Aleksanders Pols

Rolans Moriss

Redzēt Londonu un mirt

POLS ALEKSANDRS, Moriss Rolans

REDZĒT LONDONU un mirt

Biroja logi vērās uz lielo Lincolris Inn Fields skvēru; pāri kokiem varēja redzēt Linkolna laukuma tornīšus, virs kuriem rotājās bāli saules stari. Tie bija tie paši koki, tie paši torņi, tā pati rudens saule, tā pati Londonas gaisma, tik maiga un mierīga; simtiem, tūkstošiem reižu Tomass bija sēdējis šai pašā atzveltnī, pie šī rakstāmgalda; un tomēr viss bija mainījies. Vai viņš joprojām bija Tomass Bredlijs, lieliskais advokāts no Lincolris Inn Fields? Jā, viņš nevarēja šaubīties: uz galda izmētātie papīri, izsvaidītās aploksnes neatlaidīgi viņam to apliecināja, bet viņš vairs tam neticēja, viņš jutās kā kāds cits, kā cits cilvēks otra ādā. Ja telpā būtu kāds spogulis, viņš, bez šaubām, aplūkotu savu parasto attēlu: sirmos deniņus, atklāto, augsto pieri, dzīvīgās acis, degunu ar kūkumiņu —«pievilcīgo neglītumu», kā sacīja lēdija Meksfīlda un laikam ari citas sievietes. Taču tas viss ir tikai ārējais apvalks, aiz šī aizsega slēpās īstais Tomass Bredlijs — tas, kuru viņš sevī tikko atklāja, katrā ziņā viņam šķita, ka ir atklājis .. .

Viņš smagi nopūtās un novērsa skatienu no loga. Vajadzēja atvērt šo burtnīcu, viņš zināja, ka izdarīs to … Kaut vēl mirkli; pašlaik ir tik grūti izšķirties. Vēlreiz viņš pārlasīja pirmo teikumu: «Ja ar mani kas notiks, es lūdzu nodot šo dokumentu manam draugam Tomasam Bredlijam.» Nē, tas nav iespējams! Deivids nevarēja nomirt! Deivids bija pats jaunības, aizrautības un dzīvesprieka iemiesojums! Skaidras, labsirdīgas acis, gaišs, vienmēr sajaukts matu ērkulis, burvīgs smaids. .. Tas viss noliedza pat domu par mūžīgo nakti un nebūtību. Pēkšņi Tomass sajuta dūrienu, viņš fiziski juta sāpes. Viņš nebija varējis iedomāties, ka spēj tā ciest un turklāt par sev tuvu cilvēku, par vīrieti … Taču viņš ātri saņēmās. Galu galā varbūt tas ir tikai nejauks sapnis …

Viņš pāršķīra pirmo lappusi un sāka lasīt.

I nodaļa

Tom, es griežos pie Tevis, tāpēc ka bez Tevis man tagad vairs nav neviena visā pasaulē, tāpēc ka Tu vienīgais spēj mani saprast. Var likties muļķīga iedoma stāstīt Tev vēlreiz visu notikušo — Tu taču to zini ne sliktāk par mani; var likties smieklīgi, ka es Tev rakstu, jo es taču Tevi redzu katru dienu; bet es izjūtu nepārvaramu nepieciešamību izdarīt kaut kādu slēdzienu. Man šķiet, ka, uzrakstot šo stāstu, attēlojot visos sīkumos šo piedzīvojumu, piespiežot sevi atcerēties visu pēc iespējas labāk, es beigās sapratīšu, kas man paslīd garām, atjaunošu to, kas patiešām ir noticis; tam visam taču ir jābūt kaut kādam izskaidrojumam, un mēs noteikti to atradīsim.

Kad es Tevi redzu, man nezin kāpēc ir grūti izteikt to, kas uz sirds. Tomēr šajā pavasarī, kad Tu mūs apciemoji Leikvjū, Tu man šķiti tik tuvs, mūsu starpā bija tāda domu un jūtu vienotība! Gadi un atšķirtība nebija vājinājuši mūsu draudzību, kuras dēļ Oksfordā mūs iesauca par «Dioskūriem». Gluži pretēji — attālums laikā un telpā it kā vēl vairāk tuvināja mūs, un Patas klātbūtne kļuva par jaunu, papildu saikni. Turpretī tagad . .. man joprojām liekas, ka redzu Tevi caur stiklu, ka runāju ar Tevi pa telefonu. Bez šaubām, satraukums ir iedzinis mani paša čaulā, atņēmis spēju reāli just citu cilvēku klātieni. Lūk, kāpēc es mēģinu Tev rakstīt; tā ir mana pēdējā cerība atjaunot sakarus ar Tevi, ar dzīvi, ar laimi, tātad ari ar Patu …

Bija ceturtdiena, piecpadsmitais septembris, kad Pata saņēma mātes telegrammu. Tikai pirms trim nedēļām, bet es varētu apzvērēt, ka kopš tā laika pagājuši vairāki gadi; tagad mana dzīve dalās divās daļās — pirms telegrammas un pēc tās. Pirms telegrammas bija laime; šis vārds ir pārlieku nodeldēts, tāpēc es vēlētos atrast citu, lai izteiktu to, kas bija starp Patu un mani. Tu tik labi pazīsti mūs, Tom, ka sapratīsi, ko es gribu teikt. Tu pazīsti Milvoki un mūsu bungalo Leikvjū, mūsu dārzu Mičigana krastā; Tom, Tu pazīsti mani, un, galvenais, Tu pazīsti Patu. Tu zini, ka mūsu starpā pastāv pilnīga harmonija (es neiedrošinos rakstīt «pastāvēja») un mēs abi bijām kā viens vesels. Daudzi par to brīnījās, ļaudis atteicās tam ticēt; uzskatīja, ka nav iespējama tik pilnīga saticība starp amerikāni un anglieti .. . Skauģi negribēja atzīt, ka desmit laulībā aizvadītie gadi nav mazinājuši mūsu mīlestību. Un tomēr tas tā bija — un pat vel vairāk, jo mums pat nebija bērnu vienkārši tāpēc, ka trešās būtnes iejaukšanās mūsu vidū šķita nepieļaujama. Vai liktenis nav mūs tādēļ sodījis?

Tātad 15. septembrī Pata saņēma telegrammu. Kad ap pulksten sešiem es atgriezos mājās no bankas, Pata stāvēja viesistabā; vēl šobrīd es redzu viņas siluetu loga stiklā, bet aizmugurē spīd ezers, un rietošās saules staros Patas mati vizmo kā varš. Es uzreiz jutu, ka kaut kas ir noticis, jo nekad viņa nav bijusi tik stinga; parasti es nepaspēju pat paskatīties uz viņu, kad viņa jau skrēja man pretī un metās manās skaujās.

Viņa ierunājās pirmā:

—  Mamma ir tuvu miršanai. Man tūlīt jābrauc prom.

Protams, tas man bija kā zibens spēriens no skaidrām

debesīm. Es bezgaļa mīlu Rozu (es savu sievasmāti vienmēr saucu par Rozu) un zinu, ka Pata ir mātei ļoti pieķērusies, kaut reizēm strīdas ar viņu. Turklāt es nebūt necerēju sagaidīt tik nepatīkamu vēsti: Rozai vēl nav pat sešdesmit gadu, viņa izskatās pārsteidzoši jauna un, cik man zināms, nav slimojusi ne ar ko nopietnu. Pagājušajā gadā viņa veselu mēnesi uzturējās pie mums un šķita man vēl dzīvīgāka un enerģiskāka nekā parasti.

Es kaut ko nomurmināju; Pata nolasīja man telegrammu, ko bija saņēmusi pirms stundas. Var likties muļķīgi, bet es nevaru šobrīd atcerēties, vai arī pats izlasīju telegrammu. To bija sūtījusi kāda mis Sīmonsa, slimnieku kopēja vai kompanjone, īsti nezinu; tajā tika paziņots, ka misis Rozai Stīvensai bijusi sirdslēkme, ka ārsts uzskata viņas stāvokli par ārkārtīgi smagu un iesaka meitai, misis Patricijai Teilorei, nekavējoties braukt šurp.

—  Es piezvanīju aģentūrai,— teica Pata.— Ir lidmašīna, kas izlido uz Čikāgu pusnaktī. Es būšu Londonā pievakarē.

Protams, es nemēģināju strīdēties pretī. Bija pats par sevi saprotams, ka Patai jābūt līdzās mātei. Starp citu, tas, ko izlēma viens no mums, tūlīt kļuva par otra vēlēšanos un grifru.

Es vienkārši piekļāvu Patu sev un bezgala maigi noskūpstīju. Taču jutu, ka Pata šajā mirklī nav man tik tuvu kā parasti. Kaut arī viņa ļoti pūlējās saņemties, tomēr drausmīgs satraukums bija viņu sagrābis un nocietinājis.

Pēc tam mēs noņēmāmies ar prakstiskām lietām — bagāžu, naudu, pienākumiem, kas man būs jāveic viņas prombūtnē. Un tad mēs esam jau ceļā; es noteikti gribēju pats aizvest Patu uz Čikāgu, bet naktī tam nepieciešamas vismaz trīs stundas: Milvoki no Čikāgas šķir simt trīsdesmit jūdzes. Brauciena laikā mēs gandrīz nemaz nerunājām; Haivejas trasē vienmēr ir dzīva satiksme, bet man ne pārāk tīk vadīt mašīnu tumsā. Pata sēdēja man līdzās, no satraukuma uzvilkta kā stīga, un no viņas saspringtības arī es jutu kaklā kāpjam kamolu. Laikiem Pata aizdedzināja kādu cigareti, trīs četras reizes ievilka pa dūmam, tad izmeta cigareti pa durvīm. Man šķiet, ka ceļā no Milvoki līdz Čikāgai viņa izsmēķēja paciņu, bet mājās viņa iztika bez cigaretēm veselu nedēļu.

Mēs nokļuvām Čikāgā ap pusvienpadsmitiem, un mums vēl bija laiks apēst pa hamburgeram kādā mazā uzkožamo bārā Lūpā, kas Patai bija ļoti iepaticies; bet šajā vakarā es ievēroju, ka Patai ir vienaldzīga gan pati apkārtne, gan cilvēki. Es mēģināju runāt, mierināt viņu, taču ātri vien sapratu, ka tas ir veltīgi; šaubos, vai viņa vispār klausījās manī. Pēc tam mēs pazaudējām diezgan daudz laika, lai samaksātu, lai izbrauktu savu linkolnu no stāvvietas un lai izkļūtu no pilsētas; vārdu sakot, kad mēs beidzot aizkļuvām līdz aerodromam, bija jau bez ceturkšņa divpadsmit. Mēs tikko paspējām saņemt pasūtīto biļeti un piereģistrēt bagāžu, kad skaļrunī jau aicināja pasažierus, kas izlido uz Londonu, iekāpt lidmašīnā. Mēs apkampāmies, un šoreiz es jutu sev pie krūtīm pieglaužamies manu parasto Patu — tik siltu, uzticīgu, gluži kā paša miesas daļiņu …

Bet tas ilga tikai zibsnīgu mirkli — un, lūk, viņa jau dodas pie lidostas kontroliera. Pēc sekundes viņa pagriezās, un spilgtajā neona gaismā es vēlreiz ieraudzīju viņas daiļi veidoto augumu pelēkajā kostīmā, viņas skaisto, lielo muti un kā kalnu ezeri skaidrās acis, un matus, kas laistījās kā varš . . . Patiešām viss notiekošais man pēkšņi šķita kaut kas neiespējams: it kā no manas sirds būtu izrauts gabaliņš un to straume nestu prom .. . Pata nemanāmi pamāja man ar roku un tad iejuka pasažieru pūlī.

Tā bija pēdējā reize, kad es viņu redzēju.

II nodaļa

Šo nakti es pavadīju Čikāgā. Būtu bijis muļķīgi pašā nakts vidū doties atpakaļceļā; turklāt es jau sen gribēju apmeklēt Semu Hendersonu, Provincial Bank Corporation Ilinoisas nodaļas direktoru, ar kuru man vajadzēja apspriest dažādus darījumus. Ja jau esmu Čikāgā, tad varēju noīrēt viesnīcā istabu, no rīta satikties ar Semu un vakarpusē atgriezties Milvoki.

Es baidījos, ka nevarēšu aizmigt, taču, man par lielu izbrīnu, līdzko biju galvu nolicis uz spilvena, tā tūlīt aizmigu un gulēju ilgi un ciešā miegā bez jebkāda satraukuma un murgiem, bet, ja arī tie man rādījās, no rīta es neko neatcerējos. Kad pamodos, bija jau vēls, es steidzīgi apģērbos un sasukājos, piezvanīju

Semam Hendersonam un samaksāju viesnīcas rēķinu. Kad iedomājos Patu, es jau izjutu nelielus dūrienus kuņģī, taču nevarētu to nosaukt par nemieru vai skumjām. Mūsu laulības dzīves desmit gados mēs ar Patu bijām vairākas reizes šķirti, un, kaut arī man īpaši nepatika šie atšķirtības brīži, taču katra šāda šķiršanās sagādāja man ne tikai skumjas, bet arī prieku par gaidāmo tikšanos. Protams, šoreiz Patas aizbraukšana bija saistīta ar satraucošiem, bēdīgiem apstākļiem, kam iespējamas traģiskas sekas, un tas, bez šaubām, padarīja mūsu šķiršanos sāpīgāku nekā parasti; bet satraukums bija naktī norimis — un es atkal biju atgi^vis agrāko mīlestību, uzticību un parasto dzīvesprieku.

Sema Hendersona apmeklējums mani pilnīgi nomierināja. Sems ir mans sens draugs, kura sabiedrība vienmēr ietekmē mani labvēlīgi; par to, ka mani iecēla par mūsu bankas Milvoki filiāles pārvaldnieku, man jāpateicas viņam, bet, par laimi, manas jūtas pret viņu no tā nav notrulinājušās, lai gan parasti pateicība ir kā nūja ar diviem galiem … Mums bija sakrājies milzum daudz dažādu problēmu, ko risināt, un es uzkavējos viņa kabinetā stundas divas, pēc tam viņš aizvilka mani brokastīs. Kad es viņam pastāstīju, ka Patu pēkšņi izsauca pie mirstošās mātes, viņš šķita nedaudz izbrīnījies:

—  Jūs nekad neesat man stāstījis, ka jūsu sievasmātei ir slima sirds. J,

—  Bet es ari pats to nezināju, Sem. Taisnību sakot, es nespēju noticēt, ka viņa jelkad būtu sūdzējusies par savu veselību.

—  Cik gadu ir misis Stīvensai?

—  Es īsti nezinu — piecdesmit astoņi vai piecdesmit deviņi.

—  Parasti sievietes sāk uzmanīt savu spiedienu desmit gadus iepriekš. Un jūsu sievasmāte nebūt nav līdzīga tām gaisīgajām būtnēm, kuras desmitiem gadu neiet pie ārsta. Varbūt vēstulēs Patai viņa ieminējās par savu slimību?

—  Pata būtu man to pateikusi.

—  Diezgan dīvaini. .. Bez šaubām, viss nemaz nav tik nopietni, kā jums liekas; slimnieku kopēja, kas jums telegrafēja, būs nobijusies par niekiem. Pēc manām domām, Deiv, Pata atgriezīsies pēc nedēļas vai pēc desmit dienām pavisam nomierinājusies.

Sems lika man apsolīt, ka tūlīt zvanīšu, līdzko saņemšu kādas ziņas no Patas, un pēc brokastīm mēs tūliņ šķīrāmies: viņam vajadzēja atgriezties bankā, bet man bija jāsēžas pie stūres. Atpakaļceļā nebija nekādu piedzīvojumu. Es steidzos ātrāk nokļūt Leikvjū, kur mani droši vien jau gaidīja Patas telegramma: mēs bijām norunājuši, ka viņa man telegrafēs tūlīt pēc tikšanās ar māti.

Bet vēstuļu kastīte bija tukša, un kaimiņi man apgalvoja, ka no telegrāfa neviens nav nācis. Es biju mazliet apbēdināts, taču pēc tam secināju, ka tā ir laba zīme: ja Patricija atrastu Rozu ļoti bēdīgā stāvoklī, viņa būtu man nekavējoties telegrafējusi.

Tomēr telegrammas nebija arī nākamajā rītā. Es velti nogaidīju līdz pusdesmitiem, tad piezvanīju uz pastu, kur man atbildēja, ka telegramma nav pienākusi, un es lūdzu pasta darbiniekam piezvanīt man uz banku, līdzko tā tiks saņemta. Patiesībā visu rītu es biju tik ļoti aizņemts ar darbiem, ka pat nepamanīju, ka neviens nav man zvanījis. Man bija jāpieņem vairāki nepatīkami lēmumi: starp citu, vajadzēja izlemt, ko darīt ar grāmatvedi, kuru turēja aizdomās par parakstu viltošanu; mans palīgs uzstāja, lai es to atlaižu, bet man tas bija nepatīkami, un es vēlējos vēl kādu laiku nogaidīt ar atlaišanu. Man neiznāca laika pabrokastot, un tāpēc es lūdzu atnest man sviestmaizes kabinetā. Ap pulksten trijiem es pēkšņi iedomājos par Patu, bezgala brīnīdamies par to, ka biju viņu aizmirsis tik ilgi, tāpēc izteicu pats sev dedzīgus pārmetumus. Es piezvanīju uz pastu un biju pārsteigts, uzzinot, ka joprojām nekā nav.

Nekā nebija ne tajā vakarā, ne nākamajā dienā, ne arī turpmākajās dienās, ne telegrammas, ne telefona sarunas, ne vēstules — pilnīgi nekā. Pirmās divas diennaktis es vēl pārāk neuztraucos. Lai cik dīvaini tas liktos, bet man pat neradās doma, ka ar Patu varētu kas atgadīties; tas man šķita muļķīgi un neiedomājami. Un vai es to atklāti atzinu? Ja arī es kaut ko izjutu, tad vienīgi aizvainojumu: es, protams, sapratu, ka Patu pārņēmusi savā varā mātes slimība, ka viņai nav laika vēstulēm, taču manis nomierināšanai nosūtīt telegrammu, kurā būtu kaut vai trīs vārdi, viņa tomēr varēja. Visnepatīkamākais bija tas, ka viņa neizpildīja solījumu — bija nosolījusies, ka tūlīt pēc ierašanās telegrafēs man,— un, kā man šķiet, pirmoreiz mūsu kopdzīves laikā Pata aizmirsa man apsolīto.

Tomēr svētdienā es jau sāku mazliet uztraukties. Man vispār nepatīk nīkt bezdarbībā, arī mūsu nedēļas nogales vienmēr bija ar kaut ko aizpildītas; vasarā mēs gandrīz vienmēr braucām ar teltīm uz Mičigana ziemeļpiekrasti vai uz Grandrapidsas rajonu, bet ziemā ciemojāmies pie draugiem Čikāgā vai Sentpolā; vairākas reizes gadā mēs no piektdienas līdz pirmdienai braucām uz Ņujorku iepirkties un apmeklējām ari teātra izrādes. Taču, kad mēs palikām Leikvjū, arī šeit mums bija daudz kas darāms: jānomazgā automašīna, jāapgriež Patas rožu krūmi, jāsakārto bibliotēka … Un turklāt, ja cilvēki mīl viens otru tā kā mēs ar Patu, tas viņus pārņem pilnīgi un viņiem nav laika nīkt bezdarbībā.

Taču šajā svētdienā man nebija ko darīt un es arī nevēlējos. Varu teikt, ka no šīs dienas es patiešām sāku ciest. Iesākumā manas ciešanas vēl bija visai neskaidras, sporādiskas un nenoteiktas, bet dvēseles līdzsvaru es biju zaudējis, tāpat biju zaudējis dedzību un interesi, ar kādu es — mēs abi — senāk izturējāmies pret dzīvi, kuru mēs baudījām kā sulīgu augli. Kopš tā laika es vairs nekad neatguvu agrāko dzīvesprieku .. .

Vakarpusē mani pēkšņi pārņēma briesmīga doma, asa un sāpīga kā lapsenes dzēliens: ja nu Patas lidmašīna cietusi avāriju? Kopš ceturtdienas es visai pavirši pāršķirstīju avīzes un neklausījos radio. Man tomēr šķita, ka tādu svarīgu notikumu kā lidmašīnas katastrofa es diezin vai būtu palaidis garām, kāds to noteikti būtu man paziņojis. . . Bet kas gan varētu to zināt? Es mēģināju zvanīt uz aģentūru, bet tobrīd tā jau bija slēgta. Piezvanīju uz Milvoki aerodromu un uzzināju, ka pēdējās dienās nav notikusi neviena avārija; bet, kad es uzstāju, lai apliecina, ka visi reisa Čikāga — Ņujorka — Londona pasažieri piektdien laimīgi nok|uvuši galā, man atbildēja, ka, lai saņemtu precīzu informāciju, ir jāpārbauda un svētdienā to ir grūti izdarīt, tāpēc man rīt no rīta vēlreiz jāpiezvana uz aģentūru. Būtu lieki sacīt, ka es visu nakti neaizvēru ne acu, mēģinot pats sevi pārliecināt, ka manām bailēm nav pamata, un diemžēl man tas neizdevās. Piecēlos rītausmā, nomazgājos vispirms karstā vannā un pēc tam ledainā dušā un, nepaļauda- mies vairs uz trīs dienas klusējošo telefonu, steidzos uz pilsētu. Protams, es ierados pārāk agri, un man vajadzēja gaidīt gandrīz stundu, līdz tika atvērta aviosabiedrības aģentūra. Beidzot parādījās kalpotājs, es iegāju un griezos pie sekretāres, kas pasauca kādu citu, kura piezvanīja uz Čikāgu.

Pēc desmit minūtēm mans satraukums tika pilnīgi izkliedēts. Lidmašīna, ar kuru Pata ceturtdien pusnaktī aizlidoja, laimīgi nolaidusies Londonā; lidojums noritējis mierīgi, lidmašīna piezemējusies Londonas lidostā pulksten sešos vakarā pēc Griničas laika, un misis Patricija Teilore ir minēta atlidojušo pasažieru muitas kontroles lapā. Es jutu tik spēcīgu atvieglojumu, ka gandrīz vai noskūpstīju visus pēc kārtas — sekretāri, liftnieku, šveicaru. Uz ielas tik tikko apvaldīju vēlēšanos dziedāt pilnā kaklā. Protams, vēl palika kaut kas nenoskaidrots, es joprojām nesapratu, kāpēc Pata klusē, taču vismaz biju uzzinājis galveno — ka viņa ir sveika un vesela.

Es izmantoju agro rīta stundu un aizgāju uz pastu. Telegrāfa darbinieks, kuru es, starp citu, pazinu jau sen, trešo vai ceturto reizi noklausījās manu stāstu, kuru biju jau viņam izstāstījis pa telefonu. Un viņš man deva vienīgo prātīgo padomu, par ko es, protams, nebiju pat iedomājies.

— Vai jums nešķiet, ka kablogramma, kuru jums nosūtīja misis Teilore, ir gluži vienkārši noklīdusi? Laiku pa laikam tā notiek. Kaut kādu dīvainu iemeslu dēļ, kurus mēs paši ne vienmēr varam noskaidrot, dažas telegrammas sasniedz adresātu tikai pēc nedēļas. Ja vēlaties, es varu izpētīt. .. Bet, tā kā jūs vēlaties saņemt ātru atbildi, es jums iesaku pašam telegrafēt misis Teilorei.

Kā es agrāk neiedomājos par to? Tas taču bija acīm redzams! Pat nepateicies pasta darbiniekam, es satvēru telegrammas veidlapu. Bet tūlīt aptvēru, ka es nezinu, vai Pata dzīvo pie savas mātes vai apmetusies viesnīcā. Iepriekšējos braucienos uz Londonu bija noticis gan vienādi, gan otrādi, bieži vien viņa dzīvoja pie Rozas, bet reizēm — vai nu tāpēc, ka pie manas sievasmātes vienmēr bija daudz ļaužu (Rozai patika rīkot pieņemšanas), vai varbūt tāpēc, lai būtu neatkarīgāka,— Pata apmetās «Kamberlendā»; es jau minēju, ka Pata un Roza ne vienmēr labi sapratās.

Šoreiz Pata, iespējams, apmetīsies pie mātes, jo vēlēsies vienmēr būt slimnieces tuvumā; bet, no otras puses, ja pie Rozas gultas dežurē slimnieku kopēja (tā pati mis Sīmonsa, kas bija sūtījusi telegrammu), tad Pata droši vien būs izvēlējusies viesnīcu, un visticamāk, tā būs «Kamberienda», kur mēs vienmēr apmetāmies. Visdrošāk un pareizāk būtu telegrafēt uz abām vietām. Mazliet padomājis, es nosūtīju Patai uz mātes adresi šādu telegrammu: «Uztraucos par Tavu klusēšanu kopš aizbraukšanas brīža punkts telegrafē vai piezvani nekavējoties punkts mīlu Tevi punkts tavs Deivs». Otru telegrammu es nolēmu sūtīt nevis Patai, bet «Kamberlendas» viesnīcas direkcijai, lai saņemtu atbildi pat tai gadījumā, ja viņa nav tur apmetusies.

Pārējo dienas daļu pavadīju vislabākajā noskaņojumā, es pat atguvu savu agrāko mieru un labsajūtu. Jutos mazliet apbēdināts, kad vakarā, pārnākdams no bankas mājās, neatradu nekādu atbildi, bet, taisnību sakot, tas mani nepārsteidza: ir taču zināms, ka telegrammas no Milvoki līdz Londonai parasti ir ceļā divpadsmit stundas, bet atpakaļceļam, ņemot vērā laika starpību un tās radītās sekas, nepieciešams vēl ilgāks laiks.

Patiešām atbildi no «Kamberlendas» es saņēmu nākamās dienas pusdienlaikā. Cienījamai iestādei nav bijis gods uzņemt savu viesu vidū misis Patriciju Teilori kopš 1954. gada aprīļa.

— Un citas man adresētas kablogrammas jums nav?— es vaicāju kalpotājam, kurš man piezvanīja un pavēstīja šo ziņu.

—  Nē, mister Teilor, vairāk nekā nav.

Ja Pata būtu apmetusies citā viesnīcā, viņa noteikti atrastu manu telegrammu pie mātes un tūlīt man atbildētu. Tas bija nesaprotami. Es nogaidīju vēl līdz trešdienas pēcpusdienai; mani atkal bija pārņēmis satraukums, bet nu tas bija gluži cits satraukums — daudz neskaidrāks un uzmācīgāks, ar nolemtības piejaukumu un pat ar zināmu nervozitāti, ko vēl pastipri nāja uzbudinājums, kāds pārņem cilvēku, kad viņš saduras ar parādību, kuru nespēj izskaidrot.

Trešdien ap pieciem vakarā mani pārņēma dusmas. Kablogrammas starp Milvoki un Londonu cirkulēja normāli, par to liecināja atbilde no «Kamberlendas». Turklāt Pata laimīgi ieradusies Londonā, to man apgalvoja aviosabiedrība. Bet ar ko lai izskaidro šo klusēšanu? Un pēkšņi man ienāca prātā laba doma. Pata laimīgi ieradusies Londonā … Bet tas bija pagājušajā piektdienā! Taču tas nebūt neliecina, ka viņa vēl šobrīd ir Londonā. Man nezināma iemesla dēļ Pata varēja atstāt Londonu. Varēja . .. Ko viņa patiešām varēja? Ja viņa man nedod nekādas dzīvības zīmes, tātad ir nokļuvusi tādā situācijā, ka nevar to izdarīt. Tātad viņu kaut kur tur ieslodzītu pret viņas gribu. Tātad viņa … Es nocēlu telefona klausuli un piezvanīju policijai.

Mani bez grūtībām savienoja ar Kērku Braunu. Ķērks Brauns ir Milvoki policijas priekšnieks; kā bankas pārvaldniekam man bieži ir darīšanas pie viņa, un mūsu attiecības ir lieliskas. Viņš paziņoja, ka darīs visu iespējamo, lai man palīdzētu, un pēc desmit minūtēm es jau sēdēju viņa kabinetā.

Ķērks uzmanīgi noklausījās manu stāstu, padomāja mirkli, tad jautāja: %

—  Tātad, Deiv, ko jūs gribat, lai es daru?

—  Es vēlos, lai jūs atrodat manu sievu.

—  Tādā gadījumā vispirms nepieciešams, lai viņa būtu pazudusi.

—  Vai tad viņa nav pazudusi?

—  Noteikti runājot, jums nav nekādu pierādījumu. Man ir grūti uzsākt izmeklēšanu tikai tāpēc vien, ka jūs nesaņemat vēstis no misis Teilores jau .. . jau nedēļu, pat mazāk nekā nedēļu. Vai ne tā? Zināt, Deiv, mēdz būt lieliskas sievas, kuras vēl daudz ilgāk nedod vīram nekādas ziņas par sevi. ..

Ja nebūtu tik satraukts, es, protams, atcerētos, ka pirms trim gadiem Kērku Braunu pameta sieva; taču šobrīd es nespēju domāt ne par ko citu kā vienīgi par Patu.

—  Kāds sakars te ar citām sievām!— es gandrīz vai kliedzu. — Es nevēlos zināt un man nospļauties par to, ko līdzīgās situācijās dara citas sievas. Pata un es — tas ir īpašs gadījums. Nekad vēl nav tā bijis, ka Pata man nerakstītu ilgāk par trim dienām! Tas nav iespējams tikpat kā … tikpat kā …

Droši vien es izskatījos pēc jukuša, jo Ķērks, kurš sākumā smaidīja mazliet ironiski, pēkšņi pārgāja uz tēvišķīgu un mierinošu toni, kādu izmanto kaprīzu bērnu apklusināšanai.

—  Protams, Deiv, protams. Bet jums mani jāsaprot. Policijai nepieciešami daudz taustāmāki pierādījumi. Jūs pats man sakāt, ka aviosabiedrība apgalvo, ka misis Teilore laimīgi nolaidusies Londonas lidostā. .. Mums nepieciešama kaut vismazākā norāde.. . Piemēram, vēstule, kurā būtu paziņots, ka viņa tikusi kaut kur gaidīta, bet nav tur ieradusies …

—  Bet jums taču ir telegramma no viesnīcas «Kamberlenda»?

—  Vai viņa pirms aizbraukšanas no Milvoki pasūtīja tur sev numuru?

Es biju spiests atzīt, ka numuru viņa nepasūtīja un turklāt es pat nezinu, vai Patai patiešām bija nodoms apmesties «Kamber- lendā».

—  Nu tātad, Deiv … Ja jūs tā uzstājat, es varu palūgt FIB sazināties ar mūsu sūtniecību Londonā . .. Bet es šaubos, vai viņi to darīs … Jūs taču zināt, ka viņi pašlaik ir aizņemti ar daudz nopietnākām lietām.

—  Nevis ar sūtniecību vajag sazināties, bet gan ar Skotlendjardu!

—  Man nav nekādu tiesību to darīt. .. vismaz pašreizējā lietas ievirzē ne. Bet, lūk, ko es jums teikšu, Deiv. Nekas jums neliedz pašam uzsākt kaut kāda veida meklēšanu. Vai jūs man reiz neteicāt, ka jums Londonā ir draugs advokāts? Neviens labāk par viņu nepalīdzēs jums šajā lietā .. .

Piedod man, Tom, bet līdz šim brīdim es ne mirkli neiedomājos par Tevi. Ķērks Brauns ieteica man visprātīgāko ceļu. Tomēr es vēl mēģināju Kērku pārliecināt.

—  Vai jūs nedomājat, ka izmeklēšana, ko uzsāksiet jūs, noritēs daudz ātrāk un veiksmīgāk? Amerikāņu policijas autoritāte .. .

—  Šāda veida lietā atrasties notikuma vietā ir svarīgāk par jebkuru autoritāti. Telegrafējiet savam draugam, vecīt. Protams, ja jums būs vajadzīgs mans atbalsts…

Es pateicos Kērkam Braunam — bet tikai pieklājības pēc. Biju dusmīgs uz viņu; taču vēlāk man bija jāatzīst, ka Kērka nosvērtība un padoms bija daudz noderīgāki nekā tā veltīgā rosīšanās, kadu, bez šaubām, būtu uzsācis kāds cits policists.

Katrā ziņā man neatlika nekas cits kā sekot viņa padomiem. Bet es biju tik ļoti uztraucies, ka nespēju sagudrot tekstu telegrammai, kuru gribēju Tev nosūtīt. Veltīgi nomocījies ilgāk nekā pusstundu, es beidzot nolēmu, ka vienkāršāk būs Tev piezvanīt, bet telefoniste man paskaidroja, ka laika starpības dēļ es diezin vai dabūšu savienojumu ar Londonu ātrāk kā rīt no rīta, un doma, ka kaut vai piecas minūtes būs jāpavada bezdarbībā, padarīja mani gluži vai traku.

Tad es atcerējos Semu Hendersonu, kurš lūdza mani piezvanīt viņam un paziņot par manas sievasmātes veselības stāvokli. Es jau tev teicu, ka Semam piemita apbrīnojama spēja mani nomierināt, sapurināt, kad jutos nomākts, kas man gadījās visai bieži un īpaši tolaik, kad vēl nebiju precējies. Bez vilcināšanās es pieteicu sarunu ar Čikāgu un jau pēc minūtes izdzirdēju klausulē Sema balsi.

Es vēlreiz sīki izklāstīju visu notikušo, izstāstīju, protams, arī par Kērka Brauna apmeklējumu. Sems uzdeva man visdažādākos jautājumus, tad sacīja:

—  Vilcināties vairs nedrīkst, Deiv, jums jādodas turp.

—  Kurp?— es stulbi vaicāju.

—  Uz Londonu. Ja Pata tiešām ir pazudusi — bet es domāju, ka jūsu satraukums ir pamatots,— tikai jūs vienīgais varēsiet izdarīt visu nepieciešamo, lai viņu atrastu. Jūsu draugs Bredlijs, bez šaubām, būs jums ļoti noderīgs, bet meklēšana var būt ilga un grūta, un, manuprāt, tikai jums pietiks pacietības un neatlaidības.

Semam bija tūkstoškārt taisnība. Tomēr kaut kādas apkaunojošas mazdūšības dēļ (patiesībā Tu taču labi zini, ka esmu mazdūšīgs) es vēl vilcinājos.

—  Bet, Sem … es taču nevaru gluži vienkārši aizbraukt.. . Un banka?

—  Jums taču ir tiesības ārkārtējā gadījumā paņemt dažas dienas atvaļinājuma, vai ne? Ja jūs būtu salauzis kāju vai jums būtu skarlatīna, banka taču kaut kā izgrozītos. Katrā ziņā jūsu pašreizējā stāvoklī jūs neesat nekāds strādātājs.— Viņš sirsnīgi piemetināja:— Ja centrālā valde izteiks vismazāko neapmierinātību, es jūs aizstāvēšu. Jūs taču zināt, Deiv, ka vienmēr varat paļauties uz mani.

Ja šajā brīdī Sems būtu man acu priekšā, es mestos viņam ap kaklu; es biju tik saviļņots, ka ar pūlēm nomurmināju dažus pateicības vārdus.

Diennakts, kas pagāja pēc šīs sarunas, bija tik piepildīta, ka es gandrīz aizmirsu savas bēdas. Man vajadzēja nodiktēt ap piecdesmit vēstuļu, iepazīstināt Maiku Fletčeru, manu palīgu, ar visdažādākajām lietām, vairākas reizes zvanīt aģentūrai, lai pārliecinātos, ka man rezervēta vieta lidmašīnā uz rltvakaru, telegrafēt Tev, ka piektdienas pēcpusdienā būšu Londonā, kā arī telegrafēt uz «Kamberlendu», lai rezervē man istabu, pēc tam vēl bija jāsakārto mantas ceļam . ..

Maiks Fletčers laipni piedāvāja pavadīt mani līdz Čikāgai, jo citādi, ja es turp dotos ar lidmašīnu vai vilcienu, man vajadzētu izbraukt no Milvoki daudz agrāk, bet šādā nervozā satraukumā braukt vienam un trīs stundas sēdēt pie stūres man nemaz nešķita patīkami. Maika rūpības un labā rakstura dēļ — viņš vispār ir burvīgs puisis un vienmēr izturas pret mani ar īpašu mīlestību un apbrīnu, ko es nebūt neesmu pelnījis,— brauciens uz Čikāgu bija patīkams, un es nemaz nemēģināju ik minūti atsaukt atmiņā līdzīgu braucienu, ko pirms nedēļas veicu kopā ar Palu. Čikāgā es pusdienoju ar Semu un Maiku, kuri visādi mēģināja mani uzjautrināt, un atklāti jāteic, ka viņiem izdevās mani sasmīdināt. Starp citu, Sems deva man dažus lieliskus padomus, kā man jāveic izmeklēšana Londonā, ja viss būs ļoti sarežģīts.

— Bet,— viņš piebilda,— mēs te jau saceram policijas romānu, un Pata droši vien ļoti izbrīnītos, ja uzzinātu par to satraukumu, kāds viņas dēļ izcēlies. Nu, lūk, lai kā arī būtu, šis mazais ceļojums, Deiv, jums nāks par labu. Jums tas būs kā divdesmitais vai trīsdesmitais medusmēnesis, un es deru, ka pēc nedēļām divām mēs sagaidīsim Deivu un Patu lidostā, bet viņi lūkosies viens otram acīs kā divi balodīši, kas, starp citu, jūsu vecumā jau kļūst mazliet smieklīgi. Vai jums tā nešķiet, Maik?

Maiks neatbildēja. Sema joki viņu mazliet kaitināja. Turklāt, kaut viņš, protams, man to nekad netika teicis, man vienmēr bija sajūta, ka viņam nepatīk Pata.

Viņi pavadīja mani līdz lidostai, un mēs šķīrāmies tieši tai vietā, kur es atvadījos no Patas.

Es izlidoju tieši nedēļu pēc viņas, minūti minūtē, tai pašā lidmašīnā un pa to pašu maršrutu.

III nodaļa

Pēc iepriekšējo dienu saspringtības es pēkšņi jutu milzīgu nogurumu; ja man tobrīd būtu pateikuši, ka pēc izkāpšanas no lidmašīnas es ieraudzīšu Patu, man pat nepietiktu spēka priecāties. Es mēģināju kaut kam pievērst uzmanību, mēģināju iztēloties, ka pirms nedēļas šajā pašā salonā sēdēja Pata, vēroju pasažierus. Lidmašīna bija pārpildīta, bet neviena seja man nešķita interesanta, pat ne cilvēciska, varbūt vienīgi jaunās sievietes seja, kurai bija tāla, |oti tāla līdzība ar manu sievu. Viņa arī lidoja viena, un viņas sejā bija manāms dziļš satraukums — maza, pamesta meitenīte . .. Vai arī Patas sejā bija tāda pati bezcerīga izteiksme, priekšlaicīgs dzīves apnikums? Tas nebija iedomājams — Pata, tik lepna, tik lieliska noteicēja pār sevi … Un tomēr . .. Savā jūtu mulsumā es vairs labi nesapratu, ka līdzās sēž nevis Pata, bet nepazīstama pasažiere. Es iztēlojos Patu ar šīs nepazīstamās vaibstiem. Varbūt kāds no pasažieriem uzrunāja viņu — arī mani vienubrīd pārņēma vēlēšanās uzsākt sarunu ar vientuļo ceļinieci, bet, par laimi, mūsu vifetas bija visai tālu viena no otras… Varbūt ar Patu kāds sarunājās, un kas zina, vai tieši te neslēpjas viņas nozušanas iemesls? Nu nē, Pata nesāktu sarunu ar svešinieku, un katrā ziņā viņa neļautu sevi iesaistīt avantūrā. Jau tas vien, ka varēju nonākt līdz šādiem pieņēmumiem, apliecināja, cik nelīdzsvarots esmu kļuvis. Bez šaubām, Semam bija taisnība. Ieradies Londonā, es gluži vienkārši ieraudzīšu Patu pie mātes gultas; viņas klusēšanai radīsies tāds vai citāds izskaidrojums, un pašreizējie murgi šķitīs netīkamas atmiņas. Es mēģināju iztēloties, kā viss notiks … un pēkšņi izbailēs ieraudzīju, ka Patas seja man vairs neliekas tik pierasta; kad, aizvēris acis, mēģināju atsaukt atmiņā viņas veidolu, vaibsti izplūda un es joprojām redzēju acis, degunu un muti tai daiļajai nepazīstamajai, kas vientuļi sēdēja trīs krēslus no manis … Es cīnījos, mēģināju atjaunot tuvību ar savu sievu, taču viņa šķita tik tāla . . . Bet manas domas kļuva aizvien neskaidrākas, apziņa aizvien gurdāka, un es cieši iemigu.

Pirmoreiz es pamodos, kad mēs nolaidāmies Aidlvaildā. Es ne visai labi sapratu, kas notiek, kur es atrodos un kāpēc es te esmu nokļuvis; es gribēju celties, bet stjuarte lūdza mani palikt savā vietā, līdz lidmašīna apstāsies. Par spīti drausmīgajai motoru rūkoņai un signāluguņu zibošajai gaismai, es ātri aizmigu no jauna un nepamodos līdz pat Šenonai. Spīdēja spoža saule, atmirdzēdama tūkstošiem ugunīs lidostas logu un durvju stiklos; Īrijas pakalni bija neiedomājami zaļi. Miegs bija man nācis par labu, un, kaut ari vēl biju norūpējies, taču vairs ne apjucis. Cits Deivs, tas, kuru Tu, Tom, reiz mīlēji, kuru pazina lielākā daļa manu pašreizējo draugu,— darbīgs un izlēmīgs cilvēks — bija pēkšņi ņēmis virsroku. Ar acīm es neviļus meklēju skaisto, vientuļo ceļotāju, taču viņa bija nozudusi: droši vien izkāpusi Ņujorkā. Pavaicāju kaimiņam, cik ir pulkstenis,— bija trīs dienā, lai gan manējais rādīja desmit. Sātīgas brokastis pilnīgi atjaunoja manus spēkus, un es domāju, Tom, ka, izkāpjot Londonas lidostā, neviens nesaskatīja manī izmisušu mīļāko, kuram zudusi iemīļotā; vismaz Tu man tā sacīji, un es ceru, ka Tu biji patiess.. .

Es priecājos Tevi atkal satikt; varu pat sacīt, ka iespējamā tikšanās ar Tevi mani balstīja visā lidojuma laikā. Es, protams, būtu vēlējies, lai šī tikšanās notiktu citos apstākļos un citu iemeslu dēļ; bet cilvēks jau ir ta radīts — vismaz es tāds esmu —, ka pat visļaunāko raižu brīžos sirdī atrodas vieta mazam priekam, un, kad es ieraudzīju Tevi lidostas hallē otrpus nožogojumam, mani ielīksmoja īsta laimes sajūta, it kā es būtu atguvis daļiņu Patas. Taču šo laimes sajūtu — es tikko iedrošinos Tev to sacīt — Tev neizdevās manī uzturēt. Vai es esmu netaisns? Vai tas notika manas vainas dēļ? Lai kā tas būtu, desmit minūtes pēc tam, kad biju Tevi apskāvis un kad mēs jau braucām uz Londonas centru, es jutos vēl vientuļāks nekā pirms mūsu tikšanās, man šķita, ka būs jāvada šī drausmīgā cīņa bez jebkādas palīdzības un ka vecais draugs Toms Bredlijs ir nozudis … tāpat kā Pata . ..

