Makkalova Kolina

Rēgs

Kolina Makkalova

RĒGS

Pirmā daļa

1965. gada oktobris un novembris

pirmā nodaļa

Trešdiena, 1965. gada 6. oktobris

Džimijs modās pamazām, vispirms apzinādamies tikai vienu - drausmīgo aukstumu. Zobi salā klabēja, miesa smel- dza, roku un kāju pirksti bija nejūtīgi. Un kāpēc viņš neko neredzēja? Kāpēc viņš neredzēja? Visapkārt valdīja piķa melna tumsa, tik dziļa, kādai līdzīgu Džimijs vēl nekad nebija pieredzējis. Vairāk pamozdamies, viņš ari apjauta, ka ir iesprostots kādā šaurā, smakojošā, svešā vietā. Ietīts! Džimiju pārņēma panika, un viņš sāka kliegt, ar nagiem mežonīgi plēšot to, kas viņu žņaudza. Tas šķīda un juka, bet ledainais aukstums palika arī tad, kad bija izdevies atbrīvoties, šausmas dzina viņu ārprātā. Apkārt bija vēl daudz lietu, tādi paši smakojoši būri, bet, lai kā Džimijs kliegtu, lai kā plosītu un plēstu, viņš nespēja tikt laukā, neredzēja ne stariņu gaismas, nejuta ne kripatu siltuma. H viņš ar ausīs dunošiem sirdspukstiem kliedza, plosīja un plēsa, dzirdēdams tikai paša radītās skaņas.

Otiss Grīns un Sesils Poters darbā ienāca vienlaikus, jau iepriekš saskrējušies uz Vienpadsmitās ielas un viens otram plati uzsmaidījuši. Precīzi septiņos no rīta, bet vai nebija lieliski, ka nevajadzēja izsist atskaiti uz hronometra? Viņu darbavieta bija civilizēta, tā gan, par to nu šaubu nebija. Viņi ielika pusdienu sainīšus mazā nerūsējošā tērauda skapīti, ko bija rezervējuši pašu lietošanai; pēc atslēgām nebija nekādas vajadzības, šeit zagļu nebija. Tad abi uzsāka savas dienas gaitas.

Sesils dzirdēja, kā mazuļi sauc; viņš devās tieši pie to telpas durvīm un tās atvēra, maigi uzrunājot:

-    Sveiki, mazie! Kā jums iet, ko? Visi labi gulējāt?

Durvis vēl šņācot vērās ciet aiz Sesila, kad Otiss ķērās pie

savas darba dienas nepatīkamākā pienākuma - ledusskapja iztukšošanas. Viņa plastmasas konteiners uz ritenlšiem smaržoja tīri un svaigi. Viņš ielika tajā jaunu atkritumu maisu un piestūma tvertni pie ledusskapja durvīm - smagām tērauda durvīm ar automātisku slēdzeni. Nākamie mirkļi strauji saplūda vienā: atverot durvis, viņam kaut kas metās garām, kliedzot kā sirēna.

-    Sesil, nāc šurp! - viņš iekliedzās. - Džimijs vēl ir dzīvs, mums viņš jānoķer!

Lielais pērtiķis drebēja kā neprātā, bet, kad Sesils ar to mirkli aprunājās un tad pastiepa plaukstas, Džimijs trīcēdams metās kopējam rokās un viņa kliedzieni pārauga smilkstos.

-   Jēziņ, Otis, - Sesils sacīja, auklēdams dzīvnieku kā tēvs paša bērnu, - kā gan doktors Čandra to nepamanīja? Nabaga puika bijis ieslēgts ledusskapi visu nakti. Kuš, kuš, Džimij, kuš, kuš. Tētuks ir tepat, tagad viss ir labi!

Abi vīrieši bija satriekti, un Otiss jutās tā, it kā viņa sirds būtu pārvērtusies želejā, taču nekāds nopietns ļaunums nebija noticis. Doktors Čandra priecāsies, ka Džimijs tomēr nav miris, Otiss domāja, atgriezdamies pie ledusskapja. Džimijs bija simt lielo pērtiķu vērts.

Pat tāds tīrības fanātiķis kā Otiss nespēja no ledusskapja pilnībā padzīt nāves smaku, kaut arī viņš to rūpīgi berza ar dezinfekcijas un smaržīgiem tīrīšanas līdzekļiem. Smaka, kaut kas vieglāks un netveramāks par pūšanas smārdu, apņēma Otisu, kad viņš pagrieza gaismas slēdzi, lai izgaismotu ledusskapja tērauda iekšpusi. Ak, sasodīts, Džimijs te bija uztaisījis pamatīgu bardaku. Visur mētājās saplēstas papīra tūtas, bezgalvaini žurku ķermeņi ar sasalušu baltu spalvu un neķītri plikām astēm. Un aiz duča žurku maisu bija saplēsti vēl pāris lielāki maisi. Nopūzdamies Otiss aizgāja paņemt no skapja vēl atkritumu maisus un sāka sakopt Džimija radīto nekārtību.

Kad beigtās žurkas atkal bija pienācīgi saliktas maisos, viņš pasniedzās saltajā kambarī un pavilka uz priekšu pirmo no lielajiem maisiem. Tas bija pārplēsts no augšas līdz apakšai, atklājot lielāko daļu tā satura.

Otiss atvēra muti un sāka kliegt tikpat spalgi kā Džimijs, un joprojām kliedza, kad Sesils izbrāzās no pērtiķu istabas. Tad, šķiet, nemaz neredzēdams Sesilu, viņš pagriezās un metās laukā no dzīvnieku aprūpes telpām, prom pa koridoru, foajē, ārā pa durvīm un neprātīgā ātrumā aizskrēja pa Vienpadsmito ielu uz savu dzīvokli noplukušas trisdzīvokļu mājas otrajā stāvā.

Seleste Grīna dzēra kafiju ar savu krustdēlu, kad virtuvē iešāvās Otiss; abi sēdētāji pielēca kājās, pilnīgi piemirstot Veslija dedzīgo runu par balto noziegumiem. Seleste devās meklēt ožamo sāli, kamēr Veslijs iestutēja Otisu krēslā. Atgriezusies ar pudelīti, sieviete rupji pagrūda Vesliju malā.

-    Vai zini, kur ir tava problēma, Ves? Tu vienmēr maisies pa kājām! Ja tu mūždien nemaisītos Otisam pa kājām, viņš tevi vis nesauktu par nejēgas puiku! Otis! Otis, mīļais, mosties!

Otisa āda no silti tumšbrūna bija ieguvusi pelēcīgu toni, kas nekļuva labāks, kad viņam zem deguna pagrūda amonjaka pudelīti, tomēr viņš attapās un parāva galvu nostāk.

-    Kas ir? Kas par lietu? - taujāja Veslijs.

-    Sievišķa gabals, - Otiss nočukstēja.

-    Kas? - asi iejaucās Seleste.

-    Gabals sievietes. Darbā ledusskapī kopā ar beigtajām žurkām. Dibens un vēders. - Viņš sāka drebēt.

Veslijs uzdeva vienīgo jautājumu, kas viņam bija svarīgs: - Vai viņa bija baltā vai melnā sieviete?

-    Nepiesienies viņam ar tādām muļķībām, Ves! - uzkliedza Seleste.

-    Ne melna, - Otiss sacīja, uzliekot rokas krūtīm. - Bet arī ne balta. Krāsainā, - viņš piebilda, noslīdēja uz priekšu no krēsla un pakrita uz grīdas.

-    Izsauc ātro palīdzību! Nu taču, Ves, izsauc ātros!

Atrā palīdzība ieradās ļoti drīz divu laimīgu sakritību dēļ: pirmkārt, Halomenas slimnīca bija turpat aiz stūra, un, otrkārt, šajā rīta stundā pilsēta vēl nebija atmodusies. Visnotaļ dzīvs Otiss Grīns tika ievietots ātrās palīdzības mašīnā ar sievu līdzās: dzīvokli atstāja Veslija le Klerka uzraudzībā.

Viņš tur ilgi nepalika, ne jau ar tādiem jaunumiem. Muhameds el Nesrs dzīvoja Piecpadsmitās ielas 18. namā, un noteikti viņam bija jāizstāsta. Gabals sievietes! Ne melnas, bet ari ne baltas. Krāsainās. Tas Veslijam un visai Muhameda Melnajai brigādei nozīmēja to pašu, ko melnās. Baltajiem pienācis laiks atbildēt par divsimt vai vairāk gadu apspiešanu, izturēšanos pret melnajiem kā pret otrās šķiras cilvēkiem, pat zvēriem bez nemirstīgas dvēseles.

Kad Veslijs iznāca no cietuma Luiziānā, viņš nolēma doties uz ziemeļiem - uz Konektikutu pie tantes Selestes. Viņš ilgojās iegūt tāda melnā reputāciju, kura vārdam ir svars, un to bija vieglāk paveikt tādā valsts daļā, kas būtu mazāk noskaņota mest melnos cietumā nekā Luiziānā, tiklīdz tie paskatītos pa labi vai pa kreisi. Konektikutā uzturējās Muhameds un viņa Melnā brigāde. Muhameds bija izglītots, viņam bija doktora grāds tiesību zinībās - viņš zināja savas tiesības! Bet iemeslu dēļ, ko Veslijs ik dienas redzēja, ielūkodamies spogulī, Muhameds el Nesrs bija Vesliju noraidījis kā nevērtīgu. Plantāciju nēģeri, tukšu vietu. Bet tas nebija apdzēsis Veslija dedzību; viņš gatavojās sevi pierādīt Halomenā, Konektikutā! Pierādīt tā, ka kādu dienu Muhameds ar bijību raudzīsies uz viņu, Vesliju le Klerku, plantāciju nēģeri.

Sesils Poters bija ātri vien atklājis, kas lika Otisam kliedzot mesties prom no ēkas, taču viņš nebija tik viegli satraucams. Viņš nepieskārās ledusskapja saturam. Nedz arī zvanīja policijai. Viņš paņēma telefonu un nospieda Profesora numuru, labi zinādams, ka tas būs savā kabinetā pat šajā diennakts stundā. Mieru varot rast vienīgi rīta stundās, tā Profesors mēdza teikt. Tikai ne šorīt, nodomāja Sesils.

-    Skumjš gadījums, - leitnants Karmīns Delmoniko sacīja savam uniformā ģērbtajam kolēģim un priekšniekam, kapteinim Denijam Marsiano. - Ja neatradīsim citus radiniekus, bērnus nāksies nodot valsts aprūpē.

-    Vai esi pārliecināts, ka to izdarīja viņš?

-     Pilnīgi. Nabags mēģināja izdarīt tā, lai izskatītos, ka kāds ir ielauzies, bet gultā ir viņa sieva ar mīļāko, mīļākais ir sagraizīts, sieviete pilnīgi samalta - to ir izdarījis viņš. Mans minējums: viņš vēl šodien atzīsies labprātīgi.

Marsiano piecēlās. - Tad iesim iekost brokastis.

Viņa telefons iezvanījās; Marsiano sarauca uzacis, lūkodamies uz Karmīnu, tad pacēla klausuli. Trīs sekunžu laikā policijas kapteinis sastinga, pilnīgi zaudējis visu labo omu. Viņš čukstus uzsauca Karmīnam: - Silvestri! - un turpināja māt ar galvu. - Protams, Džon. Es tūlīt aizsūtīšu Karmīnu un Patsiju arī, tiklīdz varēšu.

-    Nepatikšanas?

-    Pamatīgas. Silvestri tikko saņēmis zvanu no Hjū vadītāja Profesora Roberta Smita. Viņi ir atraduši daļu sievietes līķa savā beigto dzīvnieku saldētavā.

-Jēzus!

Seržanti Korijs Māršals un Eibs Goldbergs brokastoja Mal- volio's ieskrietuvē, kur policisti ieturēja maltītes, jo tā atradās blakus apgabala pārvaldes ēkai Sedarstrītā. Karmīns nepapū- lējās iet iekšā; viņš pieklauvēja pie stikla vietā, kur Eibs un Korijs pašlaik noskaloja pankūkas un kļavu sīrupu ar lielām krūzēm kafijas. Laimīgie, viņš nodomāja. Es tagad netieku pie ēdamā, jo man jāatdod Denijam ziņojums, bet viņi aiziet paēst. Augstāka dienesta pakāpe ir tīrās nepatikšanas.

Mašīna, ko Karmīns uzskatīja par savējo (patiesībā tas bija Halomenas Policijas departamenta auto ar nemarķētu numura zīmi), bija Ford Fairlane ar uzlabotu astoņu cilindru motoru, policijas atsperēm un amortizatoriem. Ja mašīnā viņi bija visi trīs, Eibs allaž sēdēja pie stūres, Korijs sēdēja priekšējā pasažieru sēdeklī un Karmīns ar saviem papīriem iekārtojās aizmugurē. Apstākļu izklāsts Korijam un Eibam aizņēma pusi minūtes, brauciens no Sedarstrītas līdz izpētes centram - mazāk nekā piecas.

