievienojās meklētāju grupai?

Patriks pamāja.

- Jā, viņš bija viens no trim vīriešiem, kuri atrada meitenes liki! Tā būtu bijusi lieliska izdevība iznīcināt jebkādus pierādījumus. |.i mēs atrastu pēdu nospiedumus, šķiedras vai jebkādus citus pieI adījumus, kas norādītu uz Karīma vainu, viņš varētu atteikt, ka tie 1111 nouaca, kad līķis jau bija atrasts.

- Ja jau viņš visu bija tik rūpīgi pārdomājis, neizklausās pēc tāda cilvēka darbībām, kurš pirmo reizi dzīvē ir pastrādājis noziegumu.

- Nemaz nē, es piekrītu. Nelaime ir tāda, ka mēs neko nezinām par Karīma pagātni, zinām tikai, ka viņš šeit ieradās kā bēglis. Zinām tikai to, ko viņš mums pats ir pastāstījis, un to, kas varbūt ir norādīts Zviedrijas dokumentos kopš viņa ierašanās šajā valstī. Kas nekas nav. Pēc mūsu sarunas man par viņu ir radies labs iespaids. Kad Karīms saprata, par ko ir runa, teica, ka sieva varot nodrošināt viņa alibi un ka viņam neesot ne jausmas, kā apakšbikses ir nonākušas viņa mājās. Viņa sieva un bērni bija ārkārtīgi satraukušies, tāpēc ļāvu viņam iet, kad bija apsolījis ierasties uz sēdi rīt.

Ērika iemalkoja savu vīnu un domīgi virpināja glāzes kājiņu.

- Kas ir tas? - Patriks pavaicāja, pastiepdamies pēc krāsainas reklāmas, kas bija iejaukta starp papīra lapām un mapēm, kuras bija izliktas uz kafijas galdiņa.

Viņš bija pārāk noguris, lai turpinātu apspriest lietu. Gribējās domāt par ko citu, pirms bija jāsāk gatavoties preses konferencei.

- Reklāma par izstādes atklāšanu galerijā rīt. Leifa Hermansona meita Viola ir izstādījusi dažas savas gleznas. Pirms laiciņa viņa man piezvanīja, teica, ka varbūt varot man kaut ko pastāstīt, un lūdza, lai satieku viņu galerijā.

- Izklausās interesanti, - Patriks noteica un nolika reklāmu.

Gleznas bija glītas, bet māksla viņam lāga negāja pie sirds. Patrikam drīzāk patika fotogrāfijas, jo īpaši melnbaltās. Visvairāk viņam patika liels ierāmēts plakāts, melnbalta fotogrāfija, kurā bija redzams, kā Brūss Springstīns spēlēja ģitāru Vemblija stadionā koncerttūres “Born in the USA”laikā. To bija vērts aplūkot. Tā bija māksla.

Ērika uzlika plaukstu vīram uz ceļgala un piecēlās.

- Es eju gulēt. Vai nāksi man līdzi? Vai grasies vēl kādu brīdi palikt augšā?

Viņa no kafijas galdiņa savāca visus dokumentus un mapes un iespieda tos padusē.

- Ej vien, mīļā! Man pāris stundu ir jāpastrādā. Esmu sasaucis preses konferenci uz astoņiem rītā.

- Jipijs! - sieva sausi komentēja un pameta Patrikam gaisa skūpstu.

Viņa mobilā tālruņa displejs izgaismojās. Patriks bija izslēdzis zvana skaņu, bet ieraudzīja vārdu Gesta un uzreiz sniedzās pēc tālruņa.

Gesta runāja ātri un izklausījās satraukts, un Patrika sirds pamira.

- Es braucu, - viņš teica un beidza telefonsarunu.

Pēc minūtes Patriks sēdēja savā automašīnā. Volvo rūkdams sāka ceļu Tānumshedes virzienā, un viņš palūkojās atpakaļskata spogulī uz savas mājas gaismām. Uz sievas siluetu, Ērikai stāvot durvīs un noskatoties viņa aizbraukšanā.

Priekšā izlēca vīrietis un iešāva viņam krūtīs.

Halīls pamirkšķināja. Acis bija sausas un sūrstēja ne tikai no garajām stundām pie videospēlēm, bet arī no vēja, kas bija pūtis sejā garās burāšanas nodarbības laikā. Lai gan viņam joprojām bija bail, Halīls gaidīja treniņu stundas. Vismaz tās nelīdzinājās nekam, ko viņš iepriekš bija darījis.

- Redzēju, kā Karīms pārradās mājās, - Adnāns pastāstīja, iešaudams ienaidnieka karavīram galvā. - Bills viņu atveda.

Puiši bija izslēguši visas lampas, un istabu izgaismoja tikai televizora ekrāna spīdums.

- Vai zini, kāpēc policija viņu saņēma ciet? - Adnāns gribēja zināt.

Halīls iedomājās par raudošajiem bērniem un Amīnu, kura visiem kā vienam bija veltījusi lepnu skatienu un aizvērusi durvis.

Nav ne jausmas, - viņš atteica. - Rīt būs jāpajautā

knifam.

Krita vēl viens ienaidnieka karavīrs, un Adnāns pašāva gaisā duic savilkto roku. Puisis tikko ka bija guvis lērumu punktu.

- Policija te nav tāda kā mājās, - Halīls ieteicās, lai gan savā balsī saklausīja šaubas.

Patiesībā par Zviedrijas policiju viņš neko daudz nezināja. Varbūt šeit viņi bija tikpat patvaļīgi kā Sīrijā.

- Bet kas gan viņiem varētu būt, ko izmantot pret Karīmu? Nedomāju, ka...

Halīls pārtrauca draugu.

- Kuš! Dzirdi?

Viņš izslēdza videospēles skaņu, un abi ieklausījās. Ārā atskanēja kliedzieni.

- Kas gan tas varētu būt?

Halīls nolika spēles pulti. Atskanēja vēl citi kliedzieni. Halīls uzlūkoja Adnānu, kurš nometa savu pulti. Abi reizē izskrēja no istabas. Kliedzieni kļuva skaļāki.

- Ugunsgrēks! - kāds sauca, un liesmas cēlās debesīs piecdesmit metrus tālāk. No Karīma mājas.

Liesmas nadzīgi tuvojās.

Piesteidzās Farīds ar ugunsdzēsības aparātu, taču drīz vien dusmīgi nosvieda to zemē.

- Tas nedarbojas!

Halīls sagrāba Adnānu aiz rokas.

- Mums ir jāsadabū ūdens!

Puiši pagriezās un ikvienam, kuru satika, sauca, ka esot jānes ūdens. Viņi zināja, kur atradās šļūtene, ar kuru Rolfs laistīja mauriņu ap biroja ēku, un abi skrēja turp, bet nevarēja atrast nevienu trauku, kurā ieliet ūdeni.

- Nesiet kastroļus, spaiņus, bļodas, visu, kas jums ir! - sauca Halīls. Puisis iebrāzās istabā, kurā dzīvoja kopā ar Adnānu, un paķēra divus kastroļus.

- Mums ir jāzvana ugunsdzēsējiem! - kliedza Adnāns, un Halīls pamāja, vienlaikus atgriezdams ūdens krānu.

Tajā mirklī viņi sadzirdēja tuvojamies sirēnas.

Halīls apcirtās, nolaida kastroli, ko turēja rokās. Ļāva ūdenim izlīt. Liesmas vējā bija strauji apņēmušas vecas ēkas, kas bija celtas no sausa koka, un nu dega jau vesela rinda namu. Griezīgi brēca kāds bērns.

Tad Halīls saklausīja Karīma sirdi plosošo kliedzienu, redzēja, kā viņš izskrien no liesmu apņemtās mājas. Karīms kādu vilka ārā. Amīnu.

Sievietes raudāja, pacēlušas rokas pret naksnīgajām debesīm, kurās liesmas un dzirksteles bija izveidojušas tādu kā zvaigžņotu klaidu. Kad piebrauca ugunsdzēsēju automašīnas, Halīls noslīga zemē un paslēpa seju plaukstās. Karīms nerimās sāpēs kliegt, neizlaizdams Amīnu no rokām.

Jau atkal viss bija zudis.

BŪHUSLĒNE, 1672. GADS

Abi bija vairījušies viens no otra visu nedēļu. Pieredzētais bija tik ļoti sašķobījis pamatu zem kājām, ka pēc tam viņi nekādi nebija jaudājuši attapties, vien uzrāva savas drānas, norausa zāles stiebrus un steigšus atgriezās mājās, iedami katrs pa savu taku. Neiedrošinājās viens otru uzskatīt, jo baiļojās, ka acīs spulgos Dieva leknais zaļums un debess jums.

Elīna jutās tā, it kā stāvētu bezdibeņa malā, nespēdama turēties pretī vilinājumam spert pie tā soli tuvāk. Ja dziļumā pameta skatienu, gar acīm sagriezās raibs, bet pietika palūkoties uz Prēbenu, kurš baltā kreklā rosījās saimniecības otrā galā, un viņas dvēsele alka mesties bezdibenī iekšā.

Tad Brita aizbrauca uz Udevallu. Grasījās būt prom trīs dienas. Tiklīdz Brita bija aizbraukusi, Prēbens gāja uz virtuvi pie Elīnas un noglāstīja viņas plaukstu. Viņš ieskatījās Elīnas acīs, pēc mirkļa sieviete palocīja galvu. Elīna zināja, ko viņš vēlējās, un vēlējās to pašu ar visu augumu un dvēseli.

Lēni un ačgārni pametis virtuvi, Prēbens caur saimniecību gāja uz pļavu. Elīna nogaidīja pienācīgu laika sprīdi, lai neizsauktu ziņkārīgus skatienus, un devās uz to pašu pusi. Tad mudīgi traucās uz veco govju kūti, pie kuras abi bija tikušies viņreiz. Diena bija tikpat tīkama un saulaina kā izgājušajā nedēļā, un pār krūtīm ritēja sviedru lāses - gan no svelmainās saules, gan no pūliņiem smagajos lindrakos steigā šķirt zāles un no domām par gaidāmo.

Prēbens gulēja zālē un gaidīja viņu. Acīs vizmoja tik spocīga mīlestība, ka Elīna gandrīz satrūkās. Viņai bija bail un reize skaidrs, ka tam bija lemts būt. Prēbens jautās viņas dzīslās, viņas miesas un viņas sirdī, viņas ticībā, ka it visam bija Dieva nolemts svars. Kungs taču nebūtu dāvājis viņiem šo mīlestību, ja nevēlētos, ka viņi to lika lietā. Viņas Dievs nevarēja būt tik nežēlīgs. Prēbens arī bija baznīcas kalps. Lai nu kuram, bet viņam gan bija zināms, kā nomanīt Dieva gribu, un viņš būtu darījis galu, ja nebūtu tāpat nospriedis, ka tā bija lemts.

Pirkstiem ķeroties, Elīna ņēmās nomest vienu drānu gabalu pēc otra. Prēbens vēroja, zodu atspiedis rokā, ne uz mirkli neatraudams acis no viņas. Galu galā Elīna kaila un drebēdama stāvēja viņa priekšā, lai gan nejuta ne mazāko kaunu un ne mazāko vēlēšanos apsegties.

- Cik tu esi daiļa! - Prēbens aizgūtnēm iesaucās.

Viņš pastiepa Elīnai pretī roku.

-- Nāc talkā novilkt manas drānas! - Prēbens aicināja, un Elīna bez steigas atgūlās viņam līdzās. Kamēr viņa dedzīgi pogāja vaļā kreklu, Prēbens norāva ūzas.

Beidzot abi gulēja kaili viens otram blakus. Prēbens pārlaida liegu pirkstu pār viņas izliekumiem. Apstājās pie dzimumzīmes zem Elīnas labās krūts un iesmējās.

- Izskatās pēc Dānijas kartes.

- Jā! Varbūt Zviedrija man to noņems, - viņa atteica ar smaidu.

Prēbens noglauda Elīnas vaigu.

- Ko mēs iesāksim?

Viņa papurināja galvu. - Negudrosim par to tagad. Tāda ir Dieva griba. Esmu par to droša.

- Tu nudien tici, ka tā ir?

Prēbena acīs vīdēja skumjas. Elīna paliecās uz priekšu un uzspieda skūpstu uz viņa lūpām, reizē glāstīdama viņu. Prēbens novaidējās un pavēra savas lūpas viņējām, augums atsaucās uz Elīnas pieskārienu.

Zinu, ka ir, - viņa nomurmināja, tad lēni nolaida gurnus, lai uzņemtu Prēbenu sevī.

Viņa skatiens palika ka piekalts pie Elīnas, rokas apņēma sievietes augumu un pievilka cieši klāt. Abi turējās viens pie otra, tikmēr debesis un saule virs galvas pielija ar gaismu un versmi. Tas bija Dieva pirksts, Elīna nodomāja, pirms iesnaudās, piespiedusi vaigu Prēbenam pie krūtīm.

- Kā Amīnai klājas? - Mārtiņš vaicāja, tiklīdz kopā ar Paulu bija ienācis uzgaidāmajā telpā.

Patriks izstaipījās un sagrozījās uz neērtā krēsla.

- Viņas stāvoklis ir kritisks, - viņš atbildēja un piecēlās, lai aizietu pēc krūzes kafijas.

Tā bija jau desmitā tase pēc kārtas. Patriks bija visu nakti dzēris draņķīgo slimnīcas kafiju, lai tikai paliktu nomodā.

- Un Karīmam? - Paula vaicāja, kad kolēģis atkal bija apsēdies.

- Dūmu dēļ ir minimāli plaušu bojājumi, un uz rokām ir apdegumi, jo viņš no mājas izvilka Amīnu un bērnus. Laimīgā kārtā rādās, ka ar bērniem viss ir kārtībā. Viņi krietni saelpojās dūmus, tāpēc viņus ārstēja ar skābekli. Ārsti paturēs viņus šeit uz divdesmit četrām stundām, lai novērotu.

Paula nopūtās. - Kurš parūpēsies par viņiem, kamēr vecāki ir slimnīcā?

- Gaidu, kad ieradīsies kāds no sociālā dienesta. Tad noskaidrosim, ko viņi iesaka. Radinieku gan viņiem nav, cik es saprotu, nav neviena paša ģimenes locekļa, pie kā palikt.

- Mēs varam viņus paņemt pie sevis, - Paula piedāvāja. Mamma paņēma visu vasaru brīvu, lai varētu mums palīdzēt ar mazuli, un es nešaubos, ka viņa ierosinātu to pašu, ja būtu šeit.

Tas būtu lieliski, bet ko teiks Melbergs? - Patriks gribēja zināt.

Paulas seja satumsa.

Kad mammai pastāstīju, ko bija pastrādājis, runādams tik lepni un apgalvodams, ka bija upuris, mamma viņu izsvieda no mājas.

- Ko viņa izdarīja? - Mārtiņš pārvaicāja.

Patriks nenolaida acis no Paulas. - Rita izsvieda Bertilu no mājas? Kur tad viņš paliek?

- Nezinu, - Paula attrauca. - Kā jau teicu, bērni var palikt pie mums. Ja sociālā dienesta darbinieki tam piekritīs.

- Neredzu iemeslu, kāpēc lai viņi iebilstu, - Patriks teica.

Pa gaiteni policistiem tuvojās ārsts, un Patriks piecēlās. Nācējs bija Antons Lāšsons, konsultants, kurš atbildēja par Amīnas ārstēšanu.

- Vai ir kādi jaunumi? - Patriks jautāja un saviebies iztukšoja kafijas krūzi.

- Nē! Amīnas stāvoklis joprojām ir kritisks. Viņa ir saelpojusies daudz dūmu, ķermeni klāj plaši trešās pakāpes apdegumi. Izmantojam elpināšanas aparātu un intravenozo infūziju, lai atjaunotu ugunsgrēkā zaudēto šķidruma līmeni. Visu nakti strādājām, lai apkoptu viņas savainojumus.

- Kā ir ar Karīmu? - Mārtiņš vaicāja.

- Kā jau stāstīju jūsu kolēģim, viņam ir ādas savainojumi uz rokām un plaušās ir nelieli bojājumi dūmu dēļ, taču citādi ugunsgrēks nav viņu skāris.

- Kāpēc Amīna ir ievērojami vairāk cietusi nekā Karīms? - Paula vēlējās zināt.

Pašlaik viņiem par pagājušajā naktī bēgļu centrā notikušo nekas daudz nebija zināms. Ugunsdrošības speciālisti joprojām izmeklēja ugunsgrēka apstākļus, taču bija aizdomas par ļaunprātīgu dedzināšanu.

- Šis jautājums jums būs jāuzdod pašam Karīmam. Viņš tagad ir nomodā, tāpēc varu pajautāt, vai ir gatavs ar jums aprunāties.

- Mēs par to priecātos, - Patriks teica un no jauna apsēdās.

Visi trīs policisti gaidīja klusēdami, līdz ārsts atgriezās un pamāja, lai viņam sekojam.

- Nebiju domājis, ka viņš ar mums runās, - Mārtiņš atzinās.

- Es arī ne. Viņa vietā es savu mūžu nevēlētos vēl kādreiz runāt ar policiju, -- Paula piebalsoja un piecēlās.

Aizgājuši uz telpu, kurā gaidīja ārsts Lāšsons, policisti vilcinādamies iegāja tajā iekšā. Karīms gulēja gultā, kas atradās blakus logam. Viņš pagrieza pret policistiem seju, ko bija izvagojušas noguruma un baiļu rievas. Vīrieša rokas bija aptītas ar marli un uzliktas uz segas.

Pa caurulīti, kas stiepās uz gultu, tika sūknēts skābeklis, un mehānisms dūca.

- Paldies, ka piekritāt ar mums runāt! - Patriks klusi ierunājās, pievilkdams pie gultas krēslu.

- Es vēlos uzzināt, kurš to nodarīja manai ģimenei, - Karīms miegaini teica; vīrietis angļu valodā runāja labāk nekā Patriks.

Viņš ieklepojās, un acis sāka asarot, bet Karīma skatiens palika pievērsts Patrikam.

Mārtiņš un Paula apstājās netālu no durvīm, bez apspriešanās vienojušies, ka sarunu vadīs Patriks.

- Viņi saka, ka nav pārliecināti, ka Amīna izdzīvos, - Karīms iesāka, tad uznāca vēl viena klepus lēkme.

Pār vīrieša vaigiem lija asaras. Pirkstiem lāga neklausot, viņš sakārtoja deguna caurulīti, kas nodrošināja skābekli.

- Viņi dara, ko var, lai viņu izglābtu, - Patriks teica.

Kaklā bija sakāpis kamols, un vajadzēja vairākas sekundes, lai atgūtos. Patriks zināja, kā tieši Karīms jutās. Viņš atcerējās laika posmu pēc satiksMēs negadījuma, kurā Ērika gandrīz bija zaudējusi dzīvību. Bailes, ko viņš bija izjutis, nemūžam neizdosies aizmirst.

- Ko gan es iesākšu bez viņas? Ko gan bērni iesāks bez viņas? - Karīms vaicāja. Šoreiz viņam nebija jāklepo.

Vīrietis apklusa, un Patriks nezināja, ko sacīt. Tā vietā policists jautāja: - Vai varat mums pastāstīt, ko atminaties par pagājušo nakti? Kas notika?

Es... Es īsti nezinu, - Karīms atzina, šūpodams galvu.

Viss norisinājās tik airi. Es sapņoju... Pirmajā brīdī man šķita,

ka atkal esmu Damaskā un ir nograndis sprādziens. Pagāja pāris sekundes, pirms atjēdzos, kur biju... Tad es skrēju pēc bērniem. Man likās, ka Amīna man sekoja pa pēdām. Dzirdēju viņu kliedzam, kad pamodos. Tomēr es viņu neredzēju, kad biju iznesis bērnus ārā. Tāpēc pacēlu zemē nokritušu dvieli, uzliku to uz mutes un ieskrēju atpakaļ iekšā...

Balss izdzisa, un vīrietis atsāka klepot. Patriks pasniedza ūdens glāzi, kas bija nolikta uz galdiņa blakus gultai, palīdzēdams Karīmam padzerties ar salmiņu.

- Paldies! - vīrietis tencināja, atlaizdamies uz spilveniem. - Es skrēju uz mūsu guļamistabu, un viņa... - Viņam bija jāapvalda šņuksts, pirms varēja turpināt. - Viņa bija liesmās. Amīna bija liesmās. Viņas mati. Viņas naktskrekls. Es viņu pacēlu un skrēju ārā, un vārtīju viņu pa zemi. Es... Es varēju saklausīt, kā kliedza bērni...

Asarām birstot pār vaigiem, Karīms pacēla skatienu, lai uzlūkotu Patriku.

- Viņi saka, ka bērniem klājoties labi. Vai tā ir taisnība? Viņi taču man nemelo, vai ne?

Patriks pašūpoja galvu.

- Nē, viņi nemelo! Bērniem klājas labi. Viņus šeit paturēs, lai... - Policists izmisīgi meklēja īsto angļu vārdu, tad attapās, ka zviedru valodā tas skanēja gandrīz tāpat: - Lai novērotu.

Uz mirkli Karīma seja atvieglojumā atslāba, tad atkal samācās.

- Kur viņi paliks? Ārsti saka, ka man šeit būs jāpaliek vairākas dienas, un Amīna...

Pienāca Paula.

Policiste pievilka pie gultas krēslu un klusi teica: - Neesmu pārliecināta, ka jums būs pa prātam šī doma, taču es ierosinu, ka bērni varētu palikt pie manis, līdz jūs esat gana atkopies, lai izrakstītos. Es... Mana māte ir bēgle. Tāpat kā jūs. No Cīles. Viņa uz Zviedriju atbrauca 1973. gadā. Viņa saprot. Es saprotu. Es dzīvoju kopā ar savu māti, saviem diviem bērniem un... - Paula vilcinājās, - un savu sievu. Mēs ar prieku parūpēsimies par jiisu bērniem. Ja atļausiet.

Ilgu bridi Karīms pētīja viņas seju. Paula gaidīja, ciezdama klusu. Tad vīrietis pamāja.

- Jā! Man īsti nav izvēles.

- Paldies! - Paula atsaucās.

- Vai jūs pagājušajā naktī kādu redzējāt? - Patriks jautāja. - Varbūt kaut ko dzirdējāt? Pirms sākās ugunsgrēks?

- Nē! - Karīms papurināja galvu. - Mēs bijām noguruši. Pēc... visa. Tāpēc devāmies pie miera, un es uzreiz aizmigu. Neko neredzēju un nedzirdēju. Vai neviens nezina, kas to pastrādāja? Kāpēc gan kāds tā rīkotos? Vai tas ir saistīts ar man izvirzītajām apsūdzībām?

Patriks nespēja ielūkoties vīrietim acīs.

- Mēs nezinām, - viņš atzina. - Taču grasāmies noskaidrot.

Sams pastiepās pēc tālruņa, kas atradās uz naktsskapīša. Māte nebija atnākusi, lai viņu modinātu, kā to allaž lika darīt Jeimss. Šoreiz puisi bija pamodinājuši murgi. Kādreiz tie bija rādījušies tikai vienu reizi vai pāris reizes mēnesī, bet tagad katru nakti viņš modās, nosvīdis slapjš. Sams nespēja atcerēties laiku, kad nebūtu baidījies vai viņu nebūtu vajājis nemiers. Varbūt tāpēc māte diendienā devās skriet, lai nokausētu savu ķermeni un vairs nebūtu spēka domāt. Puisis vēlējās, kaut varētu rīkoties tāpat.

Prātā joprojām griezās murgos redzētās sejas, tāpēc Sams pievērsās mobilā tālruņa displejam. Jesija viņam bija atsūtījusi īsziņu. I’ietika tikai iedomāties par meiteni, un cirkšņos iešāvās karstums. Pirmo reizi mūžā kāda saskatīja Sama īsto būtību un neatrāvās, ieraudzījusi uzieto tumsu.

Samā mājoja kas melns, tas pieņēmās spēkā ar katru dienu. Viņi par to bija gādājuši. Puisis drīzāk manīja, nekā juta piezīmju Idadi, kas bija paslēpta zem matrača. Ne Jeimss, ne māte to tur ne.11 rastu. Piezīmju kladi drīkstēja aplūkot tikai viņš un neviens cits, tomēr pārsteidzošā kārtā Sams apsvēra domu to parādīt Jesijai. Meilene bija tikpat salauzta kā viņš pats. Viņa saprastu.

Jesija tā arī neuzzinās, kāpēc Sams pirmdien bija viņu paņēmis

līdzi laivas izbraucienā. Puisis bija nolēmis nekad par to vairs nedomāt. Bet atmiņas nemitīgi uzvirmoja murgos un pievienojās citiem dēmoniem, kas nedeva mieru. Tomēr tagad tam visam vairs nebija nekādas nozīmes. Sama nākotne bija izplānota viņa piezīmju kladē. Ceļš bija taisns un plats, gluži kā 66. šoseja.

Puisis vairs netērēja laiku, baiļodamies, kas varēja gaidīt aiz stūra. Viņš zināja, ka varēja Jesijai parādīt piezīmju kladi. Viņa saprastu.

Šodien Sams grasījās paņemt līdzi visu un parādīt to Jesijai. Visu, ko pa gadiem bija savācis. Vāki un mapes jau bija salikti somā, kas bija nolikta pie durvīm.

Viņš nosūtīja meitenei īsziņu, jautādams, vai viņi var satikties pēc pusstundas, un saņēma atbildi “labi”. Sams žigli apģērbās un uzmeta mugursomu uz pleca. Tālāk būtu jāiet uz durvju pusi un jāpaceļ smagā soma, bet puisis pagriezās un nolūkojās uz savu gultu. Gandrīz vai varēja saskatīt paslēptās piezīmju klades apveidu.

Vairākkārt norijis satraukuma kamolu, kas bija sakāpis kaklā, Sams piegāja pie gultas un pacēla matraci.

Jesija atvēra durvis, aiz kurām smaidīdams stāvēja Sams. Smaidu puisis pietaupīja tikai viņai.

- Sveiks! - meitene teica.

- Sveika!

Sams bija atnesis mugursomu, rokās viņam bija vēl viena soma.

- Vai nebija grūti braukt ar divriteni ar visām mantām?

Puisis paraustīja plecus.

- Nebija grūti. Esmu spēcīgāks, nekā izskatos.

Nolicis mugursomu un somu uz grīdas, Sams apvija rokas ap Jesiju. Ieelpoja viņas nesen izmazgāto matu smaržu. Meitene izbaudīja apziņu, ka puisim patika, kā viņa smaržoja.

- Atvedu šo to, ko tev parādīt, - Sams teica un piegāja pie lielā virtuves galda. Viņš sāka iztukšot abas somas. - Apsolīju tev parādīt vairāk - par mūsu mātēm un lietu.

Jesija aplūkoja vākus un mapes, kas bija saliktas uz galda. Uz tiem bija uzraksti “Matemātika”, “Zviedru valoda” un citi mācību priekšmeti.

- Jeimss un mamma domāja, ka šie vāki ir paredzēti skolai, - Sams paskaidroja, apsēzdamies krēslā. - Varēju savākt visus šos materiālus tā, ka viņi neko neievēroja.

Jesija apsēdās puisim iepretim, abi kopā atvēra mapi “Matemātika”.

- Kur tu dabūji visu šo informāciju? - viņa gribēja zināt. - Ja neskaita, protams, internetu.

- Lielāko dalu - no bibliotēkas avīžu arhīviem.

Meitene noraudzījās savas mātes Marijas un Sama mātes Helēnas attēlos. Divu meiteņu skolas fotogrāfijās.

- Iedomājies, viņas bija jaunākas nekā mēs tagad! - viņa iesaucās.

Sams pārvilka rādītājpirkstu pār rakstu.

- Viņās noteikti bija tumsa, - viņš sprieda. - Tāpat kā tevī un manī.

Jesija nodrebinājās. Šķirstīdama pārējos mapes materiālus, viņa ieraudzīja fotogrāfiju, kurā bija redzama smaidīga Stella.

- Bet kas gan lika viņām tā darīt? Kā gan var tik ļoti noskaisties uz... bērnu?

Jesija vieglītēm uzsita pa fotogrāfiju, un Sams piecēlās kājās. Puiša seja kvēloja.

- Jo... tumsas dēļ,Jesij! Velns parāvis, vai tu nesaproti? Kāpēc tu nevari SAPRAST?

Meitene sarāvās. Skatiens palika kā piekalts pie Sama. No kurienes gan bija pēkšņi cēlušās šīs dusmas? Viņa nespēja apvaldīt asaras.

Niknums puiša sejā pagaisa. Viņš nometās ceļos Jesijas priekšā.

Piedod, man tik ļoti žēl! - Sams murmināja, apkampdams meitene!, kūjas un paslēpdams seju viņas klēpī. - Negribēju zaudēt savaldību. Es vienkārši esmu tik sasodīti uzvilcies. Iekšā viss vārās no dusmām, un reizēm kļūst tik traki, ka gribu... gribu uzspert gaisā visu pasauli.

Jesija pamāja. Viņa lieliski zināja, ko Sams bija domājis. Visā pasaulē bija tikai viens vienīgs cilvēks, kurš meitenei rūpēja, un tas bija Sams. Šķita, ka ikviens cits tikai vēlējās viņu pazemot, panākt, ka viņa jūtas niecīga un bezspēcīga.

- Piedod! - puisis atkārtoja, notraukdams Jesijas asaras. - Es nemūžam tev nenodarītu pāri. Tu esi vienīgā, kam es nevēlos darīt ļaunu.

Piestātnes koka dēļi zem Vendelas kājām šķita silti, gandrīz karsti. Saldējums kusa ātrāk, nekā viņa spēja to apēst. Tomēr Basem klājās vēl plānāk nekā Vendelai. Puisis aizgūtnēm laizīja šokolādes saldējumu sev no rokas. Dažkārt viņš tik ļoti atgādināja bērnu.

Vendela nespēja noturēties nesmējusies. Meitene piespiedās tuvāk Nilsam, kurš viņai aplika roku ap vidu. Kad Vendela bija puisim līdzās, likās, ka viss atkal bija labi. Varēja aizmirst attēlus, ko no rīta bija skatījusi internētā. Degošās ēkas. Kā gan viss bija izvērties tik nevaldāmi? Tur taču nevarēja būt nekāda sakara ar viņiem, vai ne?

Basem beidzot bija apnicis nopūlēties ar kūstošo saldējumu, un puisis atlikumu iesvieda ūdenī; kāda kaija uzreiz metās tam virsū.

Atrāvis skatienu no putna, Base uzlūkoja draugus.

- Mamma un tētis šajā nedēļas nogalē nebrauks mājās, kā bija plānojuši, - viņš pastāstīja. - Būs prom vēl vienu nedēļu.

- Laiks ballītei! - Nilss paziņoja un uzsmaidīja Basem, kura sejā savilkās tā nedrošā izteiksme, kas varēja tik ļoti kaitināt.

Vendela nopūtās, un Nilss izplūda platā smaidā.

- Nu taču! Būs kā svinēšana pirms skolas dejām nākamsestdien! Uzaicināsim dažus, dabūsim nedaudz dzeramā un sakursim ugunskuru.

- Nezinu gan...

Taču Nilss jau bija panācis savu. Vendela to zināja.

Prātā jau atkal pavīdēja gruzdošās krāsmatas. Clribējās izdzēsi

no atmiņas šo ainu līdz ar virsrakstu, kas it kā brēca “Sieviete smagi savainota”. Pēkšņi bija skaidrs, ko meitene vēlējās darīt.

Nilss bija gribējis nogaidīt un izvietot Jesijas kailo attēlu, kad

būs sākusies skola, lai piesaistītu maksimāli daudz uzmanības. Ja nu

viņi to izvietotu mazliet drīzāk?

- Man ir ideja, - Vendela ieteicās.

Bengts iznāca pagalmā, lai sagaidītu Gestu, kamēr policists novietoja dienesta automašīnu. Gesta ievilka dziļu elpu, pirms izkāpa. Viņš jau zināja, kādā gultnē saruna ievirzīsies.

- Vai tā ir taisnība, ka esat arestējuši vienu no tiem bēgļiem?

Bengts soļoja šurpu turpu.

- Dzirdēju, ka viņš pat bija piedalījies meklēšanā! Pie velna, tiem tipiem galīgi nav sirdsapziņas! Jums jau no paša sākuma bija jāklausās, ko es teicu!

- Mums vēl nekas konkrēts nav zināms, - Gesta norādīja, iedams uz māju.

Vēders apmeta kūleni kā katru reizi, kad policists redzēja, ka Nēas drēbes joprojām karājās uz veļas auklas vienā mājas pusē. Bija nepatīkami redzēt ļaunīgo prieku Bengta sejā, jo īpaši tagad pēc ugunsgrēka, tomēr savā ziņā viņam bija žēl sērojošā vīrieša. Gesta arī saprata, ka cilvēkam labpatika vienkāršas atbildes. Nelaimīgā kārtā vienkāršās atbildes reti kad bija pareizas. Realitāte parasti bija sarežģītāka.

- Vai neiebilstat, ka eju iekšā? - policists pajautāja Bengtam, un vīrietis viņam atvēra ārdurvis.

- Vai vari pasaukt Pēteru un Evu, lai nāk lejā? - Bengts palūdza sievu, un viņa pamāja.

Pirmais nonāca Pēters, minūti vēlāk viņam pievienojās Eva. Abi izskatījās pusaizmiguši.

Peters apsēdās un ar žestu aicināja Gestu darīt tāpat.

Sēdēt pie šī virtuves galda palēnām kļuva pagalam ierasti. Gesta vēlējas, kaut varētu šeit ierasties ar ziņām, ka lieta bija atrisināta. Tā vietā jau atkal bija jāsagādā vilšanās. Turklāt uzticību policistam bija iedragājusi vakardienas pārmeklēšana. Viņš vairs nesaprata, kā vērsties pie ģimenes. Tāpat kā Patriks, arī Gesta pārdzīvoja par ugunsgrēku un manieri, kādā Melbergs bija izturējies pret Karīmu un viņa ģimeni. Taču nevarēja izslēgt varbūtību, ka Karīma mājās bija atrasti konkrēti pierādījumi un viņš varēja būt vainīgais. Juceklīgums mulsināja.

- Vai tā ir tiesa? - Pēters jautāja. - Par vīrieti no bēgļu centra?

- Pagaidām mēs vēl neko skaidri nezinām, - Gesta piesardzīgi atbildēja. Varēja redzēt, kā Bengta seja pietvīka, kā viņa lūpas pavērās, lai mestos starpā, un policists steidzās līdz galam izteikt, ko bija ieradies pavēstīt: - Esam kaut ko atraduši, bet noteiktu... tehnisku formalitāšu dēļ vēl nav skaidrs, ko tieši tas nozīmē.

- Dzirdēju, ka viņa mājā atradāt Nēas drēbes. Vai tā ir taisnība?

- Mums daudzi zvana, - Bengts paskaidroja. - Mēs visu uzzinām no citiem, nevis no jums. Tas ir...

Viņš kārtējo reizi bija pacēlis balsi, bet Pēters pacēla plaukstu, lai apturētu tēvu, un mierīgi vaicāja: - Vai tā ir tiesa, ka kāda bēgļu centra iemītnieka mājās esat atraduši Nēas drēbes?

- Atradām vienu apģērba gabalu, - Gesta teica un izņēma no somas plastmasas vākus. - Taču mums ir vajadzīga jūsu palīdzība, lai to identificētu.

Eva iešņukstējās, un Ulla papliķēja vedeklai pa roku. Nelikās, ka Eva manītu pieskārienu, jo sieviete turpināja nolūkoties uz vākiem Gestas rokās.

- Vai pazīstat šo apģērba gabalu? - policists jautāja, izvietodams pa virtuves galdu vairākas fotogrāfijas.

Evai aizrāvās elpa.

- Tās apakšbikses pieder Nēai. Viņas “Ledus sirds” biksītes.

Gesta paraudzījās uz fotogrāfijām, kurās bija redzamas zilas apakšbikses ar gaišmataino princesi, un pārjautāja: - Vai esat droša? Vai šīs apakšbikses pieder Linnēai?

- Jā! - Ēva apstiprināja, sparīgi mādama ar galvu.

- Un jūs viņu palaidāt! - Bengts iesaucās.

- Veids, kā šo apģērba gabalu atrada, ir mazliet problemātisks.

Bengts nosprauslājās. - Problemātisks? Ārzemnieks ierodas, nolaupa mazu meiteni un viņu nogalina, un jūs te runājat par problēmām?

- Saprotu, ka pārdzīvojat, bet mums ir jā...

- Mums nekas nav jādara! Jau no paša sākuma es jums teicu, ka vainīgajam jābūt vienam no viņiem, bet jūs negribējāt klausīties. Šķiežat tikai laiku un turat mūs neziņā, kas notika ar Nēu, un tagad vēl esat palaiduši slepkavu uz brīvām kājām! Vēl apgriezāt šo māju kājām gaisā un izturējāties pret manu dēlu un viņa sievu kā pret aizdomās turamajiem. Kā jums nav kauna?

- Tēt, nomierinies! - Pēters lūdza.

- Kā gan viņš var nebūt vainīgs, ja pie viņa atradāt apakšbikses? Mēs dzirdējām par ugunsgrēku. Vai viņš mēģināja slēpt citus pierādījumus? Ja jau palaidāt vaļā, būtu tikai loģiski, ja viņš mēģinātu iznīcināt jebkādas pēdas. Droši vien tāpēc arī pievienojās meklētāju grupai.

- Ugunsgrēka cēlonis vēl nav noskaidrots.

Gestam iešāvās prātā, ka varētu pastāstīt, ka Karīms ir savainots un ka viņa sievai ir vajadzīga intensīva terapija, un ka nav zināms, vai viņa kādreiz nāks pie samaņas. Tomēr policists nolēma neko neteikt. Nelikās, ka šajā brīdī ģimene spētu uztvert kāda cita bēdas, turklāt Fjelbakas aplam rosīgais baumu tīkls gādās, ka viņi par to drīzumā uzzinās.

- Vai esat pārliecināta, ka viņa bija uzvilkusi šīs apakšbikses, kad pazuda? - Gesta jautāja, uzlūkodams Evu.

Sieviete mirkli vilcinājās, tad palocīja galvu.

- Viņai tādas bija piecas, visas dažādās krāsās. Pārējās ir te, mājās.

- Skaidrs, - Gesta teica.

Policists salika fotogrāfijas atpakaļ vākos un piecēlās.

Bengts savilka rokas dūrēs.

Arestējiet to nolādēto melnģīmi labi drīz, citādi ņemšu grožus savās rokās!

(Iesili viņu uzlūkoja. No sirds jutu jums līdzi par notiekošo.

Tomēr ikvienam, atkārtošu, ikvienam būtu jāatturas no rīcības, kas visu tikai pasliktinātu.

Bengts tikai nosprauslojās, bet Pēters pamāja.

- Viņa skarbie vārdi nekad nepāraug darbos, - dēls norādīja.

- Ceru, ka tā arī ir. Viņa paša labad, - policists teica.

Kad Gesta brauca prom no saimniecības, redzēja Pēteru stāvam durvīs un noskatāmies. Kaut kas policistam nedeva mieru. Kaut kas tirdīja, bet viņš nekādi netika gudrs, kas tas varētu būt. Gesta kaut ko bija palaidis garām, bet neskaidrā doma izplēnēja, kad viņš pūlējās to notvert. Policists vēlreiz pameta acis atpakaļskata spogulī. Pēters joprojām stāvēja turpat un skatījās, kā Gesta aizbrauca.

- Sveiki? Vai te kāds ir?

Viņu pamodināja Ritas balss. Melbergs atvēra acis, nebūdams drošs, kur atradās. Tad ieraudzīja Anniku, kura bija iestājusies durvīs.

- Ak, tā esi tu! - viņš noteica un piecēlās.

Melbergs izberzēja acis.

- Ko jūs šeit darāt? - Annika gribēja zināt. - Gandrīz trieku dabūju, kad izdzirdēju šeit atskanam troksni. Kāpēc te esat tik agri?

Viņa sakrustoja rokas pār savām kuplajām krūtīm.

- Nu, ē, varētu teikt, ka patiesībā esmu te aizkavējies ļoti vēlu... - Melbergs teica, pūlēdamies savilkt lūpas smaidā.

Negribējās Annikai stāstīt, kas bija noticis, taču drīz vien ziņas būs izplatījušās pa iecirkni ar vēja spārniem, tāpēc tikpat labi varēja pastāstīt pats.

- Rita mani izmeta no mājām, - priekšnieks teica, norādīdams uz savu somu.

Rita nebija somā ielikusi viņa iecienīto flaneļa pidžamu, tāpēc bija nācies gulēt drēbēs. Turklāt iecirkņa mazītiņajā telpā bija paredzēts vien atpūsties pāris stundu, nevis palikt pa nakti, tāpēc tā bija sasmakusi un sakarsusi kā pirts.

Melbergs pameta skatienu lejup uz savu sasvīdušo un saburzīto apģērbu.

- Es būtu rīkojusies tāpat! - Annika iesaucās, tad apcirtās uz papēža un devās uz virtuvi. Tikusi pusceļā uz turieni, viņa apstājās un pakliedza: - Pieņemu, ka gulējāt saldā miegā un neesat dzirdējis, kas notika, vai ne?

- Nevaru teikt, ka būtu labi izgulējies, - Melbergs iebilda, klibodams Annikai nopakaļ. - Tā saliekamā gulta ir briesmīgi neērta, un nav gaisa kondicioniera, un mana āda ir ļoti jutīga, tāpēc niez, ja gultasveļa nav kvalitatīva, un patiešām šķita, ka tā bija taisīta no kartona, tāpēc es...

Viņš aprāvās un sašķieba galvu uz sāniem.

- Vai vari man uztaisīt krūzi kafijas, mīļā, ja jau grasies vārīt jaunu kannu?

Melbergs attapās, ka bija pieļāvis kļūdu, tiklīdz vārds “mīļā” bija nācis pār lūpām, un sagatavojās Annikas reakcijai, bet iecirkņa sekretāre tikai apsēdās pie virtuves galda.

- Kāds pagājušajā naktī aizdedzināja bēgļu centru, - viņa pastāstīja klusā balsī. - Karīms un viņa ģimene ir slimnīcā.

Melbergs ķēra ar roku pie krūtīm. Tad sašļuka uz krēsla iepretim Annikai.

- Vai manas... manas rīcības dēļ?

Mēle šķita pārāk liela un smaga. Tikai ar pūlēm viņam izdevās neatraut no Annikas acis.

- To mēs nezinām. Bet jā, tas tomēr varētu būt īstais iemesls, Bertil! Cilvēki zvana uz iecirkni bez apstājas, tāpēc es zvanus vakar pāradresēju uz mājām. Neesmu gandrīz nemaz gulējusi. Patriks kopā ar Mārtiņu un Paulu ir slimnīcā. Karīma sieva ir mākslīgajā komā. Viņas apdegumi ir tik smagi, ka ārsti nezina, vai viņa izdzīvos, un Karīms savainoja savas rokas, kad vilka sievu no degošās ēkas.

Un bērni? - Melbergs vaicāja, šausmām pārņemot augumu.

Viņus līdz rītdienai paturēs slimnīcā un novēros, bet izskatās, ka ar viņiem viss ir kārtībā. Par laimi, neviens cits nav cietis.

IK, kuru majas ir izpostītas, ir evakuēti uz kultūras centru.

Augsta debess! priekšnieks noelsās tikai nedaudz skaļāk pat i likstu. Vai zinām, kas to pastrādāja?

- Nē, pagaidām nē! Bet esam saņēmuši papilnam ziņu, tās būs jāizskata, cik drīz vien būs iespējams. Zvanīja gan ķertie, kuri uzskata, ka bēgļi paši pielaida centram uguni, lai izpelnītos līdzjūtību, gan ļaudis, kuri apgalvo, ka ļaunprātīgie dedzinātāji ir labējie ekstrēmisti. Rādās, ka ugunsgrēks ir sašķēlis pilsētu divās grupās. Joprojām netrūkst cilvēku, kuri ir pārliecināti, ka bēgļi to bija pelnījuši. No otras puses, ir arī tādi cilvēki kā Bills Andešsons, kurš visu nakti pavadīja, organizēdams un uz kultūras centru nogādādams bēgļus, kuri ugunsgrēkā bija zaudējuši pajumti. Daudzi viņiem ved dažādas mantas, kas varētu noderēt. Var teikt, ka apstākļi atspoguļo vislabāko un visļaunāko cilvēka dabā.

- Bet es... - Melbergs nošūpoja galvu, tikai ar pūlēm jaudādams turpināt sakāmo. - Es nebiju domājis, ka... Es nedomāju, ka...

- Tur jau tā lieta, Bertil! - Annika nopūtās. - Jūs nedomājat.

Viņa piecēlās un sāka gatavot kafiju.

- Vai teicāt, ka vēlaties krūzi?

- Jā, lūdzu! - priekšnieks atsaucās.

Viņš norija kaklā sakāpušo kamolu.

- Cik liela ir varbūtība?

- Kāda varbūtība? - Annika atvaicāja, no jauna apsēzdamās Melbergam pretī, kad kafijas automāts bija sācis pukšķēt.

- Ka viņa sieva izdzīvos.

- Ne pārāk liela, cik man zināms, - Annika klusi atbildēja.

Melbergs nebilda ne vārda. Viņš apzinājās, ka bija pieļāvis milzīgu kļūdu. Nu atlika tikai cerēt, ka izdosies to labot.

BŪHUSLĒNE, 1672. GADS

Kad vasara gāja uz galu, Elīna sāka bažīties. No sākuma viņa bija spriedusi, ka bija piemetusies kāda vēlīnas vasaras kaite un tāpēc bija jāmetas aiz šķūņa vemt. Tomēr drīz vien attapās. Tāpat bija bijis arī tad, kad gaidīja Mertu. Ik nakti Elīna lūdza Dievu. Kāds bija Viņa slēptais nodoms? Kādu pārbaudījumu viņai bija nolikts izturēt? Vai bija jāpastāsta Prēbenam, vai nē? Ko gan viņš teiktu? Elīna zināja, ka Prēbens viņu mīlēja, taču sirds dziļumos apšaubīja Prēbena izturību. Viņš bija krietns vīrs, bet reizē bija arīdzan godkārīgs un gatavs izdabāt - tik labi Elīna bija viņu iepazinusi. Visus viņas jautājumus, kā viss varētu iegrozīties un kā varētu turpināties kā līdz šim, vienādiņ apklusināja skūpsti un mīlēšanās, taču katru reizi Prēbena acīs vispirms pavīdēja raizes.

Bija jādomā arī par Britu. Māsa bija kļuvusi aizvien nīgrāka un aizdomīgāka. Abi no visa spēka centās slēpt, ko juta viens pret otru, bet Elīna zināja, ka brīžiem Britas klātbūtnē viņa un Prēbens saslapa viens otra skatienu un nejaudāja nobēdzināt savas jūtas. Pārāk labi Elīna pazina savu māsu. Zināja, uz ko Brita bija spējīga. Lai gan viņa ne vārda nebija ne ar vienu pārmijusi, kā Merta bija teju noslīkusi ezerā, Elīna nebija par to aizmirsusi. Nebija arī izmetusi no galvas, kas bija pie vainas.

Kamēr dienas rāvās arvien īsākas un ikviens strādāja vaiga sviedros, lai saimniecība būtu gatava ziemai, Brita arvien mazāk un ma/ak iznāca no istabas. No rītiem viņa ilgāk palika gultā un liedzas celties. Šķita, ka viņas spēki izsīka.

Prēbens lūdzа, lai ķēkša pagatavo Britas iecienītās maltītes, taču viņa atteicās ēst, un Elīnai katru vakaru bija jāaiznes neskartais ēdiens, kas bija atlikts uz galdiņa pie gultas. Naktī Elīna glāstīja vēderu un prātoja, ko Prēbens teiktu, ja uzzinātu, ka Elīna zem sirds nesa viņa bērnu. Viņa sprieda, ka Prēbens par to tikai līksmotu. Rādījās, ka viņam un Britai nevarēja būt bērnu, un viņš arī nemīlēja Britu tā, kā mīlēja Elīnu. Ja nu Britai bija uzkritusi kāda nāvīga kaite? Tad Elīna un Prēbens varētu dzīvot kopā kā ģimene. Kad uzmācās šādas domas, Elīna ņēmās vēl kaismīgāk lūgt Dievu.

Neizskaidrojamā kārtā Brita savārga ar katru dienu. Galu galā Prēbens paaicināja dakteri no Udevallas. Kamēr visi gaidīja daktera atbraukšanu, Elīna aiz saspringuma un bažām nezināja, kur likties. Dedzīgi nopūlējās sev iegalvot, ka bažījas par māsu, bet spēja domāt tikai par vienu: ja Brita noliktos gultā ar smagu kaiti, uz joni pavērtos iespēja uz pašas un Prēbena kopīgu nākotni. Pat ja uz viņiem mestu aizdomu pilnus skatienus un par viņiem sačukstētos, kad abi salaulātos tik drīz pēc Prēbena nonākšanās atraitņa kārtā, ar laiku runas mitētos. Par to Elīna bija droša.

Kad rati atveda dakteri, Elīna pagāja nostāk un lūdzās. Lūdzās tik kvēli, kā nekad iepriekš savā mūžā. Cerēja, ka Dievs nesodīs par lūgumiem, ko viņa iepina savās lūgšanās. Dvēseles dziļumos Elīna ticēja, ka Dieva griba bija redzēt viņu un Prēbenu kopā. Viņu mīlestība bija pārāk stipra, lai būtu vien sagadīšanās. Britas vājums tagadiņ katrā ziņā bija pēc Dieva nodoma. Jo dedzīgāk viņa lūdzās, jo drošāka par to bija. Britas dienas bija skaitītas. Elīnas nedzimušajam bērnam būs tēvs. Viņi kļūs par ģimeni. Viņa paļāvās uz Dievu.

Sirdij smagi sitot, Elīna atgriezās mācītāja mājā. Neviens no pārējiem kalpiem neko nebija teicis, tāpēc viņa nosprieda, ka citi vēl nebija padzirdējuši.Tenkas parasti pārskrēja saimniecību kā vējš, un Elīna zināja, ka dažs labs bija sačukstējies par viņu un Ptēbenu.Tik mazā saimniecībā kalpu acīm nekas nepaslīdēja secen. Visi bija dūnām ilgi mēļojuši, ka no Udevallas bija atsaukts dakteris, lai tas tiktu skaidrībā, kas kaitēja saimniecei.

- Vai esi ko dzirdējusi, Elsa? - Elīna prasīja ķēkšai, kas gatavoja vakara maltīti.

- Nē! - Elsa atsaucās, bez mitas maisīdama lielo podu. - Man domāt, dakteris vēl ir viņas istabā.

- Iešu palūkot, vai ir kādas ziņas, - Elīna ieteicās, nepaceldama acis pret ķēkšu. - Viņa takš ir mana māsa.

Elīna baiļojās, ka sieviete varētu viņai sejā saskatīt, par ko bija lūgusies, vai ka varētu saklausīt viņas dobjos sirdspukstus. Bet ķēkša tikai pamāja un nepagriezās atpakaļ.

- Tā arī dari! Kad saimniece neaiztiek manas pankūkas, tad zinu, ka nav labi. Paļausimies uz Dievu, ka vaina nav smaga.

- Jā, paļausimies uz Dievu! - Elīna piebalsoja, steigdamās uz durvīm.

Britas guļamistabas durvju priekšā viņa stāvēja labu brīdi. Netika gudra, vai uzdrīkstējās klauvēt. Tad durvis atvērās un pa tām iznāca drukns vīrs ar kuplām ūsām, nesdams daktera somu vienā rokā.

Prēbens spieda viņam otru roku.

- Nevaru vien jums pateikties, dakter Brūšson! - viņš teica, un Elīnai par pārsteigumu viņa sejā rotājās smaids.

Ko gan dakteris tādu būtu varējis pasacīt, ka Prēbens smaidīja tik gaiši, ka viņa acis zaigoja gaiteņa tumsā? Elīnas vēders sarāvās.

- Šī ir Britas māsa Elīna, - Prēbens iepazīstināja viņu un dakteri.

Elīna piesardzīgi paspieda daktera roku. Viņa arvien nesaprata, kāpēc abiem vīriem bija tādas sejas. Aiz viņu mugurām varēja saret Izc'l Britu, kura sēdēja gultā; viņas tumšie mati bija izkārtoti pāri spilveniem.

Māsa izskatījās kā runcis, kurš bija izlaizījis krējuma podu, un Elma apjuka vēl vairāk.

Savilcis šķelmīgu seju, dakteris Brūšsons teica:

Rādās, ka vieta ir laba vēlējumi. Ir gan aizritējušas tikai pāris nedijas, bei nav nekādu šaubu, ka Brita gaida bērnu. Stāvoklis viņu

novārdzina, tāpēc ir jāraugās, lai viņa gan daudz gan dzertu, gan ēstu, cik nu jaudā. Esmu devis padomu, ka nākamās pāris nedēļas viņai ir jādod novārījums, līdz vājums pāriet un ēstgriba atgriežas.

- Elīna visādā ziņā būs teicama palīdze, par to esmu drošs, - Prēbens teica, priekā starodams.

Kāpēc viņš izskatījās tik laimīgs? Prēbens negribēja būt kopā ar Britu, viņš gribēja būt kopā ar Elīnu. Tā viņš bija sacījis. Bija viņai teicis, ka esot izraudzījies neīsto māsu. Pēc Dieva gribas viņa sēkla nekādi nebija augusi Britā. Taču te nu viņš stāvēja ar platu smaidu uz lūpām un solīja dakterim Brūšsonam, ka Elīna likšot priekšā labu labās prasmes, lai koptu vājinieci. Brita veltīja māsai skatienu, kurā jautās ļaunīga līksme. Tad atglauda matus un ievaidējās:

- Prēben, man jau atkal metas nelabi!

Māsa pastiepa roku, un Elīna noskatījās, kā Prēbens metās pie viņas.

- Vai varu kā līdzēt? Dzirdēji, ko vēlēja dakteris. Mieru un novārījumu. Vai man pateikt Elsai, ka tev ir jāpataisa kāds novārījums?

Brita pamāja. - Man gan no ēstgribas nav ne miņas, bet mūsu bērna labad būs vien jāmēģina kaut ko iebaudīt. Tikai, lūdzams, neatstāj mani! Saki, lai Elīna runā ar Elsu un atnes man novārījumu! Labi zinu, ka viņa ar prieku tā arī darīs. Grib taču, lai mazais māsasdēls vai mazā māsasmeita nāk pasaulē ar brangu veselību.

- Ticu, ka tā, - Prēbens atteica. - Bet man vispirms ir jāpavada dakteris Brūšsons ceļā, iekams varu palikt pie tevis.

- Nē, nē, es noteikti varu pats tikt galā! - smējās dakteris, griezdamies uz durvju pusi. - Gādājiet par māmiņu, tad zināšu, ka esmu pienācīgi paveicis savu darbu!

- Kā teiksiet, - Prēbens pielaidās un palocīja galvu, saņēmis Britas plaukstu savējās.

Viņš uzlūkoja Elīnu, kura aizvien stāvēja durvīs kā nolēmčta.

- Lūdzu, pasteidzies un pagādā Britai ēdamo, viņai ir jāldausa dakterim!

Elīna pamāja un nodūra acis.

Viņa neatrāva skatienu no savām kurpēm, jo tikai tā jaudāja neizplūst asarās. Ja vēl mirkli būtu jānoskatās Prēbena laimīgajā vaigā un Britas apmierinātajā ģīmī, Elīna nespētu novaldīties. Apcirtusies uz papēža, viņa ar skubu devās uz virtuvi.

Saimniece gaidīja bērnu, un viņai vajadzēja novārījumu. Tikmēr visvarenais Dievs smējās par nabaga nelgu Elīnu.

Ērika īsti nezināja, kā bija jāģērbjas uz izstādes atklāšanu galerijā, tāpēc izšķīrās par pārbaudītu un drošu izvēli: vienkāršas baltas īsbikses un balta blūze. Viņa uzdrīkstējās ģērbties baltā tikai tāpēc, ka bērnus bija atstājusi Kristīnas ziņā. Būdama trīs mazu bērnu māte, Ērika bija sapratusi, ka baltas drēbes gluži kā spēcīgs magnēts pievilka lipīgus pirksteļus.

Viņa vēlreiz pārbaudīja laiku, kas bija norādīts Violas atsūtītajā ielūgumā, lai gan tas bija lieki, jo varēja redzēt, kā uz mazo galeriju plūda cilvēki. Iegājusi iekšā, Ērika pārlaida skatienu visriņķī. Telpa bija gaiša un plaša, un Violas gleznas bija glīti sakārtas pie sienām. Vienā stūrī uz galdiņa viņa pamanīja šampanieša glāzes un vāzes ar ziediem, ko bija atnesuši draugi un paziņas. Piepeši Ērika jutās kā pilnīga muļķe. Varbūt arī viņai būtu bijis kaut kas jāatnes.

- Ak, Ērika! Kā es priecājos, ka varējāt ierasties!

Pie viņas pienāca Viola, plati smaidīdama.

Sieviete izskatījās satriecoši, tērpusies greznā tumšzilā kaftānkleitā, viņas mati bija atglausti un saņemti izsmalcinātā mezglā. Ērika allaž bija apbrīnojusi cilvēkus, kuri varēja valkāt kaftānkleitu, neradot iespaidu, ka bija uzvilkuši karnevāla tērpu. Viņa pati pāris reižu bija pielaikojusi līdzīgus tērpus un jutusies kā maskuballē. Toties Viola izskatījās burvīgi.

- Lūdzu, iebaudiet šampanieti! Neesat taču pie stūres, vai ne? - viņa pajautāja, pasniegdama Ērikai glāzi.

Ērika galvā pārcilāja, ko bija plānojusi vēlāk darīt, un secināja, ka autovadīšana izpaliks, tāpēc paņēma piedāvāto glāzi.

- Aplūkojiet gleznas! - Viola aicināja. - Ja ieraugāt kādu, ko vēlaties iegādāties, tad tikai pasakiet jaukajai meitenei, kura stāv tur, un viņa uzlīmēs sarkanu punktiņu uz plāksnītes blakus gleznai. Starp citu, viņa ir mana mazmeita.

Sieviete norādīja uz meiteni, kurai vēl nebija gluži astoņpadsmit gadu un kura stāvēja blakus durvīm, rokās turēdama sloksni ar sarkanām punktiņa uzlīmēm. Šķita, ka viņa savu uzdevumu uztvēra pagalam nopietni.

Ērika nesteidzīgi apskatīja visas gleznas. Šur tur jau bija parādījies pa sarkanam punktiņam, un viņa par to priecājās. Viņai patika Viola. Viņai patika arī Violas gleznas. Mākslas pasaule Ērikai bija sveša, un viņu nepiesaistīja neviens mākslas darbs, kurā attēloto nevarēja atpazīt. Taču šajos brīnišķīgajos akvareļos Ērika sazīmēja zināmas ainas - lielākoties bija attēloti cilvēki ikdienas gaitās. Viņa apstājās, lai noraudzītos gleznā, kurā gaišmataina sieviete ar miltiem notraipītu seju un cigareti mutē mīcīja maizes mīklu.

- Tā ir mana māte. Visās gleznās, kas ir izliktas galerijā, ir attēloti ļaudis, kuri man ir bijuši nozīmīgi, un es izvēlējos viņus iemūžināt ikdienišķās situācijās. Nekādu smalku pozu. Vēlējos viņus uzgleznot tādus, kādi viņi man ir palikuši prātā. Māte vienādiņ kaut ko cepa. Viņai ļoti patika cept, jo īpaši maizi. Mēs baudījām svaigu maizi katru dienu, tomēr bieži vien esmu atskatījusies un prātojusi, cik daudz nikotīna mēs, es un brāļi, apēdām kopā ar maizi, jo māte allaž kūpināja kā traka, kad mīcīja mīklu. Tajās dienās gan neviens par to galvu nelauzīja.

- Viņa bija skaista, - Ērika teica no sirds.

Sievietei gleznā acīs vīdēja tā pati uguntiņa, ko varēja manīt meitas skatienā, un Ērika nosprieda, ka abas sievietes vienā vecumā noteikti bijušas ārkārtīgi līdzīgas.

Ja, viņa bija visskaistākā sieviete, kādu savu mūžu esmu pa•niusi! Art visjautrākā. Ēs būtu mierā, ja par saviem bērniem būtu patiipcjusies kaut uz pusi tik labi, ka viņa gādāja par mums.

- Nešaubos, ka esat bijusi lieliska māte, - Ērika teica, jo viņai bija grūti noticēt, ka varētu būt citādāk.

Kāds piebikstīja Violai pie pleca, un sieviete atvainodamās aizgāja.

Ērika palika turpat, raudzīdamās Violas mātes portretā. Reizē pārņēma gan labpatika, gan skumjas. Labpatika, jo viņa ikvienam novēlēja māti, kura izstaroja tādu siltumu. Skumjas, jo tas bija tik atšķirīgs no attieksmes, ko Ērika un Anna bija pieredzējušas bērnībā. Viņu māte nekad nebija cepusi maizi vai smaidījusi, vai apskāvusi savus bērnus, vai teikusi, ka viņas mīlēja.

Negaidot Ērika sajutās vainīga. Viņa bija nozvērējusies, ka ne par mata tiesu nelīdzināsies savai mātei. Vienmēr būs mīļa, jautra un sirsnīga. Tomēr patlaban viņa strādāja pie savas grāmatas un bija parūpējusies, ka Kristīna pieskatīja bērnus. Taču Ērika bērnus apbēra ar mīlestības apliecinājumiem, un viņi labprāt pavadīja laiku kopā ar vecmāmiņu vai kopā ar brālēniem un māsīcām Annas mājās. Tāpēc viņi necieta. Ja Ērika nestrādātu, viņa vairs nebūtu Ērika. Viņa mīlēja savus bērnus un vienlaikus ar aizrautību nodevās savam darbam.

Ērika lēni gāja no vienas gleznas pie citas, malkodama šampanieti. Galerijas telpas bija glītas, un tajās darbojās gaisa kondicionieri, tāpēc neradās saspiestības sajūta, lai gan cilvēku šeit netrūka. Ik pa brīdim Ērika sadzirdēja kādu čukstus nosaucam viņas vārdu, un viņa bija ievērojusi, ka vairākas sievietes bija iebikstījušas blakusstāvošajam sānā. Ar to joprojām nebija izdevies aprast - cilvēki viņu pazina un uztvēra kā tādu slavenību. Pagaidām Ērika bija pamanījusies izvairīties no ļaunākajiem slavenību slazdiem. Nebija bijusi nevienā kinofilmas pirmizrādē, nebija piedalījusies televīzijas raidījumos, kuros slavenības cīkstējās ar čūskām un žurkām, nebija izkratījusi savu sirdi sarunu raidījumos vai piedalījusies viktorīnas veida raidījumos.

- Tas ir mans tēvs, - atskanēja blakus, un Ērika satrūkās.

Viola bija atgriezusies pie viņas un norādīja uz lielu gleznu sienas vidū. Salīdzinājumā ar mātes portretu šajā gleznā jautās pavisam citāda noskaņa. Ērika pūlējās ietērpt izjūtas vārdos un secināja, ka visprecīzākais būtu “grūtsirdība”.

- Tētis sēž pie sava galda. Tā es viņu atceros - tētis visu laiku strādāja. Kā bērns es to nesapratu, taču kā pieaugušais saprotu un cienu viņa aizrautību pret darbu, kas var būt gan svētīga, gan postoša. Gadiem ejot, tā viņu salauza...

Violas vārdos izskanējusī jēga caurvija pašreizējo gaisotni. Tad sieviete pagriezās pret Ēriku.

- Atvainojiet! Tāpēc arī uzaicināju jūs šeit ierasties. Atradu tēta veco dienasgrāmatu. Nezinu, vai jums tā maz noderēs. Viņš visu pierakstīja saīsināti, bet spriedu, ka tomēr vēlēsieties to redzēt. Paķēru līdzi, ja vēlaties to ņemt pie sevis.

- Jā, labprāt! - Ērika atsaucās. - Paldies jums!

Viņa tā arī nebija izmetusi no prāta jautājumu, kāpēc Leifs būtu tik krasi mainījis nostāju par meiteņu vainu. Tā vai citādi tas bija jānoskaidro. Varbūt viņa dienasgrāmatā būtu kāds jauns meklējumu pavediens.

- Lūdzu! - Viola teica, kad bija atnākusi atpakaļ ar nobružātu melnu dienasgrāmatu rokās. - Varat to paturēt.

Sieviete atdeva dienasgrāmatu Ērikai.

- Tētis man paliek šeit, - viņa norādīja uz savu sirdi. - Varu viņu skatīt gara acīm, kad vien iegribu. Iztēloties viņu sēžam pie sava galda.

Vieglītēm uzlikusi plaukstu Ērikai uz pleca, Viola aizgāja, atstādama viņu stāvam gleznas priekšā. Ērika brīdi to pētīja. Tad aizgāja aprunāties ar meiteni, kura turēja sarkano punktiņu sloksni.

I Iairis sēdēja uz krēsla stūrī un noskatījās, kā pavecāka sieviete Aduanam padeva segas. Viņš nespēja aizmirst, kā Karīms bija vilcis Aminu ārā no mājas. Kā Karīma rokas bija gailējušas. Kā viņš bija kliedzis. Cik baismīgi bija klusējusi Amīna.

IVc ugunsgrēka bija uzradies Bills, viņu zviedru valodas pasniedzējs Stūre un c iti, ко I Īalīls nepazina. Acīmredzot Rolfs un Mills bija metušies uz vienu roku, lai visus aizvestu uz kultūras centru.

Bills bija plivinājis rokas un pārlieku strauji bēris vārdus savā savādajā zviedru un angļu valodas mistrojumā, rādīdams uz automašīnām, tomēr neviens nebija uzdrīkstējies iekāpt, kamēr Halīls, Adnāns un citi no burāšanas komandas nebija iekāpuši.

Visi bija apmainījušies mulsiem skatieniem, kad ieradās sarkanajā ēkā Tānumshedes otrā malā. Kā gan viņiem veiksies šeit? Taču pēdējās pusstundas laikā ieradās arvien vairāk cilvēku. Viņi bija neizpratnē noskatījušies, kā viena automašīna pēc otras iebrauca stāvlaukumā lielās ēkas priekšā un cilvēki nesa segas, kafijas termosus un apģērbu, un rotaļlietas bērniem. Daži nolika atvesto un aizbrauca, tikmēr citi uzkavējās un pašlaik nopūlējās, lai patērzētu.

Kur gan visi šie zviedri bija agrāk? Viņi smaidīja, runājās, jautāja bērniem, kā viņus sauc, piedāvāja pārtiku un drēbes. Halīls netika gudrs.

Pie viņa pienāca Adnāns, jautājoši savilcis uzacis. Halīls paraustīja plecus.

- Paklau, zēni! - Bills pasauca, stāvēdams gabaliņu nostāk. - Es parunāju ar tuvējā lielveikala ļaudīm, un viņi teica, ka gribot ziedot šādu tādu pārtiku. Vai varat aizbraukt uz turieni un to paņemt? Še, te ir manas automašīnas atslēgas!

Bills pameta atslēgas Adnānam, kurš tās noķēra paceltā rokā.

- Kāda runa, aizbrauksim! - Halīls atsaucās.

Kad abi puiši bija izgājuši stāvlaukumā, Halīls pastiepa roku.

- Dod atslēgas man!

- Es gribu sēdēt pie stūres, - Adnāns iebilda, cieši satvēris atslēgu saišķi.

- Sagribēji! Es stūrēšu.

Adnāns negribīgi atvēra blakussēdētāja puses durvis. Halīls iesēdās vadītāja sēdeklī un pārmaiņus uzlūkoja te atslēgas, te instrumentu paneli.

- Nav, kur ievietot atslēgu.

- Ir tikai jānospiež iedarbināšanas poga, - Adnāns nopūzda mies norādīja.

Halīls aizrāvās ar automašīnām vēl vairāk nekā ar videospēlēm, tomēr vairumu savu zināšanu par tām smēlās no YouTube.

Savilcis neticīgu seju, Halīls nospieda pogu, uz kuras bija rakstīts “Stop/Start”. Ierūcās dzinējs.

Adnāns izplūda smaidā.

- Kā tu domā, vai Bills zina, ka ne man, ne tev nav vadītāja apliecības?

Halīls attapās, ka smaidīja par spīti visam, kas bija noticis.

- Vai viņš būtu mums devis savas automašīnas atslēgas, ja zinātu?

- Runa taču ir par Billu, - Adnāns iebilda. - Protams, ka būtu devis. Tu tiešām zini, kā vadīt automašīnu? Ja ne, tūdaļ pat kāpju ārā.

Halīls sāka ripināt automašīnu atpakaļgaitā.

- Neuztraucies! Iemācījos no tēva. 1

Atpakaļgaitā izbraucis no stāvlaukuma, Halīls izbrauca uz ielas.

Līdz lielveikalam bija vien daži simti metru.

- Zviedri ir tik dīvaini, - Adnāns noteica, šūpodams galvu.

- Kā tu to domā? - Halīls pavaicāja, iegriezdams automašīnu stāvlaukumā aiz lielveikala.

- Neskatās mums ne virsū, runā visādas riebeklības par mums, iemet Karīmu cietumā un mēģina mūs dzīvus sadedzināt. Bet tad grib mums palīdzēt. Nesaprotu.

Halīls paraustīja plecus.

- Šaubos, ka visi mums vedīs segas, - puisis norādīja un nospieda izslēgšanas pogu. - Gan jau ir daudzi, kuri vēlas, kaut mēs visi būtu sadeguši.

Domā, viņi nāks atkal un mēģinās vēlreiz? - Adnāns jau-

laja.

I labis izkāpa no automašīnas un aizvēra durvis. Pašūpoja

galvu.

Tic, kuri slapstās un izraisa ugunsgrēkus nakts aizsegā, ir gļēvuļi.Tagad mums ir pievērstas pārāk daudzas acis.

- Domā, tā būtu noticis, ja policija nebūtu aizvedusi Karīmu? - draugs gribēja zināt un atvēra lielveikala durvis, palaizdams Halīlu pa priekšu.

- Kas to lai zina? Dusmas, visdrīzāk, jau kādu laiku bija gruzdējušas. Varbūt ar to pietika, lai vārdi pārvērstos darbos.

Viņš pameta skatienu visriņķī. Bills nebija teicis, ar ko bija jārunā, tāpēc Halīls pēc brītiņa piegāja pie jaunieša, kurš vienā plauktu rindā krāmēja konservus.

- Jums būtu jārunā ar priekšnieku, - jaunietis attrauca. - Viņš ir savā kabinetā.

Halīls vilcinājās. Ja nu vīrietim nekas nebija zināms par plānu ziedot pārtiku? Varbūt Bills nebija runājis ar īsto cilvēku? Ja nu priekšnieks nosprieda, ka viņi bija ieradušies, lai ubagotu?

Adnāns saņēma draugu aiz rokas.

- Ejam! Ja jau esam atbraukuši, parunāsim ar viņu.

Desmit minūtes vēlāk abi automašīnas bagāžas nodalījumā lika sviestmaizes, gāzētos dzērienus, augļus, pat nedaudz saldumu bērniem. Halīls no jauna nošūpoja galvu. Zviedri nudien bija savādi.

Šķita, ka pēdas zibēja tik ātri, ka nemaz neskāra granti. Šī rutīna bija uzturējusi viņu dzīvu. Celties katru rītu, uzvilkt skriešanas apģērbu, sasaitēt apavu auklas un iet ārā.

Gadu gaitā Helēnas sagatavotība bija uzlabojusies. Neparastā kārtā dalību maratonā nenoteica vecums. Jaunākiem skrējējiem bija priekšroka, ja runa bija par spēku un izturību, toties vecākie skrējēji šo pārsvaru izlīdzināja ar pieredzi. Vienmēr bija jautri noskatīties, kā dižmanīgus jaunos skrējējus noskrēja sieviete, kura bija gana veca, lai būtu viņu māte.

Sajutusi, ka sānos drīzumā varētu iemesties dūrējs, Helēna pie spiedās elpot mierīgāk. Šodien viņa negrasījās pieļaut, ka bija ja apstājas.

Policija bija arestējusi vīrieti no bēgļu centra, pēc tam kāds bija centru aizdedzinājis. Kad I Ielena bija ieraudzījusi attēlus, uzmetas

šausmas, taču gandrīz uzreiz prātā bija iešāvusies doma, ka tagad uzmanība no jauna pievērsīsies viņai un Marijai. Vienu no viņām turēs aizdomās. Vai abas.

Viņa un Marija, abas bija lolojušas neskaitāmus sapņus, neskaitāmus plānus. Kad būtu pienākusi astoņpadsmitā dzimšanas diena, viņas būtu visu atstājušas aiz muguras un nopirkušas vienvirziena biļetes uz Ameriku, kur abas gaidītu daždažādas brīnišķīgas lietas. Marija tik tiešām bija devusies uz turieni. Viņa bija piepildījusi savus sapņus, kamēr Helēna bija palikusi tepat. Apzinīga. Paklausīga. Visas šīs īpašības jau no sākta gala bija pārvērtušas viņu upurī. Marija nemūžam nebūtu pieņēmusi Helēnas likteni. Viņa būtu sīvi cīnījusies pretī.

Tomēr Helēna nebija Marija. Visu dzīvi viņa bija darījusi, ko citi bija teikuši darīt.

Helēna bija sekojusi līdzi Marijas karjerai, lasījusi par viņas dzīvi un viņas reputāciju kā kaprīzu, nejūtīgu un reizēm pat riebīgu sievieti. Slikta māte, kura sūtīja meitu uz internātskolām pa visu pasauli un nemitīgi parādījās fotogrāfijās, kurās uzdzīvoja kopā ar aizvien citu vīrieti. Helēna gan saskatīja ko citu. Viņa redzēja meiteni, kura nekad ne no kā nebaidījās, kura allaž mēģināja viņu pasargāt, kura būtu viņai dāvājusi visu pasauli.

Tāpēc Helēna tā arī nebija spējusi viņai pateikt. Kā gan? Marija tolaik bija bezpalīdzīga, tīrais bērns. Ko gan viņa būtu iesākusi?

Helēnai šķita, ka vakar, pirkdama pārtiku, bija uz mirkli redzējusi Mariju. Ar acs kaktiņu viņa bija samanījusi nelielu kustību, bet bija sajutusi spēcīgu Marijas klātbūtni. Kad Helēna pacēla skatienu, redzēja vien pavecu vīrieti ar spieķi, taču būtu varējusi apzvērēt, ka tur bija stāvējusi Marija, skatīdamās uz viņu.

Grants ceļš zibēja, pēdām ritmiski dipot pa zemi. Labā kāja uz pi iekšu, labā roka atpakaļ. Helēna palūkojās rokaspulkstenī ar pulsa mērīšanas funkciju. Izskatījās, ka šis būs visu laiku labākais rezultоtvarbūt pateicoties ritmiskajam solim, kas neļāva domām aizklīst citur.

Bija tik daudz atmiņu, no kurām viņa vēlējās izvairīties. Un Sams. Viņas mīļais Sams. Dēlam tā arī nebija dota iespēja. Viņš bija nolemts, Helēnas grēku aptraipīts, vēl pirms dzimšanas. Kā gan viņa bija spējusi noticēt, ka ar gadiem viss pagaisīs, ka nogrims aizmirstības tumšajos ūdeņos? Nekas nekad nepazuda. Lai nu kam, bet viņai tas būtu bijis jāzina.

Helēna skrēja, kā piekalusi skatienu horizontam. Viņa bija trīspadsmit gadus veca, kad sāka skriet. Neuzdrošinājās palēnināt soli tagad.

Jesija nostūma malā pēdējo mapi, kurā bija raksti par Helēnu, Mariju un Stellu. Meitene uzlūkoja Samu. Viņa seja vienā brīdī varēja būt pavisam atklāta, bet nākamajā - pilnībā noslēgta. Mapes pašās beigās puisis bija ielicis lapu, kurā ar roku bija pierakstījis savas domas par slepkavību. Tās lasot, Jesijai radās iespaids, ka lasīja pašas domas. Tomēr bija kāda atšķirība. Sams bija spēris vienu soli tālāk.

Kas viņai tagad būtu puisim jāsaka? Ko viņš gribēja dzirdēt?

Sams pasniedzās pēc savas mugursomas.

- Gribēju tev kaut ko parādīt, - viņš ieteicās.

Puisis izvilka nobružātu piezīmju kladi un ņēmās to šķirstīt. Piepeši viņš izskatījās tik neaizsargāts.

- Es... -Jesija iesāka.

Vairāk viņa nepaguva pateikt. Pie durvīm atskanēja skaļš klauvējiens, kas lika abiem salēkties.

Jesija atvēra durvis un pārsteigumā soli atkāpās. Uz lieveņa stāvēja Vendela. Meitene neuzlūkoja Jesiju. Acis bija pievērstas savām kurpēm, un viņa nemierīgi mīņājās.

- Sveika! - Vendela klusi teica, izklausīdamās gandrīz kautrīga.

- Sveika! -Jesijai izdevās atņemt sveicienu.

- Es... Es nezinu, ko Sams tev par mums ir pastāstījis, bet es iedomājos, ka... varbūt...

Jesijai aiz muguras Sams nosprauslājās. Puisis bija atspiedies

pret priekšnama sienu. Viņa sejas izteiksme bija gandrīz velnišķīgi neganta.

- Ā, sveiks, Sam! - Vendela sveicināja.

Sams neatsaucās, tāpēc meitene no jauna pievērsās Jesijai.

- Es iedomājos, ka varbūt vēlies atnākt pie manis un kādu laiciņu kaut ko kopā padarīt. Ar riteni jābrauc tikai desmit minūtes. Vai tev ir ritenis?

- Jā, man ir ritenis!

Jesija juta vaigus kaistam. Vendela bija viena no populārajām meitenēm. Pietika uz meiteni paskatīties, un tas bija skaidrs. Neviens no populārajiem skolēniem nekad nebija šādi pie viņas atnācis. Vai aicinājis pie sevis, lai kaut ko kopā darītu.

- Nesaki, ka tu tam visam tici! - Sams teica.

Puisis nerimās blenzt uz Vendelu ar baltu acis, un Jesija palēnām saīga. Ne jau katru dienu Vendela nāca pie viņas uz mājām, un gan Jesijai, gan Samam šī bija izdevība nodrošināt, ka gaidāmais skolas laiks bija mazliet ciešamāks. Kas, viņaprāt, Jesijai būtu jādara? Jāaizcērt durvis Vendelai degungalā?

Vendela samiernieciski pacēla rokas.

- Tici man, man patiešām ir kauns par visu, ko esam nodarījuši Samam! Nilsam un Basem arī ir kauns, bet viņi nesadūšojās atnākt un atvainoties. Pati zini, kādi ir zēni...

Jesija pamāja. Pagriezās pret Samu.

- Tiksimies vēlāk! Labi? - viņa klusītēm pajautāja.

Kāpēc gan Sams nevarēja atmest savu stulbo lepnumu un panākt, ka viss ir labi, ka Jesijai visādā ziņā būtu jāiet kaut ko pasākt kopā ar Vendelu? Tomēr puiša acis samiedzās. Tad viņš piegāja pie galda, savāca visas mapes un sabāza tās mugursomā un somā. Jesijai • kitu, ka vienubrīd bija ievērojusi, kā Sams notrauca no vaiga asaru, pirms iegrūda nobružāto piezīmju kladi mugursomā.

I’uisis pagāja Jesijai garām, neteikdams ne vārda, bet apstājās durvis, slavēdams pavisam tuvu Vendelai.

|a dzirdēšu, ka jus pret viņu izturaties slikti...

Sams aprāvās, veltīja Vendelai vēl pēdējo spīvo skatienu, tad gāja pie sava divriteņa. Un aizbrauca.

- Atvaino par Samu!... Viņš...

Jesija pūlējās atrast īstos vārdus, taču Vendela tikai papurināja galvu.

- Es saprotu. Esam bijuši riebīgi pret Samu, kopš viņš bija mazs, tāpēc nav jābrīnās, ka viņš dusmojas. Es arī dusmotos. Bet mēs tagad esam vecāki un sajēdzam vairāk nekā kādreiz.

Jesija pamāja.

- Zinu, ko ar to domā. Tiešām.

Vai tā bija? Jesija nebija pārliecināta, bet Vendela sasita plaukstas.

- Labi! - viņa iesaucās. - Nem savu riteni un braucam!

Jesija piegāja pie sava divriteņa. Tas spīdēja, izskatīdamies jauns un dārgs, par ko meitene tikai priecājās, kad redzēja Vendelas skaudīgo skatienu.

- Tev ir forša māja! - Vendela teica, kad abas brauca Hamngātanas ielas virzienā.

- Paldies! - Jesija atsaucās, un viņai vēderā patīkami iekņudējās.

Vendela bija tik... nevainojama. Jesija būtu gatava nogalināt, lai varētu valkāt tādas džinsu īsbikses ar plēstajām starām, kādās bija tērpusies Vendela.

Viņas pabrauca garām pilsētas laukumam, kurā rosījās papilnam cilvēku. Jesija aiz filmēšanas kamerām pamanīja Mariju. Viņa runāja ar režisoru. Jergenu. Laiku pa laikam Marija par viņu ieminējās.

Jesijai prātā iešāvās kāda doma.

- Mana māte ir tur, - viņa teica Vendelai. - Gribi sasveici-

7

nāties?

Vendela uzlūkoja Jesiju. -Ja neiebilsti, es labāk braucu mājas un kaut ko sadaru tur. Negribu būt nepieklājīga vai tamlīdzīgi, bet...

Jesijas sirds iepukstējās straujāk. Pirmo reizi, ja neskaita Samu, bija kāds, kuram bija vienalga, kas bija viņas māte. Ja vien Sams tagad būtu bijis te, viņš redzētu, cik godīga un vaļsirdīga bija Vendela.

Sparīgi mīdama pedāļus pa Galērbakenas ielas stāvo nogāzi, meitene jutās neparasti. Tad saprata, kas tā bija par sajūtu. Laikam šādi jutās cilvēks, kad bija laimīgs.

Sanna atslēdza ārdurvis un iegāja mājās; neganti sāpēja galva. Likās, sāpes bija ļaunākas nekā parasti. Viņa piegāja pie virtuves darbvirsmas un lielā glāzē ielēja sev ūdeni. Sanna labprāt baudīja maltīti starp ziediem dārzkopības centrā, taču šodien bija aizmirsusi paņemt līdzi pusdienas, tāpēc bija nolēmusi doties mājās. Stundu par visu varēja parūpēties Kornēlija.

Atvērusi ledusskapi, Sanna teju apraudājās. Ja neskaitīja tomātu biezeņa tūbiņu un sinepju burku, nebija nekā vairāk par pāris skumīgiem dārzeņiem, ko pilnīgi noteikti vairs nebija ieteicams lietot uzturā.

Nebija jālauza galva, kas viņu vajāja. Nebeidzamās domas par Mariju un Helēnu. Par Stellu un meitenīti vārdā Nēa. Par ēnu mežā. Ēnu, kas viņu bija tik šausmīgi biedējusi. Vakar Sanna bija nomocījusies ar šīm domām. Domām par vīrieti, kurš bija atnācis un viņai vaicājis par ēnu mežā un par Stellas rotaļbiedriem. Vai Sanna bija viņam melojusi? Neizdevās atminēties. Negribējās atminēties. Tad vīrietis bija pagaisis, un sapņi bija sagriezušies tikai ap meiteni ar zaļajām acīm.

Vismaz viņš vairs nebija atgriezies un uzdevis vēl citus jautājumus.

Sanna satrūkās, kad sadzirdēja tuvojamies meiteņu balsis. VeniIela reti kad bija mājās. Lielākoties meita blandījās kopā ar abiem puišiem no savas klases, un viņai pilnīgi noteikti nebija draudzeņu. Tomēr te nu viņa bija, stumdama savu divriteni pāri mauriņam kā parasti, tikai šoreiz Vendelai līdzas gāja tukla gaišmate.

Sanna sarauca uzacis. Meitene šķita pazīstama, bet nevarēja saprast, kur Sanna bija viņu redzējusi. Droši vien gaišmate bija viena no meitenēm, ar kurām Vendela kādreiz bija draudzējusies. Sanna nekad nebija pamanījusies izsekot līdzi visiem meitas draugiem.

- Sveika! - Vendela iesaucās. - Tu esi mājās?

- Nē, esmu dārzkopības centrā! - Sanna atcirta un uzreiz nožēloja savus vārdus.

Šajā situācijai viņai bija jāuzvedas kā pieaugušajam. Sarkasms bija lieks. Bet Vendela bija izskatījusies tik vīlusies, kad ieraudzīja māti.

- Sveiki! - apaļīgā meitene sveicināja un pastiepa roku.

- Mani sauc Jesija.

- Sanna. Vendelas māte, - Sanna atsaucās, nenolaizdama acis no meitenes.

Viņa nudien likās pazīstama. Vai varēja būt, ka viņas māte bija viena no skolotājām? Vai viņa bija tā, kura dzīvoja mājā pie līkuma? Varbūt Vendela bērnībā bija ar viņu rotaļājusies?

- Vai abas ar Vendelu jau sen draudzējaties? - Sanna vaicāja.

- Visi esat tā izauguši, ka tikai ar pūlēm jūs pazīstu.

- Mamma...

- Es nesen pārvācos uz šejieni, - Jesija paskaidroja. -• Mana māte šeit strādā, tāpēc te kādu laiku dzīvosim.

- Skaidrs. Jauki!

Sanna būtu varējusi apzvērēt, ka šo meiteni pazina.

- Mēs ejam uz manu istabu, - Vendela pavēstīja, kad jau bija pa pusei uzkāpusi pa kāpnēm.

- Bija prieks ar jums iepazīties, - Jesija teica un sekoja Vendelai.

Aizcirtās durvis, un drīz vien sāka dārdēt mūzika. Sanna nopūtās. Te nu bija mierīgs pusdienu pārtraukums.

Viņa atvēra saldētavu, lai palūkotu, vai kaut ko varēja atrast tajā. Salīdzinājumā ar ledusskapja tukšumu saldētavas saturs bija daudzsološs. Pašā dziļumā Sanna atrada nedaudz saldētas liellopa

gaļas ar dārzeņiem. Viņa izņēma pannu, iemeta tajā prāvu gabalu sviesta un pievienoja gaļu.

Brītiņu vēlāk Sanna sēdēja pie virtuves galda ar kafijas krūzi rokās. Pameta domīgu skatienu uz griestiem, caur kuriem no meitas guļamistabas tagad varēja saklausīt deju mūzikas dārdus. Kur gan viņa iepriekš bija redzējusi šo meiteni?

Sanna pasniedzās pēc bulvārpreses žurnāla, kas stāvēja uz galda, un sāka to šķirstīt. Jaunākais izdevums. Tenku žurnāls, kuru Vendela spītīgi nesa uz mājām. Lapu pēc lapas aizpildīja bezjēdzīgas ziņas par nenozīmīgām slavenībām. Sanna pāršķīra kārtējo lapu un ieraudzīja smaidīgu Mariju. Piepeši kļuva skaidrs, kas bija meitene.

Melni punktiņi savērpās acu priekšā. Jesija. Marijas meita. Meitene, kuru viņa bija redzējusi Marijas mājas logā. Viņai bija tādas pašas acis kā Marijai. Tās pašas zaļās acis, ko gadu no gada Sanna atkal un atkal bija redzējusi sapņos.

No augšstāva pāri mūzikas dārdiem atskanēja meitenīgi smiekli. Sannas mute kļuva sausa. Marijas meita bija šeit, viņas mājās. Vai Sannai bija kas jādara? Vai bija kas jāsaka? Meiteni nevarēja vainot mātes pastrādātajā. Par to nebija nekādu šaubu. Tomēr sienas sakļāvās arvien ciešāk un Sannai aizžņaudzās rīkle.

Viņa paķēra automašīnas atslēgas un izbrāzās no mājas.

- Tad nu tā. Mums ir jāpieņem lēmums, - Patriks iesāka, sakļāvis plaukstas uz vēdera un pievērsis skatienu saviem apaviem.

Valdīja klusums.

- Kā jums šķiet? Vai Melbergam būtu jāpiedalās sapulcē?

- Viņš apjēdz, ka pats vien ir vainīgs, - Annika klusi noI adīja. - Parasti Bertilu neaizstāvu, bet šoreiz man tiešām šķiet, ka viņš saprot, kādu kļūdu ir pieļāvis, un no sirds vēlas palīdzēt.

Var jau būt, bet vēlēties palīdzēt un spēt palīdzēt ir divas dažadus lietas, - Paula sausi novilka.

Viņš ir iecirkņa priekšnieks, - Patriks teica un piecēlās.

I ,ai kails arī bulu mušu viedoklis, tāda ir realitāte.

Pēc pāris minūtēm policists atgriezās kopā ar sadugušu Melbergu. Ernsts čāpoja saimniekam nopakaļus, nokāris galvu tā, it kā arī būtu kritis nežēlastībā.

- Tātad, - Patriks noteica. - Tagad esam visi uz vietas.

Melbergs apsēdās galda tālākajā galā, un Ernsts nogūlās uz grīdas viņam blakus.

- Es vēlos, lai turpmāk mēs visi strādātu kopā un ar vienotu mērķi. Profesionāli pildīsim savus darba pienākumus un neļausimies jūtām. Ir jākoncentrējas uz divām lietām. Pirmā ir aktīvā Linnēas Bergas slepkavības izmeklēšana. Otrā ir bēgļu centra ugunsgrēka vaininieka meklēšana.

- Kā to paveiksim? - Mārtiņš vēlējās zināt.

- Jā, kā gribi, lai sadalām darbus? - Gesta piebalsoja.

- Mums ir vairāki uzdevumi. Annika, vai pierakstīsi?

Par apstiprinājumu Annika pacēla pildspalvu.

- Pirmkārt, mums ir jāizjautā visi, kuri atradās bēgļu centrā. Sāksim ar cilvēkiem, kuri dzīvoja vistuvāk Karīma un viņa ģimenes mājai. Ja pareizi saprotu, cilvēki, kuru mājas nodega, ir saņēmuši pajumti kultūras centrā, līdz viņiem varēs piemeklēt pastāvīgu dzīvesvietu. Paula un Mārtiņ, vai varat uzņemties šo uzdevumu?

Abi policisti pamāja.

- Gesta, ko Ēva un Pēters teica par apakšbiksēm? Vai pazina tās kā Nēas apakšbikses?

- Jā! - Gesta atsaucās. - Teica, ka viņai esot bijušas tādas apakšbikses, un ir pilnīgi iespējams, ka tās arī ir tās pašas, ko viņa bija uzvilkusi dienā, kad pazuda. Tikai...

- Tikai kas? - Patriks saausījās.

Gesta bija visvairāk pieredzējušais kolēģis, un vienmēr bija vērts viņu uzklausīt.

- Nu, nezinu... Nekas konkrēts, bet kaut kas man nedod mieru. Netieku tikai gudrs, kas tas ir...

- Turpini gudrot, redzēsim, ko izdomāsi! - Patriks mudināja. Pārbaudījis savas piezīmes, policists turpināja:

- Uzdevumu saraksta augšgalā esmu ierakstījis, ka ir vēlreiz

jāsazinās ar Tūrbjērnu. Man nepatīk, ka Bergu ģimenes īpašuma pārmeklēšanu pametām pusceļā. Šorīt apspriedos par to ar prokurori, un viņa vēlas, lai mēs pabeidzam pārmeklēšanu par spīti Karīma mājās “atrastajam”.

- Piekrītu viņai, - Gesta iestarpināja.

Patriks uzmeta kolēģim pārsteigtu skatienu. Gesta no sākta gala nebija gribējis, ka Bergu īpašumu pārmeklēja. Kas gan tāds bija noticis, ka policists nu nepacietīgi gaidīja, kad pārmeklēšanu atsāks?

- Labi, - Patriks strupi izmeta. - Piezvanīšu Tūrbjērnam, un dosimies uz turieni, cik drīz vien varēsim. Ja palaimēsies, tas varētu būt šodien vai rīt, kas ir atkarīgs no Tūrbjērna noslodzes.

- Vai viņi strādā pie ugunsgrēka lietas? - Paula jautāja.

Patriks papurināja galvu.

- Nē, tā ir ugunsdzēsības dienesta ļaunprātīgās dedzināšanas speciālistu ziņā! Pagaidām neko daudz nezinām, sākotnējā pārbaudē ir noskaidrojies, ka pa Karīma mājas logu kāds iemetis pudeli ar degmaisījumu.

- Ko iesāksim ar anonīmā zvana ierakstu? - Paula vaicāja.

- Tas ir pie Annikas, - Patriks norādīja. - Varat to klausīties un informēt mani, ja kaut ko ievērojat. Balss ir izkropļota, bet šodien plānoju ierakstu nosūtīt uz analīzi. Cerams, ka izkropļojumu varēs kaut kā nonemt vai vismaz izolēt kādu fona troksni, kas varētu mums palīdzēt atpazīt zvanītāju.

- Skaidrs, - Paula noteica.

- Ko iesāksim ar Helēnu un Mariju? - ieteicās Mārtiņš.

Mēs joprojām nezinām, vai pastāv kāda saikne ar Stellas lietu.

- Nē, bet esam jau ar abām runājuši, un patlaban nav neviena pamatota iemesla, kāpēc viņas būtu jāturpina pratināt! Būs vien japagaida, līdz uzzināsim ko vairāk. Man arvien šķiet, ka ir jābūt кadai saiknei.

Par spīti Karīma mājās atrastajam? - Paula pārvaicāja.

Ja, par spīti “atrastajam”! - Patriks uzsvēra un nenovaldījās, nepametis skatienu uz Mclbergu.

Bertils bija nodūris acis un skatījās uz galdu. Sapulces laikā priekšnieks nebija bildis ne pušplēsta vārdiņa.

- Manuprāt, ar to mums mēģina sajaukt galvu, - Patriks paskaidroja. - Pagaidām gan nevaram izslēgt nevienu varbūtību. Tada sakritība šķiet pārlieku ērta - saņemam anonīmu zvanu, un Melbergs uzreiz kaut ko atrod. Ja Karīms ir vainīgs, kam vēl būtu zināms, ka apakšbikses bija viņa mājā? Kura rīcībā bija šī informācija, ko nodot mums?

Gesta pēdējās pāris minūtes bija cietis klusu, iegrimis domās. Kad Patriks jau grasījās beigt sapulci, policists pacēla galvu.

- Laikam sapratu, kas man nedod mieru.

BŪHUSLĒNE, 1672. GADS

Elīna izsamisa ar katru dienu aizvien vairāk. Prēbens katru brīvu bridi veltīja Britai un nelikās par Elīnu ne zinis. It kā abu starpā nekas nebūtu noticis. Viņš nebija nelaipns, vien izmetis no galvas, kas reiz bijis. Visa Prēbena uzmanība nu bija pavērsta Britai un viņas bērnam. Tagad pat Merta bija viņam tapusi vienaldzīga. Apjukusī meitene šaudījās šurpu turpu, un Sīgrida viņai sekoja pa pēdām. Elīnai sāpēja sirds, kad viņa redzēja, cik Merta bija samulsusi un sašļukusi Prēbena piepešās nevērības dēļ, un sieviete nezināja, kā bērnam izskaidrot šo liela cilvēka aplamību.

Kā gan viņa to jaudātu izskaidrot meitai, ja pati netika gudra?

Viens gan bija skaidrs. Nebija vairs ne runas, ka Elīna varētu Prēbenam stāstīt par bērnu, ko nesa zem sirds. Viņa nevarēja arī bērnu paturēt. No tā bija jātiek vaļā. Citādi gan Elīna, gan Merta paliktu bez jumta virs galvas. Abas gaidītu bads vai ubagošana. Vai nāktos pieredzēt kādu citu baismu likteni, ko pieredzēja sievietes, kurām nebija, kur iet. Elīna nevarēja pieļaut, ka tas skar viņu un Mertu.

Viņa nezināja, kā tikt vaļā no bērna, bet pazina kādu, kurai tas bija zināms. Elīna zināja, pie kā gāja citas, kuras bija attapušās tādā kārtā, - tās sievietes, kurām nebija vīra, kurš gādātu par māti un bērnu. Viņa zināja, kurš varēja palīdzēt. Helga Klipare.

Izdevība gadījās nedēļu vēlāk, kad Brita lika Elīnai doties uz l'jelbaku kādā darbā. Ratiem ripot, Elīnas sirds tapa arvien smagāka un smagāka. Šķita, ka varēja sajust bērnu sakustamies vēderā, lai gan viņa zināja, ka tam vēl bija krietni par agru. Mazais Jāns, kurš vadīja zirgu, drīz vien pūliņiem ar Elīnu pamēļot atmeta ar roku.

Viņa nebija omā, lai ar kādu tērzētu, un sēdēja klusēdama, kamēr riteņi grabēja pa ceļu. Kad viņi bija nobraukuši Fjelbakā, Elīna izrāpās no ratiem un gāja savu ceļu, nebildusi ne vārda. Mazajam Jānām bija jākārto saimnieka prasītās lietas, tāpēc abi tikai pie vakara dotos mājupceļā. Laika bija gana, lai izdarītu, kas viņai bija darāms.

Skatienu pavadīta, Elīna mēroja ielu. Helga dzīvoja mājā, kas bija pašā galā. Pasvārstījusies viņa galu galā pieklauvēja pie noplīsušajām koka durvīm.

Elīna bija izdzērusi iedoto pašmāju dzeramo, lai remdētu sāpes, bet patiesībā viņai nebija nekas iebilstams pret miesiskajām sāpēm. Jo spēcīgāk tās sagrāba augumu, jo vājākas bija sāpes, kas jautās sirdī. Augums sarāvās. Noteiktās atstarpēs. Noteiktā vīzē. Kā toreiz, kad pasaulē bija nākusi Merta. Taču šoreiz nebija ne prieka, ne nepacietības, ko Elīna bija jutusi, kad zināja, ar ko vainagosies smagais darbs. Šoreiz negantās sāpes un asinis nesa vien skumjas.

Helga nerādīja līdzcietīgu vaigu. Nebija arī paļu. Sieviete cieta klusu un rūpīgi darīja, kas bija darāms. Tikai reizumis gādīgi noslaucīja Elīnas norasojošo pieri.

- Nu jau drīz būs galā, - Helga strupi noteica, kad bija palūkojusies Elīnai starp kājām.

Gulēdama uz netīrās lupatu segas, Elīna pameta skatienu pa lūciņu blakus durvīm. Pēcpusdiena jau bija pusē. Pēc pāris stundām bija jākāpj ratos un kopā ar Mazo Jānu jādodas atpakaļ mājup uz mācītājmuižu. Ceļš bija grambains, un Elīna zināja, ka iesāpēsies katru reizi, kad rati sakratīsies. Bet būs jārāda mierīga seja. Neviens nedrīkstēja uzzināt, kas bija noticis.

- Spied nu! - Helga aicināja. - Kad atkal savilksies, tev ir jāspiež, tad iznāks ārā.

Elīna aizmiedza acis un sagrāba lupatu segas malas. Sagaidījusi, līdz augums no jauna sarāvās, kad sāpes bija visasākās, viņa spieda, cik nu jaudāja.

Kaut kas izslīdēja no Elīnas auguma. Kaut kas mazs. Ka ktm kūlis. Nebija raudu. Nevienas zīmes, ka būtu dzīvs.

Helēna bez kavēšanās ķērās pie darba. Varēja dzirdēt, kā kaut kas iekrita spainī, kas bija nolikts sievietei blakus.

- Labi vien ir, - Helga sausi sacīja, ar grūtībām piesliedamās kājās un slaucīdama dvielī asiņainās rokas. - Nebija tāds, kādam ir jābūt. Būtu izgājis greizi.

Sieviete paņēma spaini un nolika to blakus durvīm. Elīnai krūtīs savilkās šņuksts, bet viņa to apvaldīja un neļāva izsprukt, likdama sačervelēties mazītiņā graudiņā sirds dziļumos. Tātad viņa

1 о 1 ļ

nevarēja pat paturēt prātā iztēloto dēliņa vai meitiņas mīlīgo vaigu ar Prēbena zilajām acīm. Bērns nebija tāds, kādam bija jābūt. Viņi nemūžam nebūtu tapuši par ģimeni, tie bija tikai viņas naivie sapņi.

Tajā brīdī durvis atrāvās vaļā, un Mērhultas Eba ienāca māsas mājā. Ieraudzījusi Elīnu guļam uz grīdas, viņa spēji apstājās. Ar pavērtu muti noskatījās uz Elīnu un viņas paplestajām un asiņu notraipītajām kājām, iemeta skatienu spainī, kas stāvēja pie durvīm, tad uzlūkoja Helgu, kura no rokām slaucīja Elīnas asinis.

- Ak tā! - Eba iesaucās, acīm zibsnījot. - Viņa ir te atnākusi lūkot tavu palīdzību. Cik man gan zināms, Elīna nav izgājusi pie vīra pa otram lāgam. Vai ir likusies cisās ar kādu no algādžiem? Vai ir pasākusi pārdot savu miesu vietējā traktierī?

-- Kuš! - Helga norāja māsu, bet Eba tikai saknieba lūpas.

Elīna nejaudāja ko bilst pretī. Visi spēki bija izsmelti, un par Ebas domām viņai nebija ne silts, ne auksts. Elīna grasījās ierāpties ratos, kopā ar Mazo Jānu doties atpakaļ uz mācītājmuižu un izmest no galvas notikušo.