Tu droši vien atceries mūsu sarunu. Es Tev pastāstīju par visu notikušo; Tu šķiti stipri izbrīnījies, īpaši izbrīnījies par to, ka Pata nav Tev devusi ne mazāko dzīvības zīmi (un tas man šķita vissmagākais apliecinājums manām visļaunākajām bailēm). Tu man ieteici tūlīt doties pie sievasmātes; Tu nevarēji mani turp pavadīt, bet mums vajadzēja tikties deviņos un kopā paēst vakariņas.

Tu izsēdināji mani pie «Kamberlendas» viesnīcas; es paziņoju dežurantam hallē par savu ierašanos, atstāju tur savas mantas un, pat nepārmainījis apģērbu un nenomazgājis rokas, pat neuzgājis savā istabā, ielēcu taksometrā.

Jau vairākus gadus Roza dzīvoja mazā dzīvoklī Sautkensing- tonā pie paša parka. Agrāk, vēl tolaik, kad es tikko biju iepazinies ar Patu, Roza apdzīvoja skaistu māju Celsijā, taču uzturēt šo Viktorijas laika savrupnamu ar daudzajiem kalpotājiem kļuva par grūtu, un viņa noīrēja Glosesterroudā burvīgu četristabu dzīvokli trešajā stāvā; pavisam mājai bija četri vai pieci stāvi — diezgan liels retums šajā kvartālā. Es tur biju vienu vienīgu reizi pirms diviem gadiem, kad pēdējoreiz aizbraucu uz Londonu, bet vieta man likās burvīga un tīkami mierīga un māja pietiekami eleganta manai sievasmātei, kura, neaizraudamās ar snobismu, nebūtu pacietuši, ka tiek «dekla- sēta».

Kamēr taksometrs brauca lejup pa Pārkleinu, es pēkšņi sajutu drudžainu satraukumu. Es tuvojos sava ceļojuma mērķim; beidzot es kaut ko uzzināšu — nav svarīgi, ko tieši, bet noteikti kaut ko noskaidrošu; Roza Stīvensa vai viņas kopēja, ja pati Roza ir pārāk slima, lai mani pieņemtu, pateiks man, kad viņa redzējusi Patu pēdējoreiz; sievasmāte ievirzīs manus meklējumus vai nu vienā, vai otrā virzienā; vai, vēl vienkāršāk, Pata pati man pastāstīs, kas ar viņu atgadījies, un paskaidros man savas klusēšanas iemeslus. Taksometrs nogriezās gar Haidparka stūri un brauca pa Naitbridžu.

Bija pusastoņi, ielās valdīja liela rosība, Londonas mājsaimnieces, tikpat slikti ģērbušās kā pagājušoreiz, kad ierados Londona, steidzās uz pārtikas preču veikaliem, tik tikko nepakļūstot zem automašīnu riteņiem. Divstāvīgie autobusi traucās cits citam pretī, atgādinādami aizvēsturiska dzīvnieka dažādas ķermeņa daļas. Laiks joprojām bija skaidrs, rietošā saule zeltīja Naitbridžas namu sarkano ķieģeļu fasādes, spēlēja paslēpes gar parka žogu, glāstīja plecus daiļajām amazonēm, kas drasēja pa Rotenrovu; Londona ilgi tīksmē gozējās rietošās saulesstaros, pirms iegrima nakts tumsā. Es ieraudzīju Albert- holas kupolu, un man sāka drebēt rokas — pēc piecām minūtēm es būšu pie mērķa.

—  Trīs šiliņi, ser.

Tā bija tā pati māja, par to šaubu nebija. Es iespiedu šoferim rokā divas puskronas un piezvanīju.

Nekādas atbildes.

Es paraudzījos apkārt, vai neesmu kļūdījies; tā patiešām bija māja № 49 Glosesterroudā, un es vēlreiz nospiedu trešā stāva zvana pogu. Tiesa, pie zvana gan nebija plāksnītes ar uzvārdu, bet Roza dzīvoja trešajā stāvā, par to es biju pārliecināts, un šajā stāvā bija tikai viens dzīvoklis. Es piezvanīju vēlreiz.

Nekādas atbildes.

Roza kaut kur izgājusi? Pilnīgi izslēgts: cilvēks, kuram pirms nedēļas bijusi sirdslēkme, uzturas mājās. Viņa nespēj atvērt durvis? Tur taču ir kopēja. Mirusi? .. .

Tad es zvanīju ar visiem zvaniem, bet joprojām neviens neatsaucās; patiesās dusmās es nospiedu visus pie ieejas esošos zvanus.

Šoreiz es sasniedzu vēlamo rezultātu. Pirmajā stāvā pie pašām ieejas durvīm pavērās kāds logs, un spraugā pavīdēja gara, zirdziska seja, ko ieskāva iesirms matu ērkulis.

—  Kas noticis?— norūca dīvainā būtne.

—  Piedodiet, kundze,— es nomurmināju,— vai jūs man nepateiktu . . .

—  Ei jūs, vai ta grib sacelt kājās vis kvartāl?— viņa atcirta, neļaudama man pabeigt teikumu.— Pamēģin tik atkaliņ zvanīt,

es izsauks policij. Man še uzdots sekot, lai valdīt kārtlb un tikt ievērot klusuin. Še ir cienījam māj. ..

Viņa runāja tik šausmīgā koknijiešu dialektā, ka es ar mokām sapratu, ko viņa saka.

—       Lūdzu, atvainojiet mani,— es atsāku, pūlēdamies saglabāt aukstasinību.— Es meklēju misis Stīvensu, bet viņa, šķiet, neatbild …

—  Misis Stīvensu?— vaicāja megera.

—      Jā, misis Stīvensu, kura dzīvo trešajā stāvā. Es esmu viņas znots un gribētu …

Viņa naidīgi mani aplūkoja.

—       Ko jūs te melš? Še nav nekād misis Stīvens. Es gribēt gan zināt, kāpēc jums vajag to visu sagudrot.

Šoreiz es pat samulsu. Pagājušās nedēļas satraukums, pārdzīvojumi, nogurums pēc grūtā ceļojuma bija izsmēluši manus spēkus. Pēkšņi viss sagriezās manu acu priekšā, un, lai nenokristu, es pieķēros durvju rokturim.

—       Nepieskarieties vara apkalumiem,— spiedza durvju sardze.— Tikko šorīt es tos nospodrināj.

Ar milzīgām pūlēm man izdevās savaldīties.

—       Es neko neizgudroju, kundze,— es sacīju cik vien iespējams pārliecinoši.— Varu zvērēt tiesā, ka misis Roza Stīvensa ir mana sievasmāte un, kad es pēdējo reizi viņu apciemoju, viņa dzīvoja šis mājas trešajā stāvā.

Sieviete cieši uzlūkoja mani.

—  Un kad tas bij?

—  Kad … kas bija?

—  Kad jūs pēdējoreiz viņ apciemoj?

—  Ir pagājuši mazliet vairāk nekā divi gadi.

—       Ne pārāk uzmanīgs znots jūs ir,— sieviete nosmīkņāja. — Divi gadi!

—  Es nedzīvoju Londonā,— neviļus paskaidroju.

—       Ak tā gan! Nu, lūk, nav šajā mājā nekādas Stīvensas! Un, ja jūs būt pats prezidents Eizenhauers, es ari tad atbildēt to paš.

Viņa ar troksni aizvēra logu.

Dusmās gandrīz nosmacis, es nedomādams atkal nospiedu pirmā stāva zvana pogu. Uz rezultātu nebija ilgi jāgaida: dusmīgā durvju sardze tūlīt atvēra logu.

—      Ja tūliņ neaizvāksieties, es saukšu policij! Nezinu, kāpēc ta gribat iekļūt šai mājā, bet nekādi labie nolūk tie noteikt nav. Jūsu pasaciņas ir aizdomīgas. Nav šeit nekādas Stīvensas!

Viņa tik nikni aizcirta logu, ka gandrīz izbira stikli.

Viss šķita ka ļauns murgs. Jau no paša sākuma viss notikušais likās ka murgs: telegramma, Patas steidzīgā aizbraukšana,

viņas neizskaidrojamā klusēšana… un tagad vēl nozudusi Roza! Kad man bija septiņi gadi, reiz es lielā Ņujorkas universālveikalā pazaudēju savu māti; sākumā es drosmīgi mēģināju viņu sameklēt, bet visas sejas, kurām es pievērsu izmisušo skatienu, bija man svešas, visas rokas, kam stiepu pretī drebošos pirkstus, ari nebija manas mātes rokas; dāmas čalodamas gāja garām steidzīgas un vienaldzīgas. Ar lielām pūlēm es valdīju asaras, jo man taču mācīja, ka zēns nedrīkst raudāt. Es devos uz izeju un nokļuvu uz saules apmirdzētās Trīsdesmit trešās ielas, pilnīgi viens visā pasaulē, aklā un mēmā pasaulē. Nekad vairs netiku izjutis tādas skumjas. Un tieši tagad mani atkal pārņēma līdzīgas izjūtas: es stāvēju uz Glosesterroudas trotuāra un jutos tikpat vientuļš, nožēlojams un nevarīgs kā pirms divdesmit astoņiem gadiem uz Trīsdesmit trešās ielas trotuāra. Tobrīd es domāju par Tevi, Tom, kā par vienīgo saiti, kas mani vēl saistīja ar īstenību, ar reālo dzīvi, taču Tevis nebija līdzās, Tu mani pameti, un es nezināju, kurp Tu biji aizgājis, jo man vajadzēja ar Tevi satikties tikai deviņos vakarā… Protams, es varēju atgriezties viesnīcā un gaidīt Tevi tur, bet šī doma man šķita vēl nepanesamāka: veselu stundu sēdēt bezdarbībā, nevarīgi saliktām rokām, kad Pata ir nozudusi un viņai varbūt draud briesmas . . . Pirmo reizi es tik precīzi formulēju šo hipotēzi, līdz šim nevienu brīdi nebiju iedomājies par patiesām briesmām, taču tagad, kad jutos noguris un satraukts, es pēkšņi skaidri apzinājos: Patai draud briesmas. Un šī doma ne mirkli mani nepameta ne šajā, ne arī turpmākajās dienās, tā mani kremta kā lapsa, kura izgrauza jaunā spartieša vēderu; Pata ir slima, ievainota, apcietināta; ik sekundi viņas stāvoklis kļūst aizvien bīstamāks, un man nav tiesību kaut uz īsu atpūtu.

Šīs pārdomas trāpīja mani kā pātagas cirtiens. Lai, atrastu Patu, man vispirms jāatrod Roza. Skaidri neapzinoties, ko daru, es pārgāju pāri ielai un devos uz tabakas bodīti uz Glosesterroudas un kādas šķērsieliņas stūra.

Jauna būtne ar uzrauktu deguntiņu sēdēja aiz nelielas letes un pļāpāja ar iesirmu angļu džentlmeni, kurš, kā visi zināma vecuma elegantie angļi, bija mazliet līdzīgs Entonijam Idenam.

Es pārtraucu viņu sarunu, jo vēlējos nopirkt paciņu «Players». Es neciešu angļu tabaku, bet instinktīvi nojautu, ka modināšu mazāku neuzticību, ja pārāk neizrādīšu savu amerikānisko izcelsmi. Taču piesardzība izrādījās veltīga, jo pārdevēja, bez šaubām, uztvērusi manu akcentu, laipni paziņoja, ka viņai esot arī cigaretes «Česterfīlds». Es nomurmināju dažus nesakarīgus vārdus un beigās paņēmu «Česterfīlda» paciņu, nevis «Players». Brīdi valdīja klusums, pārdevēja man sirsnīgi uzsmaidīja, bet tad, redzot, ka esmu mēms kā zivs, atsāka sarunu ar otru klientu, kurš bija bezrūpīgi atspiedies pret leti.

—  Es meklēju kādu dāmu, kura dzīvoja tai mājā iepretī, bet man teica, ka viņa šeit vairs nedzīvojot, un es nezinu, kā lai viņu sameklēju.

—  Nav nekā pārsteidzoša,— viņa atbildēja.— Māja jau pirms trim mēnešiem ir pārdota, un visiem īrniekiem vajadzēja izvākties. Jaunie īrnieki aizņēmuši visu māju . .. Droši vien ar jums runāja sardze? Nudien īsta ragana, viņu necieš viss kvartāls, un neviens nevar apjēgt, kāpēc šie kārtīgie ļaudis patur tik pretīgu kalpotāju.

Protams, šāds paskaidrojums diez vai varēja līdzēt manos meklējumos, tomēr tajā jautās kaut kāda cerība. Ja Roza ir pārvākusies uz citu dzīvokli, tad Pata nav saņēmusi telegrammu un viņa nevarēja man atbildēt. Varbūt te slēpjas noslēpuma atrisinājums: Patas sūtītā telegramma ir pazudusi, manu telegrammu viņa nav saņēmusi, un par šādiem sīkumiem es tik ļoti satraucos… Bet kāpēc Roza nav paziņojusi Patai savu jauno adresi? Ja nu tomēr viņa ir to darījusi, tad kāpēc Pata man neieminējās par to ne pušplēsta vārdiņa? Nē, te kaut kas nebija kārtībā.

—  Vai jūs nepateiktu,— vaicāju pārdevējai,— kā es varētu uzzināt agrāko mājas iemītnieku jauno adresi?

—  Man šķiet, tas būs grūti izdarāms,— viņa sacīja, laipni smaidīdama.— No tās megeras misis Bellas jūs neko neizvil- ksiet; starp citu, viņa droši vien nemaz nezina, uz kurieni pārvākušies iepriekšējie iemītnieki. Man šķiet, ka jaunie īpašnieki ir kaut kur aizceļojuši. Arī es te tirgojos pavisam nesen un diezin vai varēšu jums palīdzēt. Pastnieks nāks tikai rīt no rīta; ja vēlaties, es varu viņam pavaicāt, bet arī viņš ir liels savādnieks … un es neesmu pārliecināta, ka viņš kaut ko zinās. Vispār viņš nav slikts zēns, bet mīl iedzert,— viņa piebilda uzticības pilnā balsī. Pēc tam viņa pēkšņi iesmējās, it kā būtu pateikusi ko neparasti asprātīgu; viņai, protams, neienāca ne prātā, kādas mokas man sagādāja tāda pļāpāšana.— Ja nu jūs aizietu līdz pārtikas preču bodītei,— viņa turpināja.— Tas nav tālu no šejienes, un man šķiet, ka viņi vēl nebūs aizslēguši, tur jums, iespējams . ..

Pēkšņi sarunā iesaistījās Entonijs Idens, nepiespiestā un diezgan augstprātīgā tonī viņš sacīja:

Atvainojiet mani, bet jūsu ieteikumam pilnīgi trūkst vesela saprāta. Kāpēc lai šie tirgotāji būtu lietas kursā par šadam biišauain? Vai no manas puses tas būtu nepieklājīgi, kungs, ja es jums vaicātu uzvārdu tai dāmai, kuru jūs meklējat?— viņš turpināja, uzrunādams mani.

—  Nebūt ne, tā ir misis Roza Stīvensa. Es esmu viņas znots.

—  Misis Stīvensa! Protams, protams. Atraitne, vai ne? Smalka, ļoti eleganta dāma … Es, šķiet, satiku viņu pie saviem draugiem. Jau vairākus gadus es dzīvoju šajā kvartālā un . ..

Izmisumā pieķēros šim salmiņam:

—  Jūs varbūt zināt, kur viņa tagad dzīvo?

—  Kur viņa dzīvo? Nē, patiešām — to es diemžēl nevaru jums pateikt. ..

Mēs atkal nonācām strupceļā. Jaunā meitene līdzjūtīgi raudzījās uz mani, taču izskats viņai bija diezgan muļķīgs; Entonija Idena seja pauda atsvešinātu un nievīgi augstprātīgu noslēgtību. Man atlika tikai atsveicināties un iet projām.

Un tomēr meitene ar uzraukto, strupo deguntiņu pēkšņi atrada risinājumu, par kuru līdz šim neviens nebija iedomājies.

—  Varbūt jūs varat uzzināt pa telefonu? Protams, ja šīs dāmas vārds ir atrodams telefonu grāmatā . ..

Jā, šīs dāmas vārds bija tur atrodams, bet pēc vecās adreses .. . Taču laipnā cigarešu pārdevēja tūlīt piezvanīja uz telefoncentrāli, un jau pēc piecām minūtēm es saņēmu oficiālu un precīzu informāciju.

«Misis Roza Stīvensa dzīvo Hempstedā, Vilouroudā 18.»

IV nodaļa

Ceļam uz Hempstedu nebija gala. Jau tumsnēja, bet Londona pretēji lielākajai daļai lielpilsētu līdz ar tumsas iestāšanos kļūst draudīgi drūma. Jau agrāk esmu bijis Hempstedā, taču vairs neatcerējos, kā turp nokļūt, un man šķita, ka taksometrs brauc pa visgarāko apkārtceļu. Mēs apbraucām apkārt parkam, pabraucām garām Pedingtonas stacijai; es pazinu Edžverrou- das lielos namus un veikalus, Sentdžonsvudas kokus un mūrus; pēc tam mašīna ienira mazo, līkumoto un provinciālo ieliņu labirintā; likās, ka esmu nokļuvis kādā nomaļā, visu aizmirstā Jaunās Anglijas pilsētiņā.

Biju noguris un pilnīgi zaudējis cerības. Pirms izsaucu taksometru, es mēģināju piezvanīt pa centrāles iedoto numuru, kas it kā bija manas sievasmātes numurs, taču neviens neatbildēja. Protams, tas vēl neko nenozīmēja: ja Roza ir slima, viņa nevar pienākt pie aparāta, bet, ja vesela, tad droši vien ir izgājusi. Taču vai es varēju cerēt, ka viss pēkšņi ieies normālās sliedēs, ka visas grūtības atrisināsies vienā mirklī? Es pat nebiju pārliecināts, ka patiešām atradīšu misis Stīvensu Hempstedā!

Tagad bija pavisam satumsis, nakts bija mākoņaina un nemīlīga. Taksometrs līkumoja pa vāji apgaismotajām ielām, mani mocīja briesmīga migrēna, to vēl pastiprināja reibonis, kādu man izraisa kreisā virziena kustība; pirmās divas dienas Lielbritānijā es vienmēr jūtos riebīgi. Es gribēju izgulēties un vienlaikus zināju, ka nespēšu aizmigt, kamēr nebūšu saticis savu sievasmāti un nebūšu atradis kādu, kaut pašu trauslāko, atbalsta punktu šaja šaubu un nenoteiktības bezdibenī.

—  Tas ir šeit, ser.

Vilourouda ir neliela, tīra iela, ko ieskauj kotedžas un kas atrodas Heinpstedas uzkalna pakājē. Māja, kuras priekšā šoferis apturēja mašīnu, bija divstāvu, es nevis redzēju, bet tumsā nojautu tās aprises, un nevienā no tās logiem nespīdēja gaisma.

—  Jūs esat pārliecināts, ka tas ir astoņpadsmitais numurs?— es jautāju šoferim.

—  Pilnīgi pārliecināts, ser, iepriekšējai mājai ir septiņpadsmitais numurs. [*]

Tas patiešām bija savādi. Pēc astoņiem Rozai vajadzēja būt mājās, ja vien viņa nav ielūgta pusdienās pilsētā. Vai varbūt viņas veselība pasliktinājusies tik ļoti, ka viņa ievietota slimnīcā? Taču instinktīvi es jau apjautu, ka vairs neticu sirdslēkmei, par kādu bija ziņots telegrammā . . . Katrā ziņā mana sievasmāte nevarēja atstāt māju bez uzraudzības, te jābūt kādai kalponei vai sargam, kas viņas prombūtnē dzīvo mājā.

—  Lūdzu, pagaidiet mani,— es teicu šoferim.

Es sataustīju kādu rokturi līdzās vārtiņiem: droši vien tas bija zvans. Patiesi, kad es pavilku to, iezvanījās zvaniņš, kura vārgās skaņas atgādināja sardoniskus smieklus. Protams, neviens nenaca. Mani tas pat pārsteigtu, ja kāds nāktu, jo es tik ļoti to gaidīju.

Es lūdzu šoferim pagriezties pa labi un vērst starmešu ugunis uz ieejas režģu vārtiem. Tie bija skaisti divviru vārtiņi starp diviem pilastriem. Uz viena no tiem bija iegravēts numurs astoņpadsmit, un tas bija nenoliedzams apstiprinājums. Pie otra bija piestiprināta pastkastīte. Starmešu gaisma lāgā to neapgaismoja, un es nevarēju izlasīt vārdu uz pastkastītes, tad es iededzināju šķiltavas — tās man Pata uzdāvināja dzimšanas dienā — un neapšaubāmi saburtoju: «Roza Stīvensa-Bošāna». Mana sievasmāte ir īsta francūziete, pēc mirušā vīra uzvārda viņa vienmēr raksta arī savu meitas vārdu.

Jau gribēju nodzēst šķiltavas, taču pēkšņi man šķita, ka uz metāla kastītes ir vēl kāds uzraksts. Es tuvināju liesmas mēlīti kastītei un beidzot atšifrēju ar krītu rakstīto ķeburaino uzrakstu: «Izbraukusi līdz 25. septembrim».

Droši vien to bija rakstījis pastnieks savam aizvietotājam; vismaz es tobrīd tā iedomājos.

Ja Roza būtu ievietota slimnīcā, noteikti nebūtu šāda uzraksta, jo nekad neviens nepaziņo par savu prombūtni, ja ir smagi slims, neziņo par adreses maiņu pastā un jo īpaši nenorāda precīzu atgriešanās datumu. Ja pastnieks vai kāds cits tomēr ir uzrakstījis šos vārdus uz pastkastītes, tad tas norāda, ka mana sievasmāte vienkārši ir aizbraukusi atpūsties. Tātad telegramma, ko Pata saņēma pirms nedēļas, ir krāpšana, kas bija nepieciešama Patas ievilināšanai lamatās . .. Tiesa, Rozai varēja uznākt sirdslēkme jau pēc viņas aizbraukšanas, un tad telegrammu sūtītu no tās vietas, kur viņa saslima … Bet kāpēc Pata man to nepateica? Nē, tas likās neticami.

Un tomēr man vajadzēja to noskaidrot pēc iespējas ātrāk. Es paraudzījos visapkārt — kaimiņu kotedžā dega gaisma. Varbūt tur dzīvojošie ļaudis varēs man ko pastāstīt? Es lūdzu šoferi vēl mazliet pagaidīt, viņš tikai noburkšķēja, ka viņam esot gluži vienalga, uz kādas ielas gulēt.

Piezvanīju pie kaimiņu vārtiņiem, un man tūlīt atvēra kāds vīrs, acīmredzot dārznieks; viņš noklausījās manus paskaidrojumus, papurināja galvu un beidzot lūdza mani nākt viņam līdzi uz māju. Brīdi pagaidīju vāji apgaismotā, bet ērtā hallē, kas iekārtota britu buržuāzijai tipiskajā naivajā un vientiesīgajā bezgaumībā. Arī mājas kundze, stalta dāma sirmiem matiem, apaļu un sarkanu seju, bija pārsteidzoši līdzīga savām mēbelēm. Viņa neizrādīja pret mani ne vismazāko neuzticību un sagaidīja mani tā, it kā mēs būtu seni paziņas, pat piespieda mani izdzert glāzi pretīga heresa. Viņu sauca misis Portere. Neuzdevis viņai vēl nevienu jautājumu, es jau zināju, ka viņa ir atraitne tāpat kā mana sievasmāte, ka viņai ir trīs pieauguši dēli, kuri bijuši karā, viens dienējis aviācijā, otrs bijis jūrnieks, bet trešais dienējis pretgaisa aizsardzības karaspēkā, un visi trīs, par laimi, palikuši dzīvi, apprecējušies un atstājuši viņas māju, taču viņa nav tos aizturējusi, jo katram pašam jāveido sava dzīve; viņa ļoti labi satiekot ar visām trim vedeklām un dievinot abus mazdēlus un piecas mazmeitiņas, no kurām viena pašlaik ciemojoties pie viņas, un viņa būtu priecīga man to parādīt, bet meitenīte diemžēl jau guļot.

Es sēdēju kā uz karstām oglēm un nevarēju pārtraukt šo vārdu gūzmu. Beidzot misis Portere pievērsās mani interesējošam jautājumam.

Jā, protams, viņa labi pazīstot manu sievasmāti. Tiesa, misis Stlvensa gan apmetusies uz dzīvi Vilouroudā tikai pirms trim mēnešiem, bet abas dāmas esot tūlīt sadraudzējušās, jo abas esot atraitnes un dzīvojot vienas.

Starp citu, misis Stīvensa esot ļoti apburoša un smalka dāma, tik simpātiskas būtnes droši vien nevarot bieži sastapt pat karaļa galmā. Viņa esot arī ļoti izpalīdzīga: kad augustā misis Portere braukusi atpūsties, misis Stīvensa pati piedāvājusi rūpēties par viņas kaķi; uzzināju, ka visas trīs misis Porteres vedeklas necieš dzīvniekus, un tā bija viņas galvenā pretenzija pret viņām; starp citu, nabaga Pusija pavisam apjuktu, ja vajadzētu mainīt apkārtni. Nē, kopš misis Stīvensa dzīvojot šeit, viņa ne reizi neesot slimojusi; kaimiņienei gan viņa esot žēlojusies, ka ziemā reizēm mokot reimatisms, bet visiem taču ir zināms, ka ar reimatisma sāpēm ļaudis nodzīvo līdz simt gadiem, un misis Portere vienmēr sakot, ka tāda veca kaite ir daudz labāka par negaidītu saslimšanu, kas nedēļas laikā noved jūs kapā … Jā, misis Stīvensa esot aizbraukusi jau pirms divām nedēļām, bet pirms tam viņa nekad neesot ilgi bijusi prom, jo vajadzējis savest kārtībā māju un tās apkārtni; pārvākšanās uz jaunu vietu nemaz neesot tik viegla, un aizritējuši tikai apmēram divi mēneši, no jūnija līdz augusta beigām,— tas esot šausmīgi maz, lai māju iekārtotu ērti. Taču misis Stīvensa apbrīnojami ātri tikusi ar visu galā, viņas māja esot bezgal- jauka. Protams, ka pēc tādām rūpēm viņai vajadzējis atpūsties, un misis Portere pati ieteikusi viņai kaut kur aizbraukt uz dažām dienām. Kur viņa aizbraukusi? Pagaidiet, nē, atceros tikai, ka tā bija vai nu Bornmuta, vai Braitona, ja tik tā nebija Bristole; katrā ziņā vārds sākās ar burtu «B». Lai gan pilnīgi iespējams, ka tā bija vienkārši Duvra.

Jā, protams, tas ir bēdīgi, ka esmu braucis tik tālu ceļu un izrādās, ka sievasmātes nav Londonā; misis Stīvensa būs izmisumā, uzzinot, ka neesmu varējis viņu satikt. Viņa nemitīgi stāstījusi misis Porterei par savu meitu un znotu; par mani viņa vienmēr runājusi ar lielu cieņu un mīlestību. Nē, patiešām misis Portere nevarot atcerēties, vai tā bijusi Bornmuta, Braitona vai Duvra . .. Un, starp citu, ja viņa arī atcerētos pilsētu, uz kuru aizbraukusi misis Stlvensa, vai tad esot iespējams atrast kādu tik biezi apdzīvotā vietā, ja nav zināms, kādā viesnīcā tas apmeties? Pastnieks? Nē, pastnieks nezinot adresi, misis Stī- vensa esot lūgusi, lai saglabājot korespondenci pastā līdz viņas pārbraukšanai; un viņa, protams, darījusi pareizi: pasts strādājot tik slikti, ka vienkārša adreses maiņa noteikti radot tādu jucekli, ka pazūdot vismaz puse vēstuļu. Savādi, ka viņa neesot brīdinājusi ne meitu, ne znotu par savu aizbraukšanu no Londonas . . . Varbūt vēstule, kurā viņa par to paziņojusi, arī ir pazudusi? Tā gadās ik uz soļa! Lūk, vēl pirms dažām dienām . ..

Vai kāds ir meklējis misis Stlvensu šajā nedēļā? Nē, protams, neviens nav meklējis. Misis Portere neesot izgājusi 110 mājas, bet pa savu logu viņa redzot gandrīz visu, kas notiek uz ielas . . . Jauna blonda sieviete? Patiešām nē, tas nav iespējams.

Es vairs neuzstāju un pārtraucu iztaujāšanu; izskaidrojot misis Porterei sava ceļojuma un meklējumu iemeslus, es viņu tikai izbiedētu, viņa satrauktos, un es varbūt pat modinātu šaja jaukajā dāmā aizdomas, un viss beigtos ar jaunu neapturamu vārdu straumi … Tomēr divas lietas es biju noskaidrojis: Rozas nebija Londonā, kad kāds nepazīstams cilvēks nosūtīja telegrammu Patai, paziņojot, ka viņas māte ir smagi slima; un Pata nekad nav bijusi mātes mājā.

Kad pēc apkārtceļa, kas man šķita vēl garāks nekā ceļš uz Hempstedu, es atkal nokļuvu «Kamberlendā», tikšanos pulksten deviņos es sen biju nokavējis. Portjē man iedeva Tavu zīmīti, kurā Tu paziņoji, ka nevari vairs ilgāk gaidīt un iesaki man ierasties pie Tevis birojā rīt no rīta desmitos.

Es biju tik noguris, ka pat nejutos vīlies. Apēdu bifšteku viesnīcas grilbārā, atgriezos savā istabā un tūlīt apgūlos. Taču, par spīti nogurumam, nevarēju iemigt, gulēju tumsā plati atvērtām acīm, nemitīgi pārskatot prātā muļķīgos neatrisināmās problēmas jautājumus.

V nodaļa

Kāpēc es, Tom, šīs dienasgrāmatas sākumā rakstīju, ka Tu man šķiti citāds, ne līdzīgs pats sev? Es nezinu, ko būtu darījis tai sestdienas rītā bez Tevis. Kad mazliet pēc desmitiem es ierados Tavā birojā, mani bija pārņēmis pilnīgs izmisums; vēl mazliet, un būtu iespējams mani pārliecināt, lai atsakos no jebkādiem meklējumiem, pat lāgā vēl neuzsāktiem. Taču Tu prati atrast tos vienīgos vārdus, kas bija nepieciešami, lai es atgūtos,— Tu runāji par Patu tā, kā tobrīd vajadzēja runāt. Mēs izpētījām visas hipotēzes un nonācām pie slēdziena, ka tikai policija var man palīdzēt un vajag pēc iespējas ātrāk griezties pie tās pēc palīdzības. Pateicoties Tev, es varēju izvairīties no visām formalitātēm, ilgām gaidīšanām un lietas novilcināšanas: pēc stundas es jau biju sera Džona Mērfija, bez vēsts pazudušo personu departamenta inspektora, kabinetā. Vai gan bez Tavas palīdzības un autoritātes es varēju cerēt tik viegli iekļūt Skotlendjardā — sestdienas rītā, bez iepriekšējas pieteikšanās un tūlīt pie paša šefa, apejot visas instances?

Vispār man nepatīk policisti, taču tūlīt jāatzīstas, ka Mērfijs man likās simpātisks. Viņā jautās miers, cildenums, maigums, kas nebūt neliedz būt stingram un noteiktam,— tātad visas īpašības, ko ļoti reti var novērot amerikāņu policistos, pat visaugstākajās amatpersonās. Mūsu tā rīta sarunā es ne mirkli nejutu viņā vēlēšanos mazināt lietas nozīmību, kuru es viņam uzticēju; ne mirkli viņš neapšaubīja manu vārdu patiesumu, un, pat izsakot nepatīkamus pieņēmumus,— es domāju, viņam tie noteikti bija jāpasaka,— viņš to darīja ar lielu taktu un it kā negribot.

— Vai jūs varat apgalvot,— viņš jautāja,— ka starp misis Teilori un jums nebija nekādu… nekādu pārpratumu? Vai esat pilnīgi pārliecināts, ka viņa jums neko neslēpa? … Es gribu sacīt, neslēpa neko tādu, kas varētu radīt skaidrību par viņas nozušanu?

Ar lielām pūlēm es savaldījos un neaizsvilos dusmās, kā tas notika Milvoki, kad Ķērks Brauns atļāvās man vaicāt ko tamlīdzīgu. Tiesa, seram Mērfijam tas bija vairāk piedodams nekā Kērkam Braunain, tāpēc ka Mērfijs nepazina Patu, bet, taisnību sakot, varēja piedot gan vienam, gan otram… Bet kā lai ieskaidroju viņiem, ka viņi maldās? Manai reakcijai uz viņu jautājumiem nebija nekā kopīga ar sašutumu, kāds pārņem greizsirdīgu vīru, kuram nav pieņemama doma, ka sieva kaut ko slēpj no viņa … pat, vēl skaidrak izsakoties, ka sieva krāpj viņu. Nē, runa nebija par to, protams, ja es uzzinātu, ka Pata mīl citu, tas man būtu briesmīgs trieciens, un tomēr domāju, ka es varētu ar to samierināties; šķiet, ka mīlestības dēļ es pat spētu Patai piedot. Taču neviens (bez Tevis, Tom, par to esmu drošs), neviens nevar saprast, ka Pata nav spējīga man melot; tas ir pilnīgi kaut kas neiespējams, tāpēc ka Pata ir neatņemama daļa no manis paša. Būtu taču muļķīgi apvainot savu roku vai kāju par to, ka tās jūs māna, vai ne? Tādam apvainojumam nav nekādas jēgas. Un tikpat muļķīgi ir apvainot melos Patu: viņa ir it kā daļa no mana ķermeņa, viņas nozušanu var salīdzināt tikai ar negaidītu amputāciju, bet tā taču ir nelaimes gadījums, ko nevar paredzēt.

Es, protams, nevarēju to visu izstāstīt seram Džonam Mērfi- jam (ari Tev visu izskaidroju ļoti nesakarīgi). Taču es atradu viņam citu argumentu.

—  Jūsu jautājums, ser, attaisnotos, ja mana sieva būtu atstājusi Milvoki pēc pašas gribas. Taču jūs aizmirstat, ka viņu izsauca ar telegrammu un ka šī telegrama acīmredzot bija viltota, tāpēc ka tās nosūtīšanas brīdī mana sievasmāte nebija Londonā.

Sers Džons pasmaidīja.

—  Jūs pārāk steidzaties ar slēdzieniem. Policijā mēs esam pieraduši būt piesardzīgāki. Lai pieņemtu jūsu izvirzīto versiju, pirmām kārtām ir jādabū jūsu sievasmātes liecība, kas ir diezgan grūti izdarāms, tāpēc ka viņa ir izbraukusi. Pēc tam ir jāredz telegramma un jāpārbauda, no kurienes tā nosūtīta. Visu šo izmeklēšanas daļu nav iespējams veikt — vismaz šobrīd. Ņemiet vērā, ka es nenoliedzu, ka starp jau minēto telegrammu un misis Teilores nozušanu var būt kāda saikne,— tas šķiet pat acīm redzams, bet tomēr vēl nav tas, ko mēs saucam par pierādītu faktu. Tāpat šobrīd visā, ko jūs man paziņojāt, ir tikai divi pilnīgi neapstrīdami elementi: pirmkārt, jūsu sieva ir atlidojusi Londonas lidostā piektdien, 16. septembrī, un, otrkārt, kopš tā brīža jūs par viņu neko nezināt.— Viņš vēl piebilda vēlīgi un bez jebkādas ironijas:— Tas ir maz. Taču mūsu pienākums ir meklēt personas, kuras mums lūdz sameklēt, bet jūs man sirsnīgi rekomendēja misters Bredlijs.

—  Kā jūs rīkosieties?— es jautāju.

—  Ar visparastākajām metodēm, kuras bieži vien ir tās vislabākās.

—  Un kā tieši?

—  Sākumā pārbaudīsim slimnīcas. Tas neprasīs daudz laika, un, lai jūs nomierinātu, teikšu tūlīt: es šaubos, ka tas doš kaut kādu rezultātu. Ja ar misis Teilori būtu noticis nelaimes gadījums, mēs noteikti būtu identificējuši viņu un jums jau sen tiktu paziņots. Protams, viņa varēja kļūt par uzbrukuma upuri, un laupītājs varēja atņemt viņai dokumentus, bet šādā gadījumā tiktu ziņots policijai: visas slimnīcas, patversmes, morgs nekavējoties ziņo mums par visiem neidentificētajiem, un pēdējās dienās, manuprāt, neviens no upuriem pēc pazīmēm neatbilst misis Teilorei… Protams, es to vēlreiz pārbaudīšu.

Es pats sev nozvērējos saglabāt mieru visu sarunas laiku, bet, kad Mērfijs izrunāja vārdu «morgs», es strauji salēcos un man vajadzēja sasprindzināt visu savu gribu, lai uzveiktu pēkšņo nelabuma sajūtu kuņģī.

—  Pēc tam,— turpināja izmeklēšanas daļas priekšnieks, — mēs, kā tas pie mums pieņemts, apstaigāsim visas viesnīcas un mēbelētās istabas; pēc jūsu stāstītā es gan šaubos, vai mēs tur atradīsim misis Teilori. .. Bet ko var zināt? …

Kaut kas viņa balss intonācijā man nepatika, bet es neuzdrošinājos iejaukties.

—  Un, beidzot, ja līdz otrdienai nebūsim savākuši kaut visniecīgākos pierādījumus, mēs paziņosim misis Teilores pazīmes caur presi, radio un televīziju. Jums man noteikti jāiedod skaidra jūsu sievas fotogrāfija un tāpat rūpīgi jāaizpilda šī te veidlapa. Vai jūs to izdarīsiet tūlīt, vai varbūt jums labāk patīk izdarīt to pēcpusdienā un pēc tam atnest man?

—  Labāk velti nezaudēt laiku,— es atbildēju.

Man bija līdzi divas Patas fotogrāfijas. Vienā no tām viņa bija uzņemta visā augumā, ģērbusies vienkāršā vasaras kleitā, ar vējā plīvojošiem matiem; tas bija momentuzņēmums, ko es izdarīju pirms dažām nedēļām mūsu dārzā Leikvjū. Otrā fotogrāfijā viņa bija uzņemta tuvplānā, to bija uzņēmis profesionāls fotogrāfs pagājušajā pavasarī kādai Milvoki avīzei, kad Pata saņēma pirmo prēmiju reklāmas konkursā par elegantāko autobraucēju. Abas fotogrāfijas bija lieliskas, un tomēr es jutu, cik tās ir bezspēcīgas atveidot Patas dzīvo tēlu, viņas skaistumu, viņas valdzinošo pievilcību, kurai neviens nespēja pretoties … Mērfijs lūdza iedot viņam abas fotogrāfijas, un es, protams, nedomāju ar viņu strīdēties. Man čemodānā bija vēl citas Patas fotogrāfijas, bet, atdodot seram Džonam šos uzņēmumus, mani pārņēma sāpīga sajūta, it kā es zaudētu viņu vēlvienreiz.

Aizpildīt veidlapu ar Patas pazīmēm bija vēl mokošāk. Visos šajos jautājumos, tik precīzos un reizē tik bezpersoniskos, bija kaut kas cietsirdīgs un bezjūtīgs; neviens no tiem, šķiet, nebija piemērots cilvēkam, kuru vajadzēja aprakstīt, un tomēr tie nesaudzīgi apņem viņu no visām pusēm. Pie katras ailes es šaubījos, jo baidījos kļūdīties. . . Matu krāsa — zeltaini blonda kā venēcietēm, rūsgana, gaiša kastaņkrāsa? Sejas krāsa — bāla, blāva, maiga? īpašas pazīmes? Man likās, ka aprakstu līķi.

Kad atdevu Mērfijam fotogrāfijas un Patas pazīmju aprakstu, es viņam kautrīgi jautāju, vai viņš nedomā tāpat iztaujāt lidostas kalpotājus.

—  Protams, bet uz īpašu rezultātu es neceru, esmu skeptiski noskaņots. Lidostā diennaktī apgrozās daudz cilvēku, un ļoti reti kalpotāji kādu no tiem atceras.

—  Un kad es varu cerēt… kaut ko uzzināt?

—  Es nevaru jums tā uzreiz kaut ko apsolīt. Šāda veida izmeklēšana mēdz beigties ļoti dažādi: dažreiz tā ilgst vismaz

nedēļu, bet reizēm velkas mēnešiem. Katrā ziņā es jūs centīšos par visu informēt; atstājiet man savu telefona numuru.

—  Esmu apmeties «Kamberlendā».

—  Labi. Es jums piezvanīšu nākamās nedēļas vidū un paziņošu, kā mums veicas, un, iespējams, lūgšu jūs ierasties pie manis.

Ar zināmām bailēm es uzdevu pēdējo jautājumu:

—  Ser Džon, bet kādas ir jūsu … prognozes?

—  Par kādām prognozēm var būt runa? Izmeklēšana taču nav vēl sākusies. Un jums gan vajadzētu zināt, ka mēs savā amatā nekad neizsaķām prognozes.

—  Un tomēr,— es neatlaidos,— pēc manis stāstītā jums taču ir radusies kāda doma … vai hipotēze? …

—  Ja jūs tik ļoti to vēlaties, varu pateikt, ka jūsu sieva patiešām ir ievilināta lamatās; telegramma, ko viņa saņēmusi, to apliecina. Bet kāpēc viņu ievilināja? Ja būtu runa par laupīšanu izpirkšanas naudas dēļ, nolaupītājs jau sen būtu jūs brīdinājis. ' \

—  Varbūt viņš ir to izdarījis un viņa vēstījums ir nokļuvis Milvoki jau pēc manas aizbraukšanas? Viņš nevarēja paredzēt, ka es te ieradīšos tik ātri.

—  Ļoti iespējams.

Saruna bija beigusies, man neatlika nekas cits kā atvadīties.

Kā šī pirmā vēršanās pie oficiālām iestādēm mani apbēdināja un pievīla! Atstājot sera Džona Mērfija kabinetu, es jutu, ka vēl vairāk attālinos no Patas; Patas nozušanu darot zināmu atklātībai, es it kā padarīju to acīmredzamu, negrozāmu, neatgriezenisku. Līdz Mērfija apmeklējumam es vēl cerēju uz brīnumu, tagad man atlika tikai gaidīt izmeklēšanas rezultātus.

Visi mani spriedelējumi, protams, bija muļķīgi, un Tu man to pateici ļoti pieklājīgi, bet diezgan nelokāmi, kad mijs pēc stundas pusdienojām^ Soho, nelielā restorānā. Vai Tu atceries šīs pusdienas, Tom? Šajā dvēseles satraukumā, tāpat kā iepriekš lidostā, tikšanās ar Tevi bija mans vienīgais prieks. Šoreiz Tu biji lielisks. Starp citu, kā gan es varēju domāt, ka Tu, Tom, varētu būt citāds?

Mēs atcerējāmies Oksfordu, mūsu pirmo tikšanos, mūsu studijas. Tolaik Tu man nozīmēji visu pasauli, zināšanas, patiesību. Un vai ne Tev es varu pateikties par visu, ko dzīvē esmu sasniedzis? Es biju muļķa zaļš ņujorkietis, pilnīgs nejēga, nespējīgs saprast un novērtēt, kas ir labs un kas slikts, un kas patiešām ir skaists. Un Tu — vēl līdz šim nesaprotu, kāpēc,— Tu pieķēries man; Tu taču biji izcilas ģimenes atvase, Tu guvi panākumus it visā, Tev bija neskaitāmi daudz draugu, un tomēr

Tu pievērsies neaptēstajam amerikānim un padar ■ . u par kārtīgu cilvēku.

Protams, dzīve mūs izšķīra, bet tā nekad nav mūs atsvešinājusi, Tom. Ne gadi, ne attālums nav neko mainījuši un ari nekad neko nemainīs mūsu draudzībā.