* * *

Halomena atradās apmēram pusceļā uz Konektikutas krastu, tās plašā osta pāri Saunda līcim vērās uz Longailendu. Pilsētu 1632. gadā dibināja no baznīcas atšķēlušies puritāņi, un tā vienmēr zēla un plauka ne tikai daudzo rūpnīcu dēj, kas pletās tai apkārt un augšup pa Pekotas upi. Liela daļa pilsētas 150 000 iedzīvotāju tādā vai citādā veidā bija saistīti ar Čabas Universitāti, cienījamu Aivijlīgas institūciju, kas nepiekāpās nevienas citas priekšā, uzskatot sevi pārāku pat par Hārvarda un Prinstonas universitātēm. Pilsēta un universitāte bija nesaraujami saistītas.

Čabas galvenās ēkas no trim pusēm ieskāva lielu zālienu. Starp universitātes karaļa Džordža laika stila agrīnajām kolonnu variācijām un deviņpadsmitā gadsimta gotikas stila celtnēm atradās dažas pārsteidzoši modernas ēkas, ko piecieta vien tāpēc, ka ar katru no tām bija saistīti ievērojamu arhitektu vārdi. Bet bija vēl ari Zinātnes pakalns uz austrumiem, kur studiju telpas atradās kvadrātveida namos no tumšiem ķieģeļiem un spoguļstikla, un pāri visai pilsētai rietumos atradās Čabas Medicīnas skola.

Tā kā medicīnas skolas attīstījās vienlaikus ar slimnīcām, 1965. gadā tās lielākoties bija novietotas vissliktākajās pilsētas daļās; šajā ziņā Halomena ne ar ko neatšķīrās. Čabas Medicīnas skola un Halomenas slimnīca stiepās gar Oukstrītu uz robežas ar lielāko no diviem Halomenas melnādaino rajoniem; šo geto dēvēja par Ieplaku, jo tas atradās vietā, kur kādreiz bija purvs. Lai vēl vairāk saasinātu turienes iedzīvotāju veselības problēmas, 1960. gadā Halomenas austrumu puses naftas rezervuāri tika pārvietoti uz Oukstrītas galu, starp 195 šoseju un ostu.

Hjūlinga Džeksona Neiroloģisko pētījumu centrs atradās Ouk- strītā tieši pretī Šeindraiveras medicīnas studentu kopmītnēm ar simt istabām uz simt studentiem. Blakus Šeindraiverai bija Parkinsona Medicīnisko pētījumu paviljons. Tas atradās pretī Hjū blakusmājaī, Halomenas slimnīcai - divpadsmit stāvu ēkai, kas bija pārbūvēta 1950. gadā, tai pašā, kurā uzcēla Hjū.

-    Kāpēc viņi to sauc par Hjū? - Korijs jautāja, kad fords ielīgoja pagaidu ceļā, kas sadalīja milzīgu stāvlaukumu.

-    Tie laikam būs pirmie trīs burti no Hjūlinga, es teiktu, - attrauca Karmīns.

-    Hjū? Tajā nav nekādas cieņas. Kāpēc tad ne pirmie četri? Tad tas būtu Hjūls.

-    Pajautā Profesoram Smitam, - Karmīns ierosināja, ar skatienu nopētīdams viņu galamērķi.

Hjū bija īsākais, mazākais dvīņubrālis Bērka Bioloģijas tornim un Zīskinda Zinātnes tornim Zinātnes pakalnā; kaila, drukna tumšu ķieģeļu māja ar daudziem lieliem spoguļstikla logiem. Ap to pletās trīs akri zemes, kur kādreiz atradās noplukuši mājokļi, ko nojauca, lai varētu uzcelt šo pieminekli vīram, kuram nebija pilnīgi nekāda sakara ar tā izcelsmi. Kas gan bija šis Hjūlings Džeksons? Šo jautājumu uzdeva it visi Halomenā. Taisnīgi būtu bijis, ja Hjū būtu nosaukts tā patrona, neiedomājami bagātā mistera Viljama Pārsona vārdā.

Tā kā viņiem nebija atslēgas no stāvvietas vārtiem, Eibs nolika fordu Oukstrītā pie pašas ēkas. Tai nebija izejas uz Oukstrītu; visi trīs pa grants taku devās gar ziemeļu malu uz vienīgajām stikla durvīm, pie kurām viņus sagaidīja ļoti gara auguma sieviete.

Šī ēka ir kā bērna spēļu klucītis milzīgas istabas vidū, Karmīns nodomāja. Trīs akri zemes ir daudz namam, kura malas vien ir simt jardu garas. Un, sasodīts, tai sievietei rokā ir rak- stāmpaliktnis. Biroja, nevis medicīnas. Viņa prāts automātiski reģistrēja ikvienas personas, kas pagadījās viņam tuvumā, fiziskās pazīmes, tāpēc domas bija aizņemtas, kad viņa pienāca tuvāk: sešas pēdas trīs collas bez kurpju papēžiem, mazliet pāri par trīsdesmit gadiem, tumšzils, drusku vaļīgs bikškos- tīms, zempapēžu šņorkurpes, peļu pelēki mati, seja ar palielu degunu un spēcīgu zodu. Pirms desmit gadiem viņa noteikti nebūtu kļuvusi par mis Halomenu, nekādā ziņā par mis Konek- tikutu. Tomēr, nostājies viņai tieši priekšā, Karmīns pamanīja, ka viņai ir ļoti smalkas, interesantas acis bieza ledus tonī, kas viņam allaž bija licies skaisti.

-    Seržanti Māršals un Goldbergs. Es esmu leitnants Karmīns Delmoniko, - viņš pieklājīgi sacīja.

-    Desdemona Duprē, biznesa menedžere, - viņa atbildēja, ievezdama viņus nelielā foajē, kas laikam bija domāts tikai kā divu liftu priekštelpa. Bet tā vietā, lai nospiestu lifta pogu, viņa atvēra durvis pretējā telpas pusē un ieveda viņus plašā koridorā.

-    Šis ir mūsu pirmais stāvs, kur atrodas dzīvnieku aprūpes telpas un studijas, - viņa sacīja; viņas akcents liecināja par izcelsmi kaut kur otrpus okeāna. Pagriezušies ap stūri, viņi nonāca vēl vienā hallē. Sieviete norādīja uz pāris durvīm telpas tālākajā galā. - Tur ir dzīvnieku aprūpes telpas.

-    Paldies, - Karmīns noteica. - No šejienes mēs visu darīsim paši. Lūdzu, pagaidiet mani pie liftiem.

Sievietes uzacis pacēlās, taču viņa, neko neteikusi, apgriezās uz papēža un aizgāja.

Karmīns atradās ļoti plašā telpā, kas bija pilna ar plauktiem un tvertnēm. Lielas sastatnes ar tīriem būriem, gana lieliem, lai tajos ieliktu kaķi vai suni, kārtīgi sarindotas, stāvēja iepretim kravas liftam, kas bija daudz reižu lielāks par abiem foajē esošajiem. Citās sastatnēs bija plastmasas kastes ar metāla režģi augšpusē. Telpā smaržoja labi, asi kā priežu mežs, tikai ar pavisam vieglu kaut kā mazāk patīkama dvesmu.

Sesils Poters bija izsmalcināta izskata vīrietis, garš, slaids, labi kopts, savā laboratorijas virsvalkā un audekla sporta apavos. Karmīns iztēlojās, ka viņa acis droši vien bieži smaida, kaut ari ne šobrīd.

Viena no Karmīna galvenajām taktikām šajā pieaugošo nemieru gadā: ka pret melnajiem, ko viņš satika vai nu darba attiecībās, vai sabiedriskajā dzīvē, jāizturas ar cieņu; viņš pastiepa roku, stingri paspieda Sesila plaukstu un bez steigas un skarbiem toņiem iepazīstināja ar sevi un kolēģiem. Korijs un Eibs, viņa biedri it visās dzīves situācijās, sekoja viņa paraugam.

-    Tas ir šeit, - sacīja Sesils, pieiedams aizvērtām nerūsējošā tērauda durvīm ar automātisko slēdzeni. - Es neko neaiztiku, tikai aizvēru durvis. Viņš mirkli vilcinājās, tad izlēma riskēt: - Ēe, leitnant, vai es drīkstu atgriezties pie saviem mazuļiem?

-    Mazu[iem?

-    Pērtiķiem. Makakiem. Vai jums kaut ko izsaka rēzus? Tie ir viņi. Viņi tur ir ļoti satraukušies. Džimijs nekavējās izklāstīt, kur bijis, un šie ir uztraukti.

-    Džimijs?

-    Pērtiķis, par kuru doktors Čandra domāja, ka viņš ir miris, un kuru vakar vakarā ielika maisā un vēlāk - saldētavā. Vispār Džimijs atrada to sievietes gabalu - viņš visu sapostīja, kad pamodās tumsā un bija pilnīgi pārsalis. Kad Otiss - viņš ir mans asistents un meistars visās lietās - gribēja iztīrīt saldētavu, Džimijs kliegdams un brēkdams metās laukā. Tad Otiss atrada viņu un pats izlingoja no šejienes, brēkdams vēl trakāk nekā Džimijs. Es uzmetu aci un zvanīju Profesoram. Laikam viņš piezvanīja jums.

-    Kur Otiss ir tagad? - Karmīns apvaicājās.

-    Pazīstot Otisu, viņš būs aizjozis mājās pie Selestes. Viņa šim ir ne tikai sieva, bet vēl arī kā māte.

Tagad viņiem rokās bija cimdi. Eibs pastūma tvertni nost no durvīm, un Karmīns tās atvēra. Pa to laiku Sesils, jau dungodams un klakšķinādams mēli, iegāja pērtiķu istabā.

No diviem lielajiem maisiem viens joprojām mētājās saldētavas dziļumā. Otrs, pārplēsts no augšas līdz pat apakšai, atklāja sievietes torsa apakšējo daļu. Kad Karmīns ievēroja tā izmēru un kailo kaunumu, viņa sirds pamira - vai tā būtu vēl pat ne pusaugu meitene? Ak, lūdzu, tikai ne to! Viņš nepakustējās, nekam nepieskardamies, tikai ar pleciem atbalstījās pret sienu.

-    Pagaidīsim Patriku.

-    Nekad neesmu jutis šādu smaku - beigtu, bet ne pūstošu, - ierunājās Eibs, ilgodamies pēc cigaretes.

-   Eib, ej un atrodi misis Duprē un pasaki, ka viņa var doties augšā, tiklīdz ieradīsies uniformas, - Karmīns norīkoja, labi pārzinādams policijas žargonu. - Noliec viņus pie visām ieejām un avārijas izejām. - Tad, palicis divatā ar Koriju, viņš bija izbrīnīts. - Kāpēc šeit? - viņš jautāja.

Patriks O'Donels viņam paskaidroja.

Lepodamies ar tiesu medicīnas eksperta titulu pilsētā, kuras patologanatoms agrāk allaž bija bez šādām iemaņām, Patriks bija izvēlējies patoloģiju, jo viņam nepatika, ka pacients runā pretī, savukārt valsts patologanatoma darbu tāpēc, ka tad bija iespēja izmeklēt daudzus noziegumus un citus pēkšņas un noslēpumainas nāves gadījumus. Pateicoties Patrika nerimtīgajai cīņai par Halomenas ievešanu divdesmitā gadsimta otrajā pusē, viņam bija izdevies gandrīz pilnībā savus patologanatoma pienākumus tiesā nodot palīga rokās un izveidot nelielu impēriju, kas pārzināja daudz vairāk nekā vienkārši autopsijas. Viņš ticēja jaunajai tiesu medicīnas zinātnei un aktīvi piedalījās jebkuras viņu interesējošas lietas izmeklēšanā pat tad, ja darīšana nebija ar līķi.

Patrika izskats bija tieši tikpat īrisks kā viņa vārds, sākot no iesarkanajiem matiem līdz koši zilajām acīm, bet patiesībā viņš un Karmīns bija pirmās pakāpes brālēni, divu itāliešu izcelsmes māsu atvases. Viena no māsām apprecējās ar Delmoniko, otra - ar O'Donelu. Kaut arī Patriks bija desmit gadus vecāks, laimīgi precējies vīrs ar sešiem bērniem, viņš neļāva nevienam no šiem apstākļiem sabojāt brālēnu ciešo draudzību.

-    Neko daudz es nezinu, bet varu pateikt to, ko zinu, - Karmīns sacīja un izstāstīja noskaidroto. - Kāpēc šeit? - viņš beigās atkārtoja.

-Ja vien pērtiķis Džimijs nebūtu.paiņodies nepavisam ne miris un nebūtu kritis panikā, šie divi melnie maisi, neatzīmēti

un neaiztikti, būtu iesviesti kādā tvertnē un aizvesti uz dzīvnieku krematoriju, - Patriks viebdamies atbildēja. - Tas ir nevainojams veids, kā atbrīvoties no līķa. Puf! Un viss izkūp gaisā.

Eibs atgriezās tieši laikā, lai to dzirdētu, un nobālēja. - Jēziņ! - viņš šausmās nodvesās.

Kad bija izdarīti fotouzņēmumi, Patriks uzcēla pirmo maisu uz ratiņiem un ielika to atvērtā līķu maisā. Tad viņš aplūkoja to, ko varēja redzēt, neaiztiekot saplēsto brūno papīru.