- Vai tas te ir viņējais? - Eba noprasīja, iesperdama pa spaini.

Sieviete ieskatījās spainī, tad sarauca degunu.

- Izskatās pēc īstena izdzimuma.

- Valdi mēli, vai es tev iecirtīšu pa ausi! - Helga noskaldīja. Saķērusi māsu aiz rokas, viņa izstūma Ebu ārā pa durvīm. Kad masa bija aizgājusi, Helga atgriezās pie Elīnas.

Neņem viņu pierē! Eba vienādiņ ir bijusi neganta, vēl tad, kad bijām bērni. Rausies nu prātīgi augšā un apmazgājies!

Elīna klausīja uz vārda. Piecēlās sēdus, smagi atspiedusies uz vienas rokas. Klēpī smeldza, un starp ciskām vīdēja asinis.

- Esi tikusi puslīdz sveikā. Nebūs tevi jāšuj. Neesi arī izlējusi daudz asiņu, bet pāris dienas būs jāatvelk elpa.

- Par to nevar būt ne runas, - Elīna attrauca un paņēma slapjo lupatu, ko Helga padeva.

Elīna apmazgājās, juzdama dzeļošas sāpes. Helga nolika blakus ūdens bļodu, lai viņa varētu izgriezt lupatu.

- Es... - Helga aprāvās. - Es dzirdēju, ka tava māsa nes bērnu zem sirds.

Elīna uzreiz neatsaucās. Tad palocīja galvu.

- Jā, tiesa! Šoziem mācītājmuižu pieskandēs bērna raudas.

- Gan jau nu kāds Udevallas dakteris aprūpēs mācītāja sievu, kad būs pienācis laiks bērnu laist pasaulē, bet varat atsaukt arī mani, ja ir tāda vajadzība.

- Tā arī pateikšu, - Elīna sacīja.

Viņa nespēja domāt par Britas bērnu. Nespēja pat padomāt par pašas bērnu, kas gulēja spainī pie durvīm.

Ar smagām pūlēm izslējusies kājās, Elīna saraustīja lindrakus. Bija laiks doties mājup.

- Nesit durvis!

Jeimss noskatījās uz Samu, kurš stāvēja priekšnamā.

- Es nesitu durvis, nolādēts! - puisis atcirta, novilkdams apavus.

Jeimss juta uzmutuļojam jau pazīstamās dusmas. Mūžīgā vilšanās sajūta. Melnā nagu laka un melni sakrāsotās acis - tā dēls spļāva viņam sejā. Jeimss to zināja. Savilcis roku dūrē, viņš trieca to pret puķainajām tapetēm. Sams satrūkās, un Jeimsa saspringtais augums atslāba.

Spiestā kārtā Jeimsam bija nācies atrast citu veidu, kā izgāzt dusmas, ko Sams uzjundīja, kad bija jaunāks un kad abi bija devušies mežā. Tajās retajās reizēs, kad Helēnas nebija klāt. Negadījumi notika tik bieži. Taču vienu reizi Helēna bija viņus pārsteigusi. Sams bija sarāvies uz grīdas, un Jeimss bija pacēlis dūri. Sama lūpa bija pārplīsusi un asiņoja, un Jeimss noprata, kā droši vien tas bija izskatījies. Tomēr Helēnas reakcija bija pārspīlēta. Balsij drebot niknumā, viņa bija Jeimsam paziņojusi, kas notiks, ja viņš vēl reizi piedurs Samam kaut pirkstu.

Kopš tā laika Jeimss bija valdījies. Bija pagājuši trīs gadi.

Sams uzrībināja augšā pa kāpnēm, un Jeimss pie sevis iedomājas, kāpēc puika bija tā noskaities. Tad paraustīja plecus. Pusaudžu problēmas.

Viņš alka atkal doties prom. Vēl divas nedēļas. Jeimss skaitīja ik minūti. Nesaprata kolēģus, kuri ilgojās pēc mājām, kuri vēlējās atgriezties pie nebeidzamās ikdienas garlaicības un savas ģimenes. Tun armija uzslaja, ka ikvienam laiku pa laikam bija jādodas

“atvaļinājumā”. Gan jau pie vainas bija kaut kādas psihologu blēņas. Jeimss tām neticēja ne tik, cik melns aiz naga.

Viņš iegāja savā mājas kabinetā un piegāja pie ieroču skapja, kas atradās aiz galda. Ievadīja kodu un saklausīja klikšķi, ar kādu atvērās slēdzene. Šie ieroči Jeimsam piederēja likumā noteiktajā kārtībā, bet augšstāvā drēbju skapī viņš bija izveidojis slepenu krātuvi, kurā glabāja gandrīz trīsdesmit gadu garumā savāktos ieročus - sākot ar vienkāršām pistolēm un beidzot ar automātiskajiem ieročiem. Ieroci nebija grūti dabūt, ja zināja, kur meklēt.

Šajā skapī Jeimss glabāja savu Colt M1911. Tas bija kārtīgs ierocis. Nekādas krāmēšanās ar eleganci vai vieglumu. 45. kalibrs.

Viņš atlika ieroci skapī. Varbūt pēcpusdienā bija jāpasauc Sams uz šaušanu mērķī. Ironiski, ka Samam padevās - ja neskaitīja datoru lietas - tikai šaušana, ko viņš nekad nevarētu likt lietā. Trāpīga šāvēja iemaņas neko nedotu tam, kura darbs bija tupēt pie galda. Tādu Jeimss iztēlojās Sama nākotni. Tupēt pie galda kādā IT uzņēmumā. Apnicīgs, bezjēdzīgs un nevajadzīgs darbs.

Jeimss rūpīgi aizvēra skapi. Durvis automātiski ar klikšķi aizslēdzās. Viņš pacēla acis. Sama istaba atradās tieši virs kabineta. Neko nevarēja dzirdēt, bet tas tikai nozīmēja, ka Sams sēdēja pie sava datora, klausīdamies savu drausmīgo mūziku ar austiņām. Jeimss nopūtās. Jo drīzāk viņš varēja atkal ierasties dienesta vietā, jo labāk. To vairs nevarēja ilgi izturēt.

Ērika palūdza gleznu nosūtīt uz mājām, kad izstādes atklāšana galerijā bija beigusies, tad atvadījās no Violas. Kad viņa izgāja ārā, mobilais tālrunis iepīkstējās, un Ērika steigšus izlasīja īsziņu. Brīnišķīgi! Kā pēc plāna viss bija rezervēts un apstiprināts, atlika vairs “nolaupīt” Kristīņu. Ērika atlasīja Annas numuru, cerēdama, ka māsai bija kāda ideja, kā to izdarīt. Pati viņa pagaidām bija izdomājusi tikai vienu amizantu variantu ar sadistisku pieskaņu, kas vīramātei nebūtu pa prātam.

Klausīdamās izsaukuma signālos, Ērika pagriezās pret pilsētas laukumu, kur, kā likās, notika filmēšana. Viņa pasnaikstija kaklu un,

iespējams, aiz kamerām saskatīja Mariju Vallu, bet lielā skatītāju pūļa dēļ bija grūti kaut ko skaidri saredzēt.

- Hallo? - Anna vaicāja, likdama Ērikai salēkties.

- Ā, sveika! Te es. Klau, rītdienai viss ir sagatavots! Viesnīcā mums ir jābūt pusdienlaikā. Jautājums tagad ir tāds - kā aizdabūt Kristīņu uz turieni, neradot nekādas aizdomas? Vai tev ir kāda ideja? Esmu vairāk nekā droša, ka nepiekritīsi manam plānam nolīgt pāris puišu, kuri saģērbsies kā teroristi un aizraus Kristīņu uz viesnīcu.

Anna iesmējās. Tālumā gaudoja sirēna.

- Kas tur notiek? Vai tā ir policija? - Ērika jautāja.

Anna neatbildēja.

- Hallo? Vai tu vēl tur esi?

Ērika palūkojās displejā, bet nebija paziņojuma, ka zvans būtu beidzies.

- Jā, es vēl tepat! Nē, tā bija ātrās palīdzības automašīna, kas pabrauca garām!

- Ātrā palīdzība? Cerams, ka ar taviem kaimiņiem viss ir kārtībā.

- Viņiem nekas nekait. Es pašlaik neesmu mājās.

-- Ak tā? Kur tu esi?

- Udevallā.

- Ko tu tur dari?

Kāpēc māsa par to nebija ieminējusies, kad abas palīdzēja К ristīnai pielaikot kāzu kleitas?

- Esmu pie ārsta.

- Kāpēc? - Ērika nesaprata, saraukusi uzacis. - Tavs ārsts nestrādā Udevallā.

- Man taisa īpašu pārbaudi, ko var veikt tikai Udevallas slimnīcā.

Anna, man rodas iespaids, ka tu kaut ko nestāsti līdz galam! Vai mazulim kas kaiš? Vii tev? Vai esi slima?

Sirds sažņaudzas raizēs. Pēc satiksMēs negadījuma Ērika vairs nrpaļavas, ka viss allaž beidzas labi.

- Nē, nē, Ērika! Viss ir kārtībā. Viņi grib būt drusku piesardzīgāki, tāpēc ka...

Māsa aprāvās, nepabeigusi teikumu.

- Labi, bet apsoli, ka pateiksi man, ja kaut kas būs ne tā!

- Apsolu, - Anna atsaucās un uzreiz nomainīja sarunas tēmu. - Es rītdienai kaut ko izdomāšu. Pusdienlaikā viesnīcā Stora, vai ne?

- Jā! Pārējo dienu un vakaru esmu saplānojusi. Varēsi palikt, cik ilgi vien vēlēsies. Bučas!

Ērika pabeidza sarunu, tomēr bažas nemazinājās. Anna no viņas kaut ko slēpa, par to nebija nekādu šaubu.

Ērika aizgāja uz laukumu, lai pavērotu filmēšanu. Jā, tur tik tiešām bija Marija Valla! Tikko bija beigusies vienas ainas filmēšana, un Ērika nevarēja vien nobrīnīties par Marijas nepārspējamo spožumu. Nebija jāskatās caur kameras objektīvu, lai saprastu, ka ekrānā aktrise staroja kā zvaigzne. Viņa bija viena no tiem ļaudīm, kuri jebkur izskatījās tā, it kā viņus izgaismotu neredzami prožektori.

Kad filmēšana bija beigusies, Ērika pagriezās, lai dotos mājās. Tad izdzirdēja kādu saucam viņu vārdā un pagriezās atpakaļ, mēģinādama saprast, no kurienes balss bija skanējusi. Kad Ērika palūkojās Marijas virzienā, sieviete viņai pamāja. Ērika devās pie aktrises.

- Jūs esat Ērika Falka, vai ne tā? - Marija vaicāja. Sievietes balss skanēja tikpat piesmakuši kā filmās.

- Jā, tieši tā! - Ērika apstiprināja sev neraksturīgā kautrībā.

Viņa savu mūžu nebija tikusies ar nevienu filmzvaigzni, tāpēc

ar pūlēm atrada valodu, stāvēdama aci pret aci ar kādu, kas bija pazīstama ar Džordžu Klūniju.

- Nu, jūs zināt, kas esmu es, - Marija nepiespiesti nosmējās un izņēma no savas rokassomas cigarešu paciņu. - Vti vēlaties vienu?

- Nē, paldies! Es nesmēķēju.

Marija aizdedzināja cigareti.

- Та saprotu, ka vēlaties ar mani aprunāties. Esmu redzējusi jūsu vēstules... Man tagad ir pārtraukums, kamēr viņi uzņem krājuma attēlus, tāpēc varam apsēsties, kaut ko iedzert un parunāt, ja vēlaties.

Aktrise ar cigareti norādīja uz galdiņiem Cafe Bryggan ārpusē.

- Noteikti! - Ērika atsaucās dedzīgāk, nekā bija vajadzīgs.

Viņai nebija ne jausmas, kas bija krājuma attēli, bet Ērika neuzdrošinājās par tiem neko vaicāt.

Sievietes apsēdās pie galdiņa, kas atradās netālu no piestātnes malas, un viesmīle piesteidzās gandrīz skriešus. Meitene izskatījās tik sajūsmināta, ka varēja apkalpot Mariju, šķita, ka kuru katru brīdi

viņu varētu ķert trieka.

1

- Divas glāzes šampanieša, - Marija pasūtīja un ar roku pamāja viesmīlei, ka viņa varēja iet prom. Meitene plati pasmaidīja un iesteidzās iekšā. - Zinu, ka nepavaicāju, ko vēlaties dzert, bet tikai garlaicīgi ļautiņi atsakās no šampanieša, un es spriežu, ka jūs neesat garlaicīga.

Nenolaizdama no Ērikas pētīgu skatienu, aktrise viņai uzpūta dūmu mākoni.

- Ē, nu...

Prātā nebija nevienas pašas piemērotas atbildes. Augstā debess, viņa uzvedās kā divpadsmit gadus veca pusaudze. Holivudas zvaigznes bija tādi paši cilvēki kā visi citi. Ērika izmēģināja paņēmienu, ko tēvs bija ierādījis tajās reizēs, kad viņa skolas laikā bija satraukusies par runāšanu citu priekšā. Ērika iztēlojās, ka Marija sēdēja uz tualetes poda un viņas apakšbikses bija nokritušas līdz potītēm. Par nelaimi, gara acīm skatītā aina nenomierināja nervus. Neizskaidrojamā kārtā Marija pat tādā situācijā izskatījās eleganta kā vienmēr.

Viesmīle atgriezās ar divām glāzēm šampanieša, ko uzlika uz galda.

Varam jau uzreiz pasūtīt vēl divas, kamēr, mīļā, esat tepat! - Marija ieteicās. - Šīs būs tukšas viens un divi. - Aktrise atkal aizsiliija viesmīli prom.

Pacēlusi glāzi, Marija pacēlu to pret Ēriku.

- Prieka! - viņa teica un viena malka izdzēra pusi šampanieša glāzes.

- Priekā! - Ērika piebalsoja, bet iedzēra tikai nedaudz.

Ja viņa tā turpinās dienas vidū baudīt šampanieti, drīz vien attapsies pamatīgi iereibusi.

- Ko vēlaties zināt? - Marija ievaicājās un izdzēra glāzi tukšu.

Aktrise pameta skatienu visriņķī, meklēdama viesmīli, kura teciņiem pienesa vēl divas glāzes.

Pārdomādama, ar ko sākt, Ērika iedzēra vēl pāris malku.

- Pirmais, ko vēlos uzzināt, - kāpēc esat mainījusi domas un nolēmusi ar mani runāt? Esmu mēģinājusi vienoties par interviju jau krietnu laiku.

- Saprotu, kāpēc tas jūs interesē, jo visas karjeras laikā esmu atklāti runājusi par savu pagātni. Bet droši vien esat dzirdējusi, ka apsveru iespēju pati rakstīt par sevi grāmatu.

- Jā, esmu dzirdējusi runas!

Ērika izdzēra savu šampanieša glāzi un pastiepās pēc otrās. Sēdēt piestātnes siltajā saulītē un baudīt šampanieti kopā ar starptautisku filmzvaigzni bija pārāk burvīgi, lai veselais saprāts gūtu virsroku.

- Es vēl neesmu izlēmusi, kā to izdarīt. Turklāt tagad, kad Helēna jau ir ar jums runājusi... - Marija paraustīja plecus.

- Jā, viņa vakar bija ieskrējusi! - Ērika teica. - Drīzāk gan noskrējusi garām.

- Dzirdēju, ka viņa ir kā apmāta ar skriešanu. Neesam runājušas, bet esmu viņu redzējusi skrienam pa pilsētu. Tik tikko viņu atpazinu. Tieva kā maikste. Nekad neesmu sapratusi, kāda ir visas šīs sportošanas jēga. Lai saglabātu slaidumu, atliek tikai turēties pa gabalu no ogļhidrātiem.

Sieviete sakrustoja kājas, pārlikdama vienu garu un smuidru kāju pār otru. Ērika ar skaudību uzlūkoja aktrises šmaugo augumu, bet no domas par dzīvi bez ogļhidrātiem pār muguru pārskrēja šcr mūļi.

- Vai jus abas pa šiem gadiem esat sazinājušās? - viņa jautāja.

- Nē! - Marijas atbilde bija strupa. Tad viņas sejas izteiksme atmaiga. - Mēs pāris reižu tā kā pūlējāmies satikties neilgi pēc notikušā. Bet Helēnas vecāki tam drīz vien pielika punktu. Tā nu mēs padevāmies. Gan jau tā bija vieglāk mēģināt visu aizmirst un atstāt pagātnē.

- Kā jūs abas tikāt ar visu galā? Ar policiju? Ar laikrakstiem? Ar sabiedrību? Bijāt vēl bērni. Droši vien nenācās viegli.

- Mēs nesapratām, cik viss bija nopietni. Helēna un es, mēs abas domājām, ka viss pāries un atgriezīsies vecajās sliedēs.

- Kā gan varējāt tā domāt? Bija taču nogalināta maza meitene.

Marija neatbildēja uzreiz. Iemalkodama šampanieti, viņa noraudzījās ainavā.

- Jums ir jāpatur prātā, ka mēs arī bijām bērni, - aktrise norādīja. - Mēs zinājām, ka cīnījāmies pret pārējo pasauli. Dzīvojām kā burbulī, kurā neviens cits nevarēja iekļūt. Kā jūs skatījāt pasauli, kad bijāt trīspadsmit gadus veca? Vai redzējāt nianses? Pelēkās daļas? Vai viss bija vien melns un balts?

Erika atcerējās, kāda pati bija bijusi tajā vecumā. Jauna un nepieredzējusi, galvā bija papilnam nodrāztu un vienkāršu patiesību. Tikai gadiem ejot, cilvēki pamazām apjēdz, cik dzīve bija sarežģīta.

- Saprotu, ko ar to gribat pateikt, - viņa atzina. - Jautāju I lelēnai, kāpēc jūs atzināties un vēlāk atsaucāt savu atzīšanos, bet viņa izvairījās no atbildes.

- Neesmu droša, ka es varu uz šo jautājumu atbildēt, - Marija teica. - Ir lietas, par kurām mēs nevēlamies runāt. Lietas, par kurām mēs nerunāsim.

Kāpēc?

Jo zināmām lietām ir jāpaliek pagātnē.

Marija nodzēsa izsmēķēto cigareti un aizdedzināja nākamo.

Bel jus esat tik vaļsirdīgi apspriedusi gandrīz visus ārlietu

saistītos sīkumus. Par savu ģimeni un par savām audžuģimenēm. Man nešķiet, ka esat centusies kaut ko noslēpt.

- Nav gudri atklāt visu, - Marija paskaidroja. - Varbūt par to runāšu savā grāmatā. Varbūt arī nē. Visticamāk jau, nē.

- Vismaz jūs klaji atzīstat, ka nestāstāt visu. Helēna tā nedarīja.

- Helēna un es, mēs esam pavisam dažādas. Vienmēr esam bijušas dažādas. Viņai ir sava tumšā puse, un man - sava.

- Vai esat sazinājusies ar kādu no savas ģimenes? Zinu, ka abi jūsu vecāki ir miruši, bet vēlējos apjautāties par jūsu brāļiem.

- Mani brāļi? - Marija nosprauslājās un nopurināja pelnus no cigaretes. - Viņi mēģināja ar mani kontaktēties, kad mana karjera bija sākusi virzīties uz priekšu un mans vārds sāka parādīties presē. Bet es ātri vien sarāvu jebkādas saites. Abi bija izšķieduši savas dzīves, un es nekad nebiju izjutusi vajadzību viņus iekļaut savējā. Bērnībā viņi mani mocīja, un šaubos, ka pieauguši viņi bija kļuvuši jaukāki.

- Jums ir meita, vai ne tā?

- Jā! Manai meitai Jesijai pašlaik ir piecpadsmit gadu. Tipiska pusaudze. Par nelaimi, atsitusies drīzāk tēvā, nevis manī.

- Ja tic bulvārpresei, tēvs nekad nav bijis uz vietas. Vai tā ir taisnība?

- Jā! Dieva dēļ, mums bija sekss tikai vienu reizi uz viņa biroja galda, lai es varētu dabūt lomu vienā filmā! - Marija aizsmakusi iesmējās. Piemiedza Ērikai ar aci. - Un, jā, loma bija mana!

- Vai Jesija zina par notikumiem jūsu pagātnē?

- Protams, ka zina. Mūsdienās bērniem ir piekļuve internētam, un nešaubos, ka viņa Google ir sameklējusi visu, kas kādreiz par mani ir sarakstīts. Acīmredzot, klasesbiedri ir viņu zobojuši manis dēļ.

- Kā viņa ar to tiek galā?

Marija paraustīja plecus. - Kas to lai zina. Pieņemu, ka tā ii mūsdienu bērnu nasta. Savā ziņā pati vien ir vainīga, ja pievērsiu vairāk uzmanības savai ārienei, skolā droši vien klātos vieglāk.

Ērika netika gudra, vai Marija patiešām bija tik nejūtīga, kā izklausījās, kad runāja par savu meitu. Pati viņa nezināja, kā rīkotos, ja kāds nejauki izturētos pret Māju vai dvīņiem.

- Kā jums šķiet, kas notika pirms pāris dienām? Mazās Nēas slepkavība. Izskatās pēc pārāk lielas sakritības - jūs atgriežaties šeit, drīz pēc tam ir nogalināts bērns, kuru atrod turpat, kur atrada meiteni, kuras slepkavībā jūs atzina par vainīgu.

- Neesmu muļķe. Izskatās slikti, to es apjēdzu.

Marija pagriezās, lai paaicinātu viesmīli. Viņas glāze jau atkal bija tukša. Aktrise uzmeta jautājošu skatienu Ērikai, bet viņa papurināja galvu. Pašas otrajā glāzē vēl bija palicis šampanietis.

- Varu tikai teikt, ka esmu nevainīga, - Marija norādīja, atkal paraudzīdamās uz jūru.

Ērika paliecās uz priekšu. - Nesen atradu interviju, kurā jūs teicāt, ka esot kādu tajā dienā redzējusi mežā.

Marija pasmaidīja.

- Jā! To es pastāstīju arī policijai.

- Bet ne uzreiz. Pagaidījāt, kad bijāt atsaukusi savu atzīšanos, vai ne? - Ērika gribēja zināt un vēroja aktrises seju, lai redzētu sievietes reakciju.

- Tieši tā, - Marija apstiprināja.

- Vai jums ir kāds pieņēmums, kas varēja būt šis cilvēks?

- Nē! - aktrise noliedza. - Ja būtu, būtu to pateikusi policijai.

- Ko policija saka tagad? Vai, jūsuprāt, viņi uzskata, ka jūs un I telēna esat iesaistītas?

- Nepateikšu, ko viņi domā par Plelēnu. Taču es viņiem pasi asti ju, ka man ir alibi par laiku, kad meitene pazuda, tāpēc viņi nekādi nevar mani turēt aizdomās. Helēna arī nav iesaistīta. Nebija iesaistīta toreiz. Tāpat kā es. Un viņa nav iesaistīta tagad. Ir nepatīkami pieņemt rūgto patiesību: policija nelikās ne zinis par manis sniegto informāciju, kad pastāstīju, ka biju kādu redzējusi mežā. Vislii атак, ka nu šī cilvēka dēļ ir jācieš atkal.

Krika atsauca prata izstādes atklāšanu galerijā.

- Vai esat vēl kādu reizi sazinājusies ar policistu, kurš bija atbildīgais par Stellas nāves izmeklēšanu? Ar Leifu Hermansonu?

- Hm... - Marija novilka, savilkdama uzacis pavisam nedaudz, kas lika Ērikai spriest, ka aktrise izmantoja botoksu. - Kad jūs tagad par to ieminaties, jā, atceros ko tādu! Tas gan bija sen. Viņš mēģināja ar mani kontaktēties ar mana aģenta starpniecību. Atstāja vairākus ziņojumus, sacīdams, ka vēloties ar mani sazināties. Galu galā nolēmu atbildēt. Kad viņam piezvanīju, man pateica, ka viņš ir izdarījis pašnāvību.

- Skaidrs, - Ērika atsaucās, drudžaini prātodama, kādu jautājumu uzdot nākamo. Ja Marija teica patiesību un Leifs nebija varējis ar viņu sazināties, viņš noteikti bija atklājis ko tādu, kas lika uz veco izmeklēšanu paraudzīties no cita skatpunkta. Kas gan tas varēja būt?

- Marija?

Garš vīrietis, kurš - kā Ērika noprata - droši vien bija režisors, sauca aktrisi un māja, aicinādams pie sevis.

- Laiks strādāt. Jums būs mani jāatvaino.

Marija piecēlās. Izdzēra atlikušo šampanieti un uzsmaidīja Ērikai.

- Varam aprunāties vēl kādu citu reizi. Esiet tik mīļa un apmaksājiet rēķinu!

Aktrise steidzās pievienoties filmēšanas komandai, ikviena skatiens bija pievērsts viņai.

Pamājusi viesmīlei, Ērikai apmaksāja rēķinu. Acīmredzot, abas nebija baudījušas lētu šampanieti, tāpēc Ērika izdzēra visu, kas bija palicis viņas glāzē. Dzēriens bija pārāk dārgs, lai to izniekotu.

Marija bija piekritusi ar viņu aprunāties, kas bija nozīmīgi. Nākamajā nedēļā Ērika grasījās ieplānot tikšanos, kas būtu īsta intervija ar aktrisi. Bija arī vēlreiz jāaprunājas ar Helēnu. Abu sieviešu rokās bija informācija, kas bija būtiska, lai sarakstītu grāmatu par Stellas lietu. Bez viņu devuma grāmata nemūžam nebūtu izdevusies.

Bija gan vēl viens cilvēks, kurš stāstā spēlēja svarīgu lomu

Sanna Lundgrēna. Viņa bija pavadījusi visu mūžu, sadzīvodama ar sekām pēc slepkavības, kas bija izpostījusi Sarmas ģimeni. Ērika savās grāmatās vēlējās aplūkot gan pašu slepkavību, gan upuri un vainīgo. Tomēr tikpat būtiski bija stāstīt par tiem, kurus noziegums bija skāris. Par ģimenēm, kuru dzīve bija sagrauta, par cilvēkiem, kuri pārdzīvoja tik ļoti, ka tā arī vairs neatguvās. Sanna arī varētu pastāstīt par Stellu. Pēc mazās māsas slepkavības viņa bija kļuvusi par vienīgo bērnu, un bija pilnīgi iespējams, ka gadu gaitā atmiņas bija pabālējušas. Taču Sannas rīcībā tik un tā bija visvairāk stāstu par Stellu, gluži kā apslēpti dārgumi. Tie arī allaž bija Ērikas grāmatu pamats. Viņa vēlējās atdzīvināt upuri. Vēlējās, lai lasītājs saprastu, ka upuris bija īsts cilvēks ar sapņiem, jūtām un domām.

Ar Sannu bija jāšazinās, cik drīz vien varēja.

Iedama caur pūli, kurš noskatījās filmēšanā, Ērika sajuta kādu pieskaramies pie viņas rokas. Sieviete bija aplikusi grimēšanas piederumu jostu un, nenolaizdama uzmanīgu skatienu no Marijas, paliecās Ērikai tuvāk.

- Dzirdēju Mariju sakām, ka viņai esot alibi par laiku, kad meitenīte pazuda, - sieviete čukstēja. - Teica, ka esot gulējusi kopā ar Jergenu viņa viesnīcas numurā...

- Jā? - Ērika mudināja, nespēdama vien sagaidīt turpinājumu.

- Tā nav taisnība, - sieviete čukstēja; Ērika pieļāva, ka viņa varētu būt filmēšanas uzņēmuma grima māksliniece.

- Kā jūs to zināt? - Ērika vaicāja.

- Jo tonakt es biju kopā ar Jergenu.

Erika uzlūkoja sievieti. Tad pagriezās, lai noraudzītos Marijā, kura tobrīd izspēlēja kādu ainu. Nudien nepārspējama aktrise.

Karīnas bija apdullis no zāļu daudzuma, kas viņam bija sadots. Ike!sāpju līdzekļi. Sedatīvie līdzekļi. Pat skābekļa padeves mehānisma dūkoņa uzdzina snaudu. Bija grūti palikt nomodā. Katru ivi/.i, kad viņš attapās, kur atradās, acīs sasprāga asaras. Karīms jaulaļ.i пнчГк Imis masam pai Aniinu, lūdzās, lai viņu aizved pie sievas,

bet medicīnas māsas tikai atmurmināja, ka viņam ir jāpaliek turpat. Bērni bija ienākuši Karīma palātā apraudzīt tēvu. Viņš atminējās bērnu siltos vaigus ikreiz, kad pieķēra sevi raudam spilvenā. Ārsts bija teicis, ka bērnus izrakstīšot rīt, bet vai Karīms varēja kādam uzticēties? Policijai? Citiem, kas mita bēgļu centrā? Vairs nevarēja zināt, kurš bija draugs un kurš - ienaidnieks.

Ierazdamies šajā valstī, viņš bija lolojis tik lielas cerības. Grasījās strādāt un sniegt savu artavu. Grasījās pieredzēt, kā bērni izaug par spēcīgiem, pašapzinīgiem un gudriem zviedriem. Par tādiem cilvēkiem, kuri bija nozīmīgi.

Nu visas šīs cerības bija izplēnējušas. Amīna gulēja slimnīcā svešā valstī, ap sievu pulcējās svešinieku komanda, kura nopūlējās, lai glābtu viņas dzīvību. Iespējams, Amīna ies bojā šeit, tūkstošiem kilometru attālumā no mājām. Viņu uz šejieni bija atvedis Karīms.

Garā ceļojuma laikā Amīna bija izrādījusi neticamu spēku. Tieši viņa bija uzmundrinājusi Karīmu un bērnus, kad ģimene šķērsoja bangaino jūru, kad izgāja muitas pārbaudi un šķērsoja robežas, kad klausījās vilciena riteņu klaboņā un vienmuļajā riepu švīkstoņā pa asfaltu, autobusam šķeļot nakts tumsu. Kad bērni nebija spējuši iemigt, Karīms un Amīna bija viņiem mierinoši čukstējuši, ka viss beigsies labi. Karīms bija pievīlis bērnus. Pievīlis Amīnu.

Nomocīja nemierīgi sapņi. Sapņi par cilvēkiem, kurus Karīms bija nodevis, mijās ar sapņiem, kuros Amīnas mati liesmoja un sieva ar izmisušu seju vaicāja, kāpēc viņš bija iegrūdis ģimeni tādā nelaimē, kāpēc bija aizrāvis sievu un bērnus uz šo bezdievīgo zemi, kur neviens viņiem neskatījās acīs, neviens nevēlējās viņus sagaidīt un pastiept pretī roku un kur kāds gribēja redzēt viņus sadegam.

Karīms no jauna ļāvās zāļu iemidzinošajai iedarbībai. Viņa spēki bija izsmelti.

- Tur! - Gesta norādīja.

Pusceļā uz Hamburjsundu viņi nogriezās no asfaltētā ceļa uz šaura un līkumota sānceļa.

- Vai viņš dzīvo meža vidū? Patriks noprasīja, strauji sa

griezdams stūri, lai neuzbrauktu kaķim, kurš bija izskrējis tieši automašīnas priekšā.

- Kad es piezvanīju, teica, ka uz kādu laiku dzīvojot kopā ar vectēvu. Es Sikstenu mazliet pazīstu. Uz vecumu kļūst vārgāks, un es jau biju pilsētā dzirdējis, ka mazdēls esot pārvācies pie viņa, lai palīdzētu. Tikai neapķēros, ka mazdēls ir Juhanness Klingsbi.

- Diezgan ierasta lieta, - Patriks ieminējās, palielinādams ātrumu pa grants ceļu. - Proti, ka mazbērni iesaistās un palīdz vecajiem ļaudīm.

- Jābrauc uz turieni! - Gesta atkal norādīja un pieķērās pie roktura virs durvīm. - Piebremzē taču! Vizināšanās ar tevi pie stūres man droši vien ir saīsinājusi mūžu par vairākiem gadiem.

Smaidīdams Patriks iebrauca nelielā un labi uzturētā saimniecības pagalmā, kur mājas priekšā bija novietoti dažādi transportlīdzekļi.

- Izskatās, ka kādam patīk itin viss, kam ir dzinējs, - viņš minēja, noraudzīdamies uz laivu, automašīnu, ūdens motociklu un buldozeru rindu.

- Beidz bolīties, ejam! - Gesta mudināja, uzplādams kolēģim pa plecu.

Patriks ar pūlēm atrāva skatienu no daudzajiem transportlīdzekļiem un uzkāpa pa akmens pakāpieniem, lai pieklauvētu pie durvīm. Juhanness tās atvēra uzreiz.

- Nāciet iekšā, nāciet iekšā! Es vāru kafiju, - viņš teica un pakāpās sāņus, lai ielaistu policistus.

Neviļus Patriks atcerējās iepriekšējās reizes, kad bija ticies ar Juhannesu, un bija atvieglots, ka šoreiz apstākļi bija mazāk neI Kami, pat ja bija jārunā par tikpat nopietnu jautājumu.

- Vectēv, viņi ir klāt! - Juhanness iesaucās, un Patriks sadzirdēja kādu augšstāvā kaut ko atmurminām. - Pagaidi nedaudz, es lev palīdzēšu nokāpt lejā! Atceries, par ko runājām! Tu nedrīksti viens pats kāpt pa kāpnēm.

Pupu mizas! atsaucās balss no augšstāva, taču Juhanness iizsleid/as augšup pa kāpnēm.

Drīz vien viņš kāpa lejā, stingri turēdams pie rokas salīkušu vīrieti novalkātā adītā jakā.

- Novecot ir drausmīgi, - Sikstens paziņoja, paspiezdams Patrika un Gestas roku.

Vīrietis uzlūkoja Gestu. - Es tevi pazīstu.

- Jā, pazīstat gan! - Gesta ar smaidu apstiprināja. - Skatos, ka esat sev pagādājis labu palīgu.

- Nezinu, ko būtu iesācis bez Juhannesa. Pirmajā brīdī nebiju gluži sajūsmā - neuzskatu, ka viņa vecuma cilvēkam būtu jādzīvo vecam vīram par kompāniju, - bet mazdēls uzstāja. Mans Juhanness ir labs zēns, lai gan ne vienmēr citos ir saredzējis to labāko.

Sikstens papliķēja mazdēlam pa vaigu. Juhanness paraustīja plecus, izskatīdamies sakaunējies. Tad visus veda uz virtuvi.

Viņi apsēdās gaišajā lauku virtuvītē, kas bija tieši tāda pati kā neskaitāmas citas, kurās Patriks pa gadiem bija pabijis. Tīra un kārtīga, bet ne reizi nebija modernizēta. Grīdu sedza linolejs, skapīši bija saglabājušies no pērnā gadsimta piecdesmitajiem gadiem, un flīzes bija koši dzeltenas. Pie sienas, rimti tikšķēdams, karājās liels apzeltīts pulkstenis, un galdu klāja vaskadrāna, ko rotāja sārtas avenes.

- Neuztraucieties, nevāru kafiju kā kādreiz uz plīts! -Juhanness smaidīdams mierināja un piegāja pie darbvirsmas. - Tiklīdz ierados, izmetu veco kannu un nopirku kārtīgu kafijas automātu. Atzīsti, vectēv, ka, tavuprāt, tagad kafija garšo labāk, vai ne tā?

Sikstens piekrītoši norūca: - Laikam jau citādi nevar kā ieviest zināmas modernas ērtības.

- Lūdzu! - Juhanness salēja viesiem kafiju. - Droši lieciet cukuru, ja vēlaties!

Tad puisis apsēdās un viņa seja kļuva nopietna.

- Tātad jūs interesē manis uzņemtais videoieraksts. Vai esmu pareizi sapratis? -Juhanness vaicāja.

- Tieši tā, - Patriks apstiprināja. - Gesta teica, ka redzēja tevi saimniecībā filmējam, pirms devies meklējumos kopā ar grupu. Vēlējāmies redzēt, ko esi uzņēmis.

- Es nezināju, ka mēs nedrīkstējām filmēt. Nebija tā, ka tīksminājos par notiekošo, tikai gribēju nofilmēt, cik daudz brīvprātīgo bija ieradušies, lai palīdzētu.

Puisis izskatījās mazliet uztraucies.

- Taču es pārtraucu filmēt, tiklīdz Gesta man tā bija pateicis, un neko neizvietoju ne Facebook, ne kur citur. Zvēru, ka neizvietoju!

Gesta mierinoši pacēla rokas. - Viss ir kārtībā, Juhannes! Iespējams, tu mums vēl palīdzēsi izmeklēšanā. Vēlamies noskatīties videoierakstu. Vai tas ir tavā mobilajā tālrunī?

- Jā! Saglabāju arī zibatmiņā. Varat ņemt manu tālruni, ja tā vajag, bet es priecātos, ja tomēr to neņemsiet, jo man to vajag darbā un citādi... - Nosarcis viņš piebilda: - Citādi draudzene nevar ar mani sazināties.

- Viņš ir saticis tik mīlīgu meiteni, - Sikstens iestarpināja, piemiegdams mazdēlam ar aci. - Abi satikās Taizemē, un viņa ir

īstena daiļava ar tumšiem matiem un tumšām acīm. Teicu taču,

7

Juhannes, ka agri vai vēlu kādu satiksi! Vai neteicu?

- Jā, teici gan! - Juhanness atsaucās, izskatīdamies arvien vairāk un vairāk sakaunējies. - Nu, kā jau teicu, varat ņemt manu tālruni, bet viss videoieraksts ir arī zibatmiņā. Varbūt der arī tā?

-- Der arī tā, - Patriks pamāja.

- Bet vai varam to noskatīties jau tagad? - Gesta ierosināja, norādīdams uz mobilo tālruni, kas stāvēja uz galda.

Juhanness pamāja, pacēla tālruni un ņēmās ritināt videoierakstu sarakstu.

- Lūk! Lūk, šis te!

Puisis pārstūma tālruni pār galdu Gestas un Patrika virzienā, pagriezis displeju pret policistiem. Abi paliecās uz priekšu, lai labāk redzētu videoierakstu. Bija savādi noraudzīties zināmajās ainās tagad, kad viņi zināja, kāds bija meklējumu iznākums. Kad Juhannes:, bija uzņēmis videoierakstu, ikviens bija cerīgi noskaņots. Tas bija skaidri saskatāms cilvēku aizrautīgajās sejās, runas veidā un /ēstos, visiem daloties grupās un mērķtiecīgi dodoties mežā.

Vienubrīd Patriks ieraudzīja sevi, ievēroja, cik apņēmīgs izskatījās. Ieraudzīja arī Gestu, kurš sarunājās ar Evu, aplicis roku sievietei ap pleciem.

- Laba kamera, - Patriks komentēja, un Juhanness pamāja.

- O, jā! Jaunākais Samsung modelis. Videoieraksti ir tiešām augstas kvalitātes.

- Hm...

Gesta samiedza acis, iedziļinādamies videoierakstā. Kameras

7 1

objektīvs bija pārslīdējis pār visu saimniecības pagalmu, tad pavērsies pret šķūni un no jauna - uz pagalmu, beigās bija apstājies pie saimniecības mājas.

- Lūk! - Gesta iesaucās un norādīja uz displeju.

Patriks nospieda pauzes pogu, bet ieraksts bija mazliet jāattin, lai vēlreiz skatītu kadrus, ko gribēja redzēt Gesta. Galu galā izdevās pauzēt īstajā brīdī un abi policisti paliecās tuvāk pie displeja.

- Lūk! - Gesta norādīja.

Patriks redzēja, uz ko kolēģis rādīja. Notikušais iekrāsojās pavisam citā gaismā.

STELLAS LIETA

Dzīve bez Kates bija tik tukša. Leifs klaiņoja pa māju, nezinādams, ko iesākt. Kopš sieva bija guldīta kapā, bija pagājuši daudzi gadi, bet zaudējuma sajūta tā arī nebija mazinājusies. Drīzāk vientulība tikai pieņēmās spēkā. Bērni nāca ciemos - Viola ieskrēja gandrīz katru dienu. Centās, kā nu varēja, bet viņiem bija pašiem savas dzīves, ģimenes, par ko rūpēties, un darbs, kas prasīja uzmanību. Nebija pareizi, ka nastu uz viņu pleciem vēl smagāku padarīja arī pūles par sērojošu vecu vīru. Tā nu Leifs mēģināja bērniem rādīt mundru seju. Teica, ka viss esot kārtībā, stāstīja, kā pavadot savas dienas, iedams pastaigās, klausīdamies radio un risinādams krustvārdu mīklas. Tā bija taisnība, tā nudien pagāja viņa dienas. Taču Kates pietrūka tik neganti, ka bija jāsaņem visi spēki, lai izturētu.

Pietrūka arī policista darba. Pietrūka izjūtas, ka dzīvei ir jēga.

Tagad Leifa rīcībā bija tik daudz laika, ka viņš bija sācis prātot par zināmām lietām - kā lielām, tā mazām. Par cilvēkiem. Par noziegumiem. Par vārdiem, kas gadu gaitā bija sacīti. Arī par vārdiem, kas nebija pateikti.

Visvairāk Leifs domāja par Stellas lietu. Kas bija nudien diezgan neparasti. Viņš bija pārliecināts, ka abas meitenes bija vainīgas. Tomēr Kate bija iesējusi šaubu sēklas Leifa prātā, vienādiņ bija apšaubījusi meiteņu stāstu par notikušo. Sievas dzīves izskaņā arvien skaidrāk varēja noprast, ka šīs šaubas nedeva viņai mieru. Gluži tāpat kā I ,eifam tagad.

Kad naktī nenāca miegs, viņš pārcilāja katru vārdu, katru paziņojumu, kalni sīkumu. Jo vairāk Leifs domāja par lietu, jo

spēcīgāka bija nojauta, ka kaut kas bija ne tā. Kaut kas bija palicis neievērots, un viņš savā dedzībā atrisināt lietu, palīdzēt ģimenēm pielikt visam punktu, nebija iedziļinājies, kas tieši tas bija.

Tomēr Leifs nespēja arī turpmāk vairs nelikties ne zinis par savu neveiksmi. Kā, kur vai kad - uz šiem jautājumiem joprojām nebija atbilžu. Taču viņš apzinājās, ka bija pieļāvis briesmīgu kļūdu. Un Stellas slepkava joprojām kaut kur staigāja uz brīvām kājām.

- Rita, mīļā?

Melbergs pieklauvēja pie durvīm piekto reizi pēc kārtas, bet vienīgā atbilde bija gara spāņu lamuvārdu tirāde. Vismaz radās tāds iespaids. Viņa spāņu valodas zināšanas bija tikai virspusējas, bet pēc Ritas balss toņa varēja spriest, ka tie nebija mīļvārdiņi.

- Saulīt? Mīļumiņ? Rita, mīļā?

Runādams tik maigā balsī, cik vien spēja, Melbergs pieklauvēja vēlreiz. Tad nopūtās. Kāpēc lūgt piedošanu bija jābūt tik grūtam darbam?

- Mīļā, vai vari mani, lūdzu, ielaist? Agri vai vēlu mums būs jāaprunājas. Padomā par Leo! Viņam pietrūks sava vectēva.

Atskanēja pāris rūcieni, bet runas plūdi izpalika. Šķita, ka Melbergs beidzot bija uzķēris īsto pieeju.

- Vai mēs varētu drusku aprunāties? Man tevis pietrūkst. Man pietrūkst jūsu visu.

Viņš aizturēja elpu. No dzīvokļa nenāca ne skaņas. Tad ar klikšķi pagriezās slēdzene. Kad Rita atvēra durvis, Melbergs atvieglojumā pacēla no grīdas savu somu un piesardzīgi pārkāpa pār slieksni. Viņš zināja, ka aizvien varēja saņemt belzienus pa galvu. Rita bija karstasinīga sieviete un varēja lidināt jebko. Šoreiz gan viņa tikai stāvēja, rokas sakrustojusi un pievērsusi Melbergam piktu skatienu.

- Piedod! Saprotu, ka mana uzvedība bija nepārdomāta un stulba, -- viņš teica un ar patiku noskatījās, kā Ritas mute paveras

Šī gan jau bija pirmā reize, kad viņa bija dzirdējusi Melbcrgu lūdzam piedošanu.

- Dzirdēju, kas notika, - Rita teica. Balss joprojām skanēja skarbi un dusmīgi. - Vai apjēdz, ka ugunsgrēks varēja notikt tavas rīcības dēļ?

- Nu, ē, jā, saprotu! Un ārkārtīgi nožēloju.

- Vai no tā visa esi guvis kādu mācību? - Rita noprasīja, nenolaizdama no viņa acis.

Melbergs pamāja ar galvu. - Jā, Rita! Darīšu jebko, lai visu vērstu par labu.

- Brīnišķīgi! Pirmais, ko vari izdarīt, ir sakravāt visu, ko esmu izvākusi no guļamistabas.

- Sakravāt? Man likās, ka tu teici...

Krūtīs uzvirmoja panika, kas, acīmredzot, bija pavīdējusi arī viņa sejā, jo Rita steigšus paskaidroja:

- Izvācu dažas tavas drēbes. Dažas manējās. Lai atdotu bēgļiem, kas dzīvoja centrā. Vari sakravāt visu, kas ir salikts gultā, tad nākt man līdzi. Cik esmu dzirdējusi, tad Billam Andešsonam lieliski izdodas panākt, ka ļaudis palīdz bēgļiem, kuri zaudējuši savas mājas.

- Ko tu grasies atdot... - Melbergs iesāka, bet laikus aprāvās. Pat viņam bija skaidrs, ka nebija īstais brīdis celt iebildumus. Ja pa vidu bija iejucis kāds no viņa iecienītajiem apģērba gabaliem, vienmēr jau varēja to neuzkrītoši atlikt atpakaļ drēbju skapī.

It kā būtu nolasījusi viņa domas, Rita teica: - Ja paturēsi kaut vienu apģērbu no kaudzes, ko esmu savākusi, varēsi šonakt jau atkal gulēt kur citur! Šonakt un visas turpmākās naktis.

Velns parāvis. Rita allaž bija soli priekšā, Melbergs nodomāja, iedams uz guļamistabu. Drēbju kaudze bija pagalam liela. Pašā augšā gulēja viņa visvairāk iecienītais krekls. Tiesa, tas jau bija diezgan padilis, bet joprojām gana labs, lai valkātu, un Melbergs šaubījās, ka kāds ievēroja caurumus, kas pavīdēja šur un tur. Pacēlis kreklus, viņš pameta skatienu pār plecu. Varbūt Rita nepamanītu, ja...

Dod šurp!

Rita stāvēja viņam aiz muguras un turēja rokās atvērtu atkritumu maisu. Melbergs nopūzdamies ielika kreklu maisā, tad tajā

salika pārējās drēbes. Ritas drēbju kaudze nebija ne uz pusi tik liela kā viņējā, bet viņš noprata, ka nebūtu prātīgi uz to norādīt. Piepildījis divus atkritumu maisus, Melbergs tos aizsēja un aiznesa uz priekšnamu.

- Labi, ejam! - Rita vedināja, iznākdama no virtuves ar diviem iepirkumu maisiem, kas bija pilni ar pārtiku.

Melbergs sekoja viņai ārā no dzīvokļa, tad nolika maisus zemē, lai varētu aizslēgt durvis.

- Starp citu, - Rita ieteicās, - no rītdienas mums būs viesi.

- Viesi? - Melbergs pārjautāja, prātodams, ko gan viņa šoreiz bija uzaicinājusi ciemos.

Rita reizēm bija pārāk dāsna.

- Karīma bērni paliks pie mums, līdz viņu izrakstīs no slimnīcas. Vismaz tik daudz varam palīdzēt pēc visa, ko esi sastrādājis.

Melbergs atvēra muti, lai ko teiktu, bet uzreiz to aizvēra un pacēla maisus. Reizēm labāk bija nestrīdēties vispār.

- Sveiks, Bili! Atsaucība ir lieliska! - Paula atzina, pārlaizdama skatienu pār kultūras centru.

Bija saradies arvien vairāk cilvēku, un vecā ēka bija rosības pilna. Kur vien skatījās, varēja redzēt zviedrus un bēgļus tērzējam, un telpu pieskandēja smiekli.

- Nudien. Savu mūžu nebiju ko tādu pieredzējis! - Bills atsaucās. - Visi ir tik devīgi! Tik ieinteresēti! Kas gan to būtu domājis?

- Izskatās, ka vismaz kaut kas labs būs iznācis no tā visa, - Paulas balss bija cieta.

- Taisnība. Mēs visi, protams, domājam par tiem, kuri vēl ir slimnīcā. - Bills iekoda lūpā.

Viņa sieva Guna pienāca pie abiem un pieķērās vīram pie elkoņa.

- Vai esat dzirdējusi kādus jaunumus? - viņa vēlējās zināt.

Paula papurināja galvu. - Pēdējais, ko esam uzzinājuši, bija

lēmums līdz rītdienai paturēt Karīma un Aminas bērnus slimnīca,

lai novērotu. Karīmam būs jāpaliek pāris dienu ilgāk, jo viņa rokas ir smagi apdegušas, un Amīna... Ārsti vēl nezina, vai viņa izdzīvos.

Guna saņēma Billa roku vēl ciešāk. -Ja varam kā palīdzēt...

- Jūs jau tā darāt vairāk, nekā būtu šķitis iespējams, - Mārtiņš norādīja, pametis skatienu visriņķī.

- Pateicu Karīmam, ka ar prieku izmitināsim viņa bērnus pie mums, - Paula pastāstīja.

- Cik laipni no jūsu puses! - Guna iesaucās. - Ja tomēr plāni mainās, mēs labprāt paņemtu viņus pie sevis.

- Nē, nē! - Paula atvēcinājās. - Leo būs sajūsmā par rotaļbiedriem, un mana māte palīdzēs viņus pieskatīt, kamēr būšu darbā.

Mārtiņš nokremšļojās. - Mums ir jāaprunājas ar Karīma un Amīnas kaimiņiem. Jānoskaidro, vai viņi ko dzirdēja vai redzēja. Varbūt jūs zināt, kurš... ?

Policists uzlūkoja cilvēku burzmu.

- Kā tad! - Bills atsaucās. - Palēnām sāku saprast, kas katrs ir, un pāris, ko redzat tajā galā, dzīvoja kaimiņos. Varbūt varat sākt ar viņiem, un es noskaidrošu, ar ko vēl jums būtu jāaprunājas.

- Paldies! - Paula tencināja.

Abi policisti izlaipoja starp ļaudīm, lai aprunātos ar pāri, uz kuru bija norādījis Bills. Saruna gan sagādāja vilšanos. Tikpat neauglīgas bija sarunas ar pārējiem bēgļu centra iemītniekiem. Neviens neko nebija redzējis un nebija dzirdējis. Visi bija aizmiguši savās gultās un pamodās no kliedzieniem un dūmiem. Kad izbrāzās ārā, valdīja juceklis.

Paula apsēdās krēslā, kas bija nolikts stūrī. Uzmācās arvien spēcīgāka bezcerība. Vai viņiem kādreiz izdosies notvert to, kurš izraisīja ugunsgrēku? Mārtiņš apsēdās kolēģei blakus un iesāka runāt par turpmāko rīcību. Piepeši viņš aprāvās teikuma vidū. Paula pamanīja, kurp bija vērstas kolēģa acis, un izplūda smaidā.

- Vai tā ir...?

Viņa iebakstīja Mārtiņam sānā, un policists palocīja galvu. Atbilde nebija vajadzīga. Viss bija gana skaidrs no sārti pietvīkušajiem vaigiem, un Paulas smaids kļuva vēl platāks.

- Viņa ir mīlīga.

- Ai, nu, rimsties! - Mārtiņš noteica, nosarkdams vēl vairāk.

- Kad tev ar viņu ir randiņš?

- Sestdien, - kolēģis atbildēja, neatraudams skatienu no sievietes un viņas bērna.

- Kā viņu sauc? - Paula gribēja zināt.

Sieviete bija ļoti glīta. Skaistām acīm, lai gan tajās vīdēja bažīgums, kas bija raksturīgs maza bērna vecākiem: šo skatienu Paula redzēja ikreiz, kad ielūkojās spogulī.

- Mete, - Mārtiņa atbilde bija strupa. Nu jau kolēģis bija pietvīcis tik ļoti, ka seja un mati bija gandrīz vienā tonī.

- Mārtiņš un Mete, - Paula novilka. - Skan labi.

- Beidz! - viņš nošņācās un piecēlās kājās, kad Mete palūkojās policistu virzienā.

- Pamāj viņai! - Paula ierosināja.

- Nē, nē! - Mārtiņš nervozi iebilda, bet Mete, nesdama dēlu rokās, jau nāca pie viņiem.

- Sveiki! - sieviete mundri sveicināja.

- Sveiki! - Paula atsaucās.

- Briesmīgs notikums, - Mete iesāka, šūpodama galvu. - Kā gan kāds var būt tik ļauns, lai ko tādu pastrādātu? Tur taču dzīvoja bērni, un vispār!

- Jā, vienmēr ir grūti noticēt, uz ko ļaudis ir spējīgi! - Paula piebalsoja.

- Vai zināt, kurš ir vainīgs? - Mete uzlūkoja Mārtiņu, un kolēģis nosarka no jauna.

- Nē, vēl nē! Esam izjautājuši dažus no bēgļiem, bet neviens, par nelaimi, nav neko ievērojis.

- Tad ir pilnīgi iespējams, ka nodegušais bēgļu centrs kļūs pār vēl vienu ciparu skumjā statistikā, - Mete secināja.

Ne Paula, ne Mārtiņš nebilda ne vārda. Abi policisti baiļojās, ka Metei bija taisnība. Viņu rīcībā nebija nekādu pierādījumu, kas ļautu turpināt izmeklēšanu. Visā Zviedrijā bija sarīkoti bēgļu centru

ugunsgrēki, un vairumā lietu neviens tā arī nebija arestēts. Bija pilnīgi iespējams, ka arī šeit gaidīja līdzīgs iznākums.

- Mēs atnācām ziedot Jūna vecās rotaļlietas, - Mete pastāstīja un noskūpstīja dēlu uz vaiga. - Tagad mums jāiet, bet es tevi satikšu rītvakar, vai ne?

- Jā, noteikti! - Mārtiņš apstiprināja. Pat viņa kakls bija sasarcis.

Mete un Jūns devās uz izeju, un Mārtiņš abiem pamāja. Pamāja arī Paula.

- Es pilnīgi noteikti dodu tev savu svētību, - viņa paziņoja ar platu smaidu, un Mārtiņš nopūtās.

Tad bija pienākusi viņa kārta izplūst smaidā.

- Re, izskatās, ka Bertila grēki ir piedoti...

Paula palūkojās durvju virzienā un izpleta acis, kad ieraudzīja māti un Melbergu ienākam ar diviem maisiem pārtikas un diviem pārpildītiem atkritumu maisiem.

- Man šķita, ka šoreiz viņš būs kritis nežēlastībā vismaz kādu

5 7

nedēļu, - viņa nopūtās. - Mamma ir pārāk pielaidīga... Bet viņš jau laikam nedara muļķības tīšām. Tā drīzāk sanāk.

Mārtiņš pasmaidīja. - Nez, kurš tagad te ir pārāk pielaidīgs.

Paula cieta klusu.

Sams nelikās ne zinis par pirmajām piecām Jesijas īsziņām, bet uz nākamo bija jāatbild. Patiesībā viņš nemaz nedusmojās. Saprata. Ja nepazītu Vendelu un pārējos tik labi, visticamāk, būtu reaģējis tieši tāpat. Drīzāk Sams raizējās. Raizējās, ko viņi perināja. Raizējas, ka Jesiju varētu sāpināt.

Pāris minūtes pasēdējis ar mobilo tālruni rokās, puisis uzrakstīja īsziņu.

Tiekamies mežā aiz manas mājas. Pie lielā ozola. To ir viegli ieraudzīt.

Nosūtījis īsziņu, Sams nokāpa lcjasstāvā. Jeimss sēdēja pie sava galda un skatijas datora monitora. Kad pie viņa ienāca dēls, Jeimss

pacēla acis, starp uzacīm iezīmējoties rievai, kas parādījās ikreiz, kad tēvs uzlūkoja Samu.

- Ko gribi? - viņš noprasīja.

- Gribēju patrenēties šaušanā mērķī. Vai drīkstu aizņemties koltu?

- Labi, - Jeimss atļāva, tad piecēlās kājās un piegāja pie ieroču skapja. - Es biju domājis, ka šopēcpusdien mēs varētu patrenēties šaušanā mērķī.

- Es grasījos satikt Jesiju.

- Tad esi sācis šaut kopā ar savu draudzeni?

Jeimss bija nostājies skapja priekšā, lai Sams nevarētu redzēt, kādu kodu viņš ievadīja. Slēdzene noklikšķēja, un Jeimss atvēra durvis.

- Viņa nav tāda kā citi, - Sams atteica.

7 7

- Skaidrs. -Jeimss pagriezās un iedeva Samam ieroci. - Noteikumus tu jau zini. Atnes atpakaļ tādā pašā stāvoklī, kādā saņēmi!

Puisis tikai palocīja galvu.

Aizbāzis ieroci aiz jostas, Sams izgāja no istabas. Pakausī dedzināja tēva skatiens.

Kad puisis gāja garām virtuvei, viņš pamanīja māti, kura, kā parasti, stāvēja pie darbvirsmas.

- Uz kurieni tu ej? - viņa gribēja zināt. Balss bija griezīga un drebēja.

- Šaut mērķī, - Sams atteica, izvairīdamies no mātes skatiena.

Abi nerimās riņķot viens ap otru, abi baidījās ierunāties. Abiem bija bail pateikt kaut ko par daudz. Māte bija ieminējusies, ka Ērika Falka vēlējās ar Samu aprunāties, bet puisis vēl nebija izlēmis, kā rīkoties. Ko gribēja viņai stāstīt. Ko varēja viņai stāstīt.

Sams devās uz ģimenes īpašuma malu, kur tas robežojās ar mežu, un gaisā vēdīja svaigi pļautas zāles smarža. Viņš zāli bija nopļāvis vakar. Jeimss lika zāli pļaut trīs reizes nedēļā.

Pametis skatienu pa labi, puisis ieraudzīja šķūni, kas atradas blakus Nēas mājai. Mazi bērni viņam bija diezgan vienaldzīgi.

Lielākā daļa bija nevaldāmi un nopuņķojušies. Bet Nēa bija bijusi citādāka. Viņa vienmēr bija uzmundrinājusi ar savu smaidu. Vēderā savilkās kamols, un Samam bija jāaizgriežas. Viņš nevēlējās par to domāt.

Kad puisis iegāja mežā, viņa pleci atslāba. Šeit Sams jutās mierīgs. Šeit nevienam nebija svarīgi, kā viņš izskatījās vai kā viņš runāja. Mežā Sams varēja būt vienkārši Sams.

Aizvēris acis un atgāzis galvu, puisis ieelpoja caur degunu. Smaržoja pēc lapām un priežu skujām, varēja dzirdēt dziedam putnus un sīkus zvērus čabināmies pa pamežu. Reizēm Sams iztēlojās, ka spēj pat saklausīt, sitamies taureņa spārnus vai vaboli rāpojam augšup pa koka stumbru. Lēni, pavisam lēni viņš pagriezās riņķī, neatvērdams acis.

- Ko tu dari?

Puisis satrūkās un gandrīz zaudēja līdzsvaru. Atvēra acis.

- Neko, - viņš attrauca.

Jesija tikai pasmaidīja, un Sama krūtīs ieplūda siltums.

- Izskatās forši, - meitene noteica un aizvēra acis.

Atgāzusi galvu, viņa sāka lēni griezties. Tad ieķiķinājās un paklupa. Sams piegāja tuvāk, lai neļautu Jesijai nokrist.

Puisis piespieda degunu meitenes matiem, tad aplika rokas viņai ap vidu, ar plaukstām sataustīdams viņas maigo ādu. Sams vēlējās, kaut Jesija sevi redzētu tāpat kā viņš. Viņš meitenē neko nemainītu, pat ja varētu. Abi bija tik līdzīgi. Iekšēji salauzti. Nebija tādu vārdu, kas varētu aizdarīt šīs plaisas.

Jesija uzlūkoja puisi ar savām burvīgajām, nopietnajām acīm.

- Vai tu dusmojies? - meitene jautāja.

Sams atglauda matu šķipsnu no viņas sejas.

- Nē! - viņš noliedza un attapās, ka tā bija taisnība. - Es tikai negribu, ka tu vilies. Vai ka tevi sāpina.

Es zinu, - Jesija teica un piespieda seju puisim pie krūtīm.

Es zinu, ka tev ar Vcndelu ir bijusi citādāka pieredze nekā man. Met viņa bija baigi jauka, kad biju aizbraukusi pie viņas uz mājām. Man nešķiet, ka viņa tēlo.

Sams klusēja. Puiša rokas savilkās dūrēs. Viņš pazina Vendelu. Pazina arī Nilsu un Basi. Bija pieredzējis, kādu baudu viņiem sagādāja Sama mocīšana.

- Esmu uzaicināta uz ballīti rītvakar Bases mājā, - Jesija pastāstīja. - Tu arī vari nākt.

Meitenes acis mirdzēja, un Sams vēlējās uzkliegt, lai viņa nekur neiet. Taču Jesijai visu mūžu kāds bija teicis, ko darīt un nedarīt. Vēl tikai trūka, ka arī Sams sāktu tā darīt.

- Esi piesardzīga! - viņš brīdināja, noglāstīdams Jesijai vaigu.

- Ar mani viss būs kārtībā. Ja tomēr uztraucies, vari nākt man līdzi.

- Negribu viņus redzēt, bet tu ej vien! Es tev nekad neteiktu, ko darīt. Tu taču to zini, vai ne?

Saņēmis Jesijas seju plaukstās, Sams uzmanīgi noskūpstīja meiteni uz lūpām.

Kā allaž, viņam aizrāvās elpa.

- Nāc! - puisis vedināja, satverdams Jesijas roku un vilkdams līdzi.

- Uz kurieni mēs ejam? - viņa pajautāja, skriedama lēnā solī, lai neatpaliktu.

- Gribu tev kaut ko iemācīt.

Sams apstājās un norādīja uz mērķi, kas netālu bija piestiprināts pie koka.

- Vai tu šausi? -Jesija noprasīja.

Meitenes acis spīdēja tā, kā Sams ne reizi nebija redzējis.

- Tu arī, - viņš attrauca.

Kad puisis izvilka aiz jostas aizbāzto ieroci, Jesija nespēja no tā atraut skatienu.

- Nespēju noticēt, ka vecāki tev ļauj izmantot ieroci.

Sams nosprauslājās.

- Mans tēvs patiesībā to tikai atbalsta. Domā, ka šaušana ir vienīgais, kas man padodas.

- Tev padodas?

- Ļoti.

Tā bija taisnība. Radās iespaids, it kā viņa ķermenis zinātu, kas tieši bija jādara, lai raidītu lodi konkrētā mērķī.

- Vispirms es parādīšu, tad palīdzēšu tev. Labi?

Jesija pamāja un uzsmaidīja viņam.

Samam patika redzēt sevi meitenes acīm. Tad viņš kļuva labāks. Kļuva par tādu cilvēku, kāds viņš - pēc tēva domām - nemūžam nespētu būt.

- Nostājies šādi. Stingri atbalsties ar kājām. Vai esi labroce?

-Jā!

- Es arī. Turi ieroci labajā rokā šādi... Atvelc aizslēgu, un patrona nonāk patrontelpā.

- Skaidrs.

- Tagad vari šaut. Turi roku stingri. Tev būtu tēmēklī jāredz tas, uz ko mērķē. Ja noturēsi ieroci stingri, tad trāpīsi pa izvēlēto

mērķi.

Puisis nostājās, samiedza acis, nomērķēja un nospieda sprūdu. Jesija salēcās un iespiedzās. Sams iesmējās.

- Vai es tevi sabiedēju?

Meitene palocīja galvu, bet smaidīja pa visu seju. Sams pamāja, aicinādams nostāties sev blakus.

- Tagad ir tava kārta.

Puisis padeva ieroci, tad nostājās Jesijai aiz muguras, lai pamācītu.

- Turi to šādi!

Sams aplika meitenes pirkstus ap spalu un pārvietoja viņas kājas īstajā pozīcijā.

- Tagad tu stāvi vajadzīgajā pozīcijā un turi ieroci pareizi. Vai redzi mērķi tēmēklī? Vai mērķē tā vidū?

- O, jā! Pašā vidū.

Labi. Es pakāpšos soli atpakaļ. Tagad gribu, lai tu nospied •ļ1 min. Maigi, nevelc pārāk spēcīgi! Kustībai ir jābūt vienmērīgai. Sprūds ir jānoglāsta.

jesija stāvēja taisni, stingri balstīdamās ar kājām un pienācīgi lūrēdama ieroci. Meitene elpoja mierīgi.

Sams uzrāva plecus, gaidīdams ieroča šāvienu.

Lode trāpīja mērķī, un Jesija sāka lēkāt augšā lejā.

- Ei, uzmanīgi! Nedrīkst lēkāt riņķī ar pielādētu ieroci! - puisis sauca, bet atvieglojumā redzēja, ka meitene bija stāvā sajūsmā.

Jesija nolika ieroci un pagriezās, lai viņam uzsmaidītu. Meitene vēl nekad nebija izskatījusies tik skaista.

- Tu esi tik stipra, - Sams teica.

Puisis apskāva Jesiju un pievilka sev klāt. Apskāviens bija ciešs, it kā Jesija būtu vienīgais, kas viņu noturēja šajā pasaulē. Droši vien tā arī bija.

- Es mīlu tevi, - Sams izdvesa.

Jesija brīdi klusēja. Pacēla pret viņu acis, kurās vīdēja nedrošība. It kā meitene netiktu gudra, vai šie vārdi tik tiešām bija veltīti viņai. Tad Jesija pasmaidīja savu brīnišķīgo smaidu.

- Es arī mīlu tevi, Sam!

- Sveika, Kristīna! - Ērika sveicināja, izklausīdamās mazliet par dedzīgu.

Laikam viss šampanietis, ko viņa bija izdzērusi, lika sevi just, un Ērika sev atgādināja, ka bija jāsaņemas. Drošības labad viņa visu mājupceļu bija košļājusi mentola košļājamo gumiju un pārbaudījusi savu elpu, pielikdama plaukstu mutes priekšā: nevarēja sajust ne mazāko alkohola smaku.

- Ak, tā, redzu, ka esi iebaudījusi pāris glāzes, - Kristīna teica, kad bija atnākusi uz priekšnamu.

Ērika nopūtās. Vīramātes deguns bija kā dzinējsunim. Taisni jābrīnās, ka Patriks nelika lietā mātes degunu, kad policijai vajadzēja palīdzību noziedznieka tvarstīšanā.

- Ai, nu, pati saproti! Izstādes atklāšanā galerijā man piedāvāja glāzi, - Ērika attrauca.

- Vienu glāzi? - Kristīna nosmējās un devās atpakaļ uz virtuvi.

No krāsns plūda brīnišķīga smarža.

- Kā jau parasti, mājā neatradu neko citu kā šausmīgos pusfabrikātus, kuros ir papilnam indīgu sastāvdaļu. Bērniem izaugs astes, ja nerimsies viņus barot ar tādām drazām. Ja vien tu laiku pa laikam saņemtos kārtīgi gatavot...

Tālāk Ērika neklausījās. Tā vietā piegāja pie krāsns un atvēra durtiņas. Kristīnas lazanja. Četri sacepumu trauki, tātad bija gana daudz, lai kaut ko sasaldētu un apēstu citreiz.

- Paldies tev! - Ērika tencināja, impulsīvi apskaudama vīramāti.

Kristīna pārsteigta viņu uzlūkoja.

- Pilnīgi noteikti bija vairāk par vienu glāzi... - Vīramāte noņēma un pakāra priekšautu, tad izgāja priekšnamā. - Bērni varēs paēst, kad lazanja būs gatava. Visi rātni spēlējās, ja neskaita nelielu negadījumu ar rotaļu kravas automašīnu, bet mēs - Maja un es - to atrisinājām bez sarežģījumiem. Tik mīlīga meitene, gluži kā Patriks viņas vecumā. Patriks nekad netaisīja tračus. Varēja stundām sēdēt uz grīdas un rotaļāties savā nodabā... Man gan tagad ir jāskrien. Ir tik daudz darāmā pirms kāzām, un no Gunnara nekāds dižais palīgs nesanāk. Viņš vēlas palīdzēt, bet lāgā nezina, kā, tāpēc ir labāk, ja visu daru pati. Man vēl piezvanīja no viesnīcas Stora, teica, ka man rītdien esot jābrauc uz turieni, lai izvēlētos porcelāna traukus, kurus vēlos redzēt kāzu vakariņās. Un es biju domājusi, ka viņiem ir tikai vieni porcelāna trauki! Ar šīm kāzām saistās vienas vienīgas problēmas, un man ar visu jātiek galā vienai pašai. Man tur ir paredzēta tikšanās pusdienlaikā, bet ceru, ka tas neprasīs daudz laika. Palūdzu, lai atsūta porcelāna fotogrāfijas, bet viņi uzstāja, ka man esot jāredz trauki dzīvē. Ja tā turpināsies, es iedzīvošos sirdstriekā.

Kristīna nopūtās. Viņa bija uzgriezusi vedeklai muguru, lai apautu kājas, tāpēc neredzēja Ērikas smaidu. Anna bija izdomājusi nudien lielisku ieganstu, lai aizvilinātu Kristīņu uz viesnīcu.

Ērika uz atvadām pamāja vīramātei, tad devās pie bērniem, kuii bija dzīvojamajā istabā. Telpa izskatījās neparasti kārtīga, un vienlaikus uznāca kā pateicības jutās, tā kauns. Bija mazliet neveikli,

ka Patrika māte uzskatīja par vajadzīgu kaut ko sakopt katru reizi, kad ieradās viņu mājā, bet Ērikas prātā atsevišķas lietas bija svarīgākas par nevainojami kārtīgu māju. Protams, bija prieks redzēt visu tik kārtīgu, taču viņas skatījumā uzkopšana pēc nozīmīguma bija trešajā vietā, kamēr pirmo vietu dalīja rakstnieces darbs un mātes loma. Vajadzēja arī laiku sievas lomai, varbūt pat Ērikas lomai. Reizēm tas nozīmēja, ka bija svarīgāk noskatīties kādu sarunu raidījumu, nevis uzkopt. Ja arī Ērika šad un tad nelikās ne zinis par kārtību, tas drīzāk neļāva sevi nodzīt līdz spēku izsīkumam.

Atskanēja taimera signāls, un Ērika atgriezās virtuvē, lai izņemtu no krāsns visus četrus lazanjas traukus. Skaļi ieburkšķējās vēders. Pasaukusi bērnus un palīdzējusi visiem iekārtoties pie virtuves galda, viņa katram ielika šķīvī krietnu porciju pasakaini aromātiskā garduma. Ērikai patika tērzēt ar bērniem. Viņiem, kā allaž, bija kaudzēm jautājumu, un Ērika bija sapratusi, ka ar atbildi “tāpēc” vairs nebija gana.

Pēc pusdienām bērni steidzās atpakaļ rotaļāties, savukārt Ērika novāca netīros traukus un uzvārīja kafiju. Piecas minūtes vēlāk viņa beidzot varēja apsēsties un aplūkot dienasgrāmatu, ko bija iedevusi Viola. Sāka to šķirstīt. Dienasgrāmatā bija papilnam skribelējumu un piezīmju. Bija grūti salasīt vecmodīgo rokrakstu, un Violai izrādījās taisnība: kā jau viņa bija teikusi, tēvs lielākoties bija lietojis saīsinājumus. Tomēr radās iespaids, ka Ēeifs bija pierakstījis visu, kas bija noticis katru dienu, sākot ar tikšanās laikiem un beidzot ar laika prognozēm. Bija savādi tā sēdēt un turēt savās rokās pierakstus par svešinieka dzīvi. Ar zilu tinti bija rakstīta būtiska un mazsvarīga informācija par darbadienām un nedēļas nogalēm, dienu pēc dienas. Ēīdz Ērika uzdūrās tukšai lapai. Viņa pārbaudīja pēdējā ieraksta datumu. Tā bija Ēeifa nāves diena.

Ērika domīgi pārlaida plaukstu pār lapu, prātodama, kas bija licis viņam nolemt, ka tieši šī diena būtu mūža pēdējā diena. Dienas piezīmēs nebija nekā, kas ļautu to noprast. Bija tikai parasts ieraksts par saulainu laiku, vieglu vējiņu, pastaigu uz Selvīku un pārtikas

pirkšanu. Uzmanību piesaistīja tikai skaitlis 11. Ko gan tas varēja nozīmēt?

Ērika sarauca uzacis. Pašķīra atpakaļ dažas lapas, lai pārbaudītu, vai šo pašu skaitli varēja atrast arī iepriekš. Nē, tas parādījās tikai vienu reizi. Tomēr iepriekšējā nedēļā viņa uzgāja piezīmi, kas šķita interesanta. Tajā bija skaitlis 55, aiz kura bija pierakstīts “pīkst. 14.”. Vai 55 bija kods, ar kuru Leifs bija apzīmējis cilvēku, ar ko pulksten divos bija paredzēta tikšanās? Ja tā, kas gan bija šis cilvēks? Vai tikšanās bija notikusi?

Ērika nolika dienasgrāmatu. Āra gaismas dzeltenie stari iekrāsojās oranžos toņos, un saule grima aiz apvāršņa. Drīz jau būs pienācis vakars, bet varēja tikai minēt, cikos Patriks pārradīsies mājās. Uzmācās neskaidra izjūta, ka bija jāatceras vīram kaut ko pateikt, bet tas bija izslīdējis Ērikai no prāta. Viņa paraustīja plecus. Gan jau nebija nekas svarīgs.

Stāvēdams pie baltās tāfeles ar marķieri rokās, Patriks pārlaida skatienu pār sapulču telpu.

- Esam aizvadījuši pāris ļoti garas un spraigas dienas, - viņš iesāka. - Tomēr pēc jaunākajiem pavērsieniem vēlos, lai mēs visu pārskatām kopā, pēc tam sadalām rītdien veicamos uzdevumus.

- Kā tev šķiet, vai ir pienācis laiks piesaistīt papildspēkus? - Paula iestarpināja. - No Udevallas vai Gēteborgas?

Patriks papurināja galvu. - Jau sazinājos ar šiem iecirkņiem. Cilvēkresursi ir ierobežoti, jo ir samazināti štati. Diemžēl mums būs jātiek galā pašiem.

- Skaidrs, - Paula rezignēti novilka.

Patriks saprata kolēģes sarūgtinājumu. Viņas bērni bija vēl jaunāki nekā Patrika bērni, un upurēt tik daudz no laika, ko varēja pavadīt kopā ar ģimeni, prasīja savu.

Vai kaut ko noskaidrojāt kultūras centrā? - viņš vaicāja. Patriks netika gudrs, kāpēc Paula pēc šī jautājuma bija veltījusi Mārtiņam platu smaidu.

- Nē, neko! - Mārtiņš noliedza, izvairīdamies no Paulas skatiena. - Neviens neko neredzēja. Visi bija aizmiguši un uztrūkās no miega, kad sākās kliedzieni un rosība.

- Labi, paldies, ka pamēģinājāt! Gesta, vai vari mums pastāstīt, ko šodien atklāji?

- Protams, - kolēģis atsaucās ar zināmu lepnumu.

Lepnums bija pamatots, Patriks pie sevis nodomāja. Gesta bija

teicami pastrādājis, likdams lietā policista iemaņas.

- Man nedeva mieru doma par anonīmo ziņu, kas ļāva tik ērti Karima mājās uziet tās apakšbikses.

Gesta nepameta acis Melberga virzienā, savukārt priekšnieks bija kā piekalis dusmīgo skatienu pie koka mezgla galda virsmā.

- Zināju, ka biju ievērojis ko nozīmīgu... Bet neesmu vairs divdesmit gadus jauns un...

Policists savilka lūpas greizā smaida.

Patriks manīja, ka ikviens bija sasprindzis. Kolēģi bija sapratuši, ka bija uziets kas svarīgs, tiklīdz viņš un Gesta bija atgriezušies iecirknī, taču Patriks bija vēlējies nogaidīt, līdz visi bija sapulcējušies šeit, lai ziņotu par atrasto.

- Tātad māte apgalvoja, ka Nēa bija uzvilkusi apakšbikses, uz kurām bija ilustrācija no Disneja filmas “Ledus sirds”. Viņa bija nopirkusi piecu apakšbikšu komplektu, katras bija citā krāsā. Apakšbikses, ko atrada Karīma mājās, bija zilas, un prātā grozījās doma, ko nevarēju nekādi izmest no galvas. Kad beidzot sapratu, kas tas varēja būt, nebiju drošs, ka varēšu pierādīt savu taisnību. Redziet, nebiju pārliecināts par visiem simt procentiem, ka...

- Dieva dēļ, runā par lietu! - Melbergs noburkšķēja un izpelnījās ledainus skatienus no kolēģiem.

- Atcerējos, ka Juhanness Klingsbi, kurš bija grupā, kas atrada Nēu, bija izmantojis savu mobilo tālruni, lai uzņemtu videoierakstu par notiekošo, pirms bija pievienojies meklētāju grupai. Tā nu Patriks un es, mēs devāmies pie viņa un ieguvām videoieraksta ko piju. Patrik, vai vēlies to visiem parādīt?

Patriks jau bija uzlicis uz galda datoru un tagad nospieda attiecīgo taustiņu. Tad pagrieza monitoru tādā leņķī, lai visi varētu redzēt.

- Uz ko mums ir jāskatās? - Mārtiņš pajautāja, paliekdamies uz priekšu.

- Noskatieties un mēģiniet paši saprast! Ja nepamanīsiet, atskaņosim videoierakstu vēlreiz un parādīsim, - Patriks ierosināja.

Neviens nenolaida skatienu no ekrāna. Kameras objektīvs bija slīdējis pār saimniecību šurpu turpu, uzņemtajos kadros varēja redzēt māju, grantēto pagalmu, šķūni un visus ļaudis, kuri bija sapulcējušies.

- Tur! - Gesta norādīja. - Uz veļas auklas. Vai redzat?

Visi pieliecās vēl tuvāk pie datora.

- Zilas apakšbikses! - Paula iesaucās. - Tās karājas uz auklas!

- Tieši tā!

Gesta sakļāva rokas aiz galvas.

- Nekādi nav iespējams, ka pirms pazušanas Nēa bija uzvilkusi šīs apakšbikses, jo tās karājās uz veļas auklas, kamēr mēs viņu meklējām.

- Citiem vārdiem sakot, kāds tās nozaga un tīšām atstāja Karīma mājā. Tad anonīmi piezvanīja, un uz šo zvanu atbildēja Melbergs.

- Jā! - Patriks drūmi apstiprināja. - Kāds mēģināja uzgrūst vainu Karīmam, un - tas ir mans minējums - Karīms nemaz nebija konkrētais mērķis. Manuprāt, zvanītājs, lai kas arī viņš būtu, tikai vēlējās novirzīt aizdomas uz kādu no bēgļu centra.

Paula nopūtās. - Pilsētā ir izskanējis daudz runu, ka slepkava katrā ziņā ir kāds no bēgļiem.

- Un kādam tad prātā iešāvās ģeniālā doma ņemt grožus savās rokās, - Patriks piebilda. - Uzskatu, ka varam pieņemt - motīvs bija rasist isks. Atliek noskaidrot, vai tā pati persona - vai grupa - ir atbildīga par ugunsgrēka izraisīšanu.

- Bēgļu centros visā Zviedrijā ir sarīkotas ļaunprātīgas dedzināšanas, - Gesta grūtsirdīgi norādīja. - Daži domā, ka likums uz viņiem neattiecas.

- Ja paskatās, cik daudzi pēdējās vēlēšanās atdeva savu balsi par Sveriges Vānner, mani tas nepārsteidz, - Patriks noteica, šūpodams galvu.

Zviedrija nebija vienīgā valsts, kurā labējās partijas, kas iestājās pret imigrāciju, guva arvien lielāku sabiedrības atbalstu. Tā notika visā Eiropā. Cilvēki kļuva naidīgi pat pret imigrantu bērniem, kuri kā Paula bija uzauguši attiecīgajā valstī. Tomēr Patriks nemūžam nebija pieļāvis domu, ka naida vilnis varētu sasniegt arī Fjelbaku.

- Ierosinu, ka šo ļaunprātīgās dedzināšanas izmeklēšanu nošķiram no Nēas slepkavības izmeklēšanas. Man vairs nešķiet, ka tās ir savstarpēji saistītas, un es nevēlos, ka putrojam divas dažādas lietas un rodas juceklis. Jau tā esam zaudējuši dārgo laiku.

- Nebija nemaz tik viegli tikt par to skaidrībā, - Melbergs iebilda, bet attapās, ka labāk bija nepievērst sev uzmanību, un vairs neko neteica.

- Paula, vēlos, lai tu vadi ļaunprātīgās dedzināšanas izmeklēšanu! Mārtiņš tev palīdzēs. Turpini iztaujāt bēgļus ne tikai par ugunsgrēka sākšanās brīdi un veidu, bet arī par laiku, kad Karīma mājās varēja atstāt apakšbikses. Vai kāds no viņiem bēgļu centrā redzēja kādu, kam tur nebūtu bijis jābūt, un tamlīdzīgi.

- Ir grūti saprast, par kādu laika posmu būtu jāuzdod jautājumi, - Paula norādīja.

Patriks brīdi apdomājās.

- Tam ir jābūt saistītam ar laiku, kad ienāca anonīmais tālruņa zvans. Tas ienāca ap ceturtdienas pusdienlaiku, - viņš atgādināja. - Sāc no tā brīža un turpini pārbaudīt aizvien tālākā pagātnē. Gesta no Nēas ģimenes noskaidroja, ka viņi nezina, kad apakšbikses pazuda no veļas auklas. Tātad pagaidām tikai zinām, ka tās pilnīgi noteikti tur karājās, kad sākās meklējumi. Pēc tam tās varēja nozagt no saimniecības jebkurā laikā.

Paula pagriezās pret Gestu.

- Vai pajautaji ģimenei, vai viņi tur ievēroja kādu nepiederošu personu?

- Jā, pajautāju, bet viņi nevienu nav manījuši! Ir viegli ielavīties īpašumā no meža un neuzkrītoši nočiept kaut ko no veļas auklas. Та ir novilkta aiz mājas pie sienas, kurā nav logu.

- Skaidrs, - Paula noteica un pierakstīja piezīmi. - Es vēlos, lai mēs sazināmies ar saviem informētājiem, kuri darbojas vietējās pretimigrācijas apvienībās. Varbūt būtu prātīgāk, ja šo uzdevumu uzņemtos kāds cits, nevis es ar savām “cittautu saknēm”. Mārtiņ, vai tu varētu par to parūpēties?

- Katrā ziņā, - kolēģis piekrita.

Patriks cerēja, ka Mārtiņš neuzmetīs lūpu, jo vadība bija uzticēta Paulai, nevis viņam. Vienlaikus Patriks bija pārliecināts, ka Mārtiņš bija gana gudrs un saprata, ka drīz vien pienāks arī viņa kārta.

- Lieliski! Izklausās, ka teicami tiksi galā gan ar ugunsgrēka, gan ar Karīma apmelošanas mēģinājuma izmeklēšanu. Turpini arī sazināties ar slimnīcu un informē mani par jaunumiem! Paula, kā klājas bērniem? Vai esi saņēmusi atļauju vest viņus uz savām mājām?

- Jā, un viss ir sagatavots arī mājās!

Melbergs bija sev neraksturīgi cietis klusu, taču tagad atplauka.

- Leo priecāsies par rotaļbiedriem.

- Tas labi, - Patriks strupi atteica

Policists piespiedās pārāk gari nedomāt par Karīmu un viņa ģimeni. Patlaban Patriks nevarēja palīdzēt citādāk, kā tikai mēģināt notvert to, kura dēļ viņi bija cietuši.

- Tad tagad mums ir jāpārrunā slepkavības lieta. Kā jau zināt, esmu neapmierināts, ka mums nācās pārtraukt Bergu ģimenes saimniecības pārmeklēšanu. Aprunājos ar Tūrbjērnu, un viņa komanda ir pieejama rītdienas pēcpusdienā, kad arī varēsim pabeigt pārmeklēšanu. Teritorija ir norobežota, un varam tikai cerēt, ka nekādi pierādījumi nav sabojāti. Nav citas izvēles, kā pieņemt, ka tā tiešām arī ir.

- Jā, tur nu mēs neko nevaram iesākt! - Gesta piebilda.

Patriks nojauta, ka kolēģim negāja pie sirds atkārtota ielaušanās

Bergu ģimenes mājās.

- Kā sokas ar pašreizējās slepkavības lietas un vecās izmeklēšanas salīdzinājumu? - Patriks vaicāja. Annika pacēla acis no savām piezīmēm.

-- Man vēl nav izdevies arhīvā atrast vecos nopratināšanas pierakstus, toties esmu no jauna izskatījusi visus kriminālistikas un tehniskos ziņojumus, kā arī visus materiālus, ko saņēmām no Ērikas. Nav nekā daudz, kas mums noderētu. Visi jau esat lasījuši sekcijas ziņojumu, esat redzējuši materiālus no nozieguma vietas un esat dzirdējuši, kas Ērikai bija stāstāms par Mariju un Helēnu.

-Jā, turklāt sarunās ar Helēnu un Mariju arī neesam neko uzzinājuši! Abas apgalvo, ka nenogalināja Stellu, tātad slepkava ir kāds cits. Iespējams, ka tas ir tas pats cilvēks, kuru meklējam tagad. Marijai ir alibi. Helēnai alibi nav, tomēr nekas nenorāda uz viņas vainu.

Mārtiņš pasniedzās pēc pildītā cepuma. Šokolādes pildījums karstumā bija pakusis, un policistam tas bija jānolaiza no pirkstiem.

- Sāksim ar Bergu saimniecības pārmeklēšanu rīt. Pēc tam skatīsimies tālāk, - Patriks ierosināja.

Bija pārāk daudz nezināmā un pārāk maz izmeklēšanas pavedienu, un viņam tas nepatika. Ja neizdosies uziet neko vairāk, izmeklēšana ātri vien varēja aprauties strupceļā.

- Šokolāde, ko atrada Nēas kuņģī, - vai tas varētu būt kāds pavediens? - Paula ieminējās.

Patriks papurināja galvu. - Acīmredzot tā bija no parasta šokolādes batoniņa, ko pārdod katrā veikalā. Nemūžam neatradīsim izcelsMēs avotu. Taču Bergu mājās šokolādi neatrada, tātad Nēa tajā rītā to dabūja kaut kur citur. Vai kāds to viņai iedeva.

- Ko mēs domājam par faktu, ka Leifs mūža izskaņā bija sācis apšaubīt meiteņu vainu? - Gesta ieteicās.

- Zinu, ka Ērika tam ir pievērsusies. Ceru, ka viņa arī kaut ko atradīs.

- Civilisti, kuri dara policistu darbu, - Melbergs norūca, kasīdams Ernstam aiz auss.

- Turklāt labāk nekā dažs labs, ko pazīstu, - Mārtiņš piebilda.

Patriks nokremšļojās. - Mums ir jāstrādā kopā. Mums visiem ir jābūt uz vienu roku, - viņš norādīja. - Visiem kā vienam.

Manāmi sakaunējies, Mārtiņš steigšus mainīja sarunas tēmu:

- Kad saņemsim anonīmā tālruna zvana analīzi? Kā tev šķiet, vai

7

tai vajadzēs daudz laika? Ko varam tajā sagaidīt?

- Neesmu drošs, ko var izdarīt, - Patriks atbildēja. - Es ceru, ka varēs noņemt skaņas filtru, lai var saklausīt zvanītāja īsto balsi. Ja mums palaimēsies, varbūt fonā varēs sadzirdēt kaut ko, kas palīdzēs viņu identificēt.

- Kā filmās, kur mūždien var saklausīt lokomotīves svilpienu vai baznīcas zvanu skandu? - Mārtiņš pazobojās.

- Jā gan! Pastāv iespēja, ka no ieraksta gūsim izšķirošu informāciju, - Patriks neatlaidās.

Pārlaidis skatienu pār telpu, viņš ievēroja, ka Gesta apspieda žāvas.

- Manuprāt, šovakar varam mest mieru - mums visiem ir mazliet jāatpūšas. Tāpēc dodieties mājās, pavadiet laiku kopā ar savu ģimeni, paēdiet, paguliet! Rītrītā ķersimies par darba ar jauniem spēkiem.

Visi piecēlās, savilkuši pateicīgas sejas. Tajās varēja manīt milzīgo stresu, kas pēdējās pāris dienās bija atstājis savas pēdas. Visiem šovakar bija jābūt kopā ar tuvajiem un mīļajiem. Visiem kā vienam. Mirkli vilcinājies, Patriks pagriezās pret Gestu, taču Mārtiņš viņu apsteidza.

- Vai vari šovakar atnākt pie manis un Tūvas, lai varam kopā pavakariņot? Viņa priecātos tevi satikt.

- Varu, - Gesta atteica, paraustīdams plecus. Tomēr nevarēja noslēpt, cik bija sajūsmināts.

Palikdams vēl brītiņu uz vietas, Patriks noskatījās, kā kolēģi cits pēc cita izgāja no telpas. Viņi bija kā ģimene. Daudzējādā ziņā disfunkcionāla, prasīga un juceklīga ģimene. Vienlaikus gan arī mīloša un gadīga.

BŪHUSLĒNE, 1672. GADS

Elīnas augums atguvās ātrāk, nekā bija licies, ka būs pa spēkam. Pāris dienas sāpēja un smeldza, bet pēc tam ne noprast nevarēja, ka kaut kas būtu noticis. Tomēr viņa manīja zaudēto. Gāja dienas gaitās un apdarīja savus darbus, bet bez prieka.

Merta bija nemierīga un naktī gulēja, cieši piespiedusies Elīnai klāt, it kā lūkotu sasildīt māti ar savu augumu. Deva Elīnai dāvaniņas, lai viņa no jauna smaidītu. Pļavā salasītu puķu pušķīšus, glītu baltu oli, ko bija atradusi uz akmeņainā ceļa, podiņā iebērtu dzeltenas vizlas sauju. Un Elīna no tiesas pūlējās. Uzsmaidīja Mertai, pateicās par dāvanām, papliķēdama bērna maigo vaigu. Bet noprata, ka smaids uz lūpām nebija manāms acīs. Kad pievilka Mertu sev klāt, juta, ka rokas bija stingas un smagas.

Prēbens vairs nerunāja ne ar Elīnu, ne ar Mertu. Meitene visbeidzot bija ar to samierinājusies un nekādi vairs necentās sev pievērst mācītāja vērību. Lasīšanas mācības turpinājās ar draudzes rakstvedi, un varēja domāt, ka stundas, ko Merta bija kopā ar Prēbenu pavadījusi bibliotēkā, nemaz nebija aizritējušas. Pēc ziņām, ka Brita gaidīja bērnu, bija pārgrozījies viss, un Prēbens aptekāja sievu kā vārīgu porcelāna lelli.

Nu Brita baudīja nedalītu vīra uzmanību, tāpēc viņas vara arvien pieņēmās spēkā. Tomēr auga arī viņas rūgtums pret māsu. Elīna diendienā manīja māsas modro skatienu, lai gan vairs nebija nekāda pamata paturēt viņu acīs. Elīna darīja, ko viņai teica. Kad bija atelpa no nemitīgas Britas aprūpēšanas, Elīna lūkoja izvairīties no māsas, kā vien prata. Redzēt viņas vēderu briestam, kamēr pašas bija plakans un tukšs, nozīmēja bez mitas atminēties un mocīties.

Kādurīt Brita nolēma, ka bija jānobrauc uz Fjelbaku. Pa lielākai daļai viņa bija tikai nokususi vāļāties pa gultu, un dakteris nu vairs neliedza celties, tāpēc Brita alka pabūt cituviet.

Elīna stāvēja un noskatījās, kā māsa aizbrauca. Brita bija vīkšķījusies stundu no vietas, un Elīna sprieda, ka pūles bija liekas, jo brauciens bija vien tepat uz Fjelbaku. Udevalla bija pārāk tālu, lai turp dotos sieviete gaidībās, tāpēc māsai bija vien jāapmierinās ar Fjelbaku, bet viņa acīmredzami bija tīksminājusies, ka varēja iemainīt savu naktskreklu pret smalkām drānām.

Diena aizskrēja vēja spārniem. Bija veļas diena, un visā mācītājmuižā ik drēbes gabals bija jāiznes ārā, jāizmērcē un jāizberž, tad jāizkar žāvēties saulē un vēlāk jāienes iekšā. Kad rokas bija darba pilnas, nebija laika prātot, kas Elīnai bija pa prātam. Viņa arī priecājās, ka ne Britas, ne Prēbena nebija mājā. Prēbens bija Lūrā baznīcas lietās uz divām dienām, savuties Brita ātrāk par vakaru nebija gaidāma atpakaļ.

Pirmo reizi, kopš bija tikusi vaļā no bērna, Elīna attapās, ka pie sevis dungoja.

Merta izbrīnījusies uzlūkoja māti. Meitas sejiņa aiz priekiem atplauka tā, ka Elīnai iesmeldzās sirds. Bija kauns, ka viņa kā māte bija ļāvusi Mertai sevis dēļ ciest. Elīna nometa paklāju, ko tobrīd berza, un pievilka meitu klāt, uzspiezdama buču viņas gaišajai galvai. Viss iegrozīsies lāgā. Abas bija viena otrai par balstu.

Viss cits bija bijis vien sapnis. Bērna sapnis, kam nebija lemts piepildīties. Elīna bija pūlējusies sev iestāstīt, ka Dievs bija viņu pusē, ka Viņš stāvēja viņai un Prēbenam klāt, bet viņas lepnums bija salauzts. Dievs bija Elīnu sodījis, kā ieskatīja par visderīgāko. Kā gan viņa varēja apšaubīt Dieva gribu? Tā vietā bija jābūt pateicīgai par to, kas viņai bija. Pateicīgai par meitu Mertu. Par maizi, ko baudīt, un jumtu virs galvas. Daudziem nebija ne tuvu tik daudz kā viņai, un neklājās prasīt ko vairāk.

- Vai vakarā aiziesim pastaigāt? Mēs divas vien? - Elīna pavaicāja, notupdamas bērna priekšā, aplikusi rokas viņai ap pleciem.

Merta aizgūtnēm pamāja ar galvu. Sīgrida šaudījās ap meitenes kajam, dancodama šurpu turpu, kā sajutusi saimnieces sajūsmu.

- Iedomājos, ka mēs varētu paņemt līdzi grozu un es tev varētu pamācīt drusku no tā, ko man iemācīja mātesmāte. Ko viņa savukārt iemācījās no savas mātes. Kā palīdzēt citiem tā, kā es reizēm daru.

- Ak, māt! - Merta izsaucās, apķerdamās Elīnai ap kaklu. - Vai tad sanāk, ka nu esmu liela?

- Jā! - Elīna iesmējās. - Sanāk, ka nu esi liela.

Starodama Merta aizskrēja, Sīgridai minot meitenei uz papēžiem. Elīna noskatījās meitai pakaļ ar smaidu uz lūpām. Viņa bija grasījusies nogaidīt vēl pāris gadus, bet Mertai bija nācies pieaugt agri, tāpēc likās vien pareizi, ka meita zintis sāks apgūt jau tagad.

Elīna noliecās un atsāka berzt paklāju. Rokas smeldza no smagā darba, bet sirds bija tik viegla, kā sen nebija bijusi. Ar plaukstas virsu notraukusi no pieres sviedrus, viņa pacēla skatienu, kad izdzirdēja pagalmā iebraucam ratus.

Elīna samiedza acis spožajā saulē. Brita bija atgriezusies mājās un kāpa ārā no ratiem; viņas seja bija satumsusi. Brunčiem līgojoties, māsa straujiem soļiem piegāja pie Elīnas un apstājās viņas priekšā kā iemieta. Ikviens turpat saimniecībā uz vietas aprima darāmā vidū. Ieraudzījusi māsas izteiksmi, Elīna soli atkāpās. Viņa netika gudra, kas bija lēcies, tad juta, kā vaigu ķēra Britas pliķis. Jau nākamajā mirklī māsa apcirtās uz papēža un iebrāzās mājā.

Elīna nodūra acis. Juta, ka viņā noskatījās visi. Tagad bija skaidrs, kas bija noticis. Brita bija uzzinājusi, kāpēc Elīna bija nobraukusi uz Fjelbaku. Un bija gana gudra, lai noprastu, kas un kā.

Vaigiem kaunā kvēlojot un aizvien sūrstot no Britas sāpīgās pļaukas, Elīna notupās, lai no jauna ķertos pie beršanas. Viņa nezināja, kas nu bija gaidāms. Bet pazina savu māsu. Brieda kas ļauns.

- Kā tev šķiet, kāpēc tava māte piekrita atļaut, ka es ar tevi aprunājos? - Ērika pajautāja, pētīdama pusaudzi, kurš sēdēja iepretim.

Sama zvans bija pārsteidzis, bet vienlaikus viņa par to ārkārtīgi priecājās. Sams varēja sniegt jaunu skatījumu uz Helēnu kā cilvēku, kā arī dalīties savos iespaidos, kā bija uzaugt nozieguma ēnā.

Puisis paraustīja plecus.

- Man nav ne jausmas. Bet viņa ar jums ir pati runājusi.

- Jā, tikai man likās, ka viņa nevēlējās tevi te iepīt!

Ērika pastūma kanēļmaizīšu šķīvi tuvāk Samam. Viņš paņēma vienu maizīti. Ērika ievēroja, ka puiša nagi bija nolakoti melnā krāsā, bet laka bija sākusi lobīties nost. Tā kā aizkustināja viņa mēģinājums izskatīties vecākam, nekā patiesībā bija. Ādu vēl klāja pūciņas, un vietām vīdēja taukaini plankumi. Augums bija izstīdzējis un vēl nebija tik nobriedis kā pieaugušajam. Sams bija bērns, kurš izmisīgi alka būt liels; vēlējās būt atšķirīgs, vienlaikus vēlēdamies kaut kur iederēties. Ēriku pāršalca nebeidzams maigums pret šo zēnu. Viņa saskatīja Sama vientulību un nedrošību, manīja arī apjukumu, kas slēpās aiz dumpīgās sejas izteiksmes. Puisim noteikti nebija nācies viegli uzaugt ēnā, ko meta mātes pagātne, nākt pasaulē apkaimē, kurā zēla un plauka čukstus izteiktas baumas un tenkas. Lai gan gadu gaitā runas bija mitējušās, tās nekur nebija izgaisušas.

Viņa nespēja novērst, ka es tajā iepinos, - Sams drūmi noteica, ka apstiprinādams, ka Ērikas domu gājiens bija pareizs.

Pusaudzim raksturīgā manierē puisis īsti nevēlējās sastapt viņas

skatienu, taču bija redzams, ka Sams uzmanīgi ieklausījās katrā Ērikas vārdā.

- Kā tu to domā? - viņa pavaicāja.

Ērikas mobilais tālrunis ar ierakstīšanas funkciju saglabāja ik vārdu un ik intonāciju.

- Esmu par to dzirdējis jau kopš bērnības. Neatceros, kā viss sākās, bet cilvēki man uzdeva jautājumus. Viņu bērni mani ķircināja. Nezinu, cik vecs biju, kad palēnām uzzināju ko vairāk. Varbūt man bija deviņi gadi? Internetā meklēju rakstus par to lietu. Nebija grūti. Kopš tā laika esmu savācis visu, ko esmu uzgājis. Mājās man ir mapes, kas ir pilnas ar avīžu izgriezumiem.

- Vai tava māte to zina?

Sams paraustīja plecus. - Nē, nedomāju, ka zina!

- Vai viņa kādreiz ar tevi ir pārrunājusi notikušo?

- Nē, nav teikusi nevienu pašu vārdu! Mēs nekad par to mājās neesam runājuši.

- Vai tu vēlies par to runāt? - Ērika saudzīgi pajautāja un piecēlās, lai ielietu sev vēl kafiju.

Sams bija piekritis piedāvātajai kafijai, bet viņa ievēroja, ka puisis savu krūzi tā arī nebija aizticis. Ērika pieļāva, ka Sams drīzāk būtu iedzēris bundžiņu kolas vai ko tamlīdzīgu, tikai nevēlējās radīt bērnišķīgu iespaidu.

Jau atkal viņš paraustīja plecus. Pameta kāru skatienu uz maizīšu šķīvi.

- Ēd droši! - Ērika aicināja. - Ēd, cik vien gribi! Pati mēģinu neēst tik daudz saldumu, tāpēc tu man tikai palīdzēsi. Ja maizīšu vairs nebūs, man nebūs kārdinājuma.

- Bet jūs izskatāties lieliski! Jums nebūtu par to jāuztraucas, - Sams labsirdīgi norādīja bērnam raksturīgā nevainīgumā.

No jauna apsēzdamās, Ērika pasmaidīja. Sams bija jauks puisis. Viņa vēlējās, kaut Sams varētu atbrīvoties no nastas, ko bija spiests paciest visu mūžu. Puisis neko nebija nodarījis. Nebija izvēlējies piedzimt vainas, apsūdzību un sēru pinekļos. Viņam nebija javelk

vecāku grēki kā savs slogs uz pleciem. Tomēr bija redzams, ka Sams bija nospiests.

- Vai būtu bijis vieglāk, ja tu un tava ģimene, ja jūs būtu atklāti izrunājušies, kas notika? - Ērika vaicāja.