Kad ap pieciem atgriezos viesnīcā, biju ārkārtīgi pārsteigts par saņemto ziņu. Inspektors Mērfijs bija man zvanījis un lūdzis steidzami viņam piezvanīt.

Uz mirkli mani pārņēma neprātīga cerība: bet ja nu viņš ir jau atradis … Taču tūlīt es apjautu, ka tas nav iespējams — izmeklēšana vēl nav sākusies; tomēr likās diezgan dīvaini, ka sestdienas pēcpusdienā Mērfijs vēl uzkavējas savā kabinetā. Bez šaubām, viņš ir aizmirsis man pajautāt ko ļoti svarīgu, kas nepieciešams efektīgas izmeklēšanas sākšanai … Es nevarēju saprast, kas tas varētu būt, tāpēc velti netērēju laiku dažādos minējumos un lūdzu telefonisti savienot mani ar Skotlendjardu. Pēc minūtes izdzirdēju sera Džona neizteiksmīgo balsi.

—  Sakiet, mister Teilor . .. Man negribētos jums kaut ko pārmest, bet es taču lūdzu izstāstīt man pilnīgi visu par jūsu sievu, pat šķietami visnenozīmīgāko … Un jūs, velns ar ārā, neatvieglojat man darbu, noslēpjot pat visai svarīgus faktus!

—  Kādus faktus?— es apjucis nomurmināju.— Es nesaprotu, kas tas par mājienu.

—  Nu, tā automašīnas avārija! Pat ja tai nav nekāda sakara ar misis Teilores nozušanu, mums tomēr tas bija jāzina. Galu galā tagad tam vairs nav nozīmes! Par laimi, mēs darbojamies metodiski. Man jums jāatzīstas, ka arī es to nemaz neiedomājos, bet seržants Beilijs, kas strādā kopā ar mani, nekad neaizmirst nevienu formalitāti. Viņš sāka ar to, ka aizgāja uz centrālo kartotēku un pārbaudīja, vai tur nav minēts jūsu sievas vārds.. .

—  Centrālajā kartotēkā?

—  Protams. Vai tad jūs nezinājāt, ka mums tāda ir? Katrs, kuram kaut reizi — vienalga, kāda iemesla dēļ,— ir bijusi darīšana ar policiju, tiek tajā iereģistrēts. Un bieži vien šīs ziņas mums noder, uzsākot izmeklēšanu. . . bet reizēm ar to izbeidzas visa meklēšana .. .

—  Jūs gribat teikt, ka manas sievas vārds atrodas šajā kartotēkā?— es vaicāju, un man aizrāvās elpa.

—  Nu protams. Sakarā ar avāriju.

—  Ar kādu avāriju?— es dusmīgi iekliedzos.

Pēc manas balss Mērfijs, bez šaubām, saprata, ka es neizliekos.

—  Tātad jūs par to neko nezinājāt?— viņš lēnām vaicāja.

Bridi valdīja klusums, viesnīcas kalpotājs (man nebija laika ieiet kabīnē, un es izmantoju viesnīcas portjē telefonu), izdzir- dis, ka es kliedzu, sākumā izbrīnā pacēla galvu, bet tad atkal iegrima savos sarežģītajos rēķinos; pasaule man apkārt it kā pamira.— Tādā gadījumā,— kā negribot turpināja Mērfijs, — es neesmu kļūdījies, jums piezvanīdams, un lieta, šķiet, ir daudz nopietnāka, nekā likās pirmajā brīdī. Misis Teilore cieta automašīnas avārijā tūkstoš deviņi simti četrdesmit piektajā gadā, drīz pēc kara beigām. Viņa tika cauri ar nelielu smadzeņu satricinājumu, bet viņu nopratināja policijā, jo mašīnas vadītājs tika arestēts un notiesāts. Mašīna bija zagta.

Tas nevar būt —* Pata nekad nav man stāstījusi par šādu atgadījumu, viņa nekad neslēptu kaut ko tik nopietnu … avāriju, kas notikusi vairāk nekā pirms pusgada līdz mūsu kāzām!

—  Tā ir kļūda, ser Džon. Mana sieva nekad nav bijusi iejaukta šādā notikumā.

—  Tā domājat jūs. . . Tolaik jūsu sievu sauca Patricija Stīvensa? Bet viņas māte ir misis Roza Stīvensa-Bošāna, vai ne? Nu, lūk, tūkstoš deviņi simti četrdesmit piektā gada septiņpadsmitajā jūnijā Patricija Stīvensa brauca bentlijā, kuru vadīja kāds Herolds Rihters, diezgan šaubīgs tips, kura izcelsme un profesija vēl nav īsti noskaidrota. Bez viņiem šajā mašīnā vēl bija kāda mis Ketrīna Vilsone, kas uzdevās par dramatisku aktrisi, un vēl ceturtais cilvēks, kurš acīmredzot piederēja pie politiķu aprindām un kuram izdevās izvairīties no izmeklēšanas. Bentlijs tika nozagts kādai ministrijai nedēļu pirms avārijas. Jūs droši vien atceraties, kādas grūtības tolaik bija ar mašīnām, gandrīz visas bija rekvizētas. Avārija notika ceļā uz Ričmondu, Rihters brauca lielā ātrumā, mašīna slīdēja un apgāzās uz sāniem. Jūsu sieva, mis Vilsone un ceturtais pasažieris gandrīz nebija cietuši, bet Rihteram bija lauzts augšstilbs, un, spriežot pēc medicīniskā slēdziena, viņš nav pilnībā izveseļojies un palicis klibs. Starp citu, viņam piesprieda sešus mēnešus cietumsoda un tūkstoš mārciņu naudassodu. Kopš iznākšanas no cietuma viņa pēdas esam pazaudējuši un domājam, ka viņš ir atstājis Angliju vai miris.

—  Un šī mis Vilsone?— muļķīgi jautāju, lai tikai kaut ko teiktu.

—  Domāju, ka viņa joprojām dzīvo Londonā. Ja vēlaties uzzināt viņas adresi, es palūgšu seržantam Beilijam to sameklēt un nosūtīšu to jums pa pastu.

—  Paldies,— es neapzināti teicu. Un vairs nespēju piebilst ne vārda; iestājās ilgs klusums. Beidzot Mērfijs vēl piemetināja:

— Ņemiet vērā, ka Šobrīd šis notikums mūs absolūti neinteresē un mēs nevaram un arī negribam ar to nodarboties. Bet kas zina? Var būt, ka tas ir saistīts ar misis Teilores nozušanu un izmeklēšanā mēs pēkšņi nokļūsim uz pēdām šim Rihteram. Vispār — pārāk nebēdājieties. Arlabvakar, mister Teilor!

Mūs atvienoja, bet es vēl vismaz pāris minūšu stāvēju, atspiedies pret portjē galdu ar klausuli rokā, un viesnīcas kalpotājs man laipni aizrādīja, ka saruna ir beigusies.

VI nodaļa

Ārzemniekam, kurš viens dzīvo Londonā, svētdiena ir viens no visgrūtākajiem pārbaudījumiem. Bet, ja turklāt viņu kremt skumjas, jābūt morāli ļoti stipram, lai izturētu un nemestos Temzā.

Ja vismaz Tu būtu te, Tom! Bet Tu jau pirms vairākām dienām paziņoji, ka nedēļas nogali pavadīsi pie lēdijas Meksfīl- das Redhemā, Saseksas grāfistē, un es pats lūdzu Tevi manis dēļ neizjaukt savus plānus. Tu piedāvāji man braukt līdzi, taču tikties ar nepazīstamiem cilvēkiem, piedalīties sarunās un visu laiku piespiest sevi būt laipnam — tas man šķila nepanesami. Tā paša iemesla dēļ es necentos zvanīt tiem dažiem draugiem un paziņām, kādi man ir Londonā. Tāpēc es biju gluži viens šajā milzīgajā pilsētā, kura vairāk nekā jebkura cita prot zem šķietamas laipnības maskas kļūt nežēlīga un necilvēciska.

Turklāt — ko gan man todien nozīmēja apkārtne? Lai kur es tobrīd atrastos, mani tāpat mocītu skumjas. Vai es biju mazāk nelaimīgs iepriekšējā svētdienā Milvoki? Jā, varbūt, bet vienīgi tāpēc, ka Pata bija projām tikai trīs dienas . . .

Ta bija otrā svētdiena, ko pavadīju bez viņas, jau desmit dienas nebiju pieskāries viņai, nebiju ieelpojis viņas smaržas, dzirdējis viņas balsi . . . Brīžiem jutu tik spēcīgas ilgās pēc viņas, ka sažņaudzu rokas dūrēs, lai nekliegtu; ja tobrīd man piedāvātu atdot abas mūsu dzīves, Patas un manējo, tikai par piecām tikšanās minūtēm ar viņu, es droši vien būtu ar mieru, jo tik ļoti biju noilgojies. Cik ilgi vēl turpināsies mūsu atšķirtība?

Taču es nebaidos atzīties, ka visvairāk tomēr nomocīja tas, ko man iepriekšējā dienā bija paziņojis Mērfijs. Turklāt cietu nevis visas šīs avārijas dēļ (kaut gan, tikko atcerējos pretīgo tipu, šo Rihteru, ar kuru Pata toreiz brauca kopā mašīnā, mani tūlīt pārņēma skarbs, pirmatnējs niknums), bet gan tāpēc, ka Patricija varēja man kaut ko noslēpt, slēpt kaut ko tādu, kam bija noteikta nozīme viņas dzīvē, kas notika neilgi pirms mūsu iepazīšanās un ko viņa nevarēja līdz tam laikam aizmirst! … Un mums taču bija norunāts, ka mēs viens no otra neko neslēpsim: kopš mūsu pirmās tikšanās un arī pēc apprecēšanās es pilnīgi visu izstāstīju Patai, uzticēju viņai visu līdz pēdējam sīkumam, pat man ne pārāk glaimojošus un apslēptus notikumus, par kuriem vīrietis nekad nestāsta sievietei un it īpaši jau sievai ne; es stāstīju par savu bērnību, par jaunību, par kļūdām un maldiem, par izdarītajām muļķībām — viņa zināja par mani visu. Un es vienmēr biju pārliecināts, ka arī es zinu visu par viņu, visu bez izņētnuma.

Un tagad vajadzēja atzīt, ka biju kļūdījies un ka tāda vai citāda iemesla dēļ Pata bija man dažus notikumus noklusējusi. Protams, šī mašīnas avārija varbūt nebija nemaz tik svarīga, bet kāpēc Pata man to noslēpa? Kāpēc viņa nekad neminēja ne Rihtera, ne Ketrīnas Vilsones vārdu?

Jau aizvakar man likās dīvaini — kāpēc Pata neuzskatīja par vajadzīgu man paziņot par mātes pārvākšanos no Kensing- tonas uz Hempstedu? Es mēģināju izvairīties no šī jautājuma, un man gandrīz izdevās pārliecināt pašam sevi, ka Pata tomēr ir stāstījusi par to un ka es tobrīd vai nu esmu aizmirsis, vai neesmu pievērsis uzmanību tādam sīkumam. Tagad es noteikti zināju, ka viņa nekad nav par to ieminējusies ne vārda. Roza rakstīja Patai katru nedēļu, viņa noteikti rakstīja meitai jau pagājušajā pavasarī, ka mājai Glosesterroudā uzradies cits īpašnieks un iedzīvotājus izliek no dzīvokļiem; viņa ir paziņojusi arī par to, ka meklē sev citu dzīvokli, un, protams, visos sīkumos aprakstījusi savu pārvākšanos … Un Pata man neko nestāstīja, tāpat kā savulaik nestāstīja ne par Rihteru, ne par notikumu ar bentliju. Vai starp šiem abiem meliem fyUa vai nebija kāda saistība (jo man šī noklusēšana bija līdzvērtīga vispretīgākajiem meliem), vai abiem meliem bija vai nebija kāds sakars ar manas sievas nozušanu — paši meli nav noliedzami, tie ir acīm redzams, nežēlīgs un nelabojams fakts — un man vēl jo cietsirdīgāks tāpēc, ka es nevarēju ar viņu aprunāties par šo jautājumu. Sieviete, kura man bija dārgāka par visu, kuru es mīlēju vairāk nekā sevi pašu un savu darbu, kura likās pat dārgāka nekā atmiņas par vecākiem,— tieši viņa bija spējīga noslēpt, piemānīt un melot. Ja ir iespējama tāda neģēlība, tad tikpat labi ir iespējama jebkura katastrofa . ..

Kāda katastrofa? Es muļķīgi koncentrējos tieši uz tiem notikumiem, ko Pata man noslēpa . .. Vai tiem vispār ir kaut visniecīgākā nozīme viņas nozušanā? Šie «meli», kas mani tik sāpīgi aizskāra,— varbūt es kādudien atradīšu tiem kaut kādu izskaidroju mu, bet vai es atradīšu Patu? Kur viņa ir šobrīd? Mērfijs runāja par lamatām .. . Un patiesi — šis cietsirdīgi skarbais reportieru vārds vispatiesāk izteica visa notikušā būtību. Man nezināma šantāžista upuris, Pata, bez šaubām, ir viņa nagos, Pata cieš, ir pakļauta mocībām … ja vien ir vēl dzīva . . .

Varbūt Pata ir jau mirusi. Es viņu vairs nekad neredzēšu, nekad nedzirdēšu viņas balsi, nekad nepieskaršos viņai, nekad nevarēšu ar viņu aprunāties … Un es sēžu te un kā pēdējais idiots domāju par to, kāpēc viņa man meloja un vai es varēšu viņu mīlēt tāpat kā senāk.

Es gandrīz sāku gaudot.

Vienīgais, kas var mani novirzīt no šīm domām,— man jāpiedzeras, jāpiedzeras nevis tādēļ, lai aizmirstu, bet lai vismaz mazinātu ciešanas. Es nogāju lejā viesnīcas bārā; tas bija slēgts. Izgāju no viesnīcas un kā mēnessērdzīgais gāju pāri ielai. Taksometrs, kas mainīja virzienu pie Marmora Arkas, gandrīz notrieca mani, taču es pat nedzirdēju šofera lamas. Es iegriezos Oksfordstrītā, pa trotuāru gāja svētdienīgs, mierīgs un nožēlojams pūlis, es visus grūstīju, taču neviens nepievērsa man uzmanību. Londoniešu vienaldzībā ir kaut kas no vērša. Es gribēju ieiet te vienā, te otrā bārā, bet tie bija slēgti, tad iegriezos kādā šķērsielā, arī tur velti meklēju kādu krodziņu. Viss bija slēgts.

Bija svētdienas pēcpusdiena. Un atrast Londonā vietu, kur iedzert, būtu tas pats, kas meklēt alkoholu uz Mēness. Svētdien Londonā valda klusums un svētsvinība kā kapsētā.

Es atgriezos Oksfordstrītā. Autobusi un taksometri, apstājušies pie sarkanās uguns, likās kā izlieti bronzā. Es mēģināju ielūkoties ļaužu sejās, uztvert kāda skatienu; es biju viens, es zināju, ka neviens nespēj man palīdzēt, un tomēr man vajadzēja sajust līdzās cilvēciskas būtnes klātieni. Man garām gāja simtiem un tūkstošiem svešu un vienaldzīgu cilvēku — tie bija londonieši.

Es atkal šķērsoju laukumu pie Arkas un iegāju Haidparkā. Uzrausušies uz mazajām kāpnītēm, svētdienas sludinātāji sludināja par mieru un pasaules brālību; es centos viņos ieklausīties, pievērst uzmanību viņu vārdu jēgai — tikai lai izbēgtu no savām skumjām. Taču viņi runāja tādā valodā, kuru es nesapratu. Es nejutu nekādas brālīgas jutas pret mazajām ļaužu grupiņām, kas pulcējās viņiem apkārt,— pret mājsaimniecēm kailu galvu un papirosu zobos, pret lāga plikpaurainiem večukiem un apajsejainiem jaunekļiem. Šie ļaudis nebija līdzīgi ne Patai, ne man: tie bija veidoti no cita kaula, tie bija citas planētas iedzīvotāji.

Šiem bērniem, kas dzenāja stīpu pa zālāju, šīm sievietēm ar adīkļiem, kuras rindiņā sēdēja Serpentīna malā,— kas viņiem varēja būt kopīgs ar mani? Es nezināju, kādā valodā viņus uzrunāt, es nevarētu pat rast vārdus, kas būtu viņiem saprotami. Nepazīstamam Ņujorkas, Parīzes vai Madrides iedzīvotājam var pateikt: «Esmu zaudējis sievu un jūtos ļoti nelaimīgs.» Taču Londonas iedzīvotājiem to nevar teikt. Mani gluži vienkārši nesaprastu, tas likftos muļķīgi un — pat vēl ļaunāk — šķistu nepieklājīgi.

Šajā pilsētā jutos kā cietumā — divpadsmit miljoni cilvēku, desmitiem tūkstošu ielu, vairāk nekā simt kvadrātjūdžu mājām apbūvētu ieleju un pakalnu … Un es nevarēju iziet no šejienes, tāpēc ka vienīgi šeit man vēl bija cerība atrast Patu.

Es atkritu uz sola. Mazās upes nekustīgajos, mierīgajos ūdeņos rotājās saule, kokos čivināja putni, zāiāji laistījās smaragdzaļumā.. . Mani pārņēma savāds stingums. Sāpes palēnām norima, to vietu pamazām ieņēma skumjas — īpatnējas, svētdienīgas Londonas skumjas., Es vienmēr esmu ienīdis svētdienu. Ņujorkā, Milvoki, Oksfordā, Čikāgā — vienmēr esmu šajā dienā skumis un vienmēr esmu priecājies, ka sākas jauna nedēļa, pat tad, ja darbs bija grūts, ja skolā bija garlaicīgi un ja nedēļa nesolīja nekā iepriecinoša. Bet pēc tam, kad iepazinos ar Patu, viss pēkšņi pārmainījās, es sāku dievināt svētdienu, mūsu kopējās svētdienas; visu nedēļu es gaidīju šo dienu, tāpēc ka svētdienā viņa pilnīgi piederēja man, bet es pilnīgi piederēju viņai.

Tagad svētdiena bija kļuvusi tikpat nīstama kā agrālč. Vai es biju samierinājies ar domu, ka Pata pazudusi uz laiku laikiem? …

Laiks ritēja, es redzēju, kā jaukās sievietes nolika savus adīkļus, kā nogurušie bērni ar stīpām aizgāja prom, kā koku lapotnēs nodzisa saules iededzinātās šaurās gaismas strēles. Lēnām pār pilsētu nolaidās nakts, Serpentīns kļuva tumšs, zālājos izzuda daudzie celiņi, bet es vēl aizvien sēdēju uz sola. Ja nebūtu pienācis īgnais sargs ar lielo atslēgu saišķi rokā, es pavadītu nakti Haidparkā, gluži vienaldzīgs pret spokiem, vampīriem un slepkavām.

VII nodaļa

—  Vai varētu palūgt pie telefona mis Ketrīnu Vilsoni?

—  Kas vaicā?

Balss bija skarba, griezīga un nedraudzīga. Taču man tas nelaupīja drosmi; pēc vakardienas grūtsirdības es biju brīnumainā kārtā pirmdienas rītā pamodies lieliskā noskaņojumā. Es jutos spirgts, mundrs, sagatavojies cīņai. Kāda man daļa par grūtībām, šķēršļiem un šaubām, kāda man daļa par to, ka Pata man kaut ko slēpusi, ja es visā pasaulē mīlu vienīgi viņu un esmu nolēmis viņu sameklēt par katru cenu, kaut vai man tāpēc būtu jāizdara slepkavība. Ja policija izrādīsies nespējīga kaut ko atklāt, nu, tad es cīnīšos viens. Viesmīlis atnesa man brokastis (tipiskas londoniešu brokastis ar tēju uņ zivju konserviem, bet pat šī ēdiena izskats un smarža nespēja mazināt manu prieku) un iedeva aploksni ar Skotlendjarda zīmogu: seržants Beilijs kaligrāfiskā rokrakstā man paziņoja, ka pēc sava šefa sera Džona Mērfija pavēles sameklējis mis Ketrīnas Vilsones adresi; tūkstoš deviņi simti četrdesmit piektajā gadā viņa dzīvojusi Edžverroudā 57. namā un viņas telefona numurs bijis 0327, Pedingtonas līnijā. Viņš nav varējis atrast citu adresi un cerot, ka varbūt tā man noderēšot.

Telefons 0327, Pedingtonas līnijā, joprojām darbojās, un dāma, kas man atbildēja, šķiet, pat zināja, kas tā tāda mis Ketrīna Vilsone ir. Tā, manuprāt, bija pirmā reize kopš Patas aizbraukšanas, kad kaut kas normāli darbojās. Vai man jāsatraucas, ka sarunas biedrene nebūt nav laipna? Dievi tomēr bija man labvēlīgi!

—  Es esmu viņas draudzenes vīrs, - es atbildēju un pats biju pārsteigts par pārliecinošo toni, kādā paziņoju to, par ko pirms četrdesmit astoņām stundām pat nenojautu,— par mis Ketrīnas Vilsones eksistenci.

—  Kādas draudzenes?

Vai būs prātīgi atbildēt uz šo jautājumu? Ja nu nejauši arī mis Vilsonei ir bijusi zināma loma Patas nozušanā? … Taču es skaidri apzinājos, ka vispār neko neiegūšu, ja nepiekāpšos.

—  Runa ir par kādu personu, kas jau sen atstājusi Angliju. Mis Vilsone draudzējās ar viņu . .. pirms vairāk nekā desmit gadiem. Ar ko man tas gods runāt? . ..

—  Esmu viņas māte …

Biju mazliet pārsteigts. Balss bija vulgāra, aizsmakusi, ar drausmīgu īstendas akcentu. Vai iespējams, ka Pata draudzētos ar meiteni, kuras mātei ir tāda balss?

—  Ceru, ka nav nekādas kļūdas,— es mazliet muļķīgi sacīju.— Man iedeva šo numuru un teica, ka tas esot mis Vilsones, ar kuru mana sieva bija pazīstama . . . Toreiz manu sievu sauca Patricija Stīvensa .. .

—  Patricija Stīvensa? Jā, atceros, ka Keita nosauca manā klātbūtnē šo vārdu. Taču tagad es nevaru jums neko pateikt. Viņa šeit vairs nedzīvo.

Protams, ne jau viss var noritēt tik gludi, kā es biju iedomājies! Taču biju nolēmis, ka neizlaidīšu laupījumu no rokām.

—  Kur es varētu viņu sastapt?

—  Iedodiet man savu telefona numuru: kad es redzēšu viņu, pateikšu, lai viņa jums piezvana.

—  Bet man jārunā ar viņu tūlīt! Tas ir ļoti svarīgi!

Es to pateicu ar tādu dedzību, ka balss klausulē it kā zaudēja kašķīgo, pārliecinošo toni.

—  Iedodiet man savu telefona numuru,— viņa beidzot teica,— es mēģināšu tūlīt viņai piezvanīt.

—  Bet vai nebūtu vienkāršāk . ..— es joprojām nepiekāpos.

Atbildes tonis lika saprast, ka manas pūles ir veltīgas.

—  Vajag izšķirties par vienu vai otru. Iedodiet man savu numuru.

Noguris no kašķēšanās, es pakļāvos, un misis Vilsone (ja tāds patiešām bija viņas vārds) nolika klausuli, pat neatvadījusies.

Es biju pārskaities. Kāpēc šī sieviete atteicās dot savas meitas adresi? Te es nojautu kaut ko aizdomīgu. Kas lai zina? Vai nepastāvēja kāda saikne starp noslēpumainību, kādā sevi ietina mis Vilsone, un manas sievas nozušanu? Ja šī meiča negrib, ka uzzina, kur viņa pašlaik dzīvo, vai tas neliecina, ka viņa kaut ko slēpj? Vai arī viņa nepiedalās sazvērestībā? («Redzi, Tom, arī es jau sāku domāt, ka Patas nozušana ir kādas «sazvērestības» rezultāts.»)

Ja tiešām tā ir noticis, viņa ne tikai nepiezvanīs man un es neko neuzzināšu, bet vēl ļaunāk — es esmu izdarījis visbriesmīgāko muļķību, tāpēc ka tagad viņa būs īpaši piesardzīga. Ja Pata ir ievilināta lamatās, tad šie nelieši, kas viņu nolaupījuši, divkāršos savu modrību, varbūt pat aizvedīs viņu no Londonas … Ak dievs, ko es esmu izdarījis!

Bet, no otras puses, es varēju uzskatīt, ka esmu kaut ko uzzinājis. Misis Vilsones apzinātā noklusēšana un viņas meitas klusuciešana liecināja par viņu vainu. Pietiktu man brīdināt Mērfiju, kurš prastu izsekot pa šīm pēdām un piespiestu misis Vilsoni runāt, un atrastu Ketrīnu …

Tom, es Tev neatstāstīju šo epizodi tāpēc, ka baidījos kļūt pavisam smieklīgs. Un es kļūdījos, Tev neizstāstīdams; vēl tagad nevaru droši apgalvot, ka šie misis Vilsones un viņas meitas izgudrojumi bija gluži nekaitīgi . . . Taču stāstīšu visu pēc kārtas.

Pēc ceturtdaļstundas iezvanījās telefons. Es nemaz negaidīju šo zvanu un sākumā pat negribēju nocelt klausuli; tobrīd biju vannā, un, kad esat vannā, tad pat vislielākajā nelaimē, pat ja jums pazudusi sieva, jūs nevēlaties, ka jūs traucē.

Slapjš un kails es tomēr izlēcu no vannas, paņēmu klausuli un izdzirdēju aizsmakušu, man piinīgi nepazīstamu kontraltu.

—  Misters Teilors? Šeit runā misis Kreina.

—  Misis Kreina? Man ļoti žēl, kundze, bet jūs būsiet kļūdījusies .. .

—  Ak, nē. Jūs nesen zvanījāt manai mātei un teicāt, ka vēlaties ar mani aprunāties.

—  Jūsu mātei? .. . Tātad jūs esat…

—  Ketrīna Vilsone, jā, tā esmu es. Vai, pareizāk, kādreiz biju.

Maniere, kada viņa izrunaja vārdus, veidoja teikumus, bija kaut kas pretenciozs un neīsts, kas vāji apslēpa vulgaritāti, līdzīgu lai, ko es pamanīju viņas mātes balsī. Negribot es iedomājos par «Pigmaliona» puķu pārdevēju sliktas aktrises tēlojumā. Un atkal es uzdevu sev to pašu jautājumu: vai iespējams, ka Pata, kura juta gandrīz fizisku riebumu pret jebkuru rupjību un pat pret vienkāršu banalitāti, patiesi būtu apmeklējusi šāda tipa sievieti?

—  Es ļoti priecājos . . . esmu jums ļoti pateicīgs,— es murmināju.— Baidījos, ka man neizdosies jūs atrast. Es vēlētos … jā, ļoti vēlētos jūs sastapt iespējami ātrāk . . .

—  Vai Patricija ari ir atbraukusi?

Par spīti balss toņa mākslotībai, jautājums šķita vaļsirdīgs. Vai varbūt es biju ļoti slikts detektīvs, ko tūlīt pēc brīža pierādīju; pietika manai sarunas biedrei pajautāt par manu sievu, un visas manas aizdomas acumirklī izgaisa. Tūlīt es pārsteidzošā naivumā paziņoju:

—  Patricija ir nozudusi. Tieši tāpēc es gribēju jūs satikt.

—  Nozudusi? Es nesaprotu.

—  Es jums paskaidrošu. Vai es drīkstu aizbraukt pie jums … nu, piemēram, pēc stundas?

—  Pie manis?— Viņa brīdi klusēja, un, kaut es ne reizi nebiju redzējis Ketrīnu Vilsoni, tomēr pat no attāluma varēju uzminēt, ka viņa taisa gražīgas grimases.— Ak nē, tas nav iespējams. Negribu, ka mans vīrs… Padomājiet pats, kas notiks, ja viņš uzzinās, ka viņa prombūtnē ieradies kāds vīrietis! Un ari kaimiņi ir tik nenovīdīgi!

Es aizvien vairāk apjuku. Milvoki, Čikāgā, Londonā, Ņujorkā es pazinu daudzas precētas sievietes, lielākā daļa no viņām bija Patas draudzenes, un nevienai nebija tik slikta gaume, lai izteiktu šādus spriedumus. Kas par sievieti ir šī Ketrīna Vilsone? Taču būtu nepieklājīgi uzstāt.

—  Tātad kur mēs varētu satikties?

Atkal iestājās klusums, ko, protams, piepildīja jaunas gražī- bas.

—«Rīdženta» viesnīcas hallē pusdivpadsmitos.

—  Vai nebūtu labāk, ja jūs atnāktu šurp uz «Kamberlendu»? Tā kā ne reizi neesmu jūs redzējis, man būtu vieglāk jūs pazīt…

—  Uz «Kamberlendu»? Ai, nē, mani varētu ieraudzīt.— Šoreiz klausulē bija saklausāma ķiķināšanās.— Tā kā jūs esat tur apmeties… ļaudis varētu nodomāt sazin ko!. —Atkal ķiķināšanās.— Nē, man labāk patiktu «Rīdženta» hotelī.

—  Kā vēlaties. Bet vai jūs nevarētu ierasties mazliet agrāk?

—  Nē, tas nav iespējams, es tikko pamodos.— Atkal ķiķināšanās.— Tātad esam sarunājuši — pusdivpadsmitos, vai ne? Gaidiet bārā un iespraudiet sarkanu neļķi pogcaurumā. Uz drīzu redzēšanos, mans mīļais!— viņa piebilda franciski ar tik drausmīgu akcentu, ka es tikai pēc brīža sapratu, ko viņa gribēja teikt.

Vēl mirkli es pārsteigts stāvēju uz paklāja — no manis pilēja ūdens, un pie kājām veidojās neliela peļķe. «Mans mīļais»? Sarkana neļķe pogcaurumā — pusdivpadsmitos? Ar kādu sievieti man būs darīšana? «Kaut kāda Ketrīna Vilsone, kas uzdodas par dramatisku aktrisi,» bija teicis sers Džons. Kā Pata varēja paciest viņas sabiedrību? Metoties no vienas »galējības otrā, es beidzot nonācu pie secinājuma, ka starp manu sievu un mis Vilsoni nav bijusi nekāda draudzība; vienā mašīnā viņas nokļuvušas tīras nejaušības dēļ. Bet tikšanās bija norunāta, un es nolēmu novest lietu līdz galam . . . Un turklāt man bija ļoti nepieciešams parunāt par Patu vienalga ar ko, tikai noteikti parunāt…

Tieši man pretī bija spoguļskapis. Es neesmu no tiem vīriešiem, kam patīk vērot pašiem savu attēlu, bet kopš Patas aizbraukšanas es gandrīz nemaz neielūkojos spogulī, ja nu vienīgi skūšanās reizēs. Taču šoreiz es nenoturējos un sāku vērot augumu, kas bija redzams spoguļskapja durvīs. Un nedaudz izbijos. Šajās desmit dienās biju pamatīgi novājējis. Mani draugi, kas vienmēr apliecināja, ka esmu diezgan labi veidots, tagad acumirklī mainītu domas. Man varēja saskaitīt visas ribas, zem ādas asi izspiedās atslēgas kauli, gurnu kauli bija izvirzījušies uz āru . .. Pirmoreiz mūžā es iedomājos, vai tādā izskatā Pata joprojām mīlētu mani .. .

Ja nu esmu uzdevis sev šādu jautājumu, tad droši vien esmu pamatīgi izsists no līdzsvara.

Londonas ģeogrāfiskais centrs, «Rīdženta» viesnīcas halle, vienlaikus ir arī viens no pasaules centriem; tur var satikt jebkuru, tur kā stacijā nemitīgi drūzmējas ļaužu pūlis; manuprāt, šī slavenā viesnīca ir ļoti līdzīga stacijai. Bez tam tā ir viena no visvulgārākajām vietām, kādas es jebkad esmu iepazinis. Darījumu cilvēki, kuri šeit norunā tikšanās, drīzāk atgādina māklerus vai bukmeikerus; sievietes, kuras šeit jebkurā laikā sēž pie bāra letes, grauž cepumus un iebauda kaut kādu pretīgu dziru, ir ārkārtīgi bezgaumīgas, turklāt viņas dižojas ar tādu neglītumu, kāds ir raksturīgs un plauktin plaukst starp Flītstrītu un Kensingtonu. Raibām lentēm rotājušās matronas, izstīdzējušas meičas ar brillēm un mākslīgiem zobiem un piedevām vēl dažas vecas, izmālējušās «lelles» krāsotiem matiem, kas, gaidot klientus, sūc viskiju . .. Katrreiz, kad ieeju «Rīdženta» viesnīcas hallē, man gribas mesties atpakaļ un es ar pūlēm apvaldu vēlēšanos iziet ārā un ieelpot Pikadillijas laukuma svaigo gaisu. Diks Loutons un Tu, Tom,— jūs vienmēr zobojāties par šo manu reakciju; jūs uzskatījāt, ka tā ir īsti amerikāniska īpašība un ka īsts brits nebūt nejustos šokēts par šādu ainu, jo viņam tā liktos augstākajā mērā uzjautrinoša. Iespējams, ka jums ir taisnība, bet ko lai dara, ja tāda ir mana daba?

Un tieši šeit misis Kreina bija norunājusi tikšanos; diezgan dīvaina izvēle, ko es nebūtu gaidījis no Patas draudzenes.

Bet man vēl būtu jābrīnās? Es, protams, ierados tur daudz agrāk, un man bija pietiekami laika, lai lēnām ļautu sevi nomākt greznajām un drūmajām Viktorijas laika telpas sienām. Vismaz te šajā laikā varēja dabūt alkoholu, ko es tūlīt pasūtīju. Katru reizi, kad durvīs parādījās jauna apmeklētāja, es uzmetu viņai zibenīgu skatienu un lūdzu debesis, kaut tā nebūtu Ketrīna Vilsone.

Es jau biju gandrīz izdzēris trešo glāzi sausā martīni un pulkstenis rādīja bez piecām minūtēm divpadsmit, kad mēļas krāsas mētelī un dīvainā, sārtā cepurītē (tādas franči dēvē par «bibi») tērpusies dāma pēkšņi piecēlās no galdiņa, pie kura bija vientuļi sēdējusi, un pienāca pie bāra. Es jau krietni sen biju viņu ievērojis, un viņa mani pārmērīgi kaitināja ar savu jocīgo tērpu, pārspīlēti izkrāšļoto seju, burkānu krāsas matiem un dīvaino mīmiku — nemitīga acu miegšana gan pa labi, gan pa kreisi, daudznozīmīgi smaidiņi, manierīgi žesti, ar kādiem viņa aicināja oficiantu; bet jāatzīstas, ka viņa bija daudz jaunāka un skaistāka nekā lielākā daļa bāra apmeklētāju. — Bārmen,— viņa vaicāja,— vai jūs neesat šeit redzējis džentlmeni ar sarkanu neļķi pogcaurumā?

Pirms viņa pabeidza teikumu, es jau pazinu aizsmakušo un stiepto Ketrīnas Vilsones balsi.

VIII nodaļa

—  Ļoti lūdzu mani atvainot, kundze,— es teicu,— bet es pavisam aizmirsu par puķi, kuru jūs man likāt piespraust. Par laimi, es pazinu jūs pēc balss, jo jūsu balsi,— es piemetināju cik vien iespējams galanti,— nav iespējams aizmirst.

—  Ak, tas esat jūs!— viņa iesaucās, viegli ieraudama galvu plecos un uzmezdama man zaglīgu skatienu. Livingstona kungs, man šķiet?

Viņa iespurdzās, it kā būtu pateikusi vislielāko pasaules gudrību.

—  Nāciet pie mana galdiņa,— viņa piedāvāja.— Es negribu, ka šis bārmenis noklausās mūsu sarunu.

Sīkiem, dejojošiem soļiem viņa devās uz zāles vidu, es viņai sekoju. Izaicinoši rūsganie mati bija sasieti zirgastē, kas sniedzās līdz jostasvietai; mēļas krāsas mētelis, cepurītes sārtais plankums, oranžais matu ērkulis veidoja spilgtu krāsu simfoniju, un es pirmo reizi mūžā nožēloju, ka neesmu daltoniķis.

—  Es, protams, esmu jūs jau redzējusi,— viņa iesāki}, līdzko mēs apsēdāmies pie galdiņa.— Varu atdot atpakaļ jūsu komplimentu: sievietei nav viegli aizmirst tik skaistu vīrieti kā jūs.

Šo piezīmi pastiprināja neizbēgamā ķiķināšana. Es jutos drausmīgi neveikli: man nebija nekādas pieredzes attiecībās ar šādām sievietēm, es baidījos, ka no malas kādam varētu likties, ka savu dāmu esmu pievācis uz ielas renstelē. Vai runāt ar viņu par Patu? Atkal es uzdevu sev to pašu jautājumu: vai ir iespējams, vai ir pieļaujams, ka mana sieva būtu pazinusi Ketrīnu Vilsoni, ka viņas būtu draudzējušās vai vienkārši satikušās? Nē, tūkstoškārt nē! Šeit kaut kas nav kārtībā.

—  Jā, esmu jūs jau redzējusi. Tagad es atceros, tas notika toreiz, kad es pēdējoreiz satiku Patriciju uz ielas. Tūkstoš deviņi simti četrdesmit piektā gada Ziemassvētkos. Jūs gājāt, rokās saķērušies, pa Pikadillijas laukumu. Es gandrīz jūs apturēju, bet tad nodomāju, ka Patricijai varbūt tas nepatiks, un tāpēc turpināju savu ceļu, it kā nekas nebūtu bijis. Tobrīd man sažņaudzās sirds, jo esmu ļoti jūtīga, gandrīz slimīgi jūtīga. Mamma vienmēr saka: «Keit, tu esi pārāk jūtīga.» Taču es tur neko nevaru darīt. Ja man šķiet, ka pēkšņi kāds slikti izturas pret mani, man kaklā iesprūst liels kamols, un es nespēju šim cilvēkam pavaicāt, kas ir noticis.— Viņa atkal ķiķināja.— Lūk, es jau stāstu jums pašu dārgāko, pašu apslēptāko . . . (Kur viņa ķērusi šo izteicienu? Kāda veida literatūra izglītojusi šo sievieti?) Es jūtu, ka mēs kļūsim ļoti lieli draugi. Ak Dievs, ja mans vīrs mūs redzētu, viņš mani nogalinātu!

Es uzskatīju par labāku neiedziļināties jautājumā par mistera Kreina iespējamo greizsirdību un mēģināju tūlīt ķerties pie lietas.

—  Tā kā jums, Kreina kundze, ir tik lieliska atmiņa, jūs noteikti varēsiet man palīdzēt. Pata . . .

Man bija bezgala grūti atzīt, ka Pata nav man stāstījusi par notikušo avāriju, tāpēc es pēkšņi apklusu, jo nevarēju atrast īstos vārdus. Ketrīna Kreina izmantoja manu apmulsumu un uzdeva jautājumu, kas acīmredzot visu laiku bija viņai uz mēles.

—  Pa telefonu jūs man sacījāt, ka Patricija ir pazudusi. Es labi nesapratu, kas īsti noticis. Varbūt jūs man vispirms paskaidrosiet?

Agri vai vēlu man vienalga vajadzēs par to runāt, tāpēc es nolēmu viņai visu izstāstīt tūlīt. Dažos teikumos es pastāstīju misis Kreinai par notikušo. Viņa klausījās ar lielu interesi un, kaut arī teatrāli plātījās rokām un taisīja grimases, taču, par spīti manām bažām, neizteica nevienu sliktu piezīmi. Stāstot es visu laiku vēroju viņu. Ja nebūtu uztrieptās biezās pūdera kārtas un krāšļu, viņas seja liktos patīkama: lieliski zobi, noteikts zods, samtainas acis, par spīti klīribai, viņā jautās cilvēcisks siltums un dvēseliska augstsirdība; ja viņa būtu citādi ģērbusies, citādi izkrāsojusies, tad būtu skaista un simpātiska sieviete. Un nav nekādu šaubu, ka meitenes gados viņa bijusi ļoti īpatnēja, tomēr savdabīgi apburoša.

Kad es pabeidzu savu stāstu, viņa pēkšņi uz īsu mirkli atkal kļuva par šo jauno meiteni; viņa raudzījās manī ļoti maigi, es varētu teikt, ļoti sirsnīgi un bez jebkādas mākslotības; ar patīkamu koknijiešu akcentu, kāds viņai agrāk droši vien bijis, pateica pavisam vienkāršus vārdus:

—  Patiešām jūsu dēļ esmu ļoti nobēdājusies.

Un vēl piemetinaja:

—  Vai varu jums kaut kā palīdzēt?

Mirkli es nepareizi izpratu šo vārdu jēgu un šausmās nodomāju, ka misis Kreina vienkārši piedāvā mierināt mani. Taču, par laimi, tas nebija tā, vai vismaz šajā brīdī un šajā vietā viņa par to nedomāja; turklāt viņa tik ļoti baidījās no sava vīra!. .. Ātri vien es to sapratu un pateicu viņai, ko gaidu no viņas — dažus paskaidrojumus par ļaudīm, kuri pazinuši Patu pirms apprecēšanās.

—  Varbūt,— es piebildu,— jums būs grūti atbildēt uz šo jautājumu. Pata droši vien bija tikai nejauša jūsu paziņa . ..

Mani plosīja pretrunīgas vēlmes : no vienas puses, es gribēju, lai Ketrīna-Kreina-Vilsone sniegtu man pēc iespējas vairāk ziņu, uzvestu mani uz pēdām, kaut ari visai negaidītām, bet, no otras puses, man būtu ļoti patīkami uzzināt, ka Patai nav bijusi nekāda darīšana ar apšaubāmo sabiedrību, kuras lielisks paraugs ir pati misis Kreina .. . Un šī otrā vēlme, šī vajadzība ticēt, ka Pata bijusi tīra un lepna, bija tik dziļa, ka es jutu gandrīz vai vilšanos, kad izdzirdēju misis Kreinas atbildi:

—  Ak nē! Es ļoti labi pazinu viņu. Vienu vai divus gadus viņa bija mana labākā draudzene.

Ja es gribētu aprakstīt visu Ketrīnas Vilsones stāstīto, ar šo burtnīcu man nepietiktu. Mēs bijām kopā — steidzos precizēt: vispieklājīgākajā šī vārda nozīmē — līdz sešiem vakarā. Pēc ne visai ilgas pretošanās viņa atzinās, ka viņas vīrs pašlaik esot ceļojumā (no tā es varēju secināt, ka nekāda vīra vispār nav bijis, ka Kreins ir izdomāts uzvārds un ka Ketrīnas un viņas mātes sparīgā atteikšanās iedot man savu mājas adresi ir izskaidrojama ar daudz mazāk ticamiem iemesliem nekā bailes no ģimenes skandāla); tātad viņa bija brīva, un mēs pārvācāmies uz kafejnīcu «Royal» («Ak, kas par izmeklētu vietiņu, kur var sastapt rakstniekus un aktierus!») un ēdām sautētu jēra gaļu īru gaumē; pēc tam gājām dzert kafiju vai nu «Lionā», vai vēl kur citur un beidzām pēcpusdienā «Kamberlendas» hallē, tieši tur, kur Ketrīna no rīta tik sparīgi bija atteikusies satikties. Taču šobrīd viņa bija krietni iereibuši, koknijiešu akcents un pārlieku lielais jūtīgums lika sevi manīt, un bez vīrieša godkāres es varu apgalvot, ka sastaptu ļoti vāju pretošanos, ja gribētu apdraudēt viņas tikumību. Taču misis Kreinas tikumība (vai tas, kas palicis pāri no tās) mani nemaz neinteresēja; mani interesēja viņas atmiņas par varonīgajiem 1943—1945 gadiem, atmiņas, kuras es mēģinu tagad apkopot.