-    Nav kaunuma apmatojuma, - Karmīns sacīja. - Patsij, ja tu mani mīli, pasaki, ka tas nav bērns.

-    Mati ir… noskūti, nē… tie ir izrauti — tatad vina vairs nebija pusaudze. Tomēr maza auguma meitene. It kā mūsu slepkava patiesībā būtu gribējis bērnu, bet nespējis piepildīt visas savas pretīgās vēlmes. - Viņš pacēla otro maisu, ne tik saplosītu, un nolika to blakus pirmajam. - Es došos uz morgu - jūs manu ziņojumu gribēsiet pēc iespējas ātrāk. - Viņa galvenais palīgs Pols jau gatavojās saldētavas iekšpusē radīt vakuumu, lai pēc tam ar pulvera palīdzību atrastu pirkstu nospiedumus. - Aizdod man arī Eibu un Koriju, Karmīn, un mēs varēsim ļaut Sesilam turpināt darbu. Eksperimentiem paredzētos dzīvniekus, izņemot pērtiķus, laikam tur citur - redz, kur sagatavoti šodienas tīrie būri.

-    Apgrieziet te visu kājām gaisā, puiši, - sacīja Karmīns un sekoja savam brālēnam un šaušalīgajam ratiņu saturam laukā pa durvīm.

Desdemona Duprē - cik savāds vārds! - gaidīja foajē, šķirstīdama biezu papīru kaudzi uz sava paliktņa.

-    Misis Duprē, šis ir Patriks O'Donels, - Karmīns iepazīstināja.

Uz ko sieviete uzšņāca! - Es neesmu misis, es esmu mis! - viņa noskaldīja, skaidri izskanot savādajam akcentam. - Vai jūs nāksiet man līdzi augšā, leitnant, vai ari es varu iet? Man ir jāstrādā.

-    Tiksimies vēlāk, Patsij, - Karmīns uzsauca, sekodams mis Duprē liftā.

-Jūs esat no… ēe… Anglijas? - viņš apvaicājās, kamēr lifts brauca augšup.

-    Pareizi.

-    Cik ilgi jūs jau strādājat Hjū?

-    Piecus gadus.

Viņi izkāpa no lifta ceturtajā stāvā, kas bija pēdējais, kaut arī uz pēdējās pogas bija rakstīts JUMTS. Šeit Hjū interjeru varēja aplūkot labāk. Tas daudz neatšķīrās no pirmā stāva: sienas bija iestādēm raksturīgā krēma tonī, detaļas no tumša ozolkoka, dienasgaismas spuldzes pie griestiem. Tālāk bija redzams tāds pats koridors kā pirmajā stāvā, kas veda uz durvīm tieši pretī, tad taisnā leņķī pagriezās uz citu pusi.

Mis Duprē pieklauvēja, saņēma atļauju ienākt un pastūma Karmīnu Profesora Smita privātajā telpā, pati paliekot ārpusē.

Karmīns attapās aci pret aci ar vienu no izskatīgākajiem cilvēkiem, kādu viņam jebkad bija nācies redzēt. Roberts Mor- dents Smits, galvenais Viljama Pārsona Profesors Hjūlinga Džeksona neiroloģisko pētījumu centrā, bija vairāk nekā sešas pēdu garš, drusku liess un ar neaizmirstamiem sejas pantiem: brīnišķīgu kaulu uzbūvi, tumšām uzacīm un skropstām, mirdzoši zilām acīm un bieziem, viļņainiem, sirmot sākušiem matiem. Tā kā viņš vēl bija gana jauns, lai sejā nebūtu izteiktu grumbu, šie mati tikai papildināja nevainojamo tēlu. Viņa smaids atklāja līdzenus, baltus zobus, kaut arī šorīt šis smaids diez cik plats nebija. Nav jau brīnums.

-    Kafiju? - viņš apvaicājās, norādīdams Karmīnam uz lielu, dārgu krēslu sava lielā, dārgā darbgalda otrā pusē.

-   Jā, lūdzu. Bez krējuma un cukura.

Kamēr profesors pa iekšējo telefonu pasūtīja divas šādas kafijas, viņa viesis aplūkoja kabinetu, plašu, divdesmit pēdu platu un divdesmit piecas pēdas garu telpu ar lieliem logiem divās sienās. Profesora kabinets atradās stāva ziemeļaustrumu stūrī, tāpēc skats pavērās uz Ieplaku, Šeindraiveras kopmītnēm un stāvvietu. Iekārtojums bija dārgs: riekstkoka mēbeles bija apvilktas ar smalku, apdrukātu audumu, paklājs bija no

Obizonas. Uz zaļi svītrotās sienas aiz profesora galda sarindota karājās iespaidīga grādu, diplomu un goda rakstu kolekcija, kā ari glezna, kas šķita lieliska Vato ainavas kopija.

-    1a nav kopija, - Profesors ierunājās, pamanījis Karmīna skatienu. - Man tā ir aizdota no Viljama Pārsona kolekcijas, labākās un plašākās Eiropas mākslas kolekcijas Amerikā.

-    Oho, - Karmīns novilka, domādams par lēto van Goga "īrisu" kopiju aiz paša rakstāmgalda.

Apmēram trīsdesmit piecus gadus veca sieviete ienāca kabinetā, nesdama sudraba paplāti ar vakuuma termosu, divām smalkām tasītēm un apakštasītēm, divām kristāla glāzēm un kristāla karafi ar ledaini aukstu ūdeni. Hjū tiešām par dzīvi nesūdzas!

Nevainojami piemērota skaistule, Karmīns nodomāja, aplūkodams ienācēju: tumši, pakausī pacelti un saņemti mati, plata, gluda, visai parasta seja ar brūnām acīm un brīnišķīgs augums. Viņa bija tērpusies kostīmā no pieguloša piegriezuma svārkiem un garas žaketes, un zempapēžu kurpes bija no Ferr- gamo. Par to, ka Karmīnam šādas lietas bija zināmas, bija jāpateicas ilgai karjerai profesijā, kas prasīja dziļas zināšanas par visām cilvēcisko būtņu un to rakstura šķautnēm. Šī sieviete bija no tām, ko mamma sauktu par vīriešu rijējām, kaut arī nešķita, ka viņai būtu kaut atoms apetītes uz Profesoru.

-    Mis Tamāra Viliča, mana sekretāre, - Profesors iepazīstināja.

Ne grama apetītes ari uz Karmīnu Delmoniko! Viņa pasmaidīja, palocīja galvu un nevilcinoties aizgāja.

-    Divas nobriedušās jaunkundzes jūsu personālā, - ievēroja Karmīns.

-    Tādas ir lieliskas, ja vien var atrast, - Profesors paskaidroja, šķietami darīdams visu, lai atliktu sarunu, kuras dēļ Karmīns bija šeit. - Precētai sievietei ir ģimenes pienākumi, kas dažreiz var ielauzties viņas darba ritmā. Turpretī neprecētas sievietes nododas darbam pilnībā, piemēram, neiebilst, ja jāstrādā virsstundas.

-    Vairāk atdeves, cik noprotu, - Karmīns sacīja. Izmeklētājs malkoja savu kafiju, kas bija briesmīga. Viņš gan arī nebija gaidījis, ka tā būs laba. Leitnants ievēroja, ka Profesors pats dzer ūdeni no glītās karafes, kaut ari pats ielēja Karmīnam kafiju.

-    Profesor, vai jūs esat bijis lejā uz dzīvnieku aprūpes telpām, lai redzētu, kas tur atrasts?

Profesors nobālēja, tad uzsvērti papurināja galvu. - Nē, nē, protams, ne! Sesils man piezvanīja, lai pateiktu, ko Otiss atradis, un es uzreiz zvanīju komisāram Silvestri. Es atcerējos piekodināt Sesilam nevienu nelaist dzīvnieku aprūpes telpās, iekams nav ieradusies policija.

-    Un vai jūs esat atraduši Otisu… Kāds ir viņa uzvārds?

-    Grīns. Otiss Grīns. Liekas, viņš ir pārcietis vieglu infarktu. Šobrīd viņš atrodas slimnīcā. Tomēr viņa kardiologs saka, ka tas nav nekas nopietns, tāpēc pēc divām vai trim dienām viņu varētu izrakstīt.

Karmīns nolika kafijas tasi un atlaidās ar audumu apvilktajā krēslā, rokas sakrustojis klēpī. - Pastāstiet man par dzīvnieku saldētavu, Profesor.

Smits izskatījās nedaudz samulsis, viņam acīmredzami iekšēji nācās saņemt visu drosmi; varbūt viņa drosme nav pietiekama, lai tiktu galā ar slepkavības krīzi, tā piemērota tikai stipendiju komitejām un dīvainiem zinātniekiem. Cik daudzās Čabas pieņemšanās man ir nācies garlaikoties, tādos klausoties?

-    Nu, ikvienam pētījumu centram tāda ir. Vai arī, ja tā ir neliela vienība, tad to izmanto kopīgi ar tuvējām laboratorijām. Mēs esam zinātnieki, un, tā kā nebūtu ētiski izmantot cilvēkus kā izmēģinājuma objektus, mēs izmantojam dzīvniekus, kas uz evolūcijas skalas atrodas zemāk par mums. Dzīvnieka veids ir atkarīgs no pētījuma - ādas reakciju pētījumiem izmanto jūrascūciņas, plaušu darbības pētījumiem - trušus un tā tālāk. Tā kā mēs interesējamies par epilepsiju un garīgo atpalicību un šo pētījumu objekts ir smadzenes, mūsu izpētes dzīvnieki ir žurkas, kaķi un primāti - šeit, Hjū, tie ir makaki. Eksperimentāla projekta noslēgumā radības iemidzina - steidzos piebilst, ka tas notiek ārkārtīgi laipni un rūpīgi. Līķus ieliek īpašos maisos un nogādā saldētavā, kur tie paliek apmēram līdz septiņiem katras darbdienas rītā. Šajā laikā Otiss saldētavas saturu pārkrauj tvertnē un to pa tuneli aizved uz Parkinsona paviljonu, kur atrodas medicīnas skolas galvenās dzīvnieku aprūpes telpas. Krāsns, kurā sadedzina dzīvnieku atliekas, ir daļa no Parkinsona paviljona dzīvnieku nodaļas, bet tā ir pieejama ari slimnīcai, kas turp sūta amputētus locekļus un tamlīdzīgi.

Viņa runa ir tik formāla, Karmīns nodomāja, itin kā viņš diktētu svarīgu vēstuli. - Vai Sesils jums izstāstīja, kā atrada cilvēka atliekas? - viņš jautāja.

-Jā. - Profesora seja izskatījās saviebta.

-    Kam ir pieeja saldētavai?

-    Šeit, Hjū, ikvienam, kaut arī es šaubos, ka to varētu izmantot kāds no ārpuses. Mums ir maz ieeju, un tās ir aizrestotas.

-    Kāpēc tā?

-    Manu dārgo leitnant, mūsu ēka ir pēdējā Oukstrītas Medicīnas skolas-slimnlcas līnijā! Aiz mums ir Vienpadsmitā iela un Ieplaka. Nepatīkama apkārtne, vēlos būt drošs, jūs zināt.

-    Es ievēroju, ka arī jūs šo vietu saucat par Hjū. Kāpēc?

Nedaudz traģiskā mute saviebās. - Es vainoju Frenku Vatsonu, - viņš caur zobiem novilka.

-    Kas viņš ir?

-    Medicīnas skolas neiroloģijas pasniedzējs. Kad 1950. gadā Hjū atvēra, viņš gribēja to vadīt, bet mūsu sponsors, nelaiķis Viljams Pārsons, vēlējās, lai viņa postenis tiktu kādam ar pieredzi epilepsijā un garīgajā atpalicībā. Tā kā Vatsona lauciņš ir kaulu smadzeņu noārdīšanās slimības, viņš, protams, nebija piemērots. Es teicu misteram Pārsonam, ka viņam būtu vajadzējis izvēlēties vieglāku vārdu nekā Hjūlings Džeksons, taču viņš bija noteikts. Ak, viņš allaž bija ļoti stingrs vīrs! Protams, ir skaidrs, ka vajadzīgs saīsinājums, taču es domāju, ka tas būs

Hjūlings vai Hjūls. Tomēr Frenks Vatsons smalki atriebās. Viņš domāja, ka būs traki asprātīgi to saukt par Hjū, un palama pielipa. Pielipa!

-    Kas tieši bija Hjūlings Džeksons, ser?

-    Viens no pirmajiem britu neirologiem, leitnant. Viņa sievai bija audzējs kustību daivā - izcilni, kas atrodas pirms Rolando rievas, kas iezīmē smadzeņu garozas ķermeņa brīvo kustību beigas - tas ir, muskuļu daivā.

Es nesaprotu ne vārda, domāja Karmīns, tikmēr Profesora balss turpina gludi plūst, bet vai viņam tas rūp? Nē.