- Mēs nerunājam. Ne par ko. Mēs... mēs neesam tāda ģimene.

- Taču tu būtu to vēlējies? - Ērika neatlaidās.

Puisis pacēla acis un uzlūkoja viņu. Melnais acu grims traucēja sastapt Sama skatienu, bet tajā jautās gaisma, kura aizgūtnēm tiecās pēc skābekļa.

- Jā! - viņš beidzot atbildēja. -Jā, es to būtu vēlējies!

Tad Sams paraustīja plecus. Šis žests bija viņa bruņas. Viņa aizsardzība. Vienaldzība bija viņa neredzamības apmetnis, kurā puisis varēja paslēpties.

- Vai pazini Linnēu? - Ērika vaicāja, mainīdama tēmu.

Sams spēcīgi satrūkās. Nokoda prāvu kumosu kanēļmaizītes un

sakošļāja, nodūris acis.

- Kāpēc jautājat? - puisis atvaicāja. - Kāds tam ir sakars ar Stellu?

- Tikai vēlos zināt. Grāmatā apskatīšu abas lietas, un tu esi Bergu ģimenes kaimiņš, tāpēc man ienāca prātā, ka tu varētu man pastāstīt, kāda Nēa bija. Ko par viņu domāji.

- Es viņu bieži redzēju, - Sams iesāka, viņa acīs sariesās asaras. - Kas nav nekas jocīgs, jo mēs dzīvojām tik tuvu viens pie otra. Bet viņa bija maza. Nevarētu teikt, ka viņu pazinu. Man viņa patika, un laikam es patiku viņai. Mēdza pamāt, kad ar riteni braucu garām viņu saimniecībai.

- Vai neko citu man nevari par viņu pastāstīt?

- Nē! Ko gan es teiktu?

Ērika paraustīja plecus. Tad nolēma uzdot jautājumu, uz kuru patiešām vēlējās saņemt atbildi.

Kā lev šķiet, kurš nogalināja Stellu? - viņa pavaicāja un aizturēja elpu.

Vai Sams uzskatīja, ka viņa māte bija vainīga? Ērika pati vēl nebija izšķīrusies par savu nostāju šajā jautājumā. Jo vairāk viņa lasīja, jo vairāk runāja ar ļaudīm un jo vairāk pārbaudīja faktus, jo vairāk apjuka. Tāpēc bija būtiski dzirdēt, kas par to sakāms bija Samam.

Puisis labu brīdi vilcinājās ar atbildi. Pabungoja pirkstus pa galdu. Tad pacēla acis, lai uzlūkotu Ēriku, un drebošā gaisma Sama skatienā iespīdējās spožāk.

Runādams tikai nedaudz skaļāk par čukstu, viņš teica: - Man nav ne jausmas. Bet mana māte nevienu nav noslepkavojusi.

Mazliet vēlāk Sams devās prom ar savu divriteni, un Ērika stāvēja pie loga, noskatīdamās viņa aizbraukšanā. Puisī jautās kas tāds, kas Ēriku bija dziļi aizkustinājis. Bija tik ļoti žēl melni tērptā zēna, kam nebija ļauts uzaugt tā, kā viņš bija pelnījis. Ērika iedomājās, kā tas veidotu Sama raksturu. Kāds viņš būtu kā pieaudzis vīrietis. Viņa no sirds cerēja, ka sāpes, ko bija manījusi strāvojam no puiša, neliks Samam izvēlēties nepareizo ceļu, un ka laika gaitā viņš satiks kādu, kas aizpildīs pagātnes izrauto tukšumu.

Ērika cerēja, ka kāds dāvās Samam mīlestību.

-- Kā tev šķiet, kā viņa reaģēs? - Anna bažījās. - Domā, viņa ļaunosies?

Māsas stāvēja viesnīcas Stora ēdamzālē un gaidīja, kad ieradīsies Kristīna.

Ērika pamāja, ka ir jācieš klusu. - Viņa var būt klāt kuru katru brīdi.

- Jā, bet Kristīnai lāgā nepatīk pārsteigumi! Ja nu viņa sadusmojas?

- Nu jau ir drusku par vēlu par to raizēties, - Ērika atšņāca. - Beidz grūstīties!

- Atvaino, bet savam vēderam neko nevaru padarīt! - Anna atcirta.

- Labi jau labi, meitenes, rimstieties, citādi viņa mūs sadzir

dēs!

Kristīnas tuvākā draudzene Barbru abām veltīja bargu skatienu, tāpēc māsas beidza runāt. Uz Kristinas vecmeitu ballīti bija savācies neliels, taču drosmīgs pulciņš. Tajā bija ne tikai Ērika un Anna, bet vēl četras citas sievietes. Ērika ar visām bija tikusies tikai uz īsu brīdi, tāpēc baiļojās, ka plāns varētu ciest neveiksmi un viņu tad gaidītu pagalam gara pēcpusdiena un vakars.

- Nāk!

Anna pacilāti pamāja pārējām. No viesu uzņemšanas daļas atskanēja Kristīnas balss. Administratorei bija norādīts, ka Kristīna jāsūta uz ēdamzāli.

- Pārsteigums! - visas iesaucās vienā balsī, kad Kristīna ienāca zālē.

Viņa salēcās un piespieda plaukstu pie krūtīm.

- Ak, kungs! Kas tad tas?

- Tava vecmeitu ballīte! - Ērika atsaucās, savilkusi lūpas platā smaidā, lai gan iekšēji mazliet drebēja.

Ja nu Annai izrādītos taisnība?

Mirkli nebildusi ne vārda, Kristīna izplūda smieklos.

- Vecmeitu ballīte! Tādai vecai sievietei kā man! Jūs esat prātu zaudējušas! Bet, lai nu iet! Ar ko man ir jāsāk? Ar skūpstu pārdošanu stendā?

Vīramāte piemiedza Ērikai ar aci, un viņa atvieglojumā uzelpoja. Varbūt šis pasākums tomēr būs veiksmīgs.

- Nē, tev nav jāpārdod skūpsti! - Ērika mierināja Kristīņu, apskaudama viņu. - Esam ieplānojušas ko citu. Vispirms tev ir jāpārģērbjas. Tavu jauno tērpu esmu ielikusi šajā maisiņā.

Kristīna pievērsa nemierīgu skatienu Ērikas pastieptajam maisiņam.

- Tev tajā nav jāiet nekur citur. Redzēsim tikai mēs.

- Nu, labi... - Kristīna novilka, bet paņēma maisiņu.

Ieskriešu dāmu tualetē un pārģērbšos.

Kamēr Kristīna bija prom, administratore atnesa sešas glāzes un spainīti ar šampanieša pudeli. Anna skaudīgi uzlūkoja pudeli, tad paņēma sulas glāzi.

- Priekā! - viņa iesaucās un iedzēra pāris malciņu.

Ērika aplika roku māsai ap pleciem. - Nu jau vairs nav ilgi...

Viņa salēja šampanieti glāzēs pārējām sievietēm, tad piepildīja savu glāzi, kamēr gaidīja Kristīnas atgriešanos. Kad viņa parādījās ēdamzāles durvīs, visas kā viena noelsās.

- Kas gan jums bija prātā?

Kristīna neizpratnē pasvieda gaisā rokas, un Ērikai bija jāapvaldās, lai nesāktu ķiķināt. Tomēr bija jāatzīst, ka vīramāte izskatījās satriecoši, tērpusies īsajā sarkanajā kleitā ar skarām un spīguļiem. Un cik viņai bija vienreizējas kājas, Ērika pie sevis nenovīdīgi secināja. Ko tikai viņa nedotu, lai pašas kājas būtu kaut uz pusi tik skaistas kā Kristīnai.

- Ko jūs grasāties likt man darīt tādā kleitā? - Kristīna noprasīja, bet ļāvās, ka viņu ievelk dziļāk telpā.

Ērika vīramātei pasniedza šampanieša glāzi. Viņa bija tik satraukusies, ka izdzēra pusi vienā malkā.

- Redzēsi! - Ērika attrauca, tad izņēma savu mobilo tālruni

7 )

un nosūtīja īsziņu Nāc tagad.

Kamēr bija jāgaida atbilde, viņa mīņājās no vienas kājas uz otru. Varēja iziet divējādi. Jautri vai nožēlojami.

Augšstāvā ieskanējās mūzika. Mundrs latīņamerikāņu deju ritms skanēja arvien tuvāk un tuvāk. Kristīna izdzēra atlikušo šampanieti. Ērika steidzās no jauna piepildīt viņas glāzi.

Parādījās drukns stāvs melnā uzvalkā. Iekodis zobos rozi, vīrietis teatrāli izstiepa rokas. Anna ieķiķinājās, un Ērika iebakstīja māsai sānā.

- Vai, manu! Gunnar? - pārsteigtā Kristīna ievaicājās.

Tad arī sāka ķiķināt.

- Mana daiļava! - Gunnars ierunājās, izņemdams rozi no mutes. - Vai drīkstu?

Piegājis pie Kristīnas, viņš ar izsmalcinātu žestu pasniedza rozi. Nu jau Kristīna smējās pilnā kaklā.

- Kas te īsti notiek? - viņa iesaucās un paņēma ziedu.

- Jūs apgūsiet čačača,- Ērika smaidot paskaidroja.

Viņa norādīja uz durvīm.

- Esam pieaicinājuši palīgā speciālistu.

- Ko? Kas par speciālistu? - Kristīna pārvaicāja, jau atkal izskatīdamās satraukta.

Taču Gunnars staroja. Viņš tikai ar pūlēm varēja apvaldīt savu sajūsmu.

- Esam noalgojuši lietpratēju. Kādu, ko tu apbrīno televīzijas raidījumā Let’s Dance. Kādu, kuru tu televizorā redzi katru piektdienu.

- Ne jau Tonijs Ērvings! - Kristīna satrūkās. - Man ir bail no Tonija!

- Nē, nē, ne jau Tonijs! Kāds cits, kurš parasti ir ļoti bargs.

Kristīna sarauca uzacis, saspringti domādama. Ar katru vīramātes kustību kleitas spīguļi iečabējās, un Ērika sev atgādināja, ka bija jāfotografē. Labi daudz jāfotografē. Uzņemtais turpmākajos gados lieti noderēs kā šantāžas materiāls.

Tad Kristīna redzēja, kurš ienāca telpā, un iekliedzās:

- Sisija!

Ērika izplūda smaidā. Pēc Kristīnas priekpilnās sejas varēja saprast, ka ideja bija izrādījusies izcila. Ikviens, kurš pazina Kristīņu, zināja, ka viņa nepalaida garām nevienu Let’s Dance sēriju. Kad Ērika bija pamanījusi sludinājumu, ka Sesīlija Ārlinga Danermarka jeb Sisija no raidījuma Let’s Dance grasījās viesnīcā TanumStrand pasniegt deju kursu, viņa nevilcinādamās bija zvanījusi uz norādīto numuru.

- Tad nu sāksim! - Sisija entuziastiski iesaucās, kad bija ar visiem sasveicinājusies.

Kristīna jau atkal kļuva bažīga.

- Vai man ir jādejo visu acu priekšā? Izgāzīšos kā veca sēta.

- Nē, nē! Dejos visi, - Sisija stingri norādīja.

Ērika un Anna apmainījās tramīgiem skatieniem. Tā nebija plānots. Viņa bija spriedusi, ka Kristīna un Gunnars baudīs deju stundu un pārējie tikmēr noskatīsies un dzers šampanieti. Tomēr Krika bija gana prātīgu, lai neceltu iebildumus. Veltījusi Annai garu

un zīmīgu skatienu, viņa gāja pie Sisijas. Ne prātā nenāca pieļaut, ka Anna izsprūk sveikā, aizbildinoties, ka grūtniecība liedz dejot.

Kad bija aizritējušas divas stundas, Ērika bija sasvīdusi, nogurusi un apmierināta. Sisija bija parādījusi pamatsoļus ar sparu, kas bija aizrāvis pārējos, taču galu galā visi bija nokausēti. Atlika tikai iztēloties, cik ļoti rīt smelgs visas maliņas. Tomēr Ērika bija ar prieku noskatījusies, kā Kristīna jūsmīgi izpildīja dejas soļus un kustināja gurnus, šūpodama kleitas skaras. Šķita, ka arī Gunnars lieliski pavadīja laiku, lai gan savā tumšajā uzvalkā bija nosvīdis slapjš.

- Paldies jums! - Ērika pateicās Sisijai un, pēkšņa untuma dzīta, apskāva sievieti.

Šis bija viens no jautrākajiem pasākumiem, ko viņa savā mūžā bija pieredzējusi. Taču nu bija pienācis laiks pāriet uz nākamo ieplānoto nodarbi. Ērika bija dienu saplānojusi visos sīkumos, turklāt viesnīcas Stora ēdamzāle bija viņu rīcībā tikai divas stundas.

Viņa atkal piepildīja visu glāzes.

- Tagad līgavainim ir mūs jāpamet, - Ērika teica. - Uz atlikušo pēcpusdienu un vakaru kungi nav aicināti. Esam augšējā stāvā rezervējušas numuru, kurā varam sagatavoties. Stundu varēsim atvilkt elpu, tad būs pienācis brīdis pavārmākslas nodarbībai.

Kristīna noskūpstīja Gunnaru. Viņam, acīmredzot, bija iepatikusies dejas gaisotne, jo Gunnars eleganti atlieca līgavu, un visi abiem uzgavilēja. Noskaņojums bija nepārspējams.

- Malace! - Anna paslavēja māsu, papliķēdama viņai pa roku. - Lai gan tu esi pagalam kokaina. Pat vecākajām dāmām gurnu grozīšana padevās labāk nekā tev.

- Ai, paklusē! - Ērika atmeta ar roku, bet māsa tikai plati atsmaidīja.

Kamēr viņas kāpa augšā uz numuru Marco Polo, Ērika attapās, ka ne uz mirkli nebija iedomājusies par darbu, kopš bija sākusies vecmeitu ballīte. Tas bija brīnišķīgi. Pelnīta atelpa. Tomēr bija grūti noticēt, cik neganti sāpēja kājas.

- Kā jūs visi turaties?

Par atbildi Billu sagaidīja apjukuši skatieni, kas jau tūkstošo reizi atgādināja, ka bija jārunā vienkāršā zviedru valodā vai angļu valodā.

- Vai jums viss ir labi? - viņš pajautāja angļu valodā.

Uzrunātie palocīja galvu, bet viņu sejas izteiksMēs bija saspringtas. Bills saprata. Droši vien šķita, ka grūtībām nebūs ne gala, ne malas. Tik daudzi bēgļi, ar kuriem viņš bija runājis kultūras centrā, bija teikuši vienu un to pašu. Kā bija sprieduši, ka viss būšot kārtībā, tiklīdz bija izdevies sasniegt Zviedriju. Taču vietējie atbraucējus uzlūkoja ar aizdomām, bija jākārto nebeidzamas formalitātes un bija pārāk daudz tādu, kuri ienīda gan viņus pašus, gan visu, kas ar viņiem saistījās.

- Adnān, vai nomainīsi mani? - Bills ierosināja, pamādams uz stūri.

Adnāns iesēdās viņa vietā, acīm lepnumā iemirdzoties. Bills no tiesas cerēja, ka spēs parādīt mīļoto valsti no citas puses. Zviedri nebija ļauni. Viņiem bija bail. Sabiedrība kļuva skarba tieši šī iemesla dēļ. Bailes. Nevis ļaunums.

- Vai satrimmēsi buras, Halīl?

Bills pavilka neredzamu virvi un norādīja.

Halīls pamāja un nevainojami pielāgoja buras tieši tā, kā bija norādīts noteikumu grāmatā, tieši tik daudz, lai buras nostieptos un pārstātu plandēt.

Laivas ātrums palielinājās, un tā mazliet sagāzās, bet komanda vairs nereaģēja ar panikas pilnām sejām. Bills vēlējās, kaut justos likpat mierīgs. Regate strauji tuvojās, un bija vēl tik daudz kas jāiemāca. Tomēr pašreizējos apstākļos Bills priecājās, ka kāds vispār vēlējās turpināt mācības. Bills būtu sapratis, ja viņi būtu izlēmuši padoties un pārtraukt projektu kā tādu. Taču viņi bija teikuši, ka gribot turpināt Karīma dēļ, un šorīt, kad visi ieradās jahtklubā, Bills bija ievērojis, ka ikvienā jautās vēl nebijusi apņēmība. Viņi uztvēra manbas nopietnāk, un to varēja manīt gan burāšanas manierē, gan laivas kustība ūdeni.

Cilvēki, kuri aizrāvās ar jāšanu, allaž uzsvēra, cik būtiska ir saziņa ar zirgu, un Bills uzskatīja, ka tas pats attiecās arī uz laivām. Tās nebija nedzīvi priekšmeti bez dvēseles. Reizēm radās iespaids, ka viņš laivas saprata labāk nekā cilvēkus.

- Pēc brīža mums būs jāiet pār štāgu, - Bills norādīja, un viņi saprata, ko tas nozīmēja.

Pirmo reizi radās komandas sajūta. Nebija ļaunuma bez labuma, tā vienmēr bija teicis Billa tēvs. Šķita, ka tā bija noticis arī tagad. Tomēr cena bija izrādījusies augsta. Bills no rīta bija piezvanījis uz slimnīcu, lai uzzinātu, kā klājās Amīnai, bet slimnīcas darbinieki bija atteikušies sniegt jebkādu informāciju personai, kas nebija ģimenes loceklis. Pagaidām Bills turējās pie cerības, ka ziņu trūkums liecināja par ko labu.

- Labi, ejam pār štāgu tagad!

Kad bura piepūtās un vējā nostiepās, Billam bija jāapvalda līksms sauciens. Tas bija līdz šim vislabāk izpildītais manevrs. Burulaiva viņu rokās gāja kā pulkstenis.

- Labi pastrādāts, zēni! - Bills uzsvēra, paceldams gaisā īkšķus.

Halīls atplauka, un pārējie izslējās taisnāk.

Viņi Billam tik ļoti atgādināja vecākos dēlus. Arī vecākos dēlus viņš bija vedis burāt. Vai kādreiz bija izbraucis jūrā kopā ar Nilsu? Laikam nebija vis. Ne reizi jaunākajam dēlam nebija veltījis tik daudz uzmanības kā Aleksanderam un Fīlipam. Tagad Billam nācās par to maksāt.

Nilss bija kā svešinieks. Bills netika gudrs, kā Nilsa attieksme un dusmas bija varējušas veidoties mājās, ko viņš bija radījis kopā ar Gunu, mājās, kurās pamatprincipi bija iecietība un iejūtība. No kurienes gan Nilss bija guvis visas savas idejas?

Vakar Bills bija pārradies mājās un nolēmis, ka jāaprunājas ar Nilsu. Kārtīgi jāizrunājas. Jāuzplēš vecās brūces, jāpāršķeļ augoņi, jātiek skaidrībā, kas bija kas, un jālūdz piedošana, kas attiecīgi ļautu Nilsam izgāzt savu rūgtumu un dusmas. Taču Nilss bija aizslēdzis savas istabas durvis un nebija vēris vaļā, kad Bills klauvēja. Pikai ieslēdza atskaņotāju skaļāk, tā, ka dnz vien mūzika dārdēja pa visu

māju. Beigu beigās Guna bija uzlikusi roku vīram uz pleca un aicinājusi nogaidīt. Atvēlēt Nilsam nedaudz laika. Viņai, bez šaubām, bija taisnība. Viss galu galā nokārtosies. Nilss bija jauns un vēl nenobriedis.

- Dosimies mājās! - Bills teica un norādīja uz Fjelbaku.

Sams bija salīcis pār savu jogurta bļodiņu, visu uzmanību pievērsis savam mobilajam tālrunim. Helēna noraudzījās dēlā, un viņai iesmeldzās sirds. Prātā iešāvās jautājums, kur Sams bija bijis no rīta.

- Sajās dienās tu daudz laika pavadi kopā ar Jesiju, - viņa ieteicās.

- Aha! Nu, un?

Sams atgrūda savu krēslu un piegāja pie ledusskapja. Ielēja lielā glāzē pienu un izdzēra to tukšu. Piepeši dēls izskatījās tik jauns. Šķita, ka vēl tikai pirms pāris nedēļām viņš bija klumburojis šurpu turpu, tērpies īsbiksēs un iespiedis savu mīļoto un noplukušo rotaļu lāci padusē. Helēna nezināja, kas bija noticis ar rotaļu lāci. Jeimss to visticamāk bija aizmetis. Viņam nepatika, ka mājā glabāja lietas, ko vairs neizmantoja. Viņa pasaulē neklājās kaut ko paturēt kā sentimentālu vērtību.

- Es tikai gribu pateikt, ka tas varētu būt neapdomīgi, - Helēna norādīja.

Sams pašūpoja galvu.

- Man šķita, ka mums par to nebūtu jārunā.

Pasaule Helēnas acupriekšā sagriezās kā katru reizi, kad viņa par to iedomājās. Helēna aizvēra acis un panāca, ka reibonis rimās. Viņa bija vingrinājusies garus gadus. Trīsdesmit gadus pavadījusi vētras epicentrā, Helēna beidzot bija apradusi.

- Es tikai neesmu pārliecināta, ka man ir pa prātam, ka jūs abi tik daudz laika pavadāt kopā, - viņa paskaidroja, saklausīdama lūgšanos savā balsī. - Nedomāju, ka tas ir pa prātam arī tavam tēvam.

Iepriekš ar šo argumentu bija bijis gana.

Jeimss. Sams nosprauslājās. - Vai tad viņš drīzumā neatgriežas dienesta?

- Jā, pēc nedēļas! - Helēna apstiprināja, nespēdama apslēpt savu atvieglojumu.

Viņus gaidīja mēnešiem ilga brīvība. Atelpa. Helēna zināja, ka Jeimss jutās tāpat, kas bija absurdi. Viņi bija ieslodzīti paštaisītā cietumā. Sams bija kļuvis par abu kopīgo gūstekni.

Dēls nolika glāzi.

- Jesija ir vienīgais cilvēks, kas mani kādreiz ir sapratis. Tev to nekad nesaprast, bet tā ir.

Sams atlika piena paku ledusskapī uz plaukta, kas bija paredzēts sviestam un sieram.

Helēna vēlējās Samam pateikt, ka, bez šaubām, saprata. Pārāk labi saprata. Taču nebeidzamo noslēpumu dēļ siena starp abiem bija augusi arvien augstāka un augstāka. Tie nomāca dēlu, un Sams nevarēja zināt, kāpēc. Helēnai būtu jāspēj dēlu atbrīvot, tomēr viņa neuzdrošinājās. Nu jau bija par vēlu. Viņas pagātne un viņas vaina bija iesprostojušas Samu kā būrī, un no tā izbēgt viņam nebija labāku izredžu nekā pašai Helēnai. Abu likteņi bija savijušies, un abu dzīves bija nešķiramas, lai kā viņa vēlētos, kaut tā nebūtu.

Taču klusums bija neizturams. Dēla maska bija pagalam nesalaužama, tik granītcieta. Sams sevī noteikti glabāja tik daudz ko, ka varēja jebkurā mirklī uzsprāgt.

Helēna nolēma pamēģināt.

- Vai esi kādreiz domājis par...

Sams viņu pārtrauca. Dēla sejas izteiksme bija tik auksta, gluži kā Jeimsam.

- Es jau tev teicu, ka mēs par to nerunājam.

Helēna aprāvās.

Atvērās ārdurvis, un varēja dzirdēt tuvojamies Jeimsa smagos soļus. Helēna nepaguva ne pamirkšķināt, kad Sams jau bija pazudis augšstāvā savā istabā. Viņa piecēlās, piestūma savu krēslu un salika šķīvjus un glāzes trauku mazgātājā. Tad steidzās pie ledusskapja, lai pārliktu pienu pareizajā vietā.

- Tad nu sākam pa otram lāgam, - Tūrbjērns sausi noteica. Patrika vēderā savilkās kamols.

Bergu ģimenes īpašuma pārmeklēšana un viss, kas ar to bija saistīts, bija izvērties īstenā putrā, un nevarēja zināt, kā tas ietekmēs rezultātu. Atlika tikai uzrotīt piedurknes un ķerties pie darba.

- Jā... Mājā neatradām neko ievērības cienīgu, tāpēc tagad pievērsīsimies šķūnim, - viņš atgādināja.

- Pēc tam - nojumei un pārējam īpašumam, ja pareizi sapratu no mūsu vakardienas sarunas.

Patriks palocīja galvu.

- Jā, tieši tā!

Tūrbjērns policistu uzlūkoja pāri brillēm, ko pirms pāris gadiem bija sācis likt. Tās atgādināja, ka abi novecoja.

- Dzirdēju, ka ziepes savārīja Melbergs.

- Kurš tad vēl? - Patriks atvaicāja un nopūtās. - Bet mums ir jāizgrozās, kā varam. Vismaz šoreiz te nav ģimenes, kas ir atvieglojums.

Policists pārlaida skatienu pār tukšo saimniecību, novērtēdams Gestas palīdzību. Kolēģis garā sarunā ar Pēteru pa tālruni bija paskaidrojis, kāpēc policijai bija jāpabeidz ģimenes īpašuma pārmeklēšana. Gesta bija ierosinājis, ka būtu labi, ja ģimene uz dažām stundām aizbrauktu no saimniecības. Acīmredzot, viņi bija uzklausījuši šo padomu, jo neviena nebija uz vietas, kad ieradās Patriks, Gesta un kriminālistikas speciālistu komanda.

- Vai drīkstu iet jums līdzi? - Patriks pavaicāja Tūrbjērnam, cerēdams uz apstiprinošu atbildi.

Vienmēr bija svarīgi ierobežot cilvēku skaitu, kuri uzturējās pārmeklējamajā vietā, bet policists netika gudrs, ko citu varētu iesākt. Nezināma iemesla dēļ Gesta bija pazudis mežā.

- I .abi, - Tūrbjērns piekrita. - Tikai turies malā, cik vien vari! lev arī būs jāuzvelk pilnīgais aizsargtērps. Sarunāts?

Ka tad! Patriks atsaucās, lai gan sametās nelabi, iztēlojoties, cik sulīgi bus plastikāta tērpa.

Šajā vasarā krita visi augstas temperatūras rekordi, un viņš svīda aumaļām jau parastās drēbēs.

Kad Patriks uzvilka aizsargtērpu, sajūta tajā bija kā pirtī, kā jau viņš bija paredzējis. Tomēr šķūnī bija vēsāk nekā ārā. Patrikam allaž bija patikuši šķūņi. Gaisma, kas ielauzās pa starpām dēļu sienās, radīja īpašu iespaidu. Kā svētvietā. Šķūni piestrāvoja miers un klusums. Tādējādi šķita tā kā nepareizi, ka šo mieru pāršķēla čaukstošie plastmasas tērpi, aprīkojums, šķidrumi un speciālistu klusās vārdu apmaiņas darba laikā.

Patriks nostājās stūrī un apskatīja šķūni. Tas bija liels, un kāds to uzturēja labā stāvoklī. Nešķita, ka tas varētu kuru katru brīdi sabrukt kā daudzi citi lauku šķūņi. Tas arī nebija pārveidots noliktavā. Tas nebija piepildīts ar vecām automašīnām, traktoriem vai krāmiem. Šķūnis bija tukšs un kārtīgs. Vienā galā bija pieslietas kāpnes, kas veda uz sienaugšu, un Patrikam sakārojās tur uzrāpties.

Tad policists satrūkās. Kaut kas bija piespiedies viņam pie kājas, un Patriks palūkojās lejup. Pelēks kaķis ieņaudējās un glauzdamies izlīda viņam starp kājām. Policists noliecās, lai pakasītu dzīvniekam zodu. Kaķis ņēmās skaļi murrāt un labsajūtā pagrieza galvu.

- Kā tevi sauc? - Patriks dudināja, paijādams dzīvnieku.

- Cik tu esi skaists kaķis!

Pelēcis bija tik apmierināts, ka nolikās zemē un atgāzās uz muguras, ļaudams policistam pabužināt vēderu.

- Patrik?

-Jā?

Viņš iztaisnojās. Pirmajā brīdī kaķis izskatījās aizvainots un vīlies, tad piecēlās un laiskā solī aizgāja.

- Vai vari uzkāpt šeit?

Tūrbjērns pamāja no sienaugšas.

- Te nekā nav, - speciālists iesāka, kamēr Patriks kāpa augšā.

- Ja neskaita šo.

Viņš parādīja šokolādes vafeļu batoniņa iepakojumu.

Patriks sarauca pieri.

- Pēdešenam šķita, ka Nēas kuņģī atrada šokolādes vafeles, viņš pastāstīja, juzdams, ka sirds iepukstējās straujāk.

Tā varēja būt sakritība. Bet Patriks reti paļāvās uz sakritībām.

- Mēģināsim no tā noņemt pirkstu nospiedumus, - Tūrbjērns teica. - Ar neapbruņotu aci redzu, ka ir daži teicami nospiedumi. Iepakojums te bija ieķēries starp diviem vaļīgiem dēļiem. Tīrā veiksme, ka to uzgāju, jo citādi te ir ārkārtīgi tīrs. Gandrīz pārmēru tīrs.

Tūrbjērns pameta galvu sienaugšas virzienā.

- Vai varat nokāpt lejā? - vaicāja viens no speciālistiem, kurš darbojās pie sienaugšas. - Mums tagad ir jāaptumšo šķūnis.

Ielicis batoniņa iepakojumu plastmasas maisiņā, Tūrbjērns nokāpa lejā, un Patriks sekoja viņam pa pēdām.

- Nākamais pārmeklēšanas posms ir jāveic pilnīgā tumsā, -- Tūrbjērns paskaidroja. - Tāpēc visas sienas ir jānosedz ar tumšu drānu. Tas var būt diezgan ilgi, tāpēc tikpat labi vari pagaidīt ārā.

Patriks apsēdās terases krēslā un noskatījās, kā speciālisti staigāja iekšā un ārā. Tad viņi aizvēra šķūņa durvis un iestājās klusums.

Pēc laba laika, kas vilkās kā mūžība, Tūrbjērns pasauca policistu atpakaļ. Patriks vilcinādamies piecēlās un devās atvērt durvis. Tad iegāja tumšajā šķūnī. Pagāja brīdis, līdz acis aprada un gabaliņu nostāk varēja saskatīt vairākas tumšas ēnas.

- Nāc šurp! - Tūrbjērns aicināja, un Patriks piesardzīgi virzījās uz balss pusi.

Piegājis tuvāk, policists saskatīja, ko Tūrbjērns un pārējie speciālisti tik aizrautīgi pētīja. Uz grīdas bija koši zils plankums. Patriks bija piedalījies daudzās nozieguma vietas apskatēs, tāpēc saprata, ko tas nozīmēja. Speciālisti bija laukumu apsmidzinājuši ar luminolu, kas uzrādīja asins pēdas, ko nevarēja saskatīt ar neapbruņotu aci. Šis plankums bija liels.

- Manuprāt, esam atraduši primāro nozieguma vietu, - Patriks secināja.

- Nepārsteidzies ar secinājumiem! - Tūrbjērns brīdināja.

Atceries, ka šis ir vecs šķūnis un šeit, visticamāk, turēja lopus!

Tāpēc var būt, ka šis ir vecs asiņu traips.

Varbūt nav vis. Traips un šokolādes batoniņa iepakojums, ko tu atradi, man liek domāt, ka esam atraduši vietu, kur gāja bojā Nēa.

- Sliecos tev piekrist. Bet esmu iepriekš kļūdījies, tāpēc vienmēr ir labāk paturēt prātā vairākas varbūtības, līdz fakti pierāda, ka viena no tām atbilst patiesībai.

- Vai var paņemt paraugus, ko salīdzināt ar Nēas asinīm? Tad

mēs skaidri zinātu, ka šīs ir viņas asinis.

'

Tūrbjērns palocīja galvu.

- Vai redzi spraugas grīdā? Minu, ka asinis satecēja tajās. Pat ja kāds pūlējās te visu tā kārtīgi izberzt, mēs visticamāk atradīsim asinis, ja uzlauzīsim grīdas dēļus.

- Tad aiziet! - Patriks mudināja.

Tūrbjērns pacēla cimdoto roku.

- Vispirms mums viss ir ļoti rūpīgi jādokumentē. Pagaidi mazliet! Es pasaukšu, kad būsim gatavi uzplēst grīdu.

- Labi! - Patriks atteica, jau atkal pakāpdamies malā vienā

no škūna stūriem.

Pelēkais kaķis no jauna pienāca klāt, lai pieglaustos policistam pie kājas, un Patriks paklausīgi notupās, lai dzīvnieku papaijātu.

Lai gan radās sajūta, ka bija jāgaida bezgalīgi ilgi, patiesībā jau pēc kādām piecpadsmit minūtēm speciālisti ieslēdza lampas un Tūrbjērns paziņoja, ka viss bija sagatavots un varēja uzlauzt grīdas dēļus. Patriks pietrūkās kājās tik strauji, ka nobiedēja kaķi un tas aizbrāzās prom. Policists piegāja pie grīdas laukuma, kas nu bija dokumentēts no visām pusēm. Paraugi bija paņemti un salikti maisiņos. Atlika tikai noskaidrot, kas slēpās zem dēļiem.

Šķūņa durvis atvērās, un Patriks apgriezās. Pie viņiem nāca Gesta, vienā rokā turēdams savu mobilo tālruni.

- Tikko runāju ar mūsu Udevallas kolēģiem.

- Ar tiem pašiem, kuriem bija jāpārbauda dzimumnoziedznieka Tūres Kārlsona atrašanās vieta?

Gesta papurināja galvu. - Runa nebija par to. Es viņiem zvanīju iepriekš, uzdevu dažus jautājumus par Bergu ģimeni. Viņi pastāstīja, ka iecirknī joprojām runājot par Bergiem.

Patriks pacēla vienu uzaci.

- Ko tieši?

- Acīmredzot Pēters Bergs bija pazīstams ar savu vardarbīgumu, kad bija dzēris.

- Cik vardarbīgs viņš bija?

- Ārkārtīgi vardarbīgs. Daudz kautiņu vietējā bārā.

- Bet nav neviena ziņojuma par vardarbību ģimenē?

Kolēģis pašūpoja galvu.

- Nē, nekā tamlīdzīga! Par viņu arī nekad nav bijis iesniegts neviens ziņojums. Tāpēc tā arī neko neatradām, kad vācām par viņu informāciju.

- Skaidrs. Noderīgi zināt. Paldies, Gesta! Aprunāsimies ar Pēteru vēlreiz.

Gesta pamāja speciālistu virzienā.

- Kā sokas šeit? Vai esat ko uzgājuši?

- Sienaugšā bija šokolādes vafeļu batoniņa iepakojums. Svarīgāks atklājums gan ir asiņu pēdas. Asinis ir satīrītas, bet pēdas kļuva redzamas, kad speciālisti uzsmidzināja luminolu. Pašlaik grasāmies uzlauzt grīdas dēļus, jo Tūrbjērns uzskata, ka asinis varēja satecēt zem tiem.

- Ak, dievs! - Gesta noelsās, kā piekalis skatienu pie grīdas. - Tad tev šķiet, ka...

- Jā! - Patriks teica. - Man šķiet, ka Nēa gāja bojā šeit.

Brīdi valdīja klusums. Tad viņi ķērās pie pirmā dēļa uzlaušanas.

BŪHUSLĒNE, 1672. GADS

Elīnu pamodināja rosība ārā. Bija pagājušas nedēļas, kopš viņa bija pienācīgi izgulējusies. Vakardienas pastaiga kopā ar Mertu, rietošās saules stariem krītot pāri pļavām, bija nākusi viņai par labu. Tā gandrīz bija aizgaiņājusi nemieru, kas uzmācās, kad Elīna prātoja, ko Brita varētu pasākt. Britai rūpēja laba slava, tāpēc viņa negribētu vadīt savas dienas kaunā, ja ļaudis uzzinātu, kas bija noritējis starp viņas vīru un viņas māsu. Tik daudz Elīnai bija izdevies sev iestāstīt, pirms miegs guva virsroku. Viss paliks aiz muguras. Britas rokas būs pilnas, mājā gādājot par mazuli, un laika gaitā pat visspēcīgākie brīži izbalēja tiktāl, ka visbeidzot izgaisa kā nebijuši.

Elīna skatīja pagalam tīkamu sapni par Mertu, kad negantā rosība uzrāva no snaudas. Viņa bija pirmā no kalponēm, kura uzmodās, tāpēc pārmeta kājas pār savas un Mertas kopīgās gultas malu.

- Nāku! - Elīna sauca, steigdamās pie durvīm. - Kas par briesmīgu traci tik agrā rīta stundā!

Viņa atvēra smagās koka durvis. Aiz tām stāvēja kārtībnieks Jākobsons, savilcis drūmu vaigu.

- Es meklēju Elīnu Jūnsdoteru.

- Es esmu Elīna, - viņa atsaucās.

Nu jau visi bija nomodā, un varēja manīt, ka ikviens ausījās.

- Pret jums ir celta apsūdzība burvestībās. Jums ir jānāk man līdzi uz cietumu.

Elīna noskatījās kārtībniekā platām acīm. Ko viņš sacīja? Bur vestības? Vai bija prātu izdzīvojis?

- Būsiet kļūdījies, - viņa ieteicas.

Merta bija izlīdusi priekšā un turējās Elīnai pie lindrakiem. Viņa pastūma meitu aiz sevis.

- Neesmu vis. Esam atbraukuši, lai saņemtu jūs ciet. Vēlāk apsūdzību cels tiesneša priekšā.

- Bet tā nudien nevar būt. Neesmu nekāda ragana. Prasiet manai māsai! Viņa ir mācītāja sieva. Viņa var apliecināt, ka...

- Taisni Brita Villumsena ir jūs apsūdzējusi burvestībās, - kārtībnieks iekrita starpā un stingri saņēma viņas roku.

Elīna kārpījās pretī, kamēr kārtībnieks vilka viņu ārā. Merta brēca un nelaida vaļā mātes lindrakus. Kad meita aiz muguras novēlās zemē, Elīna noelsās. Viņa noskatījās, kā citi ar skubu lūkoja Mertai palīdzēt, tikmēr kārtībnieka tvēriens ap Elīnas roku savilkās ciešāks. Gar acīm griezās raibs. Brita bija viņu apsūdzējusi burvestībās.

Jesija stāvēja Vendelas istabā spoguļa priekšā, un meitenes roka mazliet drebēja. Viņa nevēlējās, lai tuša salipina skropstas.

Jesijai aiz muguras Vendela pielaikoja ceturto kleitu pēc kārtas, bet drīz vien novilka arī to, aizkaitinājumā iesaukdamās: - Man nav nekā, ko vilkt! Kļūstu resna!

Viņa saspieda neesošo tauku kroku uz sava vēdera. Jesija apgriezās, lai meiteni uzlūkotu.

- Kā tu vari tā teikt? Tev ir fantastiska figūra. Es nemūžam nespētu tev līdzināties.

Vārdi drīzāk izteica faktu, nevis žēlabas. Tagad Sams mīlēja Jesiju, un pašas svars vairs nederdzās tik ļoti kā iepriekš.

Meitenes vēders ierūcās. Viņa nebija ēdusi visu dienu. Dzīve bija gluži pārmainījusies, kopš Jesija bija ieradusies Fjelbakā. Viņa bija tik ļoti baidījusies, ka šeit būs vēl ļaunāk, tad sastapa Samu, nu bija sadraudzējusies ar Vendelu, kas bija... īsi sakot, Vendela bija šausmīgi nevainojama un forša, un gudra. Meitene bija kā cilvēks - atslēga uz pasauli, kurā Jesija allaž bija vēlējusies iederēties. Visiem skarbajiem vārdiem un slēptajiem uzbraucieniem, visām nicīgajām piezīmēm, visiem praktiskajiem jociņiem un pazemojumiem tagad bija pienācis gals. Jesija grasījās nosvītrot visu, kas bija bijis, un aizmirst, kas viņa bija bijusi. Viņa bija jaunā Jesija.

Vendela laikam bija izšķīrusies par labu kleitai, ko patlaban bija uzvilkusi. Ciešā sarkanā trikotāžas kleita tik tikko nosedza apakšbikses.

- Kā tev izskatās? - meitene pavaicāja, sagriezdamās Jesijas priekšā.

- Tu izskaties superīgi! -Jesija teica no sirds.

Vendela izskatījās kā lelle. Jesija saskatīja pašas atspulgu Vendelai aiz muguras, un nesen rastā pašapziņa piepeši pagaisa.

Blūze, ko viņa bija uzvilkusi, atgādināja maisu, un mati nokarājās taukainās lēkšķēs, lai gan Jesija tos bija no rīta izmazgājusi.

Droši vien Vendela bija ievērojusi viņas nomākto sejas izteiksmi. Uzlikusi rokas Jesijai uz pleciem, meitene nostūma viņu krēslā spoguļa priekšā.

- Vai zini, ko? Es varētu tevi sapucēt tā, ka tu izskatītos ļoti forši. Vai varu pamēģināt?

Jesija pamāja. Vendela sameklēja vairākas pudeles un bundžiņas, kā arī trīs dažādas lokšķēres un matu taisnotāju. Divdesmit minūtes vēlāk Jesijai bija gluži jauns matu sakārtojums. Lūkodamās spogulī, meitene nespēja noticēt savām acīm.

Viņa bija jaunā Jesija, un viņa posās uz ballīti. Kur vēl labāku dzīvi!

Mārtiņš apsēdās blakus Paulai pie iecirkņa virtuves galda.

- Kad mēs kaut ko uzzināsim par ierakstu? - viņš pajautāja.

- Ierakstu? - Paula atvaicāja. Sekundi vēlāk policiste attapās, ka kolēģis runāja par anonīmā tālruņa zvana ierakstu.

Ak, kungs, viņa pie sevis nodomāja, manas smadzenes šajā tveicē nedarbojas. Turklāt visu nakti Paula gandrīz nebija aizvērusi ne aci. Līsa bija niķojusies un modusies tik bieži, ka Paula bija nospriedusi, ka lāgā nebija jēgas mēģināt pagulēt nelielajos pārtraukumos. Galu galā viņa bija padevusies un nosēdusies, lai pastrādātu. Taču tagad Paula bija tik nogurusi, ka nespēja noturēt vaļā acis.

- Mums šonedēļ būtu kaut kas jāuzzina, - policiste atbildēja. - Nedomāju gan, ka varam cerēt uz ko vērtīgu.

- Vai bērni ir labi iekārtojušies? - Mārtiņš interesējās, ieliedams kolēģei prāvu krūzi kafijas.

Tā būtu Paulas astotā krūze šodien, ja viņa būtu noskaņota tās skaitīt.

Jā, viņiem klājas labi! Atbrauca šorīt. Patriks viņus no slimnīcas atveda uz mūsu dzīvokli.

Vai viņš noskaidroja ko vairāk par Amīnu? Vai Karīmu?

- Amīnas stāvoklis nav mainījies, - Paula stāstīja. - Toties Karīmu drīzumā izrakstīs.

- Vai viņš arī paliks pie jums?

- Nē, nē, mums vairs nav vietas! - Paula norādīja. - Ir plānots, ka pašvaldība ugunsgrēkā cietušajiem nodrošinās pagaidu mitekļus. Viņi lēš, ka līdz brīdim, kad Karīms būs izrakstīts, kaut kas jau būs sagatavots. Daži bēgļi jau ir pārvākušies no kultūras centra uz jauniem mājokļiem. Jāatzīst gan, ka esmu patīkami pārsteigta. Cilvēki ir atsaucīgi un ir piedāvājuši gan viesu istabas savās mājās, gan vasarnīcas. Viens pāris pat pārvācās pie tantes, lai varētu savu dzīvokli aizlienēt kādai bēgļu ģimenei.

Mārtiņš pašūpoja galvu.

- No vienas galējības otrā. Cilvēki ir savādi. Vieni grib tikai iznīcināt, savukārt citi ir gatavi darīt visu, kas ir viņu spēkos, lai palīdzētu svešiniekiem. Tikai paskaties uz Billu un Gunu! Abi ir kultūras centrā no agra rīta līdz vēlam vakaram.

- Zinu. Tas ļauj man lolot cerību, ka cilvēcīgums nav zudis.

Paula piecēlās, lai no ledusskapja paņemtu pienu, un nedaudz

ielēja savā kafijā. Viņa nespēja to iedzert bez piena.

- Es tagad eju mājās, - Melbergs paziņoja, pabāzis galvu pa durvīm. - Rita ar visiem bērniem viena pati netiek galā. Noiešu gar maiznīcu un nopirkšu kādu kanēļmaizīti.

Uz mirkli priekšnieka sejā pavīdēja apjukums.

- Viņi taču ēd kanēļmaizītes, vai ne?

Paula pārgrieza acis tā, ka to redzēja Mārtiņš, un no jauna apsēdās pie galda.

- Jā, Bertil, viņi ēd kanēļmaizītes! Viņi ir no Sīrijas, nevis no kosmosa.

- Nav jābūt rupjai tikai tāpēc, ka es uzdevu vienu jautājumu, - Melbergs apvainojās.

Ernsts nepacietīgi paraustīja pavadu.

Paula palocīja galvu, tad uzsmaidīja Melbergam.

- Manuprāt, kanēļmaizītes sagaidīs ar atplestām rokām, viņa teica. - Tikai atceries nopirkt kādu Vīnes maizīti I -eo.

Melbergs nosprauslājās.

- Vai tiešām tev šķiet, ka es varētu aizmirst, ka vectēva mīlulītis labprātāk ēd Vīnes maizītes?

Priekšnieks izgāja no virtuves, aizvezdams Ernstu sev līdzi.

- Par ko gan esmu viņu izpelnījusies? - Paula vaicāja, kamēr Melbergs devās prom pa gaiteni.

Mārtiņš pašūpoja galvu.

- Savu mūžu viņu nesapratīšu.

Paulas seja kļuva nopietna. - Vai esi pārbaudījis rasistu grupas?

- Piezvanīju pāris informētājiem, kurus kādreiz pazinu, un ikviens noliedza, ka kaut ko zinātu par ugunsgrēku.

- Nebrīnos, ka tā, - Paula novilka. - Nevaram gluži gaidīt, ka kāds pacels roku un paziņos: “Tas ir mūsu roku darbs!”.

- Nē, bet viņi nav tie prātīgākie ļaudis, tāpēc agri vai vēlu kāds izpļāpātos! Varbūt kādam uznāks vēlēšanās patenkot... Katrā ziņā tas ir iespējams. Nelikšu viņiem mieru, tad jau redzēsim, kas notiks.

Paula iedzēra malku no savas kafijas krūzes. Ķermenis bija kā pieliets ar svinu, un kustības bija lempīgas.

- Kā tev šķiet, vai Bergu ģimenes saimniecības pārmeklēšanā izdosies kaut ko uziet?

- Nē! - kolēģis nopūtās. - Mājā neko neatradām. Šaubos, ka ģimene ir kaut kā iesaistīta. Tāpēc, visticamāk, neko neatradīs.

- Drīz vien mums vairs nebūs neviena izmeklēšanas pavediena, - Paula sūrojās. - Nav ne liecinieku, ne fizisku pierādījumu, un mēs par spīti visām līdzībām neesam atraduši nekādu saikni ar Stellas lietu. Patiesībā sāk likties, ka nekādas saiknes nav. Apkaimē Stellas lieta ir labi zināma - ikviens to pārzina visos sīkumos, ieskaitot vietu, kur viņu atrada. Tas nav nekāds noslēpums. Jebkurš spētu atdarināt šo slepkavību. Atliek tikai noskaidrot, kāpēc gan?

Ka paliek ar faktu, ka Leifs beigās sāka apšaubīt meiteņu vainu? Kas viņam lika pēkšņi mainīt domas? Kāpēc tad viņš pēc tam izdarīja pašnāvību?

- Nezinu, - Paula gurdi atsaucās, berzēdama acis. - Ir tāda sajūta, it kā mēs mīņātos uz vietas. Piedevām mums vēl ir ļaunprātīgās dedzināšanas lieta. Domā, mums kādreiz izdosies to atrisināt?

- Protams, ka izdosies! - Mārtiņš apgalvoja un piecēlās.

Paula tikai pamāja. Viņa gribēja tam ticēt, bet nogurums laupīja cerību. Prātā iešāvās doma, ka varbūt kolēģi jutās tāpat.

- Man tagad ir jāiet. Man ir šis tas darāms, - Mārtiņš mīdīdamies teica.

Pirmajā brīdī Paula nesaprata, ko tas nozīmēja. Tad izplūda platā smaida.

- Ak, pareizi! Šodien ir lielā diena. Vakariņas ar sievieti no kultūras centra.

Kolēģis izskatījās sakaunējies.

- Ē, nu... Tas jau ir tikai vakariņas. Tad vēl redzēsim, kā būs.

- Aha! - Paula attrauca ar zinīgu skatienu. Mārtiņš par atbildi parādīja izstieptu vidējo pirkstu un devās uz ārdurvīm.

Policiste iesmējās un nosauca viņam pakaļ: - Vēlu veiksmi! Atceries - tas ir kā braukt ar divriteni!

Kolēģis neteica ne vārda, tikai aizcirta aiz sevis durvis. Paula iemeta skatienu savā rokaspulkstenī. Vēl stundiņu jāpastrādā, policiste nosprieda, tad šodien varēja mest mieru.

Base dzīvoja veclaicīgā namā ar izvirzītiem logiem un neskaitāmām dekoratīvām detaļām. Jesija nosprieda, ka viņai patiktu dzīvot mājā, kas tik ļoti atšķīrās no visām citām, kurās iepriekš bija uzturējusies. Tad durvis atvēra pilnīgs svešinieks un meitene ieraudzīja, cik iekšā bija daudz cilvēku, un pēkšņi uzmācās satraukums.

Gandrīz ikviens šajā ballītē bija piedzēries, bet reizē izrādīja pašpārliecinātību, kāda Jesijai nepiemita. Tamlīdzīgās ballītēs viņa nekad nebija bijusi gaidīts viesis. Iegribējās atkāpties un bēgt uz mājam, taču Vendela saņēma Jesijas roku un aizvilka meiteni pie galda, kas stāvēja dzīvojamās istabas tālākajā galā. Tas bija nokrauts ar alus, vīna un dažādu stipro alkoholisko dzērienu pudelēm.

- Vai tas viss pieder Bases vecākiem? Jesija gribēja ziņai.

- Nē, tā nemūžam nevarētu darīt! - Vendela atmeta savus garos gaišos matus. - Katrs parasti uz ballīti atnes, ko vien var sadabūt.

- Es būtu varējusi atnest kādu pudeli šampanieša, - Jesija nomurmināja, sajutusies muļķīgi.

Vendela iesmējās. - Neņem pierē! Tu esi jauniņā. Goda viešņa. Ko vēlies dzert?

Jesija pārlaida skatienu pār pudelēm, kas bija saliktas uz galda.

- Esmu dzērusi tikai šampanieti, - viņa ieteicās.

- Tad tev ir pienācis laiks nobaudīt kārtīgu kokteili. Es tev uztaisīšu.

Vendela paņēma lielu plastmasas glāzi. Tajā meitene ielēja no vairākām pudelēm un beigās pielēja nedaudz Sprite.

- Lūdzu! - pilno glāzi viņa pasniedza Jesijai. - Tam būtu jābūt foršam!

Vendela paņēma vēl vienu plastmasas glāzi un pielēja to līdz malām ar baltvīnu no kārbas.

- Priekā! - viņa pieskandināja savu glāzi pie Jesijas glāzes.

Jesija iedzēra malciņu un savaldījās, lai nesaviebtos. Dzēriens

šķita stiprs, bet viņa nekad iepriekš nebija dzērusi kokteili: varbūt tā tam arī bija jāgaršo. Turklāt radās iespaids, ka Vendela zināja, ko dara.

Vendela pamāja uz istabas otru galu.

- Tur ir Nilss un Base.

Jesija iedzēra vēl vienu malciņu kokteiļa. Tas bija garšīgāks par pirmo. Bija papilnam cilvēku, un neviens no viņiem neskatījās uz Jesiju ar nicinājumu vai nievām acīs. Tā vietā skatienos jautās ziņkārība. Ziņkārība labā nozīmē. Vismaz tā šķita.

Jau atkal saņēmusi Jesijas roku, Vendela veda viņu garām visiem, kuri sarunājās, dejoja un smējās.

Puiši bija izgāzušies lielā dīvānā, katram rokā bija alus pudele. Alū pamāja Jesijai, un Vendela iesēdās Nilsam klēpī.

Nolāpīts, cik vēlu jūs ierodaties! - Nilss šķendējās, pievilkdams Vendelu cieši Idai. - Cik daudz laika vajag, lai uzkrāsotos un saģērbtos?

Kad puisis atglauda Vendelas matus, lai noskūpstītu uz skausta, meitene ieķiķinājās.

Jesija apsēdās lielā baltā klubkrēslā, kas atradās blakus dīvānam, un pūlējās pārāk neblenzt uz Nilsu un Vendelu, kamēr abi skūpstījās.

Viņa paliecās tuvāk Basem.

- Tad kur ir tavi vecāki?

Pašlaik mūzika dārdēja pilnā skaļumā.

- Burā, - Base atbildēja, paraustīdams plecus. - To viņi dara katru vasaru. Pēdējās divas vasaras es viņiem vairs nebraucu līdzi.

Vendela rimās skūpstīt Nilsu un uzsmaidīja Jesijai.

- Viņi domā, ka Basem ir vasaras darbs, - viņa pastāstīja.

- Ā!

Jesijas māte nudien pat neievērotu, ja meita pazustu uz trim nedēļām, bet tas nebija tas pats. Meitene nespēja iedomāties, ka varētu sagudrot tamlīdzīgus melus.

- Viņi teica, ka man esot jāstrādā, ja grasos palikt mājās, - Base skaidroja un ierāva krietnu malku no pudeles. Nedaudz alus uzlija uz viņa krekla, bet nešķita, ka puisis to ievērotu. - Teicu viņiem, ka dabūju darbu TanumStrand. Viesnīcā viņi nevienu nepazīst, tāpēc nevar mani pārbaudīt.

- Vai tad viņi nebrīnīsies, kur ir palikusi tava alga?

- Viņiem ir milzīgs vīna pagrabs ar kaudzēm dārgu vīna pudeļu, par kurām abi neliekas ne zinis, tāpēc es dažas pārdodu, kamēr viņi ir prom.

Jesija Basem veltīja pārsteigtu skatienu. Viņai nebija radies iespaids, ka puisis būtu tik gudrs.

- Nilss man parasti palīdz, - Base piebilda.

Jesija pamāja. Tas visu izskaidroja. Meitene iedzēra kārtējo malku kokteiļa. Tas dedzināja rīkli, bet patīkamais satraukums, kas kņudēja vēderā, nemazinājās. Vai tāda bija sajūta, kad iederējies? Kad biji grupas daļa?

- Stulbi, ka Sams negribēja nākt, - Nilss ieteicās, atgāzdamies dīvānā.

Uznāca spējas sāpes. Kāpēc Samam bija jābūt tik ietiepīgam? Bija skaidrs, ka viņi uzskatīja, ka bija nelāgi izrīkojušies.

- Šovakar viņš netika. Bet nākamsestdien mēs abi iesim uz ballīti kultūras centrā.

- O, forši! - Nilss iesaucās un pacēla savu alus pudeli, kā saukdams tostu.

Jesija no rokassomas izņēma savu mobilo tālruni un žigli nosūtīja īsziņu Samam:

Viss ir kārtībā, visi ir superīgi, un es lieliski pavadu laiku.

Puisis tūdaļ atbildēja ar pacelta īkšķa emocijzīmi un smaidiņu. Jesija pasmaidīja un atlika mobilo tālruni atpakaļ savā rokassomā. Bija grūti noticēt, cik viss ir brīnišķīgi. Pirmo reizi mūžā viņa jutās... normāla.

- Vai tev garšo tavs dzēriens? - Nilss pajautāja, ar alus pudeli norādīdams uz Jesijas glāzi.

-- Jā! Tas ir lielisks! - meitene atsaucās un iedzēra vēl pāris malku.

Nilss izgrūda Vendela no klēpja un uzsita viņai pa pēcpusi.

- Ej un uztaisi Jesijai vēl vienu dzērienu! Šo viņa gandrīz jau ir izdzērusi.

- Labi! - Vendela saraustīja uz leju savu īso kleitu. - Esmu gandrīz izdzērusi savu vīnu, tāpēc paņemšu pa vēl vienam dzērienam mums abām.

- Atnes man arī alu! - Base palūdza, nolikdams savu tukšo pudeli uz galda.

- Mēģināšu visu atnest.

Vendela izspiedās cauri cilvēkiem pie dzērienu galda istabas otrā galā. Jesija nezināja, ko sacīt. Pa muguru sāka tecēt sviedri, un padusēs droši vien bija lieli sviedru plankumi. Gribējās bēgt prom, bet meitene nenolaida skatienu no paklāja.

Ka ir, kad mate ir lilmzvaigzne? ■ Base ievaicājās.

Iekšēji Jesija sarāvās, bet bija atvieglota, ka kāds cits bija sācis sarunu. Pat ja tēma viņai lāgā nepatika.

- To es nezinu. Mana māte ir vienkārši mana māte. īsti nedomāju par viņu kā par filmzvaigzni.

- Bet tu noteikti esi satikusi lērumu iespaidīgu cilvēku.

- Protams. Bet viņi ir tikai parasti mātes kolēģi.

Vai būtu viņiem jāpastāsta, kā patiesībā bija? Ka Jesija nekad īsti nebija bijusi Marijas dzīves daļa? Ka viņu bērnībā atstāja mājās kopā ar vienu auklīti pēc otras, kamēr Marija uzņēmās filmās vai devās uz dažādiem pasākumiem. Tiklīdz Jesija bija gana liela, viņu sūtīja uz internātskolām visā pasaulē, kur vien Marijai sagadījās filmēties. Kad meitene bija mācījusies skolā Lielbritānijā, Marija sešus mēnešus bija prom Dienvidāfrikā, kur uzņēma kārtējo filmu.

- Jauni dzērieni visiem! - Vendela iesaucās, nolikdama glāzes un pudeles uz galda.

Meitene uzlūkoja Jesiju.

-- Pagaršo, vai ir tikpat labs kā pirmais! Šoreiz uztaisīju tev citu kokteili.

Jesija iedzēra malciņu. Jau atkal dzēriens dedzināja rīkli, bet šoreiz garšoja pēc Fantas, un viņai tas garšoja labāk. Meitene atzinīgi pacēla uz augšu īkšķus.

- Nelēju gandrīz nekādu alkoholu, tāpēc vari neraizēties, ka piedzersies.

Pateicīgi uzsmaidījusi Vendelai, Jesija iemalkoja vēl. Nez, kā garšotu dzēriens, kurā būtu daudz alkohola, viņa prātoja, jo jau šis dedzināja kuņģī. Bet bija jauki, ka Vendela par viņu padomāja. Augumu piestrāvoja laime. Vai viņi kļūs par Jesijas draugiem? Tas būtu fantastiski. Kopā ar Samu. Brīnišķīgo, superīgo, jauko Samu.

Meitene pacēla glāzi pret trijotni, kura sēdēja dīvānā, un iedzēra prāvu malku. Dedzināšana krūtīs bija debešķīga sajūta.

Marija rūpīgi notīrīja grimu. Filmēšanā izmantotais grims ādai nepatika visvairāk, jo tas bija jāklāj biezās kārtās. Aktrisei ne prāta nenāca, ka varētu doties pie miera, iepriekš nenoņēmusi grimu, lai

āda varētu elpot. Viņa paliecās uz priekšu un spogulī nopētīja seju. Ap acīm stiepās sīkas krunciņas, dažas smalkas grumbas bija ievilkušās ap muti. Reizēm radās sajūta, it kā Marija būtu pasažiere vilcienā, kas brāzās pretī kraujai. Viņai nebija nekā, izņemot karjeru.

Vismaz šķita, ka filmēšana noritēja bez aizķeršanās; ja pati filma gūtu komerciālus panākumus, Marijai izdotos novilcināt neizbēgamo par vēl pāris gadiem. Katrā ziņā - Zviedrijā. Holivudas dienām drīzumā bija lemts palikt pagātnē. Viņas dalība filmā vairs negarantēja, ka pati filma kļūs par kases grāvēju kā kādreiz. Lomas kļuva aizvien sliktākas, un nu tās piedāvāja aizvien retāk. Tagad Marija bija spiesta tēlot kāda māti, nevis valdzinošo galveno varoni. Viņu nostūma malā jaunās zvaigznes, kuru acīs dega negausība un kuras bija gatavas pārgulēt ar režisoriem un producentiem, lai tikai iegūtu kādu lomu.

Marija paņēma dārga sejas krēma bundžiņu un iezieda ar to sejas ādu. Pēc tam paņēma acu krēma bundžiņu. To aktrise uzzieda arī uz kakla. Daudzas sievietes rūpējās tikai par sejas ādu, taču kakla krunkas nodeva viņu patieso vecumu.

Sieviete ieskatījās pulkstenī. Vienpadsmit un četrdesmit piecas minūtes. Vai būtu jāsagaida Jesijas pārnākšana? Nē, viņa visdrīzāk pārradīsies agrā rīta stundā vai vispār pavadīs nakti kur citur. Turklāt Marijai bija jāizguļas, lai izskatītos lieliski un būtu gatava vēl vienai garai filmēšanas dienai.

Sieviete saskatījās ar savu spoguļattēlu. Uz sejas vairs nebija ne kripatiņas grima. Izskats bija bijis Marijas ārējās bruņas jau kopš bērnības. Tas nevienam neļāva piekļūt nekam, kas slēpās iekšienē. Neviens ne reizi nebija patiešām redzējis viņu, ne pilnībā. Ne reizi kopš Helēnas. Aizgājušajos gados Marijai lielākoties bija izdevies atgaiņāt visas domas par Helēnu. Nekad neatskatīties pagātnē. Nevienu pašu reizi pat nepamest skatienu pār plecu. Kāds gan no tā būtu bijis labums? Abas bija spiestā kārtā izšķirtas. Un tad vēl...

I [ciena bija atteikusies ar viņu tikties.

Marija bija gaidījusi dienu, kad abas būs kļuvušas pilngadīgas. Viņai HNloņpadsmil gaili bija apritējuši gadu ātrāk nekā I lelēnai, un

bija pagājuši vēl četri mēneši, kad pienāca oktobris un beidzot abas bija no jauna runājušas viena ar otru. Marija bija paredzējusi, ka abas kals jaunus plānus. Vairs nebija ik sekundi jāpacieš drausmīgās ilgas.

Viņa bija piezvanījusi no rīta. Bija gudrojusi, ko teiktu, ja klausuli paceltu kāds no Helēnas vecākiem, bet raizes bija liekas. Izdzirdējusi Helēnas balsi, Marija ļāvās nebeidzamai laimei. Gribējās izdzēst gadus, kas tikmēr bija pagājuši, izdzēst tos kā nebijušus un sākt no jauna. Kopā ar Helēnu.

Taču Helēna bija runājusi kā svešiniece. Auksti. Atturīgi. Paskaidroja, ka nevēlas uzturēt nekādus sakarus ar Mariju. Ka grasās precēt Jeimsu un Marijas vieta ir pagātnē, ko Helēna pūlējās atstāt aiz muguras. Marija bija sēdējusi ar klausuli rokā un cietusi klusu. Ilgas mijās ar vilšanos. Viņa neuzdeva nekādus jautājumus. Vien nolika klausuli un nosolījās, ka vairs nekad nevienu neielaidīs savā sirdī. Šo solījumu Marija bija turējusi. Kopš tā brīža viņa mērķtiecīgi gādāja tikai par vienu cilvēku. Sevi. Un Marija bija sasniegusi visu, ko kāroja.

Tomēr tagad, sēdēdama tumsā, kas apņēma namu pie jūras, viņa ielūkojās sev acīs un prātoja, vai tas ir bijis tā vērts. Marija bija tukša. Viss, ko bija guvusi, bija tikai ilūzija.

Vienīgais kaut cik vērtīgais viņas dzīvē bija bijusi tikai Helēna.

Pirmo reizi Marija ļāvās domām, kā viss būtu varējis iegrozīties. Un pārsteigta attapās, ka sieviete spogulī lēja asaras. Trīsdesmit gadus vecas asaras.

STELLAS LIETA

Pēc sarunas ar viņu Leifa domas bija ievirzījušās gluži citā gultnē. Intuīcija teica priekšā, ka viņš bija uz pareizā ceļa. Tomēr tas nozīmēja, ka bija jāatzīst gan sev, gan galu galā citiem, ka Leifs bija kļūdījies. Kļūda bija izpostījusi tik daudzas dzīves. Nepieklājās arī aizstāvēties, sakot, ka viņš bija ticējis, ka pieņemtais lēmums bija pareizs. Jau tolaik Leifs būtu varējis atrast to pašu atbildi, ja vien būtu turpinājis meklēt; tā vietā viņš bija paļāvies uz visvieglāko un uzskatāmi acīmredzamo risinājumu. Tikai vēlāk, kad bija aizvadīti vairāki gadi, Leifs bija apjēdzis, ka ne vienmēr viss bija tik vienkārši, kā šķita. Bija arī apjēdzis, ka dzīve varēja izmainīties vienā acumirklī. Kates nāve bija iemācījusi pazemību, kuras bija trūcis tolaik, kad tā būtu lieti noderējusi.

Nebija bijis viegli sastapt viņas skatienu. Tajā varēja saskatīt tikai vientulību un sāpes. Leifs arī nezināja, vai pagātnes uzjundīšana patiesībā viņai nenāca par ļaunu. Tomēr viņa pienākums bija vērst visu par labu, kā nu prata. Tik daudz ko vairs nevarēja labot. Tik daudz kas bija zudis uz neatgriešanos.

Leifs novietoja automašīnu mājas priekšā, bet nekāpa ārā. Māja bija tik tukša. Pārpilna atmiņām. Viņš apzinājās, ka tā būtu jāpārdod un vietā jānopērk dzīvoklis. Taču nespēja saņemties uz šo soli. Leifam pietrūka Kates. Bija pietrūcis nu jau tik garus gadus, un turpināt dzīvot bez viņas bija gatavās mocības. Jo īpaši tagad, kad vairs nebija darba, kas neļāva sēdēt, rokas klēpī salikušam. Leifs pūlējās aizpildīt tukšumu ar bērniem un mazbērniem un tā nudien pamanījās atvairīt vientulību. Bet Kate bija kā iededzināta ikkatrā auguma šūna viņas del Leifs bija dzīvojis un vilcis elpu. Dzīve bez Kates bija bezjēdzīga.

Negribīgi viņš izkāpa no automašīnas. Mājas klusums bija nomācošs. Varēja dzirdēt tikai virtuves pulksteņa tikšķēšanu. Pulkstenis nāca no Kates bērnības mājām. Vēl viena lieta, kas par viņu atgādināja.

Leifs iegāja mājas kabinetā. Tikai tajā viņš spēja baudīt tādu kā mieru. Katru vakaru Leifs .saklāja dīvānu, lai varētu pārnakšņot kabinetā. Tā viņš bija darījis, kopš devās pensijā.

Rakstāmgalds, kā parasti, bija kārtīgs. Leifs lepojās, ka viņa rakstāmgalds bija kārtīgs gluži kā visus gadus, ko bija pavadījis strādādams. Arī rakstāmgaldu policijas iecirknī viņš bija uzturējis tikpat akurātu. Tas palīdzēja sakārtot domas. Sakārtot šķietami nesaistītus faktus tā, ka veidojās kopaina un sistēma.

Leifs izņēma no portfeļa dokumentu mapi. Jau kuro reizi pēc kārtas viņš pārskatīja visu vēlreiz. Taču šoreiz visu redzēja no jauna skatpunkta. Jā gan. Jaunā informācija iederējās. Iederējās pārlieku labi. Leifs lēnītēm nolika dokumentus malā. Viņš bija kļūdījies. Tik šausmīgi kļūdījies.

Grīļodamās uz augstajiem papēžiem, Vendela stāvēja Bases vecāku guļamistabas durvīs. No vīna galvā burvīgi dūca, un viss bija patīkami miglains. Meitene norādīja uz Jesiju, kura gulēja gultā.

- Kā, pie velna, jūs viņu te uzdabūjāt?

Nilss pasmīnēja.

- Basem un man, mums bija viņa jānes kopā.

- Skuķis galīgi nemāk dzert, - Base pamāja Jesijas virzienā.

Puisim jau bija grūtības izrunāt vārdus, bet viņš iedzēra vēl

vienu krietnu malku alus.

Vendela uzlūkoja Jesiju. Meitene bija pilnībā piedzērusies un gulēja tik ciešā miegā, ka gandrīz vai šķita mirusi. Tomēr laiku pa laikam krūtis cēlās un krita. Noraudzīdamās Jesijā, Vendela, kā allaž, juta, ka pārņēma dusmas. Jesijas māte bija kādu nogalinājusi, taču ar viņu nekas slikts nebija noticis. Viņa bija kļuvusi par Holivudas zvaigzni, kamēr Vendelas māte katru vakaru dzēra, lai mazinātu sāpes. Turklāt Jesija bija dzīvojusi pa visu pasauli, kamēr Vendela bija vai sapuvusi te, Fjelbakā.

Kāds pieklauvēja pie durvīm, un Vendela pagriezās, lai tās atvērtu. No lejasstāva varēja saklausīt Flo Rida dziesmu - My House, kā arī smieklus un kliedzienus, cilvēkiem pūloties citam citu saklausīt.

- Ko jūs te visi darāt?

Gaitenī stāvēja trīs puiši no Stremstades skolas; viņu acis bija stiklainas.

Mums te ir privāta ballīte, - Nilss paskaidroja, atpletis rokas. Nāciet iekša!

- Kas tā tāda? - pavaicāja visgarākais puisis.

Vendelai šķita, ka viņu sauca Matīass.

- Slima kuce, kura mēģināja līmēties klāt mums abiem ar Basi, - Nilss stāstīja, šūpodams galvu. - Visu vakaru mēģina ar kādu nodrāzties, tāpēc mēs viņu uznesām te, augšā.

- Nu gan padauza, - Matīass novilka, stāvēdams istabas vidū un nenolaizdams skatienu no Jesijas.

- Paskaties, kādus attēlus viņa izvieto! - Nilss vedināja un

izņēma savu mobilo tālruni.

Viņš aizritināja līdz attēlam, kurā varēja redzēt Jesijas krūtis, un Stremstades puiši nopūlējās reibumā to saskatīt.

- Jēziņ, cik lielas! - viens no viņiem pasmīkņāja.

- Viņu ir drāzuši visi, - Nilss teica un izdzēra savā pudelē atlikušo alu.

Puisis pavēcināja tukšo pudeli.

- Kurš vēl grib iedzert? Kas tā par ballīti, ja mēs nedzeram? Pārējie piekrītoši atmurmināja, un Nilss pievērsās Vendelai.

- Atnes mums vēl, labi?

Meitene pamāja un izsteberēja no istabas.

Viņai izdevās nokāpt lejā uz virtuvi, kur Base bija paslēpis vēl citas pudeles, kas tagad bija saliktas uz lielās darbvirsmas. Vendela saņēma baltvīna kārbu vienā rokā un lielu degvīna pudeli - otrā. Paķēra arī vēl dažas tīras plastmasas glāzes, ko nesa zobos.

Atpakaļceļā uz augšstāvu meitene vairākkārt paklupa. Galu galā Vendela pamanījās aizkļūt līdz guļamistabai un pieklauvēt pie

durvīm ar elkoni. Base ielaida viņu iekšā.

Base iekrita gultā blakus Nilsam, kurš savukārt sēdēja blakus Jesijai, kura joprojām bija nemaņā. Matīass un pārējie puiši sēdēja uz grīdas. Vendela izdalīja glāzes un sāka tās pārmaiņus piepildīt ar vīnu un degvīnu. Neviens vairs pat nemanīja dzēriena garšu.

- Kādam būtu jādod kucei mācība, - Matīass ierunājās un iedzēra pāris lielu malku.

Sēdēdams uz grīdas, puisis nedaudz zvārojās.

Vendela saskatījās ar Nilsu. Vai bija jāizpilda plāns līdz galam? Meitene iedomājās par savu māti un visiem sapņiem, ko viņai nebija lemts īstenot. Kā mātes dzīve bija sagrauta tajā dienā pirms trīsdesmit gadiem.

Vendela un Nilss pamāja viens otram.

- Varbūt mums viņa ir kaut kā jāiezīmē, - Nilss ierosināja.

- Man ir rakstāmais, - Vendela teica, izņemdama to no savas rokassomas. - Permanentais marķieris.

Stremstades puiši ņēmās zvaigāt. īsākais aizrautīgi māja ar galvu.

- На, ideja pa pirmo! Iezīmēsim padauzu!

Vendela piegāja pie gultas. Norādīja uz Jesiju.

- Vispirms mums viņa ir jāizģērbj.

Meitene sāka atpogāt Jesijas blūzi, bet pogas bija mazītiņas un viņa bija tik ļoti piedzērusies, ka pirksti neklausīja un neizdevās tikt galā ar nevienu pašu. Aizkaitinājumā Vendela sagrāba audumu un atrāva blūzi vaļā.

Nilss iesmējās.

- Malace!

- Velc nost viņas svārkus! - Vendela teica Matīasam, kurš iezviedzās un panācās uz priekšu, lai novilktu Jesijas svārkus.

Zem tiem bija neglītas baltas kokvilnas apakšbikses, un Vendela saviebās. Kāpēc gan viņu tas nepārsteidza?

- Palīdziet man viņu pavelt uz sāniem, lai varu attaisīt krūšturi! - meitene aicināja.

Izpalīdzīgi pastiepās daudzas dedzīgas rokas.

- Oho!

Bases skatiens bija kā piekalts Jesijas krūtīm. Meitene mazliet sagrozījās, kad pārējie atkal pavēla viņu uz muguras. Nomurmināja kaut ko nesaprotamu.

- Še! Iedzer vēl!

Nilss iedeva Matīasam degvīna pudeli, ko pēc tam palaida uz riņķi. Vendela apsedas blakus Jesijai.

- Klau, padod man pudeli!

Nilss padeva degvīna pudeli viņai. Palikusi plaukstu Jesijai zem galvas, Vendela piepacēla to no gultas. Satvērusi pudeli otrā rokā, meitene ielēja degvīnu Jesijas pavērtajā mutē.

- Viņai arī ir jāballējas! - Vendela norādīja.

Jesija ieklepojās, bet nepamodās.

- Pag, man tas ir jānobildē! - Nilss iesaucās. - Nopozē ar viņu!

Ar neveikliem pirkstiem sadabūjis savu tālruni, puisis sāka fotografēt. Vendela pārliecās pāri Jesijai. Beidzot vara bija viņas ģimenes rokās. Pārējie četri puiši arī sadabūja savus tālruņus, lai uzņemtu attēlus.

- Ko mēs rakstīsim? - Base jautāja, nespēdams novērsties no Jesijas krūtīm.

- Rakstīsim pēc kārtas, - Vendela ierosināja, noņemdama marķiera uzgali. - Es - pirmā.

Meitene pār Jesijas vēderu uzrakstīja “MAUKA”. Puiši uzgavilēja. Jesija sagrozījās, bet joprojām bija cieši aizmigusi. Vendela padeva marķieri Nilsam, kurš brīdi padomāja. Tad novilka Jesijas apakšbikses un uzzīmēja bultu, kas norādīja uz meitenes kaunuma matiem, un blakus bultai pierakstīja “Šķirba daiktiem”. Matīass ierēcās, un Nilss uzvaroši pasvieda gaisā dūri, tad padeva marķieri Basem, kura sejā pavīdēja nedrošība. Tomēr puisis iedzēra krietnu malku degvīna, piegāja pie gultas galvgaļa un uz Jesijas pieres uzrakstīja “PADAUZA”.

Drīz vien meitenes ķermenis bija aprakstīts. Visi ar mobilo tālruni drudžaini uzņēma vienu fotogrāfiju pēc otras. Base joprojām nespēja atraut no Jesijas skatienu.

Nilss smīkņādams uzlūkoja draugu.

- Klau, man šķiet, ka Base gribētu brītiņu pabūt vienatnē ar Jesiju!

Puisis visus vedināja ārā no istabas, tad atskatījās uz Basi un iedrošinoši pacēla divus īkšķus. Vendela aizvēra durvis, bet paguva vēl ievērot, ka Base bija sācis atpogāt bikses.

Patriks ielūkojās pulkstenī. Pārsteidzošā kārtā Ērika vēl nebija pārradusies mājās, bet viņš priecājās, jo tas noteikti nozīmēja, ka kompānija lieliski pavadīja laiku. Patriks gana labi pazina sievu, lai zinātu, ka viņa citādi būtu nākusi klajā ar kādu ieganstu un devusies prom ātrāk.

Viņš iegāja virtuvē, lai sakoptu vakariņu galdu. Bērni bija noguruši pēc kārtējās rotaļu pēcpusdienas pie draugiem, tāpēc bija aizmiguši ātrāk nekā parasti. Mājās valdīja patīkams klusums. Patriks pat nebija ieslēdzis televizoru. Viņam vajadzēja mieru un klusumu, lai pārdomātu pa dienu pieredzēto. Pagaidām bija sajūta, it kā domas riņķotu galvā pilnīgi bezmērķīgi un haotiski. Šodien bija veikts būtisks atklājums, un Patriks vēlējās, kaut saprastu, ko tas nozīmēja. Nēa bija zaudējusi dzīvību ģimenes saimniecībā, un šis fakts nozīmēja, ka bija nopietni jāapsver varbūtība, ka slepkava bija kāds no ģimenes locekļiem. Tāpēc Ēvai un Pēteram bija paziņots, ka ģimene nedrīkst atgriezties saimniecībā, jo policijai bija jāpārbauda viss īpašums un nojume.

Patriks ieslēdza trauku mazgātāju un no skapīša izņēma sarkanvīna pudeli. Ielējis sev glāzi vīna, viņš izgāja uz terases. Apsēdās vienā no pītajiem krēsliem un paraudzījās uz jūru. Vēl nebija pavisam satumsis, lai gan teju jau bija pienākusi pusnakts. Debesis bija iekrāsojušās violetas ar sārtām svēdrām, un no piekrastes, kas stiepās zemāk, varēja sadzirdēt neskaidru jūras šalkoņu. Gan Patriks, gan Ērika uzskatīja terasi par savu iecienīto mājas daļu, bet viņš attapās, ka pēdējos pāris gados abi šeit bija reti pakavējušies. Pirms pasaulē bija nākuši bērni, viņi uz terases bija pavadījuši neskaitāmus vakarus, runādami, smiedamies un dalīdamies sapņos un iecerēs, kaldami kopīgās nākotnes plānus. Tā šķita tik tāla pagātne. Tagad, kad bērni bija nolikti gulēt, abi bija pārāk nokausēti, lai kaltu plānus, kur nu vēl sapņotu. Tā vietā viņi bieži vien nosēdās pie televizora un skatījās kādu neinteresantu seriālu. Kad Patriks, dīvānā sēdēdams, sāka krākt, Ērika mēdza iebakstīt vīram sānā un ieminēties, ka varbūt būtu labāk, ja viņš pārceltos uz augšstāvu un gulētu gulta.

Patriks ne pret ko nemainītu dzīvi kopā ar bērniem, taču ilgojās, kaut būtu vairāk laika... viņu mīlestībai. Tā nekur nebija izplēnējusi, taču nereti nācās aprobežoties ar mīlestības pilnu skatienu, kamēr abi, apaudami katrs savu dvīni, sēja kurpju auklas, vai ar žiglu skūpstu pie virtuves darbvirsmas, kamēr Ērika meitai gatavoja sviestmaizes un Patriks dēliem sildīja auzu pārslu putru. Abi darbojās kā labi ieeļļots mehānisms, kā lokomotīve, kas nekļūdīgi pukšķināja uz priekšu pa sliežu ceļu, ko viņi bija uzbūvējuši tālajos vakaros uz terases. Tomēr Patriks ilgojās, kaut būtu laiks šad un tad pieturēt un izbaudīt skatu.

Viņš apzinājās, ka būtu jāizguļas, bet nelabprāt devās pie miera bez Ērikas. Kad viņš ielīda savā gultas pusē, kad sievas puse bija tukša, sametās pagalam žēli ap sirdi. Turklāt nu jau daudzus gadus abi pieturējās pie viena un tā paša gulētiešanas rituāla. Ja tas nebija viens no retajiem vakariem, kad varēja baudīt tuvību, viņi vienmēr saskūpstījās, novēlēdami viens otram saldus sapņus, un aizmiga, sadevušies rokās zem segas. Tāpēc Patriks drīzāk vēlējās sagaidīt sievu pārnākam mājās, lai gan zināja, ka no rīta bija agri jāceļas. Ja viņš liktos pie miera tagad, tad tikai mētātos gultā no vieniem sāniem uz otriem.

Bija gandrīz viens naktī, kad Patriks saklausīja kādu pie ārdurvīm. Kāds lamājās un bakstījās ar atslēgu slēdzenē. Viņš saausījās. Vai varēja būt, ka mīļotā sieva bija drusku iereibusi? Patriks nebija redzējis Ēriku piedzērušos kopš kāzu nakts. Spriežot pēc pūliņiem, ar kādiem viņa centās atslēgt durvis, šķita, ka Ērika atkal bija pilna kā mārks. Patriks nolika savu vīna glāzi un izgāja pa dzīvojamo istabu, gandrīz paklupdams pār gleznu, ko Ērika bija pārvedusi mājās no galerijas. Viņš iegāja priekšnamā. Sievai joprojām nebija izdevies tikt galā ar slēdzeni, un lamas, kas skanēja otrpus durvīm, bija jūrnieka cienīgas. Pagriezis slēdzeni, Patriks nospieda durvju rokturi. Ērika stāvēja uz sliekšņa ar atslēgu rokā un neizpratnē uz lūkoja te viņu, te atvērtās durvis. Pēc brīža sieva atplauka.

- Sveiks, mīīīļais!

Ērika apmeta rokas vīram ap kaklu, un Patrikam bija janopulas,

lai neapveltos augšpēdus. Sieva saka smieties, un viņš uzreiz kušināja:

- Ne tik skaļi. Bērni guļ.

Ērika nopietni pamāja ar galvu un piespieda pie lūpām pirkstus, tikai ar grūtībām noturēdamās kājās.

- Es būšu kluuusa, klusina... Bērni guuuļ...

- Tieši tā, mazie resgaļi guļ, - Patriks teica un sievai ap vidu aplika roku, lai viņu atbalstītu.

Aizvedis Ēriku uz virtuvi un nosēdinājis krēslā, Patriks piepildīja karafi ar ūdeni un nolika to sievai priekšā līdz ar glāzi un divām pretsāpju tabletēm.

- Izdzer ūdeni un iedzer tabletes! Citādi no rīta jutīsies briesmīgi.

- Tu esi tik mīļš, - Ērika novilka, mēģinādama koncentrēties un uzlūkot vīru.

Acīmredzot, vecmeitu ballītē dzeramā nebija trūcis. Patriks nebija īsti drošs, ka vēlējās zināt, kādā dzēruma pakāpē bija viņa māte.

- Tāāātad... Kristīna, tava māte... - Ērika iesāka, tad izdzēra tukšu pirmo glāzi ūdens.

Vīrs uzreiz to piepildīja no jauna.

- Jā, es zinu, kas Kristīna ir!

Bija pagalam uzjautrinoši. Ja uzdrošinātos, Patriks būtu visu nofilmējis, bet zināja, ka tad Ērika būtu viņam novilkusi ādu pār acīm.

- Viņa ir tiiik jauka, tava māte, - sieva paziņoja, mādama ar galvu.

Ērika izdzēra vēl vienu glāzi ūdens, un Patriks pielēja to vēlreiz no karafes.

- Tik satriecošas kājas, - viņa novilka un nošūpoja galvu.

- Kam ir satriecošas kājas? - vīrs jautāja, cenzdamies izsekot domām, kas virpuļoja Ērikas galvā.

Tavai mātei... Kristīnai. Manai vīramātei.

A, tu gribi teikt, ka manai mātei ir satriecošas kājas! Skaidrs. I agad zināšu.

Patriks piedabūja viņu izdzert vēl vienu glāzi ūdens. Rītdiena Ērikai noteikti nebūs viegla. Patrikam bija jābrauc uz darbu, un bija aizdomas, ka ierastā auklīte, proti, Kristīna, nebūs spējīga pieskatīt bērnus.

- Un viņa prot dejot! Viņa būtu jāuzaicina piedalīties Let’s Dance. Mani gan nevajag aicināt. Es nemāku dejot...

Ērika nošūpoja galvu un izdzēra glāzē atlikušo ūdeni, iedzerdama arī abas pretsāpju tabletes, ko viņai pasniedza Patriks.

- Bet bija jautri! Mēs dejojām čačača. Vai spēj tam noticēt? Čačača!

Sieva nožagojās, tad piecēlās un apvija rokas Patrikam ap vidu.

- Ērika, mīļumiņ, es šaubos, ka pašlaik esi spējīga dejot čačača!

- Bet es gribu! Nu taču... Neiešu ātrāk gulēt, kamēr nebūsim nodejojuši čačača.

Patriks izvērtēja iespējamos rīcības variantus. Nešūs nest Ēriku uz augšstāvu bija izslēgts. Visprātīgāk pašlaik bija darīt, kā sieva vēlējās, pēc tam pierunāt, ka jākāpj augšā un jāliekas uz auss.

- Eabi, saulīt! Uzdejosim čačača! Tikai būs labāk, ja aiziesim uz dzīvojamo istabu. Citādi baidos, ka te, virtuvē, nogāzīsim visu uz grīdas.

Patriks aizveda sievu uz dzīvojamo istabu. Ērika nostājās viņa priekšā, uzlika vienu roku vīram uz pleca un saņēma Patrika kreiso plaukstu savējā. Pāris reizes pazvalstījās, tad atguva līdzsvaru. Pameta acis uz Ēeifa portretu, kas bija atspiests pret sienu turpat blakus.

- Leif, tu būsi mūsu čačača skatītājs!

Ērika nosmējās par savu joku. Vīrs viņu mazliet sapurināja.

- Nu, nu! Koncentrējies! Tagad ir čačača, pareizi? Pēc tam gulta. Sarunāts? Tā tu solīji.

- Kā tad, iesim uz gultu un... Pasāksim ko citu, ne tikai gulēsim. ..

Ērika zīmīgi ielūkojās viņam acis. Patriks juta, ka no alkohola

sievas elpā sariesās asaras, un bija jānovaldās, lai nesāktu klepot. Šī droši vien bija pirmā un pēdējā reize, kad tamlīdzīgs uzaicinājums viņu nevilināja.

- Cačača, - Patriks atgādināja.

- A, pareizi! - Ērika atsaucās un izstaipījās. - Tātad soļi šādi. Viens, divi, ča-ča-ča. Redzi?

Viņš pūlējās tikt skaidrībā par sievas kustībām, bet nešķita, ka viņa izpildītu konkrētus soļus. Vieglāk nekļuva, kad Ērika dažas reizes saminstinājās.

- Un tad labā... Un tad kreisā...

Izbaudīdams smieklīgo situāciju, Patriks izklaidīgi mēģināja viņu atdarināt, kamēr pie sevis prātoja, cik ilgi būs tā jāņemas.

- Viens, divi, ča-ča-ča, tad labā, tad kreisā...

Jau atkal Ērikai sametās kājas, un Patriks viņu pieturēja. Sieva piekala skatienu Ēeifa portretam un centās sakopot domas. Pierē ievilkās grumba.

- Ēabā... un kreisā... - viņa murmulēja.

Ērika pievērsa vīram aizmiglotu skatienu.

- Tagad es zinu, kas ir ne tā...

Viņa uzlika galvu Patrikam uz pleca.

- Kas? Kas ir ne tā? Ērika?

Patriks viņu nedaudz sapurināja, bet sieva neatbildēja. Tad no Ērikas mutes atskanēja pirmais krāciens. Augstā debess. Kā gan viņš tagad Ēriku uzdabūs augšā pa kāpnēm? Un ko viņa gribēja teikt, murminādama, ka kaut kas bija ne tā? Patrikam nebija ne jausmas, par ko bija runa.

BŪHUSLĒNE, 1672. GADS

Cietums bija pakalnā, turpat blakus iebraucamajai vietai. Līdz šim brīdim Elīna tam lāgā pat nebija uzmetusi acis. Saprotams, ka viņai bija tāda kā nojausma, kā cietums varētu izskatīties, bet savu mūžu Elīnai nebūtu nācis prātā, cik tas bija tumšs un drēgns. Tumsā rāpoja un ložņāja sīki radījumi, pieskardamies te rokām, te kājām.

Cietums bija mazs, un to lielākoties lika lietā, kad kāds iebraucamajā vietā bija iebaudījis pārāk daudz vai vīriem bija jāaprimst un jāizguļ izdzertie kausi, pirms atgriezās pie savām ģimenēm.

Elīna te bija viena pati.

Sieviete cieši apvija rokas ap augumu, drebēdama no drēgnuma. Ausīs aizvien skanēja Mertas brēcieni, un lindrakos aizvien varēja manīt meitas pirkstus, kas nelaidās vaļā.

No kalpu gala bija paņemtas Elīnas mantas. Viņas zālītes un maisījumi. Bilžu grāmata, ko mātesmāte bija Elīnai nodevusi. Pamācības, ko un kā jaukt kopā, ar zīmējumiem, ko bija uzvilkusi dvēsele bez rakstītmākas. Elīna netika gudra, kur visas šīs mantas bija palikušas.

Viens gan bija skaidrs: viņa bija pamatīgā ķezā.

Prēbenam bija jāpārrodas mājās pēc divām dienām, un viņš neļautu šim neprātam vilkties garumā. Tiklīdz Prēbens atgrieztos no Lūras, viņš visu nokārtotu. Prēbens pazina kārtībnieku. Pārmītu ar viņu kādu vārdu. Pateiktu arī Britai kādu stingrāku vārdu. Laikam jau māsa tikai gribēja pārmācīt Elīnu, iebiedēt viņu. Nevarēja taču būt, ka Brita lūkoja viņas nāves.

Tomēr Elīna atsauca prātā postu, kas gandrīz bija piemeklējis meža ezerā. Mertas šausmu pilno seju, kad meita leju teju bija no

grimusi tumšajos ūdeņos. Mertas kaķi Vijolīti, kura bija kā akā iekritusi un tā arī nebija uzradusies. Varbūt Brita tomēr bija iecerējusi, ka Elīna zaudē dzīvību, bet Prēbens to nemūžam nepielaistu. Kad viņš padzirdēs, ko sieva bija pastrādājusi, Britai nāksies baudīt Prēbena dusmas. Ja vien Elīna spētu izturēt divas dienas, viņa varētu atgriezties mājās. Pie Mertas. Kas zina, kur abas paliktu pēc tam, bet viņas vairs nevarēja dzīvot zem Britas jumta.

Atskanot žvadzoņai, durvīs iestājās kārtībnieks. Elīna ar skubu uztrausās kājās un ar rokām notrauca lindrakus.

- Vai man no tiesas te ir jātup, iespundētai, it kā es būtu kāda ļaundare? Man ir meita, un man nav citur, kur iet. Vai es nevarētu palikt mājās zem pašas jumta, iekams viss nav nokārtots? Dodu savu vārdu, ka atbildēšu uz katru vaicājumu, ko man uzdosiet, un es zinu, ka daudzi dos liecību, ka es neesmu ragana.

- Nekur tu neiesi! - kārtībnieks atcirta un svarīgi iztaisnoja plecus. - Zinu, uz ko tādas kā tu ir spējīgas. Zinu, cik saldās mēlēs jūs, Nelabā līgavas, protat runāt! Es esmu dievbijīgs vīrs, un mani neķers nekādi lāsti, nekādas velnišķīgas burvības.

- Nudien nejēdzu, par ko jūs runājat, - Elīna teica, apjukdama ar katru mirkli arvien vairāk.

Kā gan tā bija iegrozījies? Kā gan viņa bija te attapusies? Ko gan viņa bija tādu nodarījusi kārtībniekam, ka viņš tagad Elīnā noskatījās ar tādu riebumu sejā? Viņa bija grēkojusi, jā gan. Viņa bija ļāvusies gan miesas, gan gara vājumam, bet par to bija dārgi samaksājusi. Elīna netika gudra, kāpēc Dievs no viņas paģērēja vēl lielāku nožēlu. Izmisumā sieviete noslīga uz ceļiem uz netīrās grīdas, salika kopā plaukstas un ņēmās dedzīgi lūgties.

Kārtībnieks veltīja viņai nicīgu skatienu.

- Spēlē teātri, cik gribi, mani tu ap stūri neapvedīsi! - viņš paziņoja. - Zinu, kas tev ir padomā, un drīz vien uzzinās arī citi.

Durvis aizvērās, un kambari no jauna apņēma tumsa, bet Elīna nerimās lūgties. Viņa lūdzās, līdz kājas notirpa un rokas vairs nevārīja samanīt. Taču sievieti neviens nedzirdēja.

Ērika atvēra acis, samanīja gaismu un samiedza plakstiņus. Viņas priekšā stāvēja Maja.

- Kāpēc tu guli uz dīvāna, mamm? - meita vaicāja.

Ērika pameta skatienu visriņķī. Nudien, kāpēc viņa gulēja uz dīvāna? Nebija prātā, ka vispār būtu pārradusies mājās.

Dīvāna sēdekļi, uz kuriem Ērika bija izplājusies, šķita kunkuļaini, tāpēc viņa atspiedās uz vienas rokas un mēģināja piecelties sēdus, bet likās, ka galva kuru katru mirkli varētu pārsprāgt. Maja pienāca tuvāk, gaidīdama atbildi uz savu jautājumu.

- Mammai sāp vēders. Man bija prātīgāk gulēt šeit, lai neaplipinātu tēti, - Ērika paskaidroja.

- Nabaga mamma! - Maja iesaucās.

- Jā, nabaga mamma! - Ērika saviebusies piebalsoja.

Ak, kungs, paģiras nebija piedzīvotas kopš dienas pēc kāzām, un viņa bija pilnībā apspiedusi atmiņas, cik ļoti tās līdzinājās pirmsnāves mokām.

- Ak tad nelaiķe ir augšāmcēlusies! - Patriks iesaucās mazliet mundrāk, nekā pieklājās, ienākdams dzīvojamajā istabā un nesdams dvīņus katru savā rokā.

- Nošauj mani! - Ērika norūca un pūlējās uzslieties sēdus.

Istaba sagriezās, un mute bija tik sausa kā iekurs.

- Vakardienas vecmeitu ballīte laikam bija patiešām izdevusies, - Patriks nosmējās.

Ērika saprata, ka vīrs zobojās par viņu, nevis dalījās priekā.

- Mēs tiešām lieliski pavadījām laiku, viņa stāstīja, saķērusi

galvu. - Bet izdzērām diezgan daudz. Tava māte šodien noteikti jūt vakardienas sekas.

- Man prieks, ka tas nebija jāpieredz. Pietika jau, ka redzēju tevi, kad pārnāci mājās.

Patriks nolaida dvīņus zemē televizora priekšā un ieslēdza to, lai viņi varētu skatīties kādu bērnu raidījumu.

Maja apsēdās blakus Nūelam un Antonam un brāļiem stingri pieteica: - Mamma ir slima, tāpēc mums pret viņu jābūt ļoti mīļiem.

Dvīņi pamāja, bet jau nākamajā brīdī no jauna pievērsās bērnu raidījumam.

- Cikos es biju mājās? - Ērika gribēja zināt, izmisīgi vilkdama elpu.

- Ap vieniem. Pēc tam tu gribēji dejot. Uzstāji, ka iemācīsi man čačača.

- Nevar būt.

Viņa uzlika plaukstu sev uz pieres. Nebija šaubu, ka vēl ilgi nevarēs par to atklausīties.

Patrika sejas izteiksme kļuva nopietna. Viņš apsēdās sievai blakus uz dīvāna.

- Pirms tu atslēdzies, tu pateici ko savādu. Skatījies uz Leifa portretu un kaut ko runāji par labo un kreiso, tad teici, ka saprotot, kas ir ne tā. Vai atceries?

Ērika pūlējās atsaukt ko prātā, bet tas biļa tukšs kā izslaucīts. Pēdējais, ko atminējās, bija Longailendas ledus tēja, ko kāds nolika viņai priekšā. Nebija apdomīgi dzert tādus kokteiļus. Bet pēc kara visi bija gudri. Kas to zināja, kā Ērika pēc tam bija nokļuvusi mājās. Nolaidusi skatienu uz piķa melnajām pēdām, viņa secināja, ka bija pārnākusi basām kājām.

- Nē, neko neatceros! Kā par nelaimi, - Ērika vaikstīdamās novilka.

Mēģini atcerēties! Labā. Kreisā. To tu teici. Šķita, ka no šiem vārdiem (ev piala iešāvās kāda doma.

Ērika centās, bet galvā dunēja tik neganti, ka padomāt bija neiespējami.

- Nē! Piedod! Varbūt vēlāk atcerēšos. - Piepeši satrūkusies, viņa sarauca uzacis. - Vienu gan es atceros - vēl no aizvakardienas! Piedod, bet biju tā aizņemta ar vecmeitu ballīti, ka tas pilnībā izkrita no prāta!

- Kas tad? - Patriks jautāja.

- Nešaubos, ka tas ir ārkārtīgi būtiski un man tev tas bija jāpastāsta agrāk, bet tu pārnāci mājās tik vēlu, pēc tam man bija pilnas rokas ar vecmeitu ballīti. Piektdien satiku Mariju - vistīrākā sagadīšanās. Gāju garām filmēšanas laukumam ostā, un viņiem bija pārtraukums. Marija mani pasauca un teica, ka esot dzirdējusi, ka vēlos ar viņu aprunāties. Tā nu mēs aizgājām uz Cafe Bryggan un parunājām par to, kas notika ar Stellu. Taču ne jau tas ir vissvarīgākais. Kad es gāju prom, pie manis pienāca filmēšanas uzņēmuma grimētāja un pateica, ka Marijai neesot alibi par svētdienas nakti, jo viņa esot tā, kas tonakt bija kopā ar režisoru, nevis Marija.

- Sasodīts! - Patriks novilka. Ērika varēja gandrīz saredzēt, kā vīra galvā savērpās domas.

Viņa paberzēja pieri.

- Un vēl kas. Marija saka, ka mežā kādu esot redzējusi vai dzirdējusi, īsi pirms pazuda Stella. Policija viņai neticēja, un varbūt tas nemaz nav tik savādi, jo Marija par to neieminējās līdz brīdim, kad jau bija atsaukusi savu atzīšanos. Katrā ziņā viņa uzskata, ka vainīgais toreiz un tagad varētu būt viens un tas pats cilvēks.

Patriks nogrozīja galvu. Izklausījās maz ticami.

- Saprotu, pēdējais viņas apgalvojums izklausās pēc gatavā minējuma. Tomēr man šķita, ka tas tev tik un tā ir jāpastāsta, - Ērika teica. - Kā sokas ar izmeklēšanu?

Bija grūti parunāt, jo šķita, ka mēle bija kā pielipusi pie smaganām.

- Vai vakar pabeidzāt pārmeklēšanu?

- Jā, pabeidzām!

Kad Patriks sievai pastāstīja, kas bija atrasts šķūnī, viņas acis

iepletās. Bija grūti spriest, ko atradums nozīmēja, bet Ērika apjēdza, ka tas izmeklēšanā bija nozīmīgs pavērsiens.

- Kad saņemsiet kriminālistikas pārbaudes rezultātus?

- Ne ātrāk kā nedēļas vidū, - Patriks nopūtās. - Kaut mēs tos būtu saņēmuši jau vakar! Neziņa pamatīgi kaitina, jo īpaši tad, kad turpmākā rīcība ir atkarīga no gaidāmās informācijas. Bet šodien man ir jāuzaicina vecāki uz nopratināšanu, tad arī redzēsim, vai tā atradīsim kādu jaunu pavedienu.

- Vai tev šķiet, ka viens no viņiem ir vainīgais? - Ērika vaicāja. Viņa nebija pārliecināta, ka vēlējās saņemt atbildi.

Pārāk bieži vecāki pastrādāja noziegumus, kuros cieta viņu bērni, bet Ērika nespēja aptvert, kā gan cilvēks uz to varētu būt spējīgs. Uzlūkojusi savus bērnus, kuri sēdēja uz grīdas televizora priekšā, viņa ar miesu un dvēseli zināja, ka darītu jebko, lai viņus pasargātu.

- Nezinu, - Patriks atteica. - Tā visu laiku arī ir galvenā problēma. Ir tik daudz varbūtību, kā viss varēja norisināties, bet nav nekādu pierādījumu, kas kaut ko' apliecinātu vai apgāztu. Un tu vēl man tagad pastāstīji, ka Marijai neesot alibi. Tas tikai palielina varbūtību skaitu.

- Ticu, ka tiksi skaidrībā, - Ērika mierināja, noglāstīdama vīram roku. - Kas to lai zina, varbūt ziņojumā, ko saņemsi pēc pāris dienām, būs noderīgāka informācija?

- Taisnība, - viņš piekrita un piecēlās.

Patriks pamāja bērnu virzienā.

- Vai spēsi tikt galā pašreizējā stāvoklī?

Ērika mīļuprāt būtu atbildējusi, ka pilnīgi noteikti nespēs tikt galā, bet atturējās. Paģiras bija pašas nopelns, tāpēc neatlika nekas cits, kā samierināties ar sekām. Taču diena solījās būt gara. Ja viņa vēlējās izdzīvot, būs jāpaļaujas uz vienu bērnu televīzijas raidījumu pēc otra un kukuļošanu.