Lai labāk saprastu, kā divas tik dažādas meitenes — Pata un Ketrīna—varēja sadraudzēties, man šķiet, ka jāie'ūtas tai atmosfērā, kādā šajos gados dzīvoja Londona. Pats es aizvadīju karu Klusajā okeānā un par to laiku varu izteikt tikai hipotēzes. Misis Kreinas stāsts bija visai juceklīgs un nesaprotams, un viņa, protams, varēja izteikt vienīgi pašas domas. Bija gluži dabiski, ka tādu meiteni kā Ketrlna Vilsone sajūsmināja iepazīšanās ar «kārtīgiem ļaudīm», taču mazāk dabiski šķita (tā vismaz es domāju līdz pēdējam brīdim, taču tagad manas domas sāk mainīties), ka Patu, kura bija cēlusies no citām aprindām, varētu kaut mazliet interesēt misis Vilsones un viņas drauģeļu sabiedrība . ..

Viņas iepazinušās tūkstoš deviņi simti četrdesmit trešā gada beigās, pašā smagākajā kara periodā, pie kāda leiboristu partijas parlamenta deputāta, kura vārdu Ketrīna kategoriski atteicās nosaukt, argumentējot šo atteikšanos ar to, ka viņš vēl joprojām esot apakšnama loceklis un viņa nekādā ziņā nevēloties sagādāt viņam nepatikšanas. Patiesībā saviesīgo vakaru rīkoja deputāta dēls, jauns švīts, kurš nevis meta bumbas uz Vācijas pilsētām kā viņa vienaudži, bet uzskatīja par labāku iekārtoties ministrijā, palikt Londonā un plītēt uz nebēdu. Šķiet, tolaik Londonā daudzi jaunekļi uzdzīvoja pa «franču modei», un «zelta jaunatnes» tikumi, kā tos savā manierē attēloja Ketrīna Vilsone, man stipri atgadināja Ivlina Vo «Grēcīgās miesas» lappusēs aprakstītos.

Cik varēju uzminēt, Ketrīnas vecāki bija sīki bodnieki no Vaitčepelas. Skaisto meiteni ātri vien ievēroja džentlmeņi, kuru nolūki ne vienmēr bija pilnīgi nevainīgi, bet kuri izmantoja šādos gadījumos parasto daiļrunību un galu galā pārliecināja, ka viņa ir radīta teātrim. Jau septiņpadsmit gadu vecumā Ketrīna nolēma pievērsties mākslai; pateicoties lielajai enerģijai (un, bez šaubām, dažu personu pretimnākšanai un labvēlībai), viņa drīz vien dabūja statistes vietu Koventgārdena teātrī, bet pēc tam arī dažas mazas lomas dažādos Heimārkitas teātros. Tur viņu atklāja leiboristu deputāta dēls, un viņa kļuva savā ziņā par «saviesīgo vakaru» egēriju, saviesīgā dzīve notika cienījamā politiķa dzīvokli Kerzonstrītā starp pusnakti un četriem no rīta, par ko likumīgais dzīvokļa īpašnieks nemaz nenojauta. Šie «vakari» (man sāpīgi par to rakstīt, tāpēc ka Pata tajos piedalījās, bet misis Kreinas stāsts šajā ziņā bija neapstrīdams) visbiežāk pārvērtās īstās orģijās: daudz dzēra, daudz smējās un, kad sāka kaukt gaisa trauksmes sirēnas, nevis nokapa pagrabā, bet nodzēsa gaismu un ievēroja klusumu — «klusumu, ko pārtrauca nopūtas», kā nežēlīgi precizēja Ketrīna.

Publika te bija visai raiba — bagatu ģimeņu dēliņi, kuri kādas īstas vai simulētas slimības deļ nevarēja būt karadienestā, melnā tirgus bagātie spekulanti (vismaz Ketrīna par tiem runāja aplinkiem), aktieri, rakstnieki un vēl daži subjekti, kuru sociālo stāvokli bija grūti noteikt. Bija kara laiks, visiem šiem ļaudīm bija sajūta, ka dzīvot atlicis maz un morālie un buržuāziskie aizspriedumi vairs nav tjk stingri jāievēro.

Kā Pata varēja iekļūt šajā vidē? Ketrīna nespēja man to paskaidrot. Roza man vienmēr tika stāstījusi, ka visu kara laiku Pata bijusi žēlsirdīgā māsiņa kara hospitāļos un, ja viņa nelabprāt runā par šo savas dzīves periodu, tad dara to pieticības dēļ, jo yiņa izturējusies kā īsta varone.

—  Ļoti iespējami, ka Pata bija žēlsirdīgā māsa,— man teica Ketrīna Vilsone,— bet, kad Teds pirmoreiz atveda viņu uz Kerzonstrītu, viņa hospitālī vairs nestrādāja.

Kas bija Teds? Ketrīna to nezināja, viņa nekad nebija zinājusi viņa uzvārdu, bet viņš bija lorda dēls vai kaut kas līdzīgs no tās pašas sugas. Teds šķita neprātīgi iemīlējies Patā un neslēpa to.

—  Un viņa?— es jautāju māksloti nepiespiestā tonī.— Vai viņa atbildēja uz viņa jūtām?

—  Patai nospļauties par viņu,— bez vilcināšanās atbildēja Ketrīna.— Viņa atklāti man to pateica. Viņa zināja, ka Teds viņu neprecēs.

Tātad Pata bija spējīga pieļaut sīku, mazisku aprēķinu? Tam es nespēju ticēt; misis Kreina noteikti kaut ko jauc vai izkropļo īstenību.

—  Starp citu,— viņa turpināja,— tas nevilkās ilgi: Teds šeit atveseļojās pēc ievainojuma; tūkstoš deviņi simti četrdesmit ceturtā gada sākumā viņš atgriezās savā daļā un, manuprāt, drīz vien krita. Taču pa šo laiku Pata sadraudzējās ar mums. Kad es saku «ar mums», es domāju — ar Bobu (leiboristu deputāta dēlu), ar viņa draugiem Fredu un Rutu, ai* aktieri Hariju Montegjū .. . vārdu sakot, lieliska un patīkama neliela kompānija. .. Kas tur vēl bija? Ak, jā, protams, Harolds Rihters.

Ketrīna pirmoreiz minēja šo vārdu. Es izlikos, ka mani tas īpaši neinteresē.

—  Harolds Rihters? Kas viņš ir?

—  Dīvains tips,— bailīgi teica Ketrīna.— Man nav ne jausmas, kā un kāpēc viņš nokļuva Kerzonstrītā. Taisnību sakot, Bobs pazina viņu jau labi sen pirms mūsu satikšanās. Rihters bija mazliet vecāks par pārējiem; viņam jau bija ap gadiem četrdesmit. Gaišmatis, kam pakausis jau metās pliks, slaids un iznesīgs … ar labām manierēm un ļoti pievilcīgs. Patricija bija kā bez prāta viņa dēļ.

Ketrina centās apvaldīt sevi.

—  Ai, atvainojiet!… Ne to es gribēju teikt. Drīzāk jau Rihters aplidoja Viņu … un viņai tas patika … vārdu sakot, jūs taču mani saprotat. ..

Protams, es sapratu, es Joti labi sapratu viņu. Kā jau teicu, Tom, tajā rītā es drosmīgi devos karā; taču tobrīd es atkal jutu, ka zeme zūd man zem kājām. Lai kādā veidā Ketrīna censtos man to visu pastāstīt, viens bija skaidrs: Pata ne tikai bija noslēpusi man svarīgu savas dzīves epizodi, ne tikai uzturējās tolaik visai apšaubāmā sabiedrībā — bet viņai vēl bija flirts ar diezgan aizdomīgu tipu.

Man bija grūti tam noticēt. Taču tādā stāvoklī, kādā atrados es, labāk izdzert rūgto kausu līdz dibenam. Un es ļāvu misis Kreinai turpināt stāstu.

Pamazām jaukā kompānija izjuka — bija taču karš, bombardēšanas, pārtikas trūkums. Turklāt Boba tēvs beidzot atklāja, kāds ir dēla dzīvesveids, un par šo jautājumu viņam visai indīgi pieprasīja iesniegt interpelāciju apakšnama palātā. Bobs tika padzīts no Kerzonstrītas, un tēvs vairs nedeva viņam uzturlīdzekļus.

—  Es atkal atgriezos teātrī,— Ketrīna sacīja,— mēs noīrējām nelielu dzīvoklīti Edžverroudā… to pašu, kurā vēl joprojām dzīvo mana māte. Bet Rihters turpināja bieži ielūgt mūs, un vismaz trīs reizes nedēļā mēs pusdienojām četratā — Patricija, Rihters, Bobs un es. Maksāja vienmēr Rihters; nezinu, kur viņš ņēma naudu. Mēs pulcējāmies kādā mazā un ļoti mīlīgā bārā, tikai tas bija pasaules galā, spriediet pats: Ričmondā! Jauks nostūris, un ari ļaudis tur bija jauki. Tas Rihters tur dzīvoja.

—  Kā saucās šis bārs?— es jautāju.

—«Fazāns». Kopēja zāle ļoti parasta, kā īstā krogā, bet aizmugurē bija neliela viesistaba ar maigu gaismu un mūziku; ilgi dejojām 1111 pat pēc slēgšanas mēs varējām vēl tur palikt. Rihteram otrajā stāvā bija istaba; tiku dzirdējusi, ka «Fazānā» esot arī spēļu zāle, bet pati es to neredzēju .. .

Jā, dīvains tips bija šis Rihters. Vienmēr nevainojami, eleganti ģērbies, pārsteidzošas kaklasaites, kurpes no krokodil- ādas vai no tai līdzīgas — un tas viss laikā, kad pat vienkāršu ādu bija grūti dabūt. Daži tenkoja, ka viņš ir vācietis un nodarbojas ar spiegošanu, bet es esmu pārliecināta, ka tā nebija taisnība. Iespējams, ka pēc izcelsmes viņš patiešām bija vācietis, bet pavalstniecība bija angļu, un arī par spiegošanu viņam neko nevarēja pieradīt, tātad au tic bija meli, jo citādi viņš nebūtu tik viegli izķepurojies pēc tās avārijas, dabūja tikai sešus mēnešus .. .

—  Pēc kādas avārijas?— es vaicāju, tēlodams izbrīnu.

—  Kā — jūs nezināt? Tūkstoš deviņi simti četrdesmit piektā gada pavasari — es vairs precīzi neatceros, bet laikam maija beigās vai jūnija sākumā, jo bija jau parakstīts pamiers,— Rih- ters mums paziņoja, ka beidzot sadabūjis mašīnu un tagad mums būs vieglāk nokļūt līdz Ričmondai. Mums tas šķita brīnišķīgi — tolaik mašīna bija nenovērtējama greznība. Patiesi — pēc dažām dienām Rihters kopā ar Patu atbrauca pie mums vecā beņtlijā. Dažas dienas mēs dzīvojām plaši . . . jūs droši vien atceraties lielisko īslaicīgo atpūtu tūlīt pēc kara, it visur valdīja jautrība, rīkoja balles, rautus . . . Nudien nezinu, kur un kā dabūja šampanieti, bet tas plūda straumēm. īsi sakot, kādu vakaru mēs visi četri atgriezāmies no Ričmondas galīgi sasviķojušies. Rihters slikti izdarīja pagriezienu, mašīna apgāzās uz sāniem … es zaudēju samaņu. Atjēdzos tikai slimnīcā un lāgā nevarēju apjēgt, kas ar mani noticis. Pēc kāda laika pie manis palātā ieradās policists, viņš bija ļoti pieklājīgs un palīdzēja man visu atcerēties.

Viņš man paskaidroja, ka bentlijs ticis nozagts pie kādas ministrijas. Tobrīd arī nabaga Harolds bija tai pašā slimnīcā, kāja viņam bija ieģjpsēta, un no slimnīcas viņš tūlīt nokļuva cietumā.

Lūk, kā tas viss notika. Man vajadzēja tiesā liecināt, arī Patricijai, protams, bet Bobu tētiņam izdevās izpestīt, viņu pat nenopratināja. Vārdu sakot, Rihters nopelnīja sešus mēnešus ieslodzījumā; kopš tā laika es viņu ne reizi neesmu redzējusi, bet uzzināju, ka lauztā kāja slikti saaugusi un viņš palicis klibs uz visu mūžu.

Arī Patriciju es tikpat kā vairs neesmu redzējusi. Viņa nebija ievainota, nebija pat dabūjusi satricinājumu kā es, taču viss notikušais, šķiet, bija viņu stipri ietekmējis; bez šaubām, viņa bija saistīta ar Rihteru daudz ciešāk, nekā gribēja atzīties, un ļoti baidījās no kaut kā …

Ketrīnas Vilsones tikko teiktais sāpīgi skāra mani pašā sirdī.

—  Ko jūs gribat sacīt?— asi jautāju viņai.— Paskaidrojiet!

Izbrīnā viņa raudzījās manī.

—  Kāpēc jūs esat tik saniknots?— viņa bailīgi vaicāja trīcošā balsī.— Es neko sevišķu nepateicu.

—  Nē, jūs pateicāt, ka Patricija bija saistīta ar Rihteru daudz ciešāk, nekā gribēja atzīties. To sakot, jums bija kas īpašs padomā. Es prasu paskaidrojumus. Neaizmirstiet, ka jūs stāstāt par manu sievu!

Tobrīd mēs sēdējām «Kamberlendas» hallē, un es neiedrošinājos pacelt balsi, bet, ja es varētu, domāju, es satvertu Ketrīnu aiz rokām un droši vien izgrieztu tās.

Brīdi klusējusi, viņa nočukstēja:

—  Ja jūs zvērēsiet, ka neizmantosiet to, ko es jums tūlīt pateikšu, es mēģināšu jums paskaidrot…

Protams, es zvērēju.

—  Nu lūk. Rihteru tiesāja divas nedēļas pēc avārijas. Tiesas zālē es satiku Patriciju, mēs pārmijām dažus v.irdus, un viss beidzās. Pēc tam es mēģināju viņai piezvanīt, taču vienmēr atbildēja viņas māte un teica, ka Patricija ir izgājusi, un beidzot es sapratu, ka viņa nevēlas mani redzēt. Mani tas apbēdināja, jo es patiešām mīlēju Patriciju, bet pēc tam es samierinājos. Man pietika pašai savu rūpju. Pēc automašīnas avārijas Bobs mani pameta, teātrī neveicās, vārdu sakot, es pieņēmu pārdevējas vietu pie Vulvorta. Tātad, kā jūs pats saprotat, man vairs nebija izdevības atkal nokļūt «Fazānā». Pēc tam, tūkstoš deviņi simti četrdesmit sestā gada sākumā, es izlasīju avīzēs, ka policija acīmredzot pēc kāda denunciācijas izdarījusi masveida kratīšanu. Atklājās, ka «Fazānā» bijis ne tikai spēļu nams un tas, ko jūs Savienotajās Valstīs, manuprāt, saucat par «speakeasy», bet ari melnā tirgus spekulantu pulcēšanās viela, un, galvenais,— Ketrīna kaunīgi klusināja balsi,— tur bija prieka- māja. Un vēl avīzēs bija rakstīts, ka tur atrasta opija un kokaīna noliktava, kas spētu konkurēt ar Šanhajas ostas zaņķiem. Es nezinu, protams, cik tur bija taisnības, bet izcēlās briesmīgs skandāls, tāpēc ka «Fazānu» apmeklēja ļaudis no labākās sabiedrības; izplatījās pat valodas, ka kratīšanas dienā tur bijis arī Edinburgas hercogs (kurš tolaik vēl saucās Filips Mauntbatens). Katrā ziņā es viņu nekad netiku tur redzējusi, kaut gan pusdienoju tur vismaz piecdesmit reizes.

«Fazānu», protams, slēdza, īpašniekus arestēja, un daudzi tika sakompromitēti. Es, protams, tūlīt iedomājos par Rihteru un Patu, bet nezināju, kā kaut ko izdibināt. Tikai pēc vairākām nedēļām Harijs Montegjū man pastāstīja, ka Patricija apprecējusies un aizbraukusi uz Savienotajām Valstīm. Rihteram paveicās: divas nedēļas pirms kratīšanas viņš iznāca no cietuma un tūlīt atstāja Angliju, ta ka policijai neizdevās viņu notvert.

Starp citu, notikumu ar «Fazānu» drīz vien noklusēja: ja viss kļutu plaši zināms, tas rikošetā skartu pārāk daudz ļaužu . . . īpašniekus atbrīvoja, viņiem vajadzēja^samaksāt lielu sodu, un lieta tika izbeigta. Man šķiet, ka viņi atkal atvēruši bāru, bet tagad viņus ar pliku roku nepaņemsi.

Atkal iestājās klusums, un man nebija drosmes to pārtraukt. Ketrīnas Vilsones teiktais mani sāpināja, ļoti sāpināja, bet viņas stāsts varēja uzvest mani uz pēdām. Nekad nebūtu varējis iedomāties, ka mana sieva iejaukta tik riebīgā padarīšanā, bet tomēr labāk zināt patiesību nekā joprojām cīnīties ar vējdzirnavām, kā es to darīju visas iepriekšējās dienas.

Ketrīna atkal ierunājās, bet šķita, ka tagad viņa aizmirsusi manu klātbūtni un pārskata atmiņas pašai sev par prieku.

—  Montegjū pateica man vēl kaut ko, kam man negribējās ticēt. Viņš saticis Fredu, bijušo Rihtera draugu. Freds tikko atgriezies no Parīzes, kur ticies ar Haroldu. Un Harolds vainojis Patriciju, ka tā viņu piekrāpusi, pūtuši miglu acīs, ka viņa ir vainojama visās viņa nelaimēs . .. Viņš pat apgalvoja,— Ketrīna mirkli vilcinājās,— ka tieši Patricija paziņojusi policijai par visiem darījumiem, kas notikuši «Fazānā».

—  Protams,— Ketrīna turpināja,— es aizvien atsacījos tam ticēt. Es ļoti mīlēju Patu; viņa man iepatikās jau no pirmās tikšanās reizes — un ne tikai tāpēc, ka bija skaista un pieklājīga, bet tāpēc, ka viņa bija ļoti gudra, bet gudras sievietes taču ir tik liels retums, un tās nevar nicināt. Ari raksturs viņai bija patīkams; pusotra gada laikā mēs ne reizi nesastrīdējāmies. Man gan jāatzīst, ka pret vīriešiem viņa bija nežēlīga; Teds, nabadziņš, dabūja daudz ko pieredzēt un izciest. Nu, Rihters gan man nekad nav paticis, es negribētu būt viņa vietā … Taču tāpēc denuncēt kādu policijā … un ne jau vienu, bet desmitiem cilvēku . .. Nē, Patricija nebija spējīga to izdarīt. Taču šķiet, ka Rihters bija pilnīgi pārliecināts, ka tā ir tieši viņa. Un it kā viņš zvērējis agri vai vēlu viņai atriebties.

IX nodaļa

Varbūt es kļūdījos, nekad Tev nepastāstīdams par visu? Tu, bez šaubām, būtu devis man padomu, varbūt pat apskaidrotu mani par Ketrīnu Vilsoni, Tu noteikti būtu palīdzējis man izbēgt no daudzām kļūdām un neveiklībām . .. Taču Tev mani jāsaprot, Tom. Šīs sievietes stāsts parādīja Patu tik nepatīkamā veidā; man pašam bija bezgala grūti pieņemt šo jauno Patas tēlu, ko man centās uzspiest. Vai gan es varēju, Tom, paciest domu, ka Tu ieraudzīsi viņu tādu?

Starp citu, pēc atvadīšanās no Ketrīnas Kreinas mana pirmā vēlme bija piezvanīt Tev. Tu biji man nepieciešams, man bija vajadzīgs, lai kāds mani uzmundrinātu, man vajadzēja ar kādu to visu apspriest, lai noskaidrotu, kas šajā stāstā ir taisnība un kas meli. Taču man atbildēja, Tom, ka Tu neesot vēl atgriezies. Gribot negribot es paliku gluži viens, atkal šķetināju tās pašas domas un kaut kā pieliku punktu.

Es nevarēju uzskatīt Ketrīnas Vilsones stāstīto par tīriem izdomājumiem, jo pārāk daudz sīkumu apliecināja to patiesīgumu, turklāt — kāpēc viņai vajadzētu izdomāt tik daudz notikumu, kas nebūt nedarīja viņai īpašu godu? Protams, viņas stāstītajā varbūt bija neprecizitātes, dažas epizodes viņa varēja nepareizi atveidot, bet citas pat aizmirst.. . Tomēr kopumā visi notikumi likās patiesi, un man vajadzēja aprast ar šo domu.

Kā man tagad rīkoties? Līdz šim es uzlūkoju sievu kā savu īpašumu, kā būtni, kura pilnīgi pieder man un par kuru es zinu absolūti visu. Pat viņas nozušana, dīvainie apstākļi, kādos tā notika, nepiespieda mani mainīt domas. Taču tagad man vajadzēja visu pārvērtēt. Patricija nebija tā sieviete, kādu es biju viņu iedomājies. Vai tas nozīmēja, ka es viņu vairs nemīlēšu? Kas par muļķībām! Jā, es biju iztēlojies viņu nemaldīgu, cildenu un šķīstu. Biju spiests atzīt, ka esmu maldījies; pirms satika mani, viņa jau bija iepazinusi šaubas, vilinājumus, varbūt arī mīlestību . . . Taču šie vēl joprojām neskaidrie atklājumi katrā ziņā ļāva man skaidri apjaust, ka tā, kuru biju iedomājies ļoti stipru, gluži pretēji, bija šausmīgi vāja un apjukusi. .. Viņa deva iemeslu visdrausmīgākajam uzbrukumam, viņa patiešām bija nokļuvusi visnegodīgāko, visnelietīgāko cilvēku rokās. Vai šādā brīdī es pametīšu viņu? Nē, tūkstoškārt nē, tieši tagad vairāk nekā jebkad man viņa jāaizsargā vai, pareizāk sakot, jāmetas viņai palīgā. Un pēkšņi es sapratu, ka mana mīlestība pret Patu ne tikai necieta no tā, ko es uzzināju par viņu, bet kļuva stiprāka nekā jebkad; mana mīlestība pēc pārbaudījuma it kā kļuva stiprāka un nobrieda, tagad es jutu pret sievu nevis svētlaimīgu jūsmu, nevis egoistisku un panaivu kaisli, bet gan līdzjūtības pilnu maigumu. Ak! Ja vien man izdotos viņu glābt! Es neizteiktu viņai pat vismazāko pārmetumu, es vispār nestāstītu viņai, ka esmu uzzinājis par viņas pagātni, bet darītu visu, kas manos spēkos, lai labāk izprastu viņu, lai izdzēstu visas šīs drūmās pagātnes pēdas, kas palikušas viņas dvēselē .. .

Un tad es nolēmu nerunāt ne ar Tevi, Tom, ne ari ar kādu citu par to, ko man atklāja misis Kreina. Ja jau Pata nekad man neko nestāstīja, tātad viņai šīs atmiņas noteikti bija mokošas un viņa nevēlējās par tām runāt. . . Protams, izmeklēšana, ko uzsācis Merfijs, var daļu 110 faktiem atklāt, bet būs. labāk, ja es tos joprojām slēpšu. Patai noteikti būtu nepatīkami, ja viņa uzzinātu, ka es daudz ko esmu atklājis un turklāt esmu arī Tevi par visu informējis . . .

Tomēr nevajadzēja mesties no vienas galējības otrā. Dažas ziņas no tām, ko man pastāstīja misis Kreina, varēja noderēt Patas meklēšanā. Vai man nevajadzētu sazināties ar seru Džonu Mērfiju un iepazīstināt viņu ar tām?

Tā es vienatnē sēdēju un gremdējos pārdomās «Kamberlen- das» viesnīcas hallē, un ar baudu dzēru kārtējo glāzīti viskija, pilnīgi nepievēršot uzmanību ļaudīm, kas rosījās man visapkārt. Kaktā atradās ieslēgts televizors, taču neviens, šķiet, to neskatījās; pārraidīja sporta ziņas, un es laiku pa laikam izklaidīgi uzmetu acis ekrānam, kur pazibēja iepriekšējās dienas mača kadri. Mani pašu pārsteidza tas miers, tā, ja varētu teikt, eiforija, kurā es gremdējos un kuru veicināja izdzertais alkohols. Ja iedomājos, ka tikai pirms diennakts es biju ar mieru doties pašnāvībā, jo nevarēju paciest visu šo apkārtējo vīriešu un sieviešu klātbūtni! Un šodien, kad uzzināju nomācošus faktus par sievieti, kuru mīlēju vairāk par visu pasaulē, es te sēžu un mierīgi pārdomāju, vai labāk būtu noklusēt Skotlendjarda ierēdnim jaunas ziņas, kas attiecas uz manu sievu!

Un tad es izjutu īstu šoku. Jo vienā zibenīgā mirklī es pēkšņi redzēju viņu. Redzēju Patu, savu sievu. Likās, ka viņa ir tepat man līdzās — ar savu smaidu, ar vējā plīvojošiem matiem, ar lepni izslietu galvu . . . Viņa bija man tieši pretim televizora ekrānā, un diktors teica šādus vārdus:

— Portretā, ko jūs šobrīd redzat, ir attēlota Patricija Teilore, kura pazuda piektdien, sešpadsmitajā septembrī, tūlīt pēc tam, kad lidmašīna nosēdās Londonas lidostā. Pastāvīgi dzīvo Mil- voki, Viskonsinas štatā, Savienotajās Valstīs. Visus, kas redzējuši misis Teilori tajā dienā vai vēlāk, lūdzam griezties Skotlendjardā, bezvēsts pazudušo personu birojā.

Es gandrīz iekliedzos. Taču Patas parādīšana telavizora ekrānā bija gluži dabiska. Vai tad Mērfijs nebrīdināja mani, ka sacels kājās televīziju? Un attēls, ko es tikko redzēju,— vai tad tā nebija tā pati fotogrāfija, kuru es vakar iedevu Mērfijam? Taču, šādi palielināta, maģiskā ekrāna pārveidota un vienlaikus it kā vulgarizēta, tā ieguva citādu un draudīgu realitāti. Tā vairs nebija mana sieva, bet kāda cita bez vēsts pazudusi sieviete. Patricija kļuva par publikas īpašumu.

Kad pirmais šoks bija pārgājis, es, starp citu, ievēroju, ka televīzijas paziņojums ir izskanējis, neviena nepamanīts apkārtējā troksnī un vispārējā nevērība. Bez manis neviens no šiem simt cilvēkiem, kuri sarunājās, staigāja šurpu turpu pa «Kam- berlendas» halli, nepiegrieza pat visniecīgāko vērību šim aicinājumam, kas bija vienīgi manu skumju pārspīlējums. Vai patiešām tā bija visur? Un vai Mērfija uzsāktā izmeklēšana dos jebkādu rezultātu?

Es atkal iedomājos par tām ziņām, kuras pēcpusdienā biju ieguvis no misis Kreinas. Protams, tās bija ļoti senas; pati Ketrīna Kreina jau sen bija pazaudējusi pēdas visiem tiem cilvēkiem, par kuriem man stāstīja. Un tomēr vajadzēja mēģināt viņus sameklēt un, ja viņi kaut kādā veidā ir iejaukti manas sievas nozušanā, piespiest runāt…

No bijušās mis Vilsones stāstītā es vispirms uzzināju vienu adresi — slepenā bāra «Fazāns» adresi. Tā bija vērtīga adrese, jo uz šo bāru veda daudzi svarīgi pavedieni, ar to bija saistīts arī izdaudzinātais negadījums ar bentliju. .. Un, ja vispār pastāvēja kaut niecīgākā iespēja atkal atrast Haroldu Rihteru, par kura upuri bija kļuvusi Pata — šāda pārliecība kļuva aizvien stingrāka —, tad man noteikti jāpavaicā «Fazānā».

Acumirklī lēmums tika pieņemts. Es nestāstīšu Mērfijam par šo neskaidro epizodi Patas dzīvē, vismaz līdz tam brīdim, kamēr mani nepiespiedīs to darīt galēja nepieciešamība. Jau rītdien es pats došos uz «Fazānu» un izvaicāšu tā ļaudis. Ja viņi kaut ko zinās, gan es atradīšu līdzekli, kā piespiest viņus runāt, kaut arī man tāpēc draudētu briesmas. Ja viņi neko nezina, tad ar ko gan es riskēju?

Tāpēc es vēlējos tikai vienu — tur pakļaut sevi iespējami lielākām briesmām. Jo tas apliecinātu, ka mans gājiens nav bijis veltīgs.

X nodaļa

Otrdienas pievakarē es devos uz «Fazānu».

Atceries, Tom, todien mēs pusdienojām kopā. Ar parasto sajūsmu Tu man stāstīji, ka pavadīji nedēļas nogali; es klausījos Tevī, kā vienmēr sajūsmināts par Tavu asprātību, un domās jau pārcēlos noslēgtajā snobu pasaulē, kura mani vienmēr šausmināja un vienlaikus radīja nostalģisku vēlēšanos tajā iekļūt. Veselu stundu es tik aizrautīgi klausījos Tevī, ka aizmirsu visas bēdas. Vai tas nebija labākais pakalpojums, kādu Tu man tobrīd varēji sniegt?

Kā jau biju iepriekš izlēmis, es ne ar vārdiņu Tev neieminējos ne par savu tikšanos ar Ketrīnu Kreinu, ne par to, ko viņa man pastāstīja. Mēs šķīrāmies ap pulksten pieciem; bāri un alus krodziņi atveras tikai sešos, tātad man vēl bija daudz laika. Es iesēdos metro un devos uz Ričmondu.

Diezgan liels attālums, bet es neskumu. Mani pārņēma savāds satraukums; lai cik tievs būtu pavediens, kas saistīja Patu ar šo bāru, pirmo reizi man šķita, ka es piekļūstu tuvāk savai sievai. ..

Metro stacija «Ričmonda» atrodas pusceļā starp Ričmondas parku un Kjū dārziem. Diezgan savāds kvartāls, kura apbūve sākta deviņpadsmitā gadsimta sākumā, pēc tam tas pamests un nolaists, bet saglabājis bijušās elegances paliekas, un turklāt tajā jautās kaut kas ļoti drūms; likās, ka neesi vis Londonā, bet kādā no tām provinces pilsētiņām, kuras savulaik tik metodiski apmeklēja misters Pikviks.

Jau krēsloja, un palsajā gaismā es saskatīju Kjū dārzu koku pelēcīgos siluetus. Ko es šeit daru? Vai vismaz zinu, kurā tumšajā ieliņā ir paslēpies šis nolādētais bārs? Ja nu Ketrīna ir samelojusi, ja «Fazāns» vairs nepastāv? Varbūt las vispār nekad nav bijis?

Es pavaicāju avīžu pārdevējai kioskā. Viņa īgni noburkšķēja, ka nekad nav dzirdējusi tādu nosaukumu.

Es izgāju no metro un uz labu laimi devos uz priekšu. Nenogājis pat simt metrus, sapratu, ka esmu nomaldījies, un nolēmu kādam paprasīt ceļu. Kāds garāmgājējs man laipni paskaidroja: ja iešu taisni, tad nokļūšu Kjūroudā, tātad Londonas virzienā. Ja iešu uz pretējo pusi, jau pēc piecām minūtēm varu nonākt pie Temzas, pāriet pāri Ričmondas tiltam, un no turienes vairs nav tālu Tvikenhema. Iestādījums ar nosaukumu «Fazāns»? Nē, viņš nekad nav dzirdējis par tādu, bet vispār, ja ietu uz Temzas pusi, tur ik uz soļa ir pa bāram.

Es pateicos čičeronem un devos atpakaļ pa to pašu ceļu uz tilta pusi. Pēc desmit minūtēm nonācu pie upes. Tās ūdeņos atspoguļojās pēdējie rudenīgās saules stari. Es te nesaskatīju neko līdzīgu restorānam vai bāram. Pajautāju vēlreiz kādam garāmgājējam un vēlreiz saņēmu to pašu noliedzošo atbildi.

Taču viņš man parādīja netālu no tilta kaut ko līdzīgu krodziņam, kuru es nebiju pamanījis, un es iziēmu tur ieiet un izdzert glāzi alus. Kur, ja ne krodziņā, vislabāk var uzzināt par citu krodziņu? Mans aprēķins izrādījās pareizs. Sieviete, kas ielēja man kausu alus lētajā krodziņā, kurā biju iemaldījies, neko par «Fazānu» nebija dzirdējusi, bet viens no klientiem, kaktā snauduļojošs taksometra šoferis, pārliecinoši apgalvoja, ka, divreiz nogriežoties pa labi un pēc tam vēl reizīti pa kreisi, es noteikti atradīšu savu laimi.

Šādu precīzu norādījumu pavadīts, es izgāju ārā un tūlīt apmaldījos mazo ieliņu labirintā, jo tikmēr bija satumsis, un es jau zaudēju cerības ne tikai atrast meklēto bāru, bet vispār kaut kad atgriezties Londonā, kad pēkšņi gandrīz ar pieri uzskrēju virsū kaltas dzelzs izkārtnei, uz kuras bija attēlots kaut kas līdzīgs putnam.

Tas bija šeit, nevarēja būt nekādu šaubu. Diezgan koķeta, maza mājiņa, kuras apakšstāva logus greznoja daudzkrāsainas vitrāžas. Es uzkāpu pa diviem lieveņa pakāpieniem un pagrūdu durvis.

Ketrīna nebija melojusi — iekārtojums drīzāk atgādināja «parastu krogu», nevis bāru, kuru kādreiz apmeklējis Edinbur- gas hercogs. Parasta nekrāsota koka lete, rupji tēsti laucinie- ciski galdi bez galdsegām, un bez vitrāžām logos nekāds rotājums neaizsedza sienu kailumu.

Taču pēc brīža, ielūkojies vērīgāk, es redzēju, ka šī vienkāršība tomēr ir visai izmeklēta. Gaisma bija nomierinoši maiga, uz rupji tēstajiem koka galdiem vecas pudeles tika izmantotas kā svečturi, un dažos pat dega sveces. Virs bāra izvietotā galerija, uz kuru veda nelielas vītņu kāpnes, vēl vairāk pastiprināja senatnīguma iespaidu. Aiz letes no maza radioaparāta vai varbūt atskaņotāja plūda drebelīgas senu skotu dziesmu melodijas.

Zālē neviena nebija, un pirmajā brīdī es iedomājos, ka arī aiz letes neviena nav, bet pēc tam saskatīju jaunas sievietes siluetu, tā, gaidot klientus, šķirstīja ilustrētu žurnālu. Es apsēdos uz vienas no muciņām, kuras izmantoja par soliem, un palūdzu glāzi viskija. Bārmene pacēla galvu, viņai bija mīlīga, bet diezgan dusmīga sejiņa, viņa apvaicājās, kādu marku es vēloties, pielēja man glāzi un atkal iegrima ilustrētā žurnāla lasīšanā.

Vajadzēja kaut kādā veidā uzsākt sarunu. Es noklepojos, lai pievērstu bāra saimnieces uzmanību, un bez aplinkiem jautāju viņai:

—  Vai šis iestādījums pastāv jau sen?

Viņa aizdomīgi paraudzījās uz mani.

—  Tas ir visvecākais Ričmondas bārs. Kā tas iespējams, ka jūs še nokļuvāt, ja nekad nebijāt pat dzirdējis par šo bāru?

Biju iesācis nepareizi. Protams, biju nošāvis greizi: iela bija klusa, gājēju maz, uz šejieni varēja atnākt vai nu parastie apmeklētāji, vai ļaudis, kurus pievilka iestādījuma reputācija. Vajadzēja mainīt sarunas tematu.

—  Vai jūs būtu ar mieru iedzert kaut ko kopā ar mani?— es jaulaju, cik vien galanti mācēdams.

Meitene vērīgi paraudzījās manī, tad aši atskatījās uz durvīm sev aizmugure tur droši vien bija virtuve.

—       Vispār saimniekam tas nepatīk. Taču pašlaik viņa te nav, un ja jūs tā vēlaties …

Necerēti panākumi. Viņa ielēja sev nedaudz džina un pacēla glāzīti acu augstumā.

—  Uz jūsu veselību!

—  Uz karalienes veselību!— es piesardzīgi sacīju.

Viņa vēlreiz vērīgi paraudzījās manī.

—  Vai jūs gadījumā neesat amerikānis?

Kā vienmēr, mani nodeva mans akcents. Labāk atzīties uzreiz.

—       No jums neko nevar noslēpt, daiļais bērns. Bet man taču ir tiesības uzsaukt tostu par jūsu burvīgo karalieni, vai ne?

Viņa paraustīja plecus, it kā gribētu sacīt: «Manis dēļ jums nav jātaisa tādas ceremonijas.» Tā bija apaļīga gaišmate ar sejiņu kā pekinietim, kas pēc Odrijas Hepbernas parādīšanās uz ekrāniem kļuva par skaistuma etalonu. Ass, vērīgs skatiens, izteiksmīgas lūpas … Ja jau šī meitene sēž «Fazānā», tātad viņai te ir kādas intereses, jo ar tādu izskatu viņa gan nenīktu šajā bedrē. Taču, ja viņai te savas intereses, tad viņai būtu jāzina daudz dažādu faktu.

—  Vai jūs jau sen še strādājat?

—      Jūs pārāk daudz gribat zināt!— viņa atbildēja, bet tonis vairs nebija tik naidīgs kā sarunas sākumā.

Ar saprātīgu un apķērīgu cilvēku labāk spēlēt ar atklātām kārtīm.

—       Jā,— es paziņoju,— patiešām es vēlos uzzināt diezgan daudz. Un ja jūs varētu man palīdzēt. . .

Atkal es biju rīkojies neveikli. Meitenes seja it kā noslēdzās, tāpat kā aizveras pulkstenītes, iestājoties tumsai.

—  Policija?— viņa vaicāja naidīgi sašķiebtu muti. %

Mana reakcija lik dzīvi atspoguļojās sejā, ka viņa tūlīt

saprata, ka ir maldījusies.

—      Tad kāpēc tik daudz jautājumu?— viņa turpināja joprojām piesardzīgi.— Man, iegaumējiet to labi, par visu nospļauties. Es neko nezinu, un man nav ko zaudēt. Taču saimnieks nevar ciest visvisādas izjautāšanas. Es jūs brīdinu, viņš jūs izmetīs laukā viens divi.

Neko teikt, iesākums labs! Visprātīgākais būtu, protams, samaksāt un iet projām. Tomēr es biju pats sev zvērējis neatgriezties Londonā ar tukšām rokām. Un bārmenes tikko teiktais mani vēl vairāk samusināja. Ja saimniekam nepatīk iztaujāšana, tad viņam ir ko slēpt; un ja viņam ir kas slēpjams …

—    Tad izmantosim to, ka saimnieka pašlaik nav,— es teicu, cik vien nekaunīgi mācēdams.— Un iesākumā, es jūs lūdzu, atbildiet vēl uz vienu jautājumu: kā jūs sauc? Saruna šķiet daudz patīkamāka, ja zinām viens otra vārdus …

Šo teikumu es izteicu ar valdzinošu smaidu, un man šķita, ka tam bija panākumi.

—  Mani sauc Molli ja,— viņa laipni atbildēja.— Un jūs?

Nezinu, kāpēc, bet es meloju.

—  Pols,— es paziņoju.— Ielejiet sev vēl vienu glāzīti, Mollij!

Parasti britu bārmenes neprasa vīriešiem viņu vārdus un reti

nosauc ari savējos; es rīkojos pēc īsti amerikāniska paraduma, bet viņa? … Šī meitene noteikti bija ļoti gudra un viltīga un pieradusi pie visdažādākās publikas. Tagad, kad es biju viņu mazliet pieradinājis, vajadzēja strauji iet uz priekšu.

—    Jūs neatbildējāt uz manu jautājumu. Vai jūs jau sen esat šeit?

—  Dažus gadus.

Viņa negribēja sevi kompromitēt.

—  Darba daudz?

—    Kā kuru dienu. Bārs strādā galvenokārt vakaros. Ikdienā virtuve parasti ir slēgta.

—  Ā! Tātad te var ari paēst?

—    Jā. Kādreiz šejienes virtuve bija diezgan izslavēta; šķiet, ka astoņpadsmitajā gadsimtā «Fazāns» bija mednieku pulcēšanās vieta, tāpēc tam ir tāds nosaukums. Tolaik Kjū un Ričmondas vietā bija mežs un līdz Londonai bija tālu. Pēc tradīcijas šeit vēl ilgi ieradās tie, kuriem patika nobaudīt medījumus. Tad medībām tika noteikti ierobežojumi, par medījumiem mums vajadzēja aizmirst, un ļaudīm nebija nekādas patikas braukt tik tālu, lai iebaudītu jēra gaļu īru gaumē …

Ketrīna taču stāstīja par pusdienām ar šampanieti. Tiesa, tas bija tūkstoš deviņi simti četrdesmit piektajā gadā, vēl pirms kratīšanas. Vai Mollija jau tolaik strādāja «Fazānā»? Es baidījos uzdot šo jautājumu tieši, tāpēc nolēmu iet pa apkārtceļu. Izšķīros par sīkiem meliem.

—    Es te jau vienreiz biju, tomēr neatceros, ka tolaik te varēja arī paēst. Tiesa, laiks toreiz bija tāds savāds,— es nepiespiesti piebildu.— Bija tūkstoš deviņi simti četrdesmit piektais gads .. .

Mollija tūlīt atmaskoja manus melus, bet es tomēr saņēmu vajadzīgo atbildi.

—    Es tolaik te vēl nestrādāju, bet esmu pilnīgi pārliecināta, ka arī jūs nekad neesat te bijis,— viņa zobgalīgi sacīja.

- Ka jūs to zināt?

—      Ja jūs kaut mazliet esat fizionomists, jūs tūlīt, ielūkojoties klienta sejā, pateiksiet, vai viņš pazīst iestādījumu vai ne. Es redzēju, kā jūs ienācāt: uzreiz bija skaidrs, ka jūs še pirmo reizi sperat savu kāju.

—       Mollij, jūs esat lieliska meitene!— es teicu un iesmējos no sirds.— Jūs esat vinnējusi. Es patiešām nekad neesmu te bijis. Taču es meklēju kādu cilvēku, kurš kādreiz apmeklēja šo bāru diezgan bieži… tieši tūkstoš deviņi simti četrdesmit piektajā gadā . ..

—  Kurš tas ir? Varbūt es varu jums palīdzēt.

Es liku visu uz spēles.

—  Kāds Rihters.

Mollija nolika savu glāzi uz letes un uzmeta man bargu skatienu.

—  Un jūs arī?— viņa brīnījās.

Es salēcos.

— Jūs gribat teikt, ka vēl kāds …

Viņa zobgalīgi nosmīkņāja.

—       Vēl kāds! Apmēram pa vienam katru nedēļu .. . Nu labi, man negribētos izturēties pret jums kā pēdējai nekrietnelei. Jūs liekaties brašs zēns, un jūs izmaksājāt man glāzīti . . . Tāpēc man jums šāds padoms: laidieties lapās, kamēr nav atgriezies saimnieks. Turēt mēli aiz zobiem jūs, liekas, neprotat, un var izcelties liels skandāls.

—  Kāds?