-    Misis Džeksones epilepsijas lēkmes bija ļoti savādas, - Profesors turpināja. - Tās aprobežojās ar viņas ķermeņa vienu pusi, sākās sejas vienā pusē, pārgāja lejup pa roku, tad uz kāju. Šīs pārejas joprojām pazīst kā Džeksona fāzes. No tām Džeksons izvirzīja pirmās hipotēzes par kustībām, ka ikvienai ķermeņa daļai atbilst nemainīga smadzeņu garozas daļa. Tomēr cilvēkus visvairāk fascinēja tas, kā viņš nepagurdams stundu no stundas sēdēja pie savas mirstošās sievas gultas, ar vislielāko rūpību piezīmēdams vissīkākās lēkmju detaļas. Viņš bija priekšzīmīgs zinātnieks.

-    Visai bezsirdīgs, ja gribat zināt manas domas, - Karmīns noteica.

-    Es labprātāk saucu to par dedzību, - Smits ledaini attrauca.

Karmīns piecēlās. - Neviens nedrīkst pamest šo ēku, ja

vien es neesmu devis atļauju. Tas attiecas arī uz jums, ser. Pie ieejām ir policija, tāpat ari tuneli. Es ieteiktu nevienam neko par notikušo neteikt.

-    Bet mums nav ēdnīcas! - Profesors vienaldzīgi izsaucās. - Kā lai personāls paēd pusdienas, ja nevar tās atnest no mājām?

-    Viens no policistiem var pieņemt pasūtījumus un atnest ēdienu. - Karmīns apstājās durvīs un palūkojās atpakaļ. - Baidos, ka mums nāksies ikvienam šajā ēkā noņemt pirkstu nospiedumus. Tās ir vēl lielākas neērtības nekā pusdienas, taču esmu drošs, ka jūs sapratīsiet.

* * *

Halomenas apgabala Medicīnas eksperta birojs, laboratorijas un morgs arī atradās apgabala policijas ēkā.

Kad Karmīns ienāca morgā, viņš atrada divus kopā saliktus sievietes torsa gabalus, kas bija novietoti uz tērauda sekciju galda.

-    Veselīga, daļēji tumšādaina sieviete, apmēram sešpadsmit gadu veca, - Patriks sacīja. - Viņš ir noplūcis Veneras pauguru pirms pirmā no vairākiem aktiem - tie varētu būt izdarīti ar vibratoru vai peņa uzmavu - grūti pateikt. Viņa ir daudzas reizes izvarota ar arvien lielāka izmēra objektiem, tomēr es šaubos, ka tas ir nāves cēlonis. Šajās ķermeņa daļās ir tik maz asiņu, un es domāju, ka viņa noasiņoja kā kaujams dzīvnieks fermā. Nav roku, kāju un galvas. Šie divi gabali ir rūpīgi nomazgāti. Līdz šim es neesmu atradis sēklas pēdas, bet šeit ir tik daudz paralīzes un uztūkuma - viņa izvarota ari anāli -, ka man vajadzēs mikroskopu. Es personīgi domāju, ka sēklas nebūs. Viņš ir cimdos un droši vien izmanto savus peņa apvalkus kā prezervatīvus, ja vispār beidz.

Meitenes āda bija pievilcīgā tonī, ko mēdz dēvēt par kafiju ar pienu, par spīti kritainajai nokrāsai, ko radīja asiņu trūkums. Viņas gurni bija labi veidoti, viduklis tievs un krūtis skaistas. Ciktāl Karmīnam bija redzams, izņemot kaunumu, uz viņas ķermeņa nebija nekādu ievainojumu - ne zilumu, ne cirtienu, ne griezumu, ne kodienu, ne apdegumu. Bet, tā kā ķermenis bija bez rokām un kājām, nebija iespējams noteikt, vai vispār un kādā veidā viņa bijusi sasieta.

-    Man viņa izskatās pēc tīrā bērna, - viņš sacīja. - Sīka meitene.

-    Es teiktu, kādas piecas pēdas un viena colla. Otrā interesantākā lieta ir, - Patriks turpināja, - ka locekļu atdalīšanu ir veicis īsts profesionālis. Viens griezums ar kaut ko līdzīgu filejas nazim vai autopsijas skalpelim, un paskaties uz augšstilbu un plecu locītavām - sadalīts bez spēka vai traumām. - Viņš atdalīja abas torsa daļas. - Šķērsgriezums izdarīts tieši zem diafragmas. Kuņģa atvere vēdera pusē ir nosieta, lai neizgāztos saturs, arī barības vads ir nosiets. Mugurkaula šķēlums ir tieši tikpat profesionāls kā pie locītavām. Nekādu asiņu aortā vai jūga vēnā. Tomēr, - viņš sacīja, norādīdams uz kaklu, -viņas rīkle tika pārgriezta, dažas stundas pirms viņš nogrieza galvu. Jūga vēnas ir iegrieztas, bet ne miega artērija. Viņa būtu noasiņojusi lēni, bez šļakatām. Protams, ja būtu pakārta ar galvu uz leju. Kad viņš atdalīja galvu, viņš to nošķēla starp ceturto un piekto muguras skriemeli, kas līdz ar galvu ļāva paņemt arī daļu kakla.

-    Kaut mums vismaz būtu rokas un kājas, Patsij.

-    Es arī vēlētos to pašu, taču man ir aizdomas, ka tas viss līdz ar galvu vakar nokļuva saldētavā.

Karmīns ierunājās tik pārliecināti, ka Patriks salēcās. - Ak nē! Pie viņa joprojām ir galva. No tās viņš nešķirsies.

-    Karmīn! Tādas lietas nenotiek. Un, ja notiek, tas ir uz rietumiem no Klinšu kalniem. Te ir Konektikutā!

-    Pie viņa joprojām ir galva, lai no kurienes ari viņš būtu.

-    Es teiktu, ka viņš strādā Hjū vai, ja ne Hjū, tad kādā citā medicīnas skolas daļā, - sprieda Patriks.

-    Miesnieks? Slakteris?

-    Iespējams.

-    Tu teici, ka tā ir otra svarīgākā lieta, Patsij. Kāda ir pirmā?

-    Skaties. - Patriks apgrieza torsa apakšējo daļu otrādi un norādīja uz labo dibena vaigu, kur tumša un raupja pret nevainojamo ādu stiepās apmēram collu gara sirdsveida rēta. - Sākumā es domāju, ka viņš to tur iegrieza speciāli - sirds, mīlestība, tādā garā. Taču ap malu nav nekāda zīmējuma. Tas ir viens vienīgs gluds grieziens, tāpat kā man ir gadījies redzēt ķirurgu nogriežam sievietes krūtsgalu. Tāpēc es iedomājos, ka viņai, iespējams, bija dzimumzīme, izcilnis virs ādas.

-    Tas viņu aizvainoja, izjauca viņas nevainojamo izskatu, - domīgi runāja Karmīns. - Kas zina? Varbūt viņš nezināja, ka viņai tāda ir, līdz bija aizvedis līdz tai vietai, kur nu viņš tai nodarīja savas preteklības. Tas atkarīgs no tā, vai viņš meiteni izvēlējās tāpat vien vai ari pazina jau iepriekš. Vai ir kādas idejas par viņas rasi?

-    Nav ne jausmas, varu tikai teikt, ka viņa drīzāk ir kau- kāziskā tipa nekā kas cits. Negroīdās vai mongoloīdās asinis, varbūt abējādi.

-    Vai domā, ka viņa ir prostitūta?

-    Bez rokām, kur pārbaudīt adatas pēdas, Karmīn, būs pagrūti, taču šī meitene ir… nezinu, kā lai saka, - viņa izskatās veselīga. Es pameklētu pazudušo personu sarakstā.

-    To es jau taisījos darīt, - Karmīns atbildēja un devās atpakaļ uz Hjū.

Ar ko lai sāk, ņemot vērā, ka Otisu Grīnu varēs iztaujāt agrākais tikai rit no rīta? Tādā gadījumā atliek Sesils Poters.

-    Šis ir ļoti labs darbs, - Sesils sacīja, sēdēdams uz tērauda krēsla ar Džimiju uz ceļiem, acīmredzami nelikdamies traucēts par faktu, ka kāds makaks dedzīgi šķirstīja viņa matus, pilnīgā aizgrābtībā rakņādamies tumšajā biezoknī. Džimijs, kā Sesils paskaidroja, joprojām bija ļoti satraukts par sev uzlikto smago pārbaudījumu. Karmīnam viss dīvainais skats būtu licies vieglāk panesams, ja lielajam pērtiķim uz galvas nebūtu puse tenisa bumbiņas; tas, kā paskaidroja Sesils, bija aizsargs elektrodu kopumam, kas bija ielikts pērtiķa smadzenēs, un koši zaļajai kontaktligzdai, kas bija iemontēta sārtā zobārstniecības masā uz viņa galvas. Neizskatījās gan, ka šī tenisa bumbiņas puse jebkā satrauktu Džimiju; viņš to ignorēja.

-    Kāpēc tieši tas ir tik labs? - Karmīns jautāja, juzdams, ka viņam kurkst vēders. Hjū visi bija pabaroti, bet Karmīns bija izlaidis jau brokastis un pusdienas.

-    Es esmu priekšnieks, - Sesils paskaidroja. - Kad es strādāju Parkinsona paviljonā, es biju tikai vēl viens mēslu šķi- pelētājs. Hjū dzīvnieku aprūpe ir manā ziņā. Man tas patīk īpaši tāpēc, ka mums ir pērtiķi. Doktors Čandra - vispār tie ir viņējie - zina, ka esmu labākais pērtiķu kopējs visā austrum- krastā, tāpēc atstāj tos manā ziņā. Es pat lieku viņus krēslā uz sesijām. Viņi ir kā traki uz sesijām.

-    Vai tad doktors Čandra viņiem nepatīk? - Karmīns painteresējās.

-    Nē, protams, viņiem patīk. Bet mani viņi mīl.

-    Vai jūs kādreiz iztukšojat saldētavu, Sesil?

-    Dažreiz, bieži ne. Ja Otiss paņem atvaļinājumu, mēs noalgojam kādu no Parkinsona paviljona rezerves cilvēkiem. Otiss te pie manis daudz nestrādā - viņš ir augšstāvu cilvēks. Viņš maina spuldzes un tiek vaļā no bīstamajiem atkritumiem. Es pārsvarā ar šī stāva dzīvnieku aprūpi tieku galā pats, izņemot būru vešanu augšā un lejā no citiem stāviem. Mūsu dzīvnieki no pirmdienas līdz piektdienai saņem tīrus būrus.

-    Viņiem noteikti riebjas nedēļas nogales, - svinīgi noteica Karmīns. - Ja Otiss daudz ar jums kopā nestrādā, kā jūs tīrāt būrus?

-    Vai redzat tās tur durvis, leitnant? Tās ved uz mūsu būru mazgātavu. Tā ir automatizēta kā smalka automazgātava, pat vēl labāka. Hjū ir viss, vecīt, viss.

-    Atgriezīsimies pie saldētavas. Kad jūs to iztukšojat, Sesil, kāda izmēra ir maisi? Vai ir neparasti redzēt maisus, kas ir tik lieli kā tie… ēe…

Sesils apdomāja, piešķiebis galvu uz vienu pusi; pērtiķis steidzīgi izmantoja iespēju ielūkoties viņam aiz auss. - Tas nav savādi, leitnant, bet ser, labāk pajautājiet Otisam, viņš jau ir speciālists.

-    Vai vakar jūs ievērojāt kādu, kas parasti to nedara, liekam saldētavā maisus?

-    Nē-e. Pētnieki parasti savus maisus nones lejā paši, kad mēs ar Otisu jau esam prom. Arī asistenti nes lejā maisus, bet mazus. Žurku maisus. Vienīgā asistente, kas nes lejā lielus maisus, ir misis Lībmane no 0. R., bet ne vakar.

-    Paldies, Sesil, jūs tiešām palīdzējāt. - Karmīns pastiepa roku pērtiķim. - Uz redzi, Džimij.

Džimijs izstiepa roku un drūmi paspieda Karmīna plaukstu; viņa apaļajās dzintara krāsas acīs plaiksnījās tik daudz saprāta, ka Karmīnam pārskrēja šermuļi. Tās izskatījās tik cilvēciskas.

-    Uz redzi gan, vecīt, - Sesils smējās, pavadīdams Karmīnu uz durvīm, uz gurna balstīdams Džimiju.

-    Kāpēc tā?

-    Visi seši mani mazuļi ir puikas, un šie ciest nevar sievišķus! Nespēj paciest sievišķi tai pašā telpā.

*

Dons Hanters un Billijs Ho kopīgi strādāja pie tāda kā Gold- berga aparāta, ko viņi lika kopā no elektroniskām sastāvdaļām, organiskā stikla šķiedras un sūkņa, kas bija veidots, lai tajā varētu ievietot nelielu stikla šļirci. Tuvumā stāvēja divas kafijas krūzes, kas izskatījās atdzisušas un pārvilkušās ar plēvi.

Tas, ka viņi abi dienējuši armijā, kļuva skaidrs mirklī, kad Karmīns pieminēja vārdu "leitnants". Abi atlēca no aparāta un sastinga uzmanībā. Billijs bija ķīniešu izcelsmes. Viņš bija kļuvis par elektronikas inženieri Savienoto Valstu Gaisa spēkos. Dons bija anglis no Anglijas daļas, ko pats dēvēja par "ziemeļiem", un bija dienējis Karaliskajos bruņotajos spēkos.