Patriks noskūpstīja sievu uz vaiga un devās uz darbu. Galvai plīstot vai pušu, Ērika noraudzījās gleznā, kas bija atslieta pret sienu. Ko gan viņa bija gribējusi pateikt? Lai kā centās, nespēja atminēties, ( laiva joprojām šķila kā ar vati piebāzta.

Patriks nospieda ierakstīšanas pogu un nosauca dienu, datumu un to cilvēku vārdus, kuri atradās nopratināšanas telpā. Tad brīdi klusēdams noskatījās Pētera. Vīrietis, kurš sēdēja policistam iepretim, izskatījās tā, it kā pēdējās nedēļas laikā būtu novecojis par desmit gadiem. Pēkšņā līdzjūtības uzplūdā Patriks sev atgādināja, ka ir jāsaglabā objektivitāte un jābūt profesionālam. Uzskati par citiem, kuriem viņš sliecās vai atteicās ticēt, varēja ātri vien sagrozīt galvu. Patriks jau iepriekš bija pieļāvis šādu kļūdu un bija iemācījies, ka cilvēki reti kad bija tādi, kādi šķita. Nekas nebija skaidri zināms.

- Cik bieži izmantojat šķūni, kas ir jūsu īpašumā? - policists vaicāja.

Pēters samiedza acis.

- Es... ē... šķūni? Mēs to vispār neizmantojam. Mums nav mājlopu, ir tikai kaķis, un mēs to neizmantojam arī kā glabātavu. Mūsuprāt, nav jākrāj visādas grabažas.

Vīrietis nenolaida no Patrika skatienu.

- Kad jūs pēdējoreiz bijāt šķūnī?

Pēters pakasīja galvu.

- Droši vien tad, kad meklējām Nēu, - viņš atbildēja.

- Un pirms tam?

-- īsti nezinu. Varbūt pirms nedēļas. Iegāju tur, lai uzmeklētu meitu. Nēa bija vienīgā, kura jebkad gāja šķūnī. Viņai tur šķita omulīgi. Stundām tur rotaļājās ar kaķi. Nezināma iemesla dēļ sauca to par melnu kaķi.

Pēters iesmējās, bet uzreiz aprāvās.

- Kāpēc jūs jautājat par šķūni? - vīrietis jautāja, taču Patriks nelikās par jautājumu zinis.

- Vai esat pārliecināts, ka pēdējoreiz šķūnī bijāt nedēļā pirms meitas pazušanas? Vai varat precizēt laiku?

Pēters pašūpoja galvu.

- Nē, es tiešām neatceros! Minu, ka tas bija pirms nedēļas.

- Un Ēva? Vai zināt, kad viņa pēdējoreiz bija šķūnī? Tas ir, ja neskaita to reizi, kad meklējāt Nēu.

Pēters vēlreiz pašūpoja galvu.

- Nē, man nav ne jausmas! Tas jums jājautā Ēvai. Bet arī viņai nebija neviena iemesla iet šķūnī. Mēs to neizmantojam.

- Vai esat kādreiz kādu manījis pie šķūņa?

- Nē, nekad! Viendien gan man šķita, ka redzēju kaut ko tur kustamies, tāpēc aizgāju pārbaudīt, bet ārā iznāca kaķis. Tad laikam biju redzējis tikai kaķi.

Viņš pacēla acis, lai uzlūkotu Patriku.

- Vai jums šķiet, ka tur kāds bija? Nesaprotu visu šo jautājumu jēgu.

- Cik bieži Nēa gāja uz šķūni? Vai zināt, ko viņa tur darīja?

- Nē! Zinu tikai, ka viņai patika iet uz šķūni rotaļāties. Viņai allaž padevās izklaidēties savā nodabā. - Pētera balss aizlūza, un viņš noklepojās. - Nereti teica: “Es eju uz šķūni spēlēties ar melno kaķi.” Pieņemu, ka to arī tur darīja. Rotaļājās ar kaķi. Tas ir mīlīgs dzīvnieks.

- Jā, es ievēroju! - Patriks smaidīdams piekrita. - Rītā, kad viņa pazuda, vai ievērojāt kaut ko šķūņa tuvumā? Nozīmīgs varētu būt vismazākais sīkums.

Pēters sarauca pieri. Tad pašūpoja galvu.

- Nē, rīts bija gluži parasts! Ļoti kluss.

- Vai kādreiz esat uzkāpis sienaugšā?

- Nē! Šaubos, ka esam tur pabijuši kopš dienas, kad nopirkām saimniecību. Mēs aizliedzām Nēai tur kāpt. Tur nav margu, nav arī siena, kas mīkstinātu kritienu, ja viņa pieietu pārāk tuvu malai. Viņa zināja, ka nedrīkst tur kāpt.

- Vai Nēa bija paklausīgs bērns?

- Jā, viņa ir paklausīga... bija paklausīga. Ne tā kā daži bērni, kuri dara pretēji teiktajam. Ja mēs pateicām, ka viņa nedrīkst viena pati kāpt uz sienaugšas, viņa klausīja.

- Kāda Nēa bija saskarsmē ar citiem? Ar svešiniekiem? Vai viņa uzticētos kādam, kuru nepazina?

I )icmžēl mēs, visdrīzāk,0 Nēai īsti neiemācījām, ka daži |audis nav pārāk jauki. Viņai patika ikviens, un viņa ticēja, ka visi bija labi. Ikviens, ko Nra saslapa, bija viņai kā labākais draugs. Viņa

arī nemitīgi stāstīja, ka melnais kaķis bija viņas labākais draugs, tāpēc man laikam jau būtu jāsaka, ka viņas labākie draugi bija gan cilvēki, gan dzīvnieki.

Jau atkal vīrieša balss aizlūza. Varēja redzēt, ka viņš sakoda zobus, lai nezaudētu pašsavaldību. Patriks savilka rokas dūrēs, nebūdams drošs, kā uzdot nākamo jautājumu.

- Mūsu rīcībā ir atsevišķi ziņojumi no Udevallas policijas iecirkņa.

Pēters satrūkās. - Ko jūs ar to gribat teikt?

- Par jūsu vardarbības uzliesmojumiem, kad bijāt... kad bijāt dzēris.

Vīrietis nogrozīja galvu.

- Tas bija pirms vairākiem gadiem. Tad man bija... problēmas darbā.

Viņš uzlūkoja Patriku un ņēmās purināt galvu vēl sparīgāk.

- Vai uzskatāt, ka es...? Nē, es nemūžam nebūtu nodarījis pāri Nēai! Vai Evai. Viņas ir mana ģimene. Vai jūs to nesaprotat? Nēa bija mana ģimene.

Pēters paslēpa seju rokās. Viņa pleci drebēja.

- Ko tas nozīmē? Kāpēc jautājat man, ko darīju pirms vairākiem gadiem? Kāpēc uzdodat tik daudz jautājumu par šķūni? Ko jūs tur atradāt?

- Diemžēl patlaban nevaru jums to atklāt, - Patriks norādīja. - Iespējams, mums būs jāuzdod papildu jautājumi gan jums, gan Evai. Kā jau zināt, ar viņu pašlaik runā Gesta, uzdod tos pašus jautājumus, ko esmu uzdevis jums. Mēs pateicamies jums par sadarbību, taču pagaidām jums ir man jātic, kad saku, ka darām visu, kas ir mūsu spēkos.

- Vai esat drošs, ka vainīgais nav... viņš? - Pēters izslaucīja acis. - Zinu, ka mans tēvs ir nelokāms savos uzskatos un ir viegli ļauties vienam vai otram viedoklim... Visi citi arī par to spriež. Par bēgļu centru. Un pēc kāda laika...

- Vīrietis, par kuru jūs runājat, pilnīgi noteikti nav nekādi

iesaistīts. Kāds nozaga Nēas apakšbikses no veļas auklas jau pēc tam, kad viņa bija pazudusi, un mēģināja apmelot šo vīrieti.

- Kā viņiem klājas?

Pēters izvairījās no policista skatiena.

- Ne pārāk labi, ja runājam atklāti. Ārsti nav pārliecināti, ka sieva atlabs, un Karīmam - tā viņu sauc - uz rokām ir smagi apdegumi.

- Un bērniem? - Pēters gribēja zināt un beidzot pacēla acis.

- Ar viņiem viss ir kārtībā, - Patriks mierināja. - Pašlaik viņi dzīvo pie vienas no manām kolēģēm, kamēr tēvs vēl nav izrakstīts no slimnīcas.

- Man ir loti žēl, ka mēs...

Vīrietis nespēja pabeigt teikumu.

Patriks pamāja.

- Ir jau labi. Katram ir savs viedoklis. Par nelaimi, bēgļus tagad ir ērti padarīt par grēkāžiem. Lai kas arī būtu noticis.

- Man nebija jāsaka, ka...

- Tam nav nozīmes. Pagājušo vairs nevar izmainīt, bet mēs cenšamies noskaidrot, kurš izraisīja ugunsgrēku bēgļu centrā, un vienlaikus turpinām izmeklēt jūsu meitas slepkavību.

- Mums ir jāzina, kurš to pastrādāja, - Pēters teica, izmisuma asarām vizot acīs. - Citādi mēs nespēsim tā turpināt. Ēva nespēs tā turpināt. Neziņa mūs nobeigs.

- Mēs darām visu, kas ir mūsu spēkos, - Patriks atkārtoja.

Policists apzināti izvēlējās vārdus, kuros neslēpās nekāds solījums. Pašlaik viņš nebija drošs, ka lieta ir atrisināma. Paziņojis, ka saruna ir beigusies, Patriks izslēdza magnetofonu.

Nelabums bija pirmais, ko viņa sajuta. Tad grubuļaino virsmu zem sevis. Plakstiņi šķita kā aizlīmēti, un nenācās viegli atvērt acis. (! riestus, kas griezās virs galvas, viņa nepazina, un nelabums pieņēmās speķa. Istaba bija tapetes ar zilām un baltām svītrām, un viņa nespēja atminēties, ka tas kādreiz bulu redzējusi iepriekš. Nelabuma

dēļ augumu sagrāba drebuļi. Krizdama panikā, viņa pagrieza galvu sāņus. Vēmekļi nošķīda uz grīdas blakus gultai. Garša bija pretīga, un smirdēja pēc alkohola.

Jesija iešņukstējās. Pieskārusies krūtīm, meitene apjēdza, ka jau bija uzvēmusi sev virsū.

Panika auga. Kur viņa bija? Kas bija noticis?

Lēnītēm meitene uzslējās sēdus. Augums drebēja, un gandrīz uznāca vēl viens nelabuma vilnis, bet viņai izdevās noturēties un nevemt. Nolaidusi skatienu, Jesija uzlūkoja savu ķermeni un pirmajā brīdī nesaprata, ko redzēja. Viņa bija kaila, bet āda bija kā nosēta ar melnām līnijām. Pagāja dažas sekundes, līdz meitene apjēdza, ka skatījās uz vārdiem, kas bija uzrakstīti uz viņas auguma. Citu pēc cita Jesija tos izlasīja.

Padauza. Mauka. Tusne. Cūka.

Rīkle aizžņaudzās.

Kur viņa atradās? Kurš viņai bija to nodarījis?

Prātā uzpeldēja kādas atmiņas. Viņa sēdēja klubkrēslā. Dzēra alkoholu glāzēm.

Bases ballīte.

Jesija ietinās segā un nopētīja istabu. Šķita, ka tā bija puiša vecāku guļamistaba. Uz naktsgaldiņa bija ierāmēta fotogrāfija, kurā varēja redzēt smaidīgu ģimeni. Platā smaida izplūdis Base stāvēja blakus vīrietim un sievietei, kuriem bija ārkārtīgi balti zobi.

Vēderā jau atkal sagriezās nelabums, kad meitene saprata, ka tāds bija bijis viņu plāns no sākta gala. Itin viss bija daļa no viņu viltības: Vendelas klauvēšana pie Jesijas durvīm un vēlēšanās kopā kaut ko pasākt, pārējo izlikšanās, ka viņi bija draugi. Nekas no tā nebija īsts.

Tieši uz tādiem pašiem meliem viņa bija uzķērusies Lielbritānijā un bija pieļāvusi, ka jau atkal tiek apvesta ap stūri.

Jesija pievilka ceļus pie krūtīm. Smaka vairs nebija svarīga. Vienīgais, ko meitene juta, bija sajūta, it kā krūtīs būtu izplēsts caurums.

Kājstarpē iesmeldzās, un viņa pastiepās, lai tur sev pieskartos.

Sajuta kaut ko lipīgu. Lai gan meitenei nebija nekādās pieredzes, viņa zināja, kas tas bija. Nelieši.

Ar pūlēm Jesija pārmeta kājas pār gultas malu. Piecēlusies viņa nozvārojās un šoreiz nespēja apspiest vemšanu.

Meitene noslaucīja muti ar plaukstas virspusi un pārkāpa pāri peļķei uz grīdas. Viņai izdevās aizkļūt uz vannas istabu, kas bija savienota ar guļamistabu.

Acīs sasprāga asaras, kad Jesija ieraudzīja savu spoguļattēlu. Grims bija izsmērējies, un uz kakla un krūtīm bija vēmekļu paliekas. Pār pieri stiepās vārds “padauza”. Arī uz vaigiem bija papilnam nejauku vārdu.

Asaras bira kā pupas. Elsodama meitene pārliecās pār izlietni un tā nostāvēja vairākas minūtes. Tad piegāja pie dušas un pilnībā atgrieza maisītāju. Kad sāka celties tvaiki, viņa iekāpa kabīnē un ļāva karstajam ūdenim tecēt pār augumu. Ūdens bija tik karsts, ka āda iekrāsojās koši sarkana un melnie burti izcēlās vēl spilgtāk.

Vārdi gluži vai kliedza Jesijai sejā, un vēdera lejasdaļa bija jutīga un šķita jēla.

Atradusi šķidro ziepju pudeli, meitene nolēja ar tām visu ķermeni. Mazgāja kājstarpi, līdz vairs nebija ne miņas no pretīgā lipī~ guma. Jesija nozvērējās, ka vairs nevienam nekad neļaus sev tur pieskarties. Šī auguma daļa bija aptraipīta, apgānīta.

Viņa nerimās berzēt ādu, bet vārdi spītīgi palika, kur bijuši. Meitene bija iezīmēta un apņēmās iezīmēt tos, kuri viņai bija to nodarījuši.

Stāvēdama dedzinoši karstā ūdens strūklā, Jesija pieņēma lēmumu. Viņi par to samaksās. Visi kā viens. Viņi par to samaksās.

Erika secināja, ka rūpes par bērniem paģiru laikā būtu jāatzīst par līdzvērtīgām sodam, ko piemēroja par uzbrukumu atbildību pastiprinošos apstākļos. Viņa nespēja iztēloties, kā varētu pārdzīvot šo dienu. Kā sajutuši mātes vājumu, bērni izmantoja izdevību, lai darītu blēņas. Proti, Māju bija tikpat rāma kā allaž, bet dvīņi spiedza, kavas un kāpelēju pa visam mēbelēm. Kad Ērika abus tā vai citādi

aprāja, puikas sāka griezīgi brēkt tā, ka šķita, ka viņas galva kuru katru brīdi varētu pārsprāgt.

Kad iezvanījās mobilais tālrunis, Ērika vilcinājās pieņemt zvanu, jo trokšņa līmenis mājā bija tāds, ka prātīga saruna bija neiespējama. Tad viņa displejā saskatīja, ka zvanītājs bija Anna.

- Sveika! Kā šodien jūties?

Māsa izklausījās tik moža un mundra, ka Ērika uzreiz nožēloja, ka bija pacēlusi klausuli. Pretstats pašas stāvoklim bija pārlieku krass. Viņa mierināja sevi ar domu, ka Annai klātos vēl smagāk, ja viņa pašlaik negaidītu bērnu.

- Vai tiki mājās bez problēmām? Kad es devos prom, tu vēl tur paliki, un es mazliet uztraucos, kā tu grasījies nokļūt mājās.

Anna iesmējās, un Ērika nopūtās. Vēl viens ģimenes loceklis, kurš viņu par to izzobos līdz pat mirstamajai stundai.

- Saprotams, ka es atkļuvu mājās bez problēmām, lai gan neatceros, kā tieši. Spriežot pēc pēdām, esmu pārnākusi mājās basām kājām.

- Jēziņ, kas par naksniņu! Kas to būtu domājis, ka vecās dāmas prot tā svinēt! Kādus tik stāstus viņas nestāstīja! Vienubrīd jau šķita, ka man ausis novītīs!

- Tas gan. Turpmāk uz Kristīņu skatīšos pavisam citām acīm!

- Dejot arī bija jautri.

- Mhm. Acīmredzot, es esot mēģinājusi Patrikam iemācīt čačača, kad pārrados mājās.

- Nopietni? - Anna pārvaicāja. - Ko tikai es nebūtu devusi, lai to redzētu!

- Pēc tam es aizmigu deju stundas vidū, uzlikusi galvu viņam uz pleca, tāpēc Patrikam bija mani jānoliek gulēt uz dīvāna. Jāatzīst, ka tagad pļauju, ko esmu sējusi. Protams, zēni jūt manu vājumu, tāpēc rīko nemitīgus uzbrukumus.

- Ak, tu, nabadzīte! - Anna iesaucās. - Es viņus varētu kādu laiciņu pieskatīt, ja tev ir jāatpūšas. Es tikai te sēžu mājās un neko nedaru.

- Nē, ir jau labi! - Ērika attrauca.

Lai gan piedāvājums bija kārdinošs, viņa sev paškritiski atgādināja, ka pati vien ir vainīga, ka bija iekūlusies šādā stāvoklī.

Runādama ar māsu, Ērika bija staigājusi šurpu turpu pa istabu un tagad bija apstājusies Leifa portreta priekšā. Viola bija nudien patiesi atspoguļojusi savu tēvu, ja sprieda pēc fotogrāfijām, ko Ērika bija redzējusi. Tomēr gleznā bija attēlots kas vairāk. Tajā iezīmējās vīrieša personība, un radās iespaids, ka viņš raudzījās pretī. Mugura bija izslieta taisna, un stājā jautās lepnums. Leifs sēdēja pie rakstāmgalda, uz kura viss bija rūpīgi sakārtots. Dokumentu kaudzīte viņa priekšā, pildspalva viņa rokā, viskija glāze turpat blakus. Ērika noskatījās gleznā. Piepeši prāts noskaidrojās. Viņa saprata, ko tieši bija atklājusi, pirms aizmiga vīram uz pleca.

- Anna, vai varu tomēr pieņemt tavu piedāvājumu? Vai tu varētu uz kādu laiku atbraukt uz šejieni? Man ir jāaizbrauc uz Tānumshedi.

Karīms pagrieza seju pret logu. Vientulība slimnīcā notrulināja, lai gan pie viņa bija atnākuši vairāki ciemiņi. Bija ieskrējis Bills kopā ar Halīlu un Adnānu. Karīms gan nebija zinājis, ko teikt. Pat tad, kad pārējie bija turpat palātā, viņš bija juties viens un pamests. Kamēr līdzās bija Amīna, Karīms vienmēr bija juties kā mājās, lai kur arī būtu atradies. Sieva bija visa viņa pasaule.

Sākumā Karīmam nebija pa prātam doma ļaut bērniem uzturēties pie policista, jo viss bija sācies tieši policijas dēļ. Tomēr Paulai bija tik labsirdīgas acis.

Šorīt viņš bija runājis ar bērniem pa tālruni, un varēja noprast, ka viņiem klājas labi. Bērni bija uztraukušies un vēlējās uzzināt, kā klājās mātei un cik ilgi Karīmam bija jāpaliek slimnīcā, bet pēc tam pastāstīja tēvam par savu jauno rotaļbiedru, kuru sauca Leo, un par visām rotaļlietām, kas zēnam bija. Pastāstīja arī, ka ģimenē bija mazulis un Rita ļoti labi gatavoja, lai gan ēdamais garšoja citādāk nekā mātes gatavotais.

Bērnu līksmās balsis bija Karīmu iepriecinājušas, bet viņu uztraukums skumdināja. Katru reizi, kad viņš tagad apjautājās par Arumu, ārsti izskaujas aizvien vairāk un vairāk norūpējušies.

Karīmam atļāva sievu apraudzīt vienu reizi. Amīnas palātā valdīja karstums, aptuveni 32 grādi pēc Celsija skalas, kā norādīja medicīnas māsa. Viņa paskaidroja, ka smagi apdeguši pacienti bija zaudējuši daudz šķidruma, tāpēc viņu ķermeņa temperatūra samazinājās un attiecīgi palātas temperatūra bija jāuztur ļoti augsta.

No smakas Karīmam acīs sasprāga asaras. Briesmīgā smaka plūda no viņa mīļotās Amīnas. Sieva gulēja nekustēdamās. Karīms bija pastiepis roku uz viņas pusi, vēlēdamies Amīnai pieskarties, bet neuzdrošinājās. Sievas galva bija noskūta, un viņš nespēja apvaldīt šņukstu, kas izlauzās, kad ieraudzīja atsegto apdegušo ādu. Savainotā sejas āda spīdēja, jo bija ieziesta ar vazelīnu, un ķermeni lielākoties sedza pārsēji.

Amīna joprojām bija mākslīgajā komā un bija pieslēgta pie elpināšanas aparāta, kas palīdzēja elpot. Kamēr Karīms bija sievas palātā, tajā bija rosījušies daudzi cilvēki. Viņu uzmanība bija pievērsta Amīnai, un tikpat kā neviens pat acis nepameta uz Karīmu. Viņš par to bija pateicīgs, pateicīgs, ka viņi Amīnas labā darīja visu, ko vien spēja.

Karīmam atlika tikai gaidīt. Un lūgties. Nešķita, ka zviedri paļautos uz lūgšanām, tikmēr Karīms lūdzās par Amīnu dienu un nakti, lūgdams, kaut sieva varētu palikt kopā ar viņu un bērniem un kaut Dievs ļautu viņiem pabūt kopā ar Amīnu vēl mazliet ilgāk.

Pa logu spīdēja saule, bet tā nebija Karīma saule. Šī nebija viņa valsts. Vai tas nozīmēja, ka bēgdams viņš bija aiz muguras atstājis arī savu Dievu?

Saklausījis ārsta soļus, kas gausi tuvojās palātai, Karīms zināja, ko mediķis grasījās pavēstīt. Pietika uzmest vienu skatienu ārsta sejai, lai apjēgtu, ka nu Karīms bija gluži viens.

- Ir vairāki jauni pavērsieni, kas mums ir jāapsver, - informēja Patriks, kurš bija palicis stāvam, lai piesaistītu ikviena uzmanību.

Annika bija sagatavojusi brokastu uzkodas. Uz galda bija klaips rudzu maizes, sviests, siers, tomātu šķēles un kafija.

Paulai tieši to arī vajadzēja, jo viņa bija paguvusi iebaudīt vienu vienīgu sausmaizīti, turklāt tikai tāpēc, ka Juhanna bija uzstājusi, ka kaut kas bija jāieēd. Paula pameta skatienu uz Mārtiņu, kurš sev gatavoja sviestmaizi. Kolēģis izskatījās noguris, it kā gandrīz nebūtu ne acu aizvēris, bet nešķita, ka viņš visu nakti būtu mētājies no vieniem sāniem uz otriem. Drīzāk izskatījās, ka Mārtiņš visu nakti bija pavadījis ar kādu kopā. Paula viņam zinoši uzsmaidīja, un kolēģis pietvīka koši sarkans. Paula priecājās, bet reizē cerēja, ka jaunā mīlestība Mārtiņam neliks baiļoties par nākotni un nesalauzīs viņa sirdi. Kā vienu, tā otru Mārtiņš jau bija pieredzējis līdz mielēm.

Policiste pievērsās Patrikam.

- Kā jūs visi jau zināt, vakar, kad pārmeklējām Bergu ģimenes saimniecību, veicām vairākus nozīmīgus atklājumus, - Patriks stāstīja. - Speciālistu komanda šķūnī atrada šokolādes vafeļu batoniņa iepakojumu, kas bija ieķēries spraugā starp grīdas dēļiem. Nezinām, kā vai kad tas tur nonāca, bet Nēas kuņģī bija šokolādes un vafeļu paliekas, tāpēc, visticamāk, abi ir saistīti. Jo īpaši pēc nākamā atklājuma.

Visi klusēja. Ziņas par šo atklājumu vakar bija ķērušas kolēģus kā zibens. Tas ļāva lolot jaunu cerību un atdzīvināt izmeklēšanu, kas bija sākusi likties neglābjama.

- Kad zināsim, vai tās ir Nēas asinis? - Mārtiņš jautāja.

- Nedēļas vidū, tā teica Tūrbjērns, - Patriks atbildēja un iedzēra malku sulas, pirms turpināja. - Tagad pievērsīšos kam tādam, ko neviens no jums vēl nav dzirdējis. Tūrbjērns man tikko kā piezvanīja, lai pateiktu, ka ir atrasts vēl kaut kas. Es aizbraucu no saimniecības, kad speciālisti bija beiguši pārmeklēt šķūni. Viņi grasījās pārmeklēt visu īpašumu. Tūrbjērns lēsa, ka tas varētu prasīt visu atlikušo pēcpusdienu un vakaru. Ne viņam, ne man nešķita, ka izdosies uziet vēl kaut ko, bet mēs kļūdījāmies.

Lielāka iespaida labad Patriks brīdi cieta klusu.

(lurajā zālē pie šķūņa viens no speciālistiem atrada rokaspulkstcni. Bērnu rokaspulkstcni ar “Ledus sirds” ilustrāciju. Šīs informācijās man nebija, kad šorīt izjautāju Pēteru, bet es piezvanīju

Bergiem, un Eva apstiprināja, ka Nēai piederēja šāds rokaspulkstenis. Viņa to lika teju katru dienu. Lai gan vecāki nav rokaspulksteni atpazinuši kā Nēas rokaspulksteni, manuprāt, varam pieņemt, ka tas piederēja Nēai.

Paula dziļi ievilka elpu. Tāpat kā pārējie kolēģi policiste apjēdza, ko tas nozīmēja.

- Siksniņa bija saplīsusi, stikls bija sadragāts, un rokaspulkstenis bija apstājies pulksten astoņos. Kā jau vienmēr mums ir jāpiesargās, lai nepārsteigtos ar secinājumiem, tomēr šķiet ticami, ka nu esam noskaidrojuši gan primāro nozieguma vietu, gan aptuveno nāves iestāšanās laiku.

Melbergs pakasīja galvu.

- Tātad viņa nomira astoņos no rīta, pēc tam viņu pārvietoja uz vietu, kur viņu atrada?

- Tā, visdrīzāk, notika, jā! - Patriks apstiprināja.

Mārtiņš pacēla roku. - Vai tas kaut ko maina, ja runa ir par Marijas vai Helēnas alibi?

- Nē, īsti nē! - Patriks atsaucās. - Helēna ne par svētdienas nakti, ne par pirmdienas rītu tā arī nav nodrošinājusi alibi, ko varētu pierādīt. Teica, ka esot iedzērusi miegazāles un ciešā miegā nogulējusi līdz pulksten deviņiem rītā, kad devās skriet. Bet neviens to nav varējis apliecināt: vīrs bija izbraucis no pilsētas, un dēls viņu neredzēja līdz pusdienlaikam. Marija visu laiku uzstāja, ka viņai ir alibi gan par nakti, gan par rītu, taču šorīt Ērika man pastāstīja, ka nejauši saskrējusies ar Mariju piektdien, kad filmēšana notika pilsētā. Kad Ērika bija parunājusi ar Mariju un gāja garām filmēšanas laukumam, filmēšanas komandas grima māksliniece pastāstīja, ka Marijas alibi esot izdomāts. Acīmredzot, grima māksliniece bija pavadījusi svētdienas nakti kopā ar režisoru. Nevis Marija.

- Velns lai parauj! - Mārtiņš iesaucās.

- Vai tā varētu būt taisnība? - Paula vaicāja. - Vai tev šķiet, ka grima māksliniece to ir sagudrojusi, skaudības dzīta?

- Tas mums būs jājautā Marijai. Mums ir vēlreiz jāaprunājas arī ar režisoru, kā arī ar šo sievieti. Ja Krikai teiktais izrādīsies lais

nība, Marijai visādā ziņā būs daudz kas jāpaskaidro. Piemēram, kāpēc viņai šķita, ka bija jāmelo par savu alibi?

- Jergens apliecināja, ka Marija bija kopā ar viņu, - Mārtiņš iestarpināja. - Kāpēc gan viņš tā darītu, ja tā nebija?

Paula uzlūkoja kolēģi un nopūtās. Mārtiņš bija labs policists, taču reizēm atstāja pagalam nevainīga un naiva cilvēka iespaidu.

- Marija tēlo galveno lomu filmā ar vairāku miljonu kronu lielu budžetu. Uz filmu ir liktas lielas cerības, ka ar to varēs gūt lielu peļņu. Manuprāt, Jergens būtu gatavs teikt jebko, lai tikai filma nebūtu apdraudēta.

Mārtiņš viņā noskatījās ar lielām acīm. - Sasodīts! Man tas neienāca prātā.

- Tu esi mazliet par jauku, lai aizdomātos līdz tādai blēdībai, - Paula norādīja.

Izskatījās, ka šie vārdi policistu ārkārtīgi aizskāra, taču neviens tos neapstrīdēja. Pat ne pats Mārtiņš. Dvēseles dziļumos viņš zināja, ka Paulai bija taisnība.

- Vispirms noskaidrosim, kas par to ir sakāms Marijai, - Patriks ierosināja. - Gesta, vēlos, lai tu brauc man līdzi! Dosimies ceļā, tiklīdz šī sapulce būs beigusies. Tomēr Marija pulksten deviņos jau sēdēja grimēšanas krēslā Tānumshedē, tāpēc apšaubu, ka viņa būtu varējusi kādu noslepkavot pulksten astoņos.

- Labi, - Paula pamāja. - Atgriezīsimies pie šokolādes batoniņa iepakojuma. Kad saņemsim rezultātus no laboratorijas? Uz iepakojuma varētu būt pirkstu nospiedumi un siekalas.

- Uz to arī ceram, - Patriks teica. - Tūrbjērns solīja, ka šīs lietas materiāliem piešķiršot prioritāti, bet paši zināt, kā parasti notiek.

- Tad tikmēr sanāk, ka gaidām nedēļas vidu, kad beidzot saņemsim rezultātus, vai ne?

- Diemžēl.

- Vai atradāt vēl kaut ko? Pēdu nospiedumus? Pirkstu nospiedumus? Pilnīgi jebko?

Paula apēda savu sviestmaizi un ķērās pie nākamās gatavošanas.

Naktī viņa nebija diez ko gulējusi, un miega trūkums uzdzina izsalkumu.

- Nē! Rādās, ka šķūnis ir rūpīgi iztīrīts. Tūrbjērns uzgāja šokolādes batoniņa iepakojumu tikai tāpēc, ka tas bija ieslīdējis spraugā. Acīmredzot, tīrītājs to palaida garām.

Mārtiņš vēlreiz pacēla roku. Policista sasarkušās acis bija tādā pašā krāsā kā viņa mati.

- Kad Pēdešens būs pabeidzis savu galīgo ziņojumu?

- Katru reizi, kad viņam to vaicāju, viņš atbild, ka “būs galā pāris dienās”, - Patriks stāstīja. Balsī skaidri jautās policista īgnums. - Viņiem ir uzkrājušies nepabeigti darbi, un Pēdešens strādā, cik ātri vien jaudā.

- Ko teica vecāki? - Melbergs vaicāja, aizrautīgi veidodams milzīgu sviestmaizi ar sešām maizes šķēlēm un dažādiem pildījumiem. - Kā jau zināt, es mūždien uzstāju, ka pirmie ir jāpārbauda vistuvākie ģimenes locekli.

Paulai bija jāpasmejas. Melbergs katru vakaru pārradās mājās un Ritai apgalvoja, ka esot badā, jo visu dienu gandrīz neko neesot ēdis. Pēc tam piebilda, ka netiekot gudrs, kā varēja pieņemties svarā, lai gan tikai šad tad kaut ko ieknābāja.

- Viņiem vēl neesam pastāstījuši par atrasto, - Gesta atbildēja. - Abi teica, ka šķūni nekad neizmantoja un Nēa bija vienīgā, kura tajā gāja iekšā. Viņi arī nav ievērojuši, ka rītā, kad pazuda Nēa, kāds slaistītos šķūņa tuvumā vai ieietu tajā. Vispār nav neko tādu ievērojuši, kopš tur apmetās uz dzīvi.

Uzmetis Patrikam jautājošu skatienu, Gesta piebilda: - Vienu reizi gan Pēteram šķita, ka viņš šķūnī kādu redzēja. Kad aizgāja pārbaudīt, tomēr uzgāja tikai kaķi. Tāpēc tas droši vien nav svarīgi, bet man šķita, ka būtu jāpiemin tik un tā.

- Vai varētu būt, ka šķūnī kāds slēpās un uzbruka Nēai? - Paula ieteicās. - Vai bija kādi pierādījumi, kas liecinātu par seksuālu uzbrukumu? Spermas pēdas?

Viņasprāt, nebija nekā šausmīgāka par noziegumiem, kuros seksuāli izmantoja bērnus. Lai kā arī Paulai derdzās uzdot šos jau tājumus, citas izvēles nebija.

- To uzzināsim, kad saņemsim sekcijas ziņojumu, - Patriks norādīja. - Mūsu slepkava būtu varējis gaidīt Nēu šķūnī. Varbūt pievilināja ar šokolādi un... Dievs vien zina, kas notika pēc tam.

- Es iegāju mežā aiz mājas šo to pārbaudīt, - Gesta iesāka. - Vēlējos noskaidrot, vai kāds būtu varējis no tās puses atnākt un nozagt no veļas auklas apakšbikses tā, lai mājā neviens to neredzētu. Man šķiet, ka tieši tā arī rīkojās cilvēks, kurš to izdarīja. Ja šķērsotu klajo pagalmu, nebūtu nekāda aizsega. Katrā ziņā es pārliecinājos, ka var nemanāmi izlavīties no krūmiem, pieiet pie mājas no vienas puses un piekļūt pie veļas auklas. Ir arī gana daudz slēptuvju, no kurām var slepeni pārraudzīt pagalmu. Kāds būtu varējis novērot Nēu un uzzināt, ko viņa mēdza darīt, tajā skaitā, cik bieži rotaļājās šķūnī. Šis cilvēks tad arī būtu redzējis, kā Nēas tēvs aizbrauc, un zinātu, ka saimniecībā vēl bija palikusi tikai māte. Ja vainīgais ir vīrietis, tad sievieti uztvertu kā mazāk bīstamu nekā tēvu.

- Bieži vien seksuālie maniaki savu upuri labu laiku novēro, pirms pastrādā noziegumu, - Paula klusi piebilda.

Piepeši apetīte bija zudusi. Policiste pastūma nostāk savu sviestmaizi un ar grūtībām norija pēdējo kumosu.

- Speciālistu komanda vakar pārbaudīja arī mežu aiz mājas, - Patriks stāstīja. - Tomēr viņi neatrada neko īpašu. Savāca šādus tādus materiālus, bet nekas nešķiet patiešām nozīmīgs.

Viņš uzlūkoja Paulu.

- Kā sokas ar ugunsgrēka lietu? Mēģinājumu apmelot Karīmu? Vai esat kaut ko uzzinājuši?

Viņa vēlējās, kaut varētu kolēģiem pastāstīt ko vairāk, bet visi jautājumi bija noveduši strupceļā. Neviens neko nezināja. Neviens nevēlējās uzņemties atbildību vai vainu. Daži bija nopurpinājuši, ka bēgļi “saņēma pēc nopelniem”, bet to nekādi nevarēja uztvert kā vainas atzīšanu.

- Nē, neesam nekur tikuši, bet negrasāmies padoties! Agri vai vēlu kādam kaut kas paspruks.

Vai ir radies iespaids, ka tas bija plānots? - Melbergs jaulaja. Vai dn/ak kaila pusaudža impulsīvas rīcības sekas?

Priekšnieks sapulces laikā bija bijis neparasti kluss, jo droši vien kaunējās par savu lomu notikušajā.

Paula nesteidzās ar atbildi.

- Esmu pārliecināta tikai par vienu: tas bija naida noziegums. Pagaidām gan nevaru pateikt, vai tas bija plānots vai nē.

Melbergs pamāja. Tad papliķēja pa sānu Ernstam, kurš gulēja pie viņa kājām, un vairāk neuzdeva nevienu jautājumu. Paula priecājās, redzēdama, ka priekšnieka attieksme bija tik nopietna. Šķita, ka viņa zināja, kāpēc tā. Visu rītu Melbergs bija spēlējies kopā ar Samiju, Hasānu un Leo: ķerstīdams viņus pa dzīvokli, izlikdamies par briesmoni un kutinādams, līdz bērni izplūda smieklos. Pilnīgi iespējams, ka viņi sen tā nebija smējušies. Tāpēc par spīti visam Paula sirds dziļumos mīlēja šo vīrieti, ar kuru māte bija izvēlējusies kopā pavadīt dzīvi. Viņa nemūžam to neatzītu, bet Bertils bērniem bija kļuvis par tādu kā vectēvu. Šīs Melberga puses dēļ Paula bija gatava piedot viņa uzpūtīgo vieglprātību. Gan jau Melbergs viņu tracinās līdz pat pēdējai stundiņai, taču Paula nešaubījās, ka bērnu labad viņš bija gatavs atdot savu dzīvību.

Kāds mēģināja ienākt pa ārdurvīm, tāpēc Annika aizgāja tās atvērt. Viņa atgriezās kopā ar aizelsušos Ēriku, kura pamāja visiem, kuri bija sapulcējušies telpā, pirms pagriezās pret Patriku.

- Es atceros, ko vakar atklāju: Leifs Hermansons neizdarīja pašnāvību. Viņu noslepkavoja.

Iestājās dziļš klusums, un ikviens raudzījās uz Ēriku ar pavērtu muti.

BŪHUSLĒNE, 1672. GADS

Bija aizritējušas divas dienas. Ikreiz, kad Elīna saklausīja kādu tuvojamies durvīm, viņa nepacietīgi gaidīja, līdz ieraudzīja nācēju. Kopš sieviete bija šeit atvesta, viņa nebija baudījusi ne kumosa; laiku pa laikam atnesa tikai nedaudz ūdens. Naktspods stāvēja neiztukšots. Pietika pagrozīties, un smaka bija neciešama. Izturēt ļāva vien apziņa, ka Prēbens drīz pārradīsies mājās un visu nokārtos.

Beidzot slēdzenē nograbēja atslēga un durvis atvērās. Tur nu viņš stāvēja. Elīna alka apmest rokas Prēbenam ap kaklu, bet kaunējās par savām apskretušajām drānām.

Varēja manīt, ka viņam metās nelabi no dvakas.

- Prēben! - Elīna lūkoja iesaukties, bet vārds nebija diez ko skaļāks par neskanīgu čukstu.

Viņa nebija bildusi ne vārda divas dienas, un balss bija aizsmakusi un trausla. Mocīja izsalkums, bet Elīna zināja, ka drīzā laikā taps atbrīvota. Viņa ilgojās sajust Mertas maigo apskāvienu, just meitas augumiņu piespiežamies cieši klāt. Kamēr vien abām ļāva palikt kopā, nebija no svara, vai nācās iet savu ceļu vai diedelēt, lai vilktu dzīvību. Kamēr Merta bija līdzās, Elīnai nerūpēja ne bads, ne sals.

- Prēben! - viņa ieteicās no jauna, un šoreiz balss bija stingrāka.

Viņš nodūra acis, raudzīdamies uz grīdu, un ņēmās rokās virpināt savu cepuri. Elīnas vēderā savilkās rūpju kamols. Kāpēc viņš l ieta klusu? Kāpēc nerāja kārtībnieku un neveda viņu prom no šejienes, atpakaļ pie Mei tas?

- Vai esi atbraucis, lai vestu mani mājās? - Elīna vaicāja.

- Brita mani neierauga pēc tā, ko tu un es, ko mēs pastrādājām. Viņa par mums abiem uzzināja, kad aizbrauca uz pilsētu. Nosauca mani par raganu, lai atmaksātu. Gan jau tikām ir aprimusi, un esmu gana pārmācīta. Tupēt šinī cietumā bija šausmīgi. Dienu un nakti lūdzos Dievu, lai piedod mums mūsu grēkus, un es lūgšu piedošanu arī Britai. Dodu tev savu vārdu. Ja Britai labpatiks, skūpstīšu viņas kājas un lūgšu piedošanu. Pēc tam Merta un es, mēs dosimies prom, un viņa mūs vairs nekad neredzēs. Prēben, lūdzu! Vai neaprunāsies ar kārtībnieku, lai varam posties mājup?

Prēbens tikai turpināja rokās virpināt savu cepuri. Aiz mācītāja muguras Elīna nu varēja saskatīt draudzes rakstvedi un kārtībnieku. Attapās, ka abi tur bija stāvējuši visu laiku un katrā ziņā bija dzirdējuši katru viņas teikto vārdu.

- Netieku gudrs, par ko tu runā, - Prēbens piesardzīgi teica.

- Mana sieva un es, mēs bijām gana vēlīgi un vērām kā tev, tā tavai meitai sava nama durvis, jo abas esat mums rada, un tā tu mums atlīdzini. To izbrīnu, kad atgriezos mājās un padzirdēju, ka Brita bija cēlusi gaismā - pašas māsa bija ragana! Bez šaubām tu arī esi pie vainas visās likstās, kas viņai liedza ieņemt bērnu... Kauna lieta, kā esi pret mums izrīkojusies! Tagadiņ vēl teic melšas par pašas māsas vīru... Tas tikai der par liecību, cik ļauna un nešķīsta tu esi. Nu ir skaidrāks par skaidru, ka Nelabais ir dabūjis tevi savos nagos.

Elīna jaudāja vien nolūkoties viņā ar platām acīm. Tad noslīga ceļos un paslēpa seju rokās. Nodevība bija tik neganta, tik griezīga, ka viņa nespēja pat sadusmoties. Kā gan Elīna spētu aizstāvēties pret tādām apsūdzībām? Prēbens bija baznīcas vīrs. Viņš ieņēma augstu vietu, un viņa vārdiem bija spēks. Ja Prēbens samestos uz vienu roku ar tiem, kas Elīnu sauca par raganu, tad viņa nemūžam neizkļūtu no šejienes, ne jau nu vēl būdama pie dzīvības.

Apcirties uz papēža, Prēbens aizgāja, un draudzes rakstvedis tūdaļ viņam sekoja. Kārtībnieks ienāca kambarī un nicīgi noskatīja Elīnu, kamēr sieviete bēdājās par savu likteni.

- Tev būs izdevība pierādīt, ka apsūdzībai nav pamata. Rīt taisīsim pārbaudi ar ūdeni. Bet es tavā vietā nelolotu lielas cerības, Elīna! Tu, visticamāk, turēsies ūdenim pa virsu.

Tad viņš aizvēra durvis, un kambaris no jauna iegrima tumsā.

Sams lēnām gāja pa taku. Kad puisis torīt bija pamodies un pasniedzies pēc sava mobilā tālruņa, nelāgā nojauta ķēra, tiklīdz viņš redzēja, ka Jesija bija atsūtījusi īsziņu. Šķita, ka sirds varētu kuru katru brīdi salūzt. Meitene nebija gribējusi nākt uz Sama māju, tāpēc abi bija sarunājuši, ka satiksies meža klajumā, kas atradās īpašuma malā. Sams bija paņēmis līdzi somu, kurā bija salicis visu, ko Jesija bija lūgusi atnest: mātes acetona pudeli, ko viņa izmantoja, lai notīrītu nagu laku, kā arī salvetes un dvieļus. Puisis bija ielicis arī paracetamolu, lielu ūdens pudeli, pāris sviestmaizes un tīras drēbes, ko bija aizņēmies no mātes garderobes.

Mugursomā joprojām bija viņa piezīmju klade. Samam nebija bijusi iespēja Jesijai to parādīt.

Meitene gaidīja klajumā. Ieraudzījis viņu, Sams saminstinājās. Jesija puisi neuzlūkoja. Šķita, ka noraudzījās kādā punktā tālumā. Viņa bija uzvilkusi garās skrējēju bikses un džemperi ar kapuci, ko bija uzlikusi galvā.

- Jesija! - Sams klusi ieteicās, piegājis viņai klāt.

Meitene stāvēja kā sastingusi, nepacēla acis. Vieglītēm satvēris viņas zodu, puisis pagrieza Jesijas galvu pret sevi. Kauns viņas acīs bija tik neizmērojams, ka Sams sajutās tā, it kā kāds būtu ar dūri iebelzis pakrūtē.

Viņš apskāva Jesiju un pievilka sev cieši klāt. Meitene stāvēja kā stāvējusi. Nebija ne asaru, ne mazākās kustības.

- Viņi ir draņķi, - Sams neskanīgi noteica.

Puisis mēģināja noskūpstīt Jesiju uz vaiga, bet viņa aizgriezās. Viņi bija meiteni salauzuši, un Sams viņus par to ienīda.

Puisis paņēma acetona pudeli un salvetes.

- Vai vēlies vispirms kaut ko ieēst?

- Nē, tikai notīri visu! Notīri visu nost!

Uzmanīgi novilcis kapuci, Sams atglauda matus no Jesijas sejas. Aizlika tos aiz ausīm un noglāstīja viņai galvu.

- Stāvi pavisam mierīgi, lai acetons tev netiek acīs!

Maigi berzēdams, puisis sāka tīrīt vārdus. Raizēdamies par Jesiju, ārēji viņš saglabāja mieru, bet iekšēji vai vārījās. Samam bija šķitis, ka viņus ienīda pēc visiem šiem gadiem, kuru laikā viņi pret puisi izturējās kā pret pameslu. Tomēr šīs izjūtas ne tuvu nelīdzinājās naidam, ko Sams juta tagad, kad redzēja, ko viņi bija nodarījuši Jesijai. Viņa mīļajai, labsirdīgajai, trauslajai Jesijai.

Tinti izdevās notīrīt, taču meitenes āda sasarka un sasprēgāja. Kad no sejas bija notīrīti visi vārdi, Sams turpināja tīrīt kaklu.

Jesija pavilka krekla apkakli uz leju, lai palīdzētu piekļūt pie sarakstītā.

- Vai vari kreklu novilkt? Nav obligāti, bet...

Puisis nezināja, ko būtu pareizi bilst vai iesākt.

Jesija novilka džemperi ar kapuci, tad novilka arī T kreklu. Viņa nebija uzvilkusi krūšturi, un Sams redzēja visus vārdus, kas klāja meitenes krūtis, vēderu un muguru. Viņi bija aprakstījuši visu Jesijas augumu.

Puisis pacēla galvu, lai sastaptu meitenes skatienu. Viņas acis zvīļoja.

Sams atsāka berzēt, un palēnām ar melno tinti rakstītie vārdi izdzisa. Jesija stāvēja nekustēdamās un viegli sašūpojās tikai tad, kad puisis uzspieda pārāk stingri. Pēc laiciņa viņš bija pabeidzis tīrīt ķermeņa augšdaļu un jautājoši uzlūkoja meiteni. Nebildusi ne vārda, Jesija novilka skrējēju bikses. Zem tām viņa nebija pavilkusi apakšbikses, tāpēc tagad Sama priekšā stāvēja kaila. Puisis nometās uz ceļiem, nespēdams ielūkoties Jesijai acīs: skatiens bija naida pilns, taču vienlaikus tajā jautās uztraucošs tukšums. Sams berzēja viņas adu, kamēr vārdi griezās gar acīm. Bija kādi četri vai pieci atšķirīgi rokraksti Prata iešāvās tik daudz jautājumu, bet puisis

neuzdrīkstējās tos uzdot. Viņš arī nebija drošs, ka Jesija spētu uz tiem atbildēt.

- Tas nav viss, ko viņi izdarīja, - meitene klusītēm ieteicās. - Es neatceros, ko tieši, bet varu sajust.

Uz mirkli Sams rimās berzēt viņas ādu ar salveti. Sagribējās piespiest galvu pie Jesijas augšstilba un raudāt. Taču puisis zināja, ka viņam bija jāsaņemas par abiem.

- Kad es gāju prom, viņi gulēja, izgāzušies kā cūkas, - Jesija turpināja tikpat klusi. - Kā gan viņi var pagulēt? Kā gan viņi var ko tādu pastrādāt, tad ņemt un ietnigt?

- Viņi nav tādi kā mēs, Jesija! Vienmēr esmu to zinājis. Mēs esam labāki par viņiem.

Sams zināja, kas viņiem tagad bija jādara. Kas gaidīja ikvienu, kurš to bija nodarījis, un ikvienu, kurš to bija pieļāvis.

* * *

- Tu taču nebrauci uz šejieni ar automašīnu, vai ne? - Patriks noprasīja, veltīdams Ērikai bargu skatienu.

Viņa pārgrieza acis.

- Paklau, es neesmu stulba! Braucu ar autobusu.

- Kāpēc viņa nedrīkstētu sēdēt pie stūres? - Mārtiņš iemetās starpā un pašķielēja uz Ēriku.

- Jo mana dārgā sieva mājās pārradās... brangi iestiprinājusies, un tas vēl būtu maigi sacīts.

- Brangi iestiprinājusies? - Ērika nosmējās. - Vai mēs būtu iestrēguši pagājušā gadsimta vidū?

Viņa pagriezās pret Mārtiņu.

- Vakar mums bija vecmeitu ballīte par godu Patrika mātei, un var jau būt, ka mēs... iedzērām drusku par daudz.

Melbergs nosvilpās, bet izpelnījās no Ērikas brīdinošu skatienu un nolēma ciest klusu.

- Kad nu esam apsprieduši šo aizraujošo faktu, varbūt varam pievērsties kam mazliet svarīgākam?

Patriks palocīja galvu. Viņš bija naktī gulējis, prātodams, ko gan sieva bija vēlējusies pateikt. Ērika reti mētājās ar tukšiem apgalvojumiem: ja viņai prātā bija iešāvusies kāda doma, to bija vērts uzklausīt.

- Tatad tu teici, ka Leifu Hermansonu noslepkavoja? - Patriks vedināja. - Kāpēc tev tā šķiet?

Sieva rādījās pabāla, tāpēc viņš pamāja uz brīvu krēslu.

- Apsēdies, pirms zaudē samaņu! Sviestmaize un tase kafijas droši vien arī nenāktu par sliktu.

Ērika pateicīgi atslīga krēslā pie loga. Paula pār galdu viņai pārstūma siera sviestmaizi, un Annika piecēlās, lai ielietu Ērikai kafiju.

- Leifa meita Viola ir māksliniece, - viņa iesāka. - Kā jūs jau zināt, es devos viņu apciemot, lai noskaidrotu, vai Leifs bija atstājis kādus materiālus par Stellas lietu. Cerēju, ka būs palikušas piezīMēs vai kas tamlīdzīgs. Kamēr es biju pie viņas, Viola neko neatminējās, taču vēlāk tomēr kaut ko atrada - Leifa dienasgrāmatu. Tā ir neliela dienasgrāmatiņa, kādā mēdz pierakstīt piezīmes. Neesmu visu izskatījusi, bet šķiet, ka Leifs pierakstīja, kādi bija laika apstākļi, kā arī šo un to, kas katru dienu bija noticis. Lai nu kā, Viola man dienasgrāmatu atdeva piektdien, kad es aizgāju uz izstādes atklāšanu galerijā. Tur man tik ļoti iepatikās viena no viņas gleznām, ka nolēmu to iegādāties. Glezna ir viņas tēva Leifa portrets.

Viņa uz brīdi aprāvās, lai iemalkotu kafiju un apēstu kumosu sviestmaizes. Tad turpināja:

- Gleznā bija kas tāds, kas man nedeva mieru, bet nespēju tikt skaidrībā, kas tieši. Esmu izlasījusi visus materiālus par Stellas lietu, esmu arī izpētījusi dokumentus un visas fotogrāfijas no Leifa pašnāvības lietas. Nemitīgi uzmācās neskaidra sajūta, ka kaut kas bija ne tā.

Ērika iedzēra vēl vienu malku kafijas. Deniņos vīdēja sviedru lāses, kas ļāva noprast, ka paģiras prasīja savu. Patrikam sametās sievas zel, bei vienlaikus viņš apbrīnoja Ērikas apņēmību. Autobusa

brauciens, lai atkļūtu uz iecirkni, visticamāk bija diezgan nepatīkams.

- Vakar sapratu, kas tas bija.

- Lai gan šorīt viņa to nevarēja atsaukt prātā ne par kādu naudu, - Patriks nenoturējās neiestarpinājis.

- Paldies, ka atgādināji! - Ērika atcirta. - Bet es beidzot tomēr to atcerējos. Labā un kreisā.

- Labā un kreisā? - Paula apjukumā pārjautāja. - Ko tu ar to domā - labā un kreisā?

- Lūk!

Ērika parakņājās savā somā, tad salika uz galda virkni fotogrāfiju, ko pēc Leifa pašnāvības bija uzņēmis policijas fotogrāfs. Viņa norādīja uz deniņiem.

- Te ir šautā brūce - viņa labajos deniņos. Un viņa ierocis ir labajā rokā.

- Un? - Patriks nesaprata un paliecās uz priekšu, lai aplūkotu fotogrāfijas.

Policista darbā bija aizvadīti daudzi gadi, bet viņam joprojām sametās neomulīgi, kad bija jānoraugās uz līķi.

- Vai neredzi? - Ērika izvilka savu mobilo tālruni un ņēmās ritināt galerijas sadaļā. - Es nofotografēju gleznu, jo tā bija pārāk liela, lai paņemtu līdzi. Vai redzi tagad?

Viņa norādīja uz Leifa portretu. Visi pieliecās tuvāk, lai nopētītu tālruņa displejā redzamo gleznu. Paula bija pirmā, kura saprata, ko Ērika centās pateikt.

- Viņš tur pildspalvu kreisajā rokā! Viņš bija kreilis!

- Tieši tā! - Ērika izsaucās tik skaļi, ka Ernsta galva nemierīgi pašāvās uz augšu. Secinājis, ka viss tomēr ir kārtībā, suns no jauna atgūlās pie Melberga kājām.

- Nesaprotu, kā policija un ģimene varēja ko tādu palaist garām. Tāpēc piezvanīju Violai, lai saņemtu apstiprinājumu. Viņa teica, ka Leifs pilnīgi noteikti esot bijis kreilis. Nemūžam nerakstītu vai nešautu ar labo roku.

Savilkusi seju uzvarošā izteiksmē, Erika pagriežas pret Put riku.

Vispirms pakrūtē iekņudējās aizrautība, bet pietika padomāt nedaudz uz priekšu, un viņš nopūtās.

- Ak, nē! Tikai nesaki man, kas tev ir padomā!

- O, jā! - Ērika atsaucās. - Tev būs jāpiezvana tam, ar kuru ir jāsazinās, lai saņemtu atļauju. Jo jums būs jāekshumē Leifa līķis.

Bills un Guna sēdēja pie virtuves galda, kad atvērās ārdurvis. Baudīdami vēlas brokastis, abi bija pārmijuši vien dažus vārdus. Bills vairākkārt bija izvilcis no kabatas savu mobilo tālruni un izlasījis īsziņu, kas bija pienākusi nakts vidū: Palieku pa nakti pie Bases.

Viņš piecēlās un aizgāja uz priekšnamu, kur ieraudzīja dēlu novelkam apavus. Bills sarauca degunu.

- Apžēliņ, kā no tevis nes! - viņš iesaucās, lai gan bija pie sevis nosolījies, ka saglabās mieru. - Un sūtīt īsziņu nakts vidū ir nepieņemami. Tu zini, ka tev mums ir iepriekš jāpasaka, uz kurieni ej.

Nilss paraustīja plecus. - Esmu jau daudzas reizes pavadījis nakti ārpus mājas, - puisis norādīja. - Un, jā, vakar izdzērām pāris aliņu, bet man jau ir piecpadsmit gadu! Neesmu vairs nekāds bērns!

Bills bija tā noskaities, ka prātīgi nosprieda labāk paklusēt. Viņš pagriezās pret sievu, kura bija atspiedusies pret durvju aplodu. Viņa norādīja uz augšstāvu.

- Kāp vien augšā un ieej dušā! - Guna teica dēlam. - Gribu, lai pie reizes tu padomā, kā labāk pieklātos izturēties. Kad esi ticis par to skaidrībā, vari nākt lejā un mēs aprunāsimies.

Nilss pavēra muti, lai ko teiktu, bet Guna tikai vēlreiz ar pirksi u norādīja uz augšstāvu. Dēls pašūpoja galvu un pa kāpnēm uzkāpa augšā. Drīz vien varēja dzirdēt dušas šņākoņu.

Bills iegāja dzīvojamajā istabā un nostājās, lai pa logu raudzītos uz juru. Pašlaik tā sauktin sauca.

Ko gan mēs ar viņu iesāksim? - Bills ieteicās. - Aleksandru; un l'ilips nekad (a neuzvedās.

Ai, ai I viņi dažbrīd kļuva dumpīgi, bet tev vienādiņ bija

jāsteidzas pie savām laivām, tiklīdz kaut kas atgadījās! - Sieva nopūtās. - Bet tev ir taisnība. Ar viņiem nekad nebija tik ļauni. Zinu jau, zinu. Bijām pārāk veci, lai ļautu pasaulē nākt vēl vienam bērnam.

Sastapis Gunas skatienu, Bills juta krūtīs iesmeldzamies vainas sajūtu. Protams, ka Guna darīja, ko spēja. Viņš bija vainīgs, ka viss bija nogājis greizi. Viņa prombūtne, viņa vienaldzība. Kāds tur brīnums, ka Nilss tēvu ienīda.

Bills sašļuka uz lielā dīvāna ar ziedu rakstu.

- Ko mums tagad iesākt? - viņš vaicāja.

No jauna Bills palūkojās ārā pa logu. Rādījās, ka diena būs lieliski piemērota, lai dotos burāt, bet doma nekādi nesaistīja. Turklāt Halīls un Adnāns šodien meklēja jaunu mājokli, kurā apmesties.

- Viņā ir tik daudz dusmu, - Bills ieteicās, nenolaizdams skatienu no jūras. - Nesaprotu, no kurienes viņā ir tik daudz dusmu.

Guna apsēdās vīram blakus un paspieda viņa roku.

Visu nakti Bills bija nokāvies ar vienu domu, kas negribēja atlaisties. Negribējās to izteikt skaļi, bet četrdesmit gadus viņš bija dalījies ar Gunu it visā, un ieraduma spēks bija nepārvarams.

- Kā tev šķiet, vai viņš bija iesaistīts? - Bills čukstēja. - Es runāju par ugunsgrēka izraisīšanu.

Sieva klusēja, un viņš noprata, ka nebija vienīgais, kas naktī bija nomocījies ar tumšām domām.

Sanna saraustīti cilāja vienu podu pēc otra. Piespiedās elpot vienmērīgi, saglabāt mieru. Lai cik ērkšķaini bija rožukrūmi, to ziedi tomēr bija vārīgi, un viņa nevēlējās riskēt, ka varētu augus savainot. Taču sieviete bija tik dusmīga, ka lāgā nezināja, ko domāt vai just.

Kā gan viņa bija varējusi noticēt Vendelai, kad meita teica, ka pēc ballītes pa nakti paliks pie tēva? Niklass un viņa ģimene dzīvoja tuvāk Basem, tāpēc Vendelai būtu bijis ērtāk palikt pie viņiem. Ierosinājums bija izklausījies tik saprātīgs, ka Sanna nebija papule jusies pati to pārrunāt ar Niklasu.

Tomēr šorīt Vendela nebija cēlusi klausuli. Kad Sanna piezvanīja Niklas am, atklājās, ka meita nemaz nebija pavadījusi nakti viņa mājā. Niklass teica, ka Vendela neesot neko minējusi, ka grasītos iet pie viņa. - Vai man būtu jāraizējas? - Niklass bija vaicājis.

- Nē, tev būtu jādusmojas! - Sanna bija atcirtusi, pirms pabeidza sarunu.

Vendelas balss pastkastītē viņa bija atstājusi desmitiem ziņojumu. Ja meita drīzumā neuzradīsies, Sanna grasījās atstāt vēl desmit.

Viņa nolika rožukrūma podu tā, ka uzlidoja augsne. Ērkšķis aizķēra cimdu, nomauca to no rokas un ievilka Sannas plaukstā garu svītru.

Sieviete nošķendējās tik skaļi, ka vairāki klienti pagriezās pret viņu ieplestām acīm. Sanna viņiem uzsmaidīja un ar pūlēm vilka dziļi elpu. Pēdējā laikā bija tik daudz notikumu, kuru dēļ viņas pasaule bija sagriezusies kājām gaisā. Nēas nāve. Marijas atgriešanās. Marijas meita Jesija bija bijusi Sannas mājā. Sieviete apjēdza, ka meitene nebija vainojama trīsdesmit gadu tālās pagātnes notikumos. Saprātīgajā un racionālajā pieauguša cilvēka prātā par to nebija nekādu šaubu. Tomēr bija neomulīgi redzēt meiteni savā mājā kopā ar savu meitu.

Aizgājušo nakti Sanna nebija varējusi pagulēt. Tā vietā sieviete bija zvilnējusi gultā un skatījusies griestos, kamēr prātā griezās ainas, ko viņa nebija redzējusi desmitiem gadu. Stella, kura stāstīja par zaļo vīru, savu draugu, ko satika mežā. Izmeklēšanas laikā Sanna bija ar vecākiem runājusi par zaļo vīru un ieminējusies par viņu arī policijai. Bet neviens nebija klausījies. Tagad viņa saprata, ka šīs runas noteikti bija izklausījušās pēc pasakas. Gan jau tā arī bija vien pasaka. Kaut kas, ko Stella bija uzbūrusi savā galvā. Kādēļ gan uzplēst vecās brūces? Lieta bija atrisināta. Ikviens zināja, kurš bija nogalinājis Sannas mazo māsu. Kāds gan labums būtu no atkārtotas pagātnes uzvandīšanas?

Kāpēc man bi ja jānāk uz šejieni? Kāpēc nevarejam satikties

mājās?

Sanna satrūkās. Viņas priekšā bija nostājusies Vendela, rokas uz krūtīm sakrustojusi. Meita bija uzlikusi lielas saulesbrilles, un viņas drēbes izskatījās netīras. Lai gan šķita, ka Vendela bija bijusi dušā, no viņas plūda alkohola smaka.

- Tikai nesaki, ka tev ir paģiras!

- Ko? Neesmu neko dzērusi. Bijām ilgi augšā, un es esmu nogurusi, nekas vairāk.

Vendela izvairījās no mātes skatiena. Sanna savilka rokas dūrēs.

- Var skaidri redzēt, ka tu melo, tāpat kā meloji, kad man teici, ka palikšot pa nakti pie tēva.

- Nemeloju vis!

Sanna juta, ka uz abām noraudzījās klienti, un Kornēlija, kura darbojās pie kases, izskatījās norūpējusies. Te nu nekādi nebija līdzams.

- Tu man teici, ka palikšot pie tēva, bet viņš neko tādu pat dzirdējis nav!

- Man ir pašai sava atslēga, tāpēc man viņam nekas nav jāsaka. Bija baigi vēls, un pārējie par mani uztraucās. Viņi negribēja, ka tik vēlu eju ārā, tāpēc es paliku gulēt uz dīvāna.

Meitenes balss iedrebējās: - Es visu daru pareizi, un tu vienalga esi neapmierināta. Tā nav godīgi, velns parāvis!

Vendela apcirtās uz papēža un izbrāzās ārā. Sanna sev visriņķī dzirdēja klientus sačukstamies. Ievilkusi dziļi elpu, sieviete turpināja strādāt ar rožu podiem. Viņa zināja, ka bija sakauta.

- Ko viņš teica? - Gesta jautāja, pūlēdamies neatpalikt no Patrika, kamēr abi gāja uz filmēšanas studiju.

- Manuprāt, ar visiem saviem ekshumācijas pieprasījumiem pēdējos pāris gados esmu viņu salauzis, - Patriks atsaucās ar šķelmīgu smaidu. - Nopūtās vien un parakstīja dokumentus, kad iesniedzu visas vajadzīgās veidlapas. Piekrita, ka ir vērts papētīt tuvāk.

- Tad kad notiks ekshumācija?

- Atļauja ir piešķirta, tāpēc pie tās varēs ķerties, tiklīdz bus nokārtota praktiskā puse. Varbūt jau otrdien.

- Oho! - Gesta atzinīgi noelsās.

Parasti tas prasīja ievērojami vairāk laika, bet varēja just, ka Patrikam nenāca ne prātā vilkt garumā. Kolēģis vēlējās lietā pavirzīties uz priekšu un pietuvoties risinājumam. Gesta vienmēr manīja, kad Patriks bija pilnās burās. Tādos brīžos policists bija neapturams, tāpēc nebija jābrīnās, ka viņam bija izdevies panākt, ka par administratīvajām un tiesiskajām formalitātēm parūpējās paātrinātā kārtībā.

- Kādu toni vēlies ieturēt sarunā ar Mariju? Vai ievērosim parastās izjautāšanas procedūras? Vai tomēr izvēlēsimies agresīvāku pieeju?

- īsti nezinu, - Patriks atzina. - Man ir radies iespaids, ka viņu ir grūti iebiedēt vai apvārdot. Skatīsimies, kā veiksies.

Pie studijas vārtiem bija novietota iekšējo sakaru ierīce, un Gesta nospieda zvana pogu. Kad darbiniekam bija paskaidrots, ka viņi ir policisti, abiem atļāva ieiet. Viņi aizgāja uz studijas ēku un pa atvērtajām durvīm iegāja tajā. Cilvēki te čumēja un mudžēja, bija papilnam prožektoru un rekvizītu. Sieviete ar piezīmju bloknotu rokās policistiem uzšņāca “Kuš!”, tāpēc Gesta noprata, ka viņi bija ieradušies filmēšanas vidū. Policists pagriezās uz labo pusi, no kurienes varēja saklausīt balsis, taču filmēšana norisinājās aiz paviljoniem, tāpēc nekas nebija redzams.

Viņi piesardzīgi pievirzījās tuvāk un spēja skaidrāk saklausīt aktierus runājam savu tekstu, tomēr aizvien neko nevarēja redzēt. Izklausījās pēc ainas ar divām sievietēm - norisinājās kas līdzīgs strīdam, jo bija paceltas balsis un dzirdami jūtu izvirdumi. Beidzot atskanēja vīrieša sauciens: - Nofilmēts! - Tikai tad policisti uzdrīkstējās apiet ap stūri. Gesta noskatījās ar pavērtu muti. Saplākšņa sienas veidoja īstu istabu, kas bija iekārtota līdz pēdējam sīkumam. Bija sajūta, it kā viņi būtu ceļojuši atpakaļ laikā uz pērnā gadsimta septiņdesmitajiem gadiem. Lai kur arī skatījās, istaba uzjundi ja atmiņas.

Ar režisoru sarunājās divas sievietes. Gesta atpazina vecāko kā Mariju, kura bija nogrimēta tā, lai izskatītos novārgusi un slima. Sī

aina laikam iezīmēja Ingrīdas Bergmanes mūža izskaņu, kad vēzis pamazām bija guvis virsroku. Viņš minēja, kādu lomu tēloja jaunākā sieviete: varbūt viņa bija viena no Ingrīdas meitām.

Marija pamanīja policistus un aprāvās teikuma vidū. Patriks aktrisei pamāja. Pārmijusi pāris vārdu ar otru sievieti un režisoru, viņa raitā solī pievienojās abiem policistiem.

- Atvainojiet, ka izskatos šādi! - Marija iesāka un noņēma šalli, kas apsedza matus.

Aktrises āda bija iekrāsota pelēcīgā tonī, un uz sejas bija savilktas grumbas un krunciņas. Neizprotamā kārtā tas sievieti tikai padarīja vēl skaistāku.

- Tātad, kā varu jums šodien palīdzēt? - viņa neizteiksmīgi vaicāja, norādīdama uz vairākiem dīvāniem, kas bija izvietoti turpat netālu.

Kad viņi bija apsēdušies, Patriks uzlūkoja Mariju.

- Esam saņēmuši jaunu informāciju par jūsu alibi.

- Manu alibi? - sieviete pārvaicāja. Vienīgā reakcija, ko Gesta varēja samanīt, bija tikko pamanāma aktrises acu samiegšanās.

- Jā! - Patriks apstiprināja. - Esam uzzinājuši, ka jūs neteicāt taisnību. Tāpēc tagad vēlamies noskaidrot, kur jūs patiešām bijāt pulksten astoņos pirmdienas rītā.

- Ak, tā! - Marija atsaucās un vilcinājās ar atbildi, aizdedzinādama cigareti. Pāris reižu ievilkusi dūmus, viņa pajautāja: - Kurš jums teica, ka mans alibi nebija taisnība?

- To mēs negrasāmies atklāt. Tā arī neesat atbildējusi uz jautājumu. Vai joprojām uzstājat, ka nakti pavadījāt kopā ar Jergenu Holmlundu un ka abi kopā izgājāt no viņa viesnīcas numura pulksten astoņos pirmdienas rītā?

Marija klusēja. Vēl dažas reizes ievilka dūmus no savas cigaretes. Tad nopūtās.

- Labi, atzīstos! - sieviete kā padodamās pacēla rokas un iesmējās. - Aizvedu mājās jauniņu smukulīti, kuru satiku ballītē, un... spriedu, ka jūs varbūt negribēsiet atlaisties no šī stāsta, tāpēc nolēmu pastāstīt nelielus nevainīgus melus.

- Nevainīgus melus? - Gesta atkārtoja. - Vai nesaprotat, ka šī ir slepkavības izmeklēšana?

- Protams, ka saprotu. Bet es arī zinu, ka esmu nevainīga un ka režisors spļautu baltu uguni, ja es kaut kur iepītos un tādējādi filmēšana kavētos. Tāpēc palūdzu viņu nodrošināt man alibi, kad padzirdēju, ka meitenīte ir noslepkavota. Baidījos, ka jūs sāksiet rakņāties manā privātajā dzīvē.

Sieviete policistiem uzsmaidīja.

Gestu pārņēma aizkaitinājums. Tik vieglprātīga attieksme šādā situācijā liecināja ne tikai par augstprātību, bet arī par vienaldzību un cietsirdību. Tagad viņiem jau atkal bija jāšķiež vērtīgais laiks, lai pārbaudītu aktrises alibi. Laiks, ko policisti būtu varējuši veltīt kam citam.

- Šis puisis, ar kuru pavadījāt kopā nakti... Kā viņu sauc? - Patriks vaicāja.

Marija nogrozīja galvu.

- Tieši tas arī ir tas neveiklākais: man nav ne jausmas, kā viņu sauc. Es viņu saucu par dārgo, un nebija nekādu problēmu. Ja esmu pavisam atklāta, mani vairāk interesēja viņa augums, nevis vārds.

Aktrise notrauca cigaretes pelnus pārpildītajā pelnutraukā uz galda.

- Skaidrs, - Patriks noteica, pūlēdamies nezaudēt pacietību. - Jūs nezināt viņa vārdu, bet varbūt varat aprakstīt, kā viņš izskatās? Varbūt zināt ko citu, kas ļautu mums noskaidrot viņa personību? Vai zināt kādu viņa draugu vārdus?

- Diemžēl, nezinu vis. Viņš bija viesnīcā kopā ar vairākiem citiem sava vecuma jauniešiem, bet viņš bija vienīgais, kurš bija pietiekami izskatīgs, lai piesaistītu manu uzmanību, tāpēc netērēju laiku, lai pārmītu kādu vārdu ar pārējiem. Vispār netērēju laiku, lai gari runātu arī ar viņu. Ierosināju, ka viņš varētu braukt man līdzi uz mājām, ko viņš labprāt arī darīja, un tas arī viss. Nākamajā dienā man bija jāfilmējas, tāpēc viņu pasūtīju, un vairāk nav nekā, ko jums stāstīt.

Ka viņš izskatījās? Patriks neatlaidās.

- Ak, dieva dēļ, viņš izskatījās kā jau vairums jauniešu, kuriem ir kādi divdesmit gadi un kuri te slaistās vasarā! Blonds tips ar zilām acīm, atglaustiem matiem, dārgām zīmolu drēbēm un mazliet snobisku attieksmi. Gan jau dzīvo uz tētuka rēķina.

Viņa novēcinājās ar roku, kurā turēja cigareti.

- Tātad jums nešķiet, ka viņš būtu vietējais? - Gesta vaicāja un ieklepojās dūmu dēļ.

- Nē, viņš runāja tā, it kā būtu no Gēteborgas! Visdrīzāk bija tūrists no Gēteborgas, kurš te ir atbraucis burāšanas brīvdienās. Bet tas ir tikai minējums.

Marija atgāzās dīvānā un vēl pēdējoreiz ievilka dūmus no savas cigaretes.

Gesta nopūtās. Kādus divdesmit gadus vecs puisis bez vārda, kurš šeit bija ieradies no Gēteborgas, lai brīvdienās burātu. Tas diez ko nesašaurināja meklējamo loku. Aprakstam atbilda tūkstošiem jaunu vīriešu, kuri vasarā pabija Fjelbakā.

- Vai jūsu meita viņu redzēja? - policists pajautāja.

- Nē, viņa bija aizmigusi savā gultā! - Marijanoliedza. -Jūs jau zināt, kādi ir pusaudži. Noguļ pusi dienas.

Patriks pacēla uzacis.

- Sieva man stāsta, ka jūs esot ieminējusies, ka mežā kādu redzējāt īsi pirms Stellas pazušanas.

Marija pasmaidīja.

- Jūsu sieva ir ārkārtīgi gudra sieviete. Teikšu jums to pašu, ko teicu viņai: policija tā arī nepapūlējās to pārbaudīt. Tāpēc slepkava ir laupījis vēl vienu dzīvību.

Patriks piecēlās.

- Ja atceraties jebko, kas varētu noderēt, lai atrastu puisi un apstiprinātu jūsu alibi, droši zvaniet mums! - policists aicināja. - Citādi mūsu rīcībā ir tikai jūsu apgalvojums, ka svētdienas nakti pavadījāt ar kādu kopā. Ar to nepietiek.

Piecēlās arī Gesta, kurš veltīja Marijai pārsteigtu skatienu. Sieviete smaidīja, un nešķita, ka Marija kaut mazākajā mērā bažītos, cik nopietna pataban bija viņas situācija.

- Katrā ziņā, - aktrise sarkastiski novilka. - Darīšu visu, lai palīdzētu policijai darbā.

Mariju pasauca kāds no paviljona, un viņa piecēlās.

-- Laiks vēl vienam dublim. Vai šī saruna ir beigusies?

- Pagaidām, - Patriks teica.

Policisti no studijas vēsā gaisa izgāja vasaras svelmē, kas gaidīja ārā, un uz mirkli apstājās pie vārtiem.

- Vai tici viņas stāstam? - Gesta gribēja zināt.

Patriks nesteidzās ar atbildi.

- Izklausās ticami, ka viņa aizveda mājās kādu puisi, pat nezinādama viņa vārdu. Tomēr neliekas ticami, ka viņa par to melotu, jo nevēlējās, ka mēs sāktu rakņāties pa viņas privāto dzīvi.

- Es arī esmu skeptiski noskaņots, - Gesta piebalsoja. - Tagad atliek noskaidrot, ko viņa slēpj. Un, kāpēc.

STELLAS LIETA

Piepeši Marija gluži vienkārši bija prom. Viņas bija domājušas, ka būs situācijas noteicējas, ka spēs to izmantot savā labā, ka joprojām varēs to ietekmēt un pieņemt lēmumus. Tomēr pamazām abas apjēdza, ka nekas nebija viņu rokās. Tad Mariju aizsūtīja prom.

Reizēm Helēna apskauda Mariju. Varbūt jaunajā vietā, kur viņa tagad dzīvoja, klājās labāk. Varbūt viņa bija pārcēlusies uz labām mājām pie jaukiem ļaudīm, kuriem patika. Tā vismaz Helēna cerēja, lai gan no šīs domas pārņēma nenovīdība.

Tikmēr Helēna pati bija nonākusi cietumā, kas bija neizsakāmi ļaunāks par tādu, kurā logu priekšā patiešām bija restes. Viņas dzīve vairs nepiederēja pašai. Pa dienu vecāki uzraudzīja katru Helēnas rīcību. Naktī viņu mocīja murgi, kuros vienas un tās pašas ainas rēgojās atkal un atkal. Brīvības nebija pat ne uz sekundi.

Helēnai bija trīspadsmit gadu, un viņas dzīve bija beigusies, pirms vēl bija sākusies. Bija vieni vienīgi meli. Reizēm meitene ilgojās pēc patiesības, taču apzinājās, ka nemūžam nevarētu atļauties, ka patiesība izslīd pār viņas lūpām. Tā bija pārāk vērienīga, pārāk nomācoša. Patiesība izpostītu visu.

Tomēr viņai pietrūka Marijas. Ik minūti, ik sekundi. Pietrūka tāpat, kā pietrūktu rokas vai kājas, daļas Helēnas pašas. Abas kopā bija stājušās pretī pasaulei. Nu viņa bija pavisam viena.

Ērika izjuta milzīgu atvieglojumu, kad bija tikusi skaidrībā, kas gleznā nebija devis mieru. Tagad tas bija Patrika un viņa kolēģu ziņā. Lai gan Ērika saprata, ka Leifa līķis bija atkārtoti jāpārbauda, viņa šaubījās, ka pēc visiem šiem gadiem kaut ko varēs atrast. Līķi sadalījās tik ātri.

Viola bija pagalam pārsteigta, kad Ērika viņai piezvanīja, lai pastāstītu, kas bija atklājies un kas bija jādara. Sieviete bija norādījusi, ka vispirms viņai bija jāaprunājas ar abiem brāļiem, taču pēc desmit minūtēm bija atzvanījusi, lai pateiktu, ka ģimene atbalsta policijas lēmumu ekshumēt tēva mirstīgās atliekas. Arī viņi vēlējās zināt, kas patiešām bija noticis.

- Tu neizskaties lāgā, - Paula ieminējās, piepildīdama Ērikas kafijas krūzi.

Abas sievietes aizvien sēdēja iecirkņa virtuvē un pārskatīja Leifa dienasgrāmatu, palīdzēdamas viena otrai atšifrēt viņa skribelējumus. Vislielāko uzmanību piesaistīja noslēpumainais “11”, kas bija ierakstīts Leifa nāves dienā. Rokraksts bija tipisks viņa paaudzes pārstāvim: burti bija neiedomājami izlocīti ar lieliem lokiem un izskaistinājumiem. Viņam bija paticis izmantot arī savādus saīsinājumus, tāpēc dienasgrāmatas piezīMēs līdzinājās kodētiem ierakstiem.

- Vai tā varētu būt temperatūra? - Paula prātoja, samiegusi acis, it kā tas palīdzētu labāk saprast rakstīto.

11m... - Ērika novilka. - Iepriekšējā nedēļā viņš ir ierakstījis “55”, tāpēc nedomāju, ka tā ir norāde uz laika apstākļiem.

Viņa novaidēja«.

- Matemātika un cipari nekad nav bijuši mana stiprā puse, un šodien galva īsti nav tik skaidra, kā gribētos. Biju aizmirsusi, cik briesmīgas var būt paģiras.

- Cerams, ka vismaz lieliski pavadīji laiku.

- Bija izcili! Pāris reižu mēģināju sazvanīt Kristīņu, bet viņa droši vien ir gultā, pabāzusi galvu zem segas.

- Varbūt tev būtu jādara tāpat.

- Gan jau, ka jā, - Ērika nomurmināja, nenolaizdama skatienu no piezīmēm dienasgrāmatā.

Virtuvē ienāca Gesta.

- Sveikas, meitenes! Vēl arvien tepat? Varbūt tev būtu jābrauc mājās un jāliekas gultā, Ērika? Izskaties drusku sagurusi.

- Justos krietni labāk, ja visi beigtu man atgādināt, cik drausmīgi izskatos.

- Kā gāja? - Paula jautāja Gestam. - Ko teica Marija?

- Apgalvo, ka tajā naktī mājās aizvedusi kādu puisi, bet nezinot, kā viņu sauc. Pierunājusi režisoru samelot viņas labā, jo esot vēlējusies nodrošināt ērtu alibi, kura dēļ mēs nesāktu okšķerēties pa viņas privāto dzīvi.

- Vai tu viņai tici? - Paula noprasīja.

- Gan Patriks, gan es, mēs abi esam skeptiski noskaņoti, - kolēģis atbildēja un ielēja sev krūzi kafijas.

Gesta piegāja pie Ērikas un iemeta acis atvērtajā dienasgrāmatā.

- Vai esat kaut ko uzzinājušas? - viņš gribēja zināt.

- Nē! Rādās, ka ir izmantots kāds neizprotams kods. Vai vari saprast, ko varētu nozīmēt “55” un “11”?

Ērika parādīja policistam mīklainās piezīmes.

- Kāpēc “55” un “11”? - Gesta atjautāja. - Tur ir rakstīts

«CC” «TT’

SS un JJ .

Paula un Ērika izbrīnītas viņu uzlūkoja. Gesta nosmējās par abu sejas izteiksmēm.

- Saprotu, ka varētu būt pagrūti to saskatīt, bet rokraksts ir tāds pats kā manai mātei.Tie ir alfabēta burti, nevis cipari. Minu, ka tie ir iniciāļi.

- Tev ir taisnība! - Ērika iesaucās. - Tie ir burti!

- SS un JJ... - Paula novilka.

- Varbūt runa ir par Jeimsu Jensenu? - Gesta ieteicās.

- Iespējams, - Paula piekrita. - Bet kāpēc gan Leifs savā dienasgrāmatā būtu pierakstījis Helēnas vīra iniciāļus? Vai viņiem bija paredzēta tikšanās? Vai viņi satikās?

- Tas tev būs jājautā Jeimsam Jensenam, - Ērika teica. - Un SS? Kā iniciāļi tie varētu būt? Viola stāstīja, ka Stellas lieta esot bijusi vienīgais, par ko Leifs bija kaismīgi domājis pirms nāves, tāpēc pieņemu, ka šie iniciāļi ir saistīti ar šo lietu.

- Visdrīzāk tā arī ir, - Gesta pieļāva.

- Piezvanīšu Violai un par to pārliecināšos - drošības labad. Varbūt nav tik nozīmīgi, kā mums šķiet. Iespējams, viņa uzreiz sapratīs, kas tie ir par iniciāļiem.

- Kamēr gaidām šīs mīklas atrisinājumu, cerēsim, ka Leifa līķa atkārtota pārbaude nebūs veltīga, - Gesta teica.

- O, jā! Ja strādā ar tik vecu lietu, vienmēr ir jānopūlas, - Paula norādīja. - Cilvēki visu ko izmet no galvas, pierādījumi sabojājas, un - būsim godīgi - ir nudien maz ticams, ka ekshumācija ļaus noskaidrot ko jaunu. Katrā ziņā mums nav ne mazākās nojautas, vai tā palīdzēs uziet pierādījumus, ka Leifu noslepkavoja.

Ērika palocīja galvu.

- Gan jau, ka Leifam bija jāsaskaras ar tādām pašām grūtībām, kad viņš nolēma no jauna izskatīt Stellas lietu. Bija aizritējuši tik daudzi gadi. Mēs joprojām nezinām, vai viņš uzzināja ko jaunu, vai atrada kaut ko vecajos lietas dokumentos. Kaut man būtu piekļuve izjautāšanas pierakstiem no Marijas un Helēnas sākotnējās izjautāšanas reizēm!

Viņa izlaida pirkstus caur matiem.

- Ja JJ ir Jeimsa Jensena iniciāļi, varbūt viņš vismaz varētu pateikt, vai viņam ar Leifu bija paredzēta tikšanās dienā, kad Leifs gāja bojā, - Gesta ieminējās. - Un vai viņi satikās vai ne.

Policists uzlūkoja Paulu.

Ko teiksi? Vai aizbrauksim uz l'jelbaku un aprunāsimies ar

Jeimsu Jensenu? Varam tevi pa ceļam aizvest mājās, Ērika! Ja vien nevēlies braukt atpakaļ ar autobusu...

- Nē, nē! Priecāšos, ja varēsiet mani aizvest, - Ērika steigšus teica, jo pietika tikai iedomāties par vēl vienu braucienu autobusā, un viņai sametās nelabi.

- Vispirms piezvanīsim un noskaidrosim, vai viņš ir mājās. Tikai neteiksim, ka vēlamies ar viņu aprunāties. Izbraucam pēc dažām minūtēm. Sarunāts?

Gan Paula, gan Ērika pamāja.

- Policijas automašīnas aizmugurējā sēdeklī ir pieejami papīra maisiņi, ja nu tev kādu ievajadzēsies, Ērika!

- Ai, būtu paklusējusi! - Ērika atcirta.

Paula izplūda platā smaidā un piecēlās, lai aizietu piezvanīt.

Base pamodās, saulei spīdot sejā. Puisis piesardzīgi pavēra vienu aci. Vienkāršā kustība lika galvai iesāpēties tā, it kā tā kuru katru brīdi varētu pārsprāgt. Mēle lipa pie aukslējām, un mute bija sausa. Ar pūlēm atvēris otru aci, Base piespiedās uzrausties sēdus. Viņš sēdēja uz dzīvojamās istabas dīvāna un, droši vien, bija gulējis jocīgā pozā, jo kakls sāpēja.

Berzēdams skaustu, Base pārlaida skatienu visapkārt. Saule bija augstu debesīs. Puisis ieskatījās savā rokaspulkstenī. Divpadsmit trīsdesmit. Cikos bija beigusies ballīte?

Viņš piecēlās kājās, bet uzreiz atkrita atpakaļ dīvānā. Visās malās bija aizmiguši cilvēki. Divas lampas mētājās uz grīdas salauztas. Parketa grīda bija saskrāpēta. Dīvāns, uz kura sēdēja Base, bija nokaisīts ar ēdiena paliekām un pustukšām alus pudelēm. Polsterējums bija pilnībā sabojāts. Balto klubkrēslu klāja sarkanvīna traipi, un plaukts, kurā reiz bija stāvējusi tēva viskija kolekcija, nu bija tukšs.

Ak, kungs. Vecāki grasījās mājās atgriezties pēc nedēļas, un viņam nemūžam neizdotos māju tikmēr savest kārtībā. Viņi Bascm novilks ādu pār acīm. Puisis nemaz nebija plānojis uz balini uzniri

nāt tādu baru. Viņš pat nepazina pusi cilvēku, kuri bija izplājušies pa dzīvojamo istabu. Bija taisni jābrīnās, ka nebija ieradusies policija.

Visā pie vainas bija Vendela un Nilss. Та bija viņu ideja. Vismaz pa daļai. Base pagaidām lāgā nespēja atcerēties. Viņi bija jāatrod. Viņi palīdzētu visu nokārtot.

Zeķes kļuva valgas, tiklīdz puisis bija spēris dažus soļus pa paklāju, kas bija lipīgs un mitrs un oda kā sastāvējies alus. Smaka uzdzina nelabumu, un Base norīstījās, taču pamanījās noturēties nevēmis. Ne Vendela, ne Nilss nekur nebija redzami. Viena puiša bikšupriekša bija vaļā, un Basem iešāvās prātā, ka varbūt viņš ar kaut ko būtu jāapsedz, bet pašlaik bija jātiek galā ar problēmām, kas bija būtiskākas par kaut kāda tipa atkailināto locekli.

Base uzvilkās augšup pa kāpnēm. No vismazākās piepūles izsitās auksti sviedri. Puisis nolēma neatskatīties pār plecu, jo nevēlējās redzēt, kas vēl lejasstāvā bija saplēsts.

Viņa guļamistabā gulēja trīs cilvēki, bet Vendelas un Nilsa viņu vidū nebija. Visa istaba smakoja. Kāds bija uzvēmis uz Bases tastatūras, un viss, kas iepriekš bija stāvējis uz rakstāmgalda, bija izmētāts pa grīdu.

Vecāku guļamistabā postījumu bija mazāk, bet tur neciešami dvakoja pēc vēmekļiem. Gultasveļu un segu klāja tumši traipi.

Base apstājās kā iemiets. Galvā pazibēja ainas kā blāvas tūlītējās drukas fotogrāfijas. Viņi bija te bijuši. Gara acīm Base redzēja Nilsu, kurš Vendelai veltīja platu smaidu, un Vendelu, kura rokās turēja plastmasas glāzi. Viņš arī bija dzirdējis puišu balsis. Kurš vēl bija pabijis? Jo vairāk Base centās atminēties, jo vairāk bālēja iztēlotā aina.

Puisis uzkāpa uz kaut kā cieta un nolamājās. Uz grīdas mētājās marķieris bez korķīša, un tas bija atstājis plankumu uz gaišās koka grīdas, kas mātei tik ļoti patika. Marķieris. Jesija. Vendelas plāns. Ko tieši viņi bija plānojuši iesākt? Ko viņi bija izdarījuši? Base iztēlojas kailas krūtis. Baltas, lielas un kuplas. Viņš gulēja kādam virsū la, ka acis atradas liesi virs šim krūtīm. Puisis tās bija saspiedis. Base

papurināja galvu, mēģinādams sakopot domas, bet jutās tā, it kā galvaskauss grasītos pāršķelties uz pusēm.

Bikšu kabatā ievibrējās mobilais tālrunis, un puisis ar neizveicīgiem pirkstiem izvilka to ārā. īsziņa no Nilsa. Lērums attēlu. Ar katru attēlu, ko Base skatīja, atmiņa pamazām atgriezās. Piespiedis plaukstu pie mutes, viņš metās uz vecāku vannas istabu.

Policijas iecirknī Patriks sēdēja savā kabinetā un rakstīja ziņojumu par savādo tikšanos ar Mariju. Domas gan griezās ap piezīmēm Leifa dienasgrāmatā, par kurām viņš bija uzzinājis. Gesta bija informējis par izvirzītajiem pieņēmumiem, un tagad pat Patriks bija sācis lauzīt galvu par noslēpumainajiem iniciāļiem. Viņš uz karstām pēdām bija devis piekrišanu, ka Gesta un Paula dodas aprunāties ar Jeimsu.Tas bija gājiens uz labu laimi, taču reizēm tamlīdzīgi minējumi izrādījās pareizi un pavirzīja izmeklēšanu uz priekšu.

Iezvanījās Patrika mobilais tālrunis, pārtraukdams drūmās apceres. Policists pastiepās pēc ierīces.

- Te Pēdešens, - atskanēja strupa balss. - Vai esi aizņemts?

- Nē! Nedaru neko tādu, ko nevarētu uz brīdi nolikt malā. Vai tu svētdienā strādā?

- Vasarā ir maz brīvā laika. Jūlijā sasniedzām jaunu līķu skaita rekordu, un rādās, ka augustā būs tikpat slikti. Vecais rekords nebija pārspēts trīsdesmit gadus no vietas.

- Sasodīts! - Patriks iesaucās.

Tomēr policists bija iededzies ziņkārē. Ikreiz, kad piezvanīja Pēdešens, viņam vienmēr bija ziņojams kas būtisks. Turklāt patlaban viņiem, bez šaubām, trūka fizisku pierādījumu. Bija vieni vienīgi pieņēmumi un minējumi, baumas un varbūtības.

- Starp citu, dzirdēju, ka esi izkārtojis, ka uz šejieni atved vēl vienu līķi. Runa bija par kādu vecu pašnāvības lietu?

- Jā! Leifs Hermansons. Viņš vadīja Stellas lietas izmeklēšanu. Parīt ekshumējam viņa līķi. Redzēs, ko varēs noskaidrot.

- Tas prasīs laiku, - Pēdešens norādīja. - Ja runājam par

mazo meiteni, tad galīgo ziņojumu pabeigšu šonedēļ, visticamāk, ka trešdien. Vismaz tā ceru. Bet vēlējos ar tevi kaut ko pārrunāt. Manuprāt, tas varētu noderēt.

- Klausos.

- Uz ķermeņa atradu divus pirkstu nospiedumus. Uz viņas plakstiņiem. Ķermenis bija nomazgāts, tāpēc uz tā nekā nebija. Tomēr tas, kurš viņu nomazgāja, piemirsa par plakstiņiem. Pieņemu, ka vainīgais aizvēra meitenes acis.

- Ā... - Patriks novilka un mirkli klusēja, apsvērdams tikko dzirdēto. - Vai vari man atsūtīt nospiedumus pa e-pastu? Pagaidām mums nav neviena parauga, ar ko salīdzināt, bet primārajā nozieguma vietā arī atradām pirkstu nospiedumus un vēlos, lai Tūrbjērns Rūds apskata abus eksemplārus.

- Tūlīt nosūtīšu, - Pēdešens apsolīja.

- Paldies! Paldies arī, ka atradi laiku, lai man piezvanītu! Zinu, ka tev darba pilnas rokas. Cerams, drīz kļūs vieglāk.

- Es arī ceru, - Pēdešens piebalsoja un nopūtās.

Patriks nolika tālruni un nepacietībā piekala skatienu sava datora monitoram. Kāpēc gan tā bija - jo lielāks bija satraukums, kaut ko gaidot, jo lēnāk vilkās laiks? Galu galā drošais e-pasta serveris tomēr piegādāja Pēdešena ziņojumu.

Patriks atvēra pievienoto datni. Divi nevainojami pirkstu nospiedumi.

Policists tūdaļ zvanīja Tūrbjērnam.

- Zvana Hedstrēms. Klau, uz ceļiem krizdams, lūdzu tevi izpalīdzēt ar pierādījumiem, ko tikko atrada Pēdešens! Uz Nēas līķa bija divi pirkstu nospiedumi, un es vēlos, lai tu tos salīdzini ar tiem, kas ir uz šokolādes batoniņa iepakojuma no šķūņa.

Tūrbjērns noņurdēja. - Vai tas nevar pagaidīt? Labprāt pabeigtu pārskatīt atlikušos pārmeklēšanas rezultātus, tad salīdzināt pirkstu nospiedumus ar policijas datubāzē esošajiem paraugiem.

- Saprotu, bet man ir nojauta, ka pirkstu nospiedumi sakritīs.

Otrā klausules galā iestājās klusums. Varēja tikai cerēt, ka Tūr-

bjērns apsvēra šo lūgumu.

Visbeidzot speciālists saīdzis piekāpās: - Labi. Sūti šurp, un es pieķeršos salīdzinājumam, cik drīz vien varēšu! Sarunāts?

- Paldies! - Patriks atsaucās. Viņš grasījās piebilst vēl ko, bet Tūrbjērns jau bija pārtraucis zvanu.

- Sveika! - Ērika sauca, ienākdama mājā.

Anna bija virtuvē un runāja pa tālruni. Pamanījusi māsu, viņa steigšus pabeidza sarunu.

- Sveika!

Ērika uzlūkoja māsu ar aizdomu pilnu skatienu.

- Ar ko tu runāji?

- Nevienu. Tas ir, ē... ar Danu, - Anna paskaidroja un pietvīka.

Ērikai pakrūtē savilkās raižu kamols. Par vienu nebija nekādu šaubu - Anna nebija runājusi ar Danu, un to nenācās grūti secināt, jo Ērika pati tik tikko bija runājusi ar svaini pa tālruni. Gribējās atklāti izrunāties ar Annu, pajautāt, ko māsa slēpa, bet vienlaikus gribējās arī mazajai māsai parādīt, ka Ērikai viņai uzticējās. Anna bija smagi nopūlējusies, lai vērstu par labu savu kļūmīgo rīcību, un visi bija to izmetuši no galvas. Izjautāt Annu vai ļaut viņai noprast, ka māsa zināja par viņas meliem sagrautu savstarpējo uzticību, ko abas bija izlolojušas. Anna tik ilgu laiku bija bijusi tik vārīga. Nu šķita, ka viņa bija pilnībā atguvusies, tāpēc Ērika ne par kādu cenu nevēlējās riskēt, ka panāktais aizietu vējā. Tā nu viņa dziļi ievilka elpu un nostūma aizdomas malā. Vismaz uz šo brīdi.

- Kā tad tu jūties, nabadzīte? - Anna painteresējās.

Ērika atkrita virtuves krēslā.

- Drausmīgi, bet pati vien esmu vainīga. Visi arī apgalvo, ka izskatos briesmīgi, un no tā man labāk nekļūst.

- Man jāatzīst, ka tiešām neesi savā labākajā formā, - Anna teica un veltīja māsai greizu smaidu, tad apsēdās iepretim.

Viņa pastūma Ērikai tuvāk šķīvi kanēļmaizīšu. Krika noskatījās uz maizītēm un izcīnīja iekšēju cīņu. Beigas viņa nosprieda, ka šo

diena bija diena, kad viņa bija pelnījusi neveselīgu ogļhidrātu daudzumu. Turklāt ķermenis brēktin brēca pēc picas, kas nozīmēja, ka vakarā gaidīja brauciens uz picēriju Bāāhaket. Bērni būs stāvā sajūsmā. Patriks izliksies, ka iebilst pret šādu plānu, bet iekšēji vai lēkās augšā lejā.

Ērika paņēma maizīti un uzreiz nokoda pusi.

- Ko viņi teica par tavu pieņēmumu, ka tā nebija pašnāvība?

Anna arī pacienājās ar maizīti, un Ērika ievēroja, ka visas dm-

pačas sakrita uz māsas grūtnieces vēdera.

- Piekrita man. Patriks jau ir nokārtojis, ka ekshumēs Leifa līķi. Cer to paveikt parīt.

Anna ieklepojās.

- Parīt? Tik drīz? Vai tas maz ir iespējams? Man šķita, ka būs daudz birokrātisku formalitāšu.

- Patriks panāca, ka prokurors tiesai iesniedza ārkārtas pieprasījumu, tāpēc, ja palaimēsies, kapu ātrāks jau otrdien. Patriks kārto visus praktiskos jautājumus, pieņemot, ka tā arī būs. Citiem vārdiem sakot, nekas vēl nav apstiprināts, bet prokurors uzskata, ka nebūs nekādu sarežģījumu.

- Laikam jau viņi tagad ir pieraduši, ka Patriks grib uzrakt līķus, - Anna pieļāva. - Visticamāk, ka viņiem visu laiku pa rokai jau ir sagatavots pieprasījuma uzmetums Patrika vārdā. Drošības labad.

Ērika nespēja novaldīties, neizplūdusi platā smaidā.

- Būs interesanti uzzināt, kas atklāsies jaunājā pārbaudē, - viņa teica. - Turklāt ģimene atbalsta šo rīcību, kas ir lieliski.

- Viņu vietā es arī būtu par. Ja tā nebija pašnāvība, policijai ir jāsāk meklēt, kurš ir atbildīgs par viņa nāvi.

Anna pastiepās pēc vēl vienas maizītes, savukārt Ērika pārlaida skatienu pār virtuvi. Viņa tikai tagad bija ievērojusi, kāds klusums valdīja mājā.

Kur ii bērni? Vai viņi kaut kur ir nolikušies pasnaust?

Ne. viņi ii kaimiņu maia! Anna atbildēja. - Dans ir

pludmalē ar mūsu bērniem, tāpēc varu vēl kādu laiciņu visu pieskatīt. Varbūt vēlies uz brītiņu atlaisties? Neizskaties pārāk labi, kā jau es teicu.

- Liels paldies! - Ērika izsaucās un parādīja māsai mēli.

Taču viņa bija pateicīga par piedāvājumu. Ķermenis protestēja, ka Ērikai vairs nebija divdesmit gadu. Tomēr miegs nenāca uzreiz. Gribot negribot domas pievērsās cilvēkam, ar kuru Anna bija runājusi pa tālruni. Kāpēc gan viņa bija tik žigli pabeigusi sarunu, kad māsa ienāca mājā?

BŪHUSLĒNE, 1672. GADS

Rīts atausa vēss un dūmakains. Elīnai bija ļauts apmazgāties ar spaini ūdens un lupatu, ko atnesa uz kambari. Bija atnests arī tīrs balts krekls, ko uzvilkt. Viņa bija dzirdējusi runas par raganu pārbaudi, bet nezināja, kā tā norisinājās. Vai Elīnu grasījās iegrūst jūrā no piestātnes, lai viņa kārpītos viļņos, kā nu prata? Vai lūkoja panākt, ka Elīna nogrimst un tā ņem galu? Vai pavasarī slīkonis no jauna uzpeldētu virs ūdens?

Sargi aizrāva sievieti uz piestātnes malu. Ļaudis bija sanākuši noskatīties, un Elīnai ienāca prātā, vai pārbaudi bija nolemts taisīt Fjelbakā, lai viņai sagādātu vislielāko kaunu.

Pametusi skatienu visriņķī, sieviete sazīmēja ne vienu vien pazīstamu seju. Visi rādījās esam labā omā. Mērhultas Eba bija nostājusies pāris metrus nostāk. Viņas acis dega nepacietībā.

Elīna aizgriezās, lai Eba nemanītu, cik ļoti viņai bija bail. Sieviete nodūra acis ūdenī. Tik tumšs un tik dziļš. Ja viņu tajā iegrūstu, viņa noslīktu, par to nebija divu domu. Elīnai bija lemts aiziet viņsaulē no Fjelbakas piestātnes, kamēr vecie draugi, vecie kaimiņi un vecie naidnieki nolūkojās.

- Savalgojiet viņu! - kārtībnieks norīkoja sargus. Elīna pagriezās pret viņu, acis šausmās iepletusi.