—      Tāpēc, ka saimnieks kļūst nikns kā vērsis, līdzko viņam prasa par Rihteru. Es īsti nezinu, kas viņu starpā noticis, tolaik es te vēl nestrādāju, bet, kaut arī man šajā ziņā ir savs spriedums, tas uz jums neattiecas. Taču, lūk, ko es jums teikšu: ja šis jūsu Rihters ir vēl dzīvs un ja jūs kādreiz satiksiet viņu, pasakiet, lai viņš labāk te nerādās, tāpēc ka viņu no šejienes izmetīs kā žurku.

—      Tātad,— es uzstāju,— jums nav ne jausmas, kur varētu būt Rihters?

—       Ne mazākās nojausmas. Katrā ziņā ne jau šeit, un te noteikti ir pēdējā vieta, kur viņš jebkad iedrošinātos spert kāju.

Viņa vēlreiz zobgalīgi nosmīkņāja.

—  Jūs gluži tāpat kā tā sieviete viņdien . . .

Viņa pēkšņi apklusa, un viņas sejas izteiksme pilnīgi pārmainījās. Glāzīte, no kuras viņa bija dzērusi džinu, nozuda no letes kā uz burvja mājienu; tagad viņa atkal bija nepieejama un drūma.

—  Divpadsmit šiliņi,— viņa savaldīgi un bezkaislīgi noteica.

Es pagriezos. Zālē ienāca resns vīrietis, kuru pavadīja milzīgs dobermans. Sastinguši zāles vidū, cilvēks un suns uzlūkoja mani draudīgi.

Es gandrīz izdarīju muļķību: man tā vien gribējās piecelties un aiz tīras plātības pieiet pie saimnieka un aprunāties par «viņa draugu Rihteru» .. . Vārdu sakot, uzsākt ķildu. Ko var zināt? Varbūt mani izsviestu ārā, bet varbūt es tomēr uzzinātu visu, ko gribēju uzzināt? . . .

Tomēr liktenis lēma citādi. Tieši tobrīd atsprāga durvis un bārā iebruka bars jaunu cilvēku. Sākt sarunu ar saimnieku vairs nebija iespējams. Es atkal pagriezos uz letes pusi un pasūtīju viskiju.

Tā bija veltīga laika zaudēšana; es nosēdēju «Fazānā» vēl pusstundu, bet neko jaunu neuzzināju. Pamazām zāle piepildījās, publika bija visai dažāda, pa pusei vietējā, pa pusei elegantā no citurienes. Protams, tie vēl nebija pastāvīgie apmeklētāji (tiem jāierodas daudz vēlāk), bet tā «starpniecības» klientūra, uz kuru tāds turīgs iestādījums kā bārs ar vissliktāko slavu vienmēr balstās un ar kuru rēķinās. Saimnieks ar suni nozuda aiz durvīm, kas atradās letei aizmugurē. Mollija sāka apkalpot jaunos klientus, un man vairs neradās iespēja parunāties ar viņu. Starp citu, bija acīm redzams, ka viņa nevēlas runāt ar mani un pie iepriekš sacītā nebildīs vairs ne vārda. Es biju sev nosolījies sēdēt šeit visu vakaru, ja tas būs vajadzīgs, lai iegūtu kaut visniecīgāko norādi, bet drīz vien es apjautu, ka tas ir pāri maniem spēkiem, ka es nevaru paciest ne šo gaidīšanu, ne šo apkārtni ar tās ļaudīm. Ap astoņiem vakarā es aizgāju no «Fazāna», nosolījies atkal te atgriezties vai vismaz aprunāties par to ar seru Mērfiju. Es neizdarīju ne vienu, ne otru.

XI nodaļa

Epizode «Fazānā» palika bez turpinājuma, un tas notika, protams, tikai tāpēc, ka turpmāko dienu notikumi pilnīgi novērsa manu uzmanību no šīm pēdām. Patiešām — jau nākamajā rītā mani uzmodināja telefona zvans, zvanīja Džons Mērfijs.

—  Mister Teilor,— viņš teica savā mierīgajā balsī.— Man ir dažas jaunas ziņas. Mēs parādījām jūsu sievas fotogrāfiju televīzija, kā arī publicējām īpašo pazīmju aprakstu laikrakstos . . .

—  Jā, es to zinu.

—  Nu, lūk, tas deva zināmus rezultātus. Atsaucās daudzi — gan zvanīja, gan nāca pie manis uz nodaļu — un visi apgalvoja, ka redzējuši misis Teilori pagājušajās nedēļās. Lielākā daļa šo liecību neizturēja pārbaudi, jo bija cilvēku fantāzijas auglis: tās bija izdomājuši vai nu cilvēki ar pārlieku bagātu fantāziju, kuri par katru cenu gribēja pievērst sev avīžu uzmanību, vai arī brašās, pļāpīgās sieviņas, kurām vienmēr šķiet, ka redzējušas metro princesi Margaritu. Kā jūs pats saprotat, mēs pie tā esam pieraduši un pret šāda veida ziņojumiem izturamies ļoti piesardzīgi. Taču visā šai barā divi liecinieki bija uzticfbas cienīgi.

Man aizrāvās elpa. Divi uzticami liecinieki! Mērfijs nav tas cilvēks, kurš mētātos ar vārdiem.

—  Jā. Viens no tiem ir autobusa šoferis; autobuss kursē pa maršrutu Hītrova — Vaterlo stacija. Taisnību sakot, pats viņš pie mums nebūtu atnācis, bet es aizsūtīju vienu no saviem vīriem ar misis Teilores fotogrāfiju uz lidostu. Viņš iztaujāja visus kalpotājus, kuri todien, kad jūsu sieva ieradās Anglijā, bija darbā. Kontrolieris pie izejas nevarēja atcerēties neko interesantu, bet autobusa šoferis gan pastāstīja dažas visai saistošas ziņas. Es lūdzu viņu atnākt šodien pie manis pulksten desmitos un uzrakstīt savu ziņojumu. Vai jūs nevēlaties būt klāt?

Vai es nevēlos būt klāt! Man šķita, ka pilnīgajā tumsā, kas mani apņēma šīs divas nedēļas, pirmoreiz iespīdas vājš gaismas stariņš.

—  Otrs liecinieks,— Mērfijs turpināja,— pats ieradās pie mums. Viņš bija redzējis misis Teilores fotogrāfiju avīzē «Daily Mirror» un piezvanīja muins vakarvakarā. Es uzaicināju viņu ierasties ceturksni pāri desmitiem, tā ka jūs varēsiet dzirdēt abas liecības. Tas ir taksometra šoferis, kurš, kā man» šķiet, vedis misis Teilori no Londonas lidostas uz pilsētu. Tātad es gaidu jūs pulksten desmitos. Uz redzēšanos, mister Teilor.

Es piecēlos un sāku ģērbties neiedomājamā satraukumā. Ja es būtu kaut mazliet mierīgāks un saprātīgāks, es noteikti apjēgtu, ka abu šoferu liecības, kuri redzējuši Patriciju pirms divām nedēļām, diezin vai palīdzēs mums tūlīt atrast viņu; taču es biju zaudējis jebkuru spēju spriest kritiski un saprātīgi — un pēc tik barga pārbaudījuma arī mani nervi sāka uzdot.

Skotlendjardā es atdrāžos pusstundu pirms noteiktā laika. Mani iekšā gan ielaida, bet ieveda mazā pieņemamā istabā un lūdza pagaidīt; tā gaidot, es galīgi sabeidzu nervus.

Apmēram pēc divdesmit minūtēm man pakaļ atnāca drukns jauns cilvēks ar atklātu un simpātisku seju.

—  Seržants Beilijs,— viņš stādījās priekšā.— Labdien, mister Teilor, kā jums labi klājas? Man uzticēts sameklēt misis Teilori. Domāju, ka tagad mums būs jātiekas diezgan bieži.

Es atbildēju, ka ļoti priecājos ar viņu iepazīties, bet tomēr ceru, ka mūsu «profesionālie» kontakti diezin vai būs pārāk ilgi, jo sera Mērfija atrasto liecinieku liecības droši vien palīdzēs mums ļoti ātri atrast Patriciju.

—  Nelolojiet pārāk lielas ilūzijas,— atbildēja Beilijs, joprojām sirsnīgi smaidīdams.— Meklēšana būs ilga un grūta; domāju, ka nemaldos, jums to apgalvojot.

Es labprāt būtu triecis dūri šajā priecīgajā ģīmī ar skarbajiem vaibstiem, bet tomēr savaldījos; par laimi, iezvanījās telefons un pārtrauca šīs manas domas. Beilijs nesteidzīgi noņēma klausuli.

—  Sers Džons jūs gaida,— viņš paziņoja.— Esiet tik laipns un sekojiet man .. .

Mērfijs sēdēja savā kabinetā tikpat nesatraucams kā mūsu pirmajā tikšanās reizē. Kad mēs ienācām, sirmais vīrietis, kurš sēdēja viņam iepretī, piecēlās.

—  Mister Teilor,— teica Mērfijs,— atļaujiet jūs iepazīstināt ar misteru Elisu, kurš strādā Britu aviosabiedrības sistēmā un ir autobusa šoferis. Es lūdzu viņu būt tik laipnam un vēlreiz jūsu klātbūtnē atkārtot to, ko viņš mums jau pastāstīja. Sēdieties, lūdzu!

Ar nemieru un cerībām raudzījos sejā šim cilvēkam, kuram bija laimējies redzēt Patu un varbūt pat runāt ar viņu … Taču misters Eliss bija tik neinteresants un vienaldzīgs, ka tikpat labi es varētu lūkoties pa lidostas logu.

— Tātad,— atsāka Mērfijs,— piektdien, sešpadsmitā septembra pēcpusdienā, jūs strādājāt?

—  Jā,— šoferis atbildēja.— Pie mums autobusu vadītāji ir sadalīti trīs brigādēs. Maiņa ilgst astoņas stundas. Mana maiņa šaudījās kā atspole pa līniju Lidosta — Vaterlo piektdien, sešpadsmitajā septembrī, no pulksten četriem līdz pusnaktij. Pasažierus no Ņujorkas vedu es. Man jums jāteic, ka parasti es neskatos uz pasažieriem: jāskatās uz ceļu, bet, ja sāktu vērot pasažierus, ātri vien izkliedētu uzmanību. Taču to lēdiju, kuru jūs meklējat, es atceros, jo divas vai trīs lietas man likās neparastas. Pirmām kārtām, no lidostas viņa iznāca pati pirmā: droši vien ātrāk par citiem pasažieriem bija izgājusi policijas un muitas kontroli. Viņa man jautāja, vai šis autobuss braucot līdz Vaterlo stacijai, un es viņai atSildēju, ka jā. Tad viņa iekāpa autobusā un apsēdās. Ceru, ka jūs neapvainosieties, bet es vēl klusībā nodomāju, ka viņa ir ļoti skaista sieviete.

—  Kā viņa bija ģērbusies?— es jautāju.

—  Manuprāt, viņai bija mugurā pelēks kostīms, diezgan īpatnēji pelēks, kaut kas līdzīgs dzelzspelēkam vai tēraudpelē- kam tonim, ja jūs saprotat, ko es gribu teikt. Un vēl es ievēroju, vai varbūt man tikai tā likās, ka pie žaketes atloka bija piesprausta kāda rota, zaļš akmens vai kaut kas līdzīgs.

— Tas atbilst tam, ko jūs mums stāstījāt,— piemetināja Mērfijs.

Jā, nekādu šaubu nebija. Patas kostīmam tiešām bija īpatnēja nokrāsa, bet smaragda rotu es pats viņai nopirku pie Tifani pirms divieiņ gadiem.

—  Turpiniet, mister Elis,— teica Mērfijs.

—  Kur es paliku? .. . Proti, tobrīd sāka nākt pasažieri un es vairs neskatījos uz šo dāmu. Es jau gribēju sēsties pie stūres, kad pie autobusa pienāca kāds vīrietis un gribēja iekāpt; es jautāju, vai arī viņš ir ieradies no Ņujorkas un vai ir samaksājis par braucienu līdz pilsētai. Tad viņš man paziņoja, ka gribot tikai parunāties ar kādu dāmu, kura sēžot autobusā. Es viņam paskaidroju, ka tas ir pret noteikumiem un es nevaru atļaut viņam iekāpt autobusā. Tad viņš lūdza mani pasaukt minēto pasažieri. Viņš teica, ka tā esot misis Teilore vai misis Hārdinga, tagad es nevaru vairs atcerēties, kuru no abiem uzvārdiem viņš nosauca. Katrā ziņā man nevajadzēja atkārtot uzvārdu, tāpēc ka lēdija, kuru jūs meklējat,— domāju, ka tā tiešām bija viņa,— steidzīgi piecēlās un izkāpa no autobusa, lai parunātu ar šo džentlmeni. Viņa bija ļoti bāla un likās stipri satraukta.

—  Vai jūs dzirdējāt, par ko viņi runāja?— Mērfijs jautāja pilnīgi vienaldzīgā tonī.

—  Nē,— atklāti atzinās Eliss,— un es pat nemēģināju saklausīt. Starp citu, viņi bija atgājuši nost no mašīnas, bet man vajadzēja iekasēt braukšanas maksu no pasažieriem, ķas vēl arvien nāca klāt. Bez tam viņi sarunājās ļoti klusu, bet es atceros, ka dāma purināja galvu un atkārtoja: «Nē, nē!» Man tā likās, bet iespējams, ka es to izgudroju pēc tam, atmiņa man nav pārāk laba . .. Pēc tam dāma atkal pienāca pie manis un teica, ka esot pārdomājusi un nebraukšot ar autobusu, un lūdza man izdot viņai rokasbagāžu, kas palikusi autobusā. Tiešām es paņēmu no tās vietas, kur viņa bija sēdējusi, somiņu un nelielu čemodāniņu un pasniedzu tos viņai. Atceros, ka ievēroju arī to, no kādas lieliskas ādas ir darinātas abas mantas. Es piedāvāju jūsu dāmai atdot naudu, ko viņa samaksājusi par braucienu, bet viņa negribēja par to neko dzirdēt. Pēc tam viņa devās uz taksometru stāvvietu, bet vīrietis, kurš ar viņu sarunājās, aizgāja uz otru pusi.

—  Uz otru pusi?— Mērfijs pārvaicāja joprojām tikpat nesatricināmā mierā.— Vai esat pilnīgi pārliecināts, ka viņš neaizgāja kopā ar viņu?

—  Pilnīgi pārliecināts, ser,— atbildēja misters Eliss.— Tas mani pārsteidza, un es to iegaumēju viena noteikta iemesla dēļ: šis cilvēks kliboja, un viņa nevienmērīgo soļu troksni uz trotuāra, kad viņš gāja gar lidostu, es dzirdēju vēl ilgi pēc dāmas aiziešanas.

Brīdi valdīja klusums. Es mēģināju apjēgt tikko dzirdēto un nekādi nespēju tam noticēt. Vīrietis, kurš kliboja? … Kādas attiecības varēja vienot Patu ar šo klibo? … Tas man likās muļķīgi, pavisam muļķīgi . . . Un pēkšņi man atausa gaisma. Vai tad Mērfijs un Ketrīna Vilsone neteica man, ka Rihters …

—  Kāds izskatījās šis vīrietis?— es vaicāju gandrīz nedzirdami.

—  Grūti pateikt,— ierunājās Eliss, pakausi kasīdams.— Viņam mugurā bija lietusmētelis ar saceltu apkakli; jāatzīst gan, ka todien līņāja smalks lietutiņš, tomēr man tā vien likās, ka viņš tīšām slēpj seju. Galvā viņam bija cepure … no tām vaskotajām, ja jūs saprotat, ko es ar to domāju … un lielas brilles tumšiem stikliem . .. Vārdu sakot, es neko lielu nesaskatīju, vienīgi to, ka viņš kliboja. To nu es varu apgalvot pavisam droši.

—  Vai spieķis viņam bija?

—  Baidos samelot. Šķiet, ka nebija.

—  Vai seju jūs nemaz neredzējāt? Kāda bija mute? Matu krāsa?

•— Es neesmu fizionomists, bez tam es tā īpaši nemaz neieskatījos. Šķiet, viņš bija vīrs jau gados; katrā ziņā mati, kas spraucās laukā no cepures, bija iesirmi vai gluži balti, citādi es nebūtu nodomājis, ka viņš ir jau vīrs gados.

—  Liela auguma? Pamazs?

—  Ne viens, ne otrs. Klibs gan. Vairāk neko es nevaru jums pateikt.

Es paraudzījos uz Mērfiju un pirmoreiz, liekas, pamanīju viņa lūpu kaktiņos smaida atblāzmu.

—  Es domāju, ka misters Eliss ir pateicis mums visu, ko zina, vai ne?— viņš laipni jautāja.

—  Pilnīgi visu,— apstiprināja Eliss.— Mans parastais darbs ir vadāt cilvēkus, bet nevis intervēt tos. Es vienmēr esmu gatavs pakalpot, bet nevajag no manis prasīt vairāk, nekā es varu izdarīt. *

—  Protams, protams. Starp citu, man ir jūsu adrese, mister Elis, un vajadzības gadījumā es varēšu jūs atrast. Es jums pateicos, un tagad, šķiet, ja vēlaties, varat būt brīvs. Ja tikai misters Teilors nevēlas jums uzdot vēl kādu jautājumu?

Es noliedzoši pamāju, un Eliss, pēc tam kad bija pieklājīgi atsveicinājies no Mērfija, seržanta Beilija un manis, izgāja no kabineta.

- Ser Džon,— es iesaucos, līdzko durvis aiz šofera bija aizvērušās,— vai jūs tiešām domājat, ka šis klibais? . . .

— Neuztraucieties, mister Teilor,— Mērfijs mani pārtrauca.— Otrs liecinieks man šķiet daudz interesantāks nekā pirmais. Viņš gaida blakusistabā. Beilij, atvediet viņu šurp.

Subjekts, kuru» atveda Beilijs, piederēja pie pilnīgi cita cilvēku tipa nekā Eliss. Viņš bija |oti liela auguma, diezgan skaists un ekspansīvs vīrietis, ar savu izturēšanos viņš lika nojaust, ka, pirms kļuva par taksometra šoferi, viņš ir pazinis ari labākus laikus; viņa runa bija izmeklēta, bet ne gluži pareiza, un savu stāstījumu viņš piebārstīja ar nevietā izteiktām piezīmēm.

Viņš pavēstīja, ka viņu saucot Čārlijs Ferels, viņam esot trīsdesmit pieci gadi un viņš strādājot par taksometra šoferi kādā privātā firmā. Viņš atzīstot, ka piektdien, sešpadsmitajā septembrī, pulksten sešos vakarā bijis stāvvietā pie Hītrovas lidostas un uzņēmis mašīnā pasažieri, kas pēc pazīmēm esot stipri līdzīga Patricijai Teilorei, kuru viņš pēc tam pazinis pēc fotogrāfijas avīzē «Daily Mirror». Šī dāma, ģērbusies pelēkā kostīmā, ar somiņu un čemodānu rokā, šķitusi ļoti satraukta un tik steidzīgi iesēdusies Ferela mašīnā, it kā viņai kāds sekotu. Taču šajā jautājumā Ferels bija kategorisks — neviens viņai nesekoja, neviens nenovēroja, un neviens nebija pat tuvumā, kur nu vēl tāds klibais kā pats Trevors Hovards. Viņš esot labs novērotājs un labi zinot, ka taksometra šoferim vienmēf jāturot acis vaļā. Tātad viņš varot apzvērēt, ka viņa pasažiere bijusi pilnīgi viena.

Pēc mazas vilcināšanās viņa nosaukusi viesnīcu, par kuru viņš, Ferels, līdz tam neko neesot dzirdējis: viesnīca «Kipra» Džamaikastrītā, Stepnijā. Šī adrese viņu pamatīgi pārsteigusi, tāpēc ka viņš uzskatot sevi par diezgan labu psihologu un nekad nebūtu varējis iedomāties, ka tāda lepria daina kā viņa pasažiere brauks uz šādu vietu. Galu galā viņa amats esot izpildīt pavēles, nevis tās apspriest. Tāpēc viņš iedarbinājis motoru un braucis uz Stepniju.

Vai viņam nelicies neparasti, ka pasažiere izvēlējusies taksometru, nevis braukusi no lidostas uz Londonas centru ar autobusu? Nē, nepavisam nelicies savādi, jo tā gadoties bieži, īpaši, kad klientam jānokļūst diezgan attālā rajonā no Vaterlo stacijas, bet šajā reizē tieši tā tas bijis.

—  Ja ceļā gadās sastrēgumi, maršruts Vaterlo — Istenda izrādās daudz dārgāks un ilgāks nekā maršruts Lidosta — īs- tenda,— paskaidroja Ferels.

Viņš nenoliedza, ka viņi braukuši turp vairāk nekā stundu. Viņam vajadzējis krietnu brīdi riņķot starp Vaitčepelu un Stepniju, līdz atradis īsto ielu. Nožēlojams kakts, un arī viesnīca visai aizdomīga. Gluži neticami, ka tik cienījama dāma iedrošinājās apmesties šāda kaktā.

Visu brauciena laiku viņa šķitusi ļoti uzbudināta, tāpēc Ferels pat pajautājis viņai, vai viņš nebraucot pārāk ātri, bet viņa atbildējusi, ka nē, gluži otrādi, viņa ļoti steidzoties ātrāk nokļūt galā. Vairākkārt viņa paraudzījusies atpakaļ pa aizmugures logu, it kā baidītos, ka mašīnai seko; bet Ferels arī neesot nokritis no mēness un varot droši apgalvot, ka neviens viņiem nesekojis.

Jā, apburoša sieviete, pārsteidzoši eleganta, lieliski ģērbusies. Ferels te kaut ko sajēdzot: savulaik pats esot apgrozījies smalkā sabiedrībā un tūlīt varot atšķirt ieleni no īstas lēdijas, pat ja ielene šūdinot tērpus visdārgākajos modesnamos.

Viņš palīdzējis lēdijai izkāpt no mašīnas un aiznesis viņas mantas līdz viesu istabai — ja šādā vārdā var saukt nožēlojamo «Kipras» viesnīcas priekštelpu. Viņš pats nu gan negribētu pagodināt savu pēcpusi, apsēžoties šajos tā dēvētās viesu istabas krēslos. Un vīrs, kurš viņus sagaidījis,— droši vien pats saimnieks — bijis viens no tiem atbaidošajiem, nospeķotajiem grieķiem, ar kuriem, par spīti labajai gribai, kārtīgam anglim ir pretīgi pat sasveicināties . . . Galu galā uz viņu tas neattiecoties. Lēdija ļoti pieklājīgi pateikusies viņam un patiešām devīgi samaksājusi par braucienu. Ja viņa prasītu viņam padomu, protams, viņš skaidri pateiktu, lai viņa še nepaliek, bet taksometra šoferim, pat ja viņš kādreiz piedzīvojis labākus laikus, nepieklājas jaukties savu klientu privātajā dzīvē . . .

Man bija tāda sajūta, ka misters Ferels, ne mirkli nešaubīdamies, iejauksies ne vien savu klienšu privātajā dzīvē, bet arī savu klientu dzīvē, ja vien viņu laipni palūgs un ja viņam par to kaut kas atlēks. Taču šajā gadījumā viņš acīmredzot vairāk par mums jau izstāstīto nekā nezināja.

Meit'ijs vēlreiz precizēja viesnīcas adresi, pateicās Ferelam par laipnību un atlaida viņu.

—  Tatad, mister Teilor,— viņš sacīja, kad šoferis bija aizgājis,— kaut ari mēs daudz neesam tikuši uz priekšu, taču kaut kādi pieturas punkti mums tomēr ir. Domāju, jums nebija ne jausmas, ka misis Teilore apmetīsies viesnīcā «Kipra».

—  Man ne tikai nebija jausmas, bet es pat nespēju apjēgt, no kurienes viņa uzzinājusi par šādu viesnīcu. Un es pilnīgi nesaprotu, kāpēc viņa devās tieši uz turieni.

—  Varbūt viņa to darīja ne pēc savas gribas?

—  Tas man liekas acīm redzams. Ir jāatrod tas klibais. Vai jūs nedomājat, ser Džon, ka runa var būt par…

—  Man, mister Teilor, nevis jādomā, bet gan jāmeklē cilvēki. Patiešām misters Eliss mums sacīja, ka jūsu sieva sarunājusies ar kādu tipu, kurš .klibo, taču pats misters Eliss precizēja — un misters Ferels to apliecināja —, ka šis cilvēks nav braucis jūsu sievai līdzi uz viesnīcu. Tātad šobrīd mums nav nekāda iemesla interesēties par šo klibo. Toties mums ir lielisks iemesls interesēties par viesnīcu «Kipra» Džamaikastrītā, Stepnijā. Un man šķiet, ka seržants Beilijs iegriezīsies tur jau šopēcpusdien. Vai ne, Beilij?

—  Kā pavēlēsiet, ser Džon.

—  Man nekas nav jāpavēl,— sevi atspēkoja Mērfijs.— Es jums uzticēju šīs lietas izmeklēšanu, un jūs esat pietiekami pieaudzis cilvēks, lai pats zinātu, kas jums jādara.

—  Vai es drīkstu doties jums līdzi?— es vaicāju seržantam.

—  Protams, mister Teilor. Es taču jums teicu, ka tagad mēs bieži tiksimies. Satiksimies šeit divos, un es aizvedīšu jūs uz «Kipru» mūsu firmas līķratos.

Viņš skaļi iesmējās, atsedzot divas lielisku zobu rindas. Viņa jociņi un mūžam nemainīgais humors sāka krist uz nerviem.

—  Turp aizvizināties nebūt nebūs neinteresanti,— atsāka Mērfijs,— taču neceriet, ka jūs tur atradīsiet misis Teilori mierīgi dzīvojam viesnīcas «Kipra» apartamentos …»

—. . .un adām jums zeķes,— joprojām priecīgs uztvēra Beilijs.

—  Ak nē! Es nemaz to negaidu,— es čukstēju.

Viss mans satraukums bija pazudis bez pēdām, tumsa, kas mani apņēma no visām pusēm, bija kļuvusi vēl melnāka. Pata bija kritusi par upuri negodīgu tirgotāju un gangsteru bandai, ko vada Rihters, viesnīca «Kipra» Patai bija tikai viens, jau pagājis, etaps viņas drausmīgajā ceļā . . . Kas ar viņu noticis pēc tam? Kur viņa ir tagad, kādā nomaļā Anglijas nostūrī vai kur citur? Vai viņa ir vēl dzīva vai varbūt jau mirusi?

—  Saņemieties,— man laipni teica Mērfijs.— Mēs esam šeit, lai jums palīdzētu.

XII nodaļa

Džamaikastrīta atrodas visai tālu uz austrumiem no Vaitčepe- las, perpendikulāri Tirdzniecības ielai, kas ir Istendas galvenā artērija. Nekad mūžā es nebiju bijis šajā Londonas daļā un, kad mēs ar seržantu Beiliju tur atbraucām, no pirmā acumirkļa sapratu, kāpēc ārzemnieki neapmeklē šīs vietas. Nevarētu sacīt, ka Istendas kvartāls būtu īpaši nabadzīgs,— Parīzes ziemeļu priekšpilsētas, daži Džersisitijas vai Čikāgas rajoni izskatās daudz nabadzīgāki. Nē, Vaitčepelas mājas nemaz tik ļoti neatšķiras no Kensingtonas vai Čelsijas mājām. Taču pati vide šeit ir citāda. Šeit valda liela netīrība, viss ir skumīgs un vulgārs. Namu fasādes ir nokvēpušas un lepras saēstas, ietves netīras; noskranduši bērneļi spēlējas tieši uz ielas. Uz daudzām izkārtnēm svešzemju vārdi — gan turku, gan grieķu un poļu valodā. Vaitčepela, Stepnija — tie ir ne tikai pilsētas kvartālu nosaukumi, bet arī sociālo slāņu apzīmējumi. Visai reti notiek tā, ka tas, kurš te piedzimis, kādreiz izkļūst 110 šejienes; Vaitčepelas iedzīvotāji nekad nenonāk Haigeitā vai Hammersmitā.

Pulkstenis rādīja trīs, kad seržants Beilijs apturēja mašīnu pie viesnīcas «Kipra». Māja bija gluži līdzīga citām šīs ielas mājām, tai nebija ne izkārtnes, ne kādas citas atšķirības zīmes. Trīsstāvu ēka, netīra fasāde, zem. paša jumta ierīkoti mazi jumta lodziņi; uz parādes durvīm 110 abām pusēm veda kāpnes, kuru nomīdītie pakāpieni lika uzmanīties un neiedvesa cieņu.

—  Vai esat pārliecināts, ka tas ir šeit?— es jautāju seržantam.

—  Pilnīgi pārliecināts. Es konsultējos mūsu mēbelēto istabu kartotēkā. Viesnīca «Kipra» ir viens no tiem mazajiem trešās šķiras pansioniem, kādu Londonā ir tūkstošiem. Tā saimnieks ir grieķis, vārdā Velecs, viņam kvartālā nav pārāk laba reputācija, bet mums pret viņu līdz šim nav bijis nekādu pretenziju.

Es sapratu aizvien mazāk un mazāk. Kāpēc Patricijai vajadzēja braukt uz šejieni? Es nevarēju viņu iedomāties šajā pretīgajā apkārtnē, šajā kvartālā, kuru viņa, protams, nepazina labāk par mani, kaut arī bija dzimusi Londonā. Ja viņu te piespieda apmesties viņas nolaupītāji, kāds gan bija viņu mērķis, atsūtot viņu uz šo drausmīgo kaktu? Turpretī, ja viņa pati nolēma te paslēpties no saviem vajātājiem, tad kāpēc izvēlējās tik nožēlojamu vietu un kur dabūja «Kipras» adresi? Katrā ziņā es varu droši teikt, ka, ieejot viesnīcas gaitenī, man vairs nebija nekādu cerību šeit atrast savu sievu. Par spīti taksometra

šofera liecībai, es stipri šaubījos, vai viņa vispār ir pārkāpusi pār šo slieksni.

Gaitenis bija tumšs un pretīgi oda pēc sīpoliem. Katrā pusē bija durvis, bet dzijumā neskaidri vīdēja kāpnes. Beilijs pieklauvēja pie visām durvīm pēc kārtas — neviens neatbildēja. Es nevarēju izteikt ne vārda, jo man bija šķebeni ap dūšu.

Beidzot Beilijs bez šaubīšanās atvēra kādas durvis kreisajā pusē. Tās veda uz nelielu kabinetu, piekrautu dīvainām mēbelēm: tur bija senlaicīga notāra pults, vecs gramofons ar tauri, kaut kāda briesmīga kumode — rupja čipendeila izstrādājumu imitācija, marmora izlietne tūkstoš astoņi simti astoņdesmitā gada stilā… Viss bija melns no netīrumiem, it kā nedēļām te neviens nebūtu ienācis.

—       Burvīga māja,— teica Beilijs ar to labsirdīgo smaidu, kas mani tā uztrauca.— Tomēr īpašniekam un īrniekiem vajadzētu kaut kur šepat slēpties.

—  Ko jūs vēlaties?— teica kāda balss mums aizmugurē.

Mēs pagriezāmies. Kāpņu galā stāvēja liela auguma vīrs

taukainiem matiem un uzblīdušu seju. Viņš izskatījās tikpat laipns un viesmīlīgs kā cietuma Sing-sing vārti.

—  Mēs gribam satikt saimnieku,—teica Beilijs.

—  Tas esmu es.

Balss bija skarba, ar spēcīgu svešzemju akcentu.

—       Starp jūsu pansionāriem jābūt misis Teilorei,— turpināja Beilijs.— Misis Patricijai Teilorei. Mēs gribētu ar viņu aprunāties.

—       Man ļoti žēl, bet es pirmoreiz dzirdu šo vārdu. Starp citu, viesnīca ir tukša.

—  Varbūt viņa aizbrauca pavisam nesen?

—  Nē, pie manis nekad nav apmetusies nekāda misis Teilore.

Viņš pienāca tuvāk pie kabineta durvīm, un tagad fes labāk

varēju saskatīt viņa apaļo, mēnesim līdzīgo seju, uz labā vaiga izcēlās bālgana rēta.

—       Un tomēr sešpadsmitajā septembrī viņa apmetās šajā viesnīcā.

—  Tā ir kļūda.

—  Protams, ka nav,— joprojām tikpat mierīgi teica Beilijs.

—      Tā ir kļūda,— atkārtoja Velecs, it kā nebūtu dzirdējis Beilija sacīto.— Un tāpēc es lūgtu jūs . ..

Beilijs mierīgi atlocīja savas žaketes atloku un parādīja nozīmīti.

—       Skotlendjards,— viņš laipni sacīja.— Vai jūs avīzes nelasāt, Veleca kungs?

—   Atvainojiet, ser,— murmināja grieķis, kura acis iepletās no šausmām.— Esiet tik laipni, ienāciet, lūdzu . ..

Viņš pirmais iesteidzās kabinetā un piestūma mums divus ar moleskinu apvilktus krēslus, bet mēs izlikāmies to neredzam.

—    Es jums jautāju, vai jūs lasāt avīzes,— turpināja Beilijs, — tāpēc ka aizvakar mēs publicējām misis Teilores fotogrāfiju, un, tā kā esmu pilnīgi pārliecināts, ka piektdien, sešpadsmitajā septembri, viņa apmetās jūsu iestādījumā, man šķiet, jums vajadzēja viņu pazīt… un tūlīt sazināties ar mums.

—    Droši vien šis paziņojums paslīdēja man garām,— teica Velecs, lūdzoši skatīdamies uz mums; viņa seja, vēl pirms brīža tik uzpūtīga, nu bija verdziski padevīga.

—    Ak, droši vien tā bija,— piekrita Beilijs un pacēla no grīdas «Daily Mirror» eksemplāru.

Avīze bija pārlocīta četrās daļās, viena no iekšlapām ārpusē. Beilijs atlocīja to, un mēs ieraudzījām Patas fotogrāfiju. Man sažņaudzās sirds; klišeja bija slikta, un tomēr manu acu priekšā bija Pata ar savu matu mezglu un mazliet atsvešināto skatienu . ..

Tagad Velecs galīgi samulsa. Viņš drebēja pie visām miesām.

—    Es tieši gribēju jums ziņot. . .— viņš šļupstēja.— Jā, es domāju … bet nebiju pārliecināts .. .

—  Nu, kā tad būs?— joprojām laipni apvaicājās Beilijs.

—    Jā, jā,— žēlabaini murmulēja grieķis,— kāda persona, kura it kā … kura mazliet atgādināja dāmu šajā fotogrāfijā … patiešām bija šurp atbraukusi pirms divām nedēļām. Viņa jautāja, vai man neesot kāda brīva istaba, un, kad es atbildēju apstiprinoši, viņa teica, ka vēlētos šeit padzīvot kādu laiku. Viņa samaksāja mēnesi uz priekšu.

—  Viņas vārds?

—    Viņa ierakstījās viesu grāmatā ar Pamelas Tomsones vārdu.

—  Parādiet man šo grāmatu.

Velecs izvilka no kabatas atslēgu un atslēdza pulti, no kurienes izvilka netīru burtnīcu. Patiešām — ar sešpadsmitā septembra datumu tajā ar violetu tinti bija ierakstīts: «Mis P. Tomsone, samaksāts mēnesi uz priekšu.»

—    Man šķiet, ka ieraksti netiek izdarīti regulāri,— piebilda Beilijs.— Vai tas ir misis Teilores rokraksts?

—  Nē, nemaz nav līdzīgs,— es atbildēju.

—  Es … es pats to, ierakstīju,— nomurmināja grieķis.

—   Otrs noteikumu pārkāpums. Jums jāliek klientiem parakstīties un jāpārbauda viņu dokumenti.

—  Es . . . es nezināju.

—       Nu nē, jūs lieliski zinājāt. Taču to mēs vēl redzēsim vēlāk. Nu tātad?

—  Tātad . .. kas?

—  Tātad — kas notika pēc tam? Vai šī dāma vēl ir šeit?

—  Es … es neko nezinu.

—  Kā to saprast?

—       Nu, viņa . . . viņa nav vairs rādījusies kopš .. . pagājušās nedēļas.

—  Nav rādījusies? Paskaidrojiet, ko tas nozīmē.

—       Viņa uzturējās šeit. . . ļaujiet atcerēties . .. līdz svētdienai vai varbūt līdz pirmdienai. Jā, protams, līdz pirmdienai.

—  Līdz kurai pirmdienai?

—       Ne līdz pagājušai, bet līdz tai iepriekšējai, līdz deviņpadsmitajam datumam. Visas šīs četras dienas viņa gandrīz neizgāja 110 istabas; parasti es negatavoju klientiem ēdienu, bet viņa lūdza man šoreiz viņai par godu izdarīt izņēmumu, un es gatavoju viņai pusdienas.

—  Vai viņa nekad nekur negāja?

—       Šķiet, divas vai trīs reizes viņa kaut kur izgāja, bet es taču viņu neizsekoju. Tā nebija mana darīšana, vai ne? Mani klienti var iet, kurp vien vēlas.

—  Vai viņa kādam zvanīja?

—  No šejienes nezvanīja. Istabās nav telefonu.

—  Kas notika pirmdien, deviņpadsmitajā?

—       Ap pusdienlaiku pie viesnīcas piebrauca mašīna, melns railijs. No mašīnas izkāpa vīrietis, ienāca viesnīcā un prasīja misis Tomsoni. Es parādīju viņam istabu. Pēc brīža abi nokāpa lejā; viņa nesa rokā savas mantas, bet, tā kā bija samaksājusi uz priekšu, man nebija ko iebilst. Viņi iesēdās mašīnā, un kopš tā laika es vairs neesmu viņu redzējis.

—  Kāds izskatījās šis vīrietis? *

—  Es labi neredzēju.

—       Domāju,— Beilijs man teica tādā tonī, it kā runātu par laiku,— mums būs tūlīt jāņem šis tips līdzi un jāaizved uz Jardu nopratināšanai.

—       Nē! Nē!— Velecs iekliedzās.— Es zvēru jums, ka vairāk nekā nezinu!

—       Kā izskatījās vīrietis, kurš šeit ieradās deviņpadsmitajā datumā?

—       Viņam mugurā bija lietusmētelis, galvā vaskadrānas cepure un lielas, melnas brilles,— murmināja Velecs.— Un viņš kliboja. Neko vairāk es neievēroju, es jums zvēru.

—  Viņš kliboja — jūs esat drošs par to?

—       Jā, tas man īpaši dūrās acīs, kad viņš kāpa lejā. Viņš apstājās uz katra pakāpiena.

—       Labi,— teica Beilijs.— Un kopš tā laika jūs viņus vairs neesat redzējis?

—  Nē, nekad.

—  Vai ievērojāt mašīnas numuru?

—  Nē.

—  Kāpēc?

—  Kāpēc man tas būtu jāievēro?

Man šķita, ka Velecs melo, taču Beilijs vairs neuzstāja.

—  Kā bija ģērbusies misis Tomsone?

—  Pelēkā kostīma, bez cepures.

—  Vai viņai bija liela bagāža?

—  Nē, tikai liela cejojumu soma un mazs čemodāns.

—       Vai jūsu sievai bez šīs bija vēl kāda bagāža?— man jautāja Beilijs.

—       Jā, protams,— es atbildēju.— Taču taksometra šoferis jau teica, ka viņai bija tikai somiņa un mazs čemodāns.

—      To vajadzēs noskaidrot lidostā,— sacīja seržants.— Labi, Veleca kungs, vai jūs mums neparādītu istabu, kurā dzīvoja misis Teilore .. . vai misis Tomsone, ja jums tā labāk patīk.

—       Labprāt,— sacīja grieķis, bet viņš nepavisam nelikās sajūsmināts.— Lūdzu, sekojiet man …

Tūlīt aiz viņa mēs kāpām augšā pa kāpnēm. Ceptu tauku un sīpolu smaka atkal iesitās man nāsīs, un doma, ka tikai pirms dažām dienām Pata kāpusi pa šīm pašām kāpnēm, mani nemaz neiepriecināja.

Trešajā stāvā Velecs apstājās, atvēra kādas durvis un lūdza mūs ienākt istabā, kas nebija tik drūma, kā es biju iedomājies. Tapetes bija izbalējušas un nodzeltējušas, mēbeles nožēlojamas, bet istaba bija gaiša un, likās, ne tik netīra kā pārējā māja. Sliktākajā gadījumā es varēju pieņemt, ka mana sieva ir šeit pavadījusi dažas dienas.

—      Tā ir mana labākā istaba,— žēlabaini teica Velecs,— un tagad es nevaru to izīrēt ātrāk kā pēc mēneša . ..

—       Jūs jau nu gan nepalaidīsiet garām izdevību,— mierīgi paziņoja Beilijs un noņēma no žāvētavas vēl mitru dvieli.— Man šķiet, ka jūs to izdodat uz stundām . . .

—       Nē, nē, es jums galvoju . ..— pīkstēja Velecs, kura bālā seja kļuva vēl bālāka.

Labi, labi, pašlaik nav svarīgi,— teica Beilijs,— pašlaik nav runa par to. Es patiešām domāju, ka misis Teilore te vairs nedzīvo.

Viņš atvēra skapjus, pacēla gultas pārklāju, izvilka kumodes atvilktnes — nebija neviena pierādījuma viņas klātbūtnei, neviena ikdienas lietošanai nepieciešama priekšmeta .. . Visas šīs izrīcības es vēroju pavisam vienaldzīgi. Jau labu laiku biju atteicies no cerības atrast šeit kaut kādas Patas pēdas, bet pēc pēdējā Beilija mājiena par izīrēšanu uz stundām man sametās tik šķērmi, ka es jau sāku vēlēties, kaut šajā istabā neatrastos nekas tāds, kas būtu saistīts ar Patu.

—  Nu, Veleca kungs, lieliski,— secināja Beilijs, pabeigdams apskati.— Man vēl tikai jāizpilda maza formalitāte …. Esiet tik laipns un iedodiet man savas atslēgas. Domāju, ka man jāizdara pilnīga jūsu godājamās iestādes kratīšana.

Tobrīd grieķa seja no bālas kļuva zaļgana.

—  Es.. . es nedomāju, ka tas būtu attaisnojošs iemesls,— viņš noteica.— Mana viesnīca ir tukša.

—  Kāpēc man būtu jums jātic? Un, starp citu, pat jā viesnīca tiešām ir tukša, kas man apliecinās, ka jūs neesat paslēpis kaut ko kompromitējošu, piemērarņ, dažas mantas, ko jūs nožagāt misis Tomsonei? Tā, lūk!

—  Tā nav taisnība,— murmināja Velecs.

— To mēs tūlīt redzēsim.

Pēkšņi grieķis, šķiet, it kā izlēma.

—  Apskate nav nepieciešama,— Viņš vaimanāja.— Šī persona patiešām kaut ko aizmirsa, un es to noliku, lai pēc tam atdotu … ja viņa atgrieztos.

—  Par ko ir runa?

—  Par tualetes piederumu lādīti. Lūdzu, nāciet man līdzi lejā …

Viņš steidzīgi noskrēja leja pa kapnem un, kad mes panacam viņu kabinetā, sniedza mums nelielu smalkas ādas neseseru, ko es labi pazinu. To es uzdāvināju Patricijai mūsu ,laulību piektajā gadadienā; mantiņa nebija pārāk dārga, bet ļoti grezna. Uz vāciņa no sīkiem briljantiem bija izveidoti iniciāļi «P. T.>>, arī ar zilu atlasu izoderēto iekšpusi rotāja sīki dimanti; visi piederumi iekšpusē bija iedarināti ziloņkaulā. Varēja saprast, kāpēc Velecs bija iekārojis šo neseseru, un acīmredzot Beilijs bija viņu pamatīgi nobiedējis, ja viņš tik ātri atdeva šo grezno mantiņu.