-    Kas tā par iekārtu? - Karmīns jautāja.

-    Sūknis, ko mēs pielāgojam riņķojumam, lai tas reizi trīsdesmit minūtēs izmestu tikai desmito daļu mililitra, - Billijs atbildēja.

Karmīns pacēla krūzītes. - Es jums atnesīšu svaigu no tā automāta, ko redzēju gaitenī, ja jūs man arī vienu krūzi iedosiet, turklāt ar lielu karoti cukura tajā.

-    Jēziņ, paldies, leitnant. Ņemiet visu cukuru.

Ja viņš nedabūs kaut cik cukura, tad uzmanība sāks izplēnēt, to Karmīns zināja. Viņam riebās ļoti salda kafija, taču tā apklusināja burkšķošo vēderu. Un, to dzerot, viņš varēs mierīgi papļāpāt. Tie abi bija runātīgi vīri, labprāt izskaidroja savu darbu un dedzīgi mēģināja Karmīnam iegalvot, ka Hjū ir lielisks. Billijs bija atbildīgais par elektroniku, Dons - par tehniku. Viņi abi Karmīna acu priekšā radīja krāšņu tādas dzīves ainu, kas veltīta, veidojot un būvējot lietas, ko neviens normāls cilvēks pat nespētu iztēloties, jo pētnieki, kā saprata Karmīns, nebija normāli cilvēki. Lielākoties viņi bija neciešami fanātiķi.

-     Pētnieks var visu salaist pilnīgā dēlī, - Billijs sacīja. - Viņam var būt smadzenes Medisonskvēra izmērā un Nobela prēmijas pa visu sienu, taču viņi var būt tik stulbi! Vai zināt, kas ir viņu galvenā problēma?

-    Būtu interesanti uzzināt, - sacīja Karmīns.

-    Saprāts. Viņiem ir sasodīti daudz saprāta.

-Jūns Billijs ir ra-ta-tā, - noteica Dons. Vai vismaz izklausījās, ka viņš tā teica.

Kad viņi devās prom, Karmīns bija pārliecināts, ka ne Billijs Ho, ne Dons Hanters nebija atstājuši sievietes daļas saldētavā. Kaut arī tam, kas to izdarīja, noteikti netrūka prāta.

Neiropsiholoģijas nodaļa atradās otrajā stāvā. To vadīja doktors Edisons Forbss, kuram bija divi kolēģi - doktors Nērs Čandra un doktors Moriss Finčs. Katram no viņiem bija plaša laboratorija un paliels kabinets. Aiz Čandras telpām bija operāciju zāle un tās priekštelpa.

Dzīvnieku telpa bija plaša, un tajā bija būri ar diviem dučiem lielu runču un būri vairākiem simtiem žurku. Katrs kaķis, Karmīns ievēroja, atradās nevainojami tīrā būrī, ēda gan konservus, gan sauso barību un nokārtoja dabiskās vajadzības dziļā traukā, pildītā ar aromātiskām ciedru skaidām. Visi kaķi bija draudzīgi, tie neizskatījās ne pārbiedēti, ne skumji, un šķita, ka viņi pat nenojauš par pusi tenisa bumbiņas uz savām galvām. Žurkas mitinājās dziļās plastmasas tvertnēs, kas bija pildītas ar smalkām skaidām, kurās dzīvnieki peldēja kā delfīni jūrā. Iekšā, ārā, riņķī apkārt, ar mazajām, rokām līdzīgajām ķepām satverdamas būri pārsedzošās metāla restes krietni līksmāk, nekā ieslodzīti cilvēki satvertu sava cietuma restes. Žurkas, kā Karmīns redzēja, bija laimīgas.

Viņa gids bija doktors Edisons Forbss, kurš nepavisam nebija laimīgs.

- Kaķi pieder doktoram Finčam un doktoram Čandram. Žurkas ir doktora Finča. Man dzīvnieku nav, es nestrādāju pētniecībā, - viņš sacīja. - Mūsu labierīcības ir lieliskas, - viņš stāstīja, vezdams viesi pa koridoru starp dzīvnieku telpu un liftiem. - Katrā stāvā ir vīriešu un sieviešu tualetes, - viņš norādīja, - un kafijas automāts, par kuru rūpējas mūsu trauku mazgātāja Elodīza. Gāzu tvertnes tiek glabātas šajā skapī, taču skābeklis, tāpat kā deggāze un saspiestais gaiss, atrodas caurulēs. Ceturtā cauruļlīnija ir domāta vakuuma sūknim. Ieze- mējumam un vara apvalkam tika veltīta īpaša vērība - mēs strādājam ar volta miljonajām daļām, un tas nozīmē pastiprinājuma faktorus, kas iejaukšanos padara par murgu. Ēkā ir kondicionēts gaiss un tas tiek rūpīgi filtrēts, tāpēc nav noteikti smēķēšanas ierobežojumi.

Forbss aprāvās, izskatīdamies pārsteigts. - Termostati tiešām strādā. - Viņš atvēra kādas durvis. - Mūsu lasāmā un konferenču zāle. Ar to stāva apskate ir pabeigta. Vai dosimies uz manu kabinetu?

Edisons Forbss, kā Karmīns bija novērtējis jau pēc dažiem mirkļiem, bija pilnīgs neirotiķis. Viņa augums bija stiegrains un kalsns; tas lika domāt, ka viņš, iespējams, ir vingrošanas fanātiķis ar noslieci uz veģetārismu. Viņš bija apmēram četrdesmit piecus gadus vecs - tāda paša vecuma kā Profesors - un ne īpaši izskatīgs. Viņa runu izdaiļoja nervu raustīšanās sejā un stūraini žesti bez nozīmes. - Tieši pirms trim gadiem es pārcietu ļoti nopietnu sirdstrieku, - viņš paskaidroja, - un ir brīnums, ka vispār izdzīvoju. - Bija skaidri redzams, ka šis notikums ir viņu apsēdis, kas nebija neparasti medicīnas doktoram, kuri, kā Patriks viņam bija izstāstījis, nekad nedomāja, ka viņi varētu nomirt, un kļuva par visnejaukākajiem pacientiem, kad aci pret aci sastapās ar savu mirstību. - Tagad es katru vakaru noskrienu piecas jūdzes no Hjū uz savām mājām. Sieva no rīta atved mani šurp un paņem iepriekšējās dienas uzvalku. Mums vairs nav vajadzīgas divas mašīnas, tas ir patīkams ietaupījums. Es ēdu dārzeņus, augļus, riekstus un dažreiz kādu gabalu tvaicētas zivs, ja manai sievai izdodas atrast tiešām svaigu gabalu. Un man jāteic, ka es jūtos lieliski. - Viņš paplikšķināja pa vēderu, kas bija tik kārns, ka iespiedās uz iekšu. - Es iešu kā pulkstenis vēl piecdesmit gadus!

Jēziņ! - Karmīns sevī izsaucās. Es laikam labāk mirtu nekā atteiktos no Malvolio's ceptajiem ēdieniem. Tomēr ir jau visādi cilvēki. - Cik bieži jūs vai jūsu palīgi nes dzīvniekus lejā uz saldētavu pirmajā stāvā? - viņš jautāja.

Forbss samirkšķināja acis, izskatīdamies vienaldzīgs. - Leitnant, es jums jau sacīju, ka neeksperimentēju ar dzīvniekiem. Mani pētījumi ir klīniski, es neizmantoju dzīvniekus. - Viņa uzacis, šķiet, mēģināja iet pretējos virzienos. - Pat ja man tas jāpasaka pašam, es esmu ģeniāls, katram individuālam pacientam nosakot precīzās zāles pret konvulsijām. Šajā jomā tiek pieļauts ārkārtīgi daudz kļūdu - vai varat iedomāties, cik nekaunīgs ir stulbs galvenais ārsts, uzņemdamies izrakstīt pretkonvulsiju līdzekļus? Viņš nosaka kādam nabaga pacientam diagnozi, ka tas ir idiopātisks, un piepumpē šo pilnu ar dilantīnu un fenobarbu, kaut patiesībā pacientam tikai ir akūts smadzeņu daivas izaugums, uz kā varētu vai uzdurties! Pē! Es vadu epilepsijas klīniku Halomenas slimnīcā un vairākās citās slimnīcās un esmu atbildīgs par Halomenas slimnīcas elektro- encefalogrāfijas nodaļu, kas ir pievienota epilepsijas klīnikai. Es nenodarbojos ar parastām encefalogrammām, saprotiet. Ir vēl viena nodaļa Frankam Vatsonam un viņa neirologu un neiroķirurgu pakalpiņiem. Es interesējos par izaugumiem, nevis delta viļņiem.

-    Aha, - novilka Karmīns, kura acis šīs improvizēti asās runas laikā sāka aizmigloties. - Tātad jūs noteikti nekad neatbrīvojaties no beigtiem dzīvniekiem?

-    Nekad!

Forbsa asistente, jauka meitene Betija, to apstiprināja. - Viņa darbs šeit attiecas uz pretkonvulsiju līdzekļu līmeni asinis, - viņa paskaidroja vārdiem, kurus Karmīnam bija cerības saprast. - Lielākā daļa ārstu dod pārāk lielas devas, jo viņi nekontrolē medikamentu līmeni asinīs ilgtermiņa traucējumu gadījumos, kā tas ir ar epilepsiju. Viņš ir arī tas, kuram farmācijas uzņēmumi lūdz pārbaudīt jaunus medikamentus. Un viņam ir pārdabiska maņa noteikt, kas tieši nepieciešams katram konkrētajam pacientam. - Betija pasmaidīja. - Viņš ir tiešām dīvains. Mākslinieks, nevis zinātnieks.

Un kā lai es paglābjos no medicīniskas pļāpāšanas lavīnas? - Karmīns prātoja, dodoties meklēt doktoru Morisu Finču.

Bet doktors Finčs nebija cilvēks, kas kādu mēģinātu noslīcināt medicīnas terminu jūrā. Viņa pētījumi, doktors īsi paskaidroja, attiecas uz sodas un kālija jonu kustību caur nerva sieniņu epilepsijas lēkmes laikā.

-    Es strādāju ar kaķiem, - viņš sacīja, - ilgtermiņā. Kad elektrodi un perfūzijas caurulītes ir ielikti viņu smadzenēs - tas notiek vispārējā anestēzijā viņi vispār necieš. Patiesībā tie pat ilgojas pēc savām eksperimentālajām sesijām.

Maiga dvēsele, Karmīns nosprieda. Tas, protams, neizslēdza Finču no aizdomās turamo saraksta; daži brutāli slepkavas tiekoties šķita lēni kā jēri. Profesors bija teicis, ka piecdesmit vienu gadu vecais Finčs ir vecāks par lielāko daļu pētnieku; pētniecība acīmredzot bija jaunu cilvēku nodarbošanās. Viņš bija dedzīgs jūdaists un kopā ar sievu Ketrinu dzīvoja vistu fermā; Ketrina vistas audzēja košera virtuves vajadzībām. Vistas kavēja viņai laiku, Finčs paskaidroja, jo viņiem nebija izdevies radīt bērnus.

-    Tad jūs nedzīvojat Halomenā? - Karmīns jautāja.

-    Uz pašas apgabala robežas, leitnant. Mums pieder divdesmit akru zemes. Ne viss ir atvēlēts vistām! Es esmu kaislīgs dārzeņu un ziedu audzētājs. Man ir arī ābeļdārzs un vairākas siltumnīcas.

-    Vai jūs nesat savus beigtos dzīvniekus lejā, doktor Finč, vai arī to dara jūsu asistente Patricija?

-    Dažreiz to daru es, dažreiz - Patija, - Finčs sacīja, ar lielajām pelēkajām acīm raudzīdamies Karmīnā bez satraukuma vai vainas ēnas. - Atļausiet atzīmēt, ka manā darbā neiznāk upurēt daudzus dzīvniekus. Kad esmu ar kaķi pabeidzis, es izņemu elektrodus un pievadu ārā, izkastrēju viņu un mēģinu atdot kādam par mājdzīvnieku. Es viņiem nedaru pāri, saprotiet. Tomēr kaķim var attīstīties smadzeņu infekcija un tas var nomirt, vai arī dažreiz kāds nomirst dabiski. Tad tie nokļūst lejā, saldētavā. Parasti viņus nonesu es - maisi ir smagi.

-    Cik bieži kāds kaķis nomirst, doktor?

-    Grūti pateikt. Reizi mēnesī, varbūt tikai reizi pusgadā.

-    Es redzu, ka jūs par viņiem labi rūpējaties.

-     Ikviens kaķis, - doktors Finčs pacietīgi paskaidroja, - nozīmē vismaz divdesmit tūkstošu dolāru lielas investīcijas. Katram no tiem jābūt visiem papīriem, kas apmierinātu dažādas varas iestādes, ieskaitot Amerikāņu biedrību pret nežēlīgu izturēšanos pret dzīvniekiem un Humānas izturēšanās pret dzīvniekiem biedrību. Tad vēl ir uzturēšanas izmaksas, turklāt kopšanai jābūt augstākās kvalitātes, citādi kaķis neizdzīvo. Man ir vajadzīgi veselīgi dzīvnieki. Tādējādi nāve ir nepatīkama, lai neteiktu - kaitinoša.