Ja viņu iemetīs ūdenī savalgotu, viņas dienas bija skaitītas. Elīna nogrims dzelmē un izlaidīs garu starp krabjiem un jūraszālēm. Sieviete iekliedzās un lūkoja izrauties, bet sargi bija spēcīgāki un nospieda viņu uz piestātnes dēļiem. Ap Elīnas potītēm apmeta raupju virvi, tad sasēja rokas aiz muguras.

Turpat netālu Elma samanīja pazīstamus brunčus. Sieviete pacēla galvu. Pūļa vidu stāvēja Brita. Un Prēbens. Viņš jau atkal

nemierīgi virpināja cepuri rokās gluži tāpat, kā bija darījis, kad bija pie Elīnas cietumā. Toties Brita noskatījās uz māsu, kura bija uzmetusi baltu kreklu un sasaistīta gulēja zemē, un viņas seja bija atplaukusi smaidā. Prēbens aizgriezās.

- Nu raudzīsim, vai viņa peld pa ūdens virsu! - kārtībnieks pavēstīja, uzrunādams sanākušos ļaudis.

Bija skaidrs, ka viņš tīksminājās par pievērsto uzmanību un jūsmīgo jutoņu. Vēlējās izspiest pēdējo lāsi labpatikas.

- Ja viņa peld pa virsu, nav jāšaubās, ka ir ragana. Ja grimst, tad nav vis, un mēs lūkosim izvilkt viņu krastā.

Kārtībnieks nosmējās, un skatītāji viņam piebalsoja. Valgiem beržot rokas un kājas, Elīna gulēja uz piestātnes un lūdza Dievu. Tikai tā izdevās neļauties izmisumam, taču katrs ievilktais elpas vilciens bija straujš un sekls, it kā viņa būtu skrējusi. Ausīs šalca.

Sievieti pacēla, un virve iegriezās ādā, likdama iekliegties. Kliedziens aprāvās, kad Elīna ievēlās ūdenī un muti ar joni piepildīja jūra. Aukstais, sāļais ūdens ķēra augumu kā zibens, un viņa bija gatava pazust viļņos un ieslīgt dzelmē. Bet nekā. Lai gan Elīna ūdenī bija uz mutes, viņa jaudāja pacelt galvu un ieraut krūtīs gaisu.

Sieviete negrima, tikai šūpojās viļņos šurpu turpu. No piestātnes, kas atradās Elīnai virs galvas, varēja saklausīt, kā skatītāji noelsās. Tad visi sāka brēkt vienā mutē.

- Ragana! - kāds iebļāvās. - Ragana! - iebļāvās vēl cits.

Raupjas rokas izvilka Elīnu no jūras, bet sieviete vairs nespēja

pakliegt. Sāpes bija pametušas augumu.

- Pavei! - kārtībnieks brēca. - Peldēja pa ūdens virsu kā gulbis. Viņa ir ragana!

Pūlis ņēmās aurot. Saņēmusi spēkus, Elīna pacēla galvu. Pirms viņa saļima, sieviete vēl saredzēja, ka Prēbens un Brita gāja prom. Samanīja, ka Mērhultas Eba spļāva viņai virsu, tad ieslīga nemaņā.

Jeimss nebija cēlis klausuli, kad viņam zvanīja, taču Gesta un Paula bija tik un tā nolēmuši paļauties, ka vīrietis tomēr bija mājās.

- Ak, mīlīgā večiņa pārdod savu māju? - Paula ieteicās, kad viņi pabrauca garām sarkanajam namam grants ceļa malā.

- Mīlīgā večiņa? - Gesta pārjautāja, pamezdams skatienu uz māju un ievērodams zīmi “Pārdod”, kas bija izvietota tās priekšā.

- Jā! Mārtiņš un es, mēs paciemojāmies pie viņas, kad apbraukājām kaimiņus. Viņai ir vairāk nekā deviņdesmit gadu. Kad mēs ieradāmies, viņa televīzijā skatījās jauktās cīņas mākslas maču.

Gesta iesmējās.

- Kāpēc gan arī ne? Varbūt es vecumdienās arī kļūšu par jauktās cīņas mākslas fanu.

- Laikam nav viegli aizpildīt laiku, kad dzīvo tik nomaļā vietā un vairs lāgā nevari iet ārā. Viņa mums pastāstīja, ka lielākoties sēžot pie virtuves loga un vērojot, kas notiek ārā.

- Mans tēvs darīja tāpat, - Gesta teica. - Nez, kāpēc? Kā tev šķiet, vai tā cilvēki mēģina arī turpmāk būt savas dzīves noteicēji, kamēr pati dzīve kļūst arvien nedrošāka?

- Iespējams, - Paula pieļāva. - Tikai man šķiet, ka tā ir zviedru sabiedrības iezīme. Jūs esat vienīgie, kuri veciem cilvēkiem ļauj dzīvot vieniem pašiem. Cīlē nekad nekas tamlīdzīgs nenotiktu. Ļaudis rūpējas par vecākajiem ģimenes locekļiem līdz pat beidzamajai stundiņai.

Vai tas nozīmē, ka tu un Juhanna, abas ļausiet tavai mātei un Melbcrgam dzīvot pie sevis līdz pat mūža galam? - Gesta smiedamies vaicāja.

Paula uzmeta kolēģim šausmu pilnu skatienu. - Ja tā padomā. .. Zviedru modelis patiesībā nešķiet nemaz tik slikts.

- Man jau šķita, ka tu tā teiksi, - Gesta teica.

Viņi bija sasnieguši namu, kurā dzīvoja Helēna un Jeimss, un Paula novietoja automašīnu blakus Jensenu ģimenes automašīnai. Helēna atvēra ārdurvis, tiklīdz policisti bija pieklauvējuši. Kad sieviete ieraudzīja atbraucējus, viņas sejā nepakustējās ne vaibsts.

- Sveicināta, Helēna! - Gesta sveicināja. - Mēs vēlamies aprunāties ar Jeimsu. Vai viņš ir mājās?

Šķita, ka sievietes acīs bija pavīdējusi nedrošība, tomēr tik īslaicīgi, ka Gesta nebija pārliecināts, vai nebija to tikai iztēlojies.

- Viņš sētas pusē trenējas šaušanā mērķī.

- Vai varam aiziet pie viņa, neapdraudot savu dzīvību? - Paula vaicāja.

- Protams. Tikai pakliedziet, lai brīdinātu, ka tuvojaties. Tad viss būs kārtībā.

Gesta un Paula devās turp, no kurienes nāca šāvienu trokšņi.

- Vai maz uzdrīkstamies uzskaitīt visus likumus, ko viņš pārkāpj, te trenēdamies šaušanā mērķī? - Paula ieteicās.

Kolēģis nošūpoja galvu. - Nē, būs labāk, ja par to šoreiz nerunāsim! Tomēr kādā citā reizē būtu ar viņu jāaprunājas un jāpaskaidro, cik aplama ir šāda rīcība.

Jo tālāk policisti gāja, jo skaļāk dārdēja šāvieni.

Gesta skanīgi iesaucās: - Jeims! Te Gesta un Paula no Tānumshedes policijas iecirkņa. Nešaujiet!

Šāvieni aprāvās. Nevēlēdamies riskēt, policists iesaucās vēlreiz: - Jeims! Lūdzu, apstipriniet, ka dzirdējāt, ka mēs nākam!

- Dzirdēju! -Jeimss atkliedza.

Policisti pielika soli un drīz vien tālumā saskatīja vīrieti. Jeimss bija sakrustojis rokas. Ierocis bija nolikts uz celma. Lai gan vīrietis nebija bruņots, viņā jautās kas tāds, kas Gestam lika justies neomulīgi. Varbūt tāpēc, ka Jeimsam patika ģērbties tā, it kā viņš piedalītos amerikāņu kara filmās.

- Zinu jau, zinu. Nedrīkstu te trenēties, - Jeimss teica, pa cēlis rokas.

- Taisnība, bet par to varam parunāt kādu citu reizi, - Gesta atteica.- Esam ieradušies citā jautājumā.

- Atļaujiet man vispirms nolikt ieroci, - Jeimss ieminējās un pacēla uz celma nolikto ieroci.

- Vai tas ir kolts? - Paula vēlējās zināt.

Vīrietis lepni pamāja.

- Jā! Colt M1911. Standarta dienesta šaujamierocis, ko ASV armijā izmantoja laika posmā no 1911. gada līdz 1985. gadam. To izmantoja abos pasaules karos, arī Korejas karā un Vjetnamas karā. Mans pirmais ierocis mūžā. Tēvs man to uzdāvināja, kad man bija septiņi gadi, un es ar to mācījos šaut.

Gesta atturējās no piezīmes, ka septiņus gadus vecam bērnam nudien nepieklājas dāvināt ieroci. Visdrīzāk Jeimss nesaprastu šādu nostāju. Tā vietā policists pajautāja:

- Vai dēlam esat iemācījis šaut?

- Jā, viņš ir trāpīgs šāvējs! -Jeimss atsaucās, ar rūpīgām, teju maigām kustībām ielikdams ieroci futrālī. - Citādi tikpat kā neko nevar izdarīt. Toties šauj lieliski. Trenējas gandrīz katru dienu. No viņa iznāktu teicams šāvējs, tikai puika ir par kuslu, lai izturētu armijas fiziskās sagatavotības pārbaudījumus.

Gesta neuzkrītoši pameta skatienu uz kolēģi. Pēc Paulas sejas izteiksMēs varēja noprast, ko viņa domāja par Jeimsu, kurš tā runāja par savu dēlu.

- Kas tad ir lēcies? - vīrietis noprasīja un nolika ieroča futrāli zemē.

- Runa ir par Leifu Hermansonu.

- Policistu, kurš manu sievu iztaisīja par slepkavu? - Jeimss pārjautāja, raukdams pieri. - Kāpēc vēlaties par viņu runāt?

- Kā jūs to domājat - iztaisīja par slepkavu? - Paula jautāja.

Jeimss izstaipījās un no jauna sakrustoja rokas; poza lika vīrietim izskatīties milzīgam.

- Paklau, es nesaku, ka viņš izdarīja kaut ko nelikumīgu, bet nopūlējās gan vaiga sviedros, lai pierādītu, ka mana sieva bija vainojama slepkavībā, ko nebija pastrādājusi. Es arī šaubos, ka viņš nopietni apsvēra jebkādu citu varbūtību.

- Acīmredzot, mūža izskaņā viņš arī pats bija sācis par to šaubīties, - Paula norādīja. - Mums ir pamats uzskatīt, ka dienā, kad viņš nomira, Hermansons ar jums sazinājās. Vai atceraties ko tamlīdzīgu?

Jeimss papurināja galvu. - Tas bija sen, bet neatceros, ka todien būtu ar viņu sazinājies. Mūsu ceļi lāgā nekrustojās. Kādēļ gan?

- Mums šķiet, ka viņš vispirms sazinājās ar jums, - Gesta iesāka, - lai vēlāk sazinātos ar Helēnu. Pieņemu, ka viņa nebūtu

' J 7

bijusi labvēlīgi noskaņota pret Hermansonu.

- Tur nu jums ir taisnība, - Jeimss piekrita. - Ja viņš gribēja runāt ar Helēnu, droši vien būtu bijis vieglāk vispirms nodibināt sakarus ar mani. Tomēr nekas tamlīdzīgs nenotika. Neesmu drošs, kā es būtu reaģējis. Bija pagājuši tik daudzi gadi, un mēs pūlējāmies notikušo atstāt aiz muguras.

- Jādomā, nav viegli, jo īpaši pašreizējos apstākļos, - Paula ieteicās, vērodama Jeimsa seju.

Vīrietis mierīgi sastapa policistes skatienu.

- Jā! īstena nelaime. Tomēr meitenes ģimenei klājas smagāk nekā mums. Būtu nevietā sūdzēties, lai gan kārdinājuma netrūkst, kad esam preses uzmanības centrā. Žurnālisti pat uzradās pie mūsu sliekšņa. Vairs gan viņi neatgriezīsies.

Jeimsa lūpas savilkās greizā smīna.

Gesta nolēma nejautāt, kāpēc tā. Policists sliecās domāt, ka žurnālisti paši vien bija vainīgi. Viņi kļuva arvien uzbāzīgāki un uzbāzīgāki un pārāk bieži pārkāpa pat minimālas pieklājības robežas.

- Skaidrs. Pašlaik mums vairs nav nekā cita apspriežama, - Gesta teica un palūkojās uz kolēģi, kura piekrītoši palocīja galvu.

- Ja man kaut kas iešausies prātā, es jums piezvanīšu, - Jeimss laipni piedāvāja.

Vīrietis pamāja uz māju, kas bija redzama aiz kokiem.

- Es jūs pavadīšu.

Kamēr Jeimss gāja pa priekšu, Gesta un Paula apmainījās ska tieniem. Acīmredzot, arī viņa nebija noticējusi nevienam Jeimsa vārdam.

Iedams gar namu, Gesta pacēla acis uz logu otrajā stāvā. Viņus vēroja pusaudzis ar tukšu seju. Ar melni krāsotajiem matiem un smagnējo acu grimu puisis līdzinājās spokam. Gesta nodrebinājās. Tad pusaudzis pazuda skatienam.

Kad Marija pārradās mājās, Jesija sēdēja uz terases. Meitene bija ieziedusi seju un ķermeni ar losjonu, ko bija atradusi vannas istabā. Gan jau tas bija sālīts prieks. Āda joprojām bija koši sarkana, toties vairs tik ļoti neniezēja. Jesija vēlējās, kaut būtu atradusi kādu losjonu savai dvēselei. Vai kā nu sauca to, kas bija krūtīs salūzis.

Meitene bija mazgājusi kaunumu vairākas reizes, bet netīrā sajūta neizgaisa. Nebija izzudis arī pretīgums. Drēbes, kuras piederēja Bases mātei, Jesija bija izmetusi. Tagad viņa bija tērpusies vecā T kreklā un treniņbiksēs. Noraudzījās vakara saulē. Marija pienāca klāt un nostājās meitai aiz muguras.

- Ko tu esi izdarījusi sejai?

- Apdega saulē, - Jesija atmeta.

Marija pamāja. - Nu, mazliet saules, visdrīzāk, palīdz pret pinnēm.

Tad māte iegāja atpakaļ mājā. Neviena paša vārda, ka Jesija vakar nebija pārnākusi mājās. Vai viņa maz bija to ievērojusi? Droši vien nē.

Sams bija izturējies tik jauki. Bija Jesijai piedāvājis iet līdzi uz mājām un palikt pa nakti. Taču viņai uz kādu laiku bija jāpaliek vienai. Bija jāsēž, nekustoties ne no vietas, un jājūt, kā naids, ko juta, auga augumā. Meitene loloja šo sajūtu. Та vai citādi viņa bija atvieglota, ka beidzot ļāva naidam vaļu. Visus šos gadus Jesija bija tam pretojusies, jo nebija vēlējusies ticēt, ka cilvēki bija ļauni. Cik naiva viņa ir bijusi.

Jesija visu dienu saņēma vienu īsziņu pēc citas. Meitene netika gudra, kur visi bija ņēmuši viņas tālruņa numuru. Tas, visticamāk, bija kopīgots līdz ar visiem attēliem. Jesija apskatīja tikai pirmo, ko bija saņēmusi, per tam tikai spieda “Dzēst” katru reizi, kad saņēma jaunas īsziņas,Tas visas bija vienādas. Padauza. Mauka. Cūka. Resnā.

Sams bija saņēmis tādas pašas īsziņas. Un fotogrāfijas. Tās bija sākušas pienākt, kamēr puisis tīrīja pēdējos vārdus, kas bija palikuši uz Jesijas auguma. Viņš nolika savu mobilo tālruni un noskūpstīja Jesiju. Pirmajā brīdī meitene bija atrāvusies. Viņa jutās tik pretīga, tik netīra. Zināja, ka elpa noteikti dvakoja pēc vēmekļiem, lai gan Jesija Bases vecāku vannas istabā bija iztīrījusi zobus. Taču Samam tas nebija rūpējis. Nesteidzīgā skūpsta laikā meitene bija sajutusi svelmaino naida kamolu, kas savilkās starp abiem. Abu kopīgais naids.

Atlika tikt skaidrībā tikai par vienu - kas nu viņiem bija jāpasāk?

Saule iekrāsojās sarkana, un Jesija pagrieza galvu pret ugunīgo gaismu. Sadzirdēja, kā Marija mājā atvēra šampanieša pudeli. Viss bija tieši tāpat, kā parasti. Tomēr viss bija mainījies.

Kopš sarunas ar Tūrbjērnu Rūdu Patriks bija paguvis ķerties pie trešās kafijas krūzes. No patologanatoma joprojām nekādu ziņu.

Policists nopūtās un pagriezās pret gaiteni, pa kuru lēnītēm tuvojās Mārtiņš ar kafijas krūzi rokās.

-- Tu izskaties paguris, - Patriks ieteicās, un kolēģis apstājās.

Patriks to bija ievērojis jau rīta sapulces laikā, tikai nebija vēlējies Mārtiņam neko teikt pārējo priekšā. Viņš zināja, ka pēc Pīas nāves Mārtiņam bija bijušas grūtības pienācīgi izgulēties.

- Ai, ar mani viss ir kārtībā! - kolēģis atsaucās, ienākdams Patrika kabinetā.

Patriks satrūkās. Mārtiņš bija nosarcis.

- Ko tu man nesaki? - Patriks noprasīja un atgāzās krēslā.

- Tas... Tas vienkārši ir... - Mārtiņš stomījās, nenolaizdams skatienu no saviem apaviem.

Rādījās, ka viņš nespēja izlemt, uz kuras kājas nostāties.

Patriks uzjautrināti noskatījās uz šo mīņāšanos.

- Sēdies un plāj vien vaļā! Kā viņu sauc?

Mārtiņš apsēdās un sakaunējies pasmaidīja.

- Viņu sauc Mete.

- Un? - kolēģis neatlaidās.

- Viņa ir pašķīrusies no vīra. Viņai ir dēls, kurš ir vienu gadu vecs. Viņa ir no Norvēģijas un strādā par finanšu speciālisti birojā Grebestadē. Vakar mums bija pirmais randiņš, bet es neesmu īsti drošs, ko gaidīt.

- Spriežot pēc tava sagurušā paskata, randiņš katrā ziņā bija izdevies, - Patriks secināja ar platu smaidu.

- Ē, nu...

- Kā jūs iepazināties?

- Rotaļu laukumā, - Mārtiņš atbildēja, nemierīgi sagrozīdamies krēslā.

Patriks nolēma apžēloties par kolēģi un atturējās no turpmākiem jautājumiem.

- Man prieks, ka atkal ej uz randiņiem, - viņš teica. - Prieks, ka vismaz esi atvērts iespējai kādu sastapt. Lai notiek, kas notikdams. Labi vien ir. Neviena nemūžam neaizstās Pīu. Būs citādāk.

- Zinu, - Mārtiņš atsaucās, jau atkal nodūris acis, lai pētītu savus apavus. - Man tiešām šķiet, ka esmu gatavs.

- Lieliski!

Iezvanījās tālrunis, un Patriks pacēla pirkstu, ļaudams noprast, ka Mārtiņam būtu jāpaliek turpat.

- Nu, tev bija taisnība, Hedstrēm! - noņurdēja Tūrbjērns.

- Ko tas nozīmē? Vai pirkstu nospiedumi pieder vienam un tam pašam cilvēkam?

- Par to nav nekādu šaubu. Tomēr es pārbaudīju datubāzi un, par nelaimi, neuzgāju nevienu sakritību. Salīdzināju arī ar meitenes vecāku pirkstu nospiedumiem, un tur arī nebija sakritību.

Patriks nopūtās. Kāpēc gan viņš bija ļāvies cerībai, ka tas būs vienkārši? Toties tagad vismaz no aizdomās turamo loka varēja izslēgt Nēas vecākus.

Vismaz tagad mums ir kaut kas, ar ko turpināt darbu. Paldies lev!

Pabeidzis telefonsarunu, Patriks uzlūkoja kolēģi.

- Pirkstu nospiedumi uz Linnēas sakrīt ar tiem, ko atrada uz šokolādes batoniņa iepakojuma.

Martins pacēla uzacis.

- Tad pārbaudīsim, vai tie ir iekļauti datubāzē.

Patriks pašūpoja galvu.

- Tūrbjērns to jau pārbaudīja un nevienu sakritību neatrada.

Nevienu brīdi nebija šķitis, ka slepkava upuri bija izvēlējies nejauši. Radās iespaids, ka izvēle drīzāk bija apzināta un vairāk saistījās ar konkrēto cilvēku. Nevarēja arī neredzēt līdzības ar Stellas lietu. Nē, tas nebija nekāds pārsteigums, ka pirkstu nospiedumu īpašnieks nebija atradies policijas dokumentos.

- Ir vairāki cilvēki, kuri mums būtu jāpārbauda, - Mārtiņš iesāka, tad aprāvās. - Negribas teikt, bet vieni no tiem ir meitenes vecāki. Kā arī...

- Kā arī Helēna un Marija, - Patriks iestarpināja. -Jā! Tici man, esmu to apsvēris, bet ir jābūt patiešām nopietnām aizdomām, lai pieprasītu pirkstu nospiedumu paraugus. Pētera un Evas pirkstu nospiedumus palūdzām, kad abus izjautājām par šķūni, un Tūrbjērns tos jau ir pārbaudījis. Nesakrita.

- Vai tad mums nav saglabājušies Helēnas un Marijas pirkstu nospiedumi? - Mārtiņš gribēja zināt. - No iepriekšējās izmeklēšanas?

Patriks papurināja galvu.

- Nē! Abas bija bērni, kad notika slepkavība. Ne vienu, ne otru nenotiesāja, un viņu pirkstu nospiedumu paraugu mums nav. Es gan pilnīgi noteikti vēlētos tos salīdzināt ar atrastajiem. Jo īpaši tagad, kad Marijas alibi ir izkūpējis vējā. Pietiek jau ar faktu, ka viņa mums meloja, un jāsāk domāt...

- Jā, piekrītu! Kaut kas tur nav tīrs, - Mārtiņš piebalsoja. - Starp citu, vai esi ko dzirdējis no Gestas un Paulas?

- Jā! Paula zvanīja. Jeimss uzstāj, ka neesot nekādi sazinājies ar Leifu. Gesta un Paula šaubās, ka tā ir taisnība.

- Kamēr nav konkrētu pierādījumu, neko nevaram pasākt.

- Tieši tā, - Patriks piekrita.

- Cerēsim, ka Leifs mums atklās vēl kādu pārīti noslēpumu. Kad kaut ko dzirdēsim, kā sokas ar ekshumācijas pieprasījumu?

- Rīt no rīta, - kolēģis atbildēja. - Šodien vairs neko nevaram paveikt, tāpēc pagaidām metīsim mieru. Varbūt izgudrosim, kā vislabāk izmantot šo informāciju.

Savācis vienkopus izdrukātos materiālus, Patriks tos ielika plastmasas mapē, ko iebāza savā portfelī.

- Vai esi ieplānojis vēlreiz tikties ar šo Meti?

- Šovakar, - Mārtiņš teica. - Viņas dēls uz divām dienām paliek pie bijušā, tāpēc varam izmantot izdevību...

- Kā tad. Tomēr pamēģini šonakt pagulēt mazliet ilgāk, - Patriks ieteica un aplika roku Mārtiņam ap plecu.

Abi bija kopā izgājuši no kabineta un gandrīz tikuši līdz ārdurvīm, kad viņus pasauca Annika. Pagriezušies atpakaļ, kolēģi ieraudzīja Anniku ar klausuli rokā. Viņa norādīja uz tālruni:

- Zvana no slimnīcas. Nevarot tevi sazvanīt.

Patriks iemeta acis mobilā tālruņa displejā un redzēja, ka bija trīs neatbildēti zvani no viena un tā paša numura.

- Kāpēc viņi zvana? - viņš gribēja zināt, taču Annika tikai pamāja, ka kolēģim bija jāpienāk pašam uzklausīt zvanītāju.

Annika pasniedza klausuli. Patriks klausījās, atbildēja ar dažām īsām piezīmēm, tad nolika klausuli. Pagriezās pret kolēģiem, kuri saspringti gaidīja.

- Amīna pirms pāris stundām nomira, - viņš pavēstīja. Bija jāpiepūlas, lai balss nedrebētu. - Ugunsgrēku bēgļu centrā vairs neizmeklējam kā ļaunprātīgu dedzināšanu. Tagad tā ir slepkavības lieta.

Apcirties uz papēža, Patriks devās uz Melberga kabinetu. Karīmam bija jājautā, ko iesākt ar bērniem. Viņu māte bija mirusi. Kādam tas bija jāpastāsta bērniem.

No augšstāva varēja saklausīt apslāpētas televizora skaņas. I labis uzlūkoja Adnānu, kurš slaucīja asaras no vaigiem. Abi bija lūguši arī turpmāk dzīvot kopa, un pret to nebija bijuši nekādi

iebildumi. Tas bija pašvaldības interesēs, ka iespējami daudz cilvēku dzīvoja kopā, jo tad ikvienam, kuram vajadzēja pagaidu mājokli, varēja kaut ko piemeklēt.

Te nu viņi bija. Tumšā pagraba istabiņā namā, kas bija celts divdesmitā gadsimta piecdesmitajos gados. Oda pēc mitruma un pelējuma, vietas bija maz. Toties sieviete, kurai māja piederēja, bija jauka. Viņa bija puišus ielūgusi uz vakariņām, kas bija noritējušas patīkami, pat ja bija trūcis savstarpēji zināmu vārdu, ko pārmīt, un maltīte, ko sieviete bija nosaukusi par jēra gaļu ar diļļu mērci, bija garšojusi pagalam savādi.

Pēc vakariņām bija iezvanījies tālrunis, un puiši bija piezvanījuši citiem cerībā, ka kopā ar draugiem spēs rast mierinājumu. Skaistā, mundrā, kaismīgā Amīna bija mirusi.

Adnāns notrauca jaunas asaras.

- Vai mēs varētu apciemot Karīmu? Varbūt Bills varētu mūs pie viņa aizvest?

Halīls sekoja Adnāna tukšajam skatienam. Puisis noskatījās uz notraipīto paklāju, kas stiepās pa visu grīdu. Ar kurpes purngalu paberzēja vienu no plankumiem. Izskatījās veci. Šķita, ka pagrabā ilgu laiku neviens nebija uzturējies.

- Tik vēlu viņu nedrīkst apciemot, - Halīls norādīja. - Varbūt rīt.

Adnāns sakļāva plaukstas un nopūtās.

- Labi, tad rīt.

- Kā tev šķiet, vai viņi ir pateikuši bērniem?

Halīla vārdi atbalsojās no aukstajām mūra sienām.

- Manuprāt, viņi ļaus to izdarīt Karīmam.

- Ja viņam pietiks tam spēka.

Adnāns saberzēja seju.

- Kā gan tas varēja notikt?

Halīlam nebija skaidrs, vai jautājums bija uzdots viņam vai Dievam.

Zviedrija. Šī bagātā un brīvā valsts.

- Daudzi ir bijuši laipni, - puisis ieminējās. - Kā Bills. Bills un Guna. Arī Rolfs. Un Stūre. Tas mums būtu jāpatur prātā.

Viņš nespēja pacelt acis, lai uzlūkotu draugu, kad izteica šos vārdus. Halīls sparīgāk paberzēja paklāja traipus ar purngalu.

- Viņi mūs tik ļoti ienīst, - Adnāns novilka. - Es to nesaprotu. Ierodas nakts vidū un mēģina mūs sadedzināt dzīvus, lai gan mēs neko viņiem neesam nodarījuši. Jā, zinu, ko tu vienmēr man saki: “Viņiem ir bail.” Bet iemest mājā degošu lāpu un cerēt, ka ģimene, kura tajā dzīvo, sadegs dzīva, tikai tāpēc, ka šī ģimene ir ieradusies no citas valsts, - tā nerīkojas baiļu dzītie. Viņus dzen kas cits.

- Vai nožēlo, ka atbrauci uz šejieni? - Halīls jautāja.

Adnāns klusēja tik ilgi, ka Halīls zināja, ka draugs domāja par

savu brālēnu, kuru nošāva viņa acu priekšā, un par savu tēvoci, kuram sprādzienā norāva kāju. Reizēm Adnāns naktī izkliedza viņu vārdus.

Sim būtu bijis jābūt vieglam jautājumam. Taču atbildēt uz to vairs nenācās viegli. Ne tagad, kad Amīnas vairs nebija.

Adnāns norija kaklā sakāpušo kamolu.

- Nē, nenožēloju! Nebija izvēles. Bet esmu sapratis vienu.

- Ko tad? - Halīls vaicāja, kamēr abi kopā sēdēja tumsā.

- Tagad es zinu, ka man nemūžam nebūs māju.

Augšstāvā jautrā mūzika no televizora ieskanējās nedaudz skaļāk.

BŪHUSLĒNE, 1672. GADS

Elīna vilkās kā mēnessērdzīga, kad viņu ieveda tiesas zālē. Sieviete aizvien netika gudra, kā pārbaudē ar ūdeni bija varējusi peldēt pa virsu. Bija aizņemti visi zālē izliktie soli, un Elīna noprata, ka daudzi skatītāji bija palikuši aiz durvīm.

Kārtībnieks bija teicis, ka viņai būšot jāstājas tiesas priekšā, bet ko gan tas nozīmēja? Vai Elīnas dzīvību varēja jelkā paglābt? Vai bija jelkāds, kurš viņu varētu atpestīt?

Sievieti nosēdināja pašā priekšā. Visu acis bija vērstas uz Elīnu, un pazemojums pieņēmās spēkā. Tik daudz ziņkārīgu, bailīgu un naidīgu skatienu, ka ne saskaitīt. Te bija arī Brita, taču Elīna neiedrošinājās palūkoties uz māsas pusi.

Tiesnesis pasita ar savu āmuriņu, lai murdoņa mitētos. Elīna paraudzījās uz vīriem, kuri bija savilkuši drūmas sejas. Pazina tikai Lāšu Hirni. Pārējie bija sveši, kas tikai vēl vairāk aizdeva viņai bailes.

- Šodien esam te sanākuši, lai spriestu, vai Elīna Jūnsdotera ir ragana. Esam redzējuši, kā viņa peldēja pa ūdens virsu, un esam uzklausījuši vairākus stāstus par viņas darbiem, tomēr arī Elīnai Jūnsdoterai ir tiesības aicināt ļaudis, lai dod liecību un aizliek par viņu kādu vārdu. Vai vēlaties kādu saukt priekšā?

Elīna pameta skatienu uz cilvēkiem, kuri bija sasēduši solos. Redzēja kalpones no saimniecības un Fjelbakas kaimiņus. Redzēja Britu un Prēbenu, visas sievas un visus vīrus, kuriem bija līdzējusi un remdējusi zobu sāpes, galvassāpes, sirds sāpes un citas kaites. Ar lūdzošām acīm viņa uzlūkoja katru, citu pēc cita, liet visi kā viens aizgrieza galvu. Neviens necēlās. Neviens nebilda ne vārda.

Neviens nedzīrās nākt viņai talkā.

Galu galā Elīna pievērsās Britai. Māsas lūpās rotājās smaids, rokas bija saliktas uz vēdera, kas vēl nebija pārlieku prāvs. Blakus sēdēja Prēbens. Viņš nodūra galvu, un gaišās matu šķipsnas sakrita pār acīm. Kā gan Elīna bija tīksminājusies par viņa matiem, kā bija tos glāstījusi, kad abi bija nodevušies mīlas priekiem. Viņa bija mīlējusi Prēbenu. Nu Elīna vairs neatģida, ko juta. Pa daļai mīlestība pret viņu vēl bija prātā. Pa daļai viņa Prēbenu ienīda. Pa daļai viņa nicināja Prēbena vājumu. Viņš ļāvās visiem vējiem un padevās vismazākā šķēršļa priekšā. Elīna to būtu pamanījusi, ja vien Prēbena laipnais skatiens un rūpes par viņas meitu nebūtu aizmālējušas acis. Viņa bija devusi vaļu sapņiem un nebija likusies ne zinis par trūkumiem, neapjēgdama, ka bija kāda vaina. Tagad nācās par to maksāt.

- Neviens nav pieteicies, lai iestātos par Elīnu Jūnsdoteru, tāpēc mēs nu sauksim tos, kuri dos liecību par viņas darbiem. Pirmajai vārdu dodam Mērhultas Ebai.

Elīna nosprauslājās. Tad nu pārsteigums. Viņa zināja, ka Eba bija gaidījusi brīdi, kad varēs atdarīt, gluži kā brangs zirneklis gaidīja mušu. Sieviete nepagodināja Ebu ar skatienu, kad viņa ieņēma liecinieka vietu.

Kad Eba bija zvērināta, bija laiks liecinieci izprašņāt. Savilkusi pašapmierinātu ģīmi, viņa ņēmās stāstīt un vēcināties rokām.

- Pirmām kārtām ielāgojām, ka viņa varēja izdarīt visu ko, kas nevienam cilvēkam nebūtu pa spēkam. Panāca, ka sievas no visas apkaiMēs skrēja pie viņas katra ar savu kaiti - vai nu sāpošas kājas, vai arī sāpoši vēderi. Un meitas vienādiņ lūdzās Elīnai, lai piepalīdz pievilināt jaunekļus. Bet es uzreiz nomanīju, ka kaut kas nebija lāgā. Cilvēka dabā nav valdīt pār tādām lietām. Nē, tur ir iejaukts Nelabais! Vai tad kāds manī klausījās? Nē! Tā arī skrēja pie viņas, lai lūkotu palīga savās ligās. Elīna viņiem deva ziežamos un maisījumus, un garus pātarus. Visu ko, ko dievbijīgai sievai nepiedienas zināt.

Sieviete palūkojās visriņķī. Vairums skatītāju piekrītoši klanīja galvas, lai gan viņu vidu netrūka to, kuri reiz bija priecājušies saņemt Elmas palīdzīgo roku.

- Kas jums ir sakāms par siļķēm? - Hirne mudināja, paliekdamies tuvāk Ebai.

Viņa sparīgi pamāja.

- Kad siļķes pazuda, man tūlīt bija skaidrs, ka Elīna bija pielikusi savu pirkstu.

- Pielikusi savu pirkstu? - Hirne pārjautāja. - Ko ar to gribat teikt?

- Vienvakar redzēju, kā viņa kaut ko ielika jūrā. Visiem ir zināms, ka pietiek jūrā ielikt kapara gabalu un siļķes nenāk ne lūdzamas.

- Kamdēļ gan viņa būtu tā izrīkojusies? Viņas un viņas nelaiķa vīra namā maizi deva tieši zveja.

- Tas tikai rāda, cik neganta viņa ir, ka būtu ļāvusi, lai pašas ģimene cieš badu tikai tāpēc vien, ka bija sanaidojusies ar mums, pārējiem. Beidzamajā dienā, kad vēl bija dabūjama kāda siļķe, viņa saķildojās ar Pēra vīru sievām. Kopš tās reizes ar siļķu zveju allaž ir izgājis greizi.

- Nu prasīšu par muitas ierēdni. Kā ierēdnim gāja todien, kad bija pametis viņu māju un pavēstījis, ka valsts atsavinās Pēra laivu, jo viņš no Norvēģijas bija nelikumīgi atvedis muciņu sāls?

- Es dzirdēju, kā viņa nolādēja muitas ierēdni, kad viņš jāja prom. Sauca viņam nopakaļ tik versmainus lāstus, kādus tikai pats Nelabais būtu varējis ielikt viņai mutē. Neviens, kurš sirdī tur Dievu, nebūtu par citu dvēseli laidis pār lūpām tādus vārdus, ko spļāva Elīna. Vēlāk, kad muitas ierēdnis bija ceļā uz mājām...

Sieviete aprāvās. Ikviens zālē aizturēja elpu, gaidīdams tālāko.

- Muitas ierēdnis pats pastāstīs tiesai, kas ar viņu atgadījās, - sacīja Hirne. - Tomēr ļausim Ebai par to runāt pirmajai.

- Ceļā uz mājām viņu izmeta no segliem un viņš ievēlās grāvī. Man nebija gari jāprāto, lai noģistu, ka to viņam bija nodarījusi Elīna.

- Tencinu, Eba! Kā jau teicu, dzirdēsim arī paša muitas ierēdņa Henrika Meijera liecību. 1 lime nokremšļojas. Nu ii

laiks pret Elīnu Jūnsdoteru celt vissmagāko apsūdzību - viņa lika lietā savas burvestības, lai nolaistu vīra laivu jūras dibenā.

Elīna noelsās un platām acīm noskatījās uz Mērhultas Ebu. Viņa zināja, ka nebija ļauts ko bilst, ja vien kāds neuzrunāja skaidri un gaiši, bet nespēja novaldīties.

- Vai esi prātā salauzusies, Eba? Vai patiesi tici, ka es nogremdēju Pēra laivu? Ar visiem viņa vīriem? Tavu aplamību!

- Ciet klusu, Elīna Jūnsdotera! - ieaurojās Hirne.

Piespiedusi vienu roku pie krūtīm, Mērhultas Eba ar otru ņēmās apvēdīties ar nēzdogu.

Elīna nosprauslojās, noskatīdamās šajos kumēdiņos.

- Neliecieties manām apsūdzēto! - Hirne aicināja un mierinādams uzlika plaukstu Ebai uz rokas. - Stāstiet vien tālāk!

- Nu, viņa bija zvērīgi pikta uz savu vīru, uz Pēru. Pikta uz viņu sāls muciņas dēļ, pikta arī tāpēc, ka viņš gribēja braukt jūrā. Dzirdēju, ka viņa teica - ja viņš braukšot jūrā, tad lai tā viņu arī ieraujot dzelmē.

- Stāstiet, kas notika pēc tam! - Hirne mudināja.

Ikviens paliecās tuvāk. Nevarēja zināt, kad atkal gadīsies pieredzēt ko tādu - izprieca uz goda.

- Viņi izbrauca vētrā, un es redzēju, kā pār viņiem pārlaidās balodis. Tā bija Elīna. Kaut kādā veidā es viņu sazīmēju, lai gan viņa vairs neizskatījās pēc cilvēka. Kad viņa pārlidoja pār laivu, es zināju, ka mans vīrs vairs nepārbrauks mājās. Tieši tā arī bija.

Eba ievaimanājās pilnā kaklā un izšņauca degunu nēzdogā.

- Viņš bija tik krietns vīrs, teicams tēvs mūsu pieciem mazajiem, un nu viņš guļ dzelmē, kur viņu skrubina zivis, jo tā... tā ragana sirdījās uz savu vīru!

Eba pabakstīja ar pirkstu uz Elīnu, kura jaudāja vien šūpot galvu. Tas nebija no tiesas. Viņa jutās kā briesmīgā murgā. Šķita, ka viņa kuru katru bridi uztrūksies no miega. Tad Elīna pameta acis uz Britu, redzēja apmierināto smaidu māsas sejā. Redzēja Prēbena nodurto galvu.

Tad tapa skaidrs, ka ļaunā aina bija īsta.

- Pastāstiet mums par izdzimumu! - Hirne aicināja.

Elīnai bija jāapvalda nelabuma vilnis. Vai nekas nebija svēts?

- Viņa droši vien ieņēma bērnu, kad bija ielaidušies ar Nelabo, - Eba sacīja. Skatītāji noelsās. - Tā nu ieradās pie manas māsas, lai no izdzimuma tiktu vaļā. Redzēju to pati ar savām acīm. Iegāju istabā un redzēju to samazgu spainī, kas bija nolikts pie durvīm. Ne druskas nebija līdzīgs bērnam. Pēc skata kā pats Nelabais, tik greizs un nejauks, ka man vēderā sagriezās.

Vairākas sievietes šausmās izsaucās. Dzirdēt runas par ielaišanos ar Nelabo un par Nelabā izdzimuma laišanu pasaulē - ko tādu neviens vēl nebija pieredzējis.

- Ebas māsa ir vecmāte, kura bija klāt, kad šis izdzimums ieraudzīja dienas gaismu, un viņa arī dos liecību, kā viss notika, - Hirne teica, mādams ar galvu.

Pārrunātais nebija nekāda joka lieta, un viņš krietni nopūlējās, lai izturētos tā, kā pieklājās tik svarīgā prāvā.

Elīna šūpoja galvu. Viņa saņēma klēpī drebošās rokas, un smagās apsūdzības lika nokārt galvu tā, ka acu priekšā vīdēja vien koka grīdas dēļi. Tomēr sievietei ne prātā nenāca, kas vēl viņu gaidīja.

Aizritēja divas dienas, kamēr viņi gaidīja, un neapmierinātība auga. Lai gan izmeklēšana bija nonākusi strupceļā, Gestam darba bija pilnas rokas. Joprojām ienāca liels skaits informatīvu ziņu, jo laikraksti bija publicējuši ne tikai prāvus virsrakstus par slepkavības lietu, bet arī melni ierāmētus paziņojumus par Amīnas nāvi. Tas bija aizsācis skaļu diskusiju par bēgļu uzņemšanas pamatnostādnēm Zviedrijā. Abas puses pūlējās izmantot gan ļaunprātīgo dedzināšanu, gan Amīnas nāvi, lai argumentētu savu nostāju. Viena puse apgalvoja, ka ugunsgrēkā bija vainojama naidpilnā propaganda un naidīgā attieksme pret bēgļiem, par ko iestājās partija Sveriges Vanner. Savukārt otra puse apgalvoja, ka ugunsgrēks bija noticis tāpēc, ka zviedri bija neapmierināti ar bēgļu uzņemšanas pamatnostādnēm, kas bija neizpildāmas. Vēl daži uzstāja, ka ugunsgrēku bija sākuši paši bēgļi.

Gestam metās nelabi no diskusijas kā tādas. Viņaprāt, bēgļu uzņemšanas pamatnostādnes un imigrācijas jautājums, protams, bija jāizvērtē un jāapspriež, un uzlabojumi katrā ziņā bija vietā. Robežas nebūtu jāatver pilnībā, lai uzņemtu nebeidzamu ļaužu straumi. Bija jābūt funkcionālai infrastruktūrai, kas ļautu imigrantiem integrēties Zviedrijas sabiedrībā. Tiktāl Gesta bija vienisprātis. Tomēr viņu atgrūda Sveriges Vānner un partijas atbalstītāju izteikumi, ka problēmā bija vainojami imigranti, - tas ieceļotājus Zviedrijā padarīja par ļaundariem.

Gadījās arī pa kādam darvas pilienam medus mucā, un policija nevarēja to atstāt bez ievērības. Taču nepārprotams vairākums no tiem, kuri ieradās Zviedrijā, vēlējās tikai izglābt savu dzīvību un savu ģimenes locekļu dzīvību. Vēlējās izveidot labāku dzīvi citā valstī. Tikai izmisums dzina cilvēku pamest dzimteni un visu, kas bija tuvs un dārgs, kad nebija zināms, vai kādreiz varēs atgriezties. Neviļus Gesta aizdomājās, kā visi zviedri, kuri šobrīd gaudās par bēgļiem, kauri ieradās valstī un patērēja ierobežotos valsts resursus, izturētos tad, ja Zviedrijā plosītos karš un viņu pašu bērni būtu nemitīgās briesmās. Vai arī viņi nedarītu visu, kas bija viņu spēkos, lai izglābtu savas ģimenes?

Policists nopūtās un nolika laikrakstu. Annika dienas laikrakstus vienmēr salika uz virtuves galda, bet bieži vien viņam pietika spēka tikai pavirši pārlasīt sliktās ziņas. Tomēr policijai bija jāseko līdzi, kas presē bija rakstīts par slepkavības lietu. Pieņēmumi un maldīgi paziņojumi bija nelabvēlīgi ietekmējuši daudzas kriminālizmeklēšanas.

Virtuvē ienāca Paula, izskatīdamās vēl vairāk nogurusi nekā parasti.

Gesta veltīja kolēģei līdzjūtīgu skatienu.

- Vai bērniem klājas smagi?

Viņa palocīja galvu, ielēja sev kafiju un nosēdās iepretim kolēģim.

- Jā! Nevar vien beigt raudāt. Turklāt mostas naktīs, jo redz murgus. Male aizveda bērnus uz slimnīcu, lai Karīms varētu viņiem

pastāstīt par Amīnu, un es nesaprotu, kā viņa spēj to izturēt. Bet viņa ir nepārspējama. Pūlamies tagad nokārtot, ka Karīms un viņa bērni var īrēt dzīvokli mūsu ēkā, kad viņu izrakstīs. Dzīvoklis, kas atrodas blakus mūsējam, jau kādu laiku ir tukšs, tāpēc nospriedu, ka tas viņiem būtu piemērots. Pašvaldības pārstāvji gan uzskata, ka īre ir pārāk augsta, tāpēc redzēsim, kā viss iegrozīsies.

Viņa nošūpoja galvu.

- Dzirdēju, ka vakar veicās labi, - Paula ieminējās. - Proti, ar ekshumāciju.

- Jā, noritēja cienīgi, cik nu tas bija iespējams tādos apstākļos! Tagad tikai gaidām rezultātus. Taču lode no pirmās sekcijas joprojām ir pazudusi. Tā pat nav pieminēta ziņojumā. Viņi ir pārskatījuši visus saglabātos materiālus, kas nekas daudz nav, bet lodi neatrada. Pierādījumi ir jāglabā septiņdesmit gadus. Kaut viņi būtu ievērojuši kārtību!

- Nav zināms, kāpēc lodi nevar atrast, - Paula diplomātiski norādīja. - Turklāt tolaik nevienam nebija aizdomu par slepkavību. Viņa nāvi skaidri un gaiši atzina par pašnāvību.

- Tik un tā. Pierādījumiem nebūtu jāpazūd, - Gesta uzstāja.

Tomēr policists apzinājās, ka viņa vārdi bija netaisnīgi. Zviedrijas Valsts Kriminālistikas centra darbinieki un kriminālistikas laboratorijas darbinieki veica apbrīnojamu darbu. Par spīti niecīgajam budžetam un pārmērīgajai slodzei. Taču pazudusī lode bija vēl viens piliens neapmierinātības kausā, kamēr izmeklētāji atkal un atkal attapās strupceļā. Gesta bija pārliecināts, ka Leifa Hermansona nāve, ko patlaban uztvēra kā slepkavību, bija saistīta ar Stellas lietu. Policists tikai vēlējās, kaut drīzumā izdotos atklāt ko tādu, kas pierādītu, ka viņa pieņēmums ir pareizs.

- Ja nemaldos, tā arī vēl nav izdevies atrast Marijas jauno ērzeli?

Gesta paņēma pildīto cepumu un uzmanīgi atdalīja augšdaļu no apakšdaļas, lai varētu izlaizīt šokolādes pildījumu.

- Taisnība. Esam aprunājušies ar daudziem, kuri bija viesnīca Stora, bet neviens neko nav redzējis. Filmas režisors apsliprinaja, ka

nakti pavadīja ar grima mākslinieci, nevis Mariju. Apgalvo, ka Marija esot lūgusi melot, jo zinājusi, ka kļūtu par aizdomās turamo, ja viņai nebūtu alibi. Marija viņam arī pastāstījusi par noslēpumaino puisi, bet režisors tovakar neesot redzējis abus kopā.

- Stipri apšaubu, ka puisis vispār eksistē, - Gesta noteica.

- Ja pieņemam, ka Marija melo... Kādēļ gan viņa melotu? Ja viņa ir kaut kā iejaukta meitenes slepkavībā... Kāpēc? Kāds ir viņas motīvs?

Sarunu pārtrauca Paulas mobilā tālruņa zvans.

- Ā, sveicināta, Dagmara! - policiste atsaucās un uzmeta kolēģim mulsu skatienu.

Viņa klausījās, savilkusi pieri, un Gesta noskatījās, kā Paulas seja atplauka.

- Nē, nē, dieva dēļ, nav svarīgi, ka piemirsāt! Svarīgi, ka tagad atcerējāties! Mēs tūlīt aizbrauksim piejums.

Pabeigusi telefonsarunu, Paula uzlūkoja Gestu.

- Tagad zinu, kā varam noskaidrot, kuras automašīnas pabrauca garām Bergu saimniecībai rītā, kad pazuda Nēa. Braucam!

Viņa piecēlās kājās. Uz mirkli sastingusi, policiste pasmaidīja.

- Pag! Laikam tomēr līdzi ņemšu Mārtiņu. Paskaidrošu vēlāk.

Patriks sēdēja pie sava rakstāmgalda un pūlējās saplānot dienas darbus. Kā gan izmeklēšanā bija jāvirzās uz priekšu, ja nemitīgi nācās atdurties pret kārtējo šķērsli? Patriks visas cerības lika uz ekshumāciju. Pēdešens bija solījis piezvanīt no paša rīta, un tālrunis iezvanījās pulksten astoņos.

- Sveiks! - Patriks sveicināja. - Nu gan agri zvani.

- Jā! Zvanu divu iemeslu dēļ, - Pēdešens norādīja.

Patriks izslējās krēslā taisnāk. Izklausījās daudzsološi.

- Pirmkārt, kas arī ir vissvarīgākais, esmu pabeidzis savu ziņojumu par Linnēu Bergu. Saņemsi to stundas laikā, lai gan visa tajā iekļautā informācija jau bija ietverta sākotnējos ziņojumos, ko - par spīli saviem iebildumiem - jau tev biju nosūtījis. Sim faktam, starp cilu, ir japalick starp mums.

- Protams. Kā allaž, - Patriks mierināja.

Pēdešens nokremšļojās. - Man tev ir kas jāpastāsta par mirstīgajām atliekām, ko saņēmām vakar. Leifa Hermansona mirstīgajām atliekām.

- Jā? - Patriks mudināja. - Saprotu, ka tik tikko esi sācis to apskati. Par ko ir runa?

- Runa ir par pazudušo lodi, - Pēdešens nopūtās. - To, kas bija izgaisusi bez pēdām.

- Jā... - Patriks novilka, nepacietībai pieņemoties spēkā. Viņš bija gatavs uzsprāgt, ja Pēdešens vēl ilgi vilktu garumā.

- Mēs to atradām.

- Lieliski! - Patriks izsaucās. Beidzot viņiem bija uzsmaidījusi veiksme. - Kur tā bija? Vai pierādījumu kastes dziļumā?

- Ne gluži. Та atradās zārkā.

Patriks palika ar pavērtu muti. Vai viņš bija pareizi sadzirdējis? Kā tā varēja būt?

- Zārkā? Kā gan lode varēja nonākt zārkā?

Policists iesmējās, bet Pēdešens viņam nepievienojās. Та vietā patologanatoms gurdeni paskaidroja:

- Saprotu, ka varbūt izklausās pēc joka, bet vienmēr ir jāņem vērā cilvēciskais aspekts. Patologanatoms, kurš veica sekciju, tolaik bija šķiršanās vidū un cīnījās par aizgādnības tiesībām, tāpēc mēdza par daudz iestiprināties. Viņa dzīve galu galā nokārtojās, bet izrādās, ka tā gada laikā, kad mana priekšteča privātajā dzīvē valdīja juceklis, viņa darbā ieviesās zināmas... nepilnības.

- Tātad sanāk...

- Sanāk, ka patologanatoms tā arī neizņēma lodi. Tā bija palikusi galvas brūcē un izripoja ārā, kad mīkstie audi bija noārdījušies.

- Saki man, ka tas ir joks! - Patriks iesaucās.

- Es noteikti vēlos, kaut nu tā būtu, tici man! - Pēdešens teica. - Par nelaimi, nav neviena, uz ko sakliegt, jo šis patologana toms pērn nomira no sirdstriekas, kad grasījās šķirties trešo reizi pēc kārtas.

- Bet lode ir pie tevis?

- Nē, tā nav uz vietas! Uz karstām pēdām nosūtīju to Tūrbjērnam uz Udevallu. Spriedu, ka vēlēsies, lai tās analīzi veic iespējami drīzāk. Piezvani Tūrbjērnam un pajautā, vai varēsi saņemt ziņojumu vēl šajā pēcpusdienā! Kas attiecas uz pienācīgo kārtību, kas nebija ievērota, varu tikai atvainoties. Та nemūžam nebūtu bijis jānotiek.

- Nē, taču svarīgāks ir fakts, ka esam atraduši lodi! - Patriks norādīja. - Tagad varam to salīdzināt ar Leifa ieroci un noteikt, vai viņa nāve bija pašnāvība, vai nē.

Base nošļuka uz dīvāna, uz kura joprojām bija palikuši daži traipi. Lai gan viņš bija pavadījis divas dienas, tīrīdams māju, tā tik un tā izskatījās drausmīgi. Rīkle aizžņaudzās šausmās. Kad piezvanīja vecāki, Base bija apgalvojis, ka viss esot kārtībā, bet ceļi bija sākuši drebēt, pirms vēl saruna bija beigusies. Viņam uzliks mājas arestu uz gadu. Vismaz. Varbūt viņam nekad vairs neļaus spert kāju ārā no mājas.

Pie visa bija vainīgi Nilss un Vendela. Base zināja, ka viņos nebūtu jāklausās, bet jau kopš bērnības puisis bija darījis visu, ko abi viņam bija teikuši. Tāpēc arī viņi ļāva Basem turēties līdzi. Iespējams, ka citādi mocītu Basi, nevis Samu.

Viņi nebija palīdzējuši puisim mājas tīrīšanā. Kad Base bija lūdzies pēc palīdzības, Nilss viņu tikai izsmēja, savukārt Vendela pat nepapūlējās atbildēt. Runa nebija tikai par bojātām mēbelēm. Bija pazudusi mātes dārglietu lādīte, arī tēva cigāru kārba. Kāds pat bija izrāvis lielo akmens eņģeli, ko māte bija izvietojusi zālājā kā putnu baseinu.

Base noliecās uz priekšu, atspiedis rokas pret augšstilbiem, un ievaidējās. Drīzumā vecāki pārradīsies mājās. Prātā iešāvās doma, ka varētu aizbēgt, bet kurp gan viņš dotos? Puisis nemūžam nespētu izdzīvot uz savu roku.

Gara acīm Base ieraudzīja Jesijas augumu un iešņukstējās. Katru reizi, kad puisis aizvēra acis, viņš redzēja Jesiju. Base murgoja par viņu. Atcerējās arvien jaunus sīkumus. Dzirdēja savas elsas,

kamēr bija iegrūdies meitenē atkal un atkal, savu kliedzienu, kad ķermenis bija atbrīvojies no sasprieguma.

Puisis atminējās baudu, ko bija jutis, jo darīja ko aizliegtu, un meitene bija pilnīgi bezpalīdzīga. Varu, ko bija jutis, darīdams ar viņu, ko vien gribēja. Pat tagad šīs izjūtas bija tik pretrunīgas, ka Basem metās nelabi.

Attēli bija nosūtīti visiem. Viņš vairs nespēja izskaitīt, cik īsziņu bija saņēmis. Nilss un Vendela bija apmierināti, jo viņu plāns pazemot Jesiju bija izdevies reizi par visām reizēm.

Neviens Jesiju nebija redzējis vai kaut ko no viņas dzirdējis. Miers un klusums. Arī Sams bija kā akā iekritis. Nevienam citam nešķita, ka tas būtu savādi. Base bija vienīgais, kurš tupēja izārdītā mājā, kamēr nelāgā sajūta pakrūtē auga augumā ar katru dienu. Lai ko arī teica Nilss un Vendela, nekas vēl nebija beidzies. Bija pārāk mierīgs. Kā klusums pirms vētras.

Ērika atpakaļgaitā izbrauca no stāvlaukuma, pie sevis secinādama, ka pēdējā laikā bija nudien veicies. Kamēr bērni bija rotaļājušies, viņa bija centīgi strādājusi pie savas grāmatas, un nu šķita, ka visām informācijas druskām beidzot bija atrasta īstā vieta.

Ērika nebija uzdrošinājusies cerēt, ka Sanna piekritīs sarunai. Tomēr nolēma izmēģināt laimi un piezvanīja viņai, tiklīdz Kristīna kopā ar bērniem bija devusies ceļā uz Stremstades atrakciju parku. Kad Ērika bija izteikusi savu lūgumu, par atbildi bija sekojis brīdis klusuma, un viņa bija aizturējusi elpu, līdz Sannas balss klausules otrā galā piekrita intervijai. Tā nu Ērika bija ceļā uz dārzkopības centru, lai sastaptu vienu no cilvēkiem, kurš Stellu bija pazinuši vislabāk.

Turklāt viņai bija nojauta, ka drīz vien izdosies noskaidrot, kas slēpās aiz iniciāļiem “SS”.

Novietojusi automašīnu grantētajā stāvlaukumā, Ērika pārlaida skatienu visapkārt, tad izkāpa un devās vīteņrožu arkas virzienā, jo nosprieda, ka tur bija ieeja dārzkopības centrā. No Fjelbakas taja varēja nokļūt vien desmit minūtēs, bet Krikai savu mūžu nebija bijis

vajadzības uz šejieni braukt. Dārzkopība neaizrāva, un pēc vairākiem drosmīgiem mēģinājumiem nenobeigt falenopsi, ko bija uzdāvinājusi Kristīna, viņa bija pārstājusi izlikties, ka prata apieties ar augiem. Visticamāk, ka nebija tādu puķu vai krūmu, kas spētu izturēt dvīņu mežonīgo spēlēšanos, tāpēc viņu mājas pagalms drīzāk bija rotaļu laukums, nevis dārzs.

Sanna panāca pretī sasveicināties un novilka notraipītus cimdus. Abas sievietes gadu gaitā bija redzējušās pilsētā un apmainījušās sveicieniem, kā jau ļaudis parasti mēdza darīt nelielā apkaimē, kur cits citu pazina. Tomēr šī bija pirmā reize, kad abas iepazīstinājās.

- Sveiki! - Sanna paspieda Ērikas roku. - Iesim apsēsties terasītē! Kornēlija pieskatīs veikalu.

Sieviete rādīja ceļu uz grezniem un balti krāsotiem dārza krēsliem, ko ieskāva krūmi un rozes. Ērika zaudēja valodu, kad pa acu galam saskatīja skaitļus uz cenu zīmēm, kas bija piestiprinātas pie mēbelēm. Cenas tūristiem.

- Ēaikam jau bija pienācis laiks satikties, - Sanna ieminējās, pētīdama Ēriku tā, it kā mēģinātu nolasīt viņas domas.

Sievietes vērīgais skatiens lika nemierīgi sagrozīties, bet Ērika ar skepsi bija saskārusies jau iepriekš. Traģēdijā cietušajiem ģimenes locekļiem bieži vien bija jāsargās no sadistiem, kurus pievilināja smagais pārdzīvojums. Sannas bažas, ka Ērika nebija neko labāka, bija saprotamas.

- Jūs zināt, ka es rakstu grāmatu par Stellas lietu, vai ne? - Ērika vaicāja. Sanna pamāja.

Ērikai sieviete uzreiz bija iepatikusies. Viņā jautās kas ārkārtīgi praktisks, pagalam nepiespiests. Gaišie mati bija saņemti parastā zirgastē, un seja nebija grimēta. Ērika pieļāva, ka pat svētku reizēs Sanna labprāt uzklāja tikai nedaudz grima. Uzvilktais apģērbs piedienējās sievietes profesijai: zābaki, džinsi un vaļīgs džinsa krekls. Saunā nebija nekā vieglprātīga vai sekla.

Kādas ir jusu domas par topošo grāmatu? - Ērika vaicāja, ķerdamas uzreiz pie lielas.

Nereti šis bija intervijas izšķirošais jautājums. Viņai bija jāzina, kā cilvēks uzņēma projektu.

- Man pret to nav iebildumu, - Sanna teica. - Lai gan es arī par to neiestājos. Esmu... neitrāla. Man tā nav svarīga. Esmu tik ilgi sadzīvojusi ar tālajiem notikumiem, ka man ir viss viens, vai jūs rakstāt savu grāmatu, vai nē.

- Mēģināšu viņu attēlot iespējami precīzi, - Ērika solīja.

- Tur man tiešām noderētu jūsu palīdzība. Vēlos aprakstīt Stellu tā, lai lasītājam rastos spilgts iespaids. Jums tas izdotos labāk nekā jebkuram citam.

Izņēmusi savu mobilo tālruni, Ērika uz to uzskatāmi norādīja:

- Vai iebilstat, ka ierakstu mūsu sarunu?

- Nē, droši! - Sanna attrauca.

Saraukusi pieri, viņa pavaicāja: - Ko vēlaties zināt?

- Stāstiet saviem vārdiem! - Ērika aicināja. - Par Stellu, par savu ģimeni. Ja jums ir spēks par to runāt, es labprāt uzzinātu, ko pārdzīvojāt šajā laikā.

- Ir pagājuši trīsdesmit gadi, - Sanna aprauti ieteicās.

- Dzīve ritēja uz priekšu. Cenšos pārāk bieži neprātot par notikušo. Daudz nevajag, lai pagātne pārmāktu tagadni. Bet es pamēģināšu.

Sanna runāja divas stundas. Jo vairāk viņa stāstīja, jo īstāka Stella kļuva Ērikas prātā. Viņa vairs nebija tikai upuris, par kuru Ērika bija lasījusi izmeklēšanas dokumentos un avīžrakstos. Stella bija īsta un dzīva četrgadīga meitene, kura ar prieku skatījās bērnu televīzijas raidījumu, ko sauca “Piecas skudras ir vairāk nekā četri ziloņi”. Viņai bija grūti piecelties no rītiem, un viņa nekad negribēja vakarā iet gulēt. Viņai garšoja rīsu brokastu pārslas ar cukuru un kanēli. Viņai patika, ka mati bija saņemti divās ļipās, nevis zirgastē. Naktī viņa mēdza ierāpties lielās māsas gultā, un katram savam vasarraibumam viņa bija devusi vārdu. Vislabāk meitenei patika Hūberts, vasarraibums uz degungala.

- Reizēm viņa briesmīgi tracināja, liet reizē nebija jautrāka cilvēka par viņu. Bieži vien man krita uz nerviem, jo visur okšķerē

jās. Vislabāk viņai patika spēle, kurā viņa pielavījās cilvēkiem un noklausījās, ko viņi teica. Pēc tam aizskrēja pastāstīt pārējiem, ko bija dzirdējusi, un bija brīži, kad man viņu tāpēc gribējās nožņaugt.

Sanna spēji aprāvās, acīmredzot, nožēlodama izvēlētos vārdus. Sieviete ievilka dziļu elpu.

- Mani mūždien sūtīja mežā meklēt māsu, - viņa turpināja stāstīt. - Nekad neuzdrošinājos iet pārāk dziļi iekšā. Man mežs šķita baiss. Taču Stellai nekad nebija bail. Viņai mežs patika, un viņa tajā gāja, kad vien tika. Droši vien tāpēc bija tik grūti aptvert, ka patiešām bija atgadījies kas briesmīgs. Viņa bieži kaut kur aizgāja, bet vienmēr atgriezās. Ne jau, pateicoties man, jo es nekad viņu kārtīgi nemeklēju. Iegāju mežā tikai tik dziļi, lai vecāki nodomātu, ka esmu devusies meklēt Stellu. Tā vietā es nosēdos blakus lielajam ozolam, kas atradās turpat aiz mājas varbūt kādu piecdesmit metru attālumā, un gaidīju. Agri vai vēlu Stella uzradās. Vienmēr atrada ceļu mājup. Ja neskaita pēdējo reizi.

Piepeši Sanna iesmējās.

- Stellai nebija daudz draugu, bet viņai bija iedomu rotaļbiedrs. Savādā kārtā tas man rādās sapņos pēdējā laikā. Esmu viņu redzējusi sapnī nu jau vairākas reizes.

- Viņu? - Ērika pārvaicāja.

- Stella viņu sauca par zaļo vīru, tāpēc minu, ka kāds apsūnojis koks vai krūms bija rosinājis viņas iztēli. Savā prātā viņa varēja uzburt veselas pasaules. Sad un tad aizdomājos, vai viņas pasaulē iedomu ļautiņu bija tikpat daudz kā īsto.

- Ar manu vecāko bērnu ir tāpat, - Ērika smaidot pastāstīja. - Visbiežāk dzirdam par iedomu draudzeni Molliju, kura uzskata, ka viņai būtu jābauda kūkas un saldumi katru reizi, kad tos bauda Maja.

- Ahā! Ģeniāls veids, kā iegūt divtik daudz kārumu, - Sanna secināja. Smaids atmaidzināja sievietes vaibstus. - Man pašai mājās ir pusaugu mošķis. Gribot negribot jāsāk šaubīties, vai pusaudži maz kādreiz top pārcilvēkiem.

C ik bērnu jums ir? Ērika jautāja.

- Tikai viens, - Sanna nopūtās. - Dažkārt šķiet, ka ir veseli divdesmit!

- Ar šausmām gaidu tos gadus. Pagaidām ir grūti iztēloties bērnus kā īgnus pusaudžus, kuri demonstratīvi aizslampā uz savu guļamistabu un sauc mani par maitu, jo nevar panākt, ko vēlas.

- Ai, ticiet man, esmu nosaukta arī skarbākos vārdos! - Sanna nosmējās. - Jo īpaši tāpēc, ka es taču skaidri un gaiši postu viņas dzīvi, jo lieku strādāt šeit, dārzkopības centrā. Nedēļas nogalē pieredzējām nelielu starpgadījumu, par kuru pienācās sods: viņasprāt, apdarīt ikdienas darbus spiestā kārtā ir vardarbība pret bērnu.

Abas pasmējās, tad Sannas sejas izteiksme uzreiz kļuva nopietna. - Kādas ir jūsu domas? - viņa vēlējās zināt. - Vai tā ir sakritība, ka ir noslepkavota arī meitenīte, kura dzīvoja mūsu vecajā saimniecībā?

Ērika nezināja, ko atbildēt. Veselais saprāts teica vienu. Nojauta lika domāt ko citu. Ja viņas atbilde būtu apdomīga, varbūt izdotos noskaidrot, vai pieņēmums, kas bija “SS”, bija pareizs.

- Uzskatu, ka pastāv kāda saikne, - viņa beidzot atzina, - tomēr es nezinu, kas tā ir par saikni. Manuprāt, ir pārāk ērti vainot Helēnu un Mariju. Nevēlos uzplēst vecās brūces, jo zinu, ka jūsu ģimenes acīs lieta bija atrisināta, kad Mariju un Helēnu atzina par vainīgām. Taču ir vēl daudz neatbildētu jautājumu. Leifs Hermansons, policists, kurš vadīja izmeklēšanu, savai meitai īsi pirms nāves pavēstīja, ka ir sācis šaubīties. Mēs gan nezinām, kāpēc.

Sanna nodūra skatienu uz savām kājām. Šķita, ka viņai kaut kas bija iešāvies prātā. Sieviete pacēla galvu un uzlūkoja Ēriku.

- Sen nebiju par to domājusi, bet jūsu teiktais man tagad kaut ko atgādināja. Leifs sazinājās ar mani, un mēs satikāmies uz tasi kafijas. Tas bija neilgi pirms viņa nāves.

Tajā brīdī pēdējā informācijas kripatiņa iegūla savā vietā. Policijas iecirknī Sannu uztvēra kā Sannu Lundgrēnu. Leifs viņu pazina kā Sannu Strandu.

- Par ko viņš vēlējās runāt? - Ērika jautāja.

- Tas bija pagalam savādi. Viņš man jautāja par zaļo viru. Ks

biju ieminējusies par Stellas iedomu draugu vēl tolaik, kad viņa nomira. Pēc tik gariem gadiem uzradās policists, kurš vēlējās par to runāt.

Ērika bija neizpratnē. Kāpēc gan Leifs bija vēlējies uzzināt ko vairāk par Stellas iedomu draugu?

- Sveiki! Vai kāds ir mājās? - Paula sauca, piesardzīgi atvērdama ārdurvis.

Viņi bija klauvējuši vairākas reizes, un neviens tā arī nebija atsaucies. Paula bija apmierināti ievērojusi, ka Mārtiņš noskatījās uz zīmi “Pārdod”, kad abi piebrauca pie nama.

- Esmu šeit! Nāciet vien iekšā! - no mājas atskanēja aizsmakusi balss. Policisti noāva kājas un iegāja iekšā, nolikdami apavus uz kājslauķa.

Dagmara sēdēja savā iecienītajā vietā pie virtuves loga un pacēla skatienu no krustvārdu mīklas, ko tobrīd risināja.

- Te nu jūs atkal esat! - sieviete iesaucās. - Cik aizraujoši!

- Jūs pārdodat šo namu? - Paula vaicāja. - Redzēju zīmi, kas ir izlikta priekšā.

- Jā, manuprāt, tas būtu visprātīgāk! Reizumis paiet labs brīdis, pirms tik stūrgalvīga sieviete kā es par kaut ko izšķiras. Bet manai meitai ir taisnība. Māja atrodas nomaļā vietā, un man vairs nav divdesmit gadu. Man būtu jāpriecājas, ka ir meita, kura grib, lai pārvācos dzīvot pie viņas. Tā vien šķiet, ka vairums ļautiņu nevar vien sagaidīt, kad varēs savus vecīšus iegrūst pansionātā.

- Gluži manas domas. Vēl nesen tieši teicu savam kolēģim, ka zviedriem lāgā nepadodas rūpēties par vecajiem ļaudīm. Vai kāds jau ir interesējies par jūsu namu?

- Vēl nav uzradies neviens, kurš gribētu pirkt, - Dagmara stāstīja un pamāja, lai policisti apsēžas. - Reti kurš vēlas dzīvot tik tālu no pilsētas. Pārāk laucinieciski un vecmodīgi. Visam ir jābūt jaunam un pašā centrā, nekādu šķību sienu vai nelīdzenu grīdu. Kauna lieta, es jums saku! Šis nams man ir mīļš. Ticiet man, šajās vecajās sienas ir daudz mīlestības.

- Manuprāt, tas ir burvīgs, - Martins iestarpināja.

Paula apvaldījās, lai neko nepiebilstu. Dažkārt steiga bija nevietā.

- Metīsim nu mieru vecas sievas dulnajiem prātojumiem! Spriežu, ka esat atbraukuši, lai parunātu par manu piezīmju grāmatiņu, nevis par manu māju. Es tikai netieku gudra, kā varēju piemirst jums par to pastāstīt izgājušajā reizē.

- Kam negadās, - Mārtiņš attrauca. - Ziņas par Nēu noteikti jūs pamatīgi satrieca. Ir grūti saglabāt skaidru prātu, kad ķer tādas vēstis.

- Svarīgāks ir fakts, ka tomēr atcerējāties un piezvanījāt mums, - Paula norādīja. - Pastāstiet, kas tā ir par piezīmju grāmatiņu?

- Nu, es atminējos, ka gribējāt zināt, vai rītā, kad pazuda Nēa, es redzēju kaut ko neparastu. Joprojām nekas nenāk prātā, bet šorīt attapos, ka jums saskatīt kādu sakarību sekmētos labāk nekā man. Та nu nospriedu, ka jūs varētu uzmest aci piezīmēm, ko pierakstu, lai kavētu laiku. Tas man palīdz risināt krustvārdu mīklas. Ja daru tikai kaut ko vienu, ir pagalam grūti koncentrēties. Vajag kaut ko, kas novērš uzmanību. Tāpēc rakstu piezīMēs par visu, ko redzu pa logu.

Sieviete pasniedza grāmatiņu Paulai, un policiste drīz vien atrada lapu, kurā bija piezīMēs no rīta, kad pazuda Nēa. Nebija nekā daudz. Garām bija pabraukušas trīs automašīnas un divi riteņbraucēji. Riteņbraucēji bija aprakstīti kā “Divi resni vācu tūristi, kuri ir devušies braucienā ar divriteni.” Tāpēc Paula uzreiz secināja, ka šī piezīme nebija būtiska. Palika piezīMēs par automašīnām. Dagmara bija pierakstījusi tikai katras automašīnas krāsu un modeli, bet tas bija labāk par neko.

- Vai drīkstu to paņemt līdzi uz iecirkni? - policiste palūdza, un Dagmara palocīja galvu.

- Ņemiet vien! Lūgtum!

-- Vēlējos pajautāt, kurā gadā ir celta jūsu māja? - Martins ierunājās.

- 1902. gadā. Mans tēvs to uzcēla pats. Es nācu pasaulē uz tā virtuves sola, kas stāv pie sienas.

- Vai nams jau ir apsekots? - Mārtiņš vaicāja.

Dagmara uzmeta policistam šķelmīgu skatienu un sacīja: - Jūs uzdodat nudien daudz jautājumu.

- Tāpat interesējos, - Mārtiņš atteica.

Viņš izvairījās uzlūkot kolēģi.

- Apsekotājs ir te bijis. Teica, ka pirmām kārtām labi drīz esot jālabo jumts. Pagrabā arī esot pelējums, bet neesot tik daudz, un ar to varot tikt galā vēlāk. Visi papīri ir pie nekustamo īpašumu aģenta. Ja kādam ir interese, tad var droši nākt un apskatīt.

- Hm... - Mārtiņš novilka, nodūris galvu.

Dagmara brītiņu viņā noskatījās. Saule apspīdēja sievietes seju, izceļot visas smaida krunciņas, kas iezīmējās ādā. Viņa uzlika plaukstu Mārtiņam uz rokas un gaidīja, līdz policists pacēla acis un sastapa viņas skatienu.

- Šī ir teicama māja, kurā sākt visu no jauna, - Dagmara teica. - Un tā ir no jauna jāpiepilda ar dzīvību. Un mīlestību.

Mārtiņš steigšus aizgriezās. Taču Paula samanīja, ka kolēģa acīs bija sanesušās asaras.

- Zvana kāds no kriminālistikas komandas. Runa ir par anonīmā ziņotāja zvana ierakstu. Vai man piezvanīt Paulai? Izmeklēšanu vada viņa ar Mārtiņu.

Annika bija pabāzusi galvu Melberga kabinetā un uzmodinājusi priekšnieku no saldas snaudas.

- Kas? Kas ir? Ā, tālruņa zvans! - viņš norūca, izsliedamies taisnāk. - Nē, savieno ar mani!

Sekundes simtdaļā Melbergam miega vairs nebija nevienā acī, un viņš bija apņēmības pilns dabūt savos nagos nelieti, kurš bija visu aizsācis. Ja kāds nebūtu mēģinājis apmelot Karīmu, ugunsgrēks nebūtu noticis. Par to Melbergam nebija nekādu šaubu.

Melbergs, viņš autoritatīvi ierunājās, kad bija pacēlis

klausuli.

Pārsteidzošā kārtā klausules otrā galā atskanēja sievietes balss. Jautājums bija tehnisks, tāpēc Melbergs bija gaidījis, ka zvanītājs būs vīrietis.

- Ā, sveiki! Zvanu par audiodatni, kuru lūdzāt apstrādāt.

Balss bija smalka un meitenīga, un Melbergam bija smagas

aizdomas, ka viņa nebija diez ko vecāka par pusaudzi.

- Tieši tā. Pieņemu, ka tūlīt teiksiet, ka ar to neko nevarējāt iesākt.

Melbergs nopūtās. Kriminālistikas nodaļā droši vien galīgi trūka darbinieku, ja jau tik sarežģīts un nozīmīgs uzdevums bija uzticēts kaut kādai jaunulei. Gan jau nāksies zvanīt viņas priekšniekam un lūgt, lai uzdevumu pārņem kāds lietpratīgāks speciālists. Vislabāk jau vīrietis.

- Patiesībā man izdevās problēmu atrisināt. Skaņa bija mazliet izkropļota, taču varēju regulēt... Labāk negarlaikošu jūs ar tehniskajiem sīkumiem. Tomēr man šķiet, ka esmu atjaunojusi balss oriģinālo skanējumu, cik vien tas ir iespējams ar pašreiz pieejamajām tehnoloģijām.

- A, nu, ē...

Melbergam trūka vārdu. Prātā viņš jau izspēlēja veselu vārdu apmaiņu ar speciālistes priekšnieku.

- Aiziet, noklausīsimies! - viņš ierosināja. - Kas slēpjas aiz anonimitātes?

- Vai vēlaties, lai tagad jums atskaņoju sarunu pa tālruni? Pēc tam varu jums nosūtīt datni pa e-pastu.

- Lai iet!

- Labi. Atskaņoju ierakstu.

Melbergs saklausīja balsi no tālruņa zvana. Vārdi bija tie paši, ko viņš jau bija dzirdējis, taču šoreiz anonīmā zvanītāja balss vairs nebija nedabiski dobja un neskaidra - tagad tā bija spalgāka un dzidrāka. Saraucis pieri, Melbergs pūlējās saklausīt jebko, kas varētu atklāt zvanītāja identitāti. Nevarēja teikt, ka viņš pazītu balsi, bet tas jau būtu par daudz prasīts.

- Labi, sūtiet man pa e-pastu! - Melbergs teica, kad īsais ieraksts bija beidzies.

Viņš nosauca savu e-pasta adresi, un jau pēc brīža datorā iepīkstējās paziņojums, ka datne ir atsūtīta. Melbergs to atskaņoja vēl vairākas reizes. Prātā palēnām dzima doma. Mirkli viņš apsvēra, ka vispirms būtu jāapspriežas ar Patriku, bet viņš kopā ar Gestu bija aizgājis pusdienās, un būtu nejauki abus traucēt. Turklāt doma bija ģeniāla - kādi gan Patrikam varēja būt iebildumi? Būtu ievērojami labāk pagaidīt līdz sapulcei, ko Patriks bija ieplānojis pulksten divos, un tajā visiem atklāt, ko viņš bija noskaidrojis. Melbergs nevarēja vien sagaidīt, kad saņems atzinību par izrādīto iniciatīvu. Ar to labs policists atšķīrās no lieliska policista. Domāšana ārpus iesīkstējušiem parametriem. Jauna skatpunkta piemeklēšana. Jaunu pieeju izmēģināšana un moderno tehnoloģiju lietošana.

Savilcis lūpas apmierinātā smaidā, Melbergs mobilajā tālrunī atlasīja saglabātu numuru. Panākumi vairs nebija aiz kalniem.

- Nu jau tev padodas labāk, - Sams atzina, palabodams Jesijas stāju. - Bet tu joprojām spied sprūdu pārāk spēcīgi un pārāk strauji, kad šauj. Sprūds ir jānoglāsta.

Meitene pamāja. Nenolaida skatienu no mērķa, kas bija piestiprināts pie koka. Šoreiz viņa tik tiešām noglāstīja sprūdu, un lode

ietriecās mērķa vidus tuvumā.

- Labais!

Puisis neliekuļoja. Jesijai bija dabas dots talants. Tomēr nepietika vien ar šaušanu nekustīgā mērķī.

- Tev ir jātrenējas šaut arī kustīgos mērķos, - Sams norādīja, un viņa palocīja galvu.

- Jā, zinu! Kā to darīsim? Kā tu mācījies?

- Ar dzīvniekiem, - puisis paskaidroja, paraustīdams plecus. - Jeimss man lika šaut uz vāverēm, pelēm, putniem. Uz jebko, kas bija pa rokai.

- Labi. Tā arī darīsim.

Jcsijas skatienā pavīdēja dzelžaina apņēmība, un Samam sagribējās viņu apskaut un pievilkt sev cieši klāt. No maiguma vairs nebija ne miņas. Puisis zināja, ka meitene īsti neēda. Kopš nedēļas nogales bija aizritējušas dažas dienas, un Jcsijas seja bija nedaudz

zaudējusi savu pilnīgumu. Samam bija vienalga. Viņš tik un tā mīlēja Jesiju. Puisim bija paticis meitenes naivums, taču tagad viņas skatījums uz pasauli vairāk līdzinājās viņējam.

Sama sirds bija tikpat nocietināta; tas viņiem palīdzēs paveikt iecerēto. Viņš jau bija pārkāpis robežu. Nebija ne runas, ka varētu kaut kā atkāpties, atpakaļceļa Samam vairs nebija. Visam bija savs lūzuma punkts. Arī cilvēkiem. Viņš bija pieredzējis pirmo, un nu bija pienākusi Jesijas kārta. Tagad abi bija sasnieguši vienu un to pašu nezināmo posmu.

Bija brīnišķīgi, ka bija kāds, ar ko būt tajā kopā.

Sams apzinājās, ka ir viss jāizstāsta Jesijai. Ir jāatklāj savi visvairāk slēptie noslēpumi. Tas bija vienīgais, kas viņu vēl biedēja. Nešķita, ka meitene viņu nosodītu, tomēr Sams nebija par to pārliecināts. Daļēji viņš vēlējās arī turpmāk izmest visu no prāta, daļēji viņš nešaubījās, ka bija jāatceras, jo tas palīdzētu virzīties uz priekšu. Puisis nespēja stāvēt uz vietas. Nespēja apstāties. Viņš vairs nevarēja būt tikai upuris.

Sams noņēma no pleciem mugursomu un izvilka piezīmju kladi. Bija pienācis laiks atklāt Jesijai savus vistumšākos noslēpumus. Viņa tam bija gatava.

- Vēlos tev kaut ko parādīt, - Sams ieteicās. - Man ir kaut kas jāizdara.

BŪHUSLĒNE, 1672. GADS

Liecinieki nāca priekšā cits pēc cita. Muitas ierēdnis stāstīja, kā Elīna viņam bija spļāvusi virsū buramos vārdus un kā vējš bija notriecis viņa zirgu no ceļa. Fjelbakas kaimiņi un ļaudis no Tānumshedes deva liecību, ka Elīna esot likusi lietā nešķīstus pesteļus, lai dziedinātu un dakterētu. Tad pienāca Britas kārta. Balta un daiļa vaigā, viņa iznesīgi izslīdēja zāles priekšā, lai nosēstos uz liecinieka sola. Māsas sejā vīdēja bēdas, bet Elīnai bija skaidrs, ka Brita nevarēja vien nopriecāties par pastrādāto. Pēc visiem šiem gadiem viņa pēdīgi bija panākusi, ka Elīna attapās tieši tur, kur Britai bija pa prātam.

Māsas acis bija nodurtas, tumšās skropstas kā vēdekļi meta ēnas pār vaigiem. Zem tērpa auduma varēja manīt ieapaļo vēderu, bet sejā vēl nejautās nekā mātišķa. Tā bija tikpat šaura un smalka kā allaž.

- Vai varat mums par sevi ko pasacīt? - Hirne aicināja, uzsmaidīdams Britai.

Elīna redzēja, ka patlaban viņš bija māsas savaldzināts gluži tāpat kā tovakar mācītājmuižā.

Tanī brīdī viņa atģida, ka nebija atbalsta, ko gaidīt. Nekas nevarēja Elīnu paglābt. Lai ko arī teiktu Brita, tas nebija no svara. Tomēr Elīna tāpat nojauta, ka Brita nemūžam neciestu klusu, ja reiz bija izdevība runāt.

- Es esmu Elīnas māsa. Pusmāsa, - viņa paskaidroja. - Mums ir viens tēvs, bet māte ir katrai cita.

- Vai Elīna dzīvoja pie jums kopš sava vīra nāves? Jūs un jūsu vīrs, mācītājs Prēbcns Villumscns, ar dāsnu sirdi deva pajumti Elīnai un viņas malai Ma lai. Vai las ir tiesa?

Brita kautri pasmaidīja.

- Jā, bijām vienisprātis, ka mums piedienētos palīdzēt Elīnai un mīļajai Mertiņai, kad Pērs bija noslīcis! Galu galā mēs esam rada. Radagabali cits citam sniedz palīdzīgu roku.

Hirnes skatiens iemirdzējās, kad viņš uzlūkoja Britu.

- Cik dāsni un labestīgi, nav vārdam vietas! Jūs abi pat nenoskārtāt, ka...

- Nē, kur nu! - Brita sparīgi papurināja galvu un deva vaļu šņukstam.

Hirne no kamzoļa ķešas izvilka nēzdogu un padeva to lieciniecei.

- Kad sākāt ko nomanīt? - viņš prasīja.

- Aizritēja kāds laiks. Viņa ir mana māsa, un man negribējās ticēt...

Brita iešņukstējās no jauna un piespieda nēzdogu acīm. Tad iztaisnojās un pašāva zodu uz augšu.

- Viņa man no rītiem pasāka dot maisījumus, kas līdzētu ieņemt bērnu. Biju viņai par to pateicīga. Zināju, ka Elīna bija izpalīdzējusi citām apkaiMēs sievām. Ik ritu dzēru to šķēbīgo strebekli. Papriekš Elīna kaut ko iemurmināja kausā, tad padeva to man. Ritēja mēnesis pēc mēneša, un nekā. Pa vairākiem lāgiem viņai prasīju, vai no maisījumiem ir kāds labums, un viņa pastāvēja pie sava, ka tie nudien līdzēšot. Saņēmu dūšu un tā arī diendienā dzēru, ko Elīna man deva.

- Taču ar laiku nopratāt ko nelabu?

Hirne paliecās tuvāk Britai, un sieviete pamāja.

- Jā! Pamazītēm nojautu, ka Elīna piesauca ne jau Dievu, bet gan tumšākus spēkus. Muižā... Muižā bija kustonis, kurš pazuda, kā akā iekritis. Kaķis, ko sauca par Vijolīti. Es to atradu aiz mūsu nama, kustonis bija pakārts aiz astes pretī mana kambara logam. Tad man viss bija skaidrs. No tā brīža dzeramo slepus izlēju ārā, kad Elīna bija uzgriezusi muguru. Kā biju mitējusies dzert šo mai sījumu, spēju tapt grūta.

Viņa noglāstīja vēderu.

- Tad apķēros, ka Elīna negribēja, ka ieņemu bērnu. Kur nu! Viņa negribēja, ka laižu pasaulē bērnu.

- Kamdēļ tā?

- Elīna mūžam ir mani skaudusi. Viņas māte aizgāja viņsaulē, kad Elīna bija maza, un manu māti tēvs mīļoja vairāk. Un es biju tēva acuraugs, jā gan! Manas vainas tur nebija, bet Elīna turēja uz mani ļaunu prātu. Vienādiņ tīkoja to, kas bija man, lai kas tas būtu, un tas tapa skaidrāks par skaidru, kad es izgāju par sievu pie mācītāja, kamēr viņai bija jāpaliek mierā ar zvejnieku bez mantas. Tā nu spriežu, ka Elīna negribēja, ka man ir bērns. Tāpat spriežu, ka viņa bija uzdomājusi dabūt manu vīru.

Brita pagriezās pret tiesas zālē sasēdušajiem ļaudīm.

- Kā gan Nelabais būtu līksmojis, ja viņa sievišķis pamanītos aizvilt baznīcas kalpu! Laimīgā kārtā Prēbens ir sīksts, visas Elīnas viltības un visi pūliņi vilināt viņam bijuši nebijuši.

Viņa uzsmaidīja Prēbenam, kurš uz brītiņu pacēla acis, pirms atkal nodūra tās grīdā. Elīna bija kā piekalusi skatienu viņam. Kā gan Prēbens jaudāja tā sēdēt un noklausīties tādos melos? Elīna bija padzirdējusi, ka viņš nedošot liecību. Tas mācītājam bija aiztaupīts. Par to visādā ziņā bija jāpriecājas, jo viņa nespēja ne iedomāties, kā būtu pacietusi, ja Prēbens pats būtu melsis tiesas priekšā, nevis laidis Britu savā vietā.

- Pastāstiet mums par Nelabā zīmi! - Hirne vedināja.

Skatītāji saausījās. Viņi par to bija dzirdējuši. Runāja, ka nelabais uz savu sievu augumiem atstāja zīmi. Kā iededzinātu ādā. Vai uz Elīnas Jūnsdoteras auguma bija šāda zīme? Ja jā, kur tā bija? Visi ar nepacietību gaidīja, kad Brita atsāks runāt.

Viņa palocīja galvu.

- Jā, uz viņas auguma ir zīme - turpat apakš krūts. Tā ir uguns krāsā. Izskatās kā Dānijas karte.

Elīna noelsās. Mazotnē tā tikpat kā nebija saskatāma. Viņa arī savu mūžu nebija zinājusi, ka tā lika domāt par tādu karti. Bija tikai viens cilvēks, kurš būtu varējis sazīmēt tādu līdzību.

Prēbens.

Viņš bija nodevis šo pierādījumu Britas rokās, lai viņa to liktu lietā pret māsu. Elīna lūkoja panākt, ka Prēbens sastapa viņas acis, bet gļēvulis tā arī sēdēja, blenzdams grīdā. Gribējās uzšauties kājās un celt gaismā visu izgājušo, bet Elīnai bija skaidrs, ka tas būtu veltīgi. Neviens neticētu nevienam vārdam, kas nāktu pār viņas lūpām. Šo ļaužu acīs Elīna bija ragana.

Nu viņai tikai bija jārauga, kā neiegrūst Mertu vēl dziļākā muklājā. Meitenei bez Britas un Prēbena nebija neviena cita. Citu radu viņai vairs nebija palicis. Elīnai nebija cita padoma, kā cerēt, ka Brita un Prēbens atvēlētu Mertai uzaugt pie viņiem. Tāpēc viņa cieta klusu. Mertas labad.

Kamēr Brita nerimās klāstīt par nelabā zīmi uz Elīnas auguma un stāstīja vēl simtiem citu melu, ar katru sagudroto pierādījumu pietuvinādama māsas neizbēgamo likteni, Elīna ilgojās, kaut tiesa būtu cauri. Viņa bija nolemta nāvei. Tas nu tagad bija skaidrs. Tomēr Elīna aizvien loloja cerību, ka meita varētu baudīt labu dzīvi. Domas griezās tikai ap Mertu. Nekas cits nebija no svara.

- Palēnām viss sāk noskaidroties, - Patriks iesāka, pazīdams kņudoņu, ko juta, kad juceklis ar visiem lietā vēl neatrisinātajiem jautājumiem sāka šķetināties. - Rīta pusē man piezvanīja Pēdešens. Neticēsiet, bet pazudusī lode atradās zārkā. Patologanatoma nevērības dēļ lode tā arī palika brūcē.

- Tad tāpēc neviens to nevarēja atrast, - Gesta secināja.

- Lode ir nosūtīta Tūrbjērnam, un es tikko kā saņēmu viņa sākotnējo ziņojumu. Tā ir 45. kalibra lode ar pilnīga apvalka metāla čaulīti. Es varētu iedziļināties, ko tas nozīmē, bet jūs droši vien to zināt labāk par mani. Pagaidām visnozīmīgākais ir atklājums, ka lodi var sasaistīt ar kolta lietojumu.

- Vai tas tātad nozīmē, ka Leifs neizdarīja pašnāvību? - Mārtiņš gribēja zināt.

- Leifs bija kreilis, bet lodes radītā brūce bija viņa labajos deniņos un viņš turēja ieroci labajā rokā, nevis kreisajā, - Patriks norādīja, tikai ar pūlēm valdīdamies, lai sajūsma neieskanētos balsī, kad piebilda: - Sis ierocis bija viņa paša šaujamierocis, Walther PPK, 32. kalibrs. Sis ierocis nevar izšaut 45. kalibra lodi, ko atrada zārkā. Tāpēc runa ir par slepkavību, nevis pašnāvību. Mums ir arī aizdomās turamais. Leifs savā dienasgrāmatā pierakstīja iniciāļus “JJ”, un mēs zinām, ka Jeimsam Jensenam pieder Colt M1911, kas ir saderīgs ar 45. kalibra lodi Leifa mirstīgajās atliekās.

- Kad devāmies pie viņa aprunāties, Jeimss mums parādīja Colt Ml91 /. Teica, ka tēvs to esot uzdāvinājis, kad viņš bija septiņus gadus vecs, Paulu nomākta pastāstīju.

- Kā gan mēs varam viņu sasaistīt ar lodi? Un Leifa slepkavību? - Gesta jautāja. - Tie visi ir tikai pieņēmumi. Zviedrijā noteikti ir tūkstošiem cilvēku, kuriem pieder kolts - gan likumīgi, gan nelikumīgi. “JJ” attiecas uz Jeimsu Jensenu - tas ir tīrais minējums. Nav nekādu pierādījumu.

- Mums lode ir jāsasaista ar ieroci, - Patriks teica. - Šaubos, ka ar informāciju, kas pašreiz ir mūsu rīcībā, pietiks, lai no prokurora saņemtu kratīšanas orderi. Tas arī pašlaik ir galvenais jautājums - kā varam noskaidrot, ka lode ir saistīta ar ieroci?

Paula pacēla roku. Patriks pamāja, dodams vārdu.

- Viņš trenējas šaušanā mērķī valsts zemēs īpašumā. Tieši šāva ar koltu, kad Gesta un es, mēs viņu uzgājām mežā. Tur noteikti ir lērums ložu, tāpēc varam aiziet un tās salasīt, un pat nevajag orderi.

- Lieliska doma! - Patriks iesaucās. - Jūs abi ar Gestu varat doties savākt lodes, pēc tam nosūtīsim tās uz analīzi laboratorijā.

Patriks iemeta skatienu sava mobilā tālruņa displejā. Bija desmit neatbildētu zvanu. Kas bija lēcies? Viņš neatpazina nevienu no uzrādītajiem tālruņa numuriem, tāpēc netika gudrs, kas bija par iemeslu pēkšņajai plašsaziņas līdzekļu pārstāvju interesei. Patriks atvēlēja laiku, lai noklausītos ziņojumus savā balss pastkastītē. Pēc tam pagrieza baltu aci pret Melbergu.

- Rādās, ka mēs esam lūguši sabiedrības palīdzību atpazīt kādu balsi. Audiodatne ir izvietota Expressen tīmekļa vietnē. Vai kādam par to ir kas zināms?

Melbergs izslējās.

- Jā! Es saņēmu datni, kamēr tevis nebija uz vietas. Tehniskās problēmas novērsa un kropļošanas filtru noņēma sieviete. Vai spējat tam noticēt?

Priekšnieks uzlūkoja pārējos, kas bija sapulcējušies telpā, bet reakcija nebija tāda, kādu viņš bija gaidījis.

- Lai nu kā, es balsi neatpazinu, - Melbergs turpināja stāstīt, - tā nu nopratu, ka mums noderētu neliela palīdzība, un sabied

rība var būt labs resurss. Ņēmu un piezvanīju savai kontaktpersonai, kura strādā tajā dzeltenās preses avīzē, un viņi ar prieku mums izlīdzēja! Tagad tikai atliek gaidīt, līdz cilvēki sāks ziņot!

Priekšnieks atgāzās krēslā, savilcis seju apmierinātā izteiksmē.

Patriks klusībā aizskaitīja līdz desmit, tad izšķīrās par vieglāko ceļu. Ievilcis dziļi elpu, viņš iesāka:

- Bertil... - Tad attapās, ka nezināja, kā turpināt.

Patriks vēlējās pateikt tik daudz, bet nekas no tā nevirzītu izmeklēšanu uz priekšu.

Viņš mēģināja vēlreiz:

- Bertil! Ja tāds ir rīcības plāns, tad visu ziņojumu pieņemšana paliek jūsu pārziņā.

Melbergs pamāja un bezrūpīgi pacēla abus īkšķus.

- Informēšu, kad būšu sadzinis viņu rokā, - priekšnieks mundri apsolīja. Patrikam izdevās izmocīt smaidu.

Viņš jautājoši uzlūkoja Melbergu.

Melbergs apjucis noprasīja: - Ko?

- Vai jums nešķiet, ka būtu prātīgi, ja arī mēs noklausītos audiodatni?

- A, protams! - Bertils atsaucās, pastiepdamies pēc sava tālruņa. - Nosūtīju datni no sava mobilā. Vai jau teicu jums, ka tehniskās problēmas atrisināja sieviete?

- Jā, teicāt gan! - Paula apstiprināja. - Atskaņojiet, lūdzu, ierakstu!

- Labi jau, labi! Kādi jūs visi nepacietīgi! - Melbergs norūca.

Tad pakasīja galvu.

- Tā, kā gan varu datni atskaņot? Šie nolāpītie modernie tālruņi...

- Vai vēlaties, lai jums palīdz sieviete? - Paula mīlīgi pavaicāja.

Priekšnieks izlikās, ka nebija neko dzirdējis, un turpināja spaidīt pogas.

Nu, re! viņš uzvaroši izsaucās.

Visi uzmanīgi noklausījās ierakstīto sarunu.

- Un? - Melbergs ieteicās. - Vai kāds pazina balsi? Vai saklausīja ko ievērības cienīgu?

- Ne gluži... - Mārtiņš atzina. - Taču balss izklausās pēc jauna cilvēka balss. Spriežot pēc izloksnes, zvanītājs ir no šīs apkaimes.

- Citiem vārdiem sakot, tev arī nav ne jausmas. Labi vien ir, ka jau esmu palūdzis sabiedrības palīdzību! - Melbergs apmierināti secināja, nostumdams tālruni malā.

Patriks nepievērsa priekšniekam uzmanību.

- Labi, turpinām! Zvanīja Ērika. Šorīt viņa savai grāmatai intervēja Sannu Lundgrēnu. Sannas Lundgrēnas vārds pirms laulībām bija Sanna Stranda. Viņa Ērikai pastāstīja, ka nedēļu pirms nāves Leifs esot sarunājis ar Sannu tikties, tāpēc tagad esam apstiprinājuši, ka “SS” Leifa dienasgrāmatā attiecās uz viņu.

- Ko viņš gribēja? - Gesta pavaicāja.

- Nu... - Patriks nebija drošs, ka saskatīja jēgu Ērikas stāstītajā, tāpēc lāgā nezināja, kā šo informāciju pasniegt kolēģiem.

- Šķiet, ka Leifs vēlējās uzzināt ko vairāk par kādu Stellas iedomu draugu...

Mārtiņš aizrijās, malkodams kafiju, un neticīgi uzlūkoja Patriku.

- Par iedomu draugu? Kāpēc?

- Saprotams jautājums, - Patriks atzina. - Leifs gribēja uzzināt ko vairāk par iedomu draugu, ko Stella sauca par zaļo vīru.

- Gatavais joks! - Melbergs smiedamies izsaucās. - Zaļais vīrs? Iedomu draugs? Kaut kāds vājprāts!

Jau atkal Patriks par priekšnieku nelikās ne zinis.

- Pēc Sannas teiktā Stella bieži vien esot spēlējusies mežā un stāstījusi, ka tur esot redzējusi šo “zaļo vīru”, - viņš skaidroja.

- Sanna par māsas iedomu draugu policijai pastāstīja jau uzreiz, kad bija atrasts Stellas līķis, bet neviens šo informāciju neuztvēra nopietni. Pēc daudziem gadiem Leifs piezvanīja Sannai, jo vēlējās noskaidrot ko vairāk. Viņa neatcerējās precīzu datumu, kad abi tikās, bet spriež, ka tas esot tas pats, kurā Leifs savā dienasgrāmatā icrak stīja “SS”. Nedēļu vēlāk Sanna padzirdēja, ka I -cils bija izdai ijis pa;;

nāvību. Par abu sarunu viņa nebija domājusi līdz brīdim, kad Ērika sāka uzdot jautājumus par Stellu.

- Vai mums būtu jāķeras pārbaudīt stāstu par izdomātu personu? - Melbergs smējās.

Neviens nepievienojās priekšnieka uzjautrinājumam. Patriks ielūkojās mobilā tālruņa displejā. Vēl divpadsmit neatbildētu zvanu. It kā sarežģījumu jau tāpat nebūtu gana.

- Manuprāt, tas nebūtu pa tukšo, - viņš teica. - Būsim atvērti jaunām varbūtībām! Varbūt Leifs atklāja ko nozīmīgu.

- Ko iesāksim ar Jeimsu? - Gesta jautāja, atgādinādams kolēģiem, ka šī tēma vēl nebija izrunāta.

- Pagaidām neko, - Patriks atbildēja. - Vispirms tev un Paulai ir jāsalasa ložu paraugi.

Viņš saprata kolēģa nepacietību. Arī viņš labprāt būtu uzreiz arestējis Jeimsu, bet bez pierādījumiem būtu neiespējami izvirzīt apsūdzību.

•- Ir vēl kas svarīgs, kas mums ir jāpārrunā, - ieteicās Paula. - Es aprunājos ar večiņu, kura dzīvo ģimenei kaimiņos Bergu. Kad iepriekš bijām pie viņas, viņa teica, ka neatminoties, ka rītā, kad pazuda Nēa, būtu pamanījusi ko neparastu. Vēlāk viņa attapās, ka mums varētu noderēt viņas piezīmju grāmatiņa, kurā viņa pieraksta visu, ko pa virtuves logu ir redzējusi notiekam. Mārtiņš un es, mēs aizbraucām pie viņas aprunāties un paņēmām šo piezīmju grāmatiņu. Pirmajā brīdī rādās, ka viņai bija taisnība. Neievēroju neko neparastu.

Paula saminstinājās.

- Tomēr nojaušu, ka kaut kas ir nevietā. Tikai nekādi netieku gudra, kas tas varētu būt.

- Turpini gudrot! - Patriks mudināja. - Pati zini, kā tas ir. Agri vai vēlu kļūs skaidrs.

- Nu jā... - Paula šaubīdamās novilka. - Cerams, ka tā.

- Kas ir ar motīvu? - Mārtiņš ieminējās. Kad visi bija pievērsuši policistam savu uzmanību, viņš paskaidroja: - Ja jau pieņemam, ka ļcimss nošava Leifu. Kādēļ viņš tā rīkotos?

Labu brīdi valdīja klusums. Patriks par to bija domājis jau pēdējās pāris stundas, bet nekas nebija iešāvies prātā. Galu galā viņš norādīja:

- Pagaidm galvenais mērķis ir sasaistīt Jeimsu ar lodi. Pēc tam skatīsimies, kā rīkoties tālāk.

- Mēs varētu braukt tagad, - Gesta ierosināja, uzlūkodams Paulu.

Kolēģe nožāvājās, tad palocīja galvu.

- Noteikti ievērojiet kārtību! - Patriks piekodināja. - Papīra maisiņi, pienācīgi marķējumi - dokumentējiet visu. Nebūtu lāgā, ja kāds vēlāk apšaubītu mūsu procedūras.