Dīvaina lieta, bet es nemaz nejutos satraukts, ieraugot šo neseseru, kaut gan tas man atgādināja Patu visintīmākajos brīžos, man bezgala tuvos un dārgos mirkļos .. . Taču pēdējās dienās manas jūtas bija notrulinājušās. Nesesers tagad bija vairs tikai norāde manā meklējumu ceļā.

—  Ko jūs par to teiksiet, Teilora kungs?— Beilijs jautāja.

—       Nav nekādu šaubu — tas ir manas sievas tualetes piederumu nesesers.

Beilijs atvēra vāciņu.

—  Vai viss ir iekšā?

-   Jā, viss ir,— es, gandrīz nedomājot, atbildēju.

—       Labi. Taču tas nenozīmē, ka misters Velecs nav noslēpis vēl kādas mantas, kas varētu mūs interesēt.

—  Dodu jums godavārdu!— nopīkstēja grieķis.

—       Es atvainojos, ka neprotu īsti novērtēt jūsu godavārdu,— skarbi viņu pārtrauca Beilijs,— jo tas pilnībā neizkliedē manas šaubas. Mums nav nekādu pierādījumu, ka misis Teilore, dzīva vai mirusi, nav kaut kur šeit jūsu viesnīcā paslēpta . ..

Viņš to pateica vienaldzīgā tonī, un tomēr, to dzirdot, manu kuņģi plosīja sāpīgas spazmas.

—       Nē, nē!— Velecs iekliedzās.— Es jums teicu taisnību. Es vairāk neko nezinu. Šī dāma aizbrauca kopā ar to klibo vīrieti un kopš tā brīža es neesmu viņu vairs redzējis.

—       Protams, protams,— sacīja Beilijs.— Taču tādā gadījumā — kāpēc jūs tik ļoti negribat, ka es apskatu jūsu māju?

Grieķis, redzot, ka nespēj pretoties Beilijam, kaut ko nomurk- šķēja zem deguna un piekāpās. Beilijs pagriezās pret mani:

—  Jūs nāksiet man līdzi, mister Teilor?

—  Ja jūs speciāli neuzstājat… es labāk paliktu šeit…

Pats nezinu, kāpēc, bet no domas, ka vajadzētu apskatīt no

augšas līdz lejai visu šo pretīgo zaņķi, man sametās nelabi. Un man nemitīgi skanēja ausīs Beilija nesen teiktā frāze: «Mums nav nekādu pierādījumu, ka misis Teilore, dzīva vai mirusi, nav kaut kur šeit jūsu viesnīcā paslēpta .. .»

Apskate ilga ne vairāk kā divdesmit minūtes, es tikmēr uzturējos viesnīcas saimnieka mazajā kabinetā. Velecs pavadīja Beiliju. Kad viņi atkal nokāpa lejā, seržants likās nedaudz vīlies.

—       Šķiet, ka tagad mēs varam iet projām, mister Teilor. Uz redzēšanos, mister Velec! 1

Mēs jau kādu brīdi braucām pa Tirdzniecības ielu, kad Beilijs sacīja:

—       Es vairāk neuzstāju, jo biju pārliecināts, ka šis Velecs nav vainojams misis Teilores nozušanā.

—  Un kāpēc jūs bijāt pārliecināts?— es jautāju.

—       Klibā dēļ. Veleca sniegtais tā vīrieša apraksts, kurš aizveda jūsu sievu, pilnīgi sakrīt ar licļostas autobusa šofera stāstīto. Un nekāda slepena noruna starp grieķi un šo šoferi nav iespējama, tātad grieķis droši vien stāsta taisnību.

— Ja vien nepastāv sazvērestība starp Velecu un Klibo?— es piebildu.

Šādā gadījumā Velecs piesargātos dot mums tik precīzu Kliba pazīmju aprakstu; gluži otrādi, viņš mēģinātu novērst mūsu aizdomas no Klibā un censtos mūs pārliecināt, ka misis Teilori aizvedis p.msam cits cilvēks.

- Un ko deva apskate?— es jautāju.

—  Es neko neatradu. Noteikti vēlreiz te atgriezīšos. Pilnīgi iespējams, ka Velecs nodarbojas ar narkotiku tirdzniecību vai kādiem citiem melnā tirgus darījumiem . . . Taču nekādas misis Teilores pēdas es špi paviršajā apskatē neatradu. Var būt, ka Velecs tik enerģiski sākumā pretojās šai apskatei tāpēc, ka baidījas, kaut tikai mēs neatrastu misis Teilores neseseru. Pēc tam kad viņš mums to atdeva, viņš jau bija daudz mierīgāks. Starp citu, attiecībā uz šo neseseru … es domāju, ka jūs to vēlētos paturēt sev?

—  Jā,— es teicu.— Šai mantiņai ir īpaša . . . sentimentāla vērtība.

—  Vispār pie mums tā nav pieņemts,— Beilijs iebilda, man neseseru vajadzētu piereģistrēt kā lietisku pierādījumu. Tomēr es domāju, ka sers Džons būs ar mieru atstāt to jums, mēs tikai palūgsim no jums parakstu.

Viņš iegrieza mašīnu Vaitčepelas Haistrītā. Drīz vien varēja ieraudzīt Sitijas drupas, kas gluži kā drūms, akmeņains Sahāras tuksnesis aizstiepās līdz pašai 1 emzai.

—  Cik savādi,— atsāka Beilijs. Pirms kara es bieži biju šaja kvartālā, taču nekad pat neiedomājos, ka starp Svēto Paulu un Taueru ir tik liels attālums. Turpretī tagad, kad viss ir sagrauts . . .

Brīdi iestājās klusums. Bija jūtams, ka Beiiijain, t^pat kā lielākajai daļai londoniešu, Sitijas nopostīšana šķiet kaut kas neatgūstams: šī zaudējuma apziņa dzīvoja viņā kā mūžam neizsīkstošas skumjas, un vienīgi tradicionālā britu atturība traucēja viņam to pateikt skaļi . . .

Taču manu sirdi plosīja vēl neciešamākas skumjas.

—  Tas viss ir ļoti labi,— pēkšņi es skarbi teicu,— bet mēs joprojām neesam tikuši uz priekšu. Vajadzētu atrast šo Klibo, vajadzētu uzzināt, kur viņi ieslodzījuši Patriciju, vajadzētu . . .

Mēs apstājāmies pie sarkanās luksofora gaismas. Beilijs pārsteigts paraudzījās uz mani un kaitinoši pasmaidīja.

—  Mieru, mister Teilor, mieru. Kā tad jūs tā? Izmeklēšana vēl turpinās . . .

XIII nodaļa

Brauciens uz Džamaikastrītu bija mani galīgi nomocījis. Es palūdzu Beilijam izsēdināt mani pie «Kamberlendas» un tūlit atgūlos savā istabā atpūsties.

Kopš ierašanās Londonā manas jūtas bija ļoti mainījušās. Protams, es joprojām biju ciešas apņēmības pārpilns atrast savu sievu, bet tagad, līdzko iedomājos par viņu, es sapratu daudz ko no tā, kas sākumā bija paslīdējis man garām. Pirmajās dienās es uzskatīju, ka viņa kļuvusi par upuri kādas drausmīgas kļūdas dēļ, ka viņa iekritusi kādam citam domātās lamatās. Tagad es apjautu, ka viņa pakļāvusies šantāžai, kas, bez šaubām, bija ne mazāk nekrietna un neģēlīga, bet Ketrīnas Vilsones stāsts bija man daudz ko atklājis, tāpēc es tagad varēju šo šantāžu daļēji izskaidrot. Es jau it kā paredzēju satraucošo patiesību: ja Pata nesauca mani palīgā (bet to viņa, šķiet, varēja izdarīt šajās četrās dienās, ko viņa aizvadīja viesnīcā «Kipra»), tad viņa negribēja pakļaut mani briesmām vai vienkārši nevēlējās satraukt. Viņa cerēja pati saviem spēkiem atbrīvoties no neliešiem, kuri viņu vajā, un neparko negribēja iepīt mani šajā mudžeklī. Un tas ir visskaistākais mīlestības apliecinājums, kād u viņa var man dot; tas ir pārpilns pašpaļāvības, lepnuma un pat neprāta, bet tā cildenums nav noliedzams…

Un pēc tam, kad biju to sapratis, mans maigums vēl vairak pieauga. Es dusmojos uz sevi par to, ka sākumā biju tik egoistisks, cietsirdīgs, kad Ketrīna Vilsone bija pastāstījusi par dažiem Patas dzīves sīkumiem pirms satikšanās ar mani. Protams, viņai bija savas vājības, bet tas tikai nozīmē, ka man par viņu vairāk jārūpējas, jāveltī viņai visa mana mīlestība. Un galu galā — vai tad es pats nebiju netiešs šīs nelaimes vaininieks? Jau pirmajā nedēļā pēc mūsu saderināšanās es biju uzcēlis Patu uz kaut kāda tikumiska pjedestāla, un viņa vairs neuzdrīkstējās no tā nokāpt. Iepriekšējās dienas es biju sašutis, ka Pata no manis kaut ko slēpusi, bet vai te nebija arī mana vaina? Protams, Patricijai ļoti gribējās uzticēties man, bet mana attieksme pret viņu traucēja, viņa baidījās zaudēt manu mīteslibu un cieņu, līdzko es būšu uzzinājis par viņas dēku ar Rihteru . . . Un tā paša iemesla dēļ viņa nesauca mani palīgā, kad atkal parādījās Riliters — šis noslēpumainais Klibais . . . Turklāt viņš droši vien pats izmantoja šo argumentu: «Ja tu nepildīsi to, ko es tev pavēlu, es visu izstāstīšu tavam vīram.» Un Pata, šausmās iedomājusies, ka es varētu kaut ko uzzināt, pakļavas viņam. Kādās pretīgās intrigās viņa ir iepinusies? Un viss manas vainas dēļ, tikai manis dēļ . . .

Vienā rāvienā es izlēcu no gultas. Mans skatiens pievērsās neseseram, ko biju atvedis no viesnīcas «Kipra». Tobrīd, kad Velecs to izvilka manu acu priekšā, es nemaz nesatraucos, bet tagad, kad tas atradās tepat līdzās, kad es varēju to aplūkot, aptaustīt, manī it kā viss sagriezās. Es iedomājos Patriciju vakarā naktskreklā spoguļa priekšā sukājam savus krāšņos, rūsganos matus ar šo suku ar ziloņkaula tureklīti, ar šo vīlīti vīlējam savus garos nagus vai arī ar pumeku berzējam savas daiļās kājas … Es atvēru lādīti, ilgi grozīju visus šos sīkos nieciņus, kas vēl bija saglabājuši viņas ķermeņa aromātu; galva man reiba, es zaudēju prātu.

Pēkšņi es saņēmu it kā elektriskās strāvas triecienu. Neapzināti paņēmu rokās drēbju suku ar izbīdāmo muguriņu, kurā bija paslēptas šķēres, un spēlējos ar šīs īpatnējās lādītes slēdzeni. Un tur, zem šķērēm, bija četrkārtīgi salocīta papīra lapiņa, kas pati atvērās, līdzko es to izvilku 110 slēptuves, un es izlasīju Patas rokrakstā steigā uzskricelētās rindiņas:

«Esmu kļuvusi par šantāžas upuri. Mani grib kaut kur aizvest. Visu svēto vārdā, paziņojiet manam vīram Deividam Teiloram Milvoki, Savienotajās Valstīs, vai viņa draugam metram Tomasam Bredlijam, Lincolris Inn Fields. Pasakiet viņiem, lai negriežas policijā — runa ir par manu dzīvību. Lai viņi sazinās ar Robertu Razerfordu, viņš vienīgais varēs atrast manas pēdas. Patricija Teilore.»

XIV nodaļa

Tev, Tom, ir zināmi gandrīz visi divu turpmāko dienu notikumi, taču es tomēr gribu tos īsi izklāstīt šeit. Vēl aizvien ceru, ka, atceroties visa šī murga sīkumus, es beidzot sapratīšu tā jēgu.

Izlasījis Patas zīmīti, es tūlīt piezvanīju Tev, un mes drīz vien satikāmies. Un abi kopā lauzījām galvu par šo dažu rindiņu nozīmi. Vienīgi iespējamais izskaidrojums mums šķita šāds: tas, kuru mēs saucām par Klibo (jo es joprojām negribēju Tev stāstīt par Rihteru), bija atvilinājis Patu uz Angliju, lai šantažētu, ar draudiem viņš piespieda Patu doties uz viesnīcu «Kipra» un tur gaidīt turpmākos rīkojumus. Pilnīgi apjukusi, Pata pakļāvās, pat nemēģinot sazināties ar mani, jo baidījās, ka tūlīt steigšos viņai palīgā un pats iekritīšu lamatās.

Droši vien viņa nevarēja vai arī neuzdrīkstējās griezties pēc palīdzības pie Tevis; viņa tāpat nevarēja aicināt palīgā māti, tāpēc ka tobrīd mātes nebija Londonā. Atceros, Tu izteici pieņēmumu, ka Pata varbūt cerējusi iegūt kādu slepenu ieroci cīņā ar Klibo (kādu dokumentu vai kādas ziņas), bet viņai nebija laika . . . Lai kā nu būtu, Klibais droši vien uzskatīja, ka tālāka Patas uzturēšanās brīvībā Londonā var kļūt viņai bīstama, tāpēc pēkšņi ieradās «Kiprā» un aizveda viņu uz drošāku vietu . . . Izmisumā Pata izmantoja Klibā neuzmanību un steigā uzrakstīja šīs dažas rindiņas . . .

Savu neseseru viņa, protams, neaizmirsa, bet gan atstāja tīšām, jo cerēja, ka Velecs to paņems un ātri vien pārdos. Viņa droši vien cerēja, ka grieķis pats neizlasīs zīmīti, jo tad viņa to vienkārši būtu iedevusi Velecam. Acīmredzot Pata grieķim neuzticējās, varbūt pat turēja aizdomās par sadarbību ar Klibo?

Zīmītes saturs bija ārkārtīgi skaidrs un vienlaikus tikpat neskaidrs. Šantāža? Bet kurš un kāpēc šantažē Patu? Un kāds sakars ar to visu ir šim Robertam Razerfordam?

Tā kā nebiju Tev stāstījis par savu sarunu ar Ketrīnu Vilsoni, es neuzticēju Tev arī savu hipotēzi par otro jautājumu. Uz pēdējo jautājumu Tu pats atbildēji: Tu labi zināji, kas ir Roberts Razerfords, jo kopā ar viņu biji mācījies ītonā.

Pēc brīža arī es pēkšņi sapratu: Roberts Razerfords nebija neviens cits kā tas pats slavenais Bobs, par kuru man stāstīja Ketrīna; patiesi, tavam ītonas biedram tēvs bija apakšnama palātas deputāts un toreiz dzīvoja Kerzonstrītā. Pamazām viss nostājās savā vietā. Bobam vajadzēja zināt, kur atrodas Rihters; viņa rokās, bez šaubām, bija spēcīgs ierocis pret Rihteru. Četrās dienās, ko Pata nodzīvoja viesnīcā «Kipra», viņa veltīgi mēģināja sazināties ar Bobu; tagad viņš bija viņas vienīgā cerība. . . Un atkal es nevarēju Tev izstāstīt par saviem secinājumiem; muļķīgas patmīlības dēļ es neiedrošinājos Tev pastāstīt par notikumu, kuru man pavēstīja Ketrīna Vilsone, un ne tikai tāpēc, ka tas parādīja Patu nelabvēlīgā gaismā (tas vairs mani neuztrauca), bet galvenokārt tāpēc, ka tad man nāktos Tev atzīties, ka esmu to noslēpis no Tevis .. .

Dārgi man maķsāja šī muļķīgā tīšā noklusēšana! .. . Un ne tikai man . .. Ak, Tom, es uzvedos kā pēdējais muļķis!

Tu aizgāji noskaidrot, kur pašlaik mitinās Bobs Razerfords, bet es tikmēr mēģināju piezvanīt Ketrīnai Vilsonei (mūsu tikšanās beigās viņa tomēr apžēlojās un iedeva man savu telefona numuru). Taču neviens neatbildēja, es viņai zvanīju vēl vairākas reizes, bet neviens nenāca pie aparāta.

Tev paveicās labāk nekā man: kad mēs satikāmies pie pusdienu galda, tu jau biji dabūjis sava bijušā studiju biedra adresi. Tagad viņš vairs nedzīvoja Londonā, bet gan Kentā, kaut kur Četemas tuvumā. Mēs nolēmām turp doties rīt.

Manu mīļo Tom, kas tas bija par braucienu! Ir pagājušas tikai trīs dienas, bet man šķiet, ka ir aizritējuši gadi. Mēs bijām nolēmuši braukt uz Četemu ar mašīnu, taču, no rīta pamodies, es sapratu, ka tas nav iespējams: jauko laiku, kāds Londonā bija kopš manas ierašanās, pēkšņi bija nomainījusi drausmīga migla. No sava loga es pat nevarēju saskatīt Marmora Arku! Es piezvanīju Tev, un mēs norunājām satikties Vaterlo stacijā pulksten desmitos; ap to laiku uz Četemu atgāja vilciens. Patiešām sarakstā tāds vilciens bija minēts, bet tas miglas dēļ aizkavējās veselu stundu. Mēs cerējām, ka situācija uzlabosies, līdzko būsim izbraukuši no Londonas, bet nekā! Temzas grīvas tuvums padarīja šo biezo putru Četemā vēl biezāku nekā Kensingtonā. Pats jaukākais laiciņš, lai nezināmā vieta meklētu nezināmu māju . . . un nezināmu draugu! . . .

Protams, tādā laikā Četemā atrast taksometra šoferi, kurš labprātīgi riskētu doties ceļā, bija neiespējami, bet Razerforda māja atradās divas trīs jūdzes no stacijas, un mēs drosmīgi devāmies ceļā kājām.

Pastaiga mani uzmundrināja. Auksts nebija, migla vietām izklīda, un es varēju saskatīt gan zaļas pļaviņas, gan salīgi citu citai piespiedušās aitas bariņos, gan nelielas kotedžas ar neticami sarkanas krāsas kārniņu jumtiem. Kad mēs ieradāmies Vinterboro, kur dzīvoja Razerfords, bija jau gandrīz noskaidrojies un vāji saules stari mēģināja izlauzties caur biezo vates kārtu, kas mūs apņēma.

Kāds zemnieks mums parādīja māju. Tā bija maza, balta villa, kuras vienkāršais izskats un nelielā platība mani pārsteidza: vai tiešām parlamenta deputāts nevarēja savam dēlam iegādāties labāku māju? Tu man stāstīji, ka Razerfordi esot diezgan bagāti (tas atbilda arī Ketrīnas Vilsones stāstītajam); bez tam Tu man liki saprast, ka Bobs nav precējies uh dzīvo mājā, kas pieder viņa vecākiem . . . Vai varbūt viņš joprojām ir sastrīdējies ar tiem un šī villa ir īrēta? Bet kāpēc tad viņam vajadzēja apmesties tik tālā nostūri? Un par kādiem līdzekļiem viņš te dzīvo? Visi šie jautājumi mūs nodarbināja tobrīd, kad zvanījām pie mazās, baltās mājas durvīm; ilgi neviens nenāca. Beidzot uz sliekšņa parādījās resna sieviete; viņai bija dzīvespriecīgs izskats kā ekonomei, kura kopš jaunības kalpo kārtīgā buržuā mājā.

—  Ar ko varu jums pakalpot?— viņa laipni apvaicājās.— Varu derēt, ka jūs esat nomaldījušies. Nav nekāds brīnums šādā miglā! Ja jums jānokļūst Četemā, tad ejiet tur uz to pusi . . .

—  Mēs gribētu satikt misteru Robertu Razerfordu,— Tu tad sacīji.

Sievietes seja sadrūma.

—  Misteru Robertu Razerfordu? Kas jums iedeva viņa adresi?

—  Bet. .. viņa tēvs . . . Patiesībā es piezvanīju viņa tēvam uz darbu, un tur man iedeva šo adresi.

—  Ak tā!— sieviete noteica.— Viņiem nevajadzēja tā darīt. Kas jūs esat?

—  Viens no viņa bijušajiem draugiem.

Brīdi viņa klusēja, tad, šķiet, bija kaut ko izlēmusi.

—  Jūs nevarat viņu satikt,— sieviete teica.

—  Kāpēc? Vai viņa nav mājās?

—  Nē. Vai tad jums neteica? Viņš ir slims.

—  Slims?— es iesaucos.— Kā to saprast? Nopietni slims .. . vai tikai …

—  Jūs nevarat viņu satikt, un viss.

—  Vai patiešām tas ir pilnīgi neiespējams?— Tu neatlaidies. — Manam draugam jāpavaicā viņam kaut kas ļoti svarīgs: tas ir dzīvības un nāves jautājums. Es pats esmu advokāts, un ticiet man, ka tas patiešām ir ļoti svarīgi. Es netraucētu misteru Razerfordu kaut kādu nieku dēļ un īpaši, ja viņš ir tik slims, kā jūs tikko teicāt. . . bet gadījums tiešām ir pārāk nopietns un . . .

Resno sievieti, liekas, pamazām atmaidzināja mūsu stāstītais (īpaši varbūt mans nožēlojamais, nomāktais izskats), jo viņas seja tagad vairs nebija tik noraidoša, tā pauda skumjas.

—  Pat ja es jūs ielaistu,— it kā negribot viņa beidzot teica,— tas neko nemainītu. Būtu bijis labāk, ja tie tur Kerzonstrītā brīdinātu jūs. Es viņiem vienmēr saku: «Nedodiet nevienam šo adresi vai vismaz brīdiniet cilvēkus.» Misters Razerfords nevar atbildēt uz jūsu jautājumiem, viņš pat nesapratīs tos. Nu jau pagājis pusgads, kopš viņš pilnīgi zaudējis prātu.

XV nodaļa

Kad pirmais pārsteigums norima, mēs mēģinājām celt iebildumus. Es negribēju zaudēt vāj6 cerības stariņu, kas mani balstīja no tā brīža, kad atradu Patas vēstījumu. Es neticēju, ka Pata būtu maldījusies un Roberts Razerfords nespētu mums palīdzēt.. . Kaut kas te nebija kārtībā . . . Vai tiešām arī šis mūsu mēģinājums cietīs neveiksmi tāpat kā visi iepriekšējie .. . Varbūt Roberts Razerfords nemaz nav zaudējis prātu, varbūt te slēpjas kas cits — daudz sarežģītāks, kāda sazvērestība vai mums neizprotama mahinācija …

Taču ekonome nepiekāpās.

—Es nevaru jūs ielaist. Tas man ir aizliegts.

—       Mēs te atgriezīsimies kopā ar Skotlendjarda slepenpolicistu,— zaudējis savaldību, es pēkšņi teicu.

Atceros, Tu -man uzmeti nosodošu skatienu; protams, es biju rīkojies šausmīgi netaktiski.

—       Ar ko?— iesaucās krietnā sieviete.— No Skotlendjarda? Ko vēl ne! Vai jūs varbūt mēģināsiet apgalvot, ka misteru Razerfordu šeit tur pret paša gribu?

Mēs neko tādu nesakām,— Tu sacīji samierinošā toni. Mans draugs nepareizi izteicās, viņš gribēja sacīt . . .

Tobrīd bija dzirdami kaut kādi kunkstieni, kas drīzāk atgādināja dzīvnieka maurošanu, nevis cilvēka kliedzienu.

—  vai dzirdat?— skarbi vaicāja sieviete.

Kunkstieni atkārtojās vairākas reizes, tie pārvērtās stieptā gaudošanā un beidzās ar veselu sēriju neartikulētu, dvēseli plosošu kliedzienu. Tas bija drausmīgi.

—  Vai tiešām viņš?— Tu bailīgi jautāji.

—      Jā, šajā laikā viņam vienmēr uznāk lēkme. Vārdu sakot, lēkmes nav katru dienu, bet, ja tās uznāk, tad tieši ap šo laiku.

Mēs abi mazliet pakāpāmies atpakaļ. Lāga sieviete skumji smaidīja.

-— Tagad jūs vairs tik ļoti neuzstājat, lai es jūs ielaižu iekšā? Ak, neuztraucieties, pie viņa vienmēr ir slimnieku kopējs.

—  Mums ļoti žēl,— es čukstēju,— mēs nezinājām . . .

—       Jums nevajag atvainoties,— sieviete sacīja,— to nevar saprast, kamēr nav izjusts uz savas ādas . . .

Viņa atkal bija kļuvusi labvēlīga, bet acīs viņai bija asaras.

—       Nabaga Bobs!— viņa sacīja trīcošā balsī.— Es viņu pazīstu kopš bērnības. Tik skaists puisītis! Tāds gudrinieks! Protams, viņš pārāk agri sāka dzīvot zaļi, negribēja nevienu klausīt, darīja visu, kas ienāca prātā. Bet ari tēvs bija pārāk bargs pret viņu — spriediet paši — izmeta dēlu aiz durvīm.

—  Jūs nezināt, vai viņi salaba pirms . . .

—       Nē. Misters Razerfords kļuva žēlīgāks, kad Bobs saslima, un atveda viņu šurp. Nu jau pagājis gandrīz gads, kopš viņš ir šeit. Sākumā viņš runāja visādas aplamības, bet bija arī gaiši brīži. Taču pēdējos mēnešos . . .

Kliedzieni kļuva jo skaļāki, tie bija mežonīga zvēra rēcieni, ko pārtrauca elsošana un šņuksti.

—  Vai ir kāda cerība?— Tu jautāji.

—       Nezinu. Ārsts nav noskaņots optimistiski. Viņš grib izmēģināt jaunu ārstēšanas metodi . . . elektrošoku. Šķiet, ka tā viņš teica.

—  Vai patiešām mēs nevaram uz viņu pat paskatīties?

Biju ļoti izbrīnījies, izdzirdot Tevi uzdodam šo jautājumu.

Ekonome brīdi šaubījās, tad pēkšņi izlēma.

—  Nāciet man līdzi,— viņa teica.— Bet ne ilgāk kā minūti. Un apsoliet nenākt iekšā.

Mēs apgājām apkārt mājai. Migla bija gandrīz izklīdusi, bāla saule rotājās mazā dārza puķu dobēs. Mājas aizmugurē bija platas stikla durvis, uz kurām veda trīs pakāpieni. Caur stiklotajām durvīm mēs saskatījām istabu ar kailām sienām un tās vidū lielu gultu. Slimnieku kopējs baltā virsvalkā turēja aiz elkoņiem diezgan liela auguma vīrieti, kas bija ģērbies rītasvār- kos. Tas bija viņš, kurš nemitīgi kliedza. Sākumā mēs redzējām viņu no mugurpuses, bet pēkšņi viņš pagriezās, un es ieraudzīju viņa seju.

Viņš droši vien bija diezgan glīts, bet drūmā izteiksme, krampjaini savilktie vaibsti, pietūkušie vaigi bija pārvērtuši šo seju, un uz to bija sāpīgi skatīties. īpaši drausmīgs un neciešams bija tukšais skatiens, mazliet pavērtā mute, no kuras tecēja siekalas.

—  Tas ir viņš,— Tu čukstēji.

Un tajā brīdī notika kas neparedzēts: it kā hipnotizēts no visa redzētā, es nepamanīju nelīdzeno zemi, kāja aizķērās aiz akmens, un es droši vien būtu izstiepies zemē visā garumā, ja Tu laikus mani nesaturētu. Kāpēc Bobs, kurš, šķiet, atradās pavisam cilā pasaulē, tūkstošiem jūdžu no mums,— kāpēc tieši šai mirklī viņš paskatījās pa logu? Vai viņu tā satrauca mans izskats? Viņš pēkšņi sāka trīcēt un lūkojās man acīs ar mežonīgu skatienu. Man palika neomulīgi, un es pakāpos divus trīs sojus atpakaļ, stipri klibodams, jo biju sagrūdis potīti. Pirms kāds paspēja to aizkavēt, Bobs izrāvās no kopēja rokām, pieskrēja pie stiklotajām durvīm, atrāva tās vaļā un metās man virsū. Kopējs un ekonome satvēra viņu aiz rokām, un es ar lielām pūlēm atbrīvojos no viņa ciešā tvēriena. Tad viņš sāka atkal gaudot, taču tagad tie vairs nebija neartikulēti, nesakarīgi kliedzieni — tagad viņš dusmīgi kliedza: «Rihters, Rihters, Rihters! ..

XVI nodaļa

Līdz pašai Cetemai mēs neizteicām ne vārda: notikušais bija atstājis uz mums nomācošu iespaidu. Es pat nenojautu, ka, savu bēdu satriekts, vēl spēju būt tik jūtīgs pret cita cilvēka nelaimi:

Boba Razerforda ārprāts tik ļoti ietekmēja mani, ka pirmoreiz kopš ierašanās Londonā es gandrīz aizmirsu Patriciju.

Četemā mēs nokļuvām ap pulksten pusdiviem un sākām meklēt restorānu, kur paēst pusdienas. Drīz vien atradām diezgan pieklājīgu, pat komfortablu restorānu ar šādu izkārtni: «Anglijas lauva». Tikai pēc tam, kad viesmīlis bija pieņēmis pasūtījumu, Tu ierunājies:

—  Un ja nu mēs kļuvām par veiklas mizanscēnas upuriem?

Tas man nebija ienācis prātā. Mirkli šāds pieņēmums mani

galigi apstulboja, bet pamazām es sāku uz to raudzīties nopietni. Mēs ilgi to pārspriedām, dzerot neskaitāmus litrus alus un tiesājot jēra ragū. Man atkal radās vēlēšanās pastāstīt Tev par Ketrīnu Vilsoni, un es atkal kā kretīns atteicos to darīt.. . Taču pēc šīs sarunas mums kaut kas, šķiet, kļuva skaidrāks. Vai nu Pata maldījās, domājot, ka Bobam Razerfordam ir kādas iespējas viņu glābt, tāpēc ka neko nezināja par viņa ārprātu, vai, gluži otrādi, viņa lieliski zināja, ko raksta, un Bobs patiešām daudz ko zināja, bet tas, ko mēs redzējām Četemā, tika speciāli sarīkots, lai neļautu mums parunāties ar Bobu; viņam varēja iedot kādas narkotikas vai arī tā sasist, ka viņš zaudē samaņu . .. Bez šaubām, tas likās visai neticami, bet mums toreizējā situācijā viss šķita iespējams. .. Tikai viens cilvēks, iespējams, varēja man kaut ko paskaidrot — Ketrīna Vilsone. Kaut kāda iegansta dēļ es uz brīdi atstāju Tevi vienu, iegāju telefona kabīnē un piezvanīju Ketrīnai. Man par lielu pārsteigumu, viņa tūlīt atbildēja.

—  Misis Kreina? Šeit Deivids Teilors.

—       Labdien,— viņa čukstus atsaucās.— Atvainojiet mani, bet pašlaik es nevaru ar jums runāt.

—      Tomēr tas ir nepieciešams,— es ātri atbildēju.— Kopš mūsu sarunas es esmu daudz ko uzzinājis, un kaut kas attiecas ari uz jums.

—  Uz mani? Domāju, jūs maldāties.

—  Nemaz. Runa ir par Bobu Razerfordu.

—       Ak!— viņa izdvesa apslāpētā balsī.— Tātad jūs viņu atradāt?

Viņa likās satraukta.

—  Atradu? Vai tad viņš bija pazudis?

—  Vairāk vai mazāk. Pa telefonu to grūti izskaidrot.

— Tieši tāpēc man jūs jāsatiek.

—  Šobrīd tas nav iespējams.

—  Kāpēc?

—  Mani uzrauga.

—  Uzrauga?

—  Jā, pēc tam jums paskaidrošu. Tas ir diezgan nopietni. Arī uz jums tas attiecas. Klausieties, Deivid . . . vai atļausiet man saukt jūs vārdā? Es pati gribu jums palīdzēt. Man šķiet, ka esmu kaut ko uzminējusi . .. attiecībā uz Patu .. .

—  Attiecībā uz Patu? Jūs kaut ko uzzinājāt?

—  Vispār es noskaidroju dažus sīkumus … Bet man jābūt uzmanīgai. Todien, kad mēs satikāmies, mūs izsekoja.

— Todien, kad mēs satikāmies? Mūs izsekoja? Bet kur? «Rīdžentā»? Kafejnīcā «Royal»! «Kamberlendā»?

—  Visur, Deivid, visur. Dieva dēļ, beigsim šo sarunu.

—  Vispirms norunāsim tikšanos, Ketrīn. Man par katru cenu jūs jāsatiek. Nebaidieties, es jūs aizstāvēšu, tikai palīdziet man.

īsu brīdi viņa klusēja, tad izlēma.

—  Labi, šovakar . .. tikai ne pārāk agri. Mans vīrs aizies, un es varēšu uz brīdi izšmaukt. Norunāsim ap pusdesmitiem.

—  Lieliski, pusdesmitos. Kur?

— Tikai ne bārā. Katrā ziņā satiksimies ne jau nu bārā. Varbūt kādā klusākā metro stacijā? Vai esat ar mieru? Teiksim, Notinghilgeitā?

—  Notinghilgeitā pusdesmitos. Būšu precīzi. Uz redzēšanos, Ketrīn!

Viņa jau bija nolikusi klausuli. Es piegāju pie mūsu galdiņa restorānā, mēs samaksājam rēķinu un atgriezāmies Londonā.

XVII nodaļa

Dienā Notinghilgeitā ir rosīgs ceļu krustojums, bet vakarpusē šajā Vestendas stūri kļūst tumšs un tukšs kā nomalē. Ketrīna Vilsone droši vien to zināja un pareizi izsecināja, ka būs tieši tik ļaužu, lai viņu pūlī nepamanītu, un arī pietiekami maz, lai risks satikt nevēlamus cilvēkus būtu minimāls.

Kā par nelaimi, viņa bija aizmirsusi man pateikt, kur mēs satiksimies, augšā, vestibilā, vai lejā, uz perona. Turklāt Notinghilgeitas stacija ir svarīgs pārsēšanās mezgls metropolitēna tīklā, bet katrai no abām līnijām, kas šeit krustojas, ir pilnīgi atsevišķas izejas atšķirībā no Pikadillijas laukuma vai Totenhemkortroudas, kur viena kopēja stacija apkalpo abas līnijas. Lai Notinghilgeitas stacijā pārsēstos, ir jāuzkāpj augšā, jāiziet ārā un jāšķērso iela, tad atkal jānokāpj lejā metro.

Šādos apstākļos man tiešām bija grūti izlemt, kurā no abām stacijām ir drošākas izredzes notvert. Ketrīnu. Par laimi, es ierados nedaudz agrāk, un man bija laiks pārdomām. Pēc dažiem Ketrīnas mājieniem, pēc viņas telefona numura es nopratu, ka viņa dzīvo kaut kur Meidaveilas vai Sentdžonsvu- das rajonā. Tātad iespējams, ka viņa pārsēdīsies Beikerstritā un ieradīsies Notinghilgeitā pa loka līniju, nevis pa centrālo. Tāpēc es gaidīju loka līnijas vestibilā, tās līnijas, kas ved uz Viktorijas staciju.

Apgaismojums bija diezgan vājš, ļaužu maz. Ketrīna noteikti bija izvēlējusies lielisku tikšanās vietu: tā bija gan atturīga, gan drūma. Stacijā otrpus ielai bija mazs bārs, vitrīnās bija izliktas reklāmas, kas izdaiļoja vestibilu; turpretī šeit bija drūmi kā priekšpilsētas stacijā, Īso tikšanos stacijā. Es apsēdos uz sola un aizsmēķēju cigareti.

Pēc tam aizsmēķfju vēl otru. Aizritēja ceturtdaļstunda; es aizsmēķēju trešo cigareti. Es gandrīz nemaz nesatraucos; man bija sajūta, ka tuvojas atrisinājums. Pat Ketrīnas pa telefonu pusvārdiem izteiktie mājieni bija nozīmīgi; viņa bija uzzinājusi kaut ko jaunu par Patu, bet varbūt viņa jau agrāk kaut ko zināja, bet mūsu iepriekšējā tikšanās reizē negribēja man to teikt. Taču šoreiz es viņu tik viegli neatlaidīšu, es piespiedīšu visu izstāstīt. Pat ja man tādēļ vajadzēs lietot visbrutālākos un nosodāmākos līdzekļus. Tagad man viss bija vienalga. Acīmredzot Skotlendjards manas sievas meklēšanai nepievērsa īpašu nozīmi un vilka lietu garumā. Nevarēja pārāk paļauties uz to, ka izdosies kaut ko izdabūt no Boba Razerforda; versija par viņa ārprātu tiešām šķita pievilkta aiz matiem. Tātad vienīgā, kas var mani uzvest uz Rihtera un arī Patas pēdām, ir Ketrīna.

Pulkstenis radīja bez desmit minūtēm desmit. Vai viņa varētu tā nokavēties? Es nopirku biļeti un nokāpu uz perona: tur nebija nevienas dzīvas dvēseles. Kāds dzērājs uz sola izgulēja paģiras; stacijas priekšnieks snauduļoja savā krēslā ar avīzi rokā. Uz pretējās platformas bija nodzēstas gandrīz visas ugunis, bet es tomēr saskatīju vīrieti lietusmētelī un brillēs staigājam šurpu turpu. Pienāca vilciens, nobremzēja, tad ar ellišķīgu troksni atkal brauca tālāk, un perons nu bija pavisam tukšs. Es atkal uzkāpu augšā vestibilā. Pulkstenis rādīja bez trijām minūtēm desmit.

Tas nudien bija savādi. Es nolēmu izsmēķēt vēl vienu cigareti un tad iet projām. Izsmēķēju cigareti, pēc tam vēl divas. Desmit minūtes pāri desmitiem es zaudēju pacietību un izgāju uz ielas. Uzmetu vēl pēdējo reizi skatienu metro līniju plānam pie ieejas, un pēkšņi pār mani nāca apgaismība. Kāpēc es tik kategoriski biju nospriedis, ka Ketrīna noteikti brauks pa loka līniju un pārsēdīsies Beikerstritā? Tikpat labi viņa taču varēja pārsēsties pie Oksfordas laukuma un braukt uz šejieni pa centrālo līniju! Cik muļķīgi! Kamēr es tik ilgi gaidīju šajā tukšajā, drūmajā vestibilā, viņa droši vien nepacietīgi gaida otrpus ielai, apmēram piecdesmit metrus no šejienes! Varbūt, pārguruši no gaidīšanas, viņa jau ir atgriezusies mājās? To es tūlīt redzēšu . .. Gandrīz pakļuvis zem taksometra riteņiem, es pārskrēju pāri ielai un iemetos otras stacijas vestibilā. Šeit bija daudz rosīgāka atmosfēra nekā tur, kur es gaidīju līdz šim.

Ļaudis skraidīja šurpu turpu, bija dzirdami satraukti kliedzieni, pavēles, pretpavēles, īsta drūzmēšanās. Kas gan tik ārkārtējs bija noticis pusdesmitos vakarā šajā milzīgās Londonas nomaļajā stacijā? Metro kalpotāja formā ģērbies cilvēks garāmskriedams pagrūda mani, veca sieviete izspūrušiem matiem skaļi šņukstēja un vaimanāja:

—  Kaut ko tādu nedrīkst pieļaut! Nekas tāds nedrīkst notikt! Tas viss sliktās organizācijas dēļ! Mēs esam neaizsargāti! Vainīga ir valdība! Es rakstīšu avīzēm!

Es mēģināju no viņas uzzināt, kas noticis, bet viņa neklausījās manī. Beidzot man izdevās pievērst sev kāda strupdeguņa uzmanību, jo tas nošķīrās no pūļa.

—  Kas te notiek?— es jautāju.

—  Nelaimes gadījums,— viņš paskaidroja.— Sieviete pakļuva zem vilciena.

—  Smagi ievainota?

Es uzdevu šo jautājumu neapzināti, bet atbilde neradīja nekādas šaubas.

—  Manuprāt, viņa ir mirusi.

—  Vai tā bija jauna sieviete?— es turpināju taujāt. — Kā viņa izskatījās?

Noguris viņš paraustīja plecus. Tobrīd pie stacijas ieejas apstājās ātrā palīdzība, no tās izkāpa divi sanitāri ar nestuvēm un centās izlauzties cauri pūlim. Ļaudis pašķīrās, atgāja nost, bet es pretēji visiem pieklājības likumiem mēģināju piekļūt tuvāk.

Vēl pirms ieraudzīju kaut ko bezveidīgu un raibu, kas bija uzlikts uz nestuvēm, es jau zināju, ka jaunā sieviete nav neviena cita kā Ketrīna Vilsone.

XVIII nodaļa

Droši vien noziedzniekam ir vieglāk izmukt no policijas nekā gluži nevainīgam cilvēkam pievērst tās uzmanību. To es pārbaudīju šajā vakarā. Es veltīgi mēģināju uzsākt sarunu ar seržantu, kurš vadīja operācijas pēc notikuma ar Ketrīnu

Vilsoni un centās ieviest kārtību. Tāpat veltīgi pūlējos iesaistīt sarunā stacijas priekšnieku. Līdz sanitāriem es pat netiku viņi aizbrauca ātrāk, nekā es aizkļuvu līdz viņu mašīnai. Man pat neizdevās uzzināt, vai nelaimīgā sieviete ir patiešām mirusi vai varbūt ir vēl kāda cerība viņu atdzīvināt. Tāpat es nevarēju noskaidrot, uz kurieni viņu aizveda — uz Merilebonas slimnīcu vai uz morgu. Es vispār neko neuzzināju; kad teicu, ka varu palīdzēt identificēt cietušo, neviens manī neklausījās. Metro stacijas kalpotājs beidzot bija ar mieru pierakstīt manu adresi un vārdu un apsolīja paziņot manis teikto policijai, kad viņu kā liecinieku rīt nopratināšot. Taču vai nu nopratināšana'nenotika, vai kalpotājs aizmirsa paziņot inspektoram par manu eksistenci, bet līdz šai dienai policija nav izrādījusi ne mazāko interesi par manu liecību misis Kreinas bojāejas lietā.

Kas attiecas uz pašiem apstākļiem, kādos notika nelaimes gadījums, par tiem neviens, šķiet, nekā nezināja, pat jau pieminētais kalpotājs ne, un nākamajā dienā avīzes veltīja notikušajam tikai dažas rindiņas. Ja var ticēt šiem paziņojumiem, jaunā sieviete nejauši esot paklupusi, nokritusi uz sliedēm un pakļuvusi zem vilciena, kas tieši tobrīd ienācis stacijā. Neskaidri tika izteikta ari pašnāvības iespējamība, tomēr avīzes vairāk nosliecās uz to, ka tā esot nelaimīga apstākļu sakritība.

Taču es zināju, ka tas nebija nelaimes gadījums. Zem metro vilciena ļaudis pakļūst vai nu tad, kad grib izdarīt pašnāvību (bet es biju pārliecināts, ka Ketrīnai Vilsonei nebija ne mazākās vēlēšanās to darīt), vai tad, ja kāds pagrūž zem vilciena.

Kāds viņu pagrūda.

Un tas notika manas vainas dēļ — ja es būtu uzreiz sapratis, kur viņu gaidīt, es laikus būtu bijis uz stacijas perona un nelaime nebūtu notikusi. Biju vainīgs divkārt: kāpēc man vajadzēja tik rūpīgi slēpt tikšanos ar Ketrīnu gan no tevis, gan Mērfija? Varbūt, ja es būtu pievērsis jūsu uzmanību šai sievietei, viņa paliktu dzīva .. .