Karmīns turpināja sarunu ar trešo zinātnieku, doktoru Neru Čandru.

Viņš izrādījās brīnumaini skaists. Čandras vaibsti liecināja par patriciešu izcelšanos, viņa skropstas bija tik garas un biezas, ka izskatījās mākslīgas, uzacis bija viegli izliektas un āda bija veca ziloņkaula tonī. Viņa tumšie, viļņainie mati bija īsi apgriezti, pieskaņojoties eiropeiska piegriezuma drēbēm. Matus viņam grieza tikai meistars, un drēbes bija no kašmira, lamas vilnas un zīda. Atmiņā atausa sen piemirstas runas: šis vīrs un viņa sieva bija pazīstami kā Čabas izskatīgākais pāris. Ā, tagad viņš atcerējās Čandru! Kāda maharadžas dēls, apprecējis cita ietekmīga indieša meitu. Abi dzīvoja desmit akru plašā īpašumā tieši pie Halomenas apgabala robežas kopā ar veselu rindu kalpotāju un bērniem, kuri mācījās mājās.

Laikam jau smalkā Dormeras dienas skola nebija gana smalka. Vai varbūt tajā bērni samācītos pārlieku daudz amerikāņu ideju? Kaut kādā noslēpumainā veidā ģimenei bija diplomātiskā imunitāte, Karmīns īsti nezināja, kādā. Tas nozīmēja apiešanos kā ar jēlu olu un lūgšanas, kaut vainīgais neizrādītos viņš!

-    Mans nabaga Džimijs, - doktors Čandra sacīja līdzjūtīgā, taču ne tik maigā balsī kā Sesils, kad runāja par lielo pērtiķi.

-     Lūdzu, pastāstiet man par Džimiju, doktor, - Karmīns lūdza, nolūkodamies uz citu pērtiķi, kas, nevērīgi sakrustojis kājas, sēdēja sarežģītā no organiskā stikla izveidotā krēslā milzīgā kastē ar vaļējām durvīm. Dzīvniekam bija noņemta tenisa bumbiņas galvassega, kas atklāja rozā zobārstniecības cementa masu, kurā bija iestiprināta koši zaļa kontaktligzda. Tajā bija iesprausts zaļš konvektors, un no tā resns, no krāsainiem vadiem savīts kabelis stiepās uz paneli pie kastes sienas. Droši vien panelis savienoja pērtiķi ar elektronisko aprīkojumu, kas atradās deviņpadsmit collu augstos statīvos apkārt kastei.

-    Sesils man vakar piezvanīja, lai pateiktu, ka atradis Džimiju mirušu, kad pēc pusdienu pārtraukuma devās apraudzīt pērtiķus, - pētnieks sacīja visnoapaļotākajā angļu akcentā, kādu Karmīnam bija gadījies dzirdēt. Nekā kopīga ar mis Duprē vai Dona Hantera akcentu, kaut tie bija atšķirīgi. Apbrīnojami, ka tik nelielai valstij bija tik daudz akcentu. - Es nogāju lejā paskatīties pats un varu jums apzvērēt, leitnant, ka noturēju Džimiju par mirušu. Nebija ne pulsa, ne elpas, sirds nesitās, refleksu nebija, acu zīlītes neiepletās. Sesils man jautāja, vai vēlētos, ka doktors Šillers veic autopsiju, bet es atteicos. Dži- mija elektrodi nav bijuši implantēti pietiekami ilgu laiku, lai varētu noderēt manos eksperimentos. Es pateicu Sesilam, lai atstāj to manā ziņā, ka es pulksten piecos pārbaudīšu vēlreiz un, ja nekas nebūs mainījies, ielikšu viņu saldētavā. Un tā es arī izdarīju.

-    Kas ir ar šo te? - Karmīns apvaicājās, norādīdams uz pērtiķi, kura sejā bija tāda pati izteiksme kā Eibam, kad tas ilgojās uzsmēķēt.

-    Eistass? O, viņš ir nenovērtējams! Vai ne, Eistas?

Pērtiķis novērsa skatienu no Karmīna un palūkojās uz doktoru Čandru, tad viltīgi atieza zobus. Tu esi viens iedomīgs maitasgabals, Eistas, Karmīns nodomāja.

Čandras asistents bija jauns vīrietis Henks, kurš aizveda Karmīnu uz operāciju zāli.

Sonja Lībmane izmeklētāju sagaidīja priekštelpā un sacīja, ka ir operāciju zāles tehniķe. Priekštelpa bija pieblīvēta ar ķirurģisko aprīkojumu; tajā bija arī divi autoklāvi un iespaidīga izskata seifs.

-    Tas ir maniem stingri uzraugāmajiem medikamentiem, - misis Lībmane sacīja, norādot uz seifu. - Opiāti, pentotāls, kālija cianīds, pāris nešpetnu maisījumu. - Viņa pasniedza Karmīnam pāri audekla apavu pārvalku.

-    Kuram ir zināms šifrs? - Karmīns vaicāja, vilkdams pārvalkus.

-    Man, un tas nekur nav pierakstīts, - viņa stingri sacīja. -Ja kādu dienu mani no šejienes iznesīs ar kājām pa priekšu, nāksies vest šurp seifu uzlauzēju. Ja noslēpumā dalās, tas vairs nav noslēpums.

Pati operāciju zāle izskatījās tāda pati kā jebkura cita.

-    Es neoperēju pilnīgi sterilos apstākļos, - viņa sacīja, noliekdamās pār operāciju galdu, uz kura stāvēja kaudzēm tīru lina salvešu un kuram vienā galā bija piestiprināts dīvains aparāts, kas sastāvēja no alumīnija stienīšiem, rāmjiem un slēdžiem, kas pievienojās Vernēra skalai. Viņa pati bija tērpusies tīrā virsvalkā - gludinātā - un kājās - audekla apavi pārvalkos. Pievilcīga, apmēram četrdesmit gadus veca sieviete, Karmīns nodomāja, slaida un lietišķa. Viņas tumšie mati bija saglausti atpakaļ stingrā mezglā, acis bija tumšas un inteliģentas un glītajām rokām bija ļoti īsi apgriezti nagi.

-    Man likās, ka operāciju zālei ir jābūt sterilai, - viņš sacīja.

-    Pedantiska tīrība ir daudz vērtīgāka, leitnant. Esmu redzējusi zāles, kas ir sterilākas par sterilu, taču neviens tās īsti netīrīja.

-   Jūs tātad esat neiroķirurģe?

-    Nē, es esmu asistente ar maģistra grādu. Neiroķirurģija ir vīriešu lauciņš, un sievietēm neiroķirurģēm tā ir īsta elle. Bet Hjū es varu darīt to, kas man patīk, bez šādām galvassāpēm. Ņemot vērā manu pacientu izmēru, tā ir ļoti smalka neiroķirurģija. Redzat? Mans Zeisa operāciju mikroskops. Čabas nei- roķirurģijas operāciju zālēs viņiem tādu nav, neviena paša, - viņa apmierināti noteica.

-    Ko jūs operējat?

-    Pērtiķus doktoram Čandram. Kaķus viņam un doktoram Finčam. Žurkas un kaķus neiroķīmiķiem augšstāvā.

-    Vai bieži gadās, ka dzīvnieki mirst uz operāciju galda?

Sonja Lībmane izskatījās saniknota. - Kā jums šķiet, vai es

esmu kāda jēlnadze? Nē! Es upurēju dzīvniekus neiroķīmiķiem, kuri parasti nestrādā ar dzīvām smadzenēm. Neiropsihologi strādā ar dzīvām smadzenēm. No mana viedokļa tā ir galvenā atšķirība starp šīm divām disciplīnām.

-    Ēe… ko jūs upurējat, misis Lībmane? - Uzmanīgi, Kar- mln, uzmanīgi!

-    Galvenokārt žurkas, bet es veicu Šeringtona smadzeņu izņemšanu arī kaķiem.

-    Kas tas ir? - viņš apvaicājās, rakstīdams savā piezīmju grāmatiņā, patiesībā nevēloties to zināt - vēl vairāk neizprotamu detaļu!

-    Smadzeņu izņemšana no čaulas ētera anestēzijā. Tai pašā mirklī, kad es izņemu smadzenes, es sirdi injicēju pentotālu un dzīvnieks vienā mirklī ir beigts. Nekavējoties.

-    Tātad jūs ieliekat maisos diezgan lielus dzīvniekus, ko vēlāk nones lejā uz saldētavu?

-Jā, dienās, kad izdaru smadzeņu izņemšanas operācijas.

-    Cik bieži tādas gadās?

-    Kā kuru reizi. Doktors Ponsonbijs un doktors Polonovskis pieprasa kaķu smadzeņu pieres daivu apmēram ik pēc divām nedēļām… apmēram trīs četrus kaķus dienā. Doktors Sacuma tik bieži neprasa - varbūt sešus kaķus gadā.

-    Cik lieli ir kaķi, kam izņem smadzenes?

-    Monstri. Apmēram divpadsmit līdz piecpadsmit mārciņu smagi runči.

Tā, divi stāvi aptverti, vēl divi priekšā. Apkalpojošā daļa, darbnīcas un neiropsiholoģija pabeigti. Tagad kārta biroja darbiniekiem ceturtajā stāvā, tad lejā uz trešo un neiroķlmiju.

Kādā telpā sēdēja trīs medicīniskās mašīnrakstītājas, visas ar zinātniskiem grādiem, un dokumentu kārtotāja tikai ar vidusskolas diplomu - bet cik gan vientuļa viņa noteikti jutās! Vonnija, Dora un Mārgareta lietoja prāvas IBM automātiskās rakstāmmašīnas un varēja uzrakstīt elektroencefalogrāfija ātrāk, nekā policists spētu uzrakstīt braukšana dzērumā. Te nekā nebija, Karmīns atstāja viņas strādājam, Denīze, dokumentu kārtotāja, šņaukājās un slaucīja acis, lūkodamās atvērtajās atvilktnēs, rakstāmmašīnas klabēja kā ložmetēji.

Doktors Čārlzs Ponsonbijs viņu gaidīja pie lifta. Viņš, kā pats paskaidroja, pavadīdams Karmīnu uz ofisu, esot tāda paša vecuma kā Profesors, četrdesmit piecus gadus vecs, un aizvietoja Profesoru, kad tas bija devies prom. Abi bija kopā gājuši Dormeras Dienas skolā, kopā Čabā izgāja medicīniskās sagatavošanas kursu, tad kopā ieguva medicīnas grādu. Abi, kā Ponsonbijs svinīgi paskaidroja, pirmsākumos esot Konekti- kutas jeņķi. Bet pēc medicīnas skolas viņu ceļi bija šķīrušies. Ponsonbijs bija izvēlējies palikt Čabā, lai pabeigtu savu neiroloģijas rezidentūru, bet Smits bija aizgājis uz Džona Hopkinsa slimnīcu. Tomēr atšķirtība nebija turpinājusies ilgi: Bobs Smits atgriezās, lai vadītu Hjū, un uzaicināja Ponsonbiju pievienoties. Tas bija 1950. gadā, kad abiem bija trīsdesmit.

Kāpēc tu paliki Halomenā? - Karmīns prātoja, nopētīdams neiroķīmijas šefu. Vidējas miesasbūves un auguma vīrs; Čārlzam Ponsonbijam bija tumši mati, ko caurauda sirmi pavedieni, garš, šaurs deguns, ūdeņaini zilas acis, kas lūkojās pār uztupinātām brillēm, un izklaidīga profesora izturēšanās. Viņa drēbes bija paplukuša tvīda auduma, mati - izspūruši, un

Karmīns pamanīja, ka viņa zeķes nav vienādas: labajā kājā bija tumši zila, bet kreisajā - pelēka. Tas viss varētu apliecināt, ka Ponsonbijs ir konservatīvs cilvēks, kas neuzskata par prātīgu doties tālāk par Halomenu, tomēr kaut kas viņa ūdeņainajās acis lika domāt, ka viņš būtu kļuvis par citādu cilvēku, ja pēc medicīnas grāda iegūšanas būtu devies kaut kur citur. Šī hipotēze balstījās uz izjūtu; kaut kas bija Ponsonbiju paturējis mājās, kaut kas konkrēts un saistošs. Ne sieva, jo viņš visai vienaldzīgi bija paziņojis, ka ir palicis vecpuišos.

Interesanti bija arī atklāt kontrastu starp viņu birojiem. Forbsa birojs bija apbrīnojami kārtīgs, tajā nebija vietas plīša mēbelēm vai attēliem pie sienas; visur bija tikai grāmatas un papīri, pat uz grīdas. Finčam patika puķes podos, un viņa kabinetā varēja redzēt brīnišķīgu orhideju pilnos ziedos. Gar sienām kuploja papardes. Čandram patika česterfilda stils ar ādas mēbelēm, stikla grāmatu vitrīnām un dažiem izmeklētiem indiešu mākslas darbiem. Un doktors Čārlzs Ponsonbijs dzīvoja starp sakaltētām galvām un nāves maskām, piemēram, no Bēthovena un Vāgnera; viņam pie sienām bija arī četras slavenu mākslas darbu reprodukcijas - Goijas "Krons, kas aprij bērnu", Boša "Elles" divas daļas un Munka "Kliedziens".