- Tā arī darīsim, - Gesta solīja.

- Varu braukt jums līdzi, - Martins piedāvājās. - No savām kontaktpersonām pretimigrācijas grupās neesmu dzirdējis neko noderīgu. Neviens neko par ugunsgrēku nezina. Vai vismaz tā saka.

- Labi. Brauc līdzi! - Patriks piekrita. - Patlaban tas ir mūsu vislabākais pavediens. Man šķiet, ka aiz Leifa jautājumiem par Stellas iedomu draugu slēpjas kas būtisks. Gesta, vai par to kaut ko atceries? Kaut ko no sākotnējās izmeklēšanas?

Gestas pierē ievilkās dziļa grumba, kamēr kolēģis atsauca prātā Stellas lietu. Šķita, ka viņš jau grasījās noliedzoši pašūpot galvu, kad piepeši atplauka un pacēla skatienu.

- Marija. Mēs apspriedām Marijas apgalvojumu, ka mežā kāds viņām bija sekojis dienā, kad Stella nomira. Saprotu, ka varbūt tas nav nemaz tik nozīmīgi, bet... varbūt tomēr pastāv kāda saikne? Varbūt Stellas iedomu draugs bija īsts cilvēks?

- Vai tas varētu būt bijis Jeimss? - Paula jautāja.

Visu acis pievērsās viņai. Policiste paraustīja plecus.

- Ja tā padomā. Jeimss dien armijā. Dzirdot Sannu sakām “zaļais vīrs”, es uzreiz iztēlojos zaļas drēbes. Karavīra drēbes. Varbūt Stella tikās ar Jeimsu? Varbūt tas bija Jeimss, kuru Marija - kā viņa apgalvoja - dzirdēja mežā?

- Pašlaik tie ir tikai minējumi, - Patriks norādīja.

Viņš no jauna iemeta skatienu tālruņa displejā, kurā nu bija uzrādīti vēl divdesmit neatbildēti zvani.

- Kamēr pārējie vac pierādījumus, mes, Bertil, aprunāsimies savā starpā! - Patriks uzaicināja un nopūtās.

Anna bažījās arvien vairāk. Bija pārāk daudz nezināmo lielumu, pārāk daudz kas varēja noiet greizi. Turklāt viņa manīja, ka Ērikai bija radušās aizdomās. Anna bija ievērojusi māsas pētīgo skatienu, taču pat viņa nebija bildusi ne vārda.

Dans virtuvē svilpodams gatavoja vēlas pusdienas. Ar katru grūtniecības mēnesi viņš pārņēma aizvien vairāk mājas darbu savā ziņā, bet Anna zināja, ka Dans tos apdarīja ar prieku. Viņi bija gandrīz zaudējuši it visu, toties nu jau ikdienas dzīve bija atjaunojusies, viņi bija atguvuši gan ģimeni, gan viens otru. Kā Annas, tā Dana sirdī joprojām jautās rētas, taču abi bija iemācījušies ar tām sadzīvot. Anna bija samierinājusies ar rētām uz ķermeņa. Mati bija atauguši, rētas palēnām balēja. Tām nebija lemts izgaist pilnībā, un viņa varēja rētas paslēpt ar grimu, ja vēlējās, bet nereti Anna sevi ar to neapgrūtināja. Tas bija viņas daļa.

Viendien Dans bija Annai vaicājis, kā viņai bija izdevies neļauties rūgtumam. Viņas dzīve bija iegrozījusies pavisam citādāk nekā Ērikai. Reizēm šķita, ka viņu bez mitas nomocīja nelaimes, kamēr māsas dzīvē valdīja neticama saskaņa. Tomēr Anna pretojās kārdinājumam sevi žēlot un apskaust Ēriku; lai cik grūti bija to atzīt, viņas nedienās lielākoties bija vainojami pašas kļūmīgie lēmumi. Viņa pati bija izvēlējusies Eūkasu, savu bērnu tēvu, nelikdamās ne zinis par brīdinājumiem un šaubām, ko Ērika bija paudusi. Neuzticība, kuras dēļ teju bija sagrauta Annas un Dana mīlestība vienam pret otru, bija tikai un vienīgi viņas pašas vaina. Viss pārējais - satiksMēs negadījums, kura dēļ augumu klāja rētas un kurā Anna bija zaudējusi vēl nedzimušo bērnu - bija tīrā nelaime. Ikreiz, kad uznāca vēlēšanās domāt par Ēriku ar rūgtumu vai skaudību, Annai bija tikai sev jāatgādina, kā lielā māsa bija par viņu rūpējusies un sargājusi jau kopš mazotnes. Anna apzinājās, ka viņa bija varējusi baudīt bērnību, jo Ērika to bija liegusi sev, un uz mūžiem par to bija masai pateicīga.

Tomer tagad viņa bija lauzusi Ērikai doto solījumu. Solījumu,

ka vairs nekad no māsas neko neslēps. Anna noklausījās, kā Dans šķindināja traukus, klādams galdu. Viņš dziedāja līdzi dziesmu, kas skanēja pa radio. Anna vēlējās, kaut spētu būt tikpat bezrūpīga un mundra. Taču viņai bija raksturīgi raizēties. Anna netika gudra, vai bija pieņēmusi pareizo lēmumu. Uzmācās bailes, ka viņa varētu sāpināt Danu, un viņa apzinājās, ka jau tā bija riskantā situācijā, jo bija nācies vīram melot. Tomēr izlietu ūdeni vairs nesasmelt.

Ar pūlēm Anna izrausās no dīvāna. Kad viņa iegāja virtuvē un ieraudzīja Dana smaidu, vīra mīlestības siltums apņēma sirdi un uz mirkli Annas bažas pagaisa. Par spīti visam, kas bija pārdzīvots, viņa uzskatīja, ka dzīve nebija nemaz tik slikta. Kad virtuvē sanāca bērni, kuri bija rosījušies mājā, kur nu kurais, vai rotaļājušies ārā, Anna juta, ka bija patiešām laimīga.

- Vai tev šķiet, ka Jeimss varētu būt Stellas slepkava? - Paula vaicāja, noskatīdamās Gestā no sāniem. - Un viņš nogalināja Leifu, jo Leifs grasījās viņu atmaskot?

Gesta bija lūdzis automašīnas vadīšanu uzticēt viņam, un Paula bija negribīgi piekritusi, lai gan noprata, ka kolēģis visu ceļu līdz Fjelbakai vilksies gliemeža ātrumā.

- Nezinu, ko lai domā, - Gesta atzina. - Neatceros, ka viņa vārds būtu izskanējis, kad veicām sākotnējo izmeklēšanu. Var jau būt, ka Leifs nekavējās pievērst uzmanību tikai abām meitenēm un nebija vairs nekāda iemesla apsvērt citas varbūtības, kad viņas bija atzinušās. Ja runa ir par Marijas apgalvojumu, ka viņa mežā kādu esot redzējusi... Par to viņa neieminējās līdz brīdim, kad bija atsaukusi savu atzīšanos, tāpēc mēs visi spriedām, ka bērns neveikli mēģināja novirzīt no sevis aizdomas.

- Vai tu Jeimsu pazini? Nu, tolaik? - Paula pavaicāja un attapās, ka ar labo kāju spieda neesošu akseleratora pedāli. Gesta bija tik neizturami lēns, ka Paula labprātāk būtu pacietusi Patrika pārgalvīgo braukšanas manieri.

- Saprotams, ka pazinu. Fjelbaka ir maza pilsēta, vairums iedzīvotāju pazīst cits citu. Turklāt Jeimss vienmēr ir bijis diezgan

spilgta personība. Viņa dižais mūža mērķis bija kļūt par karavīru. Ja pareizi atceros, viņš, iziedams obligāto dienestu, pieteicās kaut kādā īstu veču vienībā - kļuva par nirēju vai gaisa desantnieku, vai kaut ko tamlīdzīgu - un tā arī turpināja dienēt armijā.

- Ārkārtīgi savādi, ka viņš apprecēja sava labākā drauga meitu, - ieteicās Mārtiņš, kurš bija iekārtojies aizmugurējā sēdeklī. - It īpaši ar tādu gadu starpību.

- Neesi vienīgais, kuram tas šķiet savādi, - Gesta norādīja, samazinādams ātrumu vēl vairāk. Lai gan nekur nebija redzams neviens cits transportlīdzeklis, viņš ieslēdza virzienrādi, pirms nogriezās pa kreisi uz grants ceļa. - Neviens pat nebija ievērojis, ka Jeimsam būtu draudzene, tāpēc pārsteigums bija liels. Turklāt Helēna bija tikai astoņpadsmit gadus veca. Bet jūs jau zināt, kā notiek: sākumā visi par to vien runā, tad izceļas cits skandāls, un cilvēku ziņkāre pagaist, kā nebijusi. Pasaulē nāca Sams, un viņi kļuva par vēl vienu ģimeni. Nu jau cik gadus ir precēti, tātad laulība droši vien ir izdevusies.

Policisti bija nolēmuši neinformēt Jeimsu par savu ierašanos, tāpēc Gesta novietoja automašīnu krietnā attālumā no mājas. Viņi vēlējās, nevienam nemanot, doties tieši uz treniņu vietu mežā.

- Ko iesāksim, ja tur būs viņš? - Mārtiņš gribēja zināt.

- Būs jāpasaka, ko darām. Cerēsim, ka neradīsies sarežģījumi. Mums ir likumīgas tiesības no turienes paņemt jebko, ko vēlamies.

- Taisnība, bet neraujos saskrieties aci pret aci ar profesionālu karavīru un iespējamu slepkavu, kamēr meklējam pierādījumus, ko izmantot pret viņu, -- Mārtiņš nopurpināja.

- Ai, nu, rimsties! Varēji vispār palikt iecirknī, - Paula pārmetoši atcirta, iedama pa priekšu.

Pa mežu aizkļuvuši līdz klajumam, policisti apstājās. Paulai par atvieglojumu Jeimsa tur nebija, toties policiste attapās, kāds uzdevums viņus galu galā gaidīja. Pēc ilggadējiem treniņiem te bija papilnam ložu un čaulīšu. Paula nebija nekāda ieroču speciāliste, tomēr bija acīmredzams, ka klajumā bija šauts ar veselu virkni dažādu ieroču.

Gesta aplūkoja klajumu, tad pagriezās pret kolēģiem.

- Vai redzamais nav pietiekams iemesls uzskatīt, ka Jeimss mājās glabā nelikumīgus ieročus? Mēs varam viņu sasaistīt ar šo vietu, jo redzējām viņu šeit trenējamies šaut mērķī. Spriežot pēc neskaitāmajām čaulītēm un lodēm, Jeimsam pieder vairāk ieroču, nekā viņš ir reģistrējis.

- Viņam ir atļauja koltam, Smith&Wesson ierocim un medību šautenei, - Mārtiņš teica. - Es pārbaudīju.

- Piezvanīšu Patrikam un pajautāšu, vai, viņaprāt, ar to pietiktu, lai pieprasītu mājas kratīšanas orderi. Neaiztieciet neko, pirms neesat to nofotografējuši sākotnējā atrašanās vietā!

Kamēr Paula un Mārtiņš ņēmās fotografēt, Gesta pagāja malā, lai piezvanītu.

- Viņš to noskaidros no prokurora, - policists pastāstīja kolēģiem, tiklīdz bija beidzis sarunu ar Patriku. - Bet uzskata, ka viss, ko esam uzgājuši te, un zārkā atrastā lode visdrīzāk esot pietiekami iemesli, lai ieskatītos Jeimsa mājās.

- Kā jums šķiet, ko mēs tur atradīsim? - Mārtiņš vaicāja. - Mašīnpistoles? Automātiskos ieročus?

Policists notupās, lai aplūkotu čaulīšu kaudzi uz zemes.

- Rādās, ka viņam ir īsta kolekcija, - Paula noteica, turpinādama uzņemt fotogrāfijas.

- Neteikšu, ka esmu sajūsmā par iespēju redzēt Jeimsu ar MP5 rokās, - Gesta norūca.

- Būtu bijis grūti uzdot nāvi par pašnāvību, ja viņš būtu izmantojis mašīnpistoli, - Paula norādīja. - Pieņemu gan, ka tā ir noticis.

- Kurts Kobeins izdarīja pašnāvību ar Remington divstobru bisi, - Mārtiņš iestarpināja.

Pārsteigtā Paula nenolaida no viņa skatienu. Kas to būtu domājis, ka Mārtiņš ko tādu zināja.

Iezvanījās Gestas mobilais tālrunis, un viņš atbildēja uz zvanu.

- Sveiks, Patrik!

Brīdi paklausījies, Gesta pacēla roku, likdams noprast, ka kolēģiem bija jāpārtrauc iesāktais. Policists pabeidza telefonsarunu un informēja pārējos:

- Prokurors vēlas, lai ierodas kriminālistikas speciālistu komanda. Mums jāļauj, lai viņi pārbauda šo vietu.

- Skaidrs, - Paula novilka, izskatīdamās vīlusies. - Vai tas nozīmē, ka prokurors izdos kratīšanas orderi?

- Jā! - Gesta apstiprināja. - Patriks ir ceļā uz šejieni. Grib būt klāt, kad dosimies iekšā.

- Vai Melbergs arī brauc? - Paula piesardzīgi jautāja.

- Nē! Kopš viņš Expressen nodeva audiodatni, acīmredzot, valda pilnīgs haoss. Melbergs visu laiku sniedz intervijas. Tikmēr Annika vai slīkst tālruņa zvanos, jo ziņo ikviens, kurš domā, ka pazīst balsi. Vārdu saraksts jau stiepjas vairāku lapušu garumā.

- Tik un tā ir iespējams, ka vecais buks beidzot ir kaut ko tomēr izdarījis pareizi, - Paula nomurmināja. - Viņa iecere varētu arī vainagoties ar panākumiem. Vieniem pašiem mums nebūtu nekādu izredžu atpazīt šo balsi.

- Ko Patriks teica par Jeimsu? - Mārtiņš ievaicājās, kamēr viņi lēnītēm devās atpakaļ uz automašīnu.

- Kad būsim pārmeklējuši māju, aizvedīsim uz iecirkni nopratināt. Vienam no mums gan būs jāpaliek kopā ar viņu ārā, kamēr pārējie pārmeklē.

- Es palikšu, - Mārtiņš pieteicās. - Gribu uzzināt par viņu ko vairāk.

Nilss pakodīja viņas ausi. Parasti Vendela no baudas būtu notrīsējusi, bet šobrīd juta tikai aizkaitinājumu. Negribēja, ka puisis atradās viņas gultā.

- Tātad, kad Jesija... - Nilss iesāka.

- Kā tev šķiet, ko Bases vecāki teiks, kas pārradīsies mājās? - Vendela viņu pārtrauca, atraudamās nostāk.

Viņa nevēlējās runai par Jcsiju. Ideja par plānu bija iešāvusies

prata viņai, un viss bija noritējis ka pa diedziņu. Tomer nezināma iemesla dēļ meitene jutās nelāgi. Viņa bija vēlējusies sodīt Mariju. Bija velējusies sodīt viņas meitu. Карее gan bija neapmierināta?

- Man šķiet, ka Base vairs nesaņems iknedēļas kabatas naudu, - puisis atteica ar smīnu.

Viņš noglāstīja Vendelas vēderu, un viņai piepeši sametās nelabi.

- Domā, viņš uzgrūdīs vainu mums? - Vendela jautāja.

- Nemūžam. Turēs mēli aiz zobiem. Negribēs, ka vecāki padzird, kas tikai tonakt notika.

Viņi bija aizvēruši guļamistabas durvis un atstājuši Basi tur kopā ar Jesiju, kura bija nemaņā. Tobrīd Vendela bija piedzērusies un rīcība bija šķitusi pareiza, bet nu viņa bija atskurbusi... Tagad bija sajūta, ka viņus gaida krahs.

- Domā, viņa kādam izstāstīs? Varbūt savai mātei?

To Vendela bija vēlējusies. Sodīt abas.

- Tu esi stulba vai kā? - Nilss noprasīja. - Viņai ir pārāk liels kauns. Noteikti negribēs, ka uzzina vēl kāds.

- Šaubos, ka viņa un Sams sestdien ieradīsies.

Vismaz tas Vendelai bija izdevies. Viņa bija panākusi, ka Jesija vairs nekad nekur nevēlēsies rādīties.

Nilss no jauna pakodīja meitenes ausi un satvēra viņas krūti, bet Vendela viņu atgrūda. Nez kāpēc meitene šonakt nevēlējās būt ar viņu kopā.

- Viņa noteikti izstāstīja Samam. Vai nav jocīgi, ka viņš nav...

Nilss uzspieda plaukstu meitenei uz mutes, ar otru roku vilkdams nost savas īsbikses.

- Pietiek vienreiz! Beidz gvelzt un nosūkā!

Puisis nospieda Vendelas galvu pie savas kājstarpes un ievaidējās.

Helēna pacēla galvu, kad uz piebraucamā ceļa parādījās automašīnas. Policija. Kas viņiem bija vajadzīgs? Kāpēc viņi tagad bija ieradušies? Helēna piegāja pie ārdurvīm un atvēra tās, pirms poli cisti bija paguvuši pieklauvēt.

Uz sliekšņa stāvēja Patriks Hedstrēms, Paula, Mārtiņš un pavecāks policists, kuru Helēna iepriekš nebija satikusi.

- Sveicināta, Helēna! - Patriks iesāka. - Mums ir orderis, lai pārmeklētu jūsu namu. Vai Jeimss ir mājās? Un jūsu dēls?

Helēnas ceļi saļodzījās, un sievietei bija jāatspiežas ar plaukstu pret sienu. Viņa pamāja, kamēr prātā uzvirmoja trīsdesmit gadus vecas atmiņas. Policista tonis bija bijis tāds pats kā Patrikam. Nopietnā sejas izteiksme. Caururbjošais skatiens, kas it kā centās izspiest no viņas patiesību. Nopratināšanas telpas gaisotne, kas nomāca un smacēja. Tēva smagā plauksta uz pleca. Stella. Mazā Stella. Sarkanīgi blondie mati, kas šūpojās acu priekšā, kamēr Stella tecēja pa priekšu, līksmodama, ka bija kaut kur devusies kopā ar divām lielām meitenēm. Allaž ziņkāres pilna. Allaž tik dzīvelīga.

Helēna sazvārojās, tad attapās, ka Patriks runā ar viņu. Sieviete piespiedās saglabāt mieru.

- Jeimss ir savā kabinetā, un Sams ir savā istabā.

Balss skanēja pārsteidzoši mierīgi, lai gan sirds krūtīs sitās kā negudra.

Viņa pakāpās sāņus, lai ielaistu policistus priekšnamā. Viņi devās aprunāties ar Jeimsu, tikmēr Helēna pasauca Samu.

- Sam! Vai vari nonākt lejā?

Atskanēja nīgra atbilde, bet pēc brītiņa dēls nostampāja lejup pa kāpnēm.

- Ir ieradusies policija, - Helēna pastāstīja, ielūkodamās Samam acīs.

Dēla zilajās acīs, kas bija apvilktas ar melnu līniju, jautās vienaldzība. Skatiens bija gluži tukšs. Helēna nodrebinājās un vēlējās pastiept roku, noglāstīt dēla vaigu un teikt, ka viss būs kārtībā. Ka viņa ir tepat. Kā vienmēr bija bijusi. Bet sieviete tā arī palika stāvam, rokas gar sāniem nolaidusi.

- Mēs vēlētos, lai jūs izejat ārā, - Paula teica, atvērdama abiem ārdurvis. - Jūs nedrīkstēsiet ienākt, līdz nebūsim beiguši pārmeklēt.

Kas... Ko vēlaties noskaidrot? - Helēna vaicāja.

Pagaidām nevaram to atklat.

Helēna pamazām atguva normālu pulsu.

- Varat paši izlemt, ko iesākt, - Paula piebilda. - Varat doties ciemos pie kāda ģimenes locekļa vai drauga, jo varētu būt ilgi jāgaida.

- Es nekur nedošos, - Jeimss paziņoja.

Helēna neuzdrošinājās uzlūkot vīru. Sirds dauzījās tik neganti, šķita, ka tā izlēks no krūtīm. Viņa piebikstīja Samam, kurš nekustīgi stāvēja gaiteņa vidū.

- Nāc, iesim ārā!

Abi izgāja no mājas. Lai gan ārā valdīja svelme, gaiss šķita spirdzinošs, un Helēna vairākkārt dziļi ievilka elpu. Viņa pastiepās pēc dēla rokas, bet Sams atrāvās.

Stāvēdama saulē, Helēna uzlūkoja savu dēlu - patiešām uzlūkoja viņu pirmo reizi pa ilgiem laikiem. Sama seja bija tik bāla salīdzinājumā ar melnajiem matiem un smago melno acu grimu. Gadi bija aizritējuši tik strauji. Kur gan bija palicis apaļīgais puisēns ar gaišajiem matiem un līksmajiem smiekliem? Dziļi sirdī viņa nojauta atbildi uz šo jautājumu. Viņa bija ļāvusi Jeimsam izdzēst kā nebijušas visas iezīmes, kas piemita puisēnam un būtu piemitušas vīrietim, par kādu Sams būtu izaudzis. Skaudrā patiesība bija tāda, ka abi šeit stāvēja, jo viņiem nebija, kurp doties. Nebija draugu. Nebija ģimenes. Tikai Helēnas māte, kura nemūžam nevēlējās dzirdēt neko sliktu.

Helēna un Sams. Viņi bija dzīvojuši kā savā pasaulītē.

Mājā varēja saklausīt Jeimsa uzbudināto balsi. Helēna noprata, ka viņai būtu jāraizējas. Policija grasījās atklāt kādu no noslēpumiem, uz kuriem balstījās viņu dzīve, vai tos visus. Sieviete pacēla roku, lai noglāstītu Sama vaigu. Dēls aizgriezās, un viņa ļāva rokai atkrist pie sāniem. Uz mirkli sieviete mežā saskatīja Stellu, kura bija pagriezusies, lai pār plecu palūkotos uz Helēnu. Sarkanīgi blondie mati spīdēja ugunīgi uz meitenes baltās ādas. Tad viņa izgaisa.

Helēna izvilka savu mobilo tālruni. Prātā bija tikai viena vieta, kurp varētu doties.

- Jesija! Es braucu prom!

Pāris sekundes Marija pastāvēja kāpņu galā, bet atbildes nebija. Jesija bija pasākusi tās dažas stundas, ko pavadīja mājās, tupēt savā istabā. Kad Marija rītos cēlās, Jesija jau bija izgājusi no mājas. Viņai nebija ne jausmas, uz kurieni meita devās.

Jesija vismaz bija sākusi zaudēt svaru. Rādījās, ka puisim, Samam, bija laba ietekme uz viņas meitu.

Marija devās uz durvju pusi. Filmēšana ritēja labi. Bija gandrīz piemirsies, kāda bija sajūta piedalīties tādas filmas uzņemšanā, kas solījās būt skatīšanās vērta, nevis lemta aizmirstībai, tiklīdz uz ekrāna parādījās beigu titri.

Viņa apzinājās, ka tēlojums šajā filmā bija vislabākais mūžā. Marija to manīja filmēšanas komandas locekļu sejās pēc katras ainas. Bez šaubām, daļēji to izskaidroja apstāklis, ka Marija jutās radniecīga sievietei, kuru tēloja. Ingrida Bergmane bija sarežģīta personība, stipra un labsirdīga, taču varēja nodoties iecerētajam ar nepielūdzamu sparu. Marijai to lieliski saprata. Ingrīda gan bija pieredzējusi mīlestību. Viņa bija mīlējusi. Viņa bija mīlēta. Viņas nāvi apraudāja ne tikai svešinieki, kuri bija aktrisi redzējuši uz kinoekrāna, bet arī vistuvākie, kas parādīja, cik dārga Ingrīda viņiem bija bijusi.

Marijai nebija neviena tik tuva cilvēka. Neviena kopš Helēnas. Varbūt viss būtu iegrozījies citādāk, ja Helēna todien nebūtu nolikusi klausuli. Varbūt tad Marijas dzīvē būtu cilvēki, kuri sērotu pēc viņas nāves gluži tāpat, kā reiz sēroja par Ingrīdu.

Taču nu jau bija par vēlu. So un to nekādi nevarēja izmainīt. Lēni aizvērusi mājas durvis, Marija devās uz šīsdienas filmēšanas otro posmu. Jesija tiks galā ar sevi. Tāpat kā Marija viņas vecumā bija tikusi galā ar sevi.

STELLAS LIETA

Helēna stāvēja uz pakāpieniem tiesas ēkas priekšā, drebēdama brāzmainajā vējā. Vairs nevarēja izlikties to nemanām. Viņai bija bail. Bail no tā, ka zināja, ka rīkojas nepareizi. H&M nopirktās vienkāršās kleitas birka skrāpēja skaustu, bet Helēnai tas bija pa prātam. Vismaz varēja koncentrēties uz šo sajūtu.

Viņa nezināja, kad tas bija nolemts. Kad bija piekritusi. Piepeši viss jau bija noticis. Vakaros Helēna bija dzirdējusi vecākus par to strīdamies. Viņa nebija spējusi saklausīt, ko tieši viņi teica, bet tas jau nebija svarīgi. Helēna zināja, par ko vecāki strīdējās. Par viņas laulībām ar Jeimsu.

K. G. bija meitai apgalvojis, ka tas būs viņas interesēs. Viņš vienmēr zināja, kā meitai būtu vislabāk. Helēna bija tikai pamājusi ar galvu. Tā vienmēr bija bijis. K. G. gādāja par viņu. Aizsargāja viņu. Lai gan Helēna to nebija pelnījusi. Viņa apzinājās, ka būtu jājūtas pateicīgai, būtu jāatzīst, ka viņai ir laimējies, jāatzīst, ka viņa nebija pelnījusi šādas rūpes.

Varbūt pasaule kļūtu plašāka, ja viņa darītu, kā viņai teica. Helēna jutās tā, it kā vadītu savas dienas, ieslodzīta būrītī. Māja bija visa viņas pasaule, un vienīgie cilvēki tajā bija tēvs, māte un Jeimss.

Jeimss bieži vien bija ārzemēs, karoja citās valstīs. Šāva melnos, kā stāstīja tēvs. Ikreiz, kad Jeimss bija atpakaļ Zviedrijā, viņš vienlīdz daudz laika pavadīja kā savās mājās, tā pie viņiem. Katru reizi, kad Jeimss ieradās ciemos, mājā valdīja savāda noskaņa. Šķita, ka Jeimss un tēvs bija izveidojuši paši savu pasaulīti, kurā nevienam nebija ļauts ienākt. “Mēs esam kā brāļi,” K. G. bija teicis tolaik, kad nekas vēl nebija noticis. Pirms viņi bija spiesti pārvākties.

Pirms pāris dienām uz māju bija piezvanījusi Marija. Helēna uzreiz bija pazinusi balsi, lai gan tā bija izklausījusies vecāka un vairāk nobriedusi. Viņa sajutās tā, it kā būtu ar joni atgriezusies pagātnē. No jauna kļuvusi par trīspadsmit gadus veco meiteni, kuras dzīve griezās ap Mariju.

Ko gan viņa būtu varējusi teikt? Helēna neko nevarēja iesākt. Viņai bija jāprecas ar Jeimsu - pēc visa, kas bija noticis, nebija cita ceļa.. Pēc visa, ko Jeimss bija izdarījis viņas labā.

Bija diezgan savādi precēties ar kādu, kurš bija tikpat vecs kā Helēnas tēvs, bet Jeimss, stāvēdams viņai līdzās, izskatījās glīti savā formastērpā. Turklāt māte priecājās, ka beidzot viņai bija iespēja uzcirsties, lai gan dienu pirms kāzām Helēna jau atkal bija dzirdējusi, kā vecāki ķildojas. Ne reizi nebija jāšaubās, kurš gūs virsroku: visus lēmumus pieņēma tētis.

Viņi bija nosprieduši kāzas nerīkot baznīcā. Bija ieplānota īsa ceremonija dzimtsarakstu nodaļā, pēc tās bija paredzētas vakariņas viesnīcā. Bija nolemts, ka nakti Helēna un Jeimss pavadīs viņas vecāku mājās, pirms dosies uz Jeimsa māju - tas ir, viņu māju - Fjelbakā. To pašu māju, kurā Helēnas ģimene bija dzīvojusi, pirms bija nācies pārvākties.

Neviens nebija interesējies par Helēnas viedokli, taču kā gan viņa būtu varējusi iebilst? Diendienā kaklu spieda neredzamā cilpa, kas atgādināja par simtiem iemeslu, kāpēc būtu jāpiever acis un jāklausa uz vārda. Tomēr daļēji viņa ilgojās aizbēgt. Ilgojās pēc brīvības.

Helēna slepus uzlūkoja Jeimsu, kad abi tuvojās tiesnesim, kurš grasījās viņus salaulāt. Vai Jeimss būtu gatavs atvēlēt drusciņu brīvības? Tagad viņa bija astoņpadsmit gadus veca. Pieaugusi. Vairs nebija bērns.

Viņa pasniedzās pēc Jeimsa rokas. Vai tā nebija pieņemts? Sadoties rokās, kad salaulāja? Taču Jeimss turēja rokas, cieši piespiedis pie sāniem. Kamēr Helēna klausījās tiesneša vārdos, kleitas birka skrāpēja ādu. Tiesnesis uzdeva jautājumus, uz kuriem viņa nezināja atbildes, bet tā vai citādi izdevās īstajos brīžos pateikt “jā”.

Kad ceremonija bija beigusies, Helēna sastapa mātes skatienu. Harrieta aizgriezās, piespiedusi pie lūpām sažņaugtu dūri.

Vakariņas bija tikpat īsas kā ceremonija. K. G. un Jeimss dzēra viskiju, un Harrieta malkoja vīnu. Arī Helēnai bija pasniegta glāze vīna, pirmā, ko viņa savā bija mūžā baudījusi. Vienā mirklī viņa bija no bērna pārvērtusies pieaugušā sievietē. Helēna zināja, ka māte jaunajam pārim bija saklājusi gultu viesu istabā. Gulta bija izvelkama tā, ka kļuva par divguļamo gultu. Tīra zila gultasveļa un zila sega. Vakariņu laikā Helēna gara acīm bez mitas skatīja šo gultasveļu un izvelkamo gultu, kuru grasījās dalīt kopā ar Jeimsu. Maltīte droši vien bija garda, bet viņa neko neēda, tikai stumdīja ēdienu pa savu šķīvi.

Kad viņi pārradās mājās, vecāki novēlēja labunakti. K. G. piepeši šķita sakaunējies. No viņa dvakoja daudzās viskija glāzes, ko tēvs vakariņu laikā bija izdzēris. Arī Jeimss smirdēja pēc alkohola un dūmiem, un viņam aizmetās kāja, kad abi iegāja viesu istabā. Helēna izģērbās, kamēr Jeimss bija vannas istabā; varēja dzirdēt, kā viņš iztukšoja pūsli. Helēna uzvilka lielu T kreklu un palīda zem segas, piespiezdamās pie sienas. Stīva kā dēlis viņa gaidīja, līdz Jeimss izslēdza gaismu, gaidīja, kas notiks. Gaidīja pieskārienu, kas visu mainītu uz mūžiem. Bet nekas nenotika. Pēc dažām sekundēm atskanēja Jeimsa dzēruma krācieni. Kad Helēna beidzot iemiga, viņa sapņoja par meitenīti ar sarkanīgi blondajiem matiem.

- Es jau jums teicu, ka neatradīsiet neko, kas nav reģistrēts, - Jeimss norādīja, atgāzies krēslā nelielajā nopratināšanas telpā.

Patrikam uznāca vēlēšanās panākt, ka vīzdegunīgā izteiksme pazūd no Jeimsa sejas.

- Man ir atļaujas Colt M1911, Smith&Wesson ierocim un medību šautenei - Sauer 100 modelim Classic, - Jeimss uzskaitīja, rāmi lūkodamies policistam acīs.

- Kāpēc vietā, kur trenējaties šaut mērķī, ir citu ieroču lodes un čaulītes? - Patriks jautāja.

- Kā lai es to zinu? Nav nekāds noslēpums, ka dodos tur trenēties šaut mērķī. Jebkurš varētu aiziet uz turieni un izmantot mērķi, ko esmu uzstādījis.

- Tā, ka jūs to neievērojat? - Patriks vaicāja, nespēdams noslēpt savas šaubas.

Jeimss tikai pasmaidīja.

-- Manis ilgus laika posmus nav mājās. Nekādi nevaru izsekot līdzi, kas tur notiek. Neviens neuzdrošinātos izmantot treninu

7 j

vietu, kamēr esmu mājās, taču vairums pilsētā zina, kad esmu prom un uz cik ilgu laiku būšu prom. Gan jau uz turieni aizlavās kādi pusaudži, lai pašaudītos.

- Pusaudži? Ar mašīnpistolēm? - Patriks precizēja.

- Mūsdienu jaunatne, - Jeimss nopūtās. - Kurp gan iet pasaule?

- Jūsuprāt, tas ir uzjautrinoši? - Patriks noprasīja, saīdzis, ka bija ļāvis Jeimsarn sevi saērcināt. Jensens bija pašapmierināta tēvaiņa iemiesojums, kurš sevi uzskatīja par pārāku un bija pārliecināts, ka

nebija augstāka mērķa, uz ko tiekties, kā Darvina princips “izdzīvo visstiprākais”.

- Protams, ka nē, - Jeimss attrauca, izplūzdams vēl platākā smaidā.

Viņi bija pārmeklējuši visu namu, bet vienīgie ieroči, kas bija atrasti, bija trīs šaujamieroči, ko Jeimss bija reģistrējis. Tomēr Patriks zināja, ka Jeimss meloja. Kaut kur netālu bija jābūt ieroču slēptuvei, kur tā bija ērti pieejama, bet paslēpta policistu skatieniem. Kad bija pārmeklēta māja, viņi bija turpinājuši meklējumus dārza šķūnītī. īpašumā bija maz citu vietu, kur meklēt, bet Jeimsa ieroču slēptuve varēja atrasties jebkur. Visu mežu policija nevarēja pārmeklēt.

- Tātad, vai Leifs Hermansons sazinājās ar jums trešajā jūlijā, dienā, kad nomira?

- Kā teicu jums jau iepriekš, ne reizi neesmu sazinājies ar Leifu Hermansonu. Zinu tikai, ka viņš vadīja policijas izmeklēšanu, kad manu sievu apsūdzēja slepkavībā.

- Apsūdzēja un atzina par vainīgu, - Patriks piebilda lielākoties tikai tāpēc, lai redzētu, kāda būs Jeimsa reakcija, kad viņu aizkaitinās.

- Balstoties uz atzīšanos, ko viņa vēlāk atsauca, - Jeimss norādīja.

Nekādu emociju. Skatiens bija nesatricināmi rāms.

- Kādēļ tad atzinās, ja nebija vainīga? - Patriks neatlaidās.

- Viņa bija bērns, - Jeimss nopūtās. - Apjukumā bija, bez šaubām, piespiesta sacīt to, ko nevēlējās teikt. Kāds gan tam ir sakars ar šo lietu? Kāpēc interesējaties par ieročiem, kas man pieder? Jūs zināt, kā pelnu iztiku. Ieroči ir manas dzīves daļa. Nav nekas neparasts, ka manā īpašumā ir šaujamieroči.

- Jums pieder Colt M1911, - Patriks iesāka, ignorēdams uzdotos jautājumus.

- Jā gan! -Jeimss atsaucās. - Visvērtīgākais manā kolekcijā. Leģendām apvīts ierocis. Manējais ir oriģinālais modelis, nevis viens no vēlākajām kopijām.

- Jūs to pielādējat ar Colt mašīnpistolei paredzētām 45. kalibra patronām ar pilnīga apvalka čaulīti, vai tā?

- Vai jūs vispār saprotat, ko tas nozīmē? - Jeimss pasmīkņāja. Patriks piespiedās klusībā aizskaitīt līdz desmit.

- Ieroču prasMēs ir iekļautas policijas treniņos, - Patriks uzsvēra, nevis atzina, ka bija nācies Tūrbjērnu par to sīki izprašņāt.

- Nešaubos. Varētu pat apgalvot, ka lielajās pilsētās šie treniņi arī noder. Bet te, nekurienes vidū, ātri vien var ierūsēt ar veco pieeju - mācīties no grāmatām, - Jeimss norādīja.

- Jūs neatbildējāt uz manu jautājumu, - Patriks atgādināja, neļaudamies uzķerties uz izmestā āķa. - Vai pielādējat savu ieroci ar Colt mašīnpistolei paredzētām 45. kalibra patronām ar pilnīga apvalka čaulīti?

- Jā! Izmantoju pirmās klases Colt mašīnpistolei paredzētas patronas.

- Cik ilgi jums šis ierocis ir piederējis?

- Ai, nu jau krietnu laiku! Tas bija mans pirmais ierocis. Tēvs man to uzdāvināja, kad man bija septiņi gadi.

- Tātad esat trāpīgs šāvējs? - Patriks vaicāja.

Jeimss izslējās krēslā taisnāk.

- Viens no vistrāpīgākajiem.

- Vai sargājat savus ieročus? Vai kāds būtu varējis bez jūsu ziņas aizņemties koltu? Piemēram, kad jūsu nav mājās?

- Saws ieročus vienmēr glabāju, ieslēgtus skapī. Kāpēc jautājat par manu koltu? Un par Leifu? Ja pareizi atminos, viņš pirms kāda laika izdarīja pašnāvību. Jo sieva esot nomirusi no vēža, vai kas nu tur...

- Tātad neesat dzirdējis? - Patriks pavaicāja.

Uzvirmoja gandarījums, kad Jeimsa acīs pavīdēja nedrošība.

- Ko dzirdējis? - vīrietis atjautāja. Tonis bija gluži vienaldzīgs, tāpēc Patriks vairs nebija pārliecināts, ka bija pareizi samanījis.

- Esam ekshumējuši viņa līķi.

Patriks apzināti ļāva teikumam karāties gaisā. Jeimss labu brīdi nebilda ne vārda, tad pārjautāja:

- Ekshumējuši viņa līķi? - It kā nesaprastu, ko Patriks bija pateicis.

Policists uzreiz noprata, ka tas bija mēģinājums novilcināt laiku, lai sagatavotu ko sakāmu.

- Jā! Mūsu rīcībā ir nonākusi jauna informācija, tāpēc esam atrakuši viņa kapu. Izrādās, ka Leifs neatņēma sev dzīvību. Viņš nekādi nebūtu varējis nošauties ar ieroci, kas bija viņa rokā, kad atrada līķi.

Jeimss klusēja. Augstprātība nekur nebija pagaisusi, taču Patrikam šķita, ka vīrieša maskā bija parādījusies plaisa, atklājusies vārīga vieta, un policists nolēma izmantot izdevību.

- Esam arī saņēmuši informāciju, ka dienā, kad noslepkavoja meitenīti vārdā Stella, jūs bijāt mežā. - Pēc īsas pauzes Patriks izmeta tik ļoti pārspīlētu apgalvojumu, ka to varēja atzīt par meliem: - Mums ir liecinieks.

Jeimsa sejā nevarēja manīt nekādu reakciju, toties deniņos sāka pulsēt neliels asinsvads, kamēr viņš izvērtēja, kā rīkoties tālāk.

Galu galā vīrietis piecēlās kājās.

- Pieņemu, ka jums nav nekā tik daudz, lai mani arestētu, - Jeimss teica. - Tāpēc šī saruna ir beigusies.

Patriks pasmaidīja. Viņš bija panācis, ka Jensena pašapmierinātais smīns bija kā aizslaucīts. Tagad tikai atlika atrast pierādījumus.

* * *

- Nāciet iekšā! - Ērika aicināja, sagaidīdama viešņu.

Kad Helēna bija piezvanījusi un painteresējusies, vai varētu atbraukt, viņa bija pagalam izbrīnījusies.

- Vai Sams atbrauca jums līdzi? - Ērika vaicāja.

- Nē, es viņu aizvedu pie draudzenes! - Helēna atteica, nodūrusi skatienu.

Ērika pakāpās malā, lai viņu ielaistu.

- Katrā ziņā priecājos, ka atbraucāt pati, - Ērika norādīja un iekoda mēlē, lai neuzdotu citus jautājumus.

Patriks bija piezvanījis Ērikai un pastāstījis, ka Jeimsu turēja aizdomās kā zaļo vīru. Visticamāk, ka Jeimss bija maskēšanās tērpā skraidījis pa mežu, kur Stella pastaigādamās bija viņam uzdūrusies. Patriks bija teicis, ka Jeimss varētu būt cilvēks, ko Marija bija mežā dzirdējusi dienā, kad Stella gāja bojā.

- Vai jums būtu kafija? - Helēna pajautāja, un Ērika palocīja galvu.

Dzīvojamajā istabā Nūels un Antons jau atkal ķīvējās un nelikās ne zinis par Majas rājieniem. Ērika piegāja pie bērniem un savā visautoritatīvākajā balsī viņiem aizrādīja. Kad saprata, ka vārdi bērniem bija kā pīlei ūdens, tad izšķīrās par labu risinājumam, ko zināja visi vecāki, kuri izmisīgi pūlējās panākt mieru un klusumu: Ērika no saldētavas izņēma sulas saldējumus un iedeva bērniem katram savu. Visi trīs nosēdās, lai notiesātu kārumu, tikmēr Ērika atgriezās virtuvē, cīnīdamās ar nelāgo sajūtu pakrūtē, ka bija slikta māte.

- Atceros tādus laikus, - Helēna smaidīdama noteica.

Ērika pasniedza viņai krūzi kafijas, un abas sievietes apsēdās

pie virtuves galda. Pāris minūtes ne viena, ne otra neko neteica. Tad Ērika piecēlās, lai uzmeklētu kādu šokolādes tāfelīti, ko uzlika uz galda.

Helēna papurināja galvu.

- Nē, paldies! Atturēšos. Man ir alerģija pret šokolādi, - viņa paskaidroja un iemalkoja kafiju.

Ērika nokoda krietnu kumosu, pie sevis nosolīdamās, ka no nākamās pirmdienas atmetīs cukuru. Šī nedēļa tāpat vairs nebija glābjama, tāpēc nebija jēgas sākt šodien.

- Esmu daudz domājusi par Stellu, - Helēna iesāka.

Ērika pārsteigumā uzrāva uzacis. Neviena vārda, lai paskaidrotu, kāpēc Helēna piepeši bija ieradusies. Neviena vārda, lai pastāstītu, kas bija atgadījies. Jo kaut kas noteikti bija atgadījies. Ērika to juta ar katru šūnu. No viešņas strāvoja nemiers, ko nevarēja atstāt bez ievērības, taču Ērika neuzdrošinājās apvaicāties par iemeslu, jo bažījās, ka varētu I Menu aizbiedēt. Viņai bija jādzird Helēnas

stāsts. Tāpēc Ērika cieta klusu, malkoja savu kafiju un gaidīja, līdz Helēna turpināja.

- Man nebija ne māsu, ne brāļu, - viņa galu galā atsāka stāstīt. - Nezinu, kāpēc tā, un es savu mūžu nebūtu par to jautājusi vecākiem. Mēs par ko tamlīdzīgu nerunājām. Tāpēc man patika būt kopā ar Stellu. Dzīvojām turpat kaimiņos, un viņa allaž priecājās redzēt mani, kad aizgāju ciemos. Man patika ar viņu rotaļāties. Cik viņa bija nenogurdināma! Augām dienām varēja lēkāt riņķī. Skaidri varu iztēloties viņu tagad: ar sarkanīgi blondajiem matiem un vasarraibumiem. Stellai riebās savu matu krāsa, līdz es pateicu, ka, manuprāt, tā ir visskaistākā no visām krāsām. Tad viņa pārdomāja.

Stella allaž uzdeva jautājumus. Par visu. Kāpēc ir tik karsti, kāpēc pūš vējš, kāpēc vienas puķes ir baltas, bet citas - zilas, kāpēc zāle ir zaļa, un debesis ir zilas, bet nav otrādi? Tūkstošiem, tūkstošiem jautājumu. Turklāt viņa neatlaidās, līdz nebija saņēmusi pienācīgu atbildi. Nevarēja tikai attraukt “tāpēc” vai minēt kādu muļķīgu iemeslu. Stella turpināja jautāt, līdz atbilde viņai šķita pareiza.

Helēna bēra vārdus tik strauji, ka aizelsās, un bija jāapraujas.

- Man patika viņas ģimene. Tā atšķīrās no manējās. Strandi cits citu apskāva un kopā smējās. Kad aizgāju ciemos, viņi apskāva arī mani, un Stellas māte jokojās ar mani un glāstīja man matus. Stellas tēvs mēdza teikt, ka man esot jābeidz stiepties garumā, citādi vienu dienu attapšoties ar galvu mākoņos. Reizēm Sanna rotaļājās kopā ar mums. Bet viņa bija nopietnāka, drīzāk kā mazāka Stellas mamma. Sanna parasti turējās pie mātes, jo gribēja palīdzēt ar veļas mazgāšanu vai vakariņu gatavošanu. Gribēja uzvesties kā liels cilvēks, kamēr Stellas pasaulē bija vienas vienīgas rotaļas no agra rīta līdz vēlam vakaram. Es tā lepojos, ka man laiku pa laikam atļāva Stellu pieskatīt. Man šķiet, ka viņas vecāki to bija ievērojuši, jo reizēm nešķita, ka patiešām bija vajadzīga auklīte, - viņi tikai redzēja, cik ļoti tas mani iepriecināja.

Helēna apklusa un uzlūkoja Ēriku.

- Vai drīkstētu palūgt vēl kafiju?

- Protams! - Ērika piecēlās, lai no jauna piepildi I u 1 Iclcnas

krūzi. Šķita, ka sievietē bija pārrauts kāds aizsprosts un viss, kas bija sakrājies, tagad straumēm plūda ārā.

- Kad sadraudzējos ar Mariju, pagāja kāds laiks, pirms mani vecāki kā reaģēja, - Helēna stāstīja. - Viņi bija tik ļoti pārņemti ar savām lietām - visām ballītēm, visiem klubiem un pasākumiem. Atlika maz laika prātot, ar ko es tikos. Kad attapās, ka Marija un es, mēs bijām kļuvušas par draudzenēm, viņi bija piesardzīgi. Vēlāk, kad kļuvām arvien tuvākas, viņu iebildumi arvien auga. Mūsu mājā Marija nebija gaidīta, un mēs nevarējām iet uz viņas māju. Viņas māja bija... Nu, tā nebija jauka vieta. Tomēr mēs centāmies tikties, cik bieži vien izdevās. Kad mani vecāki par to uzzināja, aizliedza man tikties ar Mariju. Mēs bijām trīspadsmit gadus vecas meitenes, un mums nebija nekādas teikšanas. Marijai bija vienalga, kādās domās bija viņas vecāki, un viņiem bija pilnīgi vienalga, kur viņa bija vai ko satika. Bet es neuzdrīkstējos nepaklausīt vecākiem. Nebiju tik spēcīga kā Marija. Biju pieradusi vecākiem klausīt - nezināju, kā varētu citādi rīkoties. Tāpēc mēģināju pārstāt tikties ar Mariju. Tiešām mēģināju.

- Vai tad jūs abas nebijāt saņēmušas atļauju todien kopā pieskatīt Stellu? - Ērika pajautāja.

- Jā, bijām gan! Stellas tēvs nejauši satika manu tēvu un palūdza viņam. Viņš pat nenojauta, ka mums bija aizliegts vienai otru satikt. Tētis toreiz bija pārsteigts nesagatavots, tāpēc piekrita.

Helēna norija kaklā sakāpušo kamolu.

- Mums todien bija tik jauki. Steka bija sajūsmā par mūsu gājienu uz Fjelbaku. Visu ceļu mājup viņa vai nu gāja palēcieniem, vai arī skrēja. Tāpēc izvēlējāmies iet pa meža taku. Stellai ārkārtīgi patika mežs, un viņa negribēja sēdēt ratos, tāpēc nospriedām, ka tikpat labi mājās varējām iet pa to ceļu.

Helēnas balss iedrebējās, un sieviete uzlūkoja Ēriku.

- Stella bija laimīga, kad aizvedām viņu uz saimniecību. To es atceros. Viņa bija tik laimīga. Mēs bijām nopirkušas saldējumu, un viņa bija turējusies mums pie rokas, un visu mājupceļu bija gājusi palekdamas. Vai plīsa no spara. Mēs bijām atbildējušas uz visiem

viņas jautājumiem, un Stella mūs apkampa kā pērtiķēns. Atceros, kā viņas mati kutināja man degunu. Viņai šķita smieklīgi, kad es nošķaudījos.

- Un vīrietis mežā? - Vārdi izspruka, pirms Ērika paguva apvaldīties. - Stellas iedomu draugs, ko viņa sauca par zaļo vīru? Vai tas būtu varējis būt īsts cilvēks, ne tikai iedomu draugs? Vai tas bija Jeimss? Vai jūsu vīrs bija vīrietis mežā? Vai Marija runāja par Jeimsu?

Helēnas acis izbīlī iepletās, un Ērika apjēdza, ka bija pieļāvusi smagu kļūdu. Helēna sāka saraustīti un sekli elpot, sievietes sejas izteiksme bija tieši tāda kā vajātam dzīvniekam, kurš gaidīja mednieka bises šāvienu. Viņa pielēca kājās un izbrāzās no mājas.

Ērika palika sēžam pie virtuves galda un strostējam sevi. Helēna kuru katru brīdi būtu pastāstījusi ko tādu, kad ļautu atklāt pagātnes noslēpumus. Taču Ērikas nepacietība bija visu sabojājusi. Gurdeni viņa paņēma kafijas krūzes un uzlika tās uz darbvirsmas. Varēja saklausīt, kā ārpusē Helēnas automašīna izripoja no piebraucamā ceļa.

- Mūsdienās lodes analizē ar trīsdimensiju tehnoloģiju, - Gesta pavēstīja, kad Paula ienāca iecirkņa virtuvē.

- Kā tu to zini? - kolēģe pavaicāja un apsēdās.

Viņa uzlika Dagmaras piezīmju kladi uz galda.

Reizēm Paula ņēmās prātot, vai īstenībā visi dzelteni krāsotajā virtuvītē uzturējās vairāk nekā savos kabinetos. Ideju apmaiņa ar kolēģiem bija viens no veidiem, kā gūt jaunu skatījumu. Turklāt bija patīkamāk sēdēt un strādāt virtuvē, nevis šaurajos kabinetos. Te arī kafijas kanna bija tuvāk.

- Izlasīju par to Kriminalteknik, - Gesta stāstīja. - Tajā žurnālā ir kaudzēm informācijas. Katrā izdevumā ir papilnam ziņu par jaunākajiem sasniegumiem kriminālistikas jomā.

- Pat ja izmanto šo trīsdimensiju tehnoloģiju, vai var noteikt, kura lode ir šauta ar kuru ieroci? Vai pat noteikt, ka divas lodes ir izšautas no viena un tā paša ieroča?

- Nu, rakstā bija teikts, ka katras lodes rievas ir unikālas. Ir jāievēro daždažādi apstākļi: cik vecs ir ierocis, kādā stāvoklī tas ir.

- Tātad sanāk, ka lodi un ieroci var sasaistīt?

- Man šķiet, ka var gan, - Gesta apstiprināja. - It īpaši ar šo jauno trīsdimensiju paņēmienu.

- Tūrbjērns teica, ka izskatoties tā, it kā kāds būtu koltu apstrādājis ar vīli. -- Paula pārbīdīja krēslu, lai izvairītos no spožajiem saules stariem, kas krita pa logu.

- Kāds! - Gesta nosprauslājās. - Nešaubos, ka Jeimss to apvīlēja, kad bijām pajautājuši, vai viņš bija sazinājies ar Leifu. Izmanīgs tips - tas nu man ir jāatzīst.

- Nebūs viegli izgrozīties, ja lode, kas nogalināja Leifu, sakritīs ar lodēm, ko atradām mežā netālu no viņa īpašuma, - kolēģe norādīja un iemalkoja kafiju.

Viņa saviebās. Kafiju droši vien bija vārījis Gesta. Kolēģis vienmēr to pagatavoja pārāk vāju.

- Jā, bet es raizējos, ka varbūt vairs nepagūsim viņu nopratināt vēlreiz! Jeimsam drīzumā ir jābrauc uz ārzemēm, un paies kāds laiks, pirms laboratorija atsūtīs analīzes rezultātus. Nevaram viņu arestēt, iekams neesam saņēmuši rezultātus.

- Viņa ģimene taču paliek tepat.

- Vai tev šķiet, ka Jeimss ir izteikts ģimenes cilvēks?

- Nē! - Paula nopūtās. Viņai nebija ienācis prātā, ka Jeimss varētu izbraukt no valsts uz neatgriešanos.

- Vai varam viņu sasaistīt ar Stellas lietu?

- Tā ir trīsdesmit gadus veca... - Gesta novilka tā, it kā būtu atmetis šo domu bez gariem prātojumiem.

- Rādās, ka Leifam bija taisnība: meitenes bija nevainīgas. Viņām noteikti bija gājis kā pa elli.

Kaut kur iecirknī zvanīja tālrunis. Tas nebija pārstājis zvanīt, kopš bija publiskots anonīmā zvanītāja balss ieraksts.

- Tā arī nesaprotu, kāpēc Marija meloja par savu alibi par nakti, kad pazuda Nēa, - Gesta ieteicās. - Vismaz zinām, ka Jeimss tobrīd nebija Fjelbakā, tāpēc viņš nebūtu varējis meiteni noslepkavot.

Ne, viņa alibi ir neapgāžams! Paula piebalsoja. Viņš

aizbrauca iepriekšējā vakarā, un viesnīcas Scandic Rubinen darbinieki apstiprināja, ka Jeimss tur uzturējās. Darbinieki atcerējās, kā viņš reģistrējās, Jeimss bija redzēts arī brokastu laikā. Līdz vēlai pēcpusdienai viņš bija sanāksmēs, pēc tam brauca mājās. Ja pieņem, ka Nēas rokaspulkstenis apstājās nāves brīdī, tad Jeimss bija Gēteborgā, kad meiteni nogalināja. Protams, pastāv varbūtība, ka Nēa nomira ātrāk un rokaspulkstenis saplīsa, kad viņu pulksten astoņos no rīta pārvietoja, taču Jeimss tik un tā nevarēja iekļauties nozieguma laika posmā, jo no svētdienas vakara līdz pirmdienas pēcpusdienai atradās Gēteborgā.

- Tas gan, - Gesta novilka, neapmierinātībā kasīdams galvu.

Paula paņēma piezīmju kladi.

- Neizskatās, ka man šodien izdosies tikt kaut kādā skaidrībā. Jau kuro reizi esmu pārlasījusi Dagmaras piezīMēs un netieku gudra, kas man tajās nedod miera, - kolēģe teica. - Iedomājos, ka varētu palūgt Patrikam, lai uzmet aci. Varbūt kāds cits saskatīs to, ko neredzu es.

- Tā arī dari! - Gesta piekrita un piecēlās, locītavām krakšķot. - Es laikam došos mājās. Nepaliec iecirknī pārāk ilgi! Mēģināsim rīt tikt tālāk uz priekšu.

- Hm... - Paula novilka.

Policiste turpināja šķirstīt piezīmju kladi un pat nemanīja, kā Gesta aizgāja. Ko gan viņa bija palaidusi garām?

Jeimss iegāja guļamistabā. Policisti bija amatieru bars - nemācēja pat pienācīgi pārmeklēt mājokli. Viņš vainoja nebeidzamo Zviedrijas birokrātiju, kuras dēļ likumsargiem ar ikvienu bija jāapietas kā ar jēlu olu, lai tikai neaizskartu neviena jūtas. Katru reizi, kad Jeimss un viņa vīri saņēma pavēli pārmeklēt, viņi attiecīgo vietu izārdīja un nelikās mierā, līdz nebija uzgājuši meklēto.

Kolta zaudējums bija jūtams, savukārt abi pārējie ieroči Jeimsam nerūpēja. Kamēr pārējais arsenāls bija turpat novietnē, kas atradās drēbju skapī aiz kreklu rindas un noņemama paneļa. Policisti pat nebija pieklauvējuši pie sienas, lai noskaidrotu, vai aiz tās nebija dobuma!

Nesteidzīgi pārlūkodams savus ieročus, viņš pārdomāja, kuri būtu jāņem līdzi. Šeit vairs ilgi nevarēja palikt. Jeimss grasījās aiz sevis sadedzināt visus tiltus. Atstāt visu sev aiz muguras. Nebija nekādu sirdsapziņas pārmetumu: ikviens bija spēlējis piešķirto lomu. Nospēlējis līdz galam.

Bija pienācis brīdis atzīt faktu, ka viņš noveco. Militārā karjera tāpat palēnām apsīka, tāpēc nenāktos grūti tai pielikt punktu. Jeimsam bija pietiekami līdzekļu, jo viņš bija piepelnījies, uzņemdamies pa šādam tādam gadījuma darbiņam, kamēr bija kalpojis valstij. Šo naudu Jeimss bija tālredzīgi noguldījis kontos ārzemju bankās.

Viņš salēcās, kad izdzirdēja Helēnas balsi no durvju puses.

- Par ko tu domā, tā slapstīdamās? - Jeimss uzrēja. Viņa zināja, ka tas nebija prātīgi. - Cik ilgi abi jau esat mājās?

Viņš aizvēra ieroču novietnes durvis un atlika sienas paneli vietā. Vairumu ieroču nāksies atstāt te. Jeimsam tas nepatika, bet neko nevarēja iesākt. Turklāt viņam tie nebūs vajadzīgi.

- Pusstundu. Vismaz es. Sams pārradās mājās apmēram pirms piecpadsmit minūtēm. Tagad ir savā istabā.

Helēna apvija rokas sev ap vidu un noskatījās Jeimsā.

- Tu brauc prom, vai ne? Plāno mūs pamest. Ne tikai tāpēc, lai pildītu karavīra pienākumus. Tu grasies mūs pamest uz visiem laikiem.

Balsī neieskanējās skumjas. Tā bija pavisam bezkaislīga. Helēna tikai konstatēja faktu.

Jeimss neatbildēja uzreiz. Nevēlējās, lai Helēna zinātu, ko viņš bija ieplānojis, nevēlējās pieļaut, lai Helēnai britu vara, ko nodrošināja šī informācija. Tad atgādināja sev, ka šajā mājā noteicējs bija viņš, nevis Helēna. Tā tas bija jau sen.

- Esmu parakstījis dokumentus, māja pāriet tavā īpašumā. Abi varēsiet kādu laiku iztikt ar naudu, kas ir bankas kontā.

Helēna pamāja.

- Kāpēc tu to izdarīji? - viņa gribēja zināt.

Jeimsam nebija jāatjautā, par ko bija runa. Viņš aizvēra drēbju skapja durvis uu pagriežas, lai uzlūkotu I [cienu.

- Pati zini, kāpēc, - viņš atteica. - Tava tēva dēļ. Devu viņam savu vārdu.

- Tad manas vainas tur nekad nav bijis?

Jeimss klusēja.

- Un Sams?

- Sams, - viņš nosprauslojās. - Manās acīs Sams bija ļaunums, bez kura nevarēja iztikt. Nemūžam neesmu izlicies, ka būtu citās domās. Ja man viņš būtu rūpējis, nekādā gadījumā nebūtu pieļāvis, ka tu viņu tā audzini. Kā memmesdēliņu, kurš jau no bērna kājas allaž turas tev pie brunčiem. Nekur viņš neder.

No sienas otras puses atskanēja skrāpēšanās, un abi palūkojās tajā virzienā. Tad Jeimss uzgrieza Helēnai muguru.

- Es palieku līdz svētdienai, - viņš norādīja. - Tālāk jums būs jātiek galā pašiem.

Pāris sekundes Helēna palika stāvam. Tad Jeimss saklausīja, ka viņas soļi lēnām attālinājās.

- Esmu beigts, - Patriks izdvesa, noslīgdams Ērikai blakus uz dīvāna.

Sieva padeva vīna glāzi, ko viņš pateicīgi paņēma. Dežurēja Mārtiņš, tāpēc Patriks varēja ar tīru sirdsapziņu pabaudīt vīnu.

--- Kā veicas ar Jeimsu? - Ērika apjautājās.

- Mums nemūžam neizdosies panākt, ka viņš sāk runāt, pirms mums nav nekādu konkrētu pierādījumu. Un tas prasīs laiku. Esam nosūtījuši salīdzināmās lodes uz laboratoriju, bet tur ir iekrājušies darbi - kā parasti.

- Neraža, ka neuzgājāt pirkstu nospiedumu sakritību datubāzē! Toties vismaz apstiprinājās, ka nospiedumi uz Nēas ķermeņa sakrīt ar nospiedumiem uz šokolādes batoniņa iepakojuma.

Ērika paliecās tuvāk, lai noskūpstītu vīru.

Pazīstamās maigās lūpas kā ar roku atņēma saspringumu.

Patriks atgāza galvu pret dīvāna spilvenu un gari nopūtās.

- Nevari pat iedomāties, cik tā ir laba sajūta - būt mājās. Man gan vēl šis tas ir jāpadara, ja vēlos tikt kaut kādā skaidrība.

- Pamēģini domāt skaļi! - Ērika ierosināja, atglauzdama matus. - Viss parasti ir labāk saprotams, ja to pasaka skaļi. Starp citu, arī man ir kaut kas, ko tev pastāstīt par šodienu...

- Ak, tā? Kas tad? - Patriks vaicāja.

Taču sieva papurināja galvu un iemalkoja vīnu.

- Nē, nē, tu sāc pirmais! Es klausos.

- Nelaime tāda, ka kaut kas ir saprotams, kaut kas ir miglains un kaut kas ir pilnībā neizprotams.

- Kas tieši? - Ērika gribēja zināt.

- Tātad. Man nav nekādu šaubu, ka Jeimss ar savu koltu nošāva Leifu. Tad ielika Leifa ieroci labajā rokā, jo pieņēma, ka Leifs bija labrocis.

Uz brīdi aprāvies, Patriks turpināja:

- Visticamāk, tā notika tāpēc, ka Leifs bija ar viņu sazinājies par Stellas lietu. Jeimss piekrita ar viņu tikties, tad Leifu nošāva.

- Es šeit saskatu divus jautājumus, - Ērika iestarpināja un pacēla divus pirkstus. - Pirmais: kāds bija Jeimsa motīvs nošaut Leifu? Vai viņš tā rīkojās, lai pasargātu sievu vai lai pasargātu pats sevi?

- Man šķiet, ka viņš tā rīkojās, lai pasargātu sevi. Esam diezgan pārliecināti, ka viņš bija tas cilvēks, ar kuru Stella mēdza saskrieties mežā. Jeimss allaž ir bijis tāds kā savrupnieks.

- Vai pajautājāt Nēas vecākiem, vai viņa kādreiz bija ieminējusies par ko līdzīgu? Ka būtu sastapusi kādu mežā?

- Viņi teica, ka viņa vienmēr esot spēlējusies šķūnī, nevis mežā, - Patriks teica. - Un viņai nebija iedomu drauga. Nēa pavadīja laiku, spēlēdamās ar pelēku kaķēnu. Mīlīgs lopiņš, satiku, kad pārmeklējām īpašumu. Lai gan šāda tāda iztēle bija likta lietā, jo Nēa to sauca par “melno kaķi”.

- Labi, - Ērika novilka, izskatīdamās tā, it kā būtu iegrimusi dziļās pārdomās, nevis klausītos. - Pieņemsim, ka tev ir taisnība un Jeimss nogalināja Stellu, tad nogalināja Leifu, lai slēptu patiesību par meitenītes slepkavību. Tad rodas jauni jautājumi. Kāpēc meitenes atzinās? Карее tad Jeimss apprecēja Helēnu?

- Tagad redzi, ar ko man ir jānomokās, - Patriks norādīja. - Šķiet, ka šajā stāstā ir vēl tik daudz kā, kas mums ir nezināms. Nojaušu, ka to arī nekad neuzzināsim. Gesta ir pārliecināts, ka Jeimss aizbēgs no valsts, pirms mums radīsies izdevība viņu arestēt.

- Vai nevarat to novērst? Pieteikt aizliegumu izceļot vai izdarīt ko līdzīgu? Kā parasti saka amerikāņu filmās: “Jūs nedrīkstat izbraukt no pilsētas..

- Kaut nu tā būtu! - Patriks iesmējās. - Par nelaimi, pierādījumu nav, tāpēc neko nevaru iesākt. Cerēju, ka uziesim kādus nelikumīgus ieročus, kad pārmeklējām māju. Ar to būtu pieticis, lai

uz laiku viņu aizturētu. Kāds tad ir otrais? Teici, ka saskatot divus 7

jautājumus.

- Taisnība. Mēģinu saprast, kāpēc viņam šķita, ka tik pavirša slepkavība paliktu neatklāta. Jeimss nevarēja zināt, ka patologanatoms rūsu salaidīs grīstē. Ja sekcija būtu paveikta pienācīgi, būtu noskaidrojies, ka lode, kas bija laupījusi dzīvību, nebija tā paša kalibra lode, ko izmanto pie līķa atrastajā ierocī.

- Man arī tas likās savādi, - Patriks piekrita, grozīdams rokā vīna glāzi. - Bet tad satiku Jeimsu. Spriežu, ka paviršību var norakstīt uz vistīrāko augstprātību. Viņš uzskata, ka visi likuma izpildē iesaistītie darbinieki ir nelietpratīgi.

- Un Nēas slepkavība? Kā tā ir saistīta ar Stellas slepkavību? Ja Jeimss nogalināja Stellu, tad Leifu, lai slēptu patiesību, kāda gan ir saistība ar Nēu?

- Lūk, tas ir jautājums! - Patriks atzina. - Šī slepkavība nekādā ziņā nebija Jeimsa roku darbs. Viņam ir neapgāžams alibi: kad Nēa gāja bojā, Jeimss bija Gēteborgā.

- Kurš tad būtu varējis pastrādāt slepkavību? Kura pirkstu nospiedumi ir gan uz šokolādes batoniņa iepakojuma, gan uz Nēas ķermeņa?

- Ja es to zinātu, tad te nesēdētu, bet būtu ceļā pie Nēas slēp kavas, lai viņu arestētu. - Patriks attapās, cik sirdīgi bija atcirtis. Viņš nedusmojās uz Ēriku. Sieva bija tikai skaļi izteikusi jautājumu.

ko Patriks visu dienu nebija spējis izmest no prāta. - Es vēlētos salīdzināt šos pirkstu nospiedumus ar Marijas un Helēnas pirkstu nospiedumiem. Bet manā rīcībā nav pietiekami daudz pierādījumu, lai viņas aizturētu, tāpēc nevaru pieprasīt pirkstu nospiedumu paraugus.

Ērika noglāstīja vīra vaigu, tad piecēlās.

- Ar abām nevaru palīdzēt. Taču varu palīdzēt ar vienu.

- Ko? - Patriks vaicāja.

Ērika aizgāja uz virtuvi. Atgriezās ar kafijas krūzi, ko nesa plastmasas maisiņā, lai nevarētu pie tās pieskarties.

- Eūdzu - tu vēlējies Helēnas pirkstu nospiedumus!

- Ko tu ar to gribi teikt? - Patriks nesaprata.

- Viņa dienā atbrauca uz šejieni. Tieši tā! Es arī biju pārsteigta. Bet viņa piezvanīja, un es tagad sapratu, ka jūs tikmēr laikam pārmeklējāt viņu māju.

- Ko viņa vēlējās? - Patriks vaicāja, nenolaizdams skatienu no krūzes, ko Ērika bija uzlikusi uz kafijas galdiņa.

- Vēlējās parunāt par Stellu, - Ērika stāstīja un atkal apsēdās vīram blakus. - Kā bija sākusi runāt, tā vārdi vai bira pār lūpām. Man šķita, ka viņa grasījās teikt kaut ko būtisku, bet es kā gatavā muļķe iemetos starpā un pajautāju, vai Jeimss bija iesaistīts... Pēc tam Helēna tā kā aizbēga.

- Toties tu konfiscēji viņas kafijas krūzi, - Patriks piebilda, neticīgi uzrāvis uzacis.

- Labi jau labi! Neatradu brīdi, kad nomazgāt traukus, - Ērika atzina. - Taču tu vēlējies paņemt Helēnas pirkstu nospiedumus, un te nu tie ir. Marijas pirkstu nospiedumi gan tev būs jāsadabū pašam. Būtu zinājusi, būtu nospērusi šampanieša glāzi, no kuras viņa dzēra Cafe Bryggan.

- Visi ir gudri, kad viss jau ir beidzies, - Patriks nosmējās un vēlreiz noskūpstīja sievu.

Tad kļuva nopietns.

Paula lud/а man viņai ar kaut ko palīdzēt. Īsi sakot, namā,

kas atrodas netālu no pagrieziena uz Bergu saimniecību un Helēnas un Jeimsa māju, dzīvo vienreizēja večiņa. Vai esi redzējusi to glīto sarkano namu?

- Protams. Zinu, par kuru ir runa. To pašlaik pārdod, vai ne? - Ērika atsaucās, kārtējo reizi izrādīdama savu neticamo ķērienu pārzināt visu, kas notika Fjelbakā.

- Tieši tā. Večiņa ir paradusi rītos sēdēt pie loga un risināt krustvārdu mīklas. Vienlaikus viņa pieraksta piezīMēs par visu, ko redz ārā pa logu. Šajā piezīmju kladē.

Paņēmis Dagmaras tumšzilo piezīmju kladi, Patriks uzlika to uz kafijas galdiņa.

- Paula teica, ka kaut kas esot šķitis nepareizi, kad viņa to pārskatīja, bet nekādi nevarot tikt gudra, kas tieši. Varbūt kaut kas par automašīnām? Dagmara pierakstīja tikai krāsu un modeli, nevis numura zīmes, tāpēc nevaram pārbaudīt transportlīdzekļus, kas pabrauca garām. Paula ir izskatījusi visu piezīmju kladi, un es tāpat, bet ne viņa, ne es, mēs nesaskatām neko, kas durtos acīs.

- Ļauj man paskatīties! - Ērika piedāvāja un paņēma kladi ar ķeburainajām piezīmēm.

Viņa nesteidzās. Patriks nevēlējās blenzt uz sievu, kamēr viņa lasīja, tāpēc malkoja savu vīnu un pārslēdza televīzijas kanālus citu pēc cita. Beidzot Ērika atlika piezīmju kladi uz galdiņa; tā bija atvērta tajā lapā, kur bija piezīMēs no dienas, kad Nēa nomira.

- Jūs esat vērsuši uzmanību nepareizajā virzienā. Meklējāt to, kas duras acīs, nevis to, kā nav.

- Kā tu to domā? - Patriks vaicāja, saraucis pieri.

Ērika norādīja uz piezīmēm no pirmdienas rīta.

- Te. Te kaut kā trūkst. Kaut kā, kas ir bijis visos pārējos darbdienu rītos.

- Kā tad? - Patriks gribēja zināt, ieskatīdamies piezīmēs.

Viņš pāršķīra lapas, kurās bija aprakstītas pēdējās pāris nedēļas,

un pārlasīja piezīmes.Tikai tad ievēroja, uz ko Ērika bija norādījusi.

- Visos pārējos darbdienu rītos Dagmara bija pierakstījusi, ka

Helēna paskrēja garām. Taču pirmdienā viņa paskrēja garām tikai pusdienlaikā.

- Jā! Savādi, vai ne? Manuprāt, tieši tas Paulas zemapziņai nebija devis mieru.

- Helēna... - Patriks novilka, raudzīdamies krūzē, kas stāvēja uz galda. - Es nosūtīšu šo krūzi uz laboratoriju uzreiz no rīta. Bet paies laiks, pirms uzzināšu, vai pirkstu nospiedumi sakrīt ar tiem uz šokolādes batoniņa iepakojuma un Nēas.

Ērika uzlūkoja vīru un pacēla glāzi.

- Helēna to nezina.

Patriks attapās, ka sievai bija taisnība. Kā jau tas bieži vien bija.

BŪHUSLĒNE, 1672. GADS

Liecinieki bija nākuši un gājuši. Elīna bija tā kā pamirusi un vairs nepiegrieza vērību visiem sadomātajiem stāstiem par savām velnišķīgajām izdarībām. Viņa ilgojās, kaut viss drīz beigtos. Tomēr trešajā dienā pēc brokastīm skatītājus pāršalca murdoņa, kas pāršķēla Elīnas vienaldzību. Kas gan lika ļaudīm tā sarosīties?

Tajā brīdī Elīna viņu ieraudzīja. Gaišās bizes un līksmo seju.

Viņas dzīvība. Viņas acuraugs. Viņas Merta. Turēdamās Britai pie rokas, meita ienāca tiesas zālē un paraudzījās visapkārt lielām acīm. Elīnas sirds uz mirkli apstājās. Ko gan šeit darīja viņas meita? Vai bija nolemts grūst Elīnu vēl lielākā kaunā un ļaut Mertai klausīties visā, ko par māti mēļoja? Viņa noskatījās, kā Brita aizveda Mertu uz liecinieka solu un tur atstāja. Elīna uzreiz nesaprata. Kāpēc meiteni nosēdināja tur, nevis skatītāju vidū? Tad viņa atģida, kas bija nodomāts, un vēlējās dot vaļu kliedzienam.

- Nē, nē, nē! Nenodariet to Mertai! - Elīna izsamisa un izsaucās.

Merta lūkojās mātē, neapjēgdama, kas notiek, un Elīna pastiepa pret meitu rokas. Bērns jau grasījās celties kājās un skriet pie viņas, bet Hirne sagrāba Mertas roku un stingri turēja meiteni turpat uz sola. Elīna kaisa saplosīt Hirni gabalos tāpēc, ka tas bija pacēlis roku pret viņas meitu, bet sieviete zināja, ka bija jāvaldās. Negribējās, ka Merta noskatās, kā sargi viņu aizrauj prom.

Та nu Elīna turēja sevi grožos un rādīja meitai smaidīgu seju, lai gan juta, kā acīs sariesās asaras. Bērns izskatījās tik mazs, tik ne vārīgs.

- Vai man ir taisnība, kad saku, ka viņa ir tava māte? Elina Jūnsdotera? - Hirne prasīja.

-Jā! Manu māti sauc Elīna, un viņa sēž tur, - Merta atsaucās možā un skaidrā balsī.

- Es tā saprotu, ka tantei un tēvocim esi šo to stāstījusi, ko esi kopā ar māti pasākusi, - Hirne teica, raudzīdamies sanākušajos skatītājos. - Vai pastāstīsi arī mums?

- Jā! Mēs ar mammu mēdzām jāt uz raganu sabatu Blokullas kalnā, - Merta aizgūtnēm stāstīja.

No pūļa paspruka kliedzieni, un Elīna aizvēra acis.

- Mēdzām uz turieni lidot ar mūsu govi Rozi, - meitene līksmi stāstīja tālāk. - Uz Blokullas kalnu. Tur bija viena jautrība un rotaļas. Viss bija ačgārni. Sēdējām ar muguru pret galdu, ēdām pār plecu, un šķīvji bija salikti ačgārni, un mielasts sākās ar saldo ēdienu. Ak, tās bija tik jautras vakariņas! Nekad mūžā nebiju ko tādu redzējusi.

- Jautrība un rotaļas? Vai, manu! - Hirne nemierīgi iesmējās. - Vai vari mums vēl ko pastāstīt par šiem mielastiem? Kurš bija klāt? Ko darījāt?

Aizvien vairāk un vairāk brīnīdamās un šausminādamās, Elīna klausījās, kā meita visos sīkumos aprakstīja šos braucienus uz Blokullas kalnu. Hirne pat pamanījās piedabūt meiteni pasacīt, ka bija redzējusi, kā māte kopojās ar nelabo.

Elīna netika gudra, kā viņiem bija izdevies panākt, ka Merta nāk klajā ar tādiem stāstiem. Viņa pameta skatienu uz Britu, kuras sejā rotājās plats smaids. Māsa jau atkal bija uzcirtusies smalkā kleitā. Brita pamāja Mertai un piemiedza meitenei ar aci, un bērns starodams atmāja pretī. Brita visādā ziņā bija krietni nopūlējusies, lai pielauztu Mertu, kad Elīna jau bija iesviesta cietumā.

Bija skaidrs, ka Merta neapjēdza, ko darīja. Ar smaidu lūpās skatīdamās uz māti, meitene sēdēja uz liecinieka sola un priecīgi stāstīja savus stāstus. Mertai tās bija vien pasakas. Hirnes mudināta, viņa nerimās runāt par raganām, kuras abas bija satikušas Blokullas kalnā, un par bērniem, ar kuriem bija kaitējusies.

Nelabais esot ieredzējis Mertu. Viņa esot sēdējusi nelabajam uz ceļa un noraudzījusies, kā māte esot griezusies dejā, izmetusies gluži plika.

- Nākamo kambari sauca Vitkullas kambaris, un tajā bija eņģeļi, kuri spēlējās ar mums, bērniem, un viņi bija tik daiļi un labi! Nespēju vien noticēt savām acīm!

Merta sajūsmā sasita plaukstas.

Palūkojusies visriņķī, Elīna manīja, ka visi kā viens klausījās, mutes pavēruši un acis iepletuši, un sievietes sirds ar katru brīdi sažņaudzās arvien vairāk. Ko gan viņa varētu par to visu sacīt? Pašas meita deva liecību, kā esot jāts uz Blokullas kalnu un kā māte esot kopojusies ar nelabo. Viņas Merta. Viņas jaukā, lētticīgā, nevainīgā Merta. Raudzīdamās uz meitu no sāniem, kamēr bērns runāja dedzīgo klausītāju priekšā, Elīna juta, ka sirds vai plīsa no ilgām.

Kad Hirne visbeidzot pavēstīja, ka viņam vairs nekas nav Mertai prasāms, Brita panācās uz priekšu, lai aizvestu meiteni. Merta saņēma Britas roku, un abas pagriezās uz durvju pusi. Kad viņas jau grasījās iziet, meitenīte apsviedās, lai gaiši uzsmaidītu mātei un pamātu.

- Kaut nu mamma drīz nāktu mājās! - Merta iesaucās. - Man tevis trūkst!

Ar to Elīnas spēki bija izsmelti. Viņa paliecās uz priekšu un paslēpa seju plaukstās, liedama nolemtās asaras.

- Kā jums klājas jaunajā miteklī? - Bills vaicāja. Viņš bija atvieglots, ka tagad viņa zviedru valodā teikto saprata, kamēr vien runāja lēni un skaidri.

- Mums klājas labi, - Halīls atteica.

Bills šaubījās, vai puisis teica taisnību. Adnāns un Halīls, abi izskatījās noguruši, un šķita, ka Adnāna dumpīgais pusaudža gars bija pagaisis.

Rīt Karīmu izrakstīs no slimnīcas. Viņš grasījās atgriezties mājās pie bērniem, bet Amīnas tur vairs nebija.

- Pagriez pret vēju! - Bills pamācīja angļu valodā, pamādams uz ostas pusi.

Adnāns darīja, kā bija teikts. Nu viņi bija kļuvuši jau par krietni labākiem burātājiem. Tomēr viņu sajūsma bija zudusi. Viņi līdzinājās burām, kas slābi nokarājās bezvējā: Bills nosprieda, ka pašreizējos apstākļos šāds apraksts bija precīzs.

Viņš nebija runājis ar Nilsu un zināja, ka pie vainas bija šaušalas, ko juta, domādams par šo sarunu. Billam nebija ne jausmas, ko teikt dēlam. Abus šķīra nepārvarams attālums. Pat Guna nezināja, ko iesākt ar dēlu. Nilss vienā mierā pārradās mājās vēlā naktī un taisnā ceļā devās uz savu istabu. Tad sāka dārdēt mūzika. Saruna šķita neiespējama; dēls garāmejot tikai kaut ko atņurdēja, ļaudams noprast, ka bija vecākus redzējis.

Bills uzmanīgi trimmēja buru. Būtu jāsniedz vairāk norāžu, jāizmanto visa stunda, lai iemācītu, cik daudz vien varēja pagūt pirms 1 lamiholmcnas sacensībām. Bet audzēkņu sejas uz balto buru fona rādījās pelēkas, un Billam bija aizdomas, ka arī paša sejā vīdēja tā

pati rezignētā izteiksme. Viņa aizrautība bija izslavēta, taču patlaban no tās nebija ne miņas, un Bills netika gudrs, kas viņš ir bez tās.

Kad viņš norīkoja pārējos iet pār štāgu, visi paklausīja, ciezdami klusu un neizteikdami nekādus iebildumus. Bez jebkādas dedzības. Kā rēgu komanda.

Pirmo reizi, kopš Bills bija ķēries pie projekta, viņš sāka šaubīties. Kā gan viņi spētu burāt bez prieka? Lai vadītu burulaivu, nepietika tikai ar vēju vien.

Bija agrs rīts, kad viņi pieklauvēja pie Helēnas un Jeimsa majas durvīm. Patriks bija piezvanījis Paulai, tiklīdz bija pamodies, un lūdzis braukt līdzi. Nevarēja zināt, vai plāns, kuru viņš bija sagatavojis kopā ar Ēriku, izdosies. Ja Patriks bija pareizi novērtējis Helēnas personību, iespējams, vēl varēja uzsmaidīt veiksme.

Durvis atvērās, un tajās iestājās Helēna, veltīdama policistiem jautājošu skatienu. Sieviete bija pilnībā apģērbusies un izskatījās tā, it kā būtu bijusi nomodā jau vairākas stundas.

- Mums jums ir jāuzdod daži jautājumi. Vai neiebilstat doties mums līdzi?

Patriks aizturēja elpu, cerēdams, ka Jeimsa nav mājās. Viņš katrā ziņā iebilstu un pieprasītu, lai policisti dodas prom. Viņiem nebija ordera, kas ļautu Helēnu vest uz nopratināšanu. Viņu rīcībā nebija nekā, kas piespiestu sievieti braukt līdzi. Viņi paļāvās uz Helēnas atsaucību.

- Nē, protams! - sieviete atsaucās un pameta skatienu pār plecu.

Šķita, ka viņa vēlējās ko izdarīt, tad mainīja domas. Paņēma priekšnamā uz āķa pakārto jaku un sekoja policistiem. Helēna nevaicāja, ko viņi vēlējās, nepauda ne dusmas, ne iebildumus. Tikai nokāra galvu un klusēdama iekāpa policijas automašīnā. Patriks mēģināja ar viņu patērzēt, kamēr brauca uz iecirkni, bet sievietes atbildes bija tikai vienzilbīgas.

Kad viņi bija ieradušies iecirknī, Patriks no virtuves paņēma divas kafijas krūzes un veda I telēnu uz nopratināšanas telpu. Sie

viete turpināja klusēt, un viņš ņēmās prātot, kādas domas vērpās viņas prātā. Sevi Patriks pieķēra žāvājamies un nopūlējās saglabāt skaidru galvu. Viņš visu nakti nebija aizvēris ne aci, pārcilādams visu, apcerēdams visus lietas - drīzāk jau lietu - pavedienus un atzinumus, ko bija guvis, pateicoties Ērikas palīdzībai. Lai gan joprojām nevarēja pilnībā izprast, kā visi pavedieni savijās kopainā, Patriks bija drošs, ka atbilde bija Helēnas rokās.

- Vai piekrītat, ka es ierakstu mūsu sarunu? - viņš jautāja, norādīdams uz magnetofonu, kas stāvēja uz galda.

Helēna palocīja galvu.

- Vakar runājām ar jūsu vīru, - Patriks iesāka. Kad Helēna nekādi nereaģēja, policists turpināja: - Mūsu rīcībā ir pierādījumi, ka viņš ir saistīts ar Leifa Hermansona slepkavību. Pieņemu, ka atpazīstat šo vārdu.

- Jā, viņš vadīja Stellas lietas izmeklēšanu!

- Tieši tā, - Patriks pamāja. - Uzskatām, ka jūsu vīrs nogalināja Leifu.

Policists gaidīja reakciju. Helēna neko neteica, bet varēja manīt, ka šī apsūdzība viņu nepārsteidza.

- Vai jums ir kaut kas par to zināms? - Patriks vaicāja, kā skatienu piekalis sievietei. Helēna tikai nošūpoja galvu.

- Nē! Nekas.

- Mums arī ir pamats uzskatīt, ka jūsu vīrs mājās glabā ieročus, par kuriem nav saņēmis atļaujas. Vai jums tas ir zināms?

Sieviete pašūpoja galvu, taču nebilda ne vārda.

- Ir vajadzīga mutiska atbilde, lai to varētu ierakstīt, - Patriks norādīja.

Helēna vilcinājās, tad teica: - Nē, man tas nav zināms!

- Vai zināt, kāds varētu būt jūsu vīra motīvs noslepkavot policistu, kurš izmeklēja Stellas lietu? Slepkavības lietu, kurā jūs un Mariju atzina par vainīgām?

- Nē! - Helēna atsaucās, un viņas balss aizlūza. Nokremšļojusies sieviete atkārtoja: - Nē! Man nav ne jausmas.

Jus nezināt, lcāpee viņš to izdarīja? - Patriks vaicāja.

- Nē! Es nezinu, vai viņš nogalināja Leifu. Tāpēc nezinu, kāds varētu būt viņa motīvs, - Helēna paskaidroja, pirmo reizi ielūkodamās policistam acīs.

- Taču es jums saku, ka mūsu rīcībā ir pierādījumi, ka viņš Leifu noslepkavoja. Kas jums par to ir sakāms?

- Jums būtu man jāparāda šie pierādījumi, - Helēna atteica. Sievieti bija apņēmis tāds kā miers.

Uz brīdi apklusis, Patriks mainīja sarunas tēmu: - Varbūt mums būtu jāaprunājas par Linnēas Bergas slepkavību.

Helēna sastapa policista skatienu. - Mans vīrs bija izbraucis no pilsētas, kad notika slepkavība.

- Mēs to zinām, - Patriks rāmi atsaucās. - Taču jūs bijāt mājās. Ko jūs torīt darījāt?

- Es jau jums stāstīju. Kā jau katru rītu. Devos skriet.

Sievietes skatiens uz mirkli kļuva šaudīgs.

- Taču torīt jūs neskrējāt, Helēna! Jūs nogalinājāt mazu meiteni. Mēs nezinām, kāpēc. Tas jums ir mums jāpastāsta.

Helēna cieta klusu. Viņas acis bija nodurtas uz galdu. Rokas bija saliktas klēpī kā sastingušas.

Uzmācās spējš līdzjūtības vilnis, taču Patriks atminējās, ko sieviete bija pastrādājusi, un turpināja tēraudcietā balsī:

- Helēna! Mājas pārmeklēšana, ko veicām vakar, ir tīrais sīkums salīdzinājumā ar pūlēm, ko pieliksim, lai uzietu pēdas, kas atklātu, kā jūs noslepkavojāt nevainīgu bērnu. Meklēsim it visur. Pārbaudīsim it visu jūsu dzīvē, jūsu ģimenes dzīvē.

- Jums nav pierādījumu, - Helēna aizsmakusi norādīja.

Tomēr Patriks redzēja, ka sievietes rokas drebēja.

- Helēna! - viņš klusi ierunājās. - Uz šokolādes batoniņa iepakojuma, ko atradām šķūnī, esam uzgājuši jūsu pirkstu nospiedumus. Esam uzgājuši jūsu pirkstu nospiedumus uz meitenes līķa. Ja neatzīsieties, mēs visu jūsu pasauli sagriezīsim kājām gaisā, līdz katrs jūsu un jūsu ģimenes noslēpums nāks gaismā. Vai tiešām to vēlaties?

Policists piešķieba galvu uz sāniem, nenolaizdams no sievietes skatienu.

Helēnas acis bija pievērstas savām rokām. Tad viņa lēni pacēla galvu.

- Es viņu nogalināju, - sieviete teica. - Un es nogalināju Stellu.

Ērika noskatījās uz visu, ko bija piespraudusi pie sienas. Uz visām fotogrāfijām, visiem avīžrakstiem un fragmentiem no veciem tehniskajiem un kriminālistikas ziņojumiem, kā arī uz saviem pierakstiem no sarunām ar Harrietu, Violu, Helēnu, Mariju, Samu un Sannu. Viņa skatījās uz Stellas attēlu, kam blakus bija Nēas attēls. Lietas beidzot bija slēgtas. Meiteņu ģimenes beidzot varēja visam pielikt punktu; par nelaimi, Stellas vecāki to nepaguva pieredzēt, taču vismaz Sanna tagad zināja, kas notika ar mazo māsu. Kad Patriks bija piezvanījis, lai pastāstītu, ka Helēna ir atzinusi savu vainu abās slepkavībās, Ērika vispirms iedomājās par Sannu. Par to, kura bija atstāta gluži viena.

Ērika prātoja, kā Nēas vecāki bija reaģējuši uz šīm ziņām. Vai bija ļaunāk zināt, ka meitu bija nogalinājusi kaimiņiene, zināms cilvēks, kuru viņi pazina vaigā? Vai tomēr būtu bijis ļaunāk, ja izrādītos, ka slepkava bija svešinieks? Visdrīzāk, tas neko nemainītu. Neatkarīgi no notikušā apstākļiem viņu bērna vairs nebija. Ērika arī aizdomājās, vai viņi grasījās turpināt dzīvot saimniecībā. Viņa apšaubīja, ka pašai tas būtu pa spēkam. Saimniecībā būtu papilnam atmiņu par spriganu un smejošu bērnu, kuru vairs nekad nevarēs redzēt joņojam pa īpašumu. Saimniecība par to nemitīgi atgādinātu.

Ērika ieslēdza datoru un palaida Word. Garie izpētes mēneši, iepazīstot iesaistītos cilvēkus, noskaidrojot faktus un papildinot stāstu ar trūkstošo informāciju, bija vainagojušies ar šo bridi. Nu viņa varēja sākt rakstīt grāmatu. Nebija nekādu šaubu, ar ko sākt. Ar divām meitenītēm, kuras uz šīs zemēs bija baudījušas vien dažus gadus. Ērika vēlējās, lai lasītājam abas atklātos kā dzīvas un tādējādi atmiņas par viņām paliktu prātā vēl ilgi pēc tam, kad grāmata jau būtu izlasīta. Ievilkusi dziļi elpu, viņa ļāva pirkstiem slīdēt pa tastatūru.

Stellai un Linnēai bija daudz kopīga. Abu meiteņu dzīvē netrūka ne iztēles, ne piedzīvojumu. Viņu pasaule bija saimniecība blakus mežam. Stellai bezgala patika mežs. Viņa turp devās, cik bieži vien varēja, lai rotaļātos ar savu draugu, zaļo vīru. Iespējams, ka tā arī neuzzināsim, vai viņš bija īsts vai iedomāts. Ne visas atbildes ir atrastas, un varam tikai minēt. Linnēa laiku vislabprātāk pavadīja šķūnī. Sājā krēslainajā un klusajā ēkā viņa rotaļājās, cik bieži vien varēja. Viņas labākais draugs bija nevis iedomu draugs, bet gan ģimenes kaķis. Stella un Linnēa nebija ierobežotas. Viņu iztēle varēja meitenes aizvest jebkur. Viņas bija drošībā. Viņas bija laimīgas. Līdz dienai, kad sastapa kādu, kurš vēlējās nodarīt pāri. Sis ir stāsts par Stellu un Linnēu. Sis ir stāsts par divām meitenītēm, kuras pārāk agri uzzināja, ka pasaule dažkārt ir slikta.

Ērika atvirzīja rokas no tastatūras. Nākamajos pāris mēnešos būs vairākkārt jāpielabo gan vārdi, gan teikumi. Tomēr viņa zināja, ka vēlējās sākt tieši ar grāmatas šo daļu; tieši tā viņa vēlējās ievadīt stāstu. Viņas grāmatas nekad neatspoguļoja tikai melno un balto. Šad un tad Ērikai pārmeta, ka viņa bija pārāk saprotoša pret tiem, kuri bija pastrādājuši noziegumus, jo īpaši tad, kad attiecīgais noziegums bija vardarbīgs un uzdzina šermuļus. Tomēr Ērika atteicās ticēt, ka cilvēki piedzima ļauni. Ikvienu bija ietekmējis savs liktenis. Daži kļuva par upuriem. Daži kļuva par pāridarītājiem. Viņa vēl nebija uzzinājusi visus sīkumus no Helēnas atstāsta par notikušo vai uzzinājusi, kāds bija sievietes motīvs laupīt abu meitenīšu dzīvību. Visādā ziņā bija neaptverami, ka biklā sieviete, kura Ērikas virtuvē bija sēdējusi vēl vakar, izrādījās divu bērnu slepkava. Taču tik daudz kas bija kļuvis skaidrs. Tagad Ērika saprata, ka nemiers, kas bija strāvojis no Helēnas, bija vaina. Tāpēc Helēna bija kritusi panikā, kad uzdeva jautājumus par Jeimsa lomu Stellas slepkavībā: viņa nebija vēlējusies, ka Jeimsu vaino pašas pastrādātajā.

Slepkavība skāra tik daudzus. Sekas izplatījās kā vilnīši, ko aiz sevis atstāj ūdens lāse, bet vissmagāk klājās tiem, kuri bija ieraud notikuma vidū. Viņu sēras pārmantos nākamas paaudzes. Ērika prātoja, kas notiks ar Helēnas dēlu. Kad abi bija tikušies, Sams bija šķitis tik trausls. Lai kā puisis bija centies radīt nocietināta cilvēka iespaidu ar saviem kraukļa melnajiem matiem, melno apģērbu, melno nagu laku un melni iezīmētajām acīm, Ērika bija saskatījusi, cik viņš bija jūtīgs. Kad abi bija runājuši, Ērika bija ievērojusi, cik izmisīgi Samam vajadzēja kādu, kuram uzticēties. Tagad viņš bija palicis gluži viens, viņam vairs bija tikai tēvs. Vēl viena bērna dzīve bija izpostīta.

Ērikas prātā arvien griezās viens un tas pats jautājums: kāpēc?

Gesta bija devies pie Bergu ģimenes, lai pavēstītu viņiem jaunumus. Nevēlējās tos pavēstīt pa tālruni. Tas šķita pārāk auksti, pārāk bezpersoniski. Nēas vecākiem tie bija jāuzzina no viņa aci pret aci.

- Helēna? - Eva neticīgi pārjautāja un pieķērās Pēteram pie rokas. - Bet kāpēc gan?

- To mēs vēl nezinām, - Gesta atzina.

Pētera vecāki sēdēja, nebilzdami ne vārda. Viņu iedegums bija pabālējis, un abi bija novecojuši kopš brīža, kad Gesta viņus bija redzējis pirmoreiz.

- Nespēju tam noticēt, - Pēters šūpoja galvu. - Helēna? Mums nav bijis gandrīz nekāda kontakta ar viņas ģimeni. Laiku pa laikam tikai esam ar viņu pārmijuši pa kādam vārdam. Tas arī ir viss.

Vīrietis lūkojās uz Gestu tā, it kā policists varētu nākt klajā ar kādu paskaidrojumu, bet Gestam atbilžu nebija. Sev viņš uzdeva tos pašus jautājumus.

- Viņa atzinās arī Stellas slepkavībā. Pašlaik viņu nopratinām, vēlāk no jauna pārmeklēsim viņas māju, lai atrastu vairāk pierādījumu. Tomēr mūsu rīcībā jau ir pietiekami daudz pierādījumu, un Helēnas atzīšanās ir tāds kā punkts uz i.

- Kā Nēa nomira? Ko viņa izdarīja?

Evas vārdi bija gandrīz nedzirdami, un sieviete nevienu īsti nebija uzrunājusi liesi.

- Pagaidām to vēl nezinām, bet turpināsim jūs informēt.

- Kā tad paliek ar Jeimsu? - Pēters apjucis vaicāja. - Dzirdējām, ka aizvedāt Jeimsu uz nopratināšanu. Tāpēc domājām, ka...

- Tas bija citā jautājumā, - Gesta paskaidroja.

Viņš nevarēja Nēas ģimenei neko vairs stāstīt. Policija nevarēja Jeimsu sasaistīt ar Leifa slepkavību, līdz nebija saņemti laboratorijas analīzes rezultāti un nebija uzieti kādi pierādījumi. Tomēr Gesta apzinājās, ka Fjelbakā - patiesībā visā apgabalā - vērpās dažādas baumas. Helēnas un Jeimsa māju pārmeklēšana nebija palikusi bez ievērības. Šķita, ka ikviens zināja arī, ka Jeimss bija aizvests uz iecirkni.

- Nabaga zēns! - Eva klusi noteica. - Helēnas un Jeimsa dēls. Viņš izskatās tik pamests. Un tagad vēl...

- Tev par viņu nebūtu jāraizējas, - Pēters neskanīgi norādīja. - Vismaz viņš ir dzīvs. Nevis kā Nēa.

Brīdi visi, sēdēdami pie virtuves galda, cieta klusu. Varēja saklausīt tikai sienas pulksteņa tikšķēšanu. Tad Gesta nokremšļojās.

- Vēlējos jums pateikt aci pret aci. Pilsētā klīdīs dažādas runas. Nepievērsiet uzmanību nepamatotiem pieņēmumiem! Apsolu, ka jūs informēšu par turpmākajiem jaunumiem.

Nēas vecāki neatsaucās, tāpēc policists nolēma mainīt tematu.

- Vēlējos jums pastāstīt arī, ka ir pabeigta... sekcija. Varat saņemt viņu atpakaļ, lai gatavotos...

Viņš nespēja pabeigt teikumu.

Pēters nenolaida no Gestas skatienu.

- Bērēm, - vīrietis teica.

Policists pamāja.

- Jā! Nēas bērēm.

Pēc tam vairs nebija atlicis nekas sakāms.

Braukdams prom, Gesta palūkojās uz saimniecību atpakaļskata spogulī. Uz mirkli likās, ka viņš bija redzējis divas meitenītes mā jam atvadas. Policists pamirkšķināja, un viņu vairs nebija.

- Nolāpītie hiēnas! -Jeimss nošņācās.

Viņš aizsvieda tālruni un ņēmās soļot šurpu turpu pa virtuvi. Sams gurdi noskatījās. Daļēji puisis izbaudīja skatu, ka tēvs bija izsists no sliedēm. Vīrietis, kurš allaž bija visu kontrolējis, kurš uzskatīja, ka viņam piederēja visa pasaule.

- Vai viņi tiešām domā, ka es apsēdīšos un sniegšu sūda intervijas? - Jeimss izsaucās. “Mēs vēlētos uzklausīt jūsu komentārus. ..”Mēslu gabali!

Sams atspiedās pret ledusskapi.

- Es tikai ceru, ka viņai ir tik daudz prāta, kā turēt muti ciet, --Jeimss noteica un apstājās.

Piepeši viņš attapās, ka Sams klausījās. Vīrietis nogrozīja galvu.

- Kad atceros visu, ko esmu jūsu abu labā paveicis. Visu, ko esmu jūsu dēļ upurējis. Nekādas pateicības, velns parāvis! - Viņš atsāka soļot šurpu turpu. - Trīsdesmit gadus viss bija kontrolēts. Un tagad...

Sams dzirdēja vārdus un saprata, ko tie nozīmēja, bet jutās tā, it kā atrastos ārpus sava ķermeņa. Nekas viņu vairs nespēja satricināt. Visu izdosies nokārtot. Vairs nekādu noslēpumu. Viņš atklās tos visus. Līdz šim brīdim viņš bija bijis kā burbulī kopā ar Jesiju. Nekas ārpus šī burbuļa nebija varējis abus iespaidot. Ne mājas pār meklēšana, kura tomēr nebija notikusi tāpēc, ka policija bija uzzina jusi par Sama plāniem, kā viņam pirmajā brīdī bija šķitis. Ne fakts, ka māte patlaban bija apcietinājumā policijas iecirknī. Nekas.

Pašlaik viņi gatavojās. Jesija bija sapratusi, kad bija izlasījusi Sama piezīmju kladi. Viņa saprata, ko puisis vēlējās paveikt un kāpēc tas bija jāpaveic.

Sams uzlūkoja Jeimsu, kurš tagad stāvēja pie virtuves loga un aizkaitinājumā drebēja.

- Zinu, ka tu mani nicini, - puisis rāmi teica.

Jeimss apcirtās un uzlūkoja viņu.

Par ko tu runā? viņš atjautāja, nenolaizdams no Sama skatienu.

- Tu esi nenozīmīgs, - Sams klusi turpināja, ievērodams, ka Jeimss savilka rokas dūrēs.

Lielais asinsvads vīrieša kakla labajā pusē sāka pulsēt, un Sams ar baudu noraudzījās uz reakciju, ko bija panācis. Ielūkojās Jeimsam tieši acīs. Pirmo reizi mūžā Sams nevairījās no viņa skatiena.

Visu savu dzīvi Sams bija pavadījis, baidīdamies un stomīdamies, pūlēdamies saglabāt vienaldzību, tomēr pieļaudams, ka viņu sāpināja. Dusmas bija bijušas viņa visļaunākais ienaidnieks, bet tagad bija kļuvušas par Sama sabiedroto. Puisis bija ļāvies dusmām, un tās bija devušas viņam varu. Cilvēks ieguva patiesu varu tikai tad, kad vairs nebija bail neko zaudēt. To jeimss nekad nebija sapratis.