Kurš gan ir šis nežēlīgais slepkava? Bez manis taču neviens nezināja, kur mēs satiksimies. Tātad viņai sekoja jau no tā brīža, kad viņa izgāja no mājas. Bet kurš varēja tik neatlaidīgi izsekot Ketrīnu Vilsoni? Kam vajadzēja stundām ilgi novērot viņas māju, izspiegot katru viņas kustību? Es maldījos absurdos minējumos. Pa telefonu Ketrīna man sacīja, ka ir uzzinājusi kaut ko jaunu; viņa arī deva mājienu, ka mūs kāds ir izsekojis jau pirmajā tikšanās reizē un turpina izsekot vēl joprojām .. . Vai tas bija saistīts ar Patas nozušanu? Jā, noteikti. Tagad ir pilnīgi skaidrs, ka šos ļaudis nekas neatturēs, pat ne noziegums, un man jābaidās 110 visļaunākā . . .

Nabaga Ketrīna Vilsone, kura tik ļoti mīlēja dzīvi un kura tik mīļi gribēja man palīdzēt! Un kura tik dārgi samaksāja par to!

Bet varbūt viss bija otrādi? Varbūt viņa bija saistīta ar gangsteriem, kas nolaupīja Patu? Tad varētu rast izskaidrojumu tam, kāpēc viņu izsekoja ik uz soļa. Uzzinājuši, ka viņa satiksies ar mani, viņas līdzzinātāji nobijās, ka Ketrīna viņus nodos, un kādam no bandas locekļiem lika viņai sekot, un šis nelietīgais tips, izmantojot dzīvo kustību un pat drūzmēšanos uz perona brīdī, kad pienāk vilciens …

Es nodrebēju. Pat ja pieļautu tādu varbūtību, ka Ketrīna bija saistīta ar gangsteru bandu, viņa nebija pelnījusi tik drausmīgu nāvi. Turklāt es nespēju noticēt, ka viņa spēlēja dubultu spēli,— viņa šķita tik patiesa un atsaucīga meiča. .. Un tomēr . ..

Iegrimis šādās pārdomās, es izgāju no Notinghilgeitas stacijas un devos prom pa ielu. Vakara gaiss mazliet atveldzēja, man radās vēlēšanās atgriezties viesnīcā kājām. Šādā brīdī es nespēju iedomāties, ka varētu braukt ar metro. Migla atkal bija sabiezējusi un kļuvusi tikpat necaurredzama kā no rīta, es tik tikko saskatīju asfaltu sev zem kājām, taču tas mani neuztrauca; es biju drošs, ka eju pareizā virzienā . . .

Pēkšņi es apstājos kā zemē iemiets. Kāds nāca man aiz muguras. Biju pārliecināts, jo skaidri saklausīju soļus. Izejot no Notinghilgeitas stacijas, es nepievērsu tam uzmanību, taču tagad, uz pilnīgi tukšās ielas, šie soļi mani satrauca.

Varbūt tā ir tikai manu soļu atbalss tumsā? Līdzko es apstājos, arī soļu troksnis apklusa; es devos uz priekšu — soļi atkal ieskanējās; es atkal apstājos — atkal klusums.

Protams, tā ir tikai atbalss. Kāda velna pēc! Nav jau tūlīt jāiedomājas ļaunākais, ka vienpadsmitos vakarā no Notinghilgeitas stacijas tev sekos spoks!

Es strauji pagriezos, taču velti mēģināju kaut ko ieraudzīt apkārtējā biezajā miglā. Neskaidri iespīdējās lukturis mitrās, dzeltenās vatēs mākulī; es nevarēju atšķirt ne mājas, ne šoseju, pat ne trotuāru sev zem kājām.

Atkal turpināju iet uz priekšu. Šoreiz starp manu soļu troksni un mana sekotāja soļiem bija neliels pārtraukums. Un es satraukts apjautu, ka nu nav runa par manu soļu atbalsi.

Tāpēc ka es eju vienmērīgā vesela un labi trenēta cilvēka gaitā. Soļos, kas bija dzirdami man aiz muguras, gluži pretēji, jautās kaut kāda nedrošība un nevienmērība. Tā bija kliba cilvēka īpatnējā gaita.

XIX nodaļa

Es atkal pagriezos un saucu:

— Kas nāk?

Neviens, protams, neatbildēja.

Es pagāju dažus soļus. Ari neredzamais Klibais lumpačoja nopakaļ. v

Tam jādara gals. Es steigšus pagriezos atpakaļ un devos soļu virzienā, bet, man par lielu pārsteigumu, priekšā man pletās vienīgi biezie miglas vāli. Droši vien es pagāju garām Klibajam desmit centimetru atstatumā un viņu nepamanīju. Es griezos atpakaļ — neviena. Atkal gāju uz «Kamberlendas» viesnīcas pusi, tūlīt aizmugurē atsākās nevienmērīgā klibošana.

Atkārtoju savu manevru divas vai trīs reizes: pēkšņa apstāšanās, puspagrieziens, skrējiens pretējā virzienā. Katru reizi ķerstīju vienīgi tukšumu. Un drīz vien apjautu, ka vairs nezinu, uz kuru pusi iet.

Uz labu laimi šķērsoju ielas braucamo daļu, cenšoties neuzskriet virsū ietves apmalei. Ar milzīgām pūlēm nokļuvu ielas pretējā pusē un sataustīju, ka visgarām ielai rindojas mājas. Pieskaršanās nelīdzenajai akmens sienai mani mazliet nomierināja.

Man nebija ne jausmas, kur atrodos, kas tā par ielu, vai neeju prom no «Kamberlendas», bet līdzās vismaz bija cilvēku mājas ar dzīvokļiem, kamīniem un gultām — pagaidām es vēl atrados civilizētā pasaulē. Es atkal gāju uz priekšu, gāju lēnītiņām, ieklausoties vismazākajā troksnī. Tā nogāju »soļus divdesmit. Biju jau gandrīz nomierinājies, kad tālumā saklausīju apslāpētus, bet labi sadzirdamus Klibā nevienmērīgos soļus.

Kā viņam izdevās šajā miglā atrast mani? Kādēļ viņam tik centīgi jāseko man? Vai viņš grib mani nogalināt, tāpat kā tikko nogalināja Ketrīnu Vilsoni? Es biju viens un neapbruņots. Man kauns atzīties, Tom, bet es kritu panikā.

— Vācieties prom — vai es jūs nositīšu!— es stulbi bļaustījos.

Soļi apklusa, bet atkal atsākās, līdzko es devos uz priekšu, un man šķita, ka tie tuvojas.

Tad galīgi zaudēju galvu. Vairs precīzi neatceros, kādas muļķības un trakulības es tad pastrādāju, liekas, es mežonīgi bļāvu, nikni vicināju dūres, raidīju sitienus tukšumā, saucu palīgā, mēģināju satvert savu sekotāju ar abām rokām, bet tikai apdauzīju tās pret laternu. Kā sadedzis skraidīju miglā šurpu turpu, gluži aizelsies un trīcēdams no bailēm un aukstuma. Un visu laiku man aiz muguras bija dzirdami Klibā soļi …

Tad pēkšņi iestājās klusums, kas man likās vēl briesmīgāks nekā mana izsekotāja klidzinošie soļi. Lai kā es lūkojos miglā, lai kā ieklausījos, pēkšņi apstājoties un tad atkal ejot uz priekšu, vairs nesadzirdēju ne skaņu.

Acīmredzot Dievs tomēr sargā miglā nomaldījušos nabaga neprāšus, jo es pēc šis trakās mētāšanās biju nokļuvis nevis Ričmondā vai Ilingā, bet gan pie Haidparka vārtiem. No turienes es bez grūtībām aizgāju līdz «Kamberlendai», un, kad pilnīgi bez spēka no pārguruma iekritu gultā, Bigbens nosita pusnakti.

XX nodaļa

Nākamajā rītā es steidzos uz Skotlendjardu.

Biju pavadījis mokpilnu nakti un jutos salauzts, drudžaini satraukts un saniknots. Es apzinājos, ka izmisumu, kāds bija mani pārņēmis pēc Patas pazušanas, pamazām nomainīja slimīgas halucinācijas, kad es vairs nesapratu, kas ar mani notiek, kad gluži parasti priekšmeti un tuvas būtnes kļūst naidīgas, kad viss sanikno un uzbudina. Mani pārņēma vajāšanas mānija, es kļuvu par neirastēniķi; tam noteikti jādara gals. Iepriekšējās dienas notikumi, bez šaubām, dos Mērfijam jaunas izmeklēšanas iespējas un ļaus ātrāk to pabeigt.

Taču, kā par nelaimi, sers Džons Mērfijs tā vis nedomāja. Pirmām kārtām šoreiz man bija ļoti grūti nokļūt pie viņa; es ilgi lūdzos seržantu Beiliju pieteikt mani priekšniekam, pēc tam vairāk nekā stundu gaidīju pieņemamā istabā.

Tūlīt redzēju, ka sers Džons ir sliktā garastāvoklī. Iespējams, ka viņu nebija saniknojusi mana ierašanās, bet diemžēl sekas es dabūju izjust uz savas ādas.

Sākumā pavaicāju, cik tālu pavirzījusies manas sievas meklēšanas lieta.

—  Ne par sprīdi,— viņš skarbi atcirta.— Vairāk neviens nav atsaucies uz sludinājumu radio un laikrakstos. Vajadzēs laikam vēlreiz pamēģināt.

—  Bet viesnīca «Kipra»?— es jautāju.

—  Beilijs man teica, ka pārmeklēšana nav devusi nekādus rezultātus. Ja es nekļūdos, misis Teilore no turienes aizbraukusi pirms desmit dienām?

—      Tā vismaz apgalvo īpašnieks, bet man šķita, ka seržants Beilijs gribēja pārbaudīt viņa liecību.

—  Droši vien viņš to arī izdarīja,— teica Mērfijs.

Es gandrīz iesvilos dusmās, taču laikā savaldījos.

—      Vai, jūsuprāt, izmeklēšana vilksies vēl ilgi?— es turpināju tirdīt.

—  Nav ne jausmas.

—       Mana sieva taču ir pazudusi jau vairāk nekā divas nedēļas, bet . . .

—       Lai atrastu hercogieni Piterboro, mums bija nepieciešams pusgads, bet baņķieri Džonu Geinoru mēs meklējām apmēram gadu.

—       Šķiet, ka varu jums paziņot vēl šo to jaunu,— es sacīju cik vien iespējams mierīgi.

—  Ak tā?— Mērfijs atsaucās pavisam vienaldzīgi.

Labprāt būtu iecirtis viņam pļauku, bet es tikai sažņaudzu

rokas dūrēs tik stipri, ka nagi iecirtās plaukstās, un mierīgi turpināju:

—      Jūs, bez šaubām, būsiet dzirdējis par misis Kreinu, kura vakarvakarā pakļuva zem vilciena Notinghilgeitas metrostacijā?

—  Jā, es par to lasīju avīzē,— atteica Mērfijs.

—       Es domāju, ka tam ir tiešs sakars ar manas sievas pazušanu.

—       Interesanta doma!— Mērfijs sacīja, ne acu nepamirkšķinājis.

Man vajadzēja viņam izstāstīt sīki jo sīki par manu tikšanos ar Ketrīnu, bet kaut kādas kautrības dēļ es to neizdarīju. Man būtu grūti atzīties, ka es pats esmu uzsācis meklēšanu. Es zināju, cik nicīgi policisti izturas pret privātpersonām, kuras grib tēlot slepenpolicistus, un īpaši, ja tās dara to tik neveikli kā es . . .

Es vienīgi sacīju:

—       Vai jūs atceraties to autoavāriju, kurā mana sieva *cieta tūkstoš deviņi simti četrdesmit piektajā gadā? Jūs taču pats man par to stāstījāt. Nu, lūk, misis Kreina bija otra tās mašīnas pasažiere.

—  Es kaut kā neatceros tādu uzvārdu.

—       Protams, nē. Tolaik viņu sauca Ketrīna Vilsone, bet pēc tam viņa apprecējās ar kaut kādu Kreinu.

—  Vai esat pārliecināts, ka šī ziņa ir precīza?

—  Pilnīgi pārliecināts.

—       Bet pat šādā gadījumā es neredzu, kāds sakars var būt tai avārijai ar vakardienas notikumu metrostacijā. Es nenodarbojos ar notikumiem metro, tie ir citas instances pārziņā, bet es lasīju vai dzirdēju no sava kolēģa Maršalla, ka šai misis Kreinai

bijis greizsirdīgs vīrs, kuru viņa bieži krāpusi. Ja notikušais Notinghilgeitā nav nelaimes gadījums, bet slepkavība, tad izskaidrojums jāmeklē tieši šeit.

Protams, es varēju viņam atkliegt pretī: «Bet vai tad jūs neredzat, ka visa atrisinājums slēpjas tieši šeit! Man vakar bija norunāta tikšanās ar misis Kreinu tieši tai laikā, kad viņa tika nogalināta. Viņa gribēja man paziņot kompromitējošus faktus par manas sievas nolaupītājiem, un tāpēc viņu nogalināja! Bet pēc tam man miglā sekoja kāds klibais, kurš droši vien nav neviens cits kā tas pats Rihters, trešais pasažieris automobilī, kurā pirms desmit gadiem gandrīz aizgāja bojā mana sieva .. . Vai tad jūs neredzat, kā te viss ir saistīts? Ir jāatrod Rihters, kurš ir šīs sazvērestības pašā centrā!»

Taču tā visa vietā notika kaut kas tik briesmīgs, ko man vēl tagad kauns atcerēties: es zaudēju savaldību, aizmirsu pilnīgi visu, ko man vajadzēja izstāstīt, un pēkšņi, pats sev par pārsteigumu, sāku skaļi kliegt:

—  Jūs esat muļķis! Muļķis un nemākulis! Jūs nekam nederat! Nesaprotu gan, kāpēc visā pasaulē tā slavē Skotlendjardu? Jebkurš Ņujorkas policists ir desmitkārt gudrāks un apķērīgāks par jums! . . .

Mērfijs nemēģināja mani pārtraukt, nesadusmojās, viņš pat nerunāja pretī; viņš izturējās kā īsts džentlmenis: pagaidīja, kamēr es nomierināšos, pēc tam laipni sacīja:

—  Viss šis notikums ir jums sagādājis ciešanas, mister Teilor. Jums jāgriežas pie ārsta.

Viņš uzlika man roķū uz pleca, pavadīja līdz sava kabineta durvīm un pēc tam arī līdz kāpnēm.

Es biju tik ļoti apjucis, ka, šķiet, pat neatvadījos un nepateicos viņam.

Šis izlēciens bija mani galīgi nogurdinājis un laupījis drosmi. Kad mēs satikāmies pie pusdienu galda, man bija tikai viena vēlēšanās: neko nerunāt, neko nedomāt, neko nejust. Lūk, tāpēc es Tev nestāstīju ne par Ketrīnas Vilsones nāvi, ne par Klibo, ne par vizīti pie Mērfija.

Tu, Tom, kā vienmēr, biji lielisks. Tu ļoti labi saprati, ka man jāatpūšas, tāpēc Tu apzināti nerunāji ne par vakardienas, ne iepriekšējo dienu notikumiem. Es tikai uzzināju, ka Mērfijs Tev piezvanījis, jo Tu man sacīji:

—  Sers Džons domā, ka tu esi pārguris. Viņš iesaka tev aiziet pie ārsta. Viņam, protams, ir taisnība.. Man arī ļoti nepatīk tavs izskats. Aizej pie Dika Loutona, viņš izrakstīs tev kādu nomierinošu līdzekli.

Un viss. Tu to pateici tik draudzīgi un laipni, ka es pat nesadusmojos. Turklāt Tev taču bija taisnība.

Pēc tam Tu man sacīji vēl, lūk, ko:

— Uzticies Mērfijam, viņš sameklēs Patu un atdos tev viņu sveiku un veselu. Viņš tikai šķiet tāds vienaldzīgs un laisks, bet patiesībā viņš ir apbrīnojams tips, kurš neliksies mierā, kamēr nebūs atrisinājis viņam uzticētās problēmas. Taisnību sakot, es domāju, ka būs labāk, ja tu ļausi viņam vienam rīkoties un neiejauksies. Mēs abi pēdējās dienās esam tādi kā uzvilkti. Es tavā vietā, vecīt, vienkārši atgrieztos Milvoki. . .

Visu pēcpusdienu ihēs pavadījām pie Tevis, lasījām, klausījāmies skaņuplates. Tu teici, ka rīt Tev jābraucot uz Birmingemu, lai iepazītos ar kādu ļoti sarežģītu lietu, kura Tev nākamajā nedēļā jāiesniedz tiesā, un jāsaka aizstāvības runa; bet mēs varam satikties svētdien, jo šo nedēļas nogali Tu nedomā pavadīt ārpus pilsētas ka iepriekšējo reizi. Mani tas iepriecināja: es nevarētu izturēt vēl vienu svētdienu Londonā un turklāt vēl vienatnē.

Mēs pusdienojām mājās pie kamīna; ap desmitiem Tu piedāvājies pavadīt mani līdz «Kamberlendai».

Migla bija tikpat bieza kā iepriekšējā dienā, un mēs saķērā- mies rokās, lai nepazaudētu viens otru. Kaut ari bija migla, mēs nolēmām iet caur Haidparku: tādā draņķīgā laika iet pa dārza celiņiem un lieliskajām birzītēm nav bīstamāk kā soļot pa Pikadilliju.

Parks bija pilnīgi kluss. Divas vai trīs reizes mēs uzgrūdāmies gan solam, gan kokam, vairākkārt nomaldījāmies no celiņiem zālājos, un Tu gandrīz iekriti ezerā. Taču tas bija sīkums, jo īsti murgi sākās vēlāk, kad mēs gājām pa plašo, bruģēto aleju, kas ved uz Lankastergeitu. »

Pirmajā mirklī es nodomāju, ka tā ir mūsu soļu atbalss. Taču ātri vien sapratu, ka tā nav atbalss. Tāpat kā iepriekšējā vakarā, miglā mums aiz muguras bija dzirdami soļi — nevienādie Klibā soļi. ..

Vai Tu tos dzirdēji? Nezinu. Mēs klusēdami gājām, cieši rokās turēdamies, un es neiedrīkstējos Tev ieminēties par savu satraukumu. Tom, man Tev jāatzīstas, ka tobrīd es pats nebiju drošs par savu saprātu; es baidījos: ja apstāšos, ja ieklausīšos un pievērsīšu arī Tavu uzmanību noslēpumainā sekotāja soļiem, Tu, tāpat kā Mērfijs no rīta, uzskatīsi, ka esmu slims. Tās desmit minūtes, kamēr mēs gājām līdz Lankastergeitai, man šķita vesela mūžība, es biju tik drudžaini satraukts, ka īsti nesapratu, vai sapņoju vai patiešām dzirdu šos soļus, es mēģināju tos identificēt, ik mirkli biju gatavs apstāties, kliegt, skriet… un neuzdrīkstējos to darīt Tevis dēļ. . .

Kad mēs iegriezāmies Beizvoterroudā, es vairs nedzirdēju Klibā soļus, bet man vēl joprojām klabēja zobi līdz tam brīdim, kad mēs šķīrāmies «Kamberlendas» hallē.

Es noskatījos, kā Tu aizej, raudzījos uz Tavu stalto augumu, iesirmajiem matiem, lepni izslieto galvu … Tom, es nezinu, vai mēs vēl tiksimies, bet es gribu, lai Tu zini, cik dziļa bija mana pieķeršanās Tev. Es nekad neiedrošinājos Tev to pateikt, es baidījos no Tavas ironijas; un, protams, es Tev to nekad neteikšu, ja mēs vēl satiksimies. Tu biji man vistuvākais cilvēks pasaulē .. . protams, ja neņem vērā manu sievu …

XXI nodaļa

Es biju prērijā, smaragdzaļo zāli izraibināja koši sarkanas magones. Man pie kājām plūda dziļa upe. Bet kāpēc es biju tik satraukts? Piepeši upes pretējā krastā es pamanīju siluetu; tā bija sieviete, kas stāvēja ar muguru pret mani. Es saucu viņu, bet viņa nesadzirdēja; tad es aizskrēju līdz pašam krastam un atkal skaļi saucu, bet mana balss neaizsniedza pretējo krastu. Tad, neprātīgu cerību pārņemts, metos upē. Ūdens plūda man acīs, mutē, kājas grima lipīgos dubļos, bet es gāju un gāju uz priekšu izstieptām rokām. Un, par spīti dubļiem, kas mani smacēja, es kliedzu, es izmisīgi saucu: «Pat! Pat!»— bet sieviete nekustējās. Ar milzu pūlēm es sasniedzu pretējo krastu, pieķēros ar rokām akmeņiem, kas apjoza upi, izrāvos no staignajām smiltīm — es biju glābts! Piepeši mani satvēra tūkstošiem vijīgu liānu. Tās ieskāva, ietina mani, tās glaudīja mani kā sievietes rokas, es jau biju gatavs padoties, ļaut sevi uzveikt. . . Taču Pata bija te līdzās, viņa gaidīja mani, man jātiek pie viņas.

Ar pārcilvēciskām pūlēm es atbrīvojos no vijīgo liānu skāvieniem, bet, kad beidzot izkļuvu prērijas plašumā, Patas vairs tur nebija. Es vēl saucu viņu, meklēju zālē, rūpīgi pētīju apvārsni . . . neviena. Izmisuma asaras kveldināja man acis, es negribēju ticēt savai sakāvei. Skraidot pa līdzenumu no vienas malas līdz otrai, es beidzot tālumā ieraudzīju zemē guļošu sievieti, droši vien, mani gaidīdama, viņa nogurusi un iesnaudusies. Prieka un vēlmes pārņemts, es piegāju pie viņas, noliecos pār viņu, lai apskautu, un šausmās atsprāgu atpakaļ, jo manu acu priekšā gulēja sašķaidīts Ketrīnas Vilsones līķis. Mani pārņēma neciešamas sāpes, un vienlaikus ausīs spalgi zvanīja.

Es atvēru acis un iededzināju lampu gaitas galvgalī. Pulkstenis bija trīs naktī; kas gan var zvanīt tādā laikā? Tā droši vien ir kļūda. Taču telefons turpināja zvanīt nemitīgi un nežēlīgi, plosot manas bungādiņas. Vēl pilnīgi nepamodies, es satvēru klausuli un neskaidri norūcu:— Hallo!

Es jau gribēju nolikt klausuli, kad kaut kur ļoti tālu, it kā runātu no Marsa, nepazīstama balss čukstēja:

—  Teilors?

Man aizrāvās elpa, tagad klusēju es.

—  Teilors?— atkārtoja marsietis.

—  Jā,, tas esmu tes,— neapzināti atbildēju.

Un tad es skaidri sadzirdēju, kā šī pati citplanētieša balss izteica dīvainu priekšlikumu:

—       Jūs mīlat savu sievu, vai ne? Kā jūs domājat, vai viņa ir piectūkstoš mārciņu vērta? Tad atnesiet šo summu rīt, pulksten vienpadsmitos vakarā, uz «Zelta zivtiņu» Meidenhedā. Pasūtiet porciju ruma un rokā turiet makšķernieku avīzi.

—  Kā jūs teicāt?— es dusmās kliedzu.

Klausulē kaut kas nokrakšķēja, mūs atvienoja.

—  Kā jūs teicāt?— es stulbi atkārtoju.

—  Sarunu beidzāt?— vaicāja telefoniste.

—  Jā . . . tomēr nē . ..— es nomurmināju. Pēc tam vaicāju:

—       Sakiet, lūdzu,— vai es varētu uzzināt, no kurienes man tikko zvanīja?

Klusuma mirklis, tad telefoniste laipni atbildēja:

—       Man ļoti žēl, ser, bet tas nav iespējams: saruna bija vietējā, no automāta, un, no kurienes zvanīts, tad nevar noteikt.

—       Bet tas ir neticami!— es atkal kliedzu.— Riebīga šantāža, Ala Kapones cienīgas metodes … un Britu policija vienā mierā, ne ausis nekustina! Es to tā neatstāšu, es… »

Protams, mana balss gaudās tuksnesī. Telefoniste droši vien jau atkal bija iegrimusi detektīvromāna lasīšanā vai snauduļoja.

Un, protams, es «to tā atstāju». Četras bezmiega stundas mani pārliecināja, ka citas izejas nav. Vakar Mērfijs tik slikti uzņēma mani, ka es vairs necerēju uz viņa palīdzību; viņš, bez šaubām, apgalvos, ka es to visu esmu nosapņojis. Protams, es varētu lūgt viņu, lai viņš manā vietā uz Meidenhedu aizsūta kādu citu; taču tie, kas nolaupīja Patu, ari nav ar pliku roku ņemami — viņus neaptīsi ap pirkstu. Līdzīgi gadījumi bija bijuši gan Čikāgā, gan vienreiz arī Milvoki — tad policijai nepiederēja pēdējais vārds. Kad maniem draugiem Pārkinsiem nolaupīja mazo meitiņu, viņi izdarīja tādu muļķību, ka sacēla kājās policiju, bet par to viņiem nācās dārgi maksāt: policija nespēja noziedzniekus notvert, bet Megijas liķi pēc pusgada atrada Mičigana krastā, kur to izskaloja viļņi.

Ja Tu būtu te, Tom, es sauktu Tevi palīgā. Bet, kā par spīti, Tev taisni tagad vajadzēja braukt uz Birmingemu. Vai tas nebija likteņa pirksts? Man jārīkojas vienam. Noteikti jādabū tās piectūkstoš mārciņas, jāatgūst Pata, par spīti Skotlendjardam . . .

Iespējams, ka mani spriedumi daļēji balstījās uz bravūru, uz vēlēšanos pārsteigt jūs visus, parādīt jums visiem, ka arī bez jūsu palīdzības es viens spēju izkulties no ķezas. Galvenais tomēr bija tas, ka es biju drausmīgi noguris un vēlējos tikai vienu — par katru cenu ātrāk izbeigt to visu, izbeigt jebkādiem līdzekļiem.

Patiešām —«izbeigt jebkādiem līdzekļiem» nemaz nebija tik viegli. Visu rītu un daļu pēcpusdienas es noskraidījos, lai sadabūtu naudu. Pat amerikāņu bankas nodaļas pārvaldniekam piectūkstoš mārciņas ir diezgan iespaidīga summa. Ceiza bankas pārstāvis Londonā nebija ar mieru man to izsniegt vienkārši pret parakstu, bet viņš piekrita uz mana rēķina piezvanīt Semam Hendersonam, kuru viņš mazliet pazina. Tāpēc vajadzēja gaidīt līdz vieniem dienā. Es biju ļoti satraucies: ja ar Čeiza banku neies cauri, es esmu pagalam. Patiešām — sestdienas pēcpusdienā arī pats Rokfellers nedabūtu ne centa uz Londonas bruģa. Taču, par laimi, Sems tūlīt galvoja par mani, deva savu godavārdu, ka nekavējoties pārsūtīs pa telegrāfu šo summu uz Čeiza banku Ņujorkā, un bankas pārstāvis piekāpās. Viņš izņēma no sava personiskā seifa kaudzīti piecdesmit mārciņu zīmju, ielika tās aploksnē un sniedza man, saprotoši un priecīgi smaidīdams. (Smaids pauda apmēram šādu domu: «Hē, hē! Šis amerikāņu dīkdienis ir nokļuvis šeit vecpuiša karta un grib mazlietiņ uzdzīvot!») Nevaru apgalvot, bet man likās, ka viņš man atvadoties piemiedza ar aci.

Es nebiju bijis Meidenhedā desmit gadus, kopš manas saderināšanās ar Patu; tolaik mēs abi bieži braucām pusdienot Temzas krastā. Šai nostūrī nekas nebija mainījies, joprojām tas bija burvīgs, kluss, mazliet koķetīgs kaktiņš; vienīgi tolaik, kad es vedu šurp Patu, bija vasara un daudz savā nodabā klejojošu pārīšu; tagad sezona bija beigusies un Meidenhedā snauda, paslēpusi savu mazo putna galvu zem saliektā spārna.

Es viegli atradu «Zelta zivtiņu», diezgan greznu restorānu ar aizstiklotu terasi, kas atradās upes pusē>. Kad es iegāju, pulkstenis bija apmēram pusvienpadsmit, divi pārīši beidza vakariņot, es apsēdos pie galdiņa kaktā un, kā man bija norādījis marsietis,

pasūtīju rumu. Rokā es turēju avīzes «Mednieks un Makšķernieks» numuru, kuru pēdējā brīdī paspēju nopirkt Pedingtonas stacijā. Taču ne ar makšķerēšanu, ne medībām nekad neesmu aizrāvies, tāpēc es nemaz nemēģināju izlikties, ka lasu.

Pēdējie klienti aizgāja, es paliku restorānā viens pie savas ruma glāzes. Kas ar mani notiks? Es biju sagatavojies uz visu; vienā kabatā man bija pieci tūkstoši mārciņu, otrā revolveris. Taču man nebija nekādas nojausmas, ka turpmāk būs jārīkojas.

Viesmīlis nodzēsa gaismu, atstāja degam vienīgi mana galda lampu. Caur aizsvīdušo logu es redzēju dažus apgaismotus logus pretējā krastā un nelielu daļiņu Temzas. Nakts bija gaišāka nekā iepriekšējās, bet brīžiem visu ainavu aizsedza viegls miglas auts.

Tagad terasē es biju pilnīgi viens. Arī viesmīlis bija aizgājis, it kā negribētu mani traucēt. Mijkrēslis šķita ļoti piemērots šāda veida darījumiem, man atlika vienīgi gaidīt. . .

Zāles durvis klusu atvērās — bet tas bija tas pats viesmīlis. Viņš aši paraudzījās visapkārt, tad strauji pienāca pie mana galdiņa. Tas bija pavisam jauns puisis, gandrīz vēl zēns, gaišmatains sārtvaidzis, tik apburošs kā meiteņe . . . Vai iespējams, ka šī nevainīgā būtne ari ir iejaukta pretīgajā intrigā?

Viņš smaidīdams uzlūkoja mani.

—  Šķiet, man priekš jums kaut kas ir, ser.

Es nevilcinoties atbildēju:

—  Iespējams. Dodiet šurp.

Viņš iebāza roku bikšu kabatā un izvilka parastu aploksni.

—  Vai šī te?

—  Droši vien tā pati,— es atteicu.— īsti nezinu.

—  Vēstuli atnesa ar rīta pastu,— zēns teica.— Lielu aploksni, uz kuras bija rakstīts —«Džonam Lordam». Džons Lords — tas esmu es, ser. Varbūt mana māte nav lēdija* bet es tomēr esmu lords.

Viņš muļķīgi iesmējās. Es reizē jutos vīlies, satraukts un arī mazliet pārsteigts.

—  Bet es neredzu jūsu vārdu uz aploksnes?— es brīnījos.

—  Tūlīt paskaidrošu,— teica Džons.— Šajā lielajā aploksnē bija ielikta otra — mazāka, kuru jums iedevu. Bija arī maza zīmīte: «Nododiet šo aploksni džentlmenim, kurš šeit atnāks pulksten vienpadsmitos vakarā, turēs rokā makšķernieku avīzi un pasūtīs rumu. Ja viņš neatnāks, nelasot sadedziniet šo vēstuli.»

—  Un jūs to nelasījāt? Es jūsu vietā būtu izlasījis.

—  Nemūžam.— Džons Lords pieliecās man tuvāk un uzticīgi teica:— Tur iekšā bija mārciņa, kāpēc man vēl būtu jālasa svešas vēstules?

Par spīti mokošajam satraukumam, es nespēju apvaldīt smaidu.

—  Labi. Te jums būs vēl otra,— es teicu un izņēmu kabatas portfeli.— Paldies, Džon.

Es atplēsu man iedoto aploksni. Viesmīlis raudzījās uz mani lielām, zilām acīm, kurās vīdēja inkvizitora smaids.

—  Vai labas ziņas?— viņš vēl pajautāja.— Mīlestības vēstule, vai ne?

—  Jā, protams,— es aši atbildēju.

Pēc tam iebāzu aploksni žaketes kabatā, sveicienam pamāju laipnajam Džonam un izgāju no «Zelta zivtiņas».

Pelēkajā aploksnē bija ielikts vienkāršs, ar violetu tinti neveikli uzzīmēts plāns un drukātiem burtiem uzvilkts: «ŠĶŪNĪ, PUSNAKTĪ.»

Lielākā daļa gaismu jau bija nodzēstas, visa pilsētiņa grima miglā, un man bija diezgan grūti atrast ceļu. Tomēr plāns, kaut arī neveikls, bija visai precīzs. Es nogriezos pa labi, pēc tam pa kreisi, aizgāju līdz Temzas krastam un turpināju iet pa šauru taciņu, kura acīmredzot veda ārā no pilsētiņas. Nogājis apmēram desmit minūtes, es, kā bija norādīts plānā, nokļuvu pie koka tilta. Es uzgāju uz tilta, tas bija tik sagrabējis un tārpu saēsts, ka es gandrīz baidījos iekrist upē. Tomēr laimīgi sasniedzu pretējo krastu — gluži kā manā sapnī, kas tiešām izrādījās pravietisks.

Man priekšā miglā vīdēja tumšs laivu šķūņa siluets. Mirkli pagrozījies ap to, es beidzot atradu durvis. Vai tūlīt iet iekšā? Zīmītē bija rakstīts, ka man jābūt šeit pusnaktī, bet es dzirdēju, kā pilsētiņā pulkstenis tikko nosita pusdivpadsmit. Labāk tomēr pagaidīt ārā; es nebaidījos, bet nebija diezin cik patīkami līst vienam iekšā šai būdā. Es atradu krastā apgāztu laivu, apsēdos uz tās un gaidīju.

Vai tiešām Pata bija šeit? Vai varbūt mani vedīs vēl kur citur? Šī doma šķita nepatīkama. Es steidzos visu ātrāk nokārtot; protams, es nebiju drošs, ka viss beigsies labi; bet, ja Rihters (vai kāds no viņa rokaspuišiem) ir mani šurp atsaukuši, tad kaut kam ir jānotiek. Vai tās ir lamatas? Par to es šaubījos: viņiem taču vajadzēja saprast, ka es atnākšu ar ieroci, ka varbūt pat brīdināšu policiju. Vai atkaļ jauns manevrs termiņa pagarināšanai? Es biju stingri nolēmis, ka neaiziešu no šejienes, kamēr nebūšu redzējis Palu vai vismaz neuzzināšu viņas pašreizējo atrašanās vietu. Ja izcelsies plūkšanās — nu ko, vēl jo labāk!

Pēkšņi es satrūkos: šķūņa iekšpusē iespīdējās gaisma — iededzinājuši vai nu sveci, vai petrolejas lampu, nezinu, bet kaut kāda degļa galiņš iemirgojās. Tātad kāds tur bija. Laiks rīkoties. Pirms ieiet šķūnī, es tomēr nolēmu apiet tam apkārt; bet tad ievēroju, ka tas ir daudz plašāks, nekā es biju iedomājies sākumā. Patiesībā tas nebija viens šķūnis, bet gan daudzi cits citam pieslējušies laivu angāri. Miglas dēļ es nevarēju noteikt, kur beidzas šo ēku komplekss.

Šis atklājums mani gan satrauca, gan nomierināja. Kas var apgalvot, ka šis ēku sablīvējums nekalpo par patvērumu neliešu bandai, kas nolaupījusi Patu? Vai es neieskriešu vilkam rīklē? Nepavisam nebiju paredzējis, ka viss notiks tādā veidā; naivi biju iedomājies šo operāciju kā «džentlmenisku vienošanos» kādā elegantā restorānā vai sliktākā gadījumā kā vētrainas tirdznieciskas sarunas zem klajas debess. . . Bet tagad man jālien iekšā šajā midzenī! Taču atkāpties jau bija par vēlu.

Tieši šai brīdī pulkstenis Meidenhedā nosita pusnakti. Gaisma šķūņa jumta lodziņos bija nodzisusi. Es izvilku no kabatas revolveri, noņēmu tam aizsargu un drosmīgi iegāju šķūnī.

Tikko iegājis, sapratu, ka tas ir neprāts. Man taču vajadzēja paņemt vismaz kabatas lukturīti! Mēģināju iet uz priekšu vājajā gaismā, kas šeit ielauzās pa vaļā atstātajām durvīm, bet tas bija velnišķīgi grūti. Es uzskrēju virsū tauvu sainim, gandrīz izmetu no rokām revolveri, skaļi nolamājos, tad iekliedzos:

— Vai te kāds ir?

Neviens neatbildēja, bet diezgan tālu no sevis, šķūņa dziļumā, es saklausīju kādu elpojam.

Tad es metos uz priekšu, bet tūlīt paklupu pret asu laivas galu, nokritu uz ceļiem un sāpēs kliedzu.

Tai pašā mirklī man sejā iešļācās pretīgas, smirdošas gāzes strūkla, un es saļimu.

Tomēr līdz tam paspēju noteikt salkano hloroforma smaku un tikai pēc tam zaudēju samaņu.

XXII nodaļa

Galva plīsa vai pušu, viss peldēja acu priekšā. Vai tas biju es, Deivids Teilors? Vai biju vēl dzīvs? Tādu nu gan nebiju iedomājies nāvi — mokoša nelabuma sajūta un lēni tev apkārt slīdoša tumsa. Taču kaut kas manī vēl glabāja dzīvības dzirkstīti, vienas jūtas, viena doma: Patricija, kur ir Patricija? Pamazām radās vēl citas sajūtas vai, pareizāk, izjūtas: sāpes un aukstums. Jā, pirmām kārtām aukstums: man bija auksti, es biju drausmīgi pārsalis. Bet, ja man ir auksti, tātad es neesmu miris — vai tad miroņi jūt aukstumu? Un vēl es jutu sāpes — nevis to neskaidro smaguma sajūtu galvā, kuru es jutu, atgūstot samaņu, bet īstas durstīgas sāpes visā ķermenī — galvā, rokās, kājās. Es mēģināju kustēties, bet nevarēju, jutos kā paralizēts, taču varēju atdarīt acis. Pakāpeniski tumsa kļuva blāvāka, tad zilāka, tad iemirgojās vāja gaisma. Atguvu arī dzirdi, es sadzirdēju kaut kādu vienmuļu, nepārtrauktu šalkoņu, it kā … it kā kaut ko . . . kaut ko līdzīgu ūdens čaloņai. Jā, tā bija ūdens čaloņa. Bet neskaidrā gaismas mirga, kas nomainīja neseno piķa melno tumsu,— vai tā nebija zvaigžņu mirdza? Es vēlreiz mēģināju pakustēties, un šoreiz man izdevās pacelt galvu. Pēc tam es ilgi atpūtos, līdz beidzot varēju apsēsties. Taču tūlīt nācās atkal gulties uz muguras, jo acu priekšā viss sagriezās; bet nu es droši zināju: es esmu dzīvs un, šķiet, sveiks un vesels.

Galvassāpes, aukstuma un mitruma sajūta kļuva neizturama. Noteikti vajadzēja kaut ko darīt. Ar nemitīgu piesardzību es apvēlos uz vēdera un, piepalīdzot ar rokām un kājām, notupos četrrāpus. Reibonis pastiprinājās, pārņēma neciešama nelabuma sajūta, bet pēc tam, kad izvēmos, man kļuva vieglāk un es sāku atgūt apziņu.

Es atrados šaurā, smilšainā krastā pie kādas upes .. . Varbūt pie Temzas? Jā, droši vien pie Temzas. Piesardzīgi pagriezis galvu, es sāku vērot apvārsni. Visapkārt bija tumšs, nevienas gaismas strēles, bet pēc debesu nokrāsas es sapratu, ka apdzīvota vieta nav tālu.

Un tad es atcerējos. Temza … Meidenheda … Šķūnis ! Jā, protams, šķūnis, Patricija, Rihters, pieci tūkstoši mārciņu! Pēdējā doma iedarbojās uz mani kā pātagas cirtiens, un man izdevās piecelties kājās. Es mazliet sagrīļojos, bet tomēr noturējos un nenokritu. Hloroforma iedarbība palēnām izzuda.

Man sala, es trīcēju pie visām miesām, taču nebiju ne miris, ne ievainots. Tātad nelieši notvēra mani, iemidzināja, bet kaut kāda neizskaidrojama iemesla dēļ atstāja dzīvu. Es pārmeklēju kabatas: protams, aploksne ar pieciem tūkstošiem mārciņu bija pazudusi — tāpat kā visi mani dokumehti. Ar zināmu atvieglojumu es atcerējos, ka pase bija palikusi viesnīcā.

Bet Pata? Ko viņi izdarījuši ar Patu?

Pirmām kārtām jābrīdina policija. Es rīkojos kā neprātis, viens iepīdamies šādā lietā. Taču, lai brīdinātu policiju, ir jāatrod kāda māja, telefona aparāts … Uz kuru pusi man jāiet? Es galīgi neorientējos, kur īsti atrodos. Noteicis upes straumes virzienu, es apmēram aptvēru, kur atrodas Londona, bet pilnīgi neapjēdzu, vai atrodos lejpus vai augšpus Meidenhedai. Es lūkojos tumsā, bet laivu šķūni, kurā mani tik veikli ievilināja, neredzēju. Bez šaubām, viņi mani aizstiepuši diezgan tālu no tā.

Nevarēju vairs ilgāk te palikt: es trīcēju no aukstuma, drebinājos, nedod Dievs, riskēju saķert plaušu karsoni. Par katru cenu jānokļūst līdz kādai apdzīvotai vietai. Pagriezis muguru upei, ar pūlēm cilājot drebošās kājas, es sāku iet uz to pusi, kur apvārsnis likās mazliet gaišāks. Pirmie soļi bija ļoti grūti, vairākkārt man vajadzēja nomesties zālē, lai atgūtu spēkus un drosmi. Taču pamazām līdzsvara sajūta atgriezās, un es varēju iet mazliet ātrāk.

Es nonācu kaut kādā pļavā, kā liekas, nekultivētā un nepļautā, kādas bieži gadās upju krastos. Vai tas bija privāts īpašums? Nezinu. Pēc ceturtdaļstundas gājiena atdūros pret nelielu mūri, un man vajadzēja nogriezties pa kreisi. Pēc simt metriem žogs beidzās, es gāju taisni uz priekšu un drīz vien iznācu uz šķembām bruģēta ceļa.

Šeit es diezgan ilgi stāvēju neziņā: kurp man jāiet — pa labi vai pa kreisi? Vai tas ir ceļš, kas ved no Londonas uz Redingu un iet caur ītonu? Bet varbūt kāds apkārtceļš? Temzas straume vairs nebija orientieris, jo es tik daudzas reizes biju mainījis virzienu, ka vairs nespēju pēc upes tecējuma noteikt, uz kuru pusi jādodas. Un nakts kļuva aizvien melnāka un melnāka.

Taču drīz vien tiku izpestīts no šīm grūtībām; tālumā bija dzirdams motora troksnis, un pa kreisi iedegās divas kveldīgas acis. Mašīna! Es biju glābts! Es apņēmīgi nostājos mašīnas uguņu lokā un enerģiski vēcināju rokas. Automašīna tiešām apstājās divdesmit melru no manis, no tās izkāpa liela auguma jauns, eleganti ģērbies vīrietis un, acis miegdams, nāca uz manu pusi.

Man nebija laika apdomāt, ko es viņam teikšu, bet to gan es sapratu, ka šādā situācijā stāstīt patiesību par manu piedzīvojumu nav vērts, jo neviens tam neticēs. Tāpēc labāk izgudrot vienalga kādu ieganstu . . .

— Es vakariņoju Meidenhedā,— es skaidroju.— Pēc tam nolēmu mazliet pastaigāties gar upes krastu, un pēkšņi man kļuva slikti. Kad atguvos, vairs nespēju orientēties un tagad nezinu, kur īsti atrodos .. .