-    Vai jums patīk sirreālistu māksla? - dedzīgi apvaicājās Ponsonbijs.

-    Es vairāk interesējos par orientālo mākslu, doktor.

-    Es bieži esmu domājis, leitnant, ka nepareizi izvēlējos savu aicinājumu. Psihiatrija mani fascinē, īpaši - psihopātija. Paskatieties uz šo kaltēto galvu - kādus ticējumus tā var radīt? Vai kādas vīzijas - manas gleznas?

Karmīns pasmaidīja. - Nav vērts jautāt man. Es esmu tikai policists. - Un tu, viņš pie sevis piebilda, neesi īstais. Tas būtu pārāk acīmredzami.

Te, augšā, kā Karmīns redzēja, kad Ponsonbijs viņu pavadīja cauri laboratorijām, aprīkojums bija pazīstamāks: atomu absorbcijas aparāts, spektometrs, gāzes hromatogrāfs, lielākas un mazākas centrifūgas - tādas ierīces bija ari Patrika tiesu ekspertīzes laboratorijā, tikai šīs bija jaunākas un smalkākas. Patrikam bija jāknapinās; šejienieši peldējās naudā.

No Ponsonbija viņš uzzināja vairāk par kaķu smadzenēm, ko pārveidoja masā, ko Ponsonbijs tik ikdienišķi nosauca par "smadzeņu zupu", ka tas pat nelikās smieklīgi. Lietoja arī žurku smadzeņu zupu. Un doktors Polonovskis izdarīja eksperimentus ar krabja kājas lielo aksonu - nevis lielo spīļu, bet mazo kāju. Šie aksoni bija milzīgi! Polonovska tehniķei Mariannai bieži pa ceļam uz darbu bija jāiegriežas zivju veikalā, lai nopirktu četrus lielākos krabjus no akvārija.

-    Kas pēc tam notiek ar krabjiem?

-    Tos izdala tiem, kam garšo krabji, - Ponsonbijs noteica tik nicīgi, it kā šāds jautājums nebūtu ievērības cienīgs, kad atbilde ir tik acīmredzama. - Doktors Polonovskis ar pārējo dzīvnieku neko nedara. Patiesībā tas ir ļoti laipni no viņa puses - tos izdalīt. Tie ir viņa eksperimentu dzīvnieki, viņš varētu tos apēst pats. Bet Polonovskis to dara pēc kārtas ar mums, pārējiem, izņemot doktoru Forbsu, kurš ir kļuvis par veģetārieti, un doktoru Finču, kas ir pārāk konservatīvs, lai ēstu vēžveidīgos.

-    Sakiet man, doktor Ponsonbij, vai cilvēki ievēro beigto dzīvnieku maisus? Ja jūs ieraudzītu lielu maisu, kas piebāzts pilns, ko jūs domātu?

Ponsonbija sejā parādījās viegls pārsteigums. - Šaubos, ka es par to domātu, leitnant, jo šaubos, ka es to ievērotu.

Brīnumainā kārtā Ponsonbijs nealka iedziļināties detaļās par savu darbu, viņš tikai pateica, ka tas saistīts ar smadzeņu šūnu ķīmiju, kas iesaistītas epileptiskajos procesos.

-    Tiktāl šķiet, ka visi nodarbojas ar epilepsiju. Vai kāds strādā arī ar garīgo atpalicību? Man šķita, ka Hjū darbojas abās jomās.

-    Nelaimīgā kārtā mēs pirms vairākiem gadiem zaudējām savu ģenētikas speciālistu, un Profesoram Smitam nav izdevies atrast piemērotu aizstājēju. Redziet, viņus interesē DNS. Tas ir aizraujošāk, - viņš iespurdzās. - Viņu zupu taisa no zarnu baktērijām.

Karmīns devās pie doktora Valtera Polonovska, ko nospieda pamatīgas raizes, kam nebija nekāda sakara ar viņa polisko izcelsmi: tas, tāpat kā Ponsonbija māksla, būtu pārlieku acīmredzami.

-    Tas nav godīgi, - viņš sacīja Karmīnam.

-    Kas nav godīgi?

-    Šejienes darba sadalījums. Ja cilvēkam ir medicīnas grāds kā man, Ponsonbijam, Finčam un Forbsam, tad ir jāaprauga pacienti Halomenas slimnīcā un pacientu apskate atņem laiku pētniecībai. Turpretī psihiatrijas doktori, kā Čandra un Sacuma, visu laiku tikai nodarbojas ar pētniecību. Vai tad ir kāds brīnums, ka tie abi ir krietni priekšā mums pārējiem? Kad es piekritu nākt strādāt šeit, bija saprotams, ka es kā pacientus dabūšu pētīt idiopātiskus garīgi atpalikušos. Un kas notiek? Es dabūju pacientus ar malabsorbcijas sindromiem! - Polonovskis dusmīgi runāja.

Ak Dievs, atkal sākas! - Vai tad viņi nav garīgi atpalikuši, doktor?

-Jā, protams, ir, bet tas ir sekundāri viņu gremošanas traucējumiem! Viņi nav idiopātiski!

-    Ko nozīmē idiopātisks, ser?

-    Nezināmas etioloģijas traucējumi bez redzama iemesla.

-    Aha.

Valters Polonovskis bija ļoti izskatīgs vīrietis, gara auguma, spēcīgas miesas uzbūves, ar tumši blondiem matiem un dzintara krāsas acīm, kas saskaņojās ar tumši iedegušu ādu. Vīrs, Karmīns nosprieda, kurš nespēj īsti tikt galā ar pacientu, jo tas viņu satrauc; viņu satrauca pamatemocijas - mīlestība un naids. Šis cilvēks pastāvīgi bija nožēlojams, tas bija ierakstīts viņa sejā.

Bet, gluži tāpat kā pārējie, viņš nekad nepamanīja neko tik pasaulīgu kā maisu ar beigtiem dzīvniekiem, nemaz nedomājot par to, ka varētu pateikt, cik liels tāds maiss bijis. - Un kāpēc es vispār koncentrējos tikai uz līķu maisiem? - Karmīns sev jautāja. - Kāds ļoti gudri izmantoja dzīvnieku līķu saldētavu, zinot, ka Hjū personāls nekad tādus maisus neievēro. Tāpēc… kaut kas neliek miera, kaut kas vēl ir gaidāms. Nekas nav beidzies. Jā, es zinu, es zinu!

Polonovska tehniķe Marianna bija glīta meitene, kura pastāstīja Karmīnam, ka maisus ar beigtajiem dzīvniekiem nones lejā pati. Viņa izturējās kā aizstāvoties un uzmanīgi, taču leitnantam šķita, ka ne jau beigto dzīvnieku maisu dēļ. Viņa bija nelaimīga meitene, un nelaimīgas meitenes parasti raizējās par personīgo dzīvi, nevis darbu. Jauniem cilvēkiem, kam ir zinātniskie grādi, dažreiz ar nelieliem projektiem izdevās iegūt maģistra vai psihiatrijas doktora grādu un bija viegli atrast darbu. Karmīns būtu gatavs saderēt, ka Marianna dažreiz nāca uz Hjū ar tumšām brillēm uz acīm, lai noslēptu, ka pusi nakts ir pavadījusi raudot.

Salīdzinājumā ar citiem doktors Hideki Sacuma bija lielisks. Viņa angļu valoda bija nevainojama un Amerikai atbilstoša; viņa tēvs, doktors paskaidroja, esot strādājis japāņu vēstniecībā Vašingtonā, kad pēc kara bija atjaunotas diplomātiskās attiecības. Sacuma bija ieguvis savu izglītību Amerikā, un zinātniskie grādi bija iegūti Džordžtaunā.

- Es strādāju ar rinencefalona neiroķīmiju, - viņš paskaidroja, tad, uztvēris neizpratnes pilno Karmīna skatienu, iesmējās. - To dažreiz sauc par "ožas smadzenēm" - primitīvāko cilvēka pelēkās masas daļu. Tā ir cieši saistīta ar epilepsijas procesiem.

Sacuma bija vēl viens izskatīgs vīrietis; Hjū vīriešu vidū tādu tiešām netrūka! Arī viņam bija patricieša sejas vaibsti, un viņš bija izdarījis plastisko operāciju, lai savilktu augšējos acu plakstiņus, tādējādi atklājot tumšas, mirdzošas acis. Japānim neraksturīgi viņš bija diezgan gara auguma. Viņš kustējās ar Rūdolfa Nurijeva grāciju, viņam bija tas pats viegli mongolis- kais izskats. Karmīns Sacumu novērtēja kā nemaldīgu cilvēku, kas nekad neveikli netaustās un nenomet mērglāzi. Viņš bija arī patīkams; tas satrauca Karmīnu, kurš bija dienējis Klusajā okeānā un principā īpaši nemīlēja japāņus.

-    Jums jāsaprot, leitnant, - Sacuma nopietni sacīja, - ka mēs, kas strādājam tādā vietā kā Hjū, neesam diez cik vērīgi, ja vien kaut kas neattiecas uz mūsu tābrīža darbu, - tad mūsu redze kļūst asāka par supermena rentgena acīm. Brūns maiss ar beigtu dzīvnieku varētu traucēt, ja mētātos tieši ceļā, bet citādi netraucētu vispār. Tā kā Hjū asistenti ir ļoti labi, dzīvnieku maisi nemētājas apkārt, kādu traucējot. Es nekad nenesu tos lejā. To dara mans asistents.

-    Arī viņš ir japānis, kā redzu.

-    Jā. Eido ir mans asistents visādā ziņā. Viņš ar sievu mitinās desmitajā stāvā Nutmeg apdrošināšanas kompānijas ēkā, kur man pieder penthausa apartamenti. Jums tas labi zināms, jo pats dzīvojat šai ēkā.

-    Patiesībā es nezināju. Penthausa apartamentiem ir privāts lifts. Eido un viņa sievu es esmu redzējis. Vai jūs esat precējies, doktor?

-    Nē, es ne! Jūrā ir pārlieku daudz skaistu zivju, lai es būtu izvēlējies tikai vienu. Es esmu vecpuisis.

-    Vai jums ir draudzene šeit, Hjū?

Melnās acis uzdzirkstīja - bet tas bija uzjautrinājums, nevis dusmas. - Ak kungs, nē taču! Kā mans tēvs teica pirms daudziem gadiem, tad tikai dumjš vecpuisis jauc darbu ar baudu.

-    Labs likums dzīvei.

-    Vai vēlaties, lai jūs iepazīstinu ar doktoru Šilleru? - Sacuma jautāja, juzdams, ka iztaujāšana beigusies.

-    Paldies, es būtu jums pateicīgs.

Skat, skat, vēl viens izskatīgs vīrietis Hjū! Vikings. Kurts Šillers bija Hjū patologanatoms. Viņa angļu valoda bija ar vieglu vācu akcentu, kas, bez šaubām, izskaidroja atklāto nepatiku doktora Morisa Finča sejā, pieminot viņa vārdu. Te nebija nekādu abpusēju simpātiju. Šillers bija gara auguma, nedaudz sakumpis, ar linu baltiem matiem un gaiši zilām acīm. Viņam piemita kaut kas, kas Karmīnu kaitināja, kaut arī tam nebija nekāda sakara ar doktora tautību. Jutīgais policista deguns saoda homoseksualitāti. Ja Šillers nav homoseksuāls, ar manu policista ožu kaut kas nav kārtībā, bet tā vis nav, Karmīns nodomāja.

Patologanatoma laboratorija aizņēma tādu pašu stāva daļu, ko stāvu zemāk - operāciju zāle, vienīgi tā bija nedaudz lielāka, jo dzīvnieku telpā nebija kaķu. Šillers strādāja ar diviem tehniķiem - Helu Džonsu, kas nodarbojās ar Hjū histoloģiju, un Tomu Skinksu, kas strādāja tikai ar Šillera projektiem.

-    Dažreiz man sūta smadzeņu paraugus no slimnīcas, - patologanatoms sacīja, - tas ir manas pieredzes smadzeņu garozas atrofijas un smadzeņu rētaudu tīklojuma dēļ. Mans paša darbs saistās ar rētaudu meklēšanu sānu daivās un…

Un tā tālāk un tā joprojām. Ap šo laiku Karmīns bija iemanījies atslēgties, kad sākās termini, kaut ari nebija jau runa tikai par terminiem, bet to neskaidrību. Kā Billijs Ho, elektronikas inženieris, kas runāja par niķeļa un dzelzs sakausējumu, kas mazāks par vienu, it kā Karmīns automātiski saprastu, par ko ir runa. Mēs visi runājam savā īpašajā žargonā, pat policisti, viņš nopūzdamies nodomāja.

Pulkstenis bija jau seši, un ap šo laiku Karmīns bija izbadējies. Tomēr labāk būtu pabeigt iztaujāšanu, lai visi var iet mājās, tad viņš varēs mierīgi paēst. Palikuši vēl tikai četri cilvēki ceturtajā stāvā.