Sams redzēja Jeimsa vilcināšanos. Acumirklīgu svārstīšanos, kad viņš novērsās uz vienu vienīgu sekundi. Tad acīs iegailējās naids. Jeimss metās uz priekšu, pacēlis roku, taču tajā brīdī pie ārdurvīm atskanēja klauvējiens. Vīrietis satrūkās. Uzmetis Samam vēl vienu skatienu, viņš devās atvērt durvis. Atskanēja vīrieša balss:

- Sveicināti, Jeims! Mums ir orderis, kas ļauj vēlreiz pārmeklēt jūsu māju.

Sams atspieda galvu pret ledusskapi. Tad izgāja no mājas pa sētas puses durvīm, kas veda uz terasi. Jesija viņu gaidīja.

Visa apkaime nerimās runāt. Ziņas bija izplatījušās vēja spārniem, kā allaž notika mazā pilsētā. Piepeši zināja visi.

Sanna stāvēja netālu no kioska, kad padzirdēja jaunumus. Viņa nebija noskaņota pagatavot sev pusdienas, tāpēc bija izšķīrusies par ātro uzkodu ar cīsiņu. Kamēr Sanna gaidīja rindā, cilvēki sāka apmainīties ar informāciju. Par Stellu. Par Helēnu. Par Linnēu. Sanna uzreiz netika gudra, par ko ir runa, tāpēc pavaicāja puisim, kurš stāvēja rindā aiz viņas. Sanna viņu atpazina kā fjelbakieti. Puisis pastāstīja, ka Helēna esot arestēta par Linnēas slepkavību. Turklāt esot atzinusies, ka nogalinājusi gan Nēu, gan Stellu.

Sanna stāvēja, nespēdama bilst ne vārda. Sieviete apjēdza, ka visi zināja, kas bija viņa, un nenolaida no viņas ne acu, gaidīdami

reakciju. Taču Sanna nevarēja viņiem izpatikt. Ziņas tikai pierādīja, ko viņa vienmēr bija zinājusi: slepkavību bija pastrādājusi vismaz viena no abām meitenēm. Pagalam savādi. Sanna allaž bija iztēlojusies Mariju un Helēnu kopā. Tomēr beidzot viņai atklājās vainīgās seja. Nu viņa zināja, kura bija atbildīga. Šaubas, kas trīsdesmit gadus nebija devušas mieru, beidzot bija pilnībā izgaisinātas. Sanna zināja patiesību. Sajūta bija neatkārtojama.

Sieviete pameta rindu. Apetīte bija pēkšņi zudusi. Viņa devās uz jūras pusi un izgāja uz piestātnes, kas atradās vistuvāk tūrisma informācijas centram. Apsēdās peldošās piestātnes galā, sakrustojusi kājas. Vējiņš sabužināja matus. Sanna aizvēra acis un izbaudīja vēso pūsmu. Saklausīja ļaužu sarunas, kaiju brēcienus, trauku šķindoņu no Cafe Bryggan un pāris automašīnas, kas pabrauca garām. Un redzēja Stellu. Redzēja, kā viņa, savilkusi draisku seju, skrēja uz mežu, kamēr Sanna dzinās viņai pa pēdām. Redzēja, kā viņa pacēla roku, lai pamātu, un pasmaidīja tā, ka bija redzams mazliet greizais priekšzobs. Redzēja māti un tēvu tādus, kādi viņi bija tolaik, pirms viss bija sācies, pirms nebeidzamās sēras un visi jautājumi lika aizmirst par Sannu. Redzēja Helēnu. Trīspadsmit gadus veco Helēnu, kuru klusībā bija apbrīnojusi. Arī pieaugušo Helēnu ar izvairīgo skatienu un tramīgi uzrautajiem pleciem. Sanna zināja, ka drīzuma sāks uzdot jautājumus, kāpēc Helēna to bija pastrādājusi, bet šis brīdis vēl nebija pienācis - kamēr vēl vējiņš, kas glāstīja seju, nebija rimies un atvieglojums, kas bija pārņēmis pēc izdzirdētajām ziņām, nebija izgaisis.

Trīsdesmit gadi. Trīsdesmit gari gadi. Sanna pacēla seju pret vēju. Beidzot sāka plūst neizraudātās asaras.

BŪHUSLĒNE, 1672. GADS

Bija aizritējušas trīs dienas, kopš prāva bija beigusies, kad no raganu izskaušanas padoMēs cietumā ieradās Lāšs Hirne. Elīna viņu sagaidīja tumsā - viena ar grūtu sirdi. Bija atmests kas ēdams, bet maz. Sadugusi putra, kas bija iesviesta bļodā, un kāds malks ūdens. Viņai nebija spēka un sala, un Elīna bija samierinājusies, ka naktī kāju pirkstus skrubināja žurkas. Viņai bija atņemts itin viss, tāpēc nebija no svara, ka žurkas noplēsa arī miesu no kauliem.

Kad kārtībnieks atdarīja kambara durvis, sieviete samiedza acis pret gaismu. Tur nu stāvēja Hirne. Glauni ģērbies kā allaž un pie deguna piespiedis nēzdogu, jo valdīja neganta smaka. Elīna to vairs nemanīja.

- Elīna Jūnsdotera, tu esi apsūdzēta burvestībās, bet vēl vari pagūt atzīties savos noziegumos!

- Es neesmu ragana, - viņa klusi atteica, sliedamās kājās.

Veltīgi Elīna pūlējās notraukt netīrumus no drānām, jo tie bija

pielipuši it visur. Hirne noskatījās viņā ar nepatikā savilktu vaigu.

- Pārbaudē pierādījās, ka esi gan. Peldēji pa ūdens virsu kā gulbis. Esam arī prāvā uzklausījuši liecības. Atzīšanās ir vien tevis pašas labā, lai vari izpirkt vainu par pastrādātajiem noziegumiem un ieņemt savu vietu kristīgu ļaužu kopienā.

Elīna atspiedās pret auksto mūra sienu, meklēdama atbalstu.

No domas griezās galva. Laicīgo dzīvi vadīja, lai varētu iziet pa debesu valstības vārtiem, lai izpelnītos vietu līdzās Dievam un lai varētu dzīvot mūžīgi mūžos, neciešot mokas, ko diendienā pieredzēja trūcīgie, raudamies melnās miesās.

Tomēr Elīna pašūpoja galvu. Melot bija grēks. Viņa nebija nekāda ragana.

- Nav nekā, par ko man būtu jāatzīstas, - sieviete teica un atmeta galvu.

- Kā vēlies. Tad mūsu saruna ir jāturpina, - Hirne atteica un pamāja sargiem.

Elīnu aizveda tālāk pa gaiteni un iegrūda citā kambarī. Viņai aizrāvās elpa, kad ieraudzīja ienākam vēl vienu vīru, kurš bija brangi noaudzis un dižojās ar pinkainu rudu bārdu. Viņš uzlūkoja Elīnu. Kambarī bija lērums ērmotu rīku un ietaišu. Sieviete pameta uz Hirnes pusi mulsu skatienu.

Hirne pasmaidīja.

- Šis ir meistars Andešs. Esam garus gadus strādājuši plecu pie pleca, lai celtu gaismā nelabā nešķīstības. Viņš ir piespiedis atzīties raganas visā zemē. Arī tev būs ļauts to pieredzēt. Tā nu prasu vēlreiz: vai tagad, kamēr dodu tev vārdu, lūkosi atzīties savā noziegumā?

- Es neesmu ragana, - Elīna nočukstēja, noraudzīdamās uz kambarī izliktajām lietām.

- Kā vēlies, - Hirne nosprauslājās. - Ļaušu, lai meistars Andešs tev maina prātu.

Pēc šiem vārdiem Hirne izgāja no kambara.

Prāvais vīrs ar pinkaino rudo bārdu raudzījās Elīnā, nebilzdams ne vārda. Skatiens drīzāk bija vēss, nevis nelaipns. Nez kāpēc tas aizdeva bailes vairāk nekā naids, ko viņa bija pieradinājusies manīt.

- Lūdzu! - Elīna teica, bet vīrs lūgumu atstāja bez ievērības.

Viņš pasniedzās pēc važas, kas bija pieāķēta pie griestiem, kamēr Elīna noskatījās ar lielām acīm.

Viņa iekliedzās un atkāpās, līdz mugura bija piespiesta pie aukstās, mitrās mūra sienas.

- Nē, nē, nē!

Klusēdams meistars Andešs sagrāba Elīnas rokas. Viņa ķepurojas pretī, atspērusies pret akmeņu grīdu, bet velti. Meistars

Andešs sasaistīja sievietes rokas un kājas. Tad viņas acu priekšā pacēla grieznes. Nelikdamies ne zinis par sievietes kliedzieniem un mētāšanos pa grīdu, viņš sagrāba Elīnas garos matus un ņēmās tos griezt nost. Šķipsnu pēc šķipsnas skaistie mati krita uz grīdas, kamēr Elīna elsoja.

Meistars Andešs piecēlās kājās un no galda nocēla pudeli. Kad viņš izņēma korķi, novēdīja pēc sīvā. Droši vien viņam bija jāiestiprinās, lai jaudātu paveikt darāmo. Elīnai sagribējās, kaut meistars Andešs iedotu kādu malku arī viņai, lai remdētu un nomāktu gaidāmo, bet neticēja, ka uz to bija vērts cerēt. Sievietei par pārsteigumu viņš nevis cēla pudeli pie lūpām, bet gan izlēja to Elīnai uz galvas.

Kad sīvais dzēriens ielija acīs, viņa ņēmās blisināt. Vairs neko nevarēja saskatīt, un bija jāpaļaujas tikai uz to, ko varēja saklausīt. Skrāpēšanās. Izklausījās pēc krama. Tad Elīna saoda dūmus. Šausmas sagrāba augumu, un viņa pret važu lauzās vēl sparīgāk.

Tad ķēra dedzinošās sāpes. Meistars Andešs turēja liesmu pie viņas galvas, un sīvais svila uz ādas, reizē nodedzinādams palikušos matus un uzacis.

Sāpes bija tik negantas, ka rādījās, it kā gars būtu pametis augumu un Elīna noraudzītos uz sevi no augšas. Kad uguns apslāpa, degunā vēl kavējās degošo matu smaka un nelabums sakāpa kaklā, tad izvēlās pa muti.

Vēmekļi notraipīja Elīnas drānas. Meistars Andešs ieņurdējās, bet cieta klusu.

Viņu uzrāva kājās. Meistars Andešs apvija kaut ko ap sievietes rokām, tad viņu uzvilka gaisā. Uguns radīto sāpju dēļ arvien trūka elpas, bet nu važa savilkās ap rokām un aizspieda dzīslas tā, ka Elīna iekliedzās.

Sieviete neattapa uzreiz, ko meistars Andešs smērēja viņai padusēs. Tad saoda zēveli un jau atkal dzirdēja noskrapstam kramu. Iekārta važā, viņa ņēmās neprātīgi raustīties.

Kad uguni pielaida zēvelei, Elīna iegaudojās. Kad liesmas iz dzisa, viņa aprima un palika karājamies, zodu nolaidusi uz krūtīm. Sāpes bija tik neizmērojamas, ka sieviete jaudāja vien kunkstēt.

Viņa neatģida, cik ilgi bija tā karājusies. Aizritējušais laiks varēja būt gan minūtes, gan stundas. Meistars Andešs bija vienā mierā nosēdies pie galda iebaudīt vakariņas. Pabeidzis maltīti, viņš noslaucīja muti. Elīnas acis sūrstēja tik briesmīgi, ka viņa spēja samanīt vien miglainas ēnas. Durvis atvērās, un sieviete pagrieza seju uz to pusi, saskatīdama vien tumšu stāvu. Tomēr balsi varēja pazīt.

- Vai viņa ir gatava atzīties savā noziegumā? - Hirne lēni un skaidri noprasīja.

Elīnai krūtīs sagriezās nikna cīņa. Viņa vēlējās darīt sāpēm galu. Bez vārda runas. Vēlējās par katru cenu darīt tām galu, bet kā gan viņa varētu atzīties noziegumā, ko nebija pastrādājusi? Vai tad melot nebija grēks? Kā gan viņa izpelnītos Dieva žēlastību, ja teiktu nepatiesību?

Elīna nošūpoja izkropļoto galvu un pūlējās izteikt vārdus, kamēr lūpas lāgā neklausīja.

- Es... neesmu... ragana.

Brīdi valdīja klusums. Tad apvaldītā balsī ierunājās Hirne.

- Kā vēlies. Meistars Andešs turpinās savu darbu.

Durvis aizdarījās, un Elīna no jauna palika viena ar meistaru Andešu.

- Kā gāja?

Kad Patriks gāja garām, Melbergs pabāza galvu pa sava kabineta durvīm. Patriks pārsteigumā uzlūkoja priekšnieku. Melberga kabineta durvis reti kad stāvēja vaļā. Tomēr šai lietai - drīzāk šīm lietām - bija izdevies aizraut visus.

Patriks apstājās un atspiedās pret durvju aplodu.

- Dzīvojamās istabas kamīnā atradām Nēas drēbju paliekas. Helēna bija pamanījusies sadedzināt gandrīz visas auduma daļas, bet, par laimi, Nēas drēbēs bija plastmasas daļas, kas nesadega. Atradām arī tīrīšanas piederumus ar asins pēdām, virtuves skapītī bija vairāki šokolādes vafeļu batoniņi. Šādi šokolādes kārumi ir pieejami daudzās mājsaimniecībās, tāpēc tos nevar uzskatīt par pierādījumu. Toties plastmasas daļas un tīrīšanas piederumi lieti noderēs, lai papildinām I Iclcnas atzīšanos.

V;ii viņa pateica, kāpēc to izdarīja? - Melbergs gribēja

zināt.

- Nē! Bet es grasos ar viņu vēlreiz aprunāties. Vēlējos sagaidīt rezultātus no mājas pārmeklēšanas. Pie reizes arī vēlējos, lai viņa pāris stundas pasēž un pasvīst. Nospriedu, ka tad drīzāk gribēs runāt.

- Skaidrs. Viņa gan izmanījās nebilst ne pušplēsta vārda trīsdesmit gadu garumā, - priekšnieks skeptiski norādīja.

- Taisnība. Tomēr tagad pati izlēma atzīties. Manuprāt, viņa vēlas visu izstāstīt.

Patriks pameta skatienu visriņķī.

- Kur tad ir Ernsts?

Melbergs norūcās.

- Ai, Ritai ir tik mīksta sirds! Taisni jāsmejas.

Tad priekšnieks aprāvās.

Brītiņu pagaidījis, Patriks ievaicājās vēlreiz: - Un Ernsts tad ir...?

Melbergs sakaunējies pakasīja galvu.

- Ai, nu, pats zini, viņiem suns trakoti patīk, tiem bērniem! Un viņiem ir tik smagi klājies. Tā nu iedomājos, ka Ernsts varētu palikt mājās pie viņiem.

Patriks apspieda smieklus. Bertils Melbergs. Patiesībā priekšnieks izrādījās esam pagalam jūtīga dvēsele.

- Lieliska doma! - Patriks atsaucās, un Melbergs par atbildi tikai nosprauslājās. - Iešu tagad runāt ar Helēnu. Nestāstiet preses pārstāvjiem, ko es jums tikko pateicu! Sarunāts?

- Kādēļ gan lai es ko stāstītu? - priekšnieks piespieda plaukstu pie krūtīm, izskatīdamies aizvainots. - Kad runa ir par informāciju, esmu kā neieņemams cietoksnis!

- Hm... - Patriks novilka un aizgriezties ļāva vaļu smaidām.

Iedams gar Paulas kabinetu, policists pamāja kolēģei, ka bija laiks kopā doties uz nopratināšanas telpu. Annika bija atvedusi Helēnu un pagādājusi sviestmaizes un kafiju. Neviens neuzskatīja,

ka Helēna varētu būt vardarbīga vai mēģinātu aizbēgt, tāpēc pret sievieti izturējās drīzāk kā pret viesi nekā pret noziedznieci. Patriks allaž bija paļāvies uz pārliecību, ka ar pretimnākšanu varēja panāk vairāk nekā ar prasībām.

- Sveicināta, Helēna! Kā jums klājas? Vai vēlaties, lai klāt būtu advokāts? - Patriks vaicāja, ieslēgdams magnetofonu.

Paula apsēdās kolēģim blakus.

- Nē, nē, nevajag! - Helēna atteica.

Sieviete bija bāla, bet nosvērta. Nelikās ne nemierīga, ne satraukta. Tumšie mati, kuros vīdēja dažas sirmas šķipsnas, bija saņemti vienkāršā zirgastē, un plaukstas bija sakļautas uz galda viņas priekšā.

Vairākas minūtes Patriks Helēnu rāmi vēroja. Tad teica:

- Jūsu mājā esam atraduši pierādījumus, kas apstiprina jūsu stāstīto. Paliekas no Nēas drēbēm, ko centāties sadedzināt, un asinis uz mazgāšanas slotas un lupatas.

Helēnas augums saspringa. Sieviete labu laiku noskatījās uz Patriku, tad likās, ka viņa atslāba.

- Jā, taisnība! - Helēna teica. - Meitenes drēbes sadedzināju kamīnā un izmazgāju šķūņa grīdu. Laikam jau bija jāsadedzina arī mazgāšanas slota un lupata.

- Mēs netiekam gudri, kāpēc to izdarījāt. Kāpēc nogalinājāt Stellu un Nēu? - Paula saudzīgi jautāja.

Telpā nebija ne miņas no dusmām. Varbūt tveices dēļ viņi bija paguruši, varbūt gaisotni izskaidroja sajūta, ka Helēna bija samierinājusies ar situāciju. Paula jau grasījās atkārtot savu jautājumu, jo nebija droša, ka sieviete bija to sadzirdējusi, kad Helēna sāka runāt.

- Marija un es, mēs tā priecājāmies, ka bija izdevība būt kopā. Laiks bija burvīgs, kā bija bijis jau visu vasaru. Lai gan bērnībā visas vasaras ir saulainas. Vismaz tā vēlāk šķiet. Nospriedām, ka aizvedīsim Stellu uz pilsētu un nopirksim saldējumu. Stella par to ārkārtīgi priecājās, kaut gan viņa vienmēr bija līksma. Bijām krietni vecākas, bet mums tik un tā laiku pa laikam patika ar viņu parotaļāties. Stellai palika mums pielavīties. Viņasprāt, bija jautri izlēkt priekšā un mūs nobiedēt. Ļāvām arī tā darīt. Mums viņa patika. Gan Marijai, gan man. Mums Stella tik ļoti patika...

Helēna aprāvās un ņēmās knibināties ap ieplīsušu ienadzi. Runādama sieviete nebija atrāvusi acis no savām rokām; par katru cenu nopūlējās izvairīties no policistu skatiena. Patriks gaidīja.

- Paņēmām līdzi ratus, un gandrīz vai nācās viņu piespiest tajos sēdēt, kamēr gājām uz Fjelbaku. Nopirkām Stellai vislielāko saldējumu, kāds bija pieejams. Viņa čaloja bez mitas. Atceros, kā saldējums notecēja viņai pa roku, tāpēc mums bija jāsadabū papīra salvetes, lai to noslaucītu. Stella bija... viņa bija varen aktīva. It kā vienādiņ kūsātu no enerģijas.

Sieviete turpināja plēst ienadzi. Tas bija sācis asiņot, bet Helēna nerimās.

- Viņa norunāja arī visu mājupceļu. Skrēja pa priekšu, un mums abām ar Mariju patika noskatīties, kā Stellas iesarkani blondie mati laistījās saulē. Tik spīdīgi. Tik daudzas reizes esmu redzējusi viņas matus sapnī...

Nu jau pa sievietes pirkstu tecēja asins lāses. Pastiepies pēc salvetes, Patriks to pasniedza viņai.

- Kad tikām līdz saimniecībai, redzējām automašīnu, kas piederēja Stellas tēvam, - Helēna stāstīja, tīdama salveti ap pirkstu. - Teicām Stellai, ka ir jāiet mājās, jo tur bija viņas tēvs. Mēs... Mēs gribējām tikt no viņas vaļā, lai varētu pabūt kopā vienas pašas. Redzējām, kā viņa gāja uz mājas pusi, un pieņēmām, ka Stella iegāja iekšā. Marija un es, mēs aizgājām un devāmies uz ezeru peldēties. Un runāt. Mums tā bija pietrūcis. Iespējas aprunāties vienai ar otru.

- Par ko jūs runājāt? - Paula iestarpināja. - Vai atminaties?

Helēna sarauca pieri.

- Neatceros, bet gan jau runājām par vecākiem, kā pusaudži ir paraduši. Gaudāmies, kā viņi neko nesaprot. Cik bija netaisnīgi. Tolaik mums - Marijai un man - sevis bija pagalam žēl. Jutāmies kā dižas drāmas upurēs un varones.

- Kas notika pēc tam? - Patriks vaicāja. - Kas nogāja greizi?

Helēna neatbildēja uzreiz. Sāka plucināt ap pirkstu aptīto salveti sīciņos gabaliņos. Ievilka dziļi elpu un nopūtās, tad klusītēm turpināja savu stāstu. Vārdus varēja sadzirdēt tikai ar pūlēm, tāpēc Patriks pastūma magnetofonu tuvāk. Gan viņš, gan Paula paliecās uz priekšu, lai labāk saklausītu.

- Nožāvējāmies un apģērbāmies. Marija devās vienā virzienā, un es arī grasījos doties mājās. Atceros, ka uztraucos, kā vecākiem izskaidrošu, kāpēc mani mati bija slapji. Nolēmu teikt, ka mēs kopā ar Stellu spēlējāmies pie ūdens smidzinātāja. Tad uzradās Stella. Viņa bija nevis aizgājusi mājās, bet gan aizlavījusies mums līdzi. Un viņa dusmojās, ka bijām aizgājušas peldēties bez viņas. Neganti dusmojās. Piecirta kāju un brēca. Viņa bija mums vaicājusi, vai mēs grasāmies aiziet nopeldēties pa ceļam uz mājām, un mēs bijām atbildējušas, ka negrasāmies vis. Un Stella teica...

Helēna norija kaklā sakāpušo kamolu. Likās, ka viņa nevēlējās turpināt. Patriks paliecās vēl tuvāk, it kā mudinātu stāstīt tālāk.

- Teica, ka pastāstīšot mūsu vecākiem, ka bijām peldēties. Stella nebija dumja, viņas ausis bija kā antenas. Viņa bija nopratusi, ka mūsu vecāki vairs neļāva mums būt kopā, un bērnišķīgā veidā vēlējās mums atdarīt. Un es... Nespēju paskaidrot, kā vai kāpēc tas notika. Bet man tik ļoti pietrūka Marijas un es zināju, ka mēs vairs nekad nespētu tikties, ja Stella nosūdzētu, ka bijām kaut kur kopā aizgājušas.

Sieviete apklusa un iekoda apakšlūpā. Tad pacēla acis un piekala skatienu policistiem.

- Vai atceraties, kā bijāt trīspadsmit gadus veci un kā draugs bija visa jūsu pasaule, un kā šķita, ka tā būs uz mūžīgiem laikiem? Kā šķita, ka pasaule bez šī drauga sabruktu? Tā es domāju par Mariju. Un Stella tur stāvēja un brēca, un brēca, un es zināju, ka viņa visu sabojātu. Kad viņa apgriezās, lai skrietu mājās, es biju tik... biju tik nikna un nobijusies. Viss, ko gribēju, bija panākt, ka viņa apklust! Tāpēc noliecos, pacēlu akmeni un sviedu ar to viņai. Ks tikai mēģināju panākt, lai Stella beigtu kliegt, lai varētu viņu pierunāt ciest klusu vai varbūt iedot viņai kaut ko, lai viņa turētu

mēli aiz zobiem. Bet akmens trāpīja Stellai pakausī, brēcieni aprima, un viņa gluži vienkārši sabruka. Es izbijos un bēgu. Noskrēju visu ceļu līdz mājām, iebrāzos savā istabā un aizslēdzu durvis. Tad ieradās policija...

Salvete jau bija sapluinīta mazītiņos gabaliņos. Helēnas elpa bija smaga, tāpēc Patriks brītiņu nogaidīja, līdz sieviete bija atguvusies, tad jautāja:

- Kāpēc atzināties abas? Un kāpēc vēlāk atsaucāt savu atzīšanos? Kāpēc Marija atzinās, ja nebija iesaistīta?

Helēna nošūpoja galvu.

- Mēs bijām bērni. Bijām dumjas. Spējām domāt tikai par to, kā būt kopā. Marija ienīda savu ģimeni. Vairāk par visu viņa vēlējās no ģimenes atbrīvoties. Taču es nezinu, kāpēc viņa atzinās. Mums tā arī nebija iespējas to pārrunāt. Varbūt viņai šķita, ka mūs uz kaut kurieni nosūtīs kopā, ja abas atzīsimies. Gaidījām, ka mūs iemetīs cietumā, lai gan bijām bērni. Marija labprātāk būtu bijusi cietumā kopā ar mani nekā mājās.

Helēna uzlūkoja te Paulu, te Patriku.

- Varbūt tagad varēsiet apjēgt, cik drausmīgi bija viņas dzīves apstākļi. Kad uzzinājām, ka mūs nekur nesūtīs kopā, lūkojām atsaukt teikto. Bet bija par vēlu. Sapratu, ka būtu bijis labāk, ja es nebūtu atsaukusi savu atzīšanos. Būtu bijis labāk, ja es būtu paskaidrojusi, ko izdarīju. Taču man bija bail. Visi pieaugušie visriņķī bija tik dusmīgi. Visi kliedza. Jutos apdraudēta. Visi bija aizkaitināti un nosodoši, un emocijas bija tik sakāpinātas, ka es nezināju, ko iesākt. Tā nu es meloju un teicu, ka to neizdarīju, ka nenogalināju Stellu. Bet tam nebija nozīmes... Tikpat labi varēju arī atzīties. Tiesas sēdē viņi nolēma, ka mēs esam vainīgas, un kopš tā laika uz mani skatās ar aizdomām. Vairums uzskata, ka tieši es nogalināju Stellu. Zinu, ka man būtu bijis jāizstāsta patiesība, lai izgaisinātu pret Mariju vērstās aizdomas, taču lietā iztika bez sprieduma un man patiešām šķiet, ka viņai pie audžuģimenes klājās labāk nekā pašas mājās. Gadiem ritot uz priekšu, šķita, ka tumsu, kas ieskāva pagātni, viņa izmantoja savā labā.Tāpēc atstāju visu, kā ir.

Patriks pamāja. Kakls bija tā kā aizžņaudzies.

- Labi. Tagad viss ir kļuvis skaidrāks, - policists teica. - Taču mums ir jārunā arī par Nēu. Vai vispirms vēlaties nelielu pārtraukumu?

Helēna papurināja galvu.

- Nē, taču labprāt vēl iedzertu kafiju!

- Es atnesīšu, - Paula pieteicās un piecēlās.

Klusēdami Patriks un Helēna gaidīja, līdz Paula atgriezās. Policiste atnesa pilnu termosa pudeli ar kafiju un piena paku. Salēja kafiju visās trijās krūzēs.

- Nēa, - Patriks iesāka. - Kas notika ar viņu?

Policista balsī neieskanējās ne drusciņa nosodījuma. Ne drusciņas naidīguma. It kā viņi tērzētu par laika apstākļiem. Patriks vēlējās, lai Helēna justos drošībā. Savādā kārtā policists nemaz nedusmojās uz viņu. Zināja, ka būtu jādusmojas, jo Helēna bija nogalinājusi divus bērnus. Taču gribot negribot Patrikam bija žēl sievietes, kura sēdēja iepretim pie galda.

- Viņa... - Helēna pacēla acis, it kā pūlētos ainu atsaukt prātā. - Viņa... atnāca uz mūsu māju. Biju ārā, dārzā, un viņa negaidīti uzradās. Reizēm Nēa mēdza tā darīt. Aizzagās no savām mājām un atnāca pie mums. Allaž viņai teicu, lai iet atpakaļ uz mājām, citādi vecāki uztrauksies, taču šoreiz viņa gribēja man kaut ko parādīt... Bija tik pacilāta, tik priecīga. Tāpēc es... es piekritu iet viņai līdzi.

- Ko viņa gribēja jums parādīt? - Paula pavaicāja.

Policiste piedāvādama pacēla piena paku, bet Helēna pašūpoja

galvu.

- Gribēja, lai eju viņai līdzi šķūnī. Pajautāja, vai es varot ar viņu paspēlēties, un es teicu, ka man jāstrādā. Bet Nēa izskatījās pagalam vīlusies, tāpēc pateicu, ka viņa var man parādīt kaut ko vienu, pēc tam man bija jāatgriežas mājās.

- - Vai nebrīnījāties, kur bija palikuši viņas vecāki? Bija nudien agrs rīts.

I 1 ciena paraust ija plecus.

- Nēa bieži spēlējās ārā agri no rīta. Laikam jau pie sevis nospriedu, ka vecāki viņai pēc brokastīm bija ļāvuši iet ārā.

- Kas tad īsti notika?

Patriks piesardzīgi vedināja turpināt stāstu.

- Viņa gribēja, lai eju iekšā šķūnī. Tur bija kaķītis, pelēks kaķis, kurš glaudās man pie kājām. Nēa gribēja man parādīt sienaugšu. Vaicāju viņai, vai viņa drīkst tur kāpt, un Nēa atteica, kad drīkstot. Viņa kāpa pa kāpnēm pirmā, es aiz viņas. Tad...

Sieviete iedzēra kafijas malku un atlika krūzi uz galda tā, it kā būtu izgatavota no vistrauslākā porcelāna.

- Uzgriezu muguru, un... Nebija pagājušas ne divas sekundes... Та vai citādi, Nēa nokrita. Sadzirdēju vien apslāpētu kliedzienu un būkšķi. Kad palūkojos lejup, redzēju viņu tur guļam. Acis bija atvērtas, un no galvas plūda asinis. Zināju, ka viņa bija mirusi. Gluži tāpat kā zināju, ka Stella bija mirusi, kad sadzirdēju, kā akmens trāpīja viņai pa pakausi. Biju tā pārbijusies...

- Kāpēc pārvietojāt viņas ķermeni? - Patriks jautāja.

- Es... Es nezinu... - Helēna pašūpoja galvu. Sievietes rokas drebēja. - Iztēlojos Stellu tur, pie ezera. Es... gribēju meitenīti aizgādāt pie viņas. Un gribēju iznīcināt visas pēdas, kas varētu norādīt uz mani. Tagad man ir dēls. Es Samam esmu vajadzīga. Es nevarēju... Es nevaru...

Viņa samirkšķināja, lai neļautu vaļu asarām, un rokas sāka drebēt vēl vairāk. Patrikam bija jāapvalda vēl viens līdzjūtības uzplūds. Policists netika gudrs: viņš nekādi nevēlējās Helēnu žēlot, bet šo sajūtu neizdevās atmest.

- Tātad jūs iznīcinājāt visas pēdas?

Helēna palocīja galvu.

- Aiznesu viņu uz ezeru. Izģērbu, nomazgāju un noguldīju zem koka. Bija karsti, tāpēc neraizējos, ka viņai varētu būt auksti...

Sieviete aprāvās, droši vien sapratusi, cik neloģisks bija šis apsvērums. Viņa pieķērās pie kafijas krūzes.

- Labu laiku nosēdēju pie ezera, pirms devos mājās un sa dabūju visu, ko vajadzēja, lai satīrītu šķūni. Redzēju, ka Eva aiz

brauca savā automašīnā, tāpēc zināju, ka varēšu to izdarīt, neviena netraucēta.

- Kad atrada Nēas līķi, viņas kuņģī bija šokolāde, - Patriks ieteicās. - Un vafeles. Taču nekā tamlīdzīga viņas mājās nebija.

Helēna norija kaklā sakāpušo kamolu. - Nē, tos viņai iedevu es! Viņa mani ieraudzīja ēdam šokolādes vafeļu batoniņu, kad atnāca uz mūsu māju, un arī gribēja. Ļāvu viņai nokosties.

•- Iepakojumu atradām šķūnī, - Patriks norādīja.

- Jā, tur es viņai iedevu batoniņu!

- Kur? Pie ieejas vai sienaugšā?

Helēna mirkli pārdomāja atbildi. Tad nogrozīja galvu.

- Nezinu. Nevaru atcerēties. Zinu tikai, ka iedevu viņai šokolādes batoninu.

- Skaidrs, - Patriks atsaucās, pamezdams skatienu uz Paulas pusi. - Manuprāt, tagad mums būtu jāpaņem pārtraukums. Turpināsim sarunu vēlāk.

- Labi, - Helēna piekrita.

- Vai jums kaut kas ir vajadzīgs? - Paula pavaicāja, kad viņi piecēlās.

- Nē! Man neko nevajag.

Patrikam radās iespaids, ka apgalvojums attiecās ne tikai uz pašreizējo situāciju. Policisti apmainījās skatieniem. Patriks manīja, ka kolēģe nojauta to pašu. Viņi bija saņēmuši dažas atbildes, taču joprojām bija virkne jautājumu.

Karīms lūkojās pa automašīnas logu. Ar katru nobraukto metru satraukums pieņēmās spēkā. Viņš ilgojās satikt bērnus, taču reizē no tā baidījās. Nespēja uzņemties uz saviem pleciem arī viņu bēdas, kad tos jau nospieda paša sēras. Tās bija pārāk dziļas.

Bills bija tik laipns, ka bija atbraucis pretī uz slimnīcu, un Karīms to novērtēja, nudien novērtēja. Tomēr nevarēja saņemties, lai aprunātos ar Billu. Vīrietis bija mēģinājis patērzēt, bet pēc pāris minūtēm bija metis mietu un nu ļāva Karīinam sēdēt klusumā un raudzīties pa automašīnas logu. Kad Karīms izkapa ara, Bills bija

pametis ticis uz viņa apsaitētajām plaukstām un pavaicājis, vai var palīdzēt. Karīms tikai palūdza Billu uzlikt somas lenci pār roku. Nespēja paciest pārāk daudzus līdzjūtības pilnus skatienus. Ne pašlaik.

Sieviete, kura atvēra durvis, neizskatījās pēc zviedrietes. Paula, policiste, kura bija piedāvājusies palīdzēt, noteikti bija viņas meita. Tātad šī sieviete 1973. gadā bija bēgusi no Cīles. Karīms prātoja, kādas bija viņas domas par Zviedriju. Vai viņai bija veltīti tie paši skatieni, vai viņa bija saskārusies ar tādām pašām aizdomām un naidu? Kad viņa šeit bija ieradusies, viss gan bija citādāk.

- Tēti!

Hasāns un Samija skrēja pie viņa. Bērni apķērās tēvam ap kaklu, un Karīms no abu kopējā svara gandrīz novēlās augšpēdus.

- Viņiem jūsu pietrūka, - sieviete angļu valodā pastāstīja, plati smaidīdama.

Karīms vēl nebija pat ar viņu sasveicinājies, bet vispirms viņam bija jāieelpo savu bērnu smarža: Amīnas smarža. Viņš saskatīja Amīnas vaibstus meitas sejā, līdzība pavīdēja dēla acīs. Bērni bija viss, kas Karīmam no sievas bija palicis, taču reizē bija sāpīgs atgādinājums par zaudēto.

Beidzot abus atlaidis, viņš piecēlās. Bērni aizskrēja atpakaļ uz dzīvojamo istabu, kur pievienojās puisēnam, kurš sēdēja dīvānā ar mānekli mutē un iemīļoto rotaļlietu klēpī un kautrīgi uzlūkoja atnācēju. Visi trīs no jauna pievērsās televizorā redzamajam bērnu raidījumam.

Karīms nolika savu somu un pārlaida skatienu visriņķī. Dzīvoklis bija gaišs un jauks, bet viņš sajutās kā svešinieks un nezināja, ko iesākt. Kurp gan viņš tagad lai dotos? Karīms un bērni tagad bija palikuši vieni paši, un viņiem nebija, kur dzīvot. Nebija pat mazumiņa no tā, bez kā nevarēja iztikt. Viņi bija atkarīgi no to cilvēku žēlastības, kuri nevēlējās viņus šeit redzēt. Ja nu viņi nonāk uz ielas? Karīms bija redzējis ubagus, kuri sēdēja pie veikaliem un turēja kar toņa zīmi ar nemākulīgi uzrakstītiem vārdiem, pastiepuši roku; viņu skatieni bija tukši un neko neredzoši.

Viņa pienākums bija parūpēties par bērniem, un Karīms bija darījis visu, kas bija viņa spēkos, lai gādātu par bērnu drošību un gaišāku nākotni. Taču te nu viņš stāvēja. Svešinieka priekšnamā, zaudējis it visu. Spēki Karīmu bija pametuši.

Viņš noslīga uz grīdas, acīs saskrēja asaras. Karīms zināja, ka nobiedēs bērnus, ja ļaus redzēt sevi raudam, zināja, ka nedrīkstēja viņus biedēt. Bija jābūt stipram, bet viņš gluži vienkārši vairs nejaudāja.

Uz pleciem uzgūla siltas rokas. Sieviete apskāva Karīmu, un viņas siltums izplūda pa vīrieša augumu, izkausēdams ledus gabaliņus, kas bija iestrēguši krūtīs kopš brīža, kad ģimene pameta Damasku. Sieviete pievilka Karīmu sev klāt un šūpoja rokās, un viņš lāvās.

Ilgas pēc mājām bija nežēlīgi skaudras, un nožēla iznīcināja visas lolotās cerības par labāku dzīvi. Viņš bija sakauts.

- Sveiki!

Mārtiņš apstājās kā iemiets, kad ieraudzīja, kurš stāv pie dežūrdaļas. Policistam par uzjautrinājumu rādījās, ka pat Annika bija zaudējusi valodu. Kolēģe sēdēja, kā ūdeni mutē ieņēmusi, un noskatījās uz Mariju Vallu.

- Kā varu jums palīdzēt? - Mārtiņš vaicāja.

Šķita, ka sieviete svārstījās. No ierasti pašpārliecinātās izturēšanās nebija ne miņas, un viņa patiešām izskatījās mazliet nedroša. Mārtiņš neviļus nosprieda, ka šīs pārmaiņas nāca par labu. Marija izskatījās jaunāka.

- Kāds filmēšanas laukumā ieminējās, ka esat arestējuši Helēnu. Par mazās meitenes slepkavību. Es... Man ir jārunā ar kādu atbildīgo. Tas nevar būt.

Sieviete papurināja galvu, un mirdzošie gaišie mati, kas bija sacirtoti pērnā gadsimta piecdesmito gadu stilā, ieskāva viņas seju. Martins redzēja, ka Annika joprojām nebija atrāvusi skatienu no atnācējas. I'ilmzvaigzncs nemēdza pārāk bieži uzrasties Tānumshetles policijas iecirkni. Ja aizdomājas, lad patiesība ši bija pirmā reize.

- Tad jums ir jārunā ar Patriku, - policists norādīja un pamāja, lai Marija viņam seko.

Apstājies pie Patrika kabineta, Mārtiņš klusi pieklauvēja pie atvērtajām durvīm.

- Patrik, ir atnācis kāds, kurš vēlas ar tevi runāt!

- Vai to nevar atlikt uz vēlāku? - Patriks vaicāja, nepacēlis acis no dokumentiem, ko tobrīd lasīja. - Man ir jāuzraksta ziņojums par sarunu ar Helēnu, tad man...

Mārtiņš pārtrauca kolēģi.

- Manuprāt, šo apmeklētāju tu vēlēsies satikt.

Patriks pacēla galvu. Vienīgā pazīme, kas nodeva pārsteigumu par Marijas ierašanos, bija niecīga acu ieplēšanās. Viņš piecēlās un īsi pamāja.

- Protams. Mārtiņ, vai vari, lūdzu, mums pievienoties?

Mārtiņš un Marija sekoja Patrikam, kurš rādīja ceļu uz telpu,

kurā iepriekš norisinājās saruna ar Helēnu. Uz galda joprojām bija sapluinītās papīra salvetes druskas. Steigšus ieslaucījis tās plaukstā, Patriks izmeta salvetes paliekas atkritumu tvertnē.

- Lūdzu, sēdieties! - viņš aicināja, norādīdams uz krēslu, kas atradās vistuvāk logam.

- Ir pagājis ilgs laiks, kopš pēdējoreiz biju šajā telpā, - sieviete noteica.

Mārtiņš attapās, ka pirms trīsdesmit gadiem Mariju šajā telpā nopratināja; apstākļi bija citi, taču situācijas savādā kārtā bija līdzīgas.

- Vai vēlaties kafiju? - Patriks piedāvāja, bet sieviete papurināja galvu.

- Nē... Es... Vai taisnība, ka esat Helēnu arestējuši par Nēas Bergas slepkavību? Un ka viņa ir atzinusies Stellas slepkavībā?

Vilcinādamies Patriks pameta skatienu uz Mārtiņu. Tad pamāja.

- Jā, tā ir taisnība! Neesam vēl to oficiāli paziņojuši, taču šaja pilsētā ziņas izplatās ātri.

--Tikko to padzirdēju, Marija teica.

Sieviete kā jautādama pacēla cigarešu paciņu, un Patriks piekrītoši palocīja galvu. Sajās telpās bija aizliegts smēķēt, taču bija īstais brīdis pieļaut izņēmumu.

Marija uzmanīgi aizdedzināja cigareti un pāris reižu ievilka dūmus, pirms sāka runāt:

- Nekad neesmu ticējusi, ka Helēna nogalināja Stellu, un joprojām tam neticu, lai ko viņa sacītu. Kas ir vēl svarīgāk, es zinu, ka viņa nevarēja nogalināt otru meitenīti.

- Kā jūs to zināt? - Patriks jautāja, paliekdamies uz priekšu.

Policists norādīja uz magnetofonu, kas stāvēja uz galda, un sieviete pamāja. Ierīce ieslēdzās ar dūcienu, un Patriks žigli nosauca datumu un laiku. Lai gan šī nebija oficiāla nopratināšana, bija prātīgāk ierakstīt pārāk daudz nekā pārāk maz. Uz cilvēka atmiņu nevarēja paļauties, un reizēm tieši tā jauca galvu.

- Viņa bija kopā ar mani, kad meitene nomira. Jūs vēlējāties zināt, kur es biju pirmdienas rītā pulksten astoņos, vai ne? - Marija jautāja, viņas sejā pavīdēja šaubas.

Mārtiņš ieklepojās dūmu dēļ. Viņam allaž bija bijušas jutīgas plaušas.

- Kur jūs abas bijāt? - Patriks gribēja zināt.

Spriedze jautās visā Marijas augumā.

- Helēnas mājā. Jums bija taisnība. Es meloju par savu alibi. Neaizvedu nevienu pie sevis uz mājām. Pulksten astoņos es biju kopā ar Helēnu. Viņa nezināja, ka es ieradīšos, jo es biju pārliecināta, ka viņa iebilstu, ja es būtu iepriekš piezvanījusi.

- Kā uz turieni aizkļuvāt? - Patriks vaicāja.

Mārtiņš palūkojās zem galda uz sievietes kurpēm ar neticami augstajiem papēžiem. Maz ticams, ka viņa būtu gājusi kājām.

- Manas mājas īrē ir iekļauta arī automašīna. Balts Renault, kas ir novietots plašajā zonā blakus mājai.

- Īpašniekiem, no kuriem īrējat māju, nav reģistrētu automašīnu. Mēs jau pārbaudījām. Тā ir uz īpašnieka mātes vārda. Viņi aizņemas automašīnu, kad ir Zviedrijā, (apet tā bija iekļauta inajas ne.

- Dagmāras piezīmēs par to rītu ir pierakstīts par baltu Renault, - Mārtiņš apliecināja Patrikam.

- Helēna nevēlējās laist mani iekšā, bet es protu... pārliecināt, tāpēc galu galā viņa padevās. Iepriekšējā vakarā mēs bijām runājušas pa tālruni, un viņa bija ieminējusies, ka vīrs ir izbraucis no pilsētas. Citādi nebūtu uz turieni braukusi. Radās iespaids, ka Helēna man bija pastāstījusi par vīra prombūtni, jo zemapziņā vēlējās, lai aizbraucu pie viņas.

- Un viņas dēls? Sams?

Marija paraustīja plecus un ievilka cigaretes dūmus.

- Nezinu. Vai nu gulēja, vai arī nebija mājās. Katrā ziņā es viņu neredzēju. Bet esmu viņu satikusi, kad puisis bija kopā ar manu meitu. Kaut kāds dīvains likteņa pavērsiens ir abiem licis sadraudzēties. Varbūt kļūt vēl tuvākiem... Ne viens, ne otrs īsti neiederas.

- Kāpēc devāties sastapt Helēnu? - Patriks jautāja.

Policists neuzkrītoši noklepojās. Arī viņam pamazām kļuva grūti dūmu dēļ.

Marijas sejā atkal jautās vārīgums. Sieviete nodzēsa cigareti.

- Vēlējos uzzināt, kāpēc viņa mani pameta, - Marija klusi atbildēja. - Vēlējos uzzināt, kāpēc viņa pārstāja mani mīlēt.

Telpā iestājās klusums. Varēja saklausīt tikai mušu, kura sīca pie loga. Patrika seja bija nenolasāma. Mārtiņš pūlējās aptvert, ko Marija tikko bija pateikusi. Viņš pameta skatienu uz kolēģi, kurš klusējot noraudzījās Marijā, nezinādams, kā reaģēt uz sievietes vārdiem.

- Jūs abas bijāt iemīlējušās... - Patriks lēni secināja.

Pa teikumam šur un tur, neskaidri mājieni, sejas izteiksmes, īsi skatieni - tik daudz kas piepeši vairs nebija nenozīmīgi sīkumi.

- Pastāstiet mums! - Patriks mudināja.

Marija ievilka dziļu elpu un gausi izelpoja.

- Toreiz mēs nesapratām, ko jutām. Paši zināt, ko nozīmē uzaugt šeit, un... jā, tie bija citi laiki! Ģimenē bija māte, tēvs un bērni. Savu mūžu nebiju dzirdējusi, ka sievietes mīlētu sievietes un vīrieši mīlētu vīriešus. Tāpēc pagāja labs brīdis, pirms apjēdzam, ka bijām

viena otrā iemīlējušās. Nekad iepriekš nebijām nevienu mīlējušas. Pašas vēl nesen bijām bijušas bērni. Bijām pusaudzes un runājām par zēniem kā visas pārējās meitenes. Pamazām pārkāpām nospraustās robežas. Pieskārāmies viena otrai, glāstījām viena otru. Rotaļājāmies un iepazinām viena otru, un šī sajūta bija spēcīgāka par jebkuru citu, ko jebkad bijām pieredzējušas. Mūsu pasaulē bijām divas vien, un ar to bija gana. Neko citu mums nevajadzēja. Bet tad... Laikam jau Helēnas vecāki palēnām noprata, ka kaut kas bija aizsācies. Kaut kas, kas viņiem šķita nepieņemami, kā dēļ sabiedrības lokos, kuros abi apgrozījās, sāktos runas. Tāpēc viņi nolēma mūs izšķirt.

Mūsu pasaule sabruka. Raudājām nedēļām ilgi. Bijām izmisušas. Spējām tikai domāt, kā būt kopā. Nevarējām viena otrai pieskarties. .. Tas mums bija neizturami. Saprotu, ka izklausās muļķīgi. Bijām tik jaunas, tīrās meitenes, ne sievietes. Bet vienmēr jau saka, ka pirmā mīlestība ir visspēcīgākā. Mūsu mīlestība kvēloja dienu un nakti. Helēna pārtrauca ēst, un es ķīvējos ar visiem. Apstākļi mājās kļuva tik briesmīgi, kā vēl nekad, un mana ģimene nopūlējās man iedzīt prātu ar varu. Burtiski.

Marija aizdedzināja vēl vienu cigareti.

Patriks piecēlās, lai atvērtu logu, un muša, kura bija sīkusi pie rūts, izlidoja ārā.

- Tāpēc varat saprast, kāpēc diena, kad mums ļāva kopā pieskatīt Stellu, bija īpaša diena. Nu, mēs abas pamanījāmies satikties slepus, bet tikai dažas reizes un tikai uz īsu brīdi. Helēnas vecāki nekad viņu neizlaida no acīm.

- Helēna mums pastāstīja, ka jūs abas aizvedāt Stellu uz pilsētu, lai nopirktu saldējumu, tad gājāt atpakaļ pa mežu un atstājāt viņu saimniecībā, kad ieraudzījāt Stellas tēva automašīnu. Vai tā? Pēc tam devāties peldēties?

Marija palocīja galvu.

- Jā! Steidzāmies aizvest Stellu uz mājām, lai pēc tam varētu pabūt kopā. Aizgājām peldēties un skūpstījāmies, un... Nu, jūs jau saprotat, l ad an man šķita, ka mežā kādu sadzirdēju, un bija sajūta, it kā mūs novērotu.

- Kas notika pēc tam?

- Mēs apģērbāmies. Es gāju mājās, Helēna arī gāja mājās. Helēnas apgalvojums, ka viņa nogalināja Stellu, kad es biju devusies prom... - sieviete nošūpoja galvu. - Man tam ir grūti noticēt. Dieva dēļ, mēs bijām tikai trīspadsmit gadus vecas! Vainīgais noteikti bija cilvēks, ko dzirdēju mežā. Manuprāt, varu uzminēt, kas tas bija. Jeimss bija drausmīgs jau tad, un viņš vienmēr blandījās pa mežu. Reizēm mēs uzgājām beigtus dzīvniekus, ko Jeimss bija nošāvis. Viņš mūždien bija kā apsēsts ar ieročiem un karu, un nogalināšanu. Visi to zināja. Visi zināja, ka ar viņu viss nebija kārtībā. Visi, izņemot Helēnas tēvu. Tie divi bija nešķirami. Ja Jeimss neklīda pa mežu, tad viesojās pie Helēnas ģimenes. Un viņš apprecēja Helēnu... Tas tiešām nav tālu no incesta.

- Tad kāpēc jūs atzināties? - Patriks vaicāja. - Kāpēc atzināties slepkavībā, ko nebijāt pastrādājusi?

Policistam ienāca prātā, vai Marijas atbilde atšķirsies no Helēnas atbildes.

- Biju naiva. īsti neapjēdzu, cik situācija bija nopietna. Vai, cik tā bija īsta. Atceros, kā domāju, ka bija interesanti. Mans plāns bija panākt, ka mēs esam kopā. Biju ieņēmusi galvā, ka iznākums būs romantisks: Helēnu un mani, mūs abas notiesās un aizsūtīs uz kaut kurieni kopā. Tad es būtu brīva no savas ģimenes un drīkstētu palikt kopā ar Helēnu. Kad mūs izlaistu, mēs varētu veidot kopīgu pasauli. Trīspadsmit gadus vecas meitenes sapņi, bet es ticēju, ka tie piepildīsies. Ne prātā nenāca, kādas būs manas muļķības sekas. Es atzinos un cerēju, ka Helēna nopratīs, kāds bija mans plāns, un rīkosies tāpat. Viņa tā arī darīja. Kad beidzot sapratu, ka mūs nenosūtīs uz vienu un to pašu mazgadīgo koloniju, kā biju iztēlojusies, bija jau par vēlu. Neviens mums neticēja. Lieta bija atrisināta, viss bija noskaidrojies un salikts pa plauktiņiem. Iznākums bija akurāts, pasniegts gluži kā dāvanu kārbiņa ar sarkanu lentīti. Neviens nebija ieinteresēts turpināt izmeklēšanu.

Marija aprāvās un vairākkārt lūkoja norīt kaklā sakāpušo kamolu.

- Viņi mūs izšķīra. Es nonācu vienā audžuvecāku mājā pēc otras, tikmēr Helēna ar ģimeni pārvācās uz Marstrandu, kad bija neilgu laiku uzturējusies jauniešu atbalsta centrā. Bet es skaitīju sekundes līdz brīdim, kad mums abām būs astoņpadsmit gadi.

- Kas notika, kad bijāt sasniegušas astoņpadsmit gadu vecumu? - Mārtiņš vaicāja.

Policists nespēja atraut no Marijas acis. Stāsts, kas plūda pār viņas lūpām, bija neticams un reizē gluži iespējams un saprotams. Tas sniedza trūkstošo informāciju, bez kuras bija nācies neziņā lauzīt galvu.

- Es piezvanīju Helēnai. Un viņa pat negribēja ar mani runāt. Pateica, ka grasās apprecēt Jeimsu un nevēlas ar mani nekādi sazināties. Teica, ka kopā pieredzētais esot bijusi kļūda... Pirmajā brīdī es viņai nenoticēju. Kad aptvēru, ka viņa runāja nopietni, mana sirds bija salauzta. Joprojām viņu mīlēju. Manas jūtas bija tikpat spēcīgas kā iepriekš. Man tā nebija tikai dumja pusaugu aizraušanās. Gluži otrādi: laika gaitā un tajos apstākļos mana mīlestība pret viņu tikai padziļinājās. Taču viņa nevēlējās nekā kopīga ar mani. Man tas bija neizprotami, bet ko gan es varēju iesākt? Visgrūtāk bija pieņemt, ka viņa grasījās apprecēt Jeimsu - tieši viņu. Tas nešķita pareizi. Tomēr man neatlika nekas cits, kā samierināties. Līdz šim brīdim. Tā nevar būt sakritība, ka es saņēmu šo lomu un biju spiesta šeit atgriezties. Tā arī nebiju viņu aizmirsusi. Helēna bija mana mūža mīlestība. Man šķita, ka esmu viņējā.

- Tad tāpēc tajā pirmdienas rītā devāties pie viņas? - Patriks vaicāja.

- Jā! Es biju nolēmusi par visu tikt skaidrībā.

- Kad viņa bija atļāvusi jums ieiet iekšā, kas notika? - policists vedināja.

- Izgājām uz terases sētas pusē un runājām. Helēna izturējās pret mani kā pret svešinieci. Vēsi un uzspēlēti. Bet es redzēju, ka I lelēna, ko reiz pazinu, nekur nebija pazudusi, lai cik ļoti arī pūlējās to neizriulil.Tāpēc es viņu noskūpstīju.

Kā viņa reaģēja?

Marija piespieda pie lūpām pirkstus.

- Sākumā nereaģēja nekādi. Tad atbildēja uz manu skūpstu. Sajūta bija tāda, it kā aizritējušie trīsdesmit gadi izgaistu. Viņa bija mana Helēna. Viņa piekļāvās man cieši klāt, un es zināju, ka visu šo laiku biju domājusi pareizi: Helēna tā arī nebija pārstājusi mani mīlēt. Tā arī viņai pateicu. Viņa to nenoliedza, bet es tā arī nesaņēmu skaidru atbildi, kāpēc viņa mani pameta. Vai nu viņa nevarēja, vai arī nevēlējās to paskaidrot. Pajautāju viņai par Jeimsu. Teicu, ka neticu, ka viņa jelkad būtu vēlējusies viņu precēt, bet Helēna uzstāja, ka bija viņā iemīlējusies. Teica, ka esot izvēlējusies viņu, nevis mani, un man nebija citas izvēles, kā būt ar to mierā. Tomēr es zināju, ka viņa melo. Pēc visiem šiem gadiem viņa joprojām meloja, tāpēc es noskaitos tik ļoti, ka piecēlos un aizgāju. Helēna joprojām sēdēja uz terases, kad es braucu prom. Atceros, ka ielūkojos rokaspulkstenī, jo baiļojos, ka nokavēšu filmēšanu. Bija divdesmit minūtes pāri astoņiem. Ja meitene nomira ap astoņiem, Helēna nevarēja viņu nogalināt. Helēna bija kopā ar mani.

- Ja tā ir taisnībā, kāpēc gan viņa apgalvo, ka noslepkavoja Nēu? - Patriks gribēja zināt.

Marija ievilka cigaretes dūmus un pārdomāja atbildi.

- Manuprāt, Helēnai ir ne mazums noslēpumu, - sieviete teica. - Viņa ir vienīgā, kura zina patiesību.

Marija pēkšņi piecēlās.

- Man ir jāatgriežas filmēšanas studijā. Darbs ir vienīgais, kas man kaut ko nozīmē.

- Jums ir meita, - Mārtiņš neviļus norādīja.

- Darba gaitā pieļauta kļūda, - sieviete strupi attrauca un tūdaļ devās prom, pamezdama abus policistus telpā, ko piepildīja cigarešu dūmi un spēcīga parfīma smarža.

- Tev ir jāstāv mierīgi, Bertil! - Paula uzšņāca.

Izrādījās, ka sasiet Melberga kaklasaiti bija neiespējami. Purpinādama un šķendēdamās, Rita galu galā bija atmetusi šiem pūliņiem ar roku, un nu bija jāpasteidzas, ja gribēja laikus ierasties uz Kristīnas un Gunnara kāzām.

- Kāpēc, pie velna, mums visiem ir jāpucējas? Kurš muļķis nolēma, ka vīrietim ir jāvalkā cilpa ap kaklu, lai izskatītos labi? - Melbergs rūca, paraustīdams kaklasaiti un tādējādi likdams mezglam no jauna atraisīties.

- Noteikti pats nelabais, nolādēts! - Paula atcirta un tūlīt nožēloja savus vārdus, jo Leo atplauka un ņēmās saukt: - Nolādēts! Nolādēts! Nolādēts!

Bertils nosmējās un pagriezās pret Leo, kurš bija apsēdies uz gultas un viņus vēroja.

- Malacis! Tev ir jāsagatavo krietns lamuvārdu krājums, jo tev tos visus vajadzēs dzīvē. Vai vari pateikt “Sasodīts!”? Vai vari pateikt “Ķēms!”?

- Sasodīts! Ēms! - Leo sauca. Paula palūkojās uz Melbergu ar baltu aci.

- Kā liels bērns! Kur tev ir prāts trīsgadīgam puikam mācīt lamuvārdus! - Viņa pagriezās pret Leo un asi pamācīja: - Tu nedrīksti teikt šos vārdus, ko tev mēģina iemācīt vectēvs! Vai dzirdi mani?

Leo izskatījās vīlies, bet palocīja galvu.

Melbergs zēnam piemiedza ar aci un pačukstēja: - Velns!

Velns! Leo ķiķinādams atkārtoja.

Paula novaidējās. Neiespējami. Runa nebija tikai par kaklasaites siešanu.

- Ko iesāksim, ja Karīms ar bērniem paliks bez dzīvokļa? - viņa pajautāja, vēl pēdējo reizi lūkodama savest Melberga kaklasaiti kārtībā. - Noprotu, ka Karīmam ir neērti palikt pie mums', turklāt ilgtermiņā tas nav nekāds risinājums. Viņiem vajag pašiem savu mājokli. Būtu lieliski, ja viņi varētu īrēt blakus dzīvokli, bet es tā arī neesmu dabūjusi rokā īpašnieku, lai viņš ar pašvaldību pārrunātu īri. Pašvaldība arī, rādās, viņiem nevar atrast citu mitekli.

- Ai, gan jau viss nokārtosies! - Melbergs atgaiņājās.

- Tev jau viegli teikt! Neesmu redzējusi, ka tu pakustinātu kaut pirkstu, lai mēģinātu Karīmam palīdzēt, lai gan daļēji tā ir tava vaina, ka viss ir šādi iegrozījies!

Paula iekoda lūpā. Viņa nebija vēlējusies izteikties tik skarbi, bet bija aizkaitināta, jo šķita, ka neviens nebija gatavs ģimenei palīdzēt. Sakārojās kādam iespert pa stilbu. No visa spēka.

- Tev ir tavas mātes daba, - Melbergs moži secināja, un šķita,

ka Paulas dusmu izvirdums viņam bija bijis nebijis. - Reizēm tas ir

labi, bet jums abām būtu jāvingrinās būt drusku pacietīgākām un

savaldīgākām. Mēģini mācīties no manis! Viss vienmēr nokārtojas.

Kā viņi dzied “Karalī Lauvā”- Hakuna matata!

- Hakuna matata;! - līksmi iesaucās Leo, lēkādams pa gultu.

“Karalis Lauva” bija zēna visvairāk iemīļotā filma. Pēdējā laikā viņš to skatījās piecas reizes dienā, vai vismaz tā šķita.

Niknumā Paula atrāva rokas no Melberga kaklasaites. Paula zināja, ka nebūtu jāļaujas saērcinājumam Melberga uzvedības dēļ, bet viņa bezrūpības dēļ vārījās asinis.

- Bertil, tu jau tā esi patmīlīgs un savtīgs šovinists! Esmu iemācījusies ar to sadzīvot! Taču brīdī, kad tev ir nospļauties, kas sagaida Karīmu un abus nabaga bērnus, kuri tikko kā zaudēja māti, tad... - Viņa bija tik dusmīga, ka nezināja, ko sacīt. - Ej dirst - citu vārdu man nav!

Izbrāzusies no guļamistabas, Paula aiz muguras vēl saklausīja

Leo priecīgi atkārtojam “Ej dirst!”. Vēlāk bija ar zēnu nopietni jāparunā. Pašlaik viņa grasījās sadzīt rokā nolāpīto ēkas īpašnieku, pat ja tāpēc būtu jādauzās pie viņa durvīm visu nakti. Saņēmusi kleitas garo svārku daļu vienā rokā, Paula savās augstpapēžu kurpēs lamādamās kāpa lejup pa kāpnēm. Viņa nemēdza uzcirsties un šajā kleitā jutās muļķīgi. Turklāt tā bija nepraktiska, Paula pie sevis nodomāja, kad gandrīz paklupa īpašnieka dzīvokļa durvju priekšā. Sieviete savilka dūri un piedauzīja pie durvīm. Kad Paula jau grasījās klauvēt no jauna, durvis atvērās.

- Kas notiek? - vīrietis vaicāja. - Vai kaut kur deg?

- Nē, nē! - viņa atgaiņājās, nelikdamās ne zinis par pārsteigumu, kas pavīdēja īpašnieka sejā, kad viņš ievēroja kleitu un augstpapēžu kurpes.

Paula izslējās pilnā augumā, lai gan puķainā kleitā un laiviņu kurpēs bija grūti radīt autoritatīvu iespaidu.

- Runa ir par dzīvokli bēgļu ģimenei, kura pašlaik uzturas pie mums. Zinu, ka starp īres maksu mēnesī un pašvaldības piedāvāto summu ir vairāku tūkstošu kronu starpība, bet vai mēs nevarētu atrast kādu citu risinājumu? Dzīvoklis stāv tukšs, un viņiem patiešām ir vajadzīgas mājas. Tas ir tieši blakus mūsējam, tāpēc viņi nejustos vientuļi. Varam par viņiem galvot. Parakstīšu veidlapas - visu, ko jums vajag! Nolāpīts, kādam taču ir jāizrāda kaut druska līdzjūtības pret ģimeni ar bērniem, kuriem ir vajadzīga palīdzība!

Viņa iespieda rokas sānos un veltīja īpašniekam negantu skatienu. Vīrietis izbrīnīts nolūkojās Paulā.

- Bet tas viss jau ir nokārtots, - viņš norādīja. - Bertils atnāca pie manis to pārrunāt vakar. Teica, ka segšot starpību, cik ilgi vien būšot vajadzīgs. Viņi var ievākties pirmdien.

Paula nenolaida no viņa skatienu.

Ēkas īpašnieks nošūpoja galvu, izskatīdamies apmulsis.

- Vai viņš neko neteica? Man par to nebija jāieminas Karīniiim, ja saskrējāmies. Bertils vēlējās, ka jūs viņam par to pastāstāt.

Vecais draņķa sakārnis, Paula nopurpināja.

- Kā, lūdzu? - īpašnieks nesaprata.

- Nekas, - viņa atvēcinājās.

Lēnā solī Paula kāpa atpakaļ uz Melberga un Ritas dzīvokli. Zināja, ka Melbergs tur bija par viņu nosmējies līks. Pati gan bija vainīga. Viņai nebija lemts izprast šo vīrieti. Melbergs varēja būt viskaitinošākais, visneloģiskākais, visvairāk aprobežotais, visietiepīgākais cilvēks, kāds pasaulē vien bija redzēts. Taču viņš bija arī cilvēks, ko Leo dievināja vairāk par jebkuru citu visā pasaulē. Tāpēc vien Paula lielākoties piedeva Melbergam visas viņa stulbības. Un nu Paula nemūžam neaizmirsīs, ka viņš bija gādājis, lai Karīms un viņa bērni atrastu mājas.

- Nāc šurp, vecais ķēms, un es sasiešu tavu kaklasaiti! - viņa pasauca, kad bija iegājusi atpakaļ dzīvoklī.

No guļamistabas atskanēja Leo līksmais brēciens: - Ēms!

- Vai tev šķiet, ka es tajā izskatos resna? - Ērika nemierīgi jautāja.

Viņa pagrieza seju pret vīru.

- Tu izskaties lieliski, - Patriks atsaucās, nostājies sievai aiz muguras, lai apvītu viņai ap vidu rokas. - Mm, tu arī labi smaržo!

Viņš piespieda degunu Ērikai pie skausta.

- Prātīgi ar manu frizūru! - viņa iesmējās. - Mirjamai vajadzēja pusotru stundu, lai tos ieveidotu, tāpēc izmet šo domu no prāta!

- Nesaprotu, par ko tu runā, - Patriks attrauca, maigi kodīdams sievai kaklu.

- Rimsties!

Ērika izlocījās no vīra tvēriena un uzlūkoja sevi spogulī.

- Patiesībā šī kleita izskatās gluži labi, vai ne? Baiļojos, ka man būs jāvelk kaut kas laškrāsā ar lielu pušķi uz pēcpuses, bet tava māte mūs pārsteidza. Arī viņas kleita ir skaista.

- Man joprojām šī kāzu padarīšana šķiet mazliet jocīga, - Patriks nomurmināja.

- Nemuļķojies! - Ērika iesaucās. - Vecākiem ir savas dzīves. Es noteikti plānoju turpināt ar tevi gulēt arī tad, kad būsi septiņdesmit gadus vecs.

Viņa uzsmaidīja vīram spogulī, tad piebilda:

- Nevaru vien sagaidīt, kad redzēšu, kā izskatās Anna. Salonā smagi nopūlējās, lai uzšūtu viņai telts izmēra kleitu.

- Annas vēders tiešām kļūst arvien lielāks, - Patriks piekrita, nosēzdamies gultā, lai aizsietu kurpju auklas.

Ērika ielika auskarus ar vizuļojošiem baltiem akmentiņiem un atskatījās uz vīru.

- Tad kādas ir tavas domas par šo jucekli ar Helēnu un Mariju? Vai vari tikt kaut kādā skaidrībā?

- Joprojām esmu pilnīgā neziņā, kam ticēt, - Patriks teica un izberzēja acis. - Helēna noliedz, ka viņai kādreiz būtu bijušas romantiskas attiecības ar Mariju. Apgalvo, ka Marija to esot izdomājusi. arī uzstāj, ka Marija nebija kopā ar viņu rītā, kad Nēa nomira. Tomēr Dagmaras piezīMēs apliecina, ka garām pabrauca balts Renault, kas it kā norāda, ka Marijas stāstītais ir taisnība. Bet par laiku, kad viņa devās prom, varam paļauties tikai uz pašas Marijas teikto. Mēs nezinām, vai Nēas rokaspulkstenis apstājās viņas nāves brīdī vai vēlāk, nekādi arī nezinām, vai nāve bija ātra vai lēna, tāpēc nevaram būt droši, ka viņu tiešām nogalināja pulksten astoņos. Cerams, ka laboratorijas rezultāti palīdzēs noteikt precīzu nāves laiku. Tikmēr mūsu rīcībā ir gana daudz pierādījumu, lai paturētu Helēnu apcietinājumā: pierādījumi no šķūņa, šokolāde, ko viņa iedeva Nēa, drēbes, ko viņa pūlējās sadedzināt, pirkstu nospiedumi...

Ērika manīja, ka kaut kas vīram nedeva mieru.

- Bet?

- Ir pārāk daudz neiederīgu faktu. Piemēram, Helēna teica, ka iemetusi akmeni pa Stellas galvu, redzējusi, ka meitene bija mirusi, tad aizskrējusi mājās. Tomēr patologanatoms secināja, ka Stellai vairākkārt bija iesists pa galvu, kā arī viņu uzgāja ūdenī. Kā viņa tur nokļuva?

Tas notika pirms trīsdesmit gadiem. Varbūt Helēnas

atmiņas ir kļūdainas, - Ērika pieļāva un pameta vēl pēdējo skatienu uz savu spoguļattēlu.

Viņa apgriezās Patrika priekšā.

- Tu esi neticami daiļa, - vīrs teica no sirds.

Viņš piecēlās, uzvilka žaketi un atdarināja Ērikas pirueti.

- Un es?

- Ārkārtīgi izskatīgs, mīļais! - sieva atsaucās un paliecās uz priekšu, lai noskūpstītu Patriku uz lūpām.

Tad Ērika iztaisnojās. Kaut kas vīra teiktajā nedeva mieru. Kas gan tas bija?

Patriks viņu apskāva, un šī doma izplēnēja. Šodien viņš smaržoja tik burvīgi. Ērika vīru piesardzīgi noskūpstīja.

- Kā ir ar mūsu mazajiem resgaļiem? - Patriks ieteicās.

- Tavuprāt, viņi joprojām ir kārtīgi, tīri un apģērbti, vai mums būs jāsāk viss no sākuma?

- Turēsim īkšķus! - Ērika atsaucās, un pirmā kāpa lejup pa kāpnēm.

Reizēm tomēr brīnumi notika, viņa nodomāja, kad bija iegājusi dzīvojamā istabā. Nūels un Antons sēdēja dīvānā kā eņģelīši, izskatīdamies pagalam piemīlīgi savos baltajos kreklos un vestēs ar tauriņu ap kaklu. Visticamāk, par to bija jāpateicas Majai. Meita stāvēja brāļu priekšā un nenolaida no abiem ne aci. Viņa bija drīkstējusi pati izvēlēties savu kleitu un ar nelielu piepalīdzēšanu bija izšķīrusies par sārtu kleitu ar kuplu tilla svārku daļu. Kā papildu aksesuārs Majas matos bija iesprausts sārts zieds, un Ērikai vaiga sviedros bija izdevies iecirtot meitas matus, neaizsvilinot nevienu pašu šķipsnu. Tas vien jau bija sasniegums.

- Tad nu tā! - Ērika uzsmaidīja svinīgi tērptajai ģimenei.

- Braucam uz vecmāmiņas kāzām!

Kad viņi aizbrauca uz baznīcu, vairums viesu jau bija ieradušies. Kristīna un Gunnars bija nolēmuši salaulāties Fjelbakā, lai gan dzīvoja Tanumshedē, un Ērika saprata, kāpēc tā. Fjelbakas baznīca bija tik skaista, kā granīta pīlārs sniegdamās pār pilsētiņu un lāsmojošo jūru.

Zēni iebrāzās iekšā, un viņu pieskatīšanu Ērika atstāja Patrika ziņā. Saņēmusi Māju pie rokas, viņa devās pie Kristinas. Ērika pameta skatienu visriņķī, meklēdama Annu, kurai arī bija jāpiedalās gājienā pa jomu, bet nekur neredzēja ne māsu, ne Danu. Tipiski, ka Anna kavējās.

- Kur ir Emma? - Maja vaicāja.

Annas meita Emma Majai bija vismīļākā māsīca. Abas šodien bija tērpušās vienādās kleitās, kas Majas dzīvē bija nudien brīnišķīgs un svarīgs notikums.

- Viņi drīz būs klāt, - Ērika mierināja, apspiezdama nopūtu.

Viņa iegāja nelielajā telpā, kurā mācītājam un jaunā pāra svītai

bija jāgaida, līdz visi viesi bija ieņēmuši sēdvietas.

- Oho! - Ērika iesaucās, kad bija ieraudzījusi vīramāti. - Tu izskaties satriecoši!

- Paldies! Tu tāpat! - Kristīna teica un sirsnīgi apskāva vedeklu. Tad noraizējusies palūkojās pulkstenī. - Kur ir Anna?

- Kavējas, kā parasti, - Ērika attrauca, - bet gan jau kuru katru brīdi būs klāt.

Viņa izņēma savu mobilo tālruni, lai paskatītos, vai no Annas nebija pienākusi kāda īsziņa. Displejā uzrādījās māsas vārds.

Ērika izlasīja ziņojumu un veltīja Kristīnai samocītu smaidu. - Neticēsi, bet viņi aizbrauca uz Munkedāli pēc Betinas, un atpakaļceļā pārkarsa viņu automašīnas motors. Tagad viņi stāv ceļa malā un gaida autoevakuatoru. Anna jau pēdējo pusstundu mēģina sadabūt kādu taksometru.

- Kāpēc nesazinājās ar tevi līdz šim brīdim? - Kristīna griezīgi noprasīja.

Ērika arī par to brīnījās, bet piespiedās saglabāt mieru. Šī bija Kristīnas lielā diena, un viņa nevēlējās to sabojāt.

- Viņi ieradīsies. Ja tomēr nē, tad jums būtu jāsāk bez viņiem.

- Tev taisnība, - Kristīna piekrita. - Visi gaida, un mēs nevaram nokavēt kazu mielastu viesnīcā Stora. Jāsaka gan, ka nesaprotu, ka viņa allažiņ pamanās...

Viramalc nopūlas, bet Krika noprata, ka Kristīnas sapīkums

jau bija zudis. Reizēm nebija citas izvēles, kā samierināties ar situāciju. Neviens arī nebija pārāk pārsteigts. Та vai citādi Annai mūždien izdevās visu sarežģīt.

Baznīcas zvani sāka dunēt, un Ērika pasniedza Kristīnai līgavas pušķi.

- Ir laiks, - Gunnars vedināja un noskūpstīja līgavu uz vaiga.

Tumšajā uzvalkā viņš izskatījās ļoti eleganti, un labsirdīgā seja staroja, vīrietim noraugoties Kristīnā. Bija tik skaisti, nodomāja Ērika. Bija grezni un labi, un tieši tā, kā bija jābūt. Acīs sariesās asaras, bet viņa saņēmās, lai tām neļautos. Kad runa bija par kāzām, Ērika bija neglābjami sentimentāla. Būtu jauki, ja uzklātais grims izturētu vismaz līdz brīdim, kad visi bija nostājušies pie altāra.

- Tātad - jums ir jādodas iekšā! - aicināja baznīcas darbinieks, mādams, lai visi ietu uz priekšu.

Ērika aši palūkojās uz baznīcas durvju pusi. Annas nebija. Taču gaidīt vairs nevarēja.

Ērģelnieks sāka spēlēt kāzu maršu. Rokrokā Kristīnā un Gunnars pa galveno jomu devās uz altāri. Ērika saņēma Majas roku un neviļus pasmaidīja, redzēdama, cik nopietni meita uztvēra savu lomu gājienā. Meitene slīdēja pa jomu, mādama viesiem kā karaliene.

Altāra priekšā Ērika un Maja nostājās kreisajā pusē, savukārt Kristīnā un Gunnars nostājās mācītāja priekšā. Patriks sēdējā priekšējā solā kopā ar Nūelu un Antonu. Viņš bez skaņas pajautāja: “Kur ir Anna?” Ērika neuzkrītoši pašūpoja galvu un iepleta acis. Cik neērti. Piedevām Emma bija tā priecājusies, ka varēja būt līgavas māsa.

Ceremonija norisinājās svinīgi, un jaunais pāris izteica savu jāvārdu tieši tā, kā bija jāsaka. Ērika notrauca kādu asaru, bet pārsteidzošā kārtā izdevās nezaudēt pašsavaldīšanos. Viņa smaidot noskatījās Kristīnā, kamēr visi gaidīja, kad sāksies mūzika, kuras pavadībā bija jāiziet no baznīcas.

Tās vietā ērģelnieks vēlreiz sāka spēlēt kāzu maršu. Ērika izbrīnījusies pacēla acis. Vai ērģelnieks bija piedzēries? Tad viņa abus ieraudzīja. Piepeši viss bija skaidrs. Visas raizes izgaisa kā nebijušas, un asaras bira pār vaigiem. Ērika pameta skatienu uz Kristīnu, kura atsmaidīja un piemiedza ar aci. Kristīna ar Gunnaru bija pakāpušies sāņus un nu stāvēja iepretim Ērikai un Majai.

Pār baznīcu pāršalca murdoņa, un pārsteiguma pilni skatieni pavadīja otru pāri, kurš soļoja uz altāri. Iedama garām, Anna pagriezās, lai uzlūkotu māsu. Nu jau Ērika raudāja tik nevaldāmi, ka tikai ar pūlēm varēja ievilkt elpu. Par laimi, kāds viņai rokā iespieda mutautiņu. Pacēlusi acis, Ērika ieraudzīja Patriku, kurš bija pienācis pie viņas.

Anna izskatījās neaprakstāmi burvīgi. Viņa bija izvēlējusies baltu tērpu, kura vidusdaļā bija izšuvumi, kas tieši izcēla, nevis slēpa grūtnieces vēderu. Blondie mati bija izlaisti, un plīvurs bija piesprausts pie vienkāršas tiāras. Ērika atpazina plīvuru. Tas bija tas pats, kuru viņa bija uzlikusi, kad salaulājās ar Patriku. To pašu māte bija uzlikusi savā kāzu dienā. Dans izskatījās lieliski tumšā uzvalkā ar vienkāršu baltu kreklu un tumšzilu kaklasaiti. Ar platajiem pleciem un gaišajiem matiem viņš līdzinājās vikingam, bet svinīgajā ietērpā bija negaidīti izskatīgs.

Kad bija izteikti zvēresti un viņi bija pasludināti par vīru un sievu, Anna pagriezās, lai uzlūkotu māsu. Tā bija pirmā reize, kad Ērika viņas bažīgajās acīs samanīja ko tādu, ko nekad iepriekš nebija redzējusi. Anna izskatījās mierīga. Ērika atģida, ka māsa bez vārdiem ļāva noprast, ka nu viņa varēja atslābt, ka nu viņai vairs nebija jāraizējas. Beidzot Anna sev bija radusi mieru.

Saules stari vēl sildīja, kad Marija uz terases atzvēlās koka krēslā. Pēcpusdienas saule, kā vienmēr, uzdzina snaudu. Jesija bija pirms stundas izgājusi, tāpēc māja bija tukša. Viņa grasījās atkal satikties ar Samu, un rīt bija plānota kaut kāda ballīte. Marija nespēja vien nobrīnīties, ka Jesija grasījās doties uz ballīti. Šķita, ka meitas dzīve bija iegriezusies uz labo pusi.

Marija dzēra vairāk nekā parasti, bet tas nebija svarīgi. Filmēšanas laukumā viņai nebija jāparādās līdz pat nākamās dienas pēcpusdienai. Negausīgi izdzērusi glāzi sausu, sieviete pastiepās pēc pudeles, kas bija uzlikta uz galdiņa. Tukša. Marija mēģināja uzslieties kājās, bet uzreiz atkrita atpakaļ krēslā.

Beidzot izdevās piecelties. Paņēmusi tukšo pudeli, sieviete iesteberēja virtuvē. Atvēra ledusskapi un izņēma aukstu šampanieša pudeli. Trešo pudeli šovakar. Bet viņai bija jāremdē sāpes.

Marijai bija šķitis, ka pietiks policijai visu izstāstīt, lai Helēna pārtrauktu slēpties un atklātu patiesību. Tomēr Helēna jau atkal bija viņu atraidījusi, jo atteicās apstiprināt, ko Marija par abām bija pastāstījusi.

Pārsteidzošā kārtā šis atraidījums, šis pazemojums joprojām bija aplam sāpīgs. Viņa bija pavadījusi trīsdesmit gadus, cenzdamās visu izmest no prāta. Bija dzīvojusi ar pilnu krūti, nelikdamās ne zinis par piesardzību, ierobežojumiem vai brīdinājumiem, un tādējādi sasniegusi tādus panākumus, par kādiem Helēna spēja tikai sapņot. Tikmēr Helēna bija nīkusi tepat, vadīdama bezcerīgu dzīvi ar savu garlaicīgo vīru un savu īpatnējo dēlu. Viņa bija palikusi Fjelbakā, kur ļaudis sačukstējās aiz muguras katram, kurš otrdienas vakarā iebaudīja glāzi vīna vai nokrāsoja matus tonī, kas bija par mata tiesu gaišāks nekā nespodrais pelnu pelēkais.

Kā gan Helēna varēja viņu atraidīt?

Marija ievēlās krēslā, izliedama uz rokas šampanieti, ko nolaizīja. Tad ielēja sev vēl vienu glāzi dzēriena un pielēja nedaudz firziķu sulas. Viņa bija gana iereibusi, lai augums būtu pielijis ar patīkamu smagumu. Marija atminējās, ko bija teikusi rudmatainajam policistam, - ka Jesija bija kļūda. Tā bija taisnība: viņa nekad nebija plānojusi bērnus. Bija darījusi visu, lai izsargātos un neiedzīvotos stāvoklī. Tomēr bija kļuvusi grūta. Pie visa bija vainojams īss, resns un nevīžīgs producents. Protams, ka precēts. Viņi visi bija precēti.

Marijai bija riebusies grūtniecība, un viņa patiešām bija lice just, ka dzemdībās zaudēs dzīvību. Mazulis bija lipīgs, sarkans un

neprognozējams, turklāt viņa apetīte bija neremdināma. Marija bija paļāvusies uz neskaitāmām auklītēm, līdz iespējami drīz varēja Jesiju nosūtīt uz internātskolu. Viņai ar bērnu nebija gandrīz nekādu sakaru.

Prātā iešāvās doma, kas ar Jesiju notiks. Saskaņā ar vienošanos Marija no resnā producenta saņēma ikmēneša maksājumus, kuriem bija jāturpinās, līdz Jesijai apritēs astoņpadsmit gadu. No tā brīža viņai Marijas dzīvē vairs nebija nekādas vērtības. Marija lūkoja iztēloties dzīvi bez Jesijas. Vienpatība un brīvība vilināja. Cilvēki sagādāja vienas vienīgas vilšanās. Mīlestība bija viena vienīga vilšanās.

Nebija ilgi jāgaida, līdz žurnālisti uzošņāja par Mariju un Helēnu. Sievietei nebija ne jausmas, kā ziņas šajā pusē izplatījās tik strauji, it kā visiem būtu kopīga apziņa. Ziņas, informācija, tenkas, fakti, meli - viss izplatījās vēja spārniem.

Viņa šaubījās, ka sekas patiešām būs sliktas. Gluži otrādi - mūsdienās tas skaitījās stilīgi. Ja mākslinieku un aktieru aprindās uzpeldēja ziņas, ka kāds bija pārgulējis ar sava dzimuma pārstāvi, tas varēja sekmēt šī cilvēka karjeru. Šī informācija piešķirtu Marijas zīmolam svaigu iezīmi, ļautu noprast, ka viņa sekoja līdzi laikam. Investori, kuri bija ieguldījuši filmas uzņemšanā, būs stāvā sajūsmā. Zvaigzne ar strīdīgu reputāciju bija īsta zelta bedre. Vispirms jau presē bija vēstīts par slepkavībām. Tumša tēma, par ko baidījās runāt skaļi. Tas vienmēr piesaistīja uzmanību. Tad vēl mīlas stāsts. Un negaidītais pavērsiens. Divas jaunas meitenes, kuras noraidošajā pieaugušo pasaulē bija spiestas iet katra savu ceļu. Tik banāli. Tik dramatiski. Tik iedarbīgi.

Marija pacēla gandrīz tukšo glāzi. Burbulīši kairinoši dejoja acu priekšā. Tas bija vienīgais, kas visus šos gadus bija turējies viņai līdzās. Pastāvīgais pavadonis.

Jau atkal sieviete pasniedzās pēc pudeles. Viņa grasījās dzert, līdz iestāsies tumsa un alkohols būs apslāpējis visas domas, kas vērpās prātā. Domas par I Telēnu un Jesiju. Par to, kas viņai bija bijis un kā viņai nekad nebija bijis.

- Hallo?

Melbergs pakāpās malā un ar vienu plaukstu aizsedza ausi. Valdīja tāda kņada, ka viņš tikai ar pūlēm varēja kaut ko saklausīt.

- Jā? - policists atsaucās, mēģinādams saprast, ko teica cilvēks klausules otrā galā.

Melbergs aizgāja vēl tālāk pa gaiteni, un beidzot signāls bija gana spēcīgs, lai viņš varētu sadzirdēt laikraksta Expressen kontaktpersonas stāstīto.

- Vai esat saņēmuši kādas zinās? Mēs vai slīkstam zvanos.

Visi apgalvo, ka pazīst to balsi. Visi, sākot ar pastnieku un beidzot ar manu kaimiņu. Ko? Vīrietis, kurš viņus aizveda? Kad? Ko? Runājiet skaļāk!

Policists uzmanīgi klausījās. Tad pabeidza sarunu un iegāja atpakaļ restorānā. Kad Melbergs atrada Patriku, padotais sēdēja uz dīvāna un sarunājās ar sievieti, kura izskatījās tā, it kā būtu pārsniegusi savu derīguma termiņu. Rādījās arī, ka viņa bija krietni iebaudījusi vīnu.

- Hedstrēm! Vai varu ar tevi pārmīt kādu vārdu?

Uzmetis priekšniekam pateicīgu skatienu, Patriks atvainojās un sekoja Melbergam.

- Kas bija tā veča?

- īsti nezinu. Viņa pa mātes līniju ir manas vecāsmātes svaine vai kas tamlīdzīgs. Te ir lērums cilvēku, kuri ir mani radinieki, bet par kuriem neesmu pat dzirdējis.

- Tas kāzās ir visļaunākais, tāpēc man ne prātā nenāk kādreiz precēties, - Melbergs norādīja. - Rita var lūgties un kaulēties, kā viņai tīk, bet to nu viņai nesagaidīt. Dažas dvēseles ir tik brīvas, ka tās nevar savažot.

- Tad jums bija man sakāms kas svarīgs? - Patriks viņu pārtrauca.

Abi bija piegājuši pie bāra un atspiedās pret leti.

- Saņēmu zvanu no Expressen. Piezvanīja kāds vīrietis ar ar kārtīgi... interesantu informāciju. Iepriekšējā vakarā, pirms saņēmām anonīmo ziņu par Karīmu, šis vīrietis no Fjelbakas aizvedis trīs pusaudžus, kuri palūguši izpalīdzēt. Divus zēnus un vienu meiteni. Izlaidis pie bēgļu centra. Viņam šķita, ka bija dzirdējis, kā visi trīs saķiķinājās par kaut kādu ieceri, ko plānoja īstenot. Neuztvēra to nopietni. Vismaz ne tobrīd. Bet tagad - pēc pēdējiem avīžrakstiem - viņš ir par to aizdomājies.

- Tas tiešām izklausās interesanti, - Patriks piekrītoši palocīja galvu.

- Pag! - Melbergs iesaucās. - Kļūst vēl interesantāk. Viņš pazinis vienu no zēniem. Tas bija Billa dēls.

- Billa? Burātāja Billa?

- Ņuka! Acīmredzot vīrieša dēls bija piedalījies Billa burāšanas nodarbībā, tāpēc viņš zēnu atpazina.

- Kas mums par viņu ir zināms? - Patriks jautāja, turēdams paceltus divus pirkstus, lai bārmenim pasūtītu alu. - Vai tas ir iespējams?

- Šovakar tad vēl pie tā neķersimies? - Melbergs atjautāja, pamādams uz alus kausiem.

- Nē, šovakar vēl nē! - Patriks apstiprināja. - Taču pirmdien vēlēšos aprunāties ar tiem bērniem. Vai vēlēsieties braukt līdzi?

Melbergs pameta skatienu visriņķī. Tad pārsteigts norādīja uz sevi.

- Es?

- Jā, jūs! - Patriks palocīja galvu un iedzēra pāris malkus alus.

- Tu nekad neaicini mani braukt līdzi. Vienmēr aicini Mārtiņu. Vai Gestu. Vai Paulu.

- Nu, tagad aicinu. Tieši jūs parūpējāties par visu, kas bija saistīts ar balss atpazīšanu. Es varbūt nebūtu rīkojies tāpat, bet paņēmiens izrādījās veiksmīgs. Tāpēc vēlos, lai braucat man līdzi.

- Ak, kungs, protams, ka es braukšu! - Melbergs iesaucās.

Tev nenāktu par ļaunu, ja līdzi būtu kāds, kuram ir kaut nedaudz

pieredzes.

- Kā tad! - Patriks atsmējās.

Tad atkal kļuva nopietns.

- Paula man pastāstīja par Karīmu un dzīvokli. Vēlējos tikai pateikt, ka, manuprāt, tas, velns parāvis, bija nokārtots godam.

Viņš pacēla kausu.

Ā, nu... - Melbergs saminstinājās, tad pacēla savu kausu. - Rita uzstāja. Pats zini, kā runā: “Ar laimīgu sievu ir laimīga dzīve!”.

BŪHUSLĒNE 1672. GADS

Meistars Andešs paņēma sīvā pudeli. Viņš izvilka aizbāzni, un Elīna sāka lūgties. Sieviete baidījās, ka Dievs bija viņu pametis, bet nespēja apvaldīt savas lūgšanas.

Dzērienu uzlēja Elīnai uz muguras, un viņa nodrebinājās, kad tas atvēsināja ādu. Tagad gan viņa zināja, ko gaidīt. Vairs necīnījās un vairs nekārpījās pretī, jo tā tikai plēsa sev ādu no savažotajām rokām. Izdzirdējusi noskrapstam kramu un saodusi dūmus, Elīna dziļi ievilka elpu. Kad liesma ķēra muguru, sieviete kliedza pilnā kaklā.

Kad uguns apdzisa, viņa jaudāja vien kunkstēt, manīdama, ka nemaņa pamazām žēlīgi aptumšoja prātu. Elīna nokarājās no griestiem kā gaļas gabals. Viss, kas padarīja par cilvēku, palēnām pagaisa. Viņa spēja domāt vien par sāpēm un pūliņiem ievilkt krūtīs elpu, kaut drusciņu elpas.

Kad atdarījās durvis, sievietei nācējs pat nebija jāsaskata, lai zinātu, ka Lāšs Hirne bija atgriezies, lai prasītu, vai viņa bija gatava atzīties. Drīz Elīnai varēja aptrūkties spēku.

Tomēr balss, ko viņa izdzirdēja, nebija Hirnes balss. Tā bija balss, ko Elīna aplam labi pazina.

- Ak, Dievs tēvs! - Prēbens noelsās, un sievietes sirdī iegailējās vāja cerība.

Viņam taču būtu jātop pielaidīgākam, kad bija Elīnu ieraudzījis tādā paskatā. Kailu un apgānītu, pakļautu visbaisākajām mocībām.

Prēben! viņa pamanījās izdvest un lūkoja pagriezt seju pret l’rcbcmi, bet važa sagrieza augumu uz otru pusi. - Palīdzi... man!

Sievietes balss aizlūza, bet viņa zināja, ka Prēbens bija sadzirdējis. Vīrieša elpas vilcieni bija strauji un dreboši, taču viņš nebilda ne vārda. Kad bija aizritējis pārmēru garš klusuma brīdis, Prēbens ierunājās:

- Esmu še atnācis kā tavs mācītājs, lai dotu tev padomu. Atzīsti savu vainu noziegumā, par ko esi notiesāta! Ja atzīsies savās raganas nešķīstībās, izpirksi savu vainu par šo noziegumu, un es dodu tev savu vārdu, ka pats gādāšu par tavu apbedīšanu. Papriekš tev ir jāatzīstas.

Kad Elīna bija aptvērusi Prēbena sacīto un saklausījusi, cik bažīgi skanēja viņa balss, šķita, ka pēdējās prāta paliekas bija izkūpējušas. Iekārta važā, apsvilināta un vātīm klāta, sieviete krita durnumā un ļāva vaļu aizsmakušām zvaigām. Smējās un smējās, līdz durvis galu galā aizdarījās. Elīna bija izšķīrusies. Neparko nedzīrās atzīt savu vainu, kur tās nebija.

Vienu dienu un vienu nakti vēlāk Elīna Jūnsdotera atzina savu vainu burvestībās un savu kalpību nelabajam. Meistara Andeša prasMēs bija viņu pievārējušas. Viņš bija piesējis pie sievietes kājām smagumus un uzlicis augšpēdus uz dēļa, kurā bija sadzītas naglas; bija laidis tērauda vīli starp pirkstiem un sašķaidījis īkšķus spīlēs; bija grūdis skabargas zem roku un kāju nagiem. Elīna vairs nebija jaudājusi vairāk paciest.

Sievietes spriedumu apstiprināja Udevallas tiesa un Jetas apelācijas tiesa. Kā raganai Elīnai piesprieda nāves sodu: vispirms grasījās nocirst galvu, tad sadedzināt uz sārta.

- Tev ir kaut kas jāieēd, - Sams ieteicās.

Puisis atvēra ledusskapi un ielūkojās tajā. Jesija sēdēja pie virtuves galda. Viņa paraustīja plecus.

- Uztaisīšu mums sviestmaizes.

Sams izņēma sviestu, sieru un škinki. No maizes kastes izņēma dažas šķēles maizes un ķērās pie sviestmaižu gatavošanas. Uzlicis divas uz šķīvja, viņš nolika to priekšā Jesijai. Tad meitenei ielēja glāzē šokolādes pienu.

- Šokolādes pienu dzer bērni, -Jesija norādīja.

- Šokolādes piens ir garšīgs.

Sams nolūkojās meitenē, kamēr viņa sēdēja, pārliekusies pār galdu, un ēda sviestmaizi. Jesija bija tik skaista, ka pakrūtē iesmeldzās. Puisis bija gatavs viņai sekot kaut vai uz elli. Varēja tikai cerēt, ka Jesija viņa dēļ bija gatava uz to pašu.

- Vai neesi pārdomājusi?

Jesija papurināja galvu. - Vairs nevaram atkāpties.

- Mums ir jāpārbauda vēlreiz, ka ir viss vajadzīgais, - Sams teica. - Visam ir jābūt nevainojami. Visam ir jābūt... eleganti. Skaisti.

Jesija pamāja un pabeidza ēst otru sviestmaizi.

Puisis apsēdās viņai blakus un pievilka sev cieši klāt. Novilka pirkstu gar zodu, tad pieskārās Jesijas lūpām. Arēji nebija nekādu pazīmju, ka viņas augumu reiz bija klājusi melna tinte, taču iekšēji bija pavisam citādi. Bija tikai viens veids, kā pieredzēto varēja nomazgāt. Sams bija apņēmies meitenei palīdzēt. Vienlaikus viņš grasījās nomazgāt tumsu, kas neatlaidās no paša.

- Cik ir pulkstenis? -Jesija vaicāja.

Puisis iemeta skatienu savā rokaspulkstenī.

- Pēc pusstundas mums būtu jāiziet. Bet gandrīz viss jau ir sagatavots. Par ieročiem esmu parūpējies.

- Kāda tad ir sajūta? - meitene jautāja, uzmaukdama kapuci. - Vai laba?

Sams piecēlās un mirkli pārdomāja. Gara acīm raudzījās Jeimsa pārsteigtajā sejā.

Puisis izplūda platā smaidā.

- Sajūta ir nolāpīti forša.

Mūzika dārdēja. Savilkusi īgnu seju, Sanna uzkāpa augšstāvā un atrāva durvis. Vendela un Nilss sēdēja uz gultas un atsprāga viens no otra, kad ieraudzīja Sannu.

- Ko tu iedomājies? - Vendela iebrēcās. - Vai nevaru mierīgi pabūt viena savā istabā?

- Pieklusini mūziku! Un turpmāk atstāj durvis vaļā!

- Vai esi nojūgusies?

- Pieklusini mūziku un atstāj durvis vaļā, citādi neceri, ka vedīšu uz Tānumshedi!

Vendela atvēra muti, lai ko teiktu, bet pārdomāja. Uz mirkli Sannai šķita, ka meita gandrīz izskatījās atvieglota.

- Vai Base arī brauks līdzi? - viņa vaicāja.

Vendela pašūpoja galvu.

- Mēs ar viņu vairs nesaejamies, - Nilss paziņoja.

- Ak, tā? Kāpēc nē?

Puiša sejas izteiksme piepeši kļuva nopietna.

- Cilvēki mainās. Cilvēki aug un virzās uz priekšu. Tā notiek, kad pieaug. Vai ne tā, Sanna?

Nilss piešķieba galvu. Tad palūkojās uz Vendelu un uzsmaidīja meitenei. Likās, ka viņa svārstījās, pirms atsmaidīja.

Sanna apgriezās, lai izietu gaitenī. Viņai nekad nebija paticis Nilss. Var jau būt, ka Base bija padumjš, toties viņš vismaz šķita gana jauks. Savukārt Nilsā nebija nekā jauka. Bija grūti noticēt, ka

Bills un Guna bija uzaudzinājuši bērnu, kurš no viņiem it visā atšķīrās kā diena pret nakti. Abi bija tik laipni un iejūtīgi cilvēki. Cilvēki, kuri darītu jebko, lai palīdzētu.

Sannai nepatika, ka Vendela tikās ar Nilsu. Turklāt šodien radās iespaids, ka arī Vendela lāgā negribēja būt ar viņu kopā.

- Pieklusini mūziku! Atstāj durvis vaļā! Izbraucam pēc desmit minūtēm.

- Vai proti vadīt automašīnu? -Jesija jautāja, kad Sams pacēla atslēgu pret automašīnu un nospieda pogu, lai to atslēgtu.

Puisis atvēra bagāžas nodalījumu un tajā ielika saini.

- Mamma iemācīja. Esam braukājuši pa saimniecību.

- Braukt pa ceļu gan ir kas cits, nē? - meitene ieminējās.

- Vai tev kas labāks padomā? Vēlies, lai braucam ar autobusu?

Jesija pašūpoja galvu. Protams, ka viņam bija taisnība. Turklāt, - kāda gan tam bija nozīme?

- Vai mums viss ir līdzi?

- Man šķiet, ka ir, - Sams apstiprināja.

- Vai atstāji zibatmiņu datorā?

- Jā! To nevar palaist garām.

- Kas ir ar degvielu?

- Mums ir pietiekami daudz. - Puisis aizvēra bagāžas nodalījumu un uzsmaidīja Jesijai. - Neraizējies! Esam par visu padomājuši.

- Labi, - viņa atsaucās un atvēra blakussēdētāja puses durvis.

Sams piesēdās pie stūres un iedarbināja dzinēju. Viņš izskatījās

mierīgs un pašpārliecināts, un Jesija atslābinājās. Ieslēgusi radio, meitene meklēja raidstaciju, kurā atskaņoja mundru mūziku. Viņa uzgāja vecu Britnijas Spīrsas dziesmu; Jesija nebūtu to apzināti izvēlējusies, taču dziesma bija priecīga un enerģiska un šodien meitenei nudien bija vienalga. Viņa aizvēra acis un ļāva vējam bužināt matus un glāstīt vaigus. Jesija bija brīva. Pēc visiem šiem gadiem viņa beidzot bija brīva. Brīva būt tāda, kāda vien vēlējās.

Viss bija sagatavots, izplānots un sagādāts. Sams visu bija rūpīgi saplānojis savā piezīmju kladē un bija apsvēris ikvienu varbūtību. Puisis savā istabā stundām ilgi bija prātojis par šo konkrēto vakaru un bija Google meklējis visu, ko nebija zinājis. Izrādījās, ka nemaz nebija tik grūti tikt skaidrībā, kā nodarīt vislielāko iespējamo postu.

Iznīcinošais spēks šķīstītu, atjaunotu līdzsvaru. Jo visi bija iesaistīti - katrs savā veidā; ikviens, kurš visus šos gadus bija klusējis un noskatījies, nebilzdams ne pušplēsta vārda. Ikviens, kurš bija smējies un rādījis ar pirkstu, kurš bija zobodamies sitis otram uz pleca un vienā mutē bļāvis līdzi. Pat tie, kuri bija iebilduši, bet tik klusi, ka nevarēja sadzirdēt; viņiem tikai bija gribējies justies labiem, viņiem par citiem bija tikpat kā nospļauties.

Tā vai citādi arī viņi bija pelnījuši izbaudīt sekas.

Abi ieradās agri. Ēkā jau norisinājās sagatavošanās darbi pirms vakarā paredzētās diskotēkas. Neviens abiem nepievērsa uzmanību. Nenācās grūti nemanāmi izkraut automašīnu un nobēdzināt vajadzīgo. Benzīna kannas bija smagas, bet katrs paņēma pa vienai un iegrūda krūmos, tad savilka zarus uz priekšu, lai kannas nevarētu redzēt. Tuvojās krēsla, kas palīdzēja visu paslēpt.

Sams parūpējās par izejām. Viņš par to bija ilgi gudrojis un beigās izšķīrās par vienkāršu risinājumu. Lielas piekaramās slēdzenes. Vienmēr jau varēja izsist logus, taču puisis šaubījās, ka kāds būtu tik uzņēmīgs vai drosmīgs. Viņi visi bija neglābjami gļēvuļi.

Sams un Jesija iekārtojās gaidīt automašīnā. Viņi nesarunājās, tikai sēdēja, sadevušies rokās. Samam patika just meitenes silto plaukstu savējā. Šīs sajūtas puisim pietrūks. Tas gan arī bija vienīgais, kā viņam pietrūks. Sāpju bija pārāk daudz. Dzīvot bija pārāk sāpīgi.

Beidzot sāka ierasties cilvēki. Sams un Jesija vēroja pa vējstiklu, lai redzētu nācējus. Viņi negrasījās sākt, kamēr vissvarīgākie apmeklētāji nebija uz vietas.

Galu galā abi ieraudzīja gaidītos. Pirmie ieradās Vendelu un Nilss. Pēc laiciņa uzradās Base. Šķita, ka trijotne bija pašķīrusies.

Sams pieliecās tuvāk Jesijai un noskūpstīja viņu. Meitenes lūpas šķita sausas un saspringtas, bet no puiša pieskāriena atmaiga.

Skūpsts bija īss. Viņi bija gatavi sākt. Viss jau bija pateikts, viss jau bija izdarīts.