Jaunais vīrietis izbrīnīts raudzījās manī; droši vien savā sagumzītajā uzvalkā es izskatījos nožēlojams, un viņš nosprieda, ka esmu mazliet jucis… Bet acīmredzot viņš bija labi audzināts, pieklājīgs jauns anglis no labas ģimenes, un viņš man neko nevaicāja.

—  Jūs esat diezgan tālu no Meidenhedas,— viņš tikai noteica.— Es varu, ja gribat, jūs aizvest, kurp vēlaties . ..

—  Vai jūs braucat uz Londonu?

—  Jā.

—  Tādā gadījumā būšu jums bezgala paleicīgs, ja aizvedīsiet mani līdz Londonai. Mans vārds ir Deivids Teilors, un es dzīvoju «Kamberlendā».

—  Lieliski,— viņš sacīja.— Mēs būsim tur pēc četrdesmit piecām minūtēm. Ja neiebilstat, sēdieties aizmugurē. Līdzās man sēž mana sieva.

Es nebiju pamanījis mašīnā sēdošo jauno sievieti ādas apmetnī. Vīrs izskaidroja viņai situāciju, viņa mīļi uzsmaidīja man, es apsēdos aizmugures sēdeklī. Pār vadītāja plecu es saskatīju priekšējā paneļa pulksteni: bija pusdivi naktī. Tātad bez samaņas es biju nogulējis apmēram stundu.

Līdz Mārblančai mēs neizteicām ne vārda. Es pateicos saviem glābējiem, uzstāju, lai viņi iedod man savu adresi, un, paspieduši cits citam roku drīzāk amerikāņu, nevis britu manierē, mēs šķīrāmies.

Es uzkāpu savā viesnīcas istabā un vispirms ielaidu vannā karstu ūdeni.

XXIII nodaļa

Un tagad es sēžu šeit, savā istabā «Kamberlendā», un pārdomāju. «

Ir pusčetri, bet man nemaz nenāk miegs. Vanna lieliski atspirdzināja mani; tiesa, es vēl jūtos satraukts, un mazliet sāp galva, bet jūtu sevī spēku, ja būs vajadzīgs, iet līdz galam.

Es piezvanīju Tev, Tom, bet neviens neatbildēja; acīmredzot Tu paliki pa nakti Birmingemā.

Tad es atkal turpināju pierakstīt savu stāstu, kura lielāko daļu es uzrakstīju vakar pēcpusdienā, pirms brauciena uz Meidenhedu; tagad es to papildināju. Es to lasīju un pārlasīju vairākkārt. Un pamazām es sāku saprast.

Piepeši es pievērsu uzmanību kādai sīkai detaļai, kam līdz šim nebiju piešķīris nekādu nozīmi. Bet vai šīs sīkās detaļas bieži vien nav tās, kas daudz ko noskaidro? Stāstot par to, kā mēs ar Beiliju braucām uz viesnīcu «Kipra» pagājušo trešdien, es gluži nejauši atzīmēju, ka Pamelas Tomsones vārds Veleca viesu reģistrācijas grāmatā bija ierakstīts ar violetu tinti. Kāpēc es atcerējos šo sīkumu? Pats nezinu. Varbūt tāpēc, ka šī ieraksta diezgan īpatnējās krāsas tinte (it kā netīra un atšķaidīta, tā man šķiet) likās neparasta.

Nu, lūk, es varētu gandrīz apzvērēt, ka plāns, ko man iedeva viesmīlis no «Zelta zivtiņas» Meidenhedā, bija zīmēts ar šo pašu tinti. Tagad es nevaru to pārbaudīt: nelietis, kurš man uzbruka laivu šķūnī, rūpīgi bija pārmeklējis manas kabatas — un plāns līdz ar pieciem tūkstošiem mārciņu un maniem dokumentiem nozudis bez pēdām. Taču šis papīra gabaliņš tā vien rēgojas man acu priekšā — zīmējums un tās dažas rindiņas bija rakstītas ar violetu tinti un nevis vienkārši ar violetu tinti, bet tieši ar šo īpatnējo tinti.

Ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka Džonam Lordam, «Zelta zivtiņas» viesmīlim, adresētā vēstule, tāpat kā plāns, kas bija tajā ielikts un domāts man, rakstīti viesnīcas «Kipra» īpašnieka kabinetā — vai nu to darījis pats Ve' s, vai, iespējams, kāds no viņa līdzzinātājiem, kuri parasti sapulcējas viņa kabinetā.

Un kas par to? Nekas, tikai man šķiet, ka mēs pietiekami neinteresējamies par seru Velecu. Skotlendjards, liekas, pilnīgi neņēma vērā šo versiju — un tikai tāpēc, ka mana sieva nebija (vai viņu nevarēja atrast) viesnīcā «Kipra» tobrīd, kad Beilijs nopratināja grieķi Velecu.

Toreiz man Beilija spriedumi šķita pārliecinoši; Velecs pastāstīja, ka Patu aizvedis kāds klibs vīrietis. Un viņš aprakstīja Klibo tieši tāpat, kā to darīja lidostas autobusa šoferis. Šķiet, ka šoferis un Velecs nekādā veidā nevarēja savstarpēji sarunāt, tātad Velecs Klibo nav izdomājis un stāstījis taisnību.

Spriedumi it kā ir loģiski … Loģiski, bet ar vienu noteikumu. Ar noteikumu, ka Klibais nav pats Velecs.

Ja Velecs un Klibais ir viens un tas pats cilvēks, tad viss kļūst skaidrs. Velecs ierodas lidostā, runā ar Patriciju, draud viņai, iebiedē un piespiež doties uz viesnīcu «Kipra». Tur viņš Patu iesloga un gaida, kad no aizokeāna atsteigšos es (ja būs vajadzīgs, viņš nosūtīs man uz Milvoki telegrammu). Es ierodos Londonā (par to viņš ātri uzzina no paziņojuma, kuru Mērfijs liek pārraidīt pa radio un televīziju, kā arī publicē laikrakstos), viņš nogaida vēl dažas dienas, bez šaubām, prātīgi izlemdams, ka nav vērts uzņemt ar mani sakarus, pirms nav norimusi Skotlendjarda dedzība.

Mans un Beilija apmeklējums viņu pārāk nesatrauc; viņš to ir jau iepriekš paredzējis un zina, ka viegli aptīs mūs ap pirkstu ar savu stāstu par to, kā Klibais ieradies viesnīcā un aizvedis manu sievu. Kad Beilijs ierunājas, ka gribot apskatīt visas istabas, viņš mazliet satraucas, bet viņam izdodas novērst mūsu uzmanību ar Patas neseseru, ko viņš atdod mums. Seržanta Beilija paviršā telpu apskate ir nepietiekama, lai atklātu slēptuvi, kurā Velecs ieslodzījis manu sievu.

Pēc tam viņš nogaida vēl divas dienas, tad piezvana man un norunā tikšanos Meidenhedā.

Protams, arī šajā versijā ir vēl vairākas neskaidrības. Kā Velecs uzdrošinājās uzsākt šādu spēli pēc tam, kad Skotlendjards piedraudēja viņam ar otrreizēju kratīšanu? Kādā veidā Patai izdevās iebāzt izmisīgo zīmīti tualetes piederumu nese- serā? Kāpēc viņa zīmītē min Bobu Razerfordu? Kāpēc Velecs, pēc tam kad bija atvilinājis mani uz Meidenhedu, aizmidzināja mani ar hloroformu un aplaupīja, nevis iemeta mani upē, bet atstāja dzīvu krastā?

Bez šaubām, viņš grib izvilkt no manis vēl kaut ko bez šīm piectūkstoš mārciņām . . .

Taču vissatraucošākais un neskaidrākais ir šāds jautājums: kāpēc, kā vārdā, kāda veida šim nožēlojamam grieķim izdevās iebiedēt Patu, atvilkt viņu uz savu riebīgo midzeni un turēt viņu tur ieslodzītu?

Te varēja būt tikai divas atbildes: Velecs vai nu ir Rihtera zemisko nodomu paklausīgs izpildītājs, vai arī viņš pats ir Rihters.

Tas nav nekas neiespējams. Jo vairāk es par to domāju, jo vairāk man likās, ka Velecs mazliet pievelk vienu kāju, es mēģināju atcerēties, vai dzirdēju Klibā nevienmērīgo soļu troksni, kad mēs Velecam aiz muguras kāpām augšā uz istabu, kur it kā dzivoja Pata, vai kad kāpām atkal lejā; es to nevarēju apzvērēt, bet tāpat nevarēju apzvērēt pretējo — ka neesmu dzirdējis soļu troksni.

Patiesi, nav nemaz tik grūti iedomāties, ka Rihters, izdzīts no Anglijas, tomēr izmisīgi cer tur atkal reiz atgriezties, sadabū beidzot viltotus dokumentus, atgriežas Londonā, atver viesnīcu, kurai ir slikta slava, un gaida izdevīgu brīdi . . . Viņš uzzina, ka Pata ir apprecējusi bagātu vīru un aizbraukusi uz Savienotajām Valstīm; viņam ir zināmi ļoti kompromitējoši fakti no viņas pagātnes, un, starp citu, viņš izmanto Patas ārkārtīgo jūtīgumu, viņas mīlestību pret mani un viņas pieķeršanos mātei . . . Tātad viņš ievāc ziņas par misis Stīvensu un, izvēlējies brīdi, kad viņa atstāj Londonu, nosūta telegrammu, kurai jāatvilina Pata uz Londonu . . .

Mana nabaga mīļā Pata kā putniņš iekrīt slazdā!

Tagad es esmu pārliecināts, ka Pata joprojām ir ieslodzīta viesnīcā «Kipra». Velecs noteikti ir paturējis viņu kā ēsmu, lai pievilinātu mani, un bez tam viņš pārāk riskētu, ja atdotu viņu kādam citam.

Man jādodas turp un viņa jāatbrīvo.

Brīdis ir ļoti piemērots: Velecs (vai Ribters) droši vien domā, ka es vēl bezsamaņā guļu Temzas krastā; viņam neienāk ne prātā, ka esmu jau atgriezies Londonā. Bez tam viņš jūtas drošs, ka naktī no sestdienas uz svētdienu policija pie viņa neieradīsies. Varbūt viņš nav vēl atgriezies no Meidenhedas Londonā …

Man jārīkojas ātri, jāizmanto mana priekšrocība: es jau zinu visu patiesību, bet viņš to vēl nenojauš. Vai ir vērts gaidīt, līdz ataust diena? Turklāt svētdiena es nesadabūšu ne Mērfiju, ne Beiliju.

Ja es tūlīt došos turp, es vēl varu viņu jzglābt.

XXIV nodaļa

Deivida Teilora stāsts aprāvās šajā vietā, bet Tomass Bredlijs zināja, kas notika pēc tam, un, to atceroties, viņš juta, ka acis aizmiglo asaras. Atceroties pagājušās nakts notikumus, viņu, tik cinisku, saprātīgu un godkārīgu cilvēku bez jebkādām ilūzijām, mocīja drausmīgas, sirdi plosošas izjūtas . ..

Pulkstenis bija bez piecām minūtēm četri, kad viņš savā railijā piebrauca pie greznā nama Viktorijas ielā, pie paša Sentdžeimsa parka. Bez divām minūtēm četros viņš iegāja sava dzīvokļa priekštelpā un izbrīnījās, ka dzīvoklī deg gaisma.

No kabineta iznāca viņa sulainis Bensons, garš, izkāmējis, nepatīkama izskata milzis, kurš šķita stipri satraukts.

—  Kas noticis?— Tomass vaicāja.

—  Lūdzu atvainot mani, ser. Jūsu draugs misters Teilors tikko aizgāja.

—  Tik vēlā naktī?

—  Jā, ser. Viņš atskrēja šurp kā ārprātīgs… tas bija apmēram pirms divdesmit minūtēm. Šķiet, ka viņš bija zvanījis jau iepriekš, bet es gulēju un neko nedzirdēju. Viņš tik stipri zvanīja pie durvīm, ka beidzot mani pamodināja; es nodomāju, ka tas esat jūs, ser, ka jūs esat aizmirsis atslēgas, tāpēc es piecēlos un gāju atvērt. Misters Teilors likās ļoti vīlies, ka nav sastapis jūs mājās. Viņš man teica, ka steidzīgi jābraucot uz viesnīcu «Kipra».

—  Uz viesnīcu «Kipra»?

—  Jā, ser. Nosaukumu es precīzi atceros. Starp citu, viņš paziņoja, ka jūs zināšot, par ko ir runa. Pēc tam viņš jautāja, vai es varot viņam iedot kādu ieroci. Jautājums mani mazliet pārsteidza, bet viņš tik ļoti uzstāja, ka beigās es viņam iedevu revolveri, kas bija jūsu rakstāmgalda atvilktnē. Nezinu, ser, vai es rīkojos pareizi . . .

—  Jūs rīkojāties pareizi.

—  Un vēl viņš iedeva man burtnīcu un lūdza, lai jūs to izlasot tūlīt pēc atgriešanās. Es to uzliku uz jūsu galda.

—  Labi, Benson. Un … vai sen viņš aizgāja?

—  Apmēram pirms minūtēm piecām.

Tomass Bredlijs īsu mirkli šaubījās, tad, par spīti nogurumam, nepārvarama spēka dzīts, izskrēja ārā. Varbūt šajā laikā Deividam nebūs izdevies noķert taksometru un Tomass apsteigs viņu . ..

Taču railija motors, kā par spīti, negribēja darboties. Bez šaubām, aizsērējis karburators vai sveces aizķepušas, vai vēl kāda cita vaina .. . Beidzot, kad bija «šķaudījis» vismaz minūtes desmit, railijs izkustējās.

Četros no rīta ielas nav ļaužu pārpilnas un luksofori pastāvīgi mirkšķina, bet no Vestminsteras līdz Stepnijai ir diezgan liels attālums, turklāt Toms slikti zināja ceļu. Un arī migla, kaut ne tik bieza un blīva kā iepriekšējās dienās, tomēr apgrūtināja braukšanu. Divas vai trīs reizes Tomasam vajadzēja strauji bremzēt tikai divu collu attālumā no citas mašīnas pakaļējā bampera. Aizkļuvis līdz Fenčērčstrītai, viņš nomaldījās, iegriezās pa kreisi un piebrauca pie metrostacijas «Liverpūle». Tur viņš atkal kļūdījās un aizbrauca uz Betnelgrī- nas pusi. Kaut arī īsts londonietis, viņš nomaldījās Istendā kā svešā pilsētā. Viņš apturēja mašīnu pie ielas laternas, lai ielūkotos plānā, kas viņam vienmēr bija līdzi mašīnā. Pulkstenis rādīja divdesmit piecas minūtes pāri četriem; viņš droši vien nokavēs.

Ja viņš tūlīt būtu braucis mājās, nevis divas stundas sēdējis savā klubā un iemetis pa glāzītei… Jā, protams, ja viņš tūlīt būtu braucis mājās, Deivids sastaptu viņu un Toms atrunātu viņu no brauciena uz «Kipru» … 1

Neciešams satraukums tirdīja Tomu. Viņš vēlējās būt kaut kur tālu, tālu no šejienes un nebūt saistīts ar šo nepatīkamo notikumu … un vienlaikus viņš juta, ka viņam jābrauc uz turieni . . .

Beidzot izkļuvis no mazo, līkumoto ieliņu labirinta, viņš sasniedza Stepnijgrīnu. Taču tur viņš stāvvietā aizķēra taksometru, vajadzēja vēlreiz apstāties. Bojājumi bija niecīgi, bet šoferis, pēkšņi pamodies, draudēja sacelt kājās visu kvartālu, noteikti gribēja izsaukt policiju, un, lai viņu nomierinātu. Tomam tūlīt vajadzēja atlīdzināt zaudējumus, turklāt pieprasītā summa apmēram piecas reizes pārsniedza iespējamo maksu par remontu!. ..

Bez divdesmit .minūtēm piecos Tomass Bredlijs iegriezās Džamaikastrītā, kuras viņā galā atradās viesnīca «Kipra».

Nams bija tumšs, naidīgs, noslēgts. Nevienā logā nemanīja ne gaismas stariņu, iekšpusē nedzirdēja ne mazāko troksnīti. Šķita, ka māja ir pamesta.

Bredlijs uzkāpa pa mazajām lieveņa kāpnēm, pagrūda durvis. Tās nepadevās.

Tad viņš vairākas reizes piezvanīja. Neviens neatbildēja.

Pēc tam viņš izņēma no kabatas savas atslēgas un izmēģināja tās citu pēc citas gluži kā mūķīzeri. Trešā atslēga derēja, durvis atvērās.

Taustīdamies viņš gāja pa šauro gaiteni, slēdzi neizdevās atrast. Viņš parakņājās kabatās, atrada šķiltavas, bet nevarēja iedegt, acīmredzot bija izbeidzies benzīns. Uz labu laimi viņš sataustīja kādu durvju rokturi un mēģināja tās atvērt, bet tās bija aizslēgtas.

Viņš uzmanīgi ieklausījās un šoreiz saklausīja kaut kādas apslāpētas skaņas. Šķita, ka otrajā stāvā kāds it kā atdarina viņa paša kustības — arī mēģina tumsā atvērt durvis.

Toms atspiedās pret sienu, sirds neprātīgi dauzījā». Kāpēc visas šīs pūles? No likteņa neizbēgsi. Varbūt Deivs vēl nav atbraucis vai varbūt ir jau aizbraucis no «Kipras»? Varbūt Bensons kaut ko sajaucis un runa nemaz nav bijusi par «Kipru». Varbūt. . .

Tobrīd viņš sadzirdēja soļus. Kāds kāpa augšup pa kāpnēm, bet tie nebija parasti soļi; to skaņa atbalsojās nevienmērīgi, ar dažādām atstarpēm — tooop-top, tooop-top, tooop-top .. .

Tie bija Klibā soļi.

Ko lai viņš dara? Iet pa kāpnēm viņam nopakaļ vai gaidīt?

Drīz vien bija dzirdami citi Soļi, tik tikko saklausāmi, bet Tomasam bija lieliska dzirde. Jā, kāds tiešām zagās Klibajam pa pēdām. Varbūt Deivs?

Soļi apklusa kaut kur tur augšā; noklaudzēja durvis, tad varēja saklausīt it kā vaidus, tad izcēlās kas līdzīgs kņadai . .. Pēc tam iečīkstējās loga aizvērtnis.

Šausmās sastindzis, nespēdams pakustēties un nezinādams, kurp iet, Tomass gaidīja.

Taču, kad viņš izdzirdēja kliedzienu, viņš saprata, ka nu ir par vēlu. Tas bija baiļu, izmisuma un šausmu pilns kliedziens — tāds kliedziens, kurā nebija nekā cilvēciska, kliedziens, kas pārtapa gaudošanā. Troksnis, kas atskanēja pēc tās, bija vēl drausmīgāks — ļengans un truls troksnis, kāds rodas, kad ķermenis atsitas pret zemi.

XXV nodaļa

Tomass izskrēja ārā. Nakts bija tumša, bet viņš nevarēja neredzēt to, kas vīdēja tur, ielas vidū. Trīcošām, ļodzīgām kājām Toms nokāpa pa pieciem lieveņa pakāpieniem.

Viņš nometās ceļos līdzās tumšajai, bezveidīgajai masai ielas vidū, izstiepa uz priekšu rokas neprātīgā cerībā, ka tas nav Deivids, un aptaustīja nekustīgo ķermeni. Taču dvēseles dziļumos viņš jau pilnīgi noteikti zināja, ka tas varēja būt tikai Deivids.

Viņš atcerējās, ka atbraucis šurp ar mašīnu un ka mašīnai ir starmeši. Grīļojoties un drebinoties viņš ar pūlēm atvēra durtiņas, sataustīja aiz stūres slēdzi un iededzināja starmešus. To spilgtajā gaismā čokurā savilcies ķermenis šķita kā bezjēdzīgs lupatu vīstoklis. Jā, tas tomēr bija Deivs Teilors — viņa gaišie mati, naivā, skaistā mute un mūžīgi izbrīnītais skatiens. Tomass bija ieradies pārak vēlu.

Atvērās māju logi, uz kaimiņmājas sliekšņa iznāca sieviete rītakleitā. Taču viesnīca «Kipra» palika tikpat tumša un mēma; tā it kā novēla no sevis visu atbildību par tikko notikušo. Vai Deivids patiešām izkrita pa vienu no šiem tumšajiem logiem?

Drīz vien apkārt salasījās ļaužu pūlis, izsaucieni skanēja no visām pusēm, kliedza kāda meitenīte, bet Tomass joprojām bija nometies ceļos un nespēja pakustēties.

Tad kāds pusapģērbies vecs vīrs istabas čībās un laipnu buldoga ģīmi pirmais ieteicās:

— Ir jāizsauc policija.

Policija . . . Tomass piecēlās, izlauzās caur pūli. Ļaudis viņam kaut ko jautāja, gribēja uzzināt, kas noticis. Viņš neko neatbildēja, pēkšņas domas plosīts. Tas pats večuks viņam sacīja:

—  Ja jūs vēlaties, lūdzu, man ir telefons. Es dzīvoju te blakus, pirmajā stāvā.

Večuks runāja ar īstu īstendas akcentu, kuru nav iespējams atdarināt. Diezin vai viņš bieži ir bijis uz rietumiem no Tauera; droši vien vecu lietu tirgotājs vai varbūt augļotājs. Tomass gāja viņam līdzi uz māju, iegāja iekšā un nokļuva vecām mēbelēm pieblīvētā būdiņā. Pie telefona viņš atkal it kā sastinga šaubās, bet vajadzēja tomēr iet līdz galam.

Aizritēja vesela «mūžība, līdz ieradās policija un atbrauca ātrā palīdzība. Pēc tam vēl vesela mūžība, kamēr nabaga Deivida līķi ielika drausmīgajā mašīnā. Un vēl viena — trešā mūžība, kamēr Tomasu nopratināja. Pec tam viņš atkal sēdās pie railija stūres un aizbrauca tumsā. Pulkstenis bija pusseptiņi no rīta, un migla bija vēl biezāka un blīvāka. Tomass bija tik noguris, ka pat nejuta sāpes. Šobrīd viņš vēlējās tikai vienu — ātrāk likties gultā. Plosīt sirdi un mocīties sāpēs viņš vēl paspēs.

Ar milzu pūlēm, rāpojot kā gliemezis, viņš beidzot izbrauca uz īstā ceļa. Kad otro reizi šajā naktī viņš apturēja mašīnu pie greznā nama Viktorijas ielā, viņam šķita, ka viņš divreiz veicis attālumu no Birmingemas līdz Londonai.

Dzīvoklī atkal dega gaisma, bet šoreiz viņš nepievērsa tam uzmanību; viņš vienkārši pa ceļam it visur to nodzēsa. Uz mirkli ielūkojās kabinetā, ieraudzīja uz rakstāmgalda burtnīcu, par kuru viņam stāstīja Bensons, neviļus notrīsēja un aizvēra durvis. Viņam būs pietiekami daudz laika to izlasīt vēlāk. Katrā ziņā tur vairs neko nevar mainīt . . .

Tomasa guļamistaba atradās dzīvokļa pašā galā. Ari šeit dega gaisma, un šoreiz tas viņu pārsteidza. Droši vien Bensons nolēmis gaismu nenodzēst, pēc tam kad bija sagatavojis gultu . . . Tomass pagrūda durvis, iegāja istabā un sastinga.

Pie kamīna sēdēja sieviete. Liesmu atspulgi rotājās viņas brīnišķīgajos vara krāsas matos, uz mirdzošajiem nagiem, uz zīdā ieautajām skaistajām kājām. Izdzirdusi, ka viņš ienāk, viņa pacēla galvu un pasmaidīja.

XXVI nodaļa

—  Labdien, Tomas,— teica Patricija Teilore.— Kur tu biji? Es jau sen gaidu tevi.

Bredlijs stāvēja pie durvīm un nespēja ne pakustēties, ne izteikt kādu vārdu.

—  Kāpēc tu klusē?— viņa vaicāja mazliet nepacietīgi.

Beidzot viņš izmocīja dažus vārdus.

—  Kā tu še nokļuvi?

—  Atbraucu ar taksometru.

Patricija piecēlās un nāca pie viņa izstieptām rokām. Viņa, kā vienmēr, turējās stalti, bet pēc zilajiem lokiem zem acīm, pēc trīcošajām lūpām varēja nojaust, ka viņa ir ļoti nogurusi un mazliet nobijusies.

Pēkšņi Tomass atguva gaišredzību un spēkus.

—  Ej projām!— viņš skarbi teica.

—  Kā tu teici?— Patricija nievīgi jautāja.

—  Ej projām!

—       Burvīga saruna,— viņa teica, atkal apsēzdamās pie kamīna.— Un kurp tu man pavēlēsi doties?

—  Kurp vien vēlies, man gluži vienalga.

—       Es varētu turēt tevi pie vārda. Taču man tevis žēl, jo, liekas, tu esi ļoti noguris. Varbūt būs labāk, ja atliksim sarunu līdz rītdienai?

—       Nekāda saruna nenotiks,— sacīja Tomass.— Es vienkārši lūdzu, lai tu ej projām.

Viņa neko neatbildēja, bet pievērsa viņam izbiedētu skatienu, it kā šoreiz būtu sapratusi, ka viņš runā nopietni. Tomasam gandrīz kļuva viņas žēl.

—      Es ne . . . Es tev neko nepārmetu, Pat,— viņš izmocīja. — Bet redzi . . . Būs labāk, ja tu aizbrauksi . . .

—  Bet kāpēc? Kāpēc?

—  Es biju tur,— viņš beigās izteica it kā nožēlodams.

—  Kur?

—  Viesnīcā «Kipra». Es redzēju .. .

—  Ko … ko tu redzēji?

—  Deividu. Viņš ir miris.

—  Deivids ir miris?

Pārsteigums tika notēlots lieliski: skaistās, dzidrās acis plaši ieplestas, mute pavērta, lūpas trīc, rokas bēdās sažņaugtas.

«Pārāk labi tēlo,» nodomāja Tomass. «Vēl mazliet vairāk dabiskuma, un es noticētu.» Un, pat tā domādams, viņš jutās aizkustināts un bija ar mieru noticēt. . . Bet viņš nevarēja un arī negribēja atkāpties.

—  Netēlo komēdiju! Tā biji tu, kas viņu pagrūda.

Es? Bet kad? Kur? Kāpēc?

Tas nu bija par traku. Tomass neizturēja, uzdeva nervi.

—       Paklidene!:— viņš kliedza.— Izvirtule! Vai tu esi jukusi vai uzskati mani par galīgu muļķi?

—  Bet, Tom, es neko . .. neko . . .

—  Ak, protams, tu neko nezini, tu neesi neko sliktu darījusi, tu esi tikai nelaimīgs upuris, vai ne? Divas nedēļas tu biji ieslodzīta, tevi ieslodzīja kāds noslēpumains, klibs nelietis, viņš tev draudēja, viņš šantažēja tavu nabaga vīru! Pēc tam viņš to nogalināja, bet tev tajā apjukumā izdevās izbēgt, un tu tagad vairs nezini, kas īsti ir noticis un ko tev darīt. Nelaimīgā muļķe, to visu tu vari iestāstīt policijai, ja vēlies, varbūt viņi tev noticēs! Bet kāpēc tu stāsti man šīs pasaciņas? Vai patiesi tu esi aizmirsusi, ka es zinu ikvienu tavu soli, ka arī es esmu iejaukts šajā notikumā, ka . ..

Kamēr viņš runāja, Patricijas sejā bija notikusi dīvaina pārmaiņa — muskuļi bija saspringti, mute sašķiebta, acis kļuvušas šauras jo šauras; tā vairs nebija nelaimīga, iebiedēta būtne, ko satriekuši negaidīti notikumi, bet mežonīga, lēcienam sagatavojusies tīģeriene. Un, kad viņa ierunājās skarbā, metāliskā balsī, Tomass šausmās apjauta,, ka viņš visu laiku ir maldījies: viņš domāja, ka viņa mīl viņu, bet viņa nekad nav mīlējusi nevienu, varbūt vienīgi sevi; viņš domāja, ka viņa tā rīkojas tāpēc, ka nav laimīga laulībā, taču viņu mudināja vienīgi alkatība un ļaunums. Viņš tika piemānīts tikpat muļķīgi kā Deivids un, kad pirms mirkļa viņš' dusmās meta viņai sejā nežēlīgus vārdus, pat nenojauta, cik šie vārdi bija trāpīgi. Patricija vienmēr ir bijusi paklīdene un izvirtule.

—  Patiešām tu esi iejaukts šajā notikumā,— viņa nošņāca.— Un būtu par maz teikt, ka esi iejaukts. Tu esi tajā iepīts līdz kaklam, tu esi mans līdzzinātājs un pat vēl vairāk — tu esi kūdītājs.

Gluži bez elpas Tomass raudzījās uz viņu.

—  Jā, tieši kūdītājs!— viņa turpināja.— Kad tu šī gada martā ieradies Milvoki, es biju maigi pieķērusies savam vīram; tu atrāvi mani no viņa, tu mani savaldzināji, tu mani pavedi.

— Tie ir meli!— viņš kliedza.— Es mīlēju Deivu, es negribēju viņu krāpt!

—  Tā tu tagad saki, bet toreiz tu sapņoji par vienu: atņemt mani viņam. Un tev tas tiešām izdevās — es padevos. Viss, kas notika pēc tam, ir šīs drausmīgās kļūdas sekas, kurā vainojams esi vienīgi tu.

Tomass vairs neapjēdza, vai viņa meloja tīši vai arī pati ticēja, ka saka taisnību. Viņš atcerējās Mičigana ezera krastā pavadītās jaukās pavasara dienas, viņš atkal pārdzīvoja tos saldkaislos mirkļus … Viņi aizgāja pastaigāties pa mežu, Pata skrēja viņam pa priekšu. Piepeši viņa paklupa, iekliedzās un nokrita. Izbijies viņš steidzās palīgā, viņš domāja, ka viņa ir savainojusi kāju, un noliecās, lai palīdzētu viņai piecelties, bet viņa, viegli pacēlusi galvu, klusu iesmējās un pievilka viņu sev klāt. Nē, ne jau viņš apskāva viņu — viņš nekad to neuzdrīkstētos, viņš pārāk augstu vērtēja savu draudzību ar Deividu, pārāk cienīja Patu; nē, viņa pirmā piekļāva viņu sev, piespieda nogulties līdzās; tagad viņš varēja apzvērēt, ka viņa nokrita tīšām, lai viņu pavedinātu. Visa šī komēdija bija jau iepriekš sagatavota; jau tad viņai bija iecercts savs plāns … Un pat vēl pēc mirkļa, kad viņš jau ieskāva viņu savās rokās, viņš vēl nebija zaudējis kontroli pār sevi, viņš negribēja aiziet pārāk tālu šajā mīlas rotaļā — tā bija viņa, kas pieķērās viņam aizvien ciešāk, kas apskāva viņu kā neprātīga, viņas mute meklēja viņa lūpas, bet viņas rokas vadīja viņu aizvien tālāk šajā spēlē. Un viņš vairs nepretojās, kopš tā brīža viņš padevīgi pakļāvās viņai, akli izpildīja jebkuru viņas vēlēšanos. Tā bija. Bet tikai līdz brīdim, kad Deiva ķermenis atsitās pret Džamai- kastrītas bruģi. . . Nu viss ir beidzies, beidzies pavisam . .. Tagad viņa vairs nemodināja viņā nekādas jūtas — vienīgi pretīgumu.

—  Un vai tad tu neatsūtīji man telegrammu par šķietamo mātes slimību, lai atvilinātu mani uz Londonu?— viņa turpināja.

—  Tāpēc ka tu man to lūdzi …

—  Pierādi to! Un vai ne tu sagaidīji mani lidostā, ietērpies šajā smieklīgajā ģērbā?

—  Tāpēc ka tu man apgalvoji, ka tas ir labākais līdzeklis, kā novērst tava vīra aizdomas . . .

—  Ja tu pats nebūtu gribējis, neviens tevi nepiespiestu. Un šo utaino, netīro viesnīcu Istendā arī sameklēji tu — ak Dievs, kā es tur garlaikojos!.-.. Tu arī iedevi naudu tam drausmīgajam grieķim, tu samācīji, kā viņam jāmelo policijai. Tu arī iepriekš brīdināji mani, ka «Kiprā» ieradīsies policists no Skotlendjarda, un es savācu savas mantas un tajā dienā izbraucu ārpus pilsētas. Un tu visu laiku nepārtraukti ziņoji man, ko saka un ko dara mans vīrs. Vēl vairāk — tieši tu piezvanīji Deividam, tieši tu liki man uzrakstīt šo muļķīgo vēstuli un izsauci viņu uz Meidenhedu, bet pēc tam pats devies turp un nozagi viņam tās piectūkstoš mārciņas. Vai var iedomāties kaut ko vēl muļķīgāku un briesmīgāku? Tu pat nevarēji tikt no viņa vaļā; ja tu būtu pēc tam iemetis viņu Temzā, kā mēs bijām nolēmuši, viss nu būtu beidzies, visi šie murgi, turpretī tagad . . .

Tomass vairs neklausījās viņā. Vai viņš patiešām ir izdarījis visus šos noziegumus, kuros Pata vaino viņu? Vai varbūt to ir izdarījis viņa dubultnieks, rīkodamies kā mēnessērdzīgais? . . . Patricija jau pašā sākumā bija iecerējusi šo slepkavību, viņa gribēja ātrāk iegūt mantojumu . .. Bet viņš, naivais, bija iedomājies, ka pēc tam, kad viņš izvilks no Deivida šīs piectūkstoš mārciņas, viņa beidzot aprims un atteiksies no sava plāna. Ak, cik muļķīgi un riebīgi bija šie viņa aprēķini! Kā gan tik gudrs cilvēks kā viņš, tik slavens advokāts kā viņš varēja ļaut sevi iepīt šajos neģēlīgajos tīklos! Jā, tā patiešām bija kaut kāda burvestība .. . ,

—  Viss veicās tik labi,— vēl nemitējās Patricija.— Man izdevās viņam pilnīgi sajaukt prātu. Viņam nekad nav bijuši stipri nervi. Es viņu nomocīju ar šo notikumu ar Klibo, es katru vakaru miglā sekoju viņam pa pēdām, bet viņš domāja, ka tas ir Rihters; es aizsūtīju viņu pie Boba Razerforda, kurš jau sen bija sajucis prātā; es droši zināju, ka Deivids ilgi nenoturēsies un arī zaudēs saprātu … Ja tonakt tu būtu viņu iemetis Temzā, visi domātu, ka notikusi pašnāvība . . . Turpretī tagad notiks izmeklēšana, grieķis var izrunāties, Skotlendjards beigās var kaut ko uzokšķerēt . . .

—  Jā,— neapzināti noteica Tomass.— Skotlendjards beigās noteikti kaut ko uzokšķerēs . . .

Viņš jau redzēja, kā viņu ved uz tiesu, apsūdz, aplej ar dubļiem . . . Pat ja viņš pratīs izkulties un attaisnoties, pat ja izbēgs no cilpas, vienalga viņa karjerai ir pārvilkts krusts, visi draugi novērsīsies no viņa, un viņam neatliks nekas cits kā, līdzīgi Oskaram Vaildam, doties pāri Lamanšam un nožēlojami beigt savu dzīvi kaut kur Monmartras vai Belvilas graustos .. .

Patricija, bez šaubām, uzminēja viņa domas, jo viņaš tonis pēkšņi mainijās.

—  Piedod man, mīļais,— viņa čukstēja.

Viņa pienāca pie viņa, uzlika rokas viņam uz pleciem.

—  Klausies,— viņa dudināja,— visu var vēl nokārtot. Kas gan ticēs šim nožēlojamam grieķim? Ja tu izmantosi savus plašos sakarus, lietu varēs notušēt. Ļaunākajā gadījumā mēs aizbrauksim uz Savienotajām Valstīm. Atceries, es taču tagad būšu bagāta, ļoti bagāta: Deividam bija vairāk nekā pusmiljons dolāru . . .

Viņa pielieca seju tuvāk Tomasa sejai, lūpas pieskārās viņa lūpām. Vēl mirklis — un atkal atjaunosies burvestība . . .

Bet nē, par vēlu. Viņš strauji atbrīvojās.

—  Nē, Patricij, nē. Es to negribu.

Šoreiz Patas acīs patiešām bija īstas asaras.

—  Bet kāpēc? Kāpēc?

—  Tāpēc, ka tu nogalināji viņu. Es zinu, ka biju tavs līdzzinātājs, ka man nav tiesību tev kaut ko pārmest. Piedod, ka es tevi apvainoju. Taču tas ir kaut kas stiprāks par mani. Pēc tā, kas ir noticis, es vairs nevarēšu tevi apskaut.

—  Bet es taču nenogalināju viņu!— viņa kliedza.— Tici man. Es negaidīju, ka viņš ieradīsies. Es domāju, ka viņš ir noslīcis Meidenliedā. Es mierīgi gulēju savā istabā viesnīcā «Kipra». Pēkšņi es izdzirdu troksni, piecēlos, nokāpu lejā . .. Kabinets bija vaļā, tur dega gaisma … Es ieskatījos un ieraudzīju, ka Deivids žņaudz Velecu. Es vairs nezināju, ko darīt. Par laimi, atcerējos, ka korķi atrodas gaitenī,— man izdevās nodzēst gaismu visā mājā, pirms viņš mani ieraudzīja. Taču viņš negāja projām … Tad, lai izbēgtu no viņa, es atkal atdarināju Klibā gaitu. Zvēru tev, es negribēju viņu nogalināt, es vienkārši gribēju viņu ieslēgt bēniņos! Nezinu, kas notika tumsā: droši vien viņš atvēra logu, domādams, ka tās ir durvis … un izkrita .. .

Tomass purināja galvu. Acīmredzot viņa tiešām ir satraukta un nobijusies, ja melo tik stulbi un neveikli.

—  Un Ketrīna Vilsone?— viņš vaicāja.— Vai arī viņa nejauši pakrita zem vilciena?

—  Viņa bija nojautusi visu patiesību un draudēja mani nodot,— Patricija šņukstēja.— Tā bija slikta un ļauna sieviete. Es pati nezinu, kā tas notika. Un atkal tu brīdināji mani par viņas paredzamo tikšanos ar Deividu. Atceries, tu noklausījies viņa sarunu ar Ketrīnu no telefona būdiņas. Ja tu nebūtu man to pateicis, es turp neietu!

Iestājās ilgs klusums, kaut kas līdzīgs norimumam ciklona centrā. Patricija klusu šņukstēja. Tomass stāvēja nekustīgs, riebuma un neizsakāma noguruma pārņemts.

Beidzot viņš izlēma.

—  Klausies,— viņš sacīja,— es gribu dot tev vēl vienu izdevību.

Viņa pacēla galvu, seja raustījās aizturētās elsās.

—  Kādu izdevību?

—  Pieļauju, ka esmu tikpat vainīgs kā tu. Taču es nevēlos viens samaksāt par noziegumu, kuru es negribēju izdarīt. Ja mēs paliksim kopā, mūs noteikti agri vai vēlu notvers. Un es vienalga nevarēšu to ilgāk paciest.

Un viņš neskanīgā balsī piebilda:

—  Es viņu patiešām mīlēju.

Pata izslējās, viņa atkal bija atguvusi aukstasinību un bija pavisam mierīga.

—  Ko tu iesaki?

Tomass izņēma no kabatas aploksni.

—      Te ir pieci tūkstoši mārciņu. Atdodu tās tev. Es negribu šo naudu. Katrā ziņā tā pienākas tev — tu taču esi viņa mantiniece.

Pēc nelielas šaubīšanās Pata paņēma aploksni.

—       Pazūdi, es tevi nolādu. Tici man, mēs nevaram palikt kopā. Varbūt tev izdosies kaut kā nokārtot savu dzīvi. Es tev to novēlu. Man tas na* lemts, tas ir beidzies.

—  Kas?

—  Mīlestība,— teica Tomass.

Viņš nolieca galvu, aizvēra acis. Viņš bija tik ļoti noguris, ka nejuta sāpes. Sāpes jutīs vēlāk.

Kad viņš atvēra acis, Patas vairs istabā nebija.

XXVII nodaļa

Biroja logi vērās uz lielo Lincolris 1 riti Fielās skvēru, ko apspīdēja bāli rudens saules stari.

Tomass novērsa skatienu no loga, paskatījās kalendārā sev iepretī. Viņš klusu sacīja: «Pirmdiena, 3. oktobris.» Tas bija neapstrīdami un nenoliedzami. Burtnīca uz galda arī bija nenoliedzama. Viss notikušais nebija nelāgs sapnis, viss bija patiešām noticis. Deivids ir miris, Patricija aizgājusi. . .

Bet varbūt tā bija labāk? Protams, viņa sirds vēl atceras Deividu, viņa ķermenis atceras Patriciju; kad viņš domā par tiem, viņam kļūst sāpīgi kaut kur krūšu apvidū .. . Bet^tas ir jāpārvar. Viņš spēs dzīvot bez šīs divdomīgās draudzības, kas bija dibināta uz skaudību un paša pārākuma sajūtu; viņš izdzīvos bez šīs sievietes iekārošanas, kura viņam nepieder, bez šīs briesmīgās apziņas, ka ir līdzdalībnieks viņas noziegumos. Viņš jutās salauzts, bet reizē arī atvieglots. Viņam nu pavērās jauna dzīve — tāda dzīve, ko piepildīja darbs, panākumi un pašapliecināšana .. .

Iezvanījās telefons; Tomass neapzināti pacēla klausuli.

—  Jā,— viņš teica, turpinādams savu domu gaitu.

—       Bredlijs?— vaicāja mierīga un skanīga balss.— Te runā Mērfijs. Sakiet, dārgais,— vai es varu jūs palūgt atbraukt pie manis uz Jardu? Tas ir sakarā ar tā nabaga Teilora lietu. Iedomājieties, mēs nopratinājām to grieķi, jūs taču atceraties, tās viesnīcas īpašnieku īstendā, kurā Teilors gāja bojā . . . Nu, lūk, šis grieķis atzinās, ka misis Teilore nekad nav tikusi ne nolaupīta, ne ieslodzīta,— visu šo laiku, kamēr mēs viņu meklējām, viņa mierīgi dzīvoja šajā viesnīcā. Un droši vien viņa pati arī izmeta savu vīru pa logu . .. Pagaidiet, tas vēl nav viss. Mēs aizturējām misis Teilori lidostā, kad viņa ar svešu vārdu un svešiem dokumentiem mēģināja izlidot uz lST ujorku. Šobrīd viņa ir manā kabinetā un stāsta par jums visai dīvainas lietiņas. Vai jūs tas neapgrūtinās, ja es lūgšu jūs atbraukt šurp? Vai jums varbūt labāk patiktu, ja es kādu aizsūtītu jums pakaļ?

[*] anglijā mājas pa lielākai daļai tiek numurētas pēc kārtas bez pāra un nepāra numuru mijas. (Aut. piez.)

Content

Aleksanders Pols, et al Redzēt Londonu un mirt

I nodaļa

II nodaļa

III nodaļa

IV nodaļa

V nodaļa

VI nodaļa

VII nodaļa

VIII nodaļa

IX nodaļa

X nodaļa

XI nodaļa

XIII nodaļa

XIV nodaļa

XV nodaļa

XVI nodaļa

XVII nodaļa

XVIII nodaļa

XIX nodaļa

XX nodaļa

XXI nodaļa

XXII nodaļa

XXIII nodaļa

XXIV nodaļa

XXV nodaļa

XXVII nodaļa