Neviens nepameta skatienu abu virzienā, kad viņi izkāpa no automašīnas. Abi izmeta lielu loku, lai pieietu pie ēkas sētas puses, nepievērsdami sev uzmanību. Kannas un somu viņi vilka līdzi. Neviens neredzēja, kā abi šķērsoja zālāju. Ēkā valdīja tumsa. Vairums logu bija aizsegti ar tumšu drānu vai plastmasas loksni. Kad viņi atvēra sētas puses durvis, mūzika dārdēja pilnā skaļumā. Pa deju grīdu skatuves priekšā ņirbēja krāsaino starmešu mestā gaisma.

Nolikuši kannas un somu iekšpusē pie durvīm, viņi durvju slēdzeni no ārpuses bloķēja ar ķēdi un piekaramo slēdzeni, tad aizgāja. Nu pie viņiem bija palikusi vairs tikai ieejas maksai paredzētā nauda un vēl viena ķēde un piekaramā slēdzene. Abi mērķtiecīgi apgāja ap ēku un iestājās rindā pie ieejas. Neviens uz viņiem neskatījās. Visi bija labā omā un nedaudz iereibuši, jo bija paballējušies kur citur, pirms ieradušies uz diskotēku.

Sams un Jesija samaksāja par ieeju un iegāja iekšā. Tagad zāle jau bija stāvgrūdām pilna: visi dejoja un klaigāja. Sams kaut ko pačukstēja Jesijai. Viņa pamāja. Abi gāja gar sienu. Netālu no sētas puses izejas skūpstījās puisis un meitene. Sams abus pazina no skolas. Viņi bija pārņemti viens ar otru un, grābstīdamies viens otram zem drēbēm, bija aizmirsuši, ka pasaulē ir vēl kāds. Sams un Jesija atvēra somu un steigšus pabāza ieročus zem apģērba. Abi bija tālredzīgi uzvilkuši brīvas drēbes, kas bija kādu izmēru par lielu. Kannas viņi atstāja turpat, jo tās vēl nebija vajadzīgas. Vispirms bija jāaizslēdz ieejas durvis, tad varēja sākties jautrība.

Kad Sams un Jesija devās atpakaļ uz ēkas priekšdaļu, ar acs kaktiņu puisis pamanīja Vendelu un Nilsu, kuri bija deju grīdas vidū kopā ar bariņu draugu. Bases tur nebija. Sams sāka viņu meklēt un visbeidzot ieraudzīja zāles otrā galā. Pieslējies pie sienas un sakrustojis roka:., Base noskatījās uz Nilsu un Vendelu.

Pie ieejas kailus desmil melnis gara rindā joprojām gaidīja

sajūsmināti dejotgribētāji. Biļešu pārdevējs stāvēja ārā turpat pie durvīm. Sams piegāja pie viņa.

- Mums ir jāpārliecinās, ka var aizvērt durvis. Tas ir drošības pasākums. Prasīs tikai pāris minūtes.

- Skaidrs, - pārdevējs atsaucās. - Droši!

Sams aizvilka durvis ciet no iekšpuses un ātri uzlika ķēdi un piekaramo slēdzeni. Atslābināja plecus un piespiedās dziļi ievilkt elpu. Bija jākoncentrējas. Neviens vairs nevarēja iziet. Neviens vairs nevarēja ienākt. Viņi kontrolēja visu ēku. Puisis pagriezās pret Jesiju un pamāja. Kāds jau bija sācis dauzīties pie durvīm no ārpuses, bet Sams nelikās par to ne zinis. Mūzika bija skaļa, tāpēc neviens cits troksni nespēja saklausīt.

Sadales skapis atradās nelielā gaitenī pa labi no ieejas. Sams piegāja pie tā un vēl pēdējo reizi pameta skatienu uz Jesiju, kura, turēdama rokas zem drēbēm, jau bija sagatavojusies. Puisis ieslēdza apgaismojumu un izrāva spraudni, kas pārtrauca atskaņotāju elektroapgādi. Atpakaļceļa vairs nebija.

Kad zāle pielija ar gaismu un mūzika aprāvās, uz mirkli iestājās dziļš klusums. Tad kāds sāka bļaut, vēl kāda meitene iesvilpās. Drīz vien piebalsoja arī citi. Spožajā gaismā visi kā viens izskatījās bāli un nožēlojami. Sama pašapziņa pieauga. Puisis ļāva lauzties uz āru visām izjūtām, ko gadiem sevī bija apspiedis. Sams devās nostāties ar muguru pret ieejas durvīm un ar seju pret deju grīdu, lai ikviens varētu viņu redzēt.

Jesija viņam sekoja un nostājās līdzās.

Lēnām Sams izvilka ieročus. Viņi bija nolēmuši, ka katram būs divas pistoles. Šautene būtu bijusi pārāk neērta, un to būtu grūti paslēpt.

Puisis raidīja gaisā vienu šāvienu, un dažas meitenes sāka spiegt. Visu acis bija pievērstas Samam un Jesijai. Beidzot viņi bija mainītās vietās. Sams vienmēr bija zinājis, ka bija labāks par šiem jauniešiem, kuri dzīvoja neievērojamas dzīves un domāja pliekanas domas. Viņus drīz aizmirsīs. Taču neviens neaizmirsīs Samu un Jesiju.

Puisis tuvojās deju grīdai. Nilss un Vendela noskatījās viņā kā aitas. Sams ar baudu Nilsa acīs ieraudzīja šausmas. Varēja noprast, ka Nilss zināja, kas bija gaidāms. Ar drošu roku Sams pacēla ieroci. Sprūdu nospieda lēni, jo vēlējās izbaudīt ik sekundi. Lode trāpīja Nilsam tieši pieres vidū, un puisis sabruka uz grīdas. Viņš gulēja uz muguras, acis bija atvērtas. No nevainojami apaļa cauruma plūda

asinu tērcīte.

Adnāns un Halīls staigāja un staigāja. Katru vakaru abi devās staigāt. Šķita, ka pagraķa gaiss varētu nosmacēt un sienas šķietami sakļāvās ap viņiem, kad bija laiks doties pie miera. Televizora skaņas no augšstāva turpinājās līdz pulksten diviem vai trijiem naktī. Vecā sieviete laikam nekad negulēja. Vienīgais risinājums bija doties ārā un staigāt. Stundām ilgi. Abi staigāja, līdz bija pārguruši un saelpojušies gana daudz skābekļa, lai pagrabā izturētu visu nakti.

Staigādami viņi nesarunājās. Vienmēr pastāvēja risks, ka kāds ierunātos par to, kas reiz bija bijis, un abi pēc tam murgotu par drupās sagrautām ēkām un bērniem, kuri bija sarauti gabalos. Pastāvēja arī risks, ka viņi sāktu runāt par nākotni un apjēgtu, ka tā ir bezcerīga gan vienam, gan otram.

Abi gāja garām vienai ēkai pēc otras, un bija sajūta, it kā ļaudis, kuri tajās dzīvoja, dzīvotu citā pasaulē.

Otrpus logu rūtīm bija tā Zviedrijas daļa, ko viņi vēlējās iepazīt, un katru vakaru viņi lūkoja uzzināt par to ko vairāk. Viņi gāja uz pilsētas centru un noraudzījās dzīvokļos ar neparasti dekoratīvajiem balkoniem. Tajos nebija izkārta žāvējama veļa, nebija arī lāsmojošu lukturu, lai gan dažas bija rotātas ar lampiņu virtenēm. Kāds uz sava balkona bija izlicis pat jukas podu. Tas bija tik savāds skats, ka Adnāns piebikstīja Halīlam, uz to norādīdams.

Šovakar viņi jau bija izgājuši cauri pilsētai un devās skolas virzienā. Zviedrijas skola abiem šķita ārkārtīgi saistoša. Tā izskatījās tik jauna. Tik smalka.

l'/.skalas, ka sarkanaja eka notiek ballīte, - Adnāns ieteicās, noradīdams uz kuliшas i mini

Bills bija mēģinājis paskaidrot, kas bija kultūras centrs, bet viņiem neizdevās piemeklēt līdzvērtīgu jēdzienu arābu valodā. Kopš uzturēšanās centrā pēc ugunsgrēka visi bēgļi to bija pasākuši dēvēt par “sarkano ēku”.

- Vai aiziesim paskatīties, kas tur notiek? - Adnāns ierosināja.

Halīls pašūpoja galvu.

- Izskatās, ka tur ir pusaudži. Visticamāk, viņi ir dzēruši. Tas nozīmē, ka kādam niezēs nagi sākt ar mums kasīties.

- Nav teikts, - Adnāns iebilda un piesita Halīlam pie rokas.

- Varbūt satiksim kādas meitenes.

- Kā jau teicu: mūs tur gaida tikai nepatikšanas, - Halīls nopūtās.

- Ai, nu beidz!

Halīls vilcinājās. Apzinājās, ka mēdza būt pārmērīgi piesardzīgs, taču kurš gan varēja puisim to pārmest pēc visa, ko viņš bija pieredzējis?

Adnāns jau spēra soli uz ēkas pusi, kad Halīls saķēra drauga roku.

- Klausies!

Adnāns apstājās, lai ieklausītos. Iepletis acis, viņš uzlūkoja Halīlu.

- Šāvieni, - puisis secināja.

Halīls palocīja galvu. Šo skaņu abi labi pazina. Tā nāca no kultūras centra. Draugi nenolaida viens no otra skatienu. Tad skriešus metās šāvienu virzienā.

- Kāzas nudien bija izdevušās, - Ērika atzina un piespiedās ciešāk Patrikam. Abi bija iekārtojušies uz terases divvietīgā soliņa.

- Biju tik pārsteigta, kad vakar ieraudzīju Annu un Danu ienākam baznīcā. Nojautu, ka viņa no manis kaut ko slēpa, bet nemūžam nebūtu iedomājusies, ka viņa plānoja divkāršas kāzas kopā ar Kristīņu.

Ērika joprojām nebija atguvusies, bet kāzu svinības bija izvērtušās par vienu no visjautrākajiem kāzu pasākumiem ieskaitot pašas kāzas -, kurā viņa bija piedalījusies. Annas un Dana lielais pārsteigums visus bija tik ļoti izbrīnījis, ka svētku noskaņa bija iestājusies, pirms ļaudis bija pametuši baznīcu. Pēc burvīgām vakariņām, kuru laikā teica vienu runu pēc citas, dejas bija ilgušas līdz rītam.

Nu Ērika un Patriks sēdēja uz terases, noskatījās saulrietā un tīksminājās par atmiņām.

- Būtu redzējusi savu seju, kad Dans un Anna ienāca! - Patriks nosmējās. - Man jau šķita, ka izkusīsi lielā peļķē uz grīdas. Nemaz nezināju, ka kāds varētu tik gauži raudāt. Tas bija tik mīļi. Grims tecēja, un tu izskatījies pēc mīlīga jenota. Vai kaķa. Pēc viena no tiem melnajiem kaķiem ar mīlīgu purniņu...

- Ā, lieliski... - Ērika novilka, bet bija vien jāatzīst, ka vīram ir taisnība.

Viņai bija nācies sieviešu tualetē pielabot grimu, tiklīdz viņi bija aizbraukuši uz viesnīcu. Ērikas skropstu tuša un acu zīmulis bija izplūduši tik drausmīgi, ka viņa līdzinājās...

Ērika sastinga. Patriks pārsteigts uzlūkoja sievu.

- Kas tad nu? Izskaties tā, it kā būtu redzējusi spoku.

Viņa steigšus pielēca kājās. Prātā atausa vēl kas, kas nebija devis mieru. Kaut kas, ko Patriks bija teicis par Helēnu.

- Vakar tu par kaut ko ieminējies, kad stāstīji par Helēnu. Par kaut ko, kas bija saistīts ar šokolādes batoniņu, ko viņa iedeva Nēai. Vai atceries, ko teici?

- Nu, Nēas kuņģī bija šokolāde. Tas bija pēdējais, ko viņa bija ēdusi. Precīzāk, šokolāde un vafeles. Tāpēc Pēdešens sprieda, ka viņa bija ēdusi šokolādes batoniņu ar vafelēm. Kad par to vaicāju Helēnai, viņa teica, ka Nēa esot redzējusi viņu ēdam batoniņu un palūgusi to pagaršot, tāpēc Helēna esot ar to dalījusies. Sienaugšā atradām batoniņa iepakojumu, tāpēc...

- Helēna melo. Viņa nevarēja ēst šokolādi - viņai pret to ir alerģija. Vai viņa pirmā ieminējās par batoniņu, vai par to ierunājies tu?

Manuprāt, laikam es.

•- Un ko teica Nēa: ar ko viņa rotaļājās šķūnī?

- Ar melno kaķi, - Patriks smiedamies atsaucās. - Bērni ir tik jocīgi.

- Patrik! - Ērika veltīja vīram nopietnu skatienu. - Es zinu, kā viss ir saistīts. Es zinu, kurš to izdarīja.

- Izdarīja ko?

Ērika jau grasījās atbildēt, kad iezvanījās Patrika mobilais tālrunis.

Savilcis drūmu seju, Patriks noklausījās, kas zvanītājam bija sakāms, tad pabeidza telefonsarunu un pagriezās pret sievu.

- Man ir jābrauc, - viņš teica. - Zvanīja Mārtiņš. Ir saņemti ziņojumi, ka Tānumshedes kultūras centrā ir skanējuši šāvieni.

- Kas mums ir zināms? - Mārtiņš vaicāja, pagriezdamies, lai uzlūkotu Paulu un Melbergu, kuri sēdējā aizmugurējā sēdeklī. Viņš bija dežurējis un vispirms piezvanījis Patrikam, tad aizbraucis abiem pakaļ. - Vai jau zinām, kurš šauj?

Paula saskatījās ar kolēģi atpakaļskata spogulī.

- Nē! - policiste teica. - Bet es sazinos ar Anniku. Iecirknī ienāk vēl citi zvani, tāpēc cerēsim, ka drīz uzzināsim ko vairāk.

- Vai tas varētu būt saistīts ar bēgļiem? - Melbergs jautāja. - Atkal?

- Šaubos, - Mārtiņš papurināja galvu. - Izskatās, ka tur šovakar notiek kaut kāds deju pasākums, lai nosvinētu skolas brīvlaika beigas. Tāpēc runa ir par vidusskolēniem.

- Velns parāvis! Pusaudži? - Melbergs noprasīja. - Cik vēl tālu?

- Nu, Bertil! Pats esat mērojis šo ceļu tikpat bieži kā es, - Mārtiņš nepacietīgi atsaucās.

- Vai mums vajag papildspēkus? - Paula vaicāja. - Vai man piezvanīt uz Udevallu?

Mārtiņam nebija lēmums jāsaskaņo ar Melbergu, jo policists instinktīvi zināja atbildi. Nojauta teica, ka ir slikti. Ārkārtīgi slikti.

- Jā, zvani uz Udevallu! viņš apstiprināja un sparīgi

nospieda akseleratora pedāli. - Esam gandrīz galā. Vai kaut kur redzat Patriku un Gestu?

- Nē, bet viņi ir ceļā! - Paula norādīja.

Kad Mārtiņš piebrauca kultūras centra priekšā, viņš redzēja, ka no ēkas puses skrēja divi jaunieši. Policists novietoja automašīnu un izlēca ārā, lai abus apturētu.

- Kas notiek?

- Kāds tur iekšā šauj! - viens no jauniešiem iesaucās angļu valodā. Mārtiņš viņu atpazina no bēgļu centra. - Kaut kāds vājprāts! Cilvēki ir panikā!

Vārdi, kas bira pār jaunieša lūpām, bija angļu un zviedru valodas mistrojums. Mārtiņš pacēla vienu plaukstu, lūkodams piedabūt, ka stāstītājs ierunājās gausāk.

- Vai zini, kas šauj?

- Nē, mēs neko nevarējām redzēt! Tikai dzirdējām šāvienus un kliedzienus.

- Labi, paldies! Tagad ejiet prom no šejienes! - Mārtiņš aicināja un ar žestu abus vedināja doties prom.

Uzlūkojis ēku, policists pagriezās pret Paulu un Melbergu.

- Mums ir jānoskaidro, kas notiek. Pieiešu tuvāk, - viņš ierosināja un satvēra savu ieroci.

- Būsim tev aiz muguras, - Paula un Melbergs atsaucās.

Policistiem pretī skrēja vēl citi jaunieši, bet neizskatījās, ka viņi

skrietu ārā no ēkas. Galvenās durvis bija aizvērtas, aizvērti bija arī logi.

- Sadalīsimies! - Mārtiņš teica. - Mēģiniet piekļūt pie logiem, cik tuvu vien varat! Mums ir jāsaprot, kas iekšā notiek.

Kolēģi pamāja, un visi trīs policisti salīkuši skriešus tuvojās ēkai. Nervi bija nospriegoti kā stīga. Mārtiņš ielūkojās pa vienu no logiem, kas nebija pilnībā aizsegts. Redzētais lika sastingt.

Tagad policists zināja, kāda bija situācija, bet tas nenozīmēja, ka viņš zināja, kā tādā rīkoties. Patriks un Gesta, visticamāk, drīz vien būs klāt, taču varēja aizritēt gandrīz stunda, pirms ieradīsies papildspēki no I Jdevallas. Spriežot pēc redzētā, tik ilgi nevarēja gaidīt.

Kliedzieni pieņēmās skaļumā. Sams izšāva gaisā.

- Aizverieties!

Visi apklusa, lai gan arvien varēja saklausīt apslāpētus šņukstus. Sams pamāja Jesijai, un viņa pagāja puisim garām uz sētas puses izejas durvīm. Ar pūlēm pacēlusi kannas, meitene tās atnesa un nolika Samam pie kājām.

- Tu! - Sams norādīja uz plecīgu puisi, kurš bija ģērbies baltā kreklā un brūnās biksēs. - Paņem kannu un sāc laistīt degvielu tur!

Viņš norādīja uz kreiso sienu.

- Un tu! - Sams pamāja uz druknu melnādainu puisi, kurš bija uzvilcis rozā kreklu. - Ķeries pie otras puses! Tā, lai logu aizsegi būtu pilnībā slapji.

Viņš norādīja uz auduma aizkariem, kas nokarājās rūšu priekšā.

Abi puiši palika stāvam uz vietas, it kā būtu paralizēti, bet sakustējās, kad Sams pacēla ieroci. Katrs pacēla pa kannai un piegāja pie logiem abās zāles pusēs. Jau atkal viņi vilcinājās.

- Kustieties! - Sams uzkliedza.

Tad pagriezās pret Jesiju.

- Vēro viņus - skaties, ka dara pareizi! Ja ne, nošauj viņus!

Sams noskatījās uz telpā savākušos nožēlojamo jauniešu grupiņu. Visi drebēja un šņukstēja. Daži bija sākuši meklēt veidu, kā izbēgt, un izvērtēja savas izredzes izmukt no šejienes.

- Durvis ir aizslēgtas. Izejas nav, - Sams norādīja, plati smaidīdams. - Nemēģiniet darīt neko stulbu!

- Kāpēc? - iespiedzās Felīsija, Sama klasesbiedrene. - Kāpēc tu to dari?

Viņa bija viena no populārajiem skolēniem. Milzīgi pupi un gari blondi mati. Dumja kā zābaks.

- Kā tev šķiet? - Sams atjautāja.

Puisis uzlūkoja Vendelu, kura nebija izkustējusies no vietas, kur Nilss gulēja uz grīdas. Meitene bija uzvilkusi īsus svārkus un mazi tiņu krekliņu. Viņa drebēja.

- Vai tev ir kāda teorija, Vendela? Kāda nojauta, kāpēc mēs to darām?

Pārlaidis acis pār telpu, Sams uzmeklēja Basi.

- Varbūt tev?

Base raudāja bez skaņas.

- Tev nebūtu tur jāstāv vienam pašam, - Sams teica. - Nāc šurp pie Vendelas un Nilsa! Visi trīs esat tik labi draugi. Tava vecā banda.

Lēnītēm Base piegāja pie Vendelas, kura nepagrieza skatienu sāņus. Puisis nostājās viņai blakus, neskatīdamies uz Nilsa līķi.

Sams piešķieba galvu.

- Tātad - kā jums šķiet, kuru man nošaut pirmo? Varat izlemt paši, ja vēlaties! Vai vēlaties, lai izlemju es? Grūti izlemt. Vai sākt ar padauzu, kurai patīk visus izrīkot, vai ķerties pie ņuņņas, kurš dara visu, ko viņam liek?

Uzrunātie neatbildēja. Uz Vendelas vaigiem no izplūdušās skropstu tušas iezīmējās melnas svītras.

Vara. Tā bija pilnībā viņa rokās.

Sams pacēla ieroci. Izšāva. Vendela saļima uz grīdas, neizdvesusi ne pīkstiena. No sienām atbalsojās griezīgi spiedzieni, un Sams iekliedzās:

- KLUSU!

Taču viņš nevarēja apturēt šņukstus, un kāds zēns no jaunākas klases apvēmās. Vendela bija nokritusi Nilsa labajā pusē. Šoreiz Sams nebija trāpījis tik precīzi un lode bija ielidojusi Vendelai labajā acī. Iznākums gan bija tas pats.

Viņa bija beigta.

Ērika sēdēja blakussēdētāja sēdeklī, kamēr Patriks vadīja automašīnu tik ātri kā vēl nekad. Viņš zināja, ka tas bija pret visiem noteikumiem un bija pagalam nesaprātīgi, bet sieva bija pierunājusi ļaut braukt līdzi. - Ir apdraudētas pusaudžu dzīvības, - viņa bija norādījusi. - Tev vajadzēs daudzus pieaugušos, kuri uz vietas varēs mierināt un sniegt atbalstu. - Ērikai bija taisnība. Protams, ka viņai bija taisnība. Palriks pasniedzās, lai paspiestu sievas plaukstu, un nolūkojas uz skaislo vasaras ainavu aiz loga. Kad viņš parasti

brāzās pa šiem tumšajiem un tukšajiem ceļiem, uzmācās miegs, tomēr šoreiz Patriks bija možāks par možu.

Kad bija sasniegts līkums uz kultūras centru, policists sagrieza automašīnu un, riepām kaucot, novietoja to blakus Mārtiņa un Gestas automašīnām. Pateicis Ērikai, ka viņai jāpaliek automašīnā, Patriks izkāpa, lai noskaidrotu apstākļus.

- Tur ir Helēnas dēls! Un Marijas meita! - Mārtiņš iesāka.

- Sams un...

- Jesija. Viņu sauc Jesija,- Patriks atgādināja kolēģim.

- Sams un Jesija. Viņi ir bruņoti un ir saņēmuši visus kā ķīlniekus. Redzējām, ka viens cilvēks gulēja uz grīdas un nekustējās, bet pārējie stāvēja priekšā, tāpēc nevarējām saprast, cik smagi viņš ir savainots. Neatliekamā palīdzība ir ceļā, bet tas prasīs laiku.

- Un papildspēki no Udevallas? - Patriks jautāja.

- Paies vismaz pusstunda, pirms viņi ieradīsies, - Paula teica.

- Šaubos, ka varam tik ilgi gaidīt.

No ēkas atskanēja šāviens, kas lika visiem satrūkties.

- Ko iesāksim? - Gesta gribēja zināt. - Nevaram te tā stāvēt un gaidīt papildspēkus, kamēr viņi turpina šaut citus bērnus.

Brīdi prātojis, Patriks atvēra automašīnas durvis un palūdza Ērikai izkāpt. Pastāstīja viņai, kāda ir situācija.

- Tev ir Sama mobilā tālruņa numurs, vai ne? - Patriks vaicāja.

- Jā, dabūju to, kad intervēju viņu!

- Vai iedosi man? Mūsu vienīgā iespēja ir mēģināt ar viņu sazināties. Ja varēsim ar viņu aprunāties un pārliecināt, ka notiekošais ir neprāts, varbūt spēsim to apturēt.

Ērika nosauca numuru, un policists ar trīcošu roku ievadīja to tālrunī. Izsaukšanas signāls skanēja atkal un atkal, bet neviens necēla klausuli.

- Sasodīts! - Patriks izsaucās, juzdams, kā bailes pieņēmās spēkā. -Ja Helēna būtu ar mums, Sams varbūt atbildētu uz zvanu no viņas. Bet paies pārāk ilgs laiks, līdz atvedīsim viņu šurp.

- Vai vēlies, lai pamēģinu es? Krika klusi ierosināja. Var

būt viņš atbildēs uz zvanu, ja redzēs, ka zvanu es. Kad satikāmies, man radās iespaids, ka starp mums izveidojās saikne. Viņš bija patiešām vaļsirdīgs.

Patriks veltīja sievai drūmu skatienu.

- Ir vērts pamēģināt.

Ērika izvilka savu mobilā tālruni. Patriks saspringti vēroja, kā izveidojās savienojums.

- Ieslēdz skaļruni! - viņš klusi norādīja.

- Kāpēc jūs man zvanāt?

Sama balss rēgaini atbalsojās pa stāvvietu.

Erika ievilka dziļu elpu.

- Cerēju, ka vēlēsies ar mani aprunāties, - viņa atsaucās. - Zinu, ka, tavuprāt, neviens tevī neklausās, bet es klausos.

Klusums. Fonā varēja saklausīt šņukstus un murmināšanu. Kāds kliedza.

- Sam?

- Ko jūs gribat? - puisis atjautāja. Viņš izklausījās pēc sirma

vīra.

Patriks ar žestu vedināja Ēriku padot tālruni viņam. Pāris sekundes vilcinājusies, sieva tā arī darīja.

- Sam? Seit runā Patriks Hedstrēms. Esmu policists.

Nekādas atbildes.

- Mēs tikai vēlamies ar tevi aprunāties. Vai ēkā ir kāds, kuram ir vajadzīga palīdzība? Neatliekamā palīdzība jau ir ceļā...

- Neatliekamajai palīdzībai jau ir par vēlu.

- Ko tu ar to gribi teikt? - Patriks noprasīja.

- Ir par vēlu...

Sama balss aprāvās. Varēja dzirdēt, kā Jesija kādam lika apklust.

Patriks svārstīdamies pacēla acis uz sievu. Ja viņš izvēlējās nepareizos vārdus, varēja visu pasliktināt. Taču bija jālūko turpināt sarunu - tā bija viņu vienīgā cerība. Uz vietas bija pārāk maz policistu, lai ieņemtu ēku, tāpēc viņi nevarēja iesākt neko citu kā tikai runāt, līdz ieradās papildspēki.

Mēs zinām, Sam! Patriks iesāka. Zinām visu, kas ir noticis. Mēs zinām, ka tava māte mēģināja uzņemties vainu par notikušo. Varbūt vari ļaut visiem, kas ir iekšā, nākt ārā? Viņi neko nav izdarījuši...

- Neko nav izdarījuši? Ko gan jūs, velns parāvis, zināt, ko viņi ir izdarījuši vai nav izdarījuši? - Sama balss kļuva arvien spalgāka, līdz ieskanējās falseta tonī. - Neko jūs nezināt. Viņi ir pretīgi. Vienmēr ir bijuši pretīgi un vairs nav pelnījuši dzīvot.

Puisis centās apspiest šņukstu, un Patriks saskatīja iespēju, plaisu viņa nocietinātajā attieksmē. Kamēr vien Sams kaut ko juta, ar viņu varēja kaut ko sarunāt. Cilvēki, kuri bija kļuvuši pilnīgi bezjūtīgi, bija visbīstamākie.

- Kā bija ar Nēu? - policists vaicāja. - Kas notika ar viņu? Vai viņa arī bija pelnījusi mirt?

- Nē! Tas bija negadījums, - Sams gandrīz čukstēja. - Es tā negribēju. Es biju... Es redzēju... Es redzēju, kā mamma skūpstīja Mariju. Viņas domāja, ka bija vienas, bet es varēju viņas saskatīt no savas slēptuves šķūnī. Gribēju būt viens, bet Nēa man uzplijās. Visu laiku vāvuļoja un teica, ka mums būtu jāspēlējas, līdz es zaudēju savaldību un viņu pagrūdu. Tiklīdz sapratu, ka viņa bija tieši blakus sienaugšas malai, pastiepu roku, lai viņu satvertu, bet viņa soli atkāpās.. . un nokrita.

Iestājās klusuma brīdis. Patriks uzlūkoja Ēriku.

- Un tava māte tev palīdzēja visu noklusēt? - policists jautāja, lai gan atbilde jau bija zināma.

- Es to nožēloju, - Sams elsoja. - Pasakiet mātei, ka es visu nožēloju.

Tad viņš pārtrauca sarunu.

Patriks drudžaini centās puisi no jauna sazvanīt, bet šoreiz Sams klausuli, necēla Atskanēja vēl viens šāviens, un visi salēcās. Patriks ielūkojās rokaspulkstenī.

- Nevaram gaidīt. Mums ir jātiek tuvāk. Ērika, paliec šeit ar Melbergu! Nekādā gadījumā nedrīksti izkāpt no automašīnas. Skaidrs?

Ērika palocīja galvu.

- Paula, Mārtiņ un Gesta, nāciet man līdzi! Melberg, kad ierodas papildspēki, jums viņi ir jāinformē par situāciju! Sarunāts?

Visi pamāja. Patriks uzmeta spīvu skatienu kultūras centram un pārbaudīja savu ieroci. Viņam nebija ne jausmas, kā novērst traģēdiju, kas norisinājās ēkā, bet bija jāmēģina.

Kad policists paziņoja, ka zinot, kas notika šķūnī, - tas Samu izsita no sliedēm. Prātā uzplaiksnīja aina: Nēas seja, kamēr meitene šūpojās uz sienaugšas malas. Viņš nebija gribējis meitenītei nodarīt pāri. Bija tikai gribējis, lai viņa liek Samu mierā. Kritiena brīdī Nēas sejā drīzāk bija pārsteigums, nevis bailes. Puisis bija meties uz priekšu un centies viņu saķert, bet bija par vēlu. Sams bija palūkojies lejup un ieraudzījis viņu guļam uz šķūņa grīdas, ap galvu veidojās asiņu peļķe. Meitenīte bija pāris reižu saraustīti ieelpojusi, tad viss viņas augums tā kā saduga, un skatiens kļuva stiklains.

Ja tā nebūtu noticis, Sams šovakar te nestāvētu. Iecere bija sākusies kā iedoma, plānojot atriebību un visu pierakstot savā piezīmju kladē, iegalvojot sev, ka viņš spēja pārņemt varu, ja vēlējās. Tikai pēc visa, ko viņi nodarīja Jesijai, Sams bija izlēmis to īstenot. Pēc tā, ko viņš pats bija nodarījis Linnēai, puisim vairs nebija, ko zaudēt.

- Ārā ir policija, - viņš pastāstīja Jesijai. - Ir laiks pielikt punktu.

Meitene pamāja.

Viņa aizgāja nostāties Bases priekšā, nolikusi kājas plati tā, kā Sams bija ierādījis. Mierīgi pacēla ieroci un piespieda stobru pie Bases pieres. Puisim acīs sasprāga asaras, un viņš pūlējās pateikt “Man ir ļoti žēl.”, bet jaudāja tikai elsot. Jesijas roka noraustījās, kad viņa bija nospiedusi sprūdu. Bases galva atsprāga uz aizmuguri, un arī viņš nokrita uz grīdas.

Mirkli Sams un Jesija noskatījās uz trijotni, kamēr visriņķī no jauna sāka skanēt kliedzieni. Nu jau Samam atlika tikai pacelt savu ieroci, lai panāktu, ka visi apklust.

Jesija iebāza roku kabata un izvilka divas šķiltavas. Pameta tās abiem puišiem, kuri bija izlaistījuši degvielu.

- Pielaidiet uguni! - Sams strupi pavēlēja.

Puiši nekustējās. Tikai raudzījās uz šķiltavām, ko turēja rokā.

Lielajam puisim ar balto kreklu Sams rāmi iešāva krūtīs. Viņš pārsteigumā blenza uz sarkano traipu, kas vērtās platumā. Tad saļima ceļos un novēlās uz vēdera, joprojām turēdams šķiltavas labajā rokā.

- Tu! Aizej pēc šķiltavām!

Sams pamāja zēnam ar brillēm, kurš drebēja pie visām miesām, kad noliecās, lai paceltu šķiltavas.

- Pielaidiet uguni! - Sams pavēlēja, atkal paceldams ieroci.

Viņi pielika šķiltavas pie benzīna piesūcinātajiem aizkariem, kas aizsedza logus. Liesmas zibenīgi uzšāvās augšup uz griestiem un uz sāniem. Vairs nebija nekādas jēgas mēģināt apturēt kliedzienus. Visi panikā metās uz durvīm.

Tagad Sams un Jesija stāvēja viens pret otru ar muguru tā, kā bija vingrinājušies. Pacēla savus ieročus. Sams juta Jesijas silto muguru, kas bija piespiesta pie viņējās, tad juta, kā augumi ritmiski nodrebēja katru reizi, kad abi raidīja kārtējo šāvienu. Neviens nedrīkstēja izbēgt, neviens nebija pelnījis izbēgt. Plāns bija jāizpilda pilnībā. To Sams bija apzinājies jau no sākuma. Tas attiecās arī uz pašu. Un uz Jesiju. īsu brīdi puisis nožēloja, ka bija viņu ievilcis. Tad gara acīm redzēja Nēu krītam.

Policija abiem bija teikusi, ka esot jādodas mājās. Halīls bija vairāk nekā gatavs tā arī darīt, bet Adnāns sagrāba draugu aiz krekla.

- Mēs nevaram iet prom. Mums ir jāpalīdz!

- Ko gan mēs varam iesākt? - Halīls nesaprata. - Policija ir ieradusies. Kā gan mēs varam palīdzēt?

- Nezinu, bet tur iekšā ir jaunieši. Jaunieši manā vecumā.

- Mums te nav jābūt, - Halīls norādīja.

Policisti nemanāmi tuvojās ēkas stūrim, no kura varēja ielūko ties iekšā.

- Tad ej! Dari, kā gribi! Adnāns iesaucās un aizgriezās.

Halīls apjēdza, ka draugs devās uz ēkas sētas pusi.

- Nolādēts! - viņš nolamājās un sekoja.

Nelielie durvju stikla paneļi bija no iekšpuses nosegti ar audumu, bet pa spraugu varēja redzēt šāvējus. Puisis un meitene. Abi izskatījās tik jauni. Divi pusaudži gulēja uz grīdas. Meitene piegāja pie viena puiša. Halīls juta, kā Adnāns sagrāba viņa roku. Neizrādīdama nekādas emocijas, meitene puisi nošāva. Viņa galva atsprāga atpakaļ, un augums sabruka uz grīdas blakus abiem pārējiem līķiem.

- Kāpēc policisti neko nedara? - Adnāns aizsmacis čukstēja caur asarām. - Kāpēc viņi neko nedara?!

Puisis paraustīja ķēdi, kas bija uzlikta uz durvju roktura.

- Viņu ir pārāk maz. Viņi gaida papildspēkus, - Halīls norādīja un norija kaklā sakāpušo kamolu. - Tie divi droši vien ir bloķējuši telpu. Ja policisti mēģinātu to ieņemt, viņi varētu nošaut vēl citus.

- Bet kā gan mēs varam tā vienkārši te stāvēt un...

Adnāns sagrāba drauga roku vēl ciešāk.

Nošāva vēl vienu puisi. Tad šāvējs pagriezās pret zēnu ar brillēm.

- Ko viņi tagad dara?

- Manuprāt, es zinu, - Halīls teica.

Viņš aizgriezās un izvēmās. Vēmekļi trāpīja uz kurpēm. Puisis pacēla roku, lai noslaucītu muti. Ēkā uzlidoja liesmas. Pusaudži kliedza, viņu šausmas un panika auga ar katru sekundi. Viņi metās uz durvīm. Atskanēja šāviens pēc šāviena. Adnāns un Halīls ar šausmām noskatījās, kā cits pēc cita uz grīdas saļima augumi.

Halīls pameta skatienu visriņķī. Ieraudzīja ķieģeli, kas bija turpat netālu. Pacēla un atvēzējās. Viņš trieca ķieģeli pret durvju rokturi atkal un atkal, līdz ķēde beidzot salūza un durvis varēja atraut vaļā.

Pretī izšāvās kā liesmas, tā baiļpilni kliedzieni. Dūmi bija biezi un melni un dzēla acīs, bet varēja samanīt skrienošus cilvēkus.

- Šurp! Šurp! viņi kliedza un citam pēc cita palīdzēja izkļul pa durvīm.

Dūmu dēļ abi tikpat kā neko nevarēja redzēt, acis sūrstēja un asaroja, bet viņi turpināja pārbiedētos pusaudžus virzīt pretī brīvībai. Halīls netālu izdzirdēja Adnāna saucienu. Redzēja, kā draugs palīdzēja panikas pārņemtai meitenei.

Tad liesmas ķēra Adnānu. Kad Halīls izdzirdēja drauga kliedzienu, viņš apmetās riņķī.

BŪHUSLĒNE, 1672. GADS

Karātavu kalnā bija sanācis krietns pūlis ļaužu. Bende jau gaidīja blakus bluķim, kad Elīnu izcēla no ratiem. Ieraudzījuši sievieti, skatītāji noelsās. Viņa bija tērpusies jaunā baltā kreklā, toties galva bija kaila un apdegumu klāta. Rokas bija sagriezušās un nevarīgi nokarājās gar sāniem, un Elīna vien ar pūlēm jaudāja palikt uz kājām, kamēr abi sargi vai vilkšus vilka viņu uz priekšu.

Pie bluķa sieviete nokrita ceļos. Bažīgi nolūkojās ikvienā, kurš nenolaida no viņas acis. Kopš atzīšanās un nāves soda piespriešanas Elīna bija spējusi domāt tikai par vienu: vai Merta būs klāt? Vai bērns būs spiests noskatīties, kā pašas māte beidza savas dienas?

Merta nekur nebija redzama, un Elīnai kā akmens no sirds novēlās. Te bija Brita un Prēbens. Gabaliņu nostāk no abiem stāvēja Mērhultas Eba kopā ar citiem, kuriem Elīna un Pērs bija mituši kaimiņos, arī mācītājmuižas kalpi un algādži.

Lāša Hirnes te nebija. Viņš bija devies tālāk uz citām pilsētām, pēc citām raganām, cīnīdamies pret citiem nelabā izdzimumiem. Hirnes acīs Elīna Jūnsdotera bija vien ieraksts uzskaites papīros. Vēl viena nelabā līgava, kuru raganu izskaušanas padome bija notvērusi un nobendējusi.

Nu jau Britas augums bija piebriedis ar bērnu. Māsa izskatījās pagalam apmierināta, spiezdama rokas pie vēdera. Seja staroja taisnprātībā. Prēbens bija aplicis roku sievai ap pleciem. Acis nodūris pret zemi, otrā rokā viņš turēja cepuri. Cilvēki bija gluži tuvu, vien pāris metrus tālāk. Mērhultas Eba mēļoja ar sievām, kuras stāvēja apkarl. Elma saklausīja, kā viņa pa daļai atstāstīja savu liecību. Nez, c ik reižu l'.ba bija atkārtojusi savus melus. Viņai vienmēr bija

bijusi gara mēle. Vienādiņ viņa bija bijusi neglābjama tenku vācele un melsēja.

Elīnā gruzdēja naids. Tik daudzas stundas bija pavadītas tumšajā kambarī, arvien pārcilājot prātā visu, kas bija noticis. Katru vārdu. Katrus melus. Viņa bija atminējusies, kā Merta bija smējusies, kad nevainīgi bija sacījusi samācītos vārdus. Cik apmierināts bija Britas vaigs, kad viņa bija saņēmusi Mertu aiz rokas un izvedusi no tiesas zāles. Kā gan Merta varēs dzīvot, kad paaugsies un attapsies, ko bija nodarījusi?

Niknums uzmutuļoja Elīnas krūtīs un sagriezās kā vētra. Akurāt kā vētra, kas bija aizrāvusi Pēru un pataisījusi kā Elīnu, tā Mertu par padevīgu upuri bez vainas.

Elīna neieredzēja viņus. Neieredzēja tik neganti, ka naids lika drebēt pie visām miesām. Pielikusi visus spēkus, viņa uzslējās kājās. Sargi paspēra soli uz priekšu, bet bende pacēla roku, lai abus apturētu. Acīm niknumā gailot, Elīna ļodzīdamās stāvēja savā baltajā kreklā un uzlūkoja Britu, Prēbenu un Ebu. Visi trīs bija pieklusuši un raudzījās viņā nedrošām acīm. Galu galā Elīna taču bija ragana. Nevarēja zināt, ko varētu pastrādāt tagad, kad viņu gaidīja bendes cirvis.

Kā piekalusi acis tiem, kuri bija nolēmuši viņu nāvei, tiem trim, kuri stāvēja viņas priekšā ar tik paštaisnu seju, Elīna ierunājās skanīgā un rāmā balsī:

- Var jau būt, ka esat ikvienam likuši noticēt, ka pildāt Dieva gribu. Bet man ir labāk zināms. Brita, tu esi melīga un derdzīga! Tāda esi bijusi kopš brīža, kad pameti savas tikpat melīgās mātes klēpi. Prēben, tu esi miesas kārībnieks un melis, mērglis un zaķpastala! Labi zini, ka ielaidies ar mani ne vienu reizi vien, bet daudzas reizes gan aiz sievas, gan aiz Dieva muguras. Mērhultas Eba, tu esi ļauna, skaudīga un mēlnesīga sieva, kura savu mūžu nav varējusi paciest, ka kaimiņam būtu kaut par vienu maizes drupatu vairāk nekā tev! Kaut jūs visi degtu ellē! Kaut jūsu bērnus no paaudzes paaudzē mocītu negods, nāve un liesmas! Lai arī šodien manu augumu izm cināsiet ar tēraudu un liesmām, mani vārdi nekur neizgaisis arī lad,

kad mana miesa būs pārvērtusies pelnos. To es, Elīna Jūnsdotera, solu jums šajā Kunga, Visvarenā Dieva, dienā. Ar šiem vārdiem esmu gatava skatīt savu Dievu vaigā.

Pagriezusies pret bendi, Elīna pamāja. Tad nometās uz ceļiem, uzlika galvu uz bluķa un nolaida acis uz zemi. Vienā pusē viņi pielaida uguni sārtam, kurā grasījās iemest sievietes augumu, kad galva bija nocirsta.

Kad krita cirvis, Elīna Jūnsdotera piesauktajam Dievam skaitīja pēdējo lūgšanu. Dvēseles dziļumos viņa juta, ka nu Visvarenais bija viņu uzklausījis.

Viņiem bija lemts izciest savu sodu.

Sievietes galva atšķēlās no auguma un novēlās zemē. Kad tā rimās ripot, acis bija pavērstas pret debesīm. Pirmajā brīdī valdīja klusums, tikai daži izbīlī noelsās. Tad nāca līksmas gaviles. Ragana bija pagalam.

Patriks visu rītu bija gatavojies sarunai ar Helēnu. Viņa stāstā bija spēlējusi daudzas lomas. Kā miruša pusaudža mātei viņai būtu jāļauj sērot mierā un klusumā. Taču kā slepkavas mātei viņai bija jāpalīdz policijas izmeklēšanā. Patriks saprata, ka viņam bija jāizvēlas pareizā pieeja. Kā tēvs viņš vēlējās Helēnu likt mierā. Savukārt kā policistam viņam bija jānoskaidro atbildes, ko bija pelnījušas upuru ģimenes. Upuru bija tik daudz. Visās avīzēs virsraksti ar milzīgiem un piķa melniem burtiem kliedzoši vēstīja par Tānumshedes traģēdiju.

Kad parādījās pirmās ziņas, ka Tanumshedē bija notikusi masveida apšaude, politiskā partija Sveriges Vānner nekavējās sociālajos tīklos paziņot, ka tas bija terorakts, ko bija sarīkojis kāds no iebraucējiem. “Mēs taču jums teicām!” Paziņojums bija vēja spārniem izplatījies pa tīmekļa vietnēm un forumiem, kurus bija iecienījuši partijas vērtību atbalstītāji. Tomēr drīz vien noskaidrojās, ka neaptveramajā nelaimē bija vainojami divi zviedru pusaudži, un ziņas izskanēja visa pasaulē. Kad plašsa/iņas līdzekļos parādījās informācija, ka varoņi, kuriem bija izdevies izglābt tik daudzu pusaudžu

dzīvības, bija sīriešu bēgļi, Sveriges Vānner un viņu sabiedrotie apklusa. No Zviedrijas sabiedrības plūda cieņas un pateicības apliecinājumi. Tānumshedes iedzīvotājiem izteica līdzjūtību no visas valsts. Zviedrija bija satricināta. Tānumshedes apgabals sēroja.

Taču pašlaik Patriks redzēja vien bēdu sagrauztu sievieti. Ne vīrs, ne dēls vairs nebija starp dzīvajiem. Kā gan bija jārunā ar cilvēku, kurš bija pārcietis tik daudz? Viņam nebija ne jausmas.

Kad policija devās uz Helēnas un Jeimsa māju, nošautā Jeimsa līķi atrada pie ieroču skapja, kas bija paslēpts drēbju skapja dubultsienā. Spēkā bija pieņēmums, ka Sams bija piespiedis tēvu atvērt skapi, kurā glabāja ieročus, tad iešāvis Jeimsam galvā.

Kad policija Helēnai pastāstīja, ko Sams bija izdarījis un ka viņš bija miris, sieviete bija izplūdusi histēriskās asarās. Kad viņai pastāstīja, ka Jeimss bija miris, Helēna nebija bildusi ne vārda.

Uz pusstundu viņi bija atstājuši Helēnu vienu, bet nu vairs nevarēja gaidīt.

- Izsaku jums līdzjūtību, - Patriks iesāka. - Vēlos arī atvainoties, bet tas ir mūsu darbs.

Helēna palocīja galvu. Sievietes acis bija tukšas, seja bija bāla. Bija izsaukts ārsts, bet viņa bija atteikusies no medicīniskas palīdzības.

- Es saprotu, - Helēna teica.

Viņas smalkās rokas drebēja, bet sieviete neraudāja. Ārsts bija teicis, ka, visticamāk, sieviete joprojām esot šokā, taču atzina, ka viņa pietiekami labi apzinājās notiekošo un varēja atbildēt uz jautājumiem. Helēna bija noraidījusi piedāvājumu pieaicināt advokātu.

- Kā jau es jums teicu, es nogalināju Stellu,-- sieviete atgādināja, lūkodamās Patrikam acīs.

Policists dziļi ievilka elpu. Tad izvilka vairākas papīra lapas, ko bija paņēmis līdzi un salika tās Helēnas priekšā uz galda, lai viņa varētu izlasīt rakstīto.

- Nē, nenogalinājāt vis! - Patriks norādīja.

Helēnas acis iepletās. Sieviete neizpratnē palūkojās lejup uz lapām, kas bija noliktas uz galda.

- Šīs ir Jeimsa seifā atrastā dokumenta kopijas. Viņš bija atstājis dokumentus, kas skāra dažādus jautājumus, ja nu viņš zaudētu dzīvību kādā no saviem ārvalstu uzdevumiem.

Policists turpināja:

- Vairums šo dokumentu attiecas uz praktiskiem jautājumiem - par māju, bankas kontiem un viņa norādījumiem par savām bērēm. Bet mēs uzgājām arī šo... - Viņš norādīja uz dokumentu, kas bija kaudzītes augšpusē. - To varētu saukt par tādu kā pēdējo atzīšanos.

- Atzīšanos? - Helēna atkārtoja.

Sieviete noskatījās uz lapām, ko klāja Jeimsa rokraksts, tad pastūma tās malā.

- Pastāstiet, kas tajā ir rakstīts!

- Jūs nenogalinājāt Stellu, - Patriks drūmi paskaidroja. - Tā jums šķita, bet viņa vēl bija dzīva, kad aizskrējāt prom. Jeimss... Jeimsam bija attiecības ar jūsu tēvu, un viņš saprata, cik briesmīgas būtu sekas, ja Stella izdzīvotu un izstāstītu, kas bija noticis. Tāpēc viņš meitenīti nogalināja. Un ļāva gan jums, gan jūsu tēvam uzskatīt, ka to izdarījāt jūs. Viņš noslēpa meitenītes līķi, lai jums palīdzētu. Tādējādi radās iespaids, ka viņš bija jūsu glābējs, un jūsu tēvs kļuva par viņa parādnieku. Tāpēc tēvs jums atļāva apprecēt Jeimsu.

Armijai bija radušās aizdomas par Jeimsu, bija sākušās baumas. Viņam vajadzēja ģimeni, aiz kuras paslēpties. Tāpēc viņš pierunāja K. G., ka laulība ar jums bija visu interesēs. Jūs bijāt aizsegs. Aizsardzība vīrietim, kurš vadīja dubultu dzīvi, kuras dēļ viņš varētu zaudēt savu karjeru.

Helēnas acis bija kā piekaltas Patrikam. Rokas drebēja arvien vairāk, un elpa bija sekla, bet viņa joprojām cieta klusu. Tad pasniedzās pēc lapām. Lēnītēm sagumzīja Jeimsa pierakstīto lodītē.

- Viņš ļāva man uzskatīt... - Balss aizlūza, un sieviete saspieda papīra lodīti rokās. - Viņš ļāva man uzskatīt, ka es...

Nu Helēnas elpa bija strauja un saraustīta, pār vaigiem bira asaras. Avis liesmoja dusmas.

- Sams... - Vārdi izskanēja ar grūtībām. - Viņš ļāva man domāt, ka esmu slepkava, tāpēc Sams...

Viņa nespēja izteikt teikumu pilnībā. Balsī ieskanējās tāds niknums, ka šķita - mazās policijas iecirkņa nopratināšanas telpas sienas varētu sasprāgt.

- Sams būtu varējis būt no tā visa pasargāts! Viņa dusmas... Viņa vaina... Tā nebija viņa vaina. Jūs to saprotat, vai nē? Te nekur nav viņa vainas! Viņš nebija slikts zēns. Viņš nebija ļauns. Pirms tam viņš nekad nebija mēģinājis kādam nodarīt pāri. Visu mūžu viņam bija jāpanes tik daudz manas vainas, ka viņš vairs nespēja to izturēt.

Liedama asaras, Helēna deva vaļu sērīgam kliedzienam. Kad tas aprāvās, viņa noslaucīja seju krekla piedurknē un pievērsa Patrikam uzbudinātu skatienu.

- Tas viss... Vieni vienīgi meli. Sams nemūžam... Ja Jeimss visus šos gadus nebūtu melojis, Sams nemūžam nebūtu...

Sieviete savilka rokas dūrēs, tad atslābinājās. Tad pacēla papīra lodīti un trieca to pret sienu. Uzsita ar dūrēm pa galdu.

- Visi pusaudži, kuri vakar cieta! Visi mirušie bērni! Nekas no tā nebūtu noticis, ja... Un Nēa... Tas bija negadījums. Viņš negribēja viņai nodarīt pāri! Viņš nekad nebūtu...

Helēna apklusa un rezignēti noraudzījās sienā. Kad viņa atsāka runāt, balss bija kļuvusi mierīga un tajā jautās nebeidzamas skumjas.

- Viņš noteikti cieta neizsakāmas sāpes, ja bija gatavs uz ko tādu. Viņš noteikti bija sabrucis no visām nastām, ko bijām viņam uzgrūduši. Bet neviens to nesapratīs. Neviens neredzēs manu mīļo puisēnu. Redzēs tikai briesmoni. Pataisīs viņu par nelieti, par ļaundari, kurš laupīja viņu bērnu dzīvības. Kā gan varu panākt, ka viņi redzētu manu mīļo puisēnu? Labsirdīgo un laipno zēnu, kuru sa grāva mūsu nebeidzamie meli? Kā gan varu panākt, ka viņi ienīst mani un ienīst Jeimsu, bet ne Samu? Tā nebija viņa vaina! Viņš bija mūsu baiļu, mūsu vainas un mūsu savtīguma upuris. Mēs ļavam

pašu sāpēm izpostīt visu, kas mums bija un kas bija viņam. Kā gan varu likt viņiem saprast, ka nekas no tā nav Sama vaina?

Helēna saļima uz priekšu, pieturēdamās pie galda malas. Patriks svārstījās. Pildīdams policista lomu, viņš nedrīkstēja ļauties līdzjūtībai. Bija iznicinātas tik daudzu cilvēku dzīves. Taču kā tēvs viņš redzēja mātes neizteicamas sēras un vainu un nespēja apspiest savu atsaucību. Patriks piecēlās un apgāja ap galdu. Nolika savu krēslu blakus Helēnas krēslam un sievieti apskāva. Maigi šūpoja šurpu turpu, kamēr Helēnas asaras sūcās viņa kreklā. Šajā stāstā nebija noziedznieka. Nebija uzvarētāja. Tikai upuri un traģēdijas. Un mātes sēras.

Viņa netika mājās līdz pat rītausmai. Ugunsdzēsēju automašīnas. Slimnīca. Neatliekamās medicīniskās palīdzības automašīnas. Žurnālisti. Viss bija kā miglā. Marija atminējās, ka viņu bija iztaujājusi policija, bet tikai ar pūlēm varēja atsaukt prātā, ko bija atbildējusi. Bija tikai teikusi, ka neko nezināja, ka neko nesaprata.

Viņai neļāva redzēt Jesiju. Viņa pat nezināja, uz kurieni bija aizvests viņas ķermenis. Vai, cik daudz no tā bija palicis. Cik lielu postu bija nodarījušas liesmas. Vai policistu lodes.

Marija saskatījās ar savu spoguļattēlu. Rokas sāka kustēties, tīrā ieraduma vadītas. Frotē lente, lai atglaustu matus no sejas. Trīs pilieni attīroša losjona uz vates bumbiņas. Apļveida kustības, lai iemasētu losjonu. Poras savelkošs sejas kopšanas līdzeklis. Jauna vates bumbiņa. Vēsā un svaigā sajūta, kad no ādas noslaucīja lipīgo attīrošo losjonu. Vēl viena vates bumbiņa. Viņa notīrīja acu grimu, piesardzīgi tīrīdama skropstu tušu tā, ka nesalauza nevienu skropstu. Visbeidzot seja bija atsegta. Tīra. Gatava atspirdzināšanai un atjaunošanai. Marija pasniedzās pēc plakana un apaļa sudrabaina trauciņa. La Prairie nakts krēms. Neaptverami dārgs, bet varēja cerēt, ka cena apliecināja, cik ļoti tas nāca ādai par labu. Viņa ar lāpstiņu paņēma mazliet krēma. Uzklāja krēmu uz pirkstgaliem un sāka to masēt sejas ada. Vispirms uz vaigiem. Ap mūli un degunu.

Tad uz pieres. Bija pienākusi nākamā sudrabainā trauciņa kārta. Acu krēms. Nedrīkstēja berzēt pārāk sparīgi, citādi varēja bojāt maigo ādu ap acīm. Niecīgais daudzums bija piesardzīgi jāiepliķē ādā.

Tā. Viss. Vēl tikai miegazāļu tablete, un Marija varēja gulēt, kamēr ādas šūnas atjaunojās un atmiņas tikmēr pagaisa.

Viņa nevarēja sākt domāt par kaut ko citu. Bija jādomā tikai par sudrabainajiem trauciņiem un savu ādu, kas bija jāsaglabā jaunavīga un tvirta, lai jauni investori būtu gatavi Marijas dēļ ieguldīt naudu filmās, ne par ko citu, citādi nespētu savaldīties. Izskats allaž bija bijis viņas glābiņš, prožektoru gaismā un spožumā viņa nebija spējusi atcerēties netīrumus un sāpes. Tas bija ļāvis dzīvot vienā dimensijā, kas sargāja no atmiņām par zaudēto un no atmiņām par to, kā nekad nebija bijis.

Meita bija eksistējusi paralēlā realitātē, dzīvodama pasaulē, kurā Marija sev bija ļāvusi uzturēties tikai laiku pa laikam. Vai bija bijis kāds brīdis, kad viņa pret Jesiju bija jutusi mīlestību? Meita, visticamāk, būtu teikusi, ka nebija gan. Marija to apzinājās. Vienmēr bija apzinājusies, ka Jesija ilgojās pēc kaut vienas vienīgas maiguma izpausMēs no mātes puses. Bija bijuši mirkļi, kad Marija bija vēlējusies ļauties. Kā pirmajā reizē, kad viņa pielika zīdaini sev pie krūts. Jesija bija lipīga un silta, bet bērna skatiens bija tik pētīgs, kad abu acis sastapās. Vai toreiz, kad Jesija spēra savus pirmos soļus un tā priecājās, ka bija apguvusi ko tādu, ko cilvēki apguva jau miljoniem gadu. Lepnums, ko Marija bija sajutusi, gandrīz bija licis aizrauties elpai, un viņai bija jāaizgriežas un jādodas prom, lai tam neļautos. Tad vēl meitas pirmā skolas diena. Meitenīte ar blondo zirgasti un mugursomu plecos bija teciņiem steigusies, lai ar nepacietību mācītos visu par pasauli un par dzīvi. Pieķērusies auklītei Huanitai pie rokas, Jesija uz ietves bija apgriezusies riņķī, lai pamātu Marijai, kura stāvēja durvīs skaistajā mājā, ko viņas īrēja Losandželosā. Un Marija gandrīz bija padevusies. Gandrīz bija izsteigusies pa durvīm un pacēlusi meitenīti rokās, lai piespiestu sev cieši klāt un paslēptu seju blondajos matos, kas no dārgajiem bērnu šampūniem vienmēr smaržoja pēc lavandas. Bet viņa bija noturējusies. Cena būtu bijusi pārāk augsta.

Marijas dzīvē visi bija mērojušies spēkiem, lai sniegtu viņai mācību, ka rūpes par citiem bija dārgs prieks. Vislielākos panākumus bija guvusi Helēna. Marija bija mīlējusi Helēnu. Helēna bija mīlējusi Mariju. Tomēr bija viņu nodevusi. Bija izvēlējusies kādu citu. Bija izvēlējusies kaut ko citu. Bija noraidījusi Marijas mīlestību un salauzusi visas viņas cerības. Tas nedrīkstēja atkārtoties. Neviens vairs nekad nedrīkstēja viņu sāpināt.

Arī Jesija bija izvēlējusies viņu pamest. Viņa bija izvēlējusies iesoļot liesmās. Galu galā arī Jesija bija Mariju nodevusi. Pametusi viņu šeit gluži vienu.

Marija nāsīs samanīja dūmu smaku. Viņa paņēma vēl vienu vates bumbiņu, piesūcināja ar poras savelkošo līdzekli un rūpīgi iztīrīja nāsis. Līdzeklis dzēla un sūrstēja tā, ka sagribējās šķaudīt. Acīs sasprāga asaras, bet smaka neizgaisa. Marija pacēla acis, lūkodama apturēt asaras. Izņēma no kārbiņas papīra salveti un drudžaini ņēmās berzēt acis, bet asarošana nebeidzās.

Pāris dienas viņai nebija jābrauc uz filmēšanas laukumu. Pašlaik Marija nevienam nebija vajadzīga. Viņa bija gluži viena, kā jau allaž bija zinājusi, ka būs. Taču nevarēja sabrukt. Bija jābūt stiprai. Izrādei bija jāturpinās.

- Vakardiena bija tumša diena šīs pilsētas vēsturē, - Patriks teica.

Vairāki kolēģi pamāja. Vairums tikai turpināja raudzīties galdā, juzdamies tā, it kā sapulču telpā trūktu gaisa.

- Kādi ir pēdējie jaunumi no slimnīcas? - Gesta vaicāja.

Policista seja bija pelēka un grumbu izvagota. Neviens no viņiem nebija ne aci aizvēris. Visa nakts bija pagājusi, veicot sirdi plosošo pienākumu informēt ģimenes, kamēr žurnālisti kļuva arvien neatlaidīgāki, jo bija apņēmušies par katru cenu par notikušo noskaidro! iespējami daudz.

Par to bija runāts jau labu laiku. No tā viņi bija baidījušies. Ka šāvēju sarīkoti slaktiņi skolās, kas norisinājās Amerikas Savienotajās Valstīs, varētu sākties arī Zviedrijā, ka kāds agri vai vēlu nolemtu laupīt skolasbiedru dzīvības. Sams un Jesija nebija šāvuši skolā, bet princips bija tas pats un abu mērķis bija klasesbiedri.

- Pirms stundas nomira vēl viena meitene. Tagad ir deviņi mirušie un piecpadsmit ievainotie.

- Ak, kungs! - Gesta iesaucās, šūpodams galvu.

Patriks nespēja aptvert šos skaitļus. Smadzenes atteicās aptvert. Bija neiedomājami apjēgt, ka tik daudzi jaunieši bija miruši vai bija guvuši ievainojumus, kas paliks ar viņiem visu mūžu.

- Desmit mirušie, ja skaitām Jeimsu, - Mārtiņš norādīja.

- Ko saka Helēna? - Gesta gribēja zināt. - Un Marija? Vai viņas bija ko ievērojušas? Vai Sams un Jesija uzvedās neparasti? Vai varēja kaut ko noprast?

Patriks papurināja galvu.

- Saka, ka neko neesot zinājušas. Bet mēs mājās uzgājām Sama piezīmju kladi, kurā bija detalizēts plāns, ko bija paredzēts darīt, ieskaitot kultūras centra skices. Rādās, ka viņš to bija plānojis krietnu laiku, pēc tam kaut kā pierunāja Jesiju sev pievienoties.

- Vai viņa iepriekš bija izrādījusi vardarbības pazīmes? - Paula jautāja.

- Marija apgalvo, ka nē. Saka, ka meita vienmēr esot bijusi vienpate, ka skolās, ko viņa apmeklēja, varbūt viņu apcēla. Man rodas iespaids, ka viņa meitai nekad nebija īsti pievērsusi uzmanību.

- Droši vien Sams tā rīkojās Nēas nāves dēļ, - Mārtiņš minēja. - Iedomājieties - panest to vainas sajūtu piecpadsmit gadu vecumā! Zēns, kura vecāki ir valdonīgs tēvs un vāja māte. Ja vēl pievieno zīmogu, kas viņam bija uzlikts, jo dzīvoja Helēnas kauna ēnā, un... Jā, viņam noteikti neklājās viegli...

- Dieva dēļ, nesāc just viņam līdzi! - Melbergs izsaucās. - Daudziem bērniem mājās klājas ievērojami ļaunāk, bet viņi ne ņem un neslaktē savus klasesbiedrus.

- Ne jau to cs gribēju teikt, Mārtiņš pieklusināti noradīja.

- Ko saka Helēna? - Gesta vaicāja.

- Viņa ir izmisusi. Sagrauta. Gan dēls, gan vīrs - abi ir miruši. Pēc visa, ko viņa izdarīja pēc Nēas nāves, viņai izvirzīs apsūdzību par izmeklēšanas traucēšanu un noziedznieka slēpšanu.

Paula pacēla laikrakstu.

- Adnānu visās avīzēs slavina kā varoni, - viņa teica, mainīdama sarunas tēmu. - Bēglis, kurš atdeva savu dzīvību, lai izglābtu zviedru bērnus.

- Muļķis tāds! - Melbergs atsaucās, bet nespēja noslēpt apbrīnu savā balsī.

Patriks pamāja. Adnāna un Halīla rīcība bija reizē trakoti dumja un trakoti drosmīga. Viņi bija izglābuši trīsdesmit pusaudžus. Trīsdesmit pusaudžus, kuri citādi, bez šaubām, būtu miruši.

Viņš pats visu nakti bija nomocījies ar ainām, kas bija neatgriezeniski iecirstas atmiņā. Ugunsgrēks un šāvieni bija likuši pieņemt steidzīgu lēmumu ieņemt ēku. Patriks un Paula bija pirmie iegājuši pa galvenajām durvīm, ko bija uzlauzuši ugunsdzēsēji. Nebija laika vilcināties. Viņi redzēja Samu un Jesiju, kura ar muguru viens pret otru bija nostājušies degošās zāles vidū un šāva uz pusaudžiem, kuri kliegdami bēga uz sētas puses durvīm, ko Adnānam un Halīlam bija izdevies atvērt. Patriks un Paula bija apmainījušies zibenīgiem skatieniem, un kolēģe bija pamājusi. Abi pacēla savus dienesta ieročus un izšāva. Gan Sams, gan Jesija uzreiz saļima uz grīdas.

Tālākais bija kā miglā. Neatliekamās palīdzības automašīnas bija braukājušas šurpu turpu visu nakti. Visas apgabala slimnīcas bija sniegušas palīdzību, un privātpersonas bija uzradušās ar savām automašīnām, lai transportētu ievainotos.

Aizvien vairāk un vairāk cilvēku bija sapulcējušies pie kultūras centra. Viņi aizdedza sveces un lēja asaras, apskaudamies un jautādami tūkstošiem jautājumu, uz kuriem varbūt nekad nespēs saņemt atbildes. Tānumshedes vārds vēstures grāmatās nu bija ierakstīts līdztekus citu pilsētu vārdiem. - kopienas, ko uz laiku laikiem vienoja neticama traģēdija un kuras uz laiku laikiem ļaužu prātā saistījās ar nāvi un ļaunumu, lāču patlaban neviens par tn nedomāja.

Patlaban viņi sēroja par saviem dēliem un savām meitām, brāļiem, māsām un draugiem, saviem kaimiņiem un saviem paziņām. Viņi vairs nespēja sev iegalvot, ka varēja dzīvot mazpilsētā un tādējādi būt pasargāti no nebeidzamā ļaunuma, par ko lasīja laikrakstos. Turpmāk viņi aiz sevis slēgs durvis un vakaros liksies gulēt ar nemieru sirdī, bažīdamies, kas varētu atgadīties.

- Kā jūs jūtaties? - Annika jautāja, uzlūkodama Patriku un Paulu.

Patriks pameta skatienu uz Paulu, abi paraustīja plecus. Ko gan viņi varēja teikt?

- Nebija cita risinājuma, - Paula smagi atzina. - Darījām, kas bija jādara.

Patriks tikai klusēdams pamāja. Zināja, ka kolēģei bija taisnība. Par to nebija nekādu šaubu. Vienīgais veids, kā viņi bija varējuši izglābt ķīlniekus, bija nošaut Samu un Jesiju. Patriks zināja, ka lēmums bija pareizs un neviens nekad viņiem nepārmestu izdarīto. Bet būt spiestam nošaut bērnu... Gan viņam, gan Paulai ar to bija jāsadzīvo līdz mūža galam. Lai ko arī Sams un Jesija bija pastrādājuši, viņi bija vien divi apjukuši pusaudži, kuri viens otru bija uzvedinājuši uz tik šausminošu rīcību, ka to tikai ar pūlēm varēja aptvert. Iespējams, Patriks tā arī nekad nesapratīs, kas abiem bija licis tā rīkoties. Iespējams, nekad nesapratīs, kā viņi bija attaisnojuši šo rīcību savā prātā.

Viņš nokremšļojās.

- Kad kriminālistikas komanda šorīt pārmeklēja Sama istabu, viņi atrada zibatmiņu, kurā bija intīmas fotogrāfijas: tajās bija redzams Jeimss ar kādu vīrieti, kurš šobrīd ir atpazīts kā K. G. Pēšsons. Helēnas tēvs.

- Vai tas būtu bijis izšķirīgi Samam? - Mārtiņš vaicāja. - Redzēt māti skūpstāmies ar sievieti un uziet šādas tēva fotogrāfijas?

Paula nošūpoja galvu.

- Nezinu, - Patriks noteica. - Droši vien tā arī nekad īsti neuzzināsim, kā bija. Ir vēl viens jautājums, kas mums būtu ja apspriež.

Viņš pamāja Melberga virzienā.

- Kāzu vakariņu laikā Bertils man pastāstīja, ka saņēmām ziņu no vīrieša, kurš savā automašīna bija vedis trīs pusaudžus. Viņš visus trīs izlaidis netālu no bēgļu centra ap to laiku, kad Karīma mājā kāds atstāja Nēas apakšbikses. Liecinieks saka, ka viens no pusaudžiem esot bijis Billa dēls Nilss, viņam līdzi bijusi meitene un vēl viens puisis. Visus trīs vakar nogalināja. Neredzu jēgu šo informāciju nodot atklātībā. Vai kādam pret to ir iebildumi?

Policists pārlaida skatienu pār telpu. Visi purināja galvu.

- Runājot par bēgļu centra ugunsgrēku, mēs turpināsim savu izmeklēšanu, bet uzskatu, ka būs grūti noskaidrot, kurš to sarīkoja. Bēgļu centri deg visā Zviedrijā, un neviens vēl nav apcietināts. Tomēr turēsim acis un ausis vaļā.

Visi pamāja. Telpā iestājās klusums. Patriks apzinājās, ka būtu jāsniedz ziņojumi un jāpārrunā viss, kas bija noticis, bet nogurums lika sevi manīt un telpā valdošais karstums arvien vairāk uzdzina snaudu. Viņi bija. skumji, satriekti, pārguruši un sagrauti. Dežūrdaļas tālrunis jau stundām bija zvanījis bez pārtraukuma. Ne tikai Zviedrijas, bet visas pasaules uzmanība bija pievērsta Tānumshedei un traģēdijai, kas tajā bija norisinājusies. Patriks zināja, ka ikviens, kurš sēdēja Tānumshedes policijas iecirkņa mazajā sapulču telpā, juta, ka kaut kas bija neatgriezeniski mainījies. Ikviens bija neatgriezeniski mainījies.

Karīms bažījās, ka citi uzskatīs viņu par nepateicīgu un domās, ka viņš nenovērtēja visu, kas viņa labā bija paveikts. Tā nebija taisnība. Karīmam ne prātā nebija nācis, ka kāds zviedrs vērs sava nama durvis viņam un viņa bērniem, kā bija noticis, ka zviedri palīdzēs atrast savu mājokli, ka viņi apskaus Karīma bērnus un runās ar viņu kā ar sev līdzīgu. Karīms priecājās, ka bija varējis pieredzēt arī šo Zviedrijas pusi.

Taču viņš nevarēja šeit palikt. Viņi nevarēja šeit palikt. Zviedrija Karīmam bija atņēmusi pārāk daudz. Amīna mājoja starp zvaigznēm debesīs un siltajiem saules stariem, un viņam sievas pietrūka ik minūti, ik sekundi. Ietinis sievas fotogrāfijās mīksta drāna,

Karīms tās rūpīgi salika koferī. Visvairāk vietas koferī aizņēma bērnu drēbes. Viņš nebija tik spēcīgs, lai nestu vairāk nekā vienu somu, tāpēc kravājoties izšķīrās tikai par vissvarīgāko. Karīmam neko daudz nevajadzēja. Viņiem vajadzēja visu. Viņi bija pelnījuši visu.

Bija neiespējami paņemt līdzi visas rotaļlietas, ko bērni bija saņēmuši no Ritas, Bertila un Leo. Karīms apzinājās, ka bērni par to skums, bet gluži vienkārši nebija tik daudz vietas. Jau atkal viņiem nāksies atstāt lietas, kas bija sirdij tuvas. Tāda bija cena, ko nācās maksāt par brīvību.

Karīms uzlūkoja bērnus. Samija bija aizmigusi, turēdama rokās trusi - pelēkbaltu rotaļu trusi, ko meitenei bija iedevis Leo. Viņa atteicās gulēt bez tā. Meita drīkstēs paņemt līdzi šo trusi, bet neko citu. Savukārt Hasāns bija cieši saņēmis maisiņu ar krāsainām lodītēm. Pa maisiņa melno tīklojumu varēja saskatīt lodītes vizam. Hasāns varēja tajās noskatīties stundām ilgi. Arī tās būs jāņem līdzi. Taču nekam citam vairs nebija vietas.

Karīms bija dzirdējis par Adnānu un Halīlu. Ikviens bija zvanījis visiem pārējiem, lai par abiem parunātu vienlaikus ar šausmām un lepnumu. Zviedri viņus slavēja kā varoņus. Ironiski gan. Karīms atsauca prātā, cik Adnāns bija vīlies, stāstīdams, kā zviedri uz viņu raudzījās, it kā puisis būtu ieradies no citas planētas. Starp visiem, kuri bija mituši bēgļu centrā, tieši Adnāns bija viskvēlāk vēlējies iederēties. Vēlējās, lai viņu iekļautu. Nu zviedri puisi cildināja kā varoni, bet kāda gan no tā bija jēga? Adnāns to nekad neuzzinās.

Karīms pārlaida skatienu pār dzīvokli. Tas bija jauks un gaišs. Plašs. Seit viņam un bērniem būtu bijušas labas mājas. Ja vien sēras pēc Amīnas nesagādātu Karīmam tādas sāpes. Ja vien viņš joprojām lolotu cerību, ka šajā valstī varēja rast nākotni. Bet Zviedrijā Karīms bija pārcietis tikai bēdas un noraidījumu. Viņš bija jutis pret sevi vērsto naidu un neuzticību un zināja, ka nekad nespētu justies šeit droši. Karīmam un bērniem bija vien jāturpina meklēt, kur varētu apmesties. Kur viņi būtu drošībā un spētu iztēloties savu nākotni.

Kur viņš varētu gara acīm skatīt Amīnas smaidu, nejuzdams krūtīs aso sēru dzeloni.

Ar pūlēm Karīms savainotajos pirkstos paņēma pildspalvu. Slimnīcā pārsējus noņēma, taču plaukstas joprojām smeldza un bija gaidāms, ka tās būs stīvas un rētainas vēl labu laiku, varbūt pat līdz mūža beigām. Viņš izvilka papīra lapu, tad aprāvās. Nezināja, ko rakstīt. Viņš nebija nepateicīgs. Nudien nebija. Viņš bija nobijies. Iztukšots.

Galu galā Karīms uzrakstīja vienu vienīgu vārdu. Vienu no pirmajiem vārdiem, ko bija apguvis zviedru valodā. “Tack.” Paldies. Tad piecēlās, lai uzmodinātu bērnus. Viņus gaidīja garš ceļš.

Kopš traģēdijas kultūras centrā bija pagājusi gandrīz nedēļa. Bija sācies nākamais sēru posms, un palēnām atgriezās ikdienas dzīve. Kā notika allaž. Vismaz tiem, kuri bija notikuma malā, nevis pašā vidū. Tos, kuri bija zaudējuši tuvinieku, gaidīja tāls ceļš, pirms viņu dzīvēs atjaunojas kas līdzīgs ikdienai.

Visu rītu Mārtiņš bija sapīcis, gudrodams, ko varēja nozīmēt vakardienas savādā saruna ar advokātu. Kamēr viņš blenza griestos, Mete samiegojusies pavēlās uz viņa gultas pusi un murminādama pajautāja: - Cikos tev tur ir jābūt?

- Deviņos, - Mārtiņš atbildēja un ielūkojās pulkstenī.

Bija gandrīz pienācis laiks.

- Kā tu domā, par ko ir runa? - viņš vaicāja. - Vai kāds mani sūdz tiesā? Vai esmu kādam parādā naudu? Ko gan tas varētu nozīmēt?

Neziņā Mārtiņš pameta rokas gaisā, un Mete iesmējās. Viņam ārkārtīgi patika klausīties Metes smieklos. Patiesībā viņam ārkārtīgi patika it viss, kas bija saistīts ar Meti, lai gan viņš vēl neuzdrošinājās to teikt skaļi. Ne jau tieši. Viņu attiecības virzījās uz priekšu bez steigas, soli pa solītim.

- Varbūt tu esi multimiljonārs. Varbūt Savienotajās Valstīs ir nomiris kāds pasakaini bagāts radinieks, par kuru neko neesi zinājis, un tu esi vienīgais mantinieks.

- Hā! Es jau zināju! - Mārtiņš iesaucās. - Tu tikai gribi manu naudu!

- Protams! Ko tad tu domāji? Ka mani savaldzināja tavi mil zīgie bicepsi, vai?

- Ļoti smieklīgi! -- viņš atcirta un ņēmās Meti kutināt.

Sieviete zināja, ka Mārtiņš jūtīgi reaģēja uz komentāriem par

savām ne īpaši muskuļotajām rokām.

- Tev droši vien būtu jāsāk ģērbties, ja grasies tur ierasties laikā, - viņa norādīja. Mārtiņš pamāja un negribīgi piecēlās.

Pusstundu vēlāk viņš bija savā automašīnā ceļā uz Fjelbaku. Advokāts bija atteicies paskaidrot, par ko ir runa, tikai atkārtoja, ka Mārtiņam bija jāierodas viņa birojā precīzi pulksten deviņos.

Mārtiņš atstāja automašīnu pie savrupnama, kurā bija izvietots nelielais juridiskais birojs, izkāpa un pieklauvēja pie durvīm. Tās atvēra sirms vīrietis, kurš bija aptuveni sešdesmit gadus vecs un sparīgi paspieda atnācēja roku.

- Sēdieties! - advokāts aicināja, norādīdams uz krēslu, kas bija iepretim viņa pārmēru kārtīgajam galdam.

Mārtiņš apsēdās. Cilvēkus, kuri bija pārlieku kārtīgi, viņš vienmēr uzlūkoja ar aizdomām, un šajā kabinetā viss šķita esam savā vietā.

- Vēlos saprast, par ko ir runa, - Mārtiņš iesāka.

Viņš juta, ka plaukstas bija sākušas svīst, un apjēdza, ka seja un kakls bija piesarkuši, kas bija neciešami.

- Nekas, par ko būtu jāsatraucas, - advokāts mierināja. - Gluži otrādi.

Mārtiņa uzacis uzrāvās augstāk. Nu viņu tirdīja ziņkāre. Varbūt Metei bija taisnība par amerikāņu miljonāru.

- Es esmu Dagmaras Hagelīnas testamenta izpildītājs, - advokāts paskaidroja. Mārtiņš satrūkās.

Viņš nenolaida skatienu no advokāta.

- Dagmara? -- Mārtiņš pārvaicāja. - Viņa ir mirusi? Bet mēs runājām ar viņu vēl pirms nedēļas.

Sirds iesmeldzās. Viņam večiņa bija patikusi. Nudien bija patikusi.

- Viņa nomira pirms pāris dienām, bet allaž paiet kāds laiks, pirms var nokārtot tamlīdzīgas lielas, advokāts skaidroja.

Martinam nebija ne jausmas, ko viņš seit darīja.

- Dagmarai bija īpaša vēlēšanās, kas skar jūs.

- Mani? - Mārtiņš atjautāja. -- Mēs lāgā viens otru nepazinām. Satiku viņu vien divas reizes darba gaitā kā policists.

- Ak, tā! - advokāts pārsteigumā atsaucās.

Tad atguva savaldīšanos.

- Tad šajās divās tikšanās reizēs esat atstājis labu iespaidu. Dagmara savā testamentā iekļāva pielikumu, jo vēlējās, lai jūs mantotu viņas māju.

- Viņas māju? Kā jūs to domājat?

Mārtiņš bija apjucis. Tas bija kāds joks. Taču advokāts bija pavisam nopietns.

- Saskaņā ar Dagmaras testamentu viņa vēlas, lai jūs mantotu māju. Viņa jums uzrakstīja zīmīti, kurā norādīja, ka šis un tas esot labojams, bet, viņasprāt, jums patikšot tur dzīvot.

Mārtiņš nespēja aptvert advokāta teikto. Tad viņam kaut kas atausa prātā.

- Bet viņai ir meita. Vai viņai nebūs iebildumu? Vai viņa nerib māju?

Advokāts norādīja uz lapām, kas atradās uz galda viņa priekšā.

- Man šeit ir dokuments, kurā Dagmaras meita ir atteikusies no jebkādām tiesībām uz māju. Kad runāju ar viņu pa tālruni, viņa teica, ka esot pārāk veca, lai rūpētos par tādu nolaistu namu, un naudu viņai nevajagot. “Man ir viss, kas man ir vajadzīgs,” viņa teica. “Ja mana māte ir nolēmusi, ka to vēlas, tad zinu, ka tā ir vislabāk.”

- Bet... - Mārtiņš iesāka, acīm pielīstot ar asarām.

Palēnām viss kļuva skaidrs. Dagmara savu burvīgo sarkano namu bija uzdāvinājusi Mārtiņam. Namu, kuru viņš nebija spējis izmest no prāta. Viņš bija prātojis, kā varētu atļauties iegādāties šo namu sev un luvai. Bija iztēlojies itin visu: kur pagalmā liktu šūpoles, kur Tūva varētu iekopt sakņu dārziņu, kā varētu ziemā kurināt kamīnu un kā sniegā lāpstotu taciņu līdz slieksnim. Viņš bija iz tēlojies tūkstoti un vienu sīkumu, bet tā arī nebija ticis gudrs, ka varētu to atļauties.

- Bet, kāpēc? - Mārtiņš vaicāja, vairs nespēdams novaldīt asaras, jo nu viņš domāja par Pīu, kura allaž bija vēlējusies, lai Tuva uzaugtu sarkanā lauku namiņā, kura pagalmā bija šūpoles un pašai savs dārzs.

Mārtiņš raudāja ne tikai tāpēc, ka Pīa to nevarēja pieredzēt, bet arī tāpēc, ka zināja, ka viņa priecātos par visu jauno Mārtiņa dzīvē, lai gan pašas šajā pasaulē vairs nebija.

Advokāts viņam pasniedza papīra salveti un klusi teica:

- Dagmara minēja, ka jūs un māja esat viens otram vajadzīgi. Vai zināt, manuprāt, viņai bija taisnība!

Bills un Guna parūpējās par Halīlu, kad viņu izrakstīja no slimnīcas. Kad viņš bija bēdu sagrauzts. Halīlam bija atvēlēta glīta un patīkama viesu istaba pirmajā stāvā. Viņa mantas jau bija atvestas no pagraba mājokļa. Līdz ar Adnāna mantām. Bills bija apsolījis Halīlam palīdzēt nogādāt vēstuli Adnāna vecākiem. Halīls vēlējās, lai viņi zinātu, ka dēls bija gājis bojā kā varonis. Ikviens viņa jaunajā valstī tagad zināja Adnāna vārdu un bija redzējis puiša fotogrāfiju. Viņš bija kļuvis par simbolu, par saikni ar zviedriem. Pat premjerministrs kādā televīzijas runā bija pieminējis Adnāna vārdu. Viņš bija norādījis, kā Adnāns bija apliecinājis, ka cilvēku līdzcietību nenoteica ne valstu robežas, ne ādas krāsa. Adnāns nebija domājis par pusaudžu tautību vai ādas krāsu, kad upurēja savu dzīvību, lai izglābtu tik daudzus no viņiem. Premjerministrs bija teicis vēl daudz ko citu. Bija runājis ilgi. Bet tieši to Halīls vēlējās pastāstīt vēstulē Adnāna vecākiem.

Premjerministrs bija runājis arī par Halīlu. Ap to laiku puisis jau bija pārtraucis klausīties. Viņš nejutās kā varonis. Nevēlējās būt varonis. Vēlējās tikai būt viens no viņiem. Naktīs Halīls murgos redzēja pusaudžu sejas. Bailes viņu acīs, viņu šausmas un paniku. Puisim bija šķitis, ka savu mūžu vairs neko tādu nenāksies piedzīvot. Tomēr bailes šo pusaudžu acīs bija tieši tādas pašas kā mājās. Atšķirība» nebija nekādas.

Vakarus Bills un ( uina pavadīja pie televizora. Reizēm sēdēja,

sadevušies rokās. Reizēm sēdēja viens otram blakus, kamēr televizors apspīdēja sejas. Viņiem vēl nebija atļauts apglabāt savu dēlu Nilsu. Policija nevarēja pateikt, kad izmeklēšana varētu būt beigusies. Vecākie dēli ieradās apciemot, bet pēc tam atgriezās savās mājās pie savām ģimenēm. Viņi nespēja remdināt vecāku sēras, un bēdājās paši.

Halīls bija nospriedis, ka viņi nepiedalīsies burāšanas sacensībās. Ne jau bez Adnāna. Vai Karīma. Puisim Karīma pietrūka, un viņš prātoja, kur Karīms ar bērniem atradās patlaban. Viņi bija ņēmuši un pazuduši.

Trešajā rītā, ko Halīls pavadīja Billa un Gunas mājās, Bills puisim pavēstīja, ka bija aprunājies ar pārējiem un visi grasījās pulksten desmitos tikties pie burulaivas. Vairāk neko viņš nebija teicis. Nebija jautājis. Bija tikai pateicis, ka viņi piedalīsies regatē. Bez Adnāna. Bez Karīma.

Te nu viņi bija. Gaidīja starta pistoles signālu. Sacensības jau bija notikušas vairākās citās laivu klasēs, un Dannholmenā bija papilnam skatītāju. Pasākuma rīkotājiem bija palaimējies ar laika apstākļiem, jo skaidrajās zilajās debesīs spoži spīdēja saule. Daudzi bija ieradušies redzēt, kā bija īstenojies Billa projekts. Žurnālisti un ziņkārīgie, vietējie iedzīvotāji un tūristi. Patiesībā izskatījās tā, it kā uz klajās saliņas būtu sapulcējušies cilvēki no visas Fjelbakas un tuvējās apkārtnes. Halīls bija Internetā lasījis, ka šeit reiz bija dzīvojusi zviedru filmzvaigzne. Tā pati, kuras skulptūra rotāja Fjelbakas nelielo laukumu. Halīls aktrisi nepazina, bet Bills un Guna iepriekšējā vakarā bija skatījušies vienas viņas filmas DVD disku. Filmu sauca “Kasablanka”. Aktrise bija skaista. Mazliet melanholiska, bet skaista. Zviedriem raksturīgajā atturīgajā manierē.

Halīls bija redzējis saliņu iepriekš, bet nekad nebija izkāpis tās krastos. Pēdējās pāris dienas pirms sacensībām viņi bija aktīvi trenējušies, izmēģinādami spēkus ūdeņos ap salu. Sākotnēji bija paredzēts, ka regatē piedalīsies tikai mazas laivas, ko vadītu Fjelbakas burāšanas skolas bērni un jaunieši. Taču pirms pāris gadiem, kad sacensības atsāka rīkot, nolēma, ka tajās ir jāiekļauj arī viņu klases laivas. Bills bija teicis, ka to saucot par C55 klasi.

Halils uzlūkoja Billu, kurš stāvēja pie stūres. Gluži tāpat kā pārējās septiņas viņu klases laivas, arī viņējā slīdēja šurpu turpu, kamēr dalībnieki vēroja pulksteni un pūlējās ieņemt iespējami visizdevīgāko pozīciju, gaidīdami starta pistoles šāvienu. Neviens nebilda ne vārda par Adnānu. Tomēr visi kā viens zināja, ka šīs vairs nebija tikai sacīkstes vien, tas vairs nebija tikai veids, kā pavadīt laiku, kamēr nebija zināms, vai viņi Zviedrijā varēs rast jaunas mājas.

Līdz startam bija atlikušas trīs minūtes, un Halīls no jauna paraudzījās uz salu. Balsu murdoņa, cilvēkiem baudot kafiju, bērniem skraidelējot un sasaucoties citam ar citu, fotogrāfiem un žurnālistiem sarunājoties savā starpā, bija piepeši apklususi. Visi bija pārgājuši uz salas pusi, kurā laivas grasījās startēt. Pieaugušie. Bērni. Žurnālisti. Fjelbakas iedzīvotāji. Tūristi. Halīls manīja dažus no bēgļu centra. Tur bija Rolfs. Tur bija Guna ar abiem vecākajiem dēliem. Pazīstamas un svešas sejas. Vairāki policisti no iecirkņa. Ikviens cieta klusu, noraudzīdamies uz viņu laivu. Vienīgās skaņas, ko varēja saklausīt, bija ūdens skalošanās gar laivas sāniem un buras plandīšanās vējā. Bills bija satvēris stūri tik cieši, ka pirkstu kauliņi bija balti, un bija sakodis zobus.

Pirmais pamāja mazs bērns. Tad vēl kāds. Un vēl viens. Nu jau ikviens, kurš stāvēja uz Dannholmenas, māja viņu komandai, kamēr laiva slīdēja garām. Halīls jutās tā, it kā žests būtu trāpījis tieši sirdī. Šo valodu nebija nekādu grūtību saprast. Tā bija vienāda visā pasaulē. Universālais žests, kas apliecināja mīlestību. Halīls atmāja, lai parādītu, ka viņi to ievēroja, ka viņi to saprata. Pamāja arī Ibrahīms un Farīds, bet Bills, kurš izslējies stāvēja laivas pakaļgalā, skatījās taisni uz priekšu. Tikai pēc asarām vīrieša acīs varēja noprast, ka viņš bija pamanījis žestu.

Signālraķete uzšāvās gaisā. Ar nevainojamu precizitāti viņi sakustējās no starta līnijas. Skatītāji uz Dannholmenas turpināja māt, daži uzgavilēja un iesvilpās. Skaņa cēlās skaidrajās zilajās debesīs. Vējš piepūta un nospriegoja buru, laiva sasvērās un šķēla viļņus. Uz mirkli Halīlam šķita, ka pūlī pavīdēja viņu sejas. Amīna. Karīnas. Adnāns. Palūkojies vēlreiz, puisis viņus vairs neredzēja.

- Man prieks, ka tev garšo, - Ērika teica, pasniegdama māsai vēl vienu porciju kartupeļu sacepuma.

Izrādījās, ka Anna, būdama stāvoklī, varēja apēst tikpat daudz, cik gandrīz divus metrus garš vīrietis.

- Ne tev vienīgajai, - Patriks iestarpināja, sniegdamies pēc zivs filejas šķīvja. - Es arī beidzot esmu atguvis apetīti.

- Kā tev klājas? - Dans vaicāja. - Mūs visus ir skārusi traģēdija kultūras centrā, bet tu noteikti tāpēc jūties... drausmīgi.

Viņš pamāja Ērikai, kura piedāvādama bija pacēlusi minerālūdens pudeli. Svaine zināja, ka Dans neuzdrošinājās baudīt ne lāsīti vīna, ja nu Anna būtu jāved uz dzemdību namu.

Patriks nolika nazi un dakšiņu. Ērika zināja, ka vīrs nevēlējās atbildēt uz šo jautājumu. Tik daudzi bija zaudējuši tik daudz, tik daudzi sēroja, un bija tik daudz cietušo.

- Mēs saņemam psihologa konsultācijas, - Patriks pastāstīja, grozīdams vīna glāzi. - Ir savādi runāt ar psihologu, bet... Mm, varbūt šī doma nav gluži zemē metama.

- Dzirdēju runas, ka filma varētu saņemt Guldbagge balvu, - Anna ieteicās, lūkodama mainīt sarunas tēmu. - Par Marijas tēlojumu.

- Pēc visas uzmanības, ko tai ir pievērsusi prese, es par to nebrīnos, - Ērika atzina. - Bet Marija, rādās, kopš Jesijas nāves ir mainījusies. Nav sniegusi nevienu pašu interviju.

- Dzirdēju, ka viņa izdos pati savu grāmatu par notikušo, - Dans teica un pastiepās pēc salātu bļodas.

- Viņa saka, ka vēlas pastāstīt savu skatījumu, - Ērika atteica. - Bet gan viņa, gan Helēna ir solījušas ar mani vēl aprunāties. Arī Sanna.

- Kā klājas Sannai? - Patriks gribēja zināt.

- Runāju ar viņu vakar, - sieva pastāstīja, domādama par nabaga sievieti, kura tagad bija zaudējusi arī meitu. -- Ko gan varu teikt? Turas, kā prot.

- Kas notiks ar Helēnu? - Dans jautāja.

- Visticamāk, viņai par izmeklēšanas traucēšanu un noziedznieka slēpšanu piespriedīs cietumsodu, - Patriks minēja. - Netieku gudrs, ko par to domāju. Man šķiet, ka viņa šajā traģiskajā lietā ir cietusi tikpat smagi kā daudzi citi. Bet likums paliek likums.

- Kā klājas Nēas vecākiem? - Anna vaicāja, nolikdama dakšiņu.

- Viņi grasās pārdot saimniecību, - Patriks strupi atbildēja.

Ērika uzmeta vīram līdzjūtīgu skatienu. Zināja, cik personīgi

viņš bija uztvēris visu, kas bija saistīts ar šo lietu, cik daudzas bezmiega naktis bija pavadījis, mētādamies no vieniem sāniem uz otriem un nomocīdamies ar domām un atmiņām, kas neatstāsies līdz mūža beigām. Ērika viņu par to mīlēja. Patriks bija līdzcietīgs. Drosmīgs. Spēcīgs un uzticīgs. Vēl labāks vīrs, nekā viņa kādreiz būtu spējusi iztēloties, un lielisks tēvs viņu bērniem. Abu kopdzīve nebija ne rožaina, ne romantiska, nedz arī viegla. Tajā bija papilnam stresa un juceklīguma, jo, kā tādu bērnu vecākiem, kuri bija sasnieguši ietiepīgu vecumu, viņiem diendienā netrūka ķīviņu. Abi nebija pienācīgi izgulējušies, abiem nebija pietiekami daudz laika seksam; abiem bija pārāk maz laika, ko veltīt sev, un pārāk maz laika, lai runātu par svarīgo. Bet tāda bija viņu dzīve. Bērniem klājās labi: viņi bija mīlēti, viņi bija laimīgi. Ērika pasniedzās, lai saņemtu Patrika plaukstu, un juta, kā vīrs to par atbildi paspiež. Viņi bija komanda. Vienoti.

Anna ievaidējās. Viņa bija apēdusi četras porcijas cūkgaļas un kartupeļu sacepuma, tāpēc nebija jābrīnās, ka sāpēja vēders. Bet māsas seja savilkās vēl vairāk. Dans sastinga un uzlūkoja sievu. Anna lēnām nodūra galvu, lai palūkotos lejup. Kad viņa pacēla acis, elpa bija kļuvusi sekla.

- Es asiņoju, - Anna teica. - Palīdziet! Es asiņoju.

Uz mirkli Ērikai šķita, ka sirds apstājās. Tad viņa metās pēc tālruņa.

BOHUSLÄNINGEN

RAGANAS LĀSTS

Sakritība? Vai raganas lāsts no gandrīz trīssimt gadu tālas pagātnes, kas jau atkal ir prasījis upurus?

Līsas Jalmašsones atklājumi liks lasītāja asinīm dzīslās sastingt. Līsa ir piecpadsmit gadus veca Hamburjsundas vidusskolas 9.В klases skolniece, kura ir uzrakstījusi domrakstu par Elīnu Jūndoteru - sievieti, kuru 1672. gadā Fjelbakā notiesāja kā raganu un kurai izpildīja nāvessodu. Stāvēdama pie bendes bluķa, Jūnsdotera saviem apsūdzētājiem - māsai Britai Villumsenai, svainim Prēbenam un sievietei, kuru sauca Mērhultas Eba, - uzlika negantu lāstu.

Pēc Līsas Jalmašsones izpētes Jūnsdoteras spraigajam un asiņainajam stāstam tagad ir briesmīgs, bet aizraujošs turpinājums.

Izrādās, ka septiņpadsmitā gadsimta apsūdzētāju pēcteči ir bijuši iesaistīti daždažādās neiedomājamās traģēdijās, kas vien var skart cilvēku: slepkavības, pašnāvības un nāvējoši nelaimes gadījumi.

Šīs traģēdijas ir vainagojušās ar šausminošo notikumu pagājušajā vasarā.

Tānumshedes traģēdiju, par kuru vēstījām šajā laikrakstā, var tieši sasaistīt ar Elīnas Jūnsdoteras lāstu, ko sieviete uzlika pirms vairāk nekā trīssimt gadiem. Līsa Jalmašsone ir spējusi pierādīt, ka pusaudži, kuri aizdedzināja kultūras centru un nošāva tik daudz jauniešu, bija tieši Prēbena un Britas Villumsenu, kā arī Mērhultas Ebas pēcteči.

Sakritība?

Vai tomēr Elīnas Jūnsdoteras lāsts ir spēkā vēl šodien?

PATEICĪBAS

Rakstīt par septiņpadsmito gadsimtu bija gan grūti, gan sarežģīti, taču reizē - neticami interesanti. Esmu izšķirstījusi kaudzi grāmatu, lasījusi tīmeklī pieejamos rakstus un konsultējusies ar speciālistiem. Tomēr joprojām esmu vien virspusēji iepazinusi šo aizraujošo laika posmu, un visas kļūdas - gan tīšas, gan netīšas - ir tikai un vienīgi manas kļūdas. Tas pats attiecas uz mūsdienu stāstu. Esmu atļāvusies šo to mainīt pa savam prātam, lai vēsturiskie notikumi un fakti iekļautos stāstā. Tā ir autoru un stāstnieku privilēģija.

Kā jau katru reizi, kad rakstu grāmatu, ir tik daudzi, kuriem vēlos pateikties. Grāmatu neraksta viens cilvēks: tās izveidē ir vajadzīgs komandas darbs, lai gan pie tastatūras sēžu es.

Vienmēr apzinos risku, ka varētu izlaist kādu, kuram ir bijusi nozīmīga loma, bet vēlos pateikties vairākiem būtiskiem cilvēkiem kā manā profesionālajā, tā manā privātajā dzīvē.

Mana zviedru izdevēja Kārina Linge Norda un mans redaktors Jons Hegblums, abi manuskriptā “Ragana” ir ieguldījuši milzīgu darbu - nebijuši milzīgu darbu, kas bija jo grūtāks tieši grāmatas lielā apjoma dēļ. Rūpīgi, uzmanīgi un ar mīlestību viņi puķu dārzā ir izravējuši nezāles un apcirpuši visu, kam vajadzēja vairāk uzmanības. Zinu, cik nenovērtējams ir viņu ieguldījums, un esmu bezgala pateicīga. Vēlos pateikties arī Sārai Lindegrēnai no izdevniecības Forum un Terēsei Sederblādai un Jēranam Vībergam no izdevniecības Bonniers. vēl ar faktu pārbaudi man palīdzēja Nildass Iterbergs, Mirjama Seist rema, Ralls I ihlins, Aiulešs Tu t evi, Mīkaek lern laiks, Kasems Hamade, Lāšs Fošbergs un Kristians Glaumans. Jūsu palīdzība bija neatsverama!

Vēlos pateikties ikvienam, kas man palīdz dzīvē noturēties uz pareizā ceļa. Savai mātei Gunnelai Lekbergai, Anetei un Kristeram Seldiem, Kristīnai Melīnai, Sandrai Virstremai, Andrēai Tūbai un Mūai Braunai. Saviem brīnišķīgajiem vecākajiem bērniem - Viļiem, Mejai un Cārlijam, kuri allaž bija gatavi sniegt palīdzīgu roku, lai nomazgātu traukus vai pieskatītu Polliju, kad man bija jāstrādā. Cik lieliski, lieliski bērni!

Joakīmam un Nordin Agency kompānijai: jūs esat nepārspējami! Ar nepacietību gaidu turpmākos varenos darbus.

Vēlos arī pateikties draudzenei un māsai (lai gan ne miesīgai) Kristīnai Salibai, kā arī Sonam Kenningam, kurš ir kļuvis ne tikai par vērtīgu manas komandas locekli, bet arī par labu draugu. Paldies arī visiem jūsu jaukajiem un talantīgajiem kolēģiem!

Ir vēl divi cilvēki, kurus vēlos īpaši izcelt. Pirmais ir Juhanness Klingsbi, no kura smēlos iedvesmu nozīmīgam grāmatas tēlam. Izsolē, kas bija sarīkota, lai atbalstītu labdarības akciju Musikhjālpen, viņš uzvarēja ar vislielāko solīto summu, kas ne tikai deva viņam iespēju būt iekļautam romānā, bet arī bija dāsns ieguldījums akcijas mērķa sasniegšanā. Izsolē ar viņu sacentās Frēdriks Danermarks, manas draudzenes Sesīlijas Ārlingas saderinātais, kuru satiku, kad piedalījos televīzijas raidījumā Let’s Dance. Frēdriks zaudēja Juhannesam un bija ārkārtīgi vīlies, jo bija grasījies uzvaru pasniegt Sesīlijai kā kāzu dāvanu. Tāpēc es nolēmu, ka mana un Sīmona kāzu dāvana Sesīlijai arī būs neliela loma šajā grāmatā. Paldies gan Juhannesam, gan Sesīlijai, ka piešķīra manam stāstam nedaudz vairāk autentiskuma un personības!

Tālāk man ir jāpateicas visiem saviem draugiem. Kā parasti, nevēlos saukt konkrētus vārdus, jo jūsu ir tik daudz un jūs visi esat tik vienreizēji, ka es justos briesmīgi, ja kādu aizmirstu. Tomēr, kā vienmēr, vēlos īpaši pieminēt Denisu Rūdbergu. Var jau būt, ka ne tiekamies bieži, bet visas manas rakstnieces karjeras laikā tu esi bijis sasniedzams ar vienu tālruņa zvanu un esi devis man padomus, kas ir vienlaikus viedi un pārdomāti. Runājot par pārdomātiem padomiem, man ir jāpiemin arī Mīa Tērnbluma. Paldies par visiem uzmundrinošajiem vārdiem!

Nu ir pienākusi tava kārta, manu mīļo Sīmon! Ar ko gan lai sāku? Kopš uzrakstīju pēdējo grāmatu, mums ir piedzimusi burvīga meita Pollija. Mūsu mazais saules stariņš un visas ģimenes acuraugs. Šo romānu sarakstīju viņas pirmajā dzīves gadā. Tas nemūžam nebūtu bijis iespējams, ja tu nebūtu tik brīnišķīgs cilvēks. Tu esi mana klints. Es mīlu tevi. Paldies tev par visu, ko dari manā un bērnu labā! Paldies, ka mūs mīli!

Kamilla

Gamlaenskedē

Svētdienā, 2017. gada 5. martā

Content

Lekberga Kamilla Ragana