Viņš sāka ar Hildu Silvermani, galveno bibliotekāri, kura pārzināja milzīgu telpu, pilnu ar tērauda grāmatu plauktiem un skapjiem ar atvilktnēm, kurās glabājās grāmatas, kartes, papīri, konspekti, kopētas avīzes, raksti, nozīmīgi izraksti no sējumiem.

-    Es visu arhivēju ar datoru, - viņa sacīja, ar nekoptu roku pamādama uz ierīci apmēram restorāna ledusskapja izmērā, kas bija aprīkota ar diviem četrpadsmit collu lentes uztinē- jiem, un tā priekšā atradās konsole ar rakstāmmašīnas tastatūru. - Tas ir tik ērti! Vairs nekādu kartīšu! Man ir daudz vairāk veicies nekā medicīnas skolas bibliotekāriem, vai zināt? Viņiem viss ir joprojām jādara pa vecam. Šobrīd Teksasā taisa iekārtu, kur mēs varēsim pieslēgties. Ievadiet atslēgas vārdus, piemēram, "kālija joni" vai "lēkmes", un mums atsūtīs izgriezumus no visiem jebkad publicētajiem rakstiem tik ātri, cik teleprinteris tos spēj izdrukāt. Tas ir vēl viens iemesls, kāpēc es pametu galveno bibliotēku, lai nāktu šeit un man būtu pašai sava valstība. Leitnant, Hjū peldas naudā! Kaut ari ir grūti būt tik tālu no Keita, - viņa pabeidza ar nopūtu.

-    Keita?

-    Mana vīra, Keita Kintona. Viņš ir rezidents neiroķirurģijas klīnikā, kas ir Oukstritas otrā galā. Kādreiz mēs kopā ēdām pusdienas, tagad tas vairs nav iespējams.

-    Silvermane tātad ir jūsu meitas uzvārds?

-    Tieši tā. Man bija tas jāpatur - ir vienkāršāk, ja visos dokumentos rakstīts Silvermane.

Karmīns minēja, ka bibliotekārei varbūt ir kādi trīsdesmit pieci gadi, bet, iespējams, viņa ir jaunāka; sievietes sejā kavējās viegla rūpju ēna. Viņai bija slikti pieguloša žakete un svārki, kas bija pieredzējuši labākus laikus, apvalkātas kurpes un nekādu rotaslietu, ja neņem vērā laulības gredzenu. Cirtainie, kastaņbrūnie mati bija slikti apgriezti un sasprausti ar neglītām sprādzēm, visai glītās brūnās acis slēpa pāris biezu briļļu stiklu, un viņas seja nebija krāsota, tā bija neitrāli patīkama.

Interesanti, Karmīns sev jautāja, kas bibliotekārēm liek izskatīties pēc bibliotekārēm? Papīra krikumi? Putekļu vērpetes? Printera tinte?

-    Kaut es varētu jums vairāk palīdzēt, - viņa teica pēc īsa klusuma brīža, - bet es tiešām nespēju atcerēties, ka jebkad būtu redzējusi kādu no tiem maisiem. Es arī nekad neesmu bijusi pirmajā stāvā, vienīgi lifta priekštelpā.

-    Kas ir jūsu draugi? - viņš painteresējās.

-    Sonja Lībmane no operāciju zāles. Citādi gandrīz neviens.

-    Un nevis mis Duprē vai mis Viliča no jūsu stāva?

-    Tas pārītis? - viņa nicīgi pārjautāja. - Tās jau ir pārāk aizņemtas, naidojoties savā starpā, lai vispār ievērotu manu eksistenci.

Skat, skat, beidzot noderīga informācija!

Kas nākamais? Duprē, viņš nolēma un pieklauvēja pie biznesa menedžeres durvīm. Viņas kabinets atradās ēkas dienvidaustrumu stūrī, kas nozīmēja, ka tā logi bija divās pusēs, viens pavēra skatu pār pilsētu un otrs uz dienvidiem atklāja miglā tīto ostu. Kāpēc Profs nebija piesavinājies šo vietu? Vai arī viņš sev neuzticējās, ka neizniekos laiku, veroties fantastiskajā ainavā? Mis Duprē, kura nepavisam nebija satriecoši izskatīga, droši vien arī garā bija gana stipra, lai pretotos ainavai aiz logiem.

Viņa piecēlās no rakstāmgalda, lai izslietos tam pāri; bija skaidrs, ka tas viņai patīk. Bīstama aizraušanās, kundzīt. Arī uz jums var paskatīties no augšas. Bet jūs esat ļoti gudra, ļoti prasmīga un ļoti vērīga; tas viss redzams jūsu skaistajās acīs.

-    Kas jūs atveda uz Hjū? - Karmīns apsēdies jautāja.

-    Zaļā karte. Savulaik es biju pilnvarotā administratore vienā no Anglijas veselības aprūpes reģioniem. Es biju atbildīga par visām pētījumu iestādēm apgabala slimnīcās un sarkano ķieģeļu universitātēs.

-    Aa… sarkano ķieģeļu universitātēs?

-    Tajās, kur sūta strādnieku šķiras studentus - tādus kā es. Mēs netiekam Oksfordā vai Kembridžā, kuras nav sarkano ķieģeļu universitātes, kaut viņu ēkas no tādiem ir celtas.

-    Ko jūs nezināt par šo vietu? - viņš jautāja tālāk.

-    Ļoti maz ko.

-    Kā ar brūniem maisiem ar dzīvnieku līķiem?

-Jūsu neizprotamo aizraušanos ar dzīvnieku maisiem esmu pamanījusi ne tikai es, bet neviens nesaprot, kāda ir tās nozīme, kaut es, šķiet, varētu uzminēt. Kāpēc jūs nepasakāt man taisnību, leitnant?

-    Vienkārši atbildiet uz maniem jautājumiem, mis Duprē.

-    Tad uzdodiet man kādu.

-    Vai jūs kādreiz redzat maisus ar beigtiem dzīvniekiem?

-    Protams. Kā biznesa menedžere es redzu visu. Pasūtījumi līdz pēdējam sastāvēja no zemas kvalitātes preces, tāpēc man ir nācies ar šo lietu krietni nodarboties, - mis Duprē stāstīja.

-    Tomēr parasti es maisus nemaz neredzu, īpaši, kad iekšā ir līķis.

-    Cikos Sesils Poters un Otiss Grīns beidz darbu?

-    Trijos pēcpusdienā.

-    Vai tas ir zināms visiem?

-    Protams. Dažreiz pētnieki par to sūdzas - viņiem sāk likties, ka apkārtējā pasaule domāta tikai tam, lai kalpotu viņiem. - Viņas gaišās uzacis pacēlās. - Mana atbilde: misters Poters un misters Grīns strādā stundās, kas nepieciešamas dzīvnieku aprūpei. Dzīvnieku diennakts ritmā uzmanība tiem ir vajadzīga trīs vai četras stundas pēc saullēkta. Vakari nav tik nozīmīgi, ja vien dzīvnieki ir apgādāti ar ēdienu un tīriem pakaišiem.

-    Kādus vēl darbus veic Otiss bez dzīvnieku aprūpes?

-    Mistera Grīna dienas lielāko daļu aizņem dzīvnieku aprūpe augšstāva dzīvnieku telpās. Viņa pārējie pienākumi nav pārlieku apgrūtinoši. Viņš ceļ smagumus, pieskata apgaismojuma sistēmu un gādā par toksiskajiem atkritumiem. Jūs varētu pārsteigt tas, ka sieviešu kārtas asistentes lūdz misteram Grīnam pienest viņām cilindrus ar gāzi. Kādreiz mēs ļāvām meitenēm to darīt pašām, līdz kādu dienu pilns cilindrs tika nejauši apgāzts un zem spiediena turētais saturs izkļuva laukā. Nekāds ļaunums netika nodarīts, bet, ja gāze nebūtu bijusi inerta… - runātāja izskatījās nožēlas pilna. - Gadās ari, ka kāds no pētniekiem strādā ar substancēm, kas izdala gamma starus. Tad ir nepieciešamas barjeras no svina ķieģeļiem - tie ir ļoti smagi.

-    Esmu pārsteigts, ka šajā Hiltona viesnīcas cienīgajā vietā viss netiek piegādāts pa caurulēm vai nolikts ar mehānikas palīdzību.

Par atbildi mis Duprē piecēlās, izsliedamās visā augumā.

-    Vai jums ir kas vēl jautājams, ser?

-    Nē. Paldies par jūsu laiku.

-    Kā lai es piekļūstu viņai klāt? - Karmīns prātoja, soļodams pa koridoru uz Tamāras Viličas biroju. - Viņa ir man ļoti vajadzīgas informācijas krātuve.

Karmīns ienākdams ievēroja, ka Profesora sekretāres birojam bija durvis, kas tieši veda uz viņa paša ofisu.

-    Vai saprotat, - Tamāra Viliča sacīja viegli sapīkušā balsī, - ka mūsu paturēšana līdz pēdējam brīdim ir radījusi lielas neērtības? Es kavēju vizīti.

-    Varas sodība, - Karmīns attrauca neapsēzdamies. - Vai zināt, ka es šodien esmu dzirdējis vairāk samākslotas valodas un tehniskā žargona nekā citkārt vairāku mēnešu laikā? Arī man tas sagādā neērtības, mis Viliča. Nekādu brokastu, nekādu pusdienu, un līdz šim brīdim ari nekādu vakariņu.

-    Tad sāciet! Man jāiet!

Vai viņas balsī noskanēja izmisums? Interesanti. - Vai jūs kādreiz redzat beigto dzīvnieku maisus, kundze?

-    Nē, neredzu. - Viņa satraukti ielūkojās pulkstenī. - Sasodīts!

-    Nekad?

-    Nekad!

-    Tad varat doties savā vizītē, mis Viliča. Paldies.

-    Es esmu nokavējusi! - Tamāra izmisīgi iekliedzās. - Nokavējusi!

Tomēr viņa jau bija prom, pirms Karmīns paguva pieklauvēt pie viņas priekšnieka durvīm.

Profesors izskatījās vairāk noraizējies nekā no rīta, varbūt tāpēc, nodomāja Karmīns, ka kopš tā laika nav noticis it nekas, kas remdētu viņa bažas vai vismaz apmierinātu ziņkāri.

-    Man būs jāinformē valde, - Smits paziņoja, pirms Karmīns paguva atvērt muti.

-    Valde?

-    Šī ir privātpersonu dotēta iestāde, leitnant, to uzrauga padome. Varētu teikt, ka mums visiem ir jāpielabinās, lai ko dabūtu. Valdes dāsnums ir tieši proporcionāls Hjū radītajam tiešām oriģinālajam un nozīmīgajam darbam. Ar mūsu reputāciju nespēj mēroties neviens, Hjū tiešām ir daudz ko panācis. Un tagad šis - šis - šis starpgadījums! Nejaušs notikums, kam var būt dramatiskas sekas uz mūsu darbu.

-    Nejaušs notikums, Profesor? Es nesauktu slepkavību par nejaušu. Bet par to vēlāk. Kas ir valdes locekļi?

-    Pats Viljams Pārsons nomira 1952. gadā. Viņam palika divi brāļadēli, Rodžers juniors un Henrijs Pārsons, kuri pārvalda šo impēriju. Rodžers Pārsons ir valdes priekšsēdētājs. Henrijs ir viņa vietnieks. Viņu dēli Rodžers III un Henrijs juniors arī ir valdes locekļi. Piektais Pārsonu ģimenes pārstāvis ir Ričards Spaits, Pārsonu bankas direktors un Viljama Pārsona māsasdēls. Prezidents Meisons Makintošs no Čabas ir priekšnieks, tāpat kā medicīnas skolas dekāns doktors Vilbērs Daulings. Es kā Hjū vadošais profesors esmu pēdējais.

-    Pārsoniem ir krietns pārsvars. Viņi noteikti tur grožus stingri savās rokās.

Smits izskatījās pārsteigts. - Nē, tik tiešām ne! Lai nu kurš! Kamēr vien mēs strādājam ar tik izciliem panākumiem kā pēdējos piecpadsmit gadus, mums praktiski ir piešķirtas neierobežotas pilnvaras. Viljama Pārsona testaments bija ļoti specifisks. Viena no viņa iecienītākajām maksimām bija: "Ja algā būs rieksti, tad personālā - pērtiķi". Tādējādi mēs Hjū nemaksājam grašus, un mūsu pētnieki ir nesalīdzināmi spējīgāki par apakšstāva makakiem. Tāpēc es tik ļoti satraucos par šo starpgadījumu, leitnant. Kāda manis daļa uzstāj, ka tas ir tikai sapnis.

-    Profesor, līķis ir īsts un situācija - reāla. Bet aizmirsīsim par to uz mirkli. - Karmīna sejā parādījās izteiksme, ko lielākā daļa cilvēku uzskatīja par atbruņojošu. - Kas īsti notiek starp mis Duprē un mis Viliču?

Smita iegarenā seja saviebās. - Vai tas ir tik uzkrītoši?

-    Man jā. - Nav nekādas vajadzības pieminēt Hildu Silver- mani.

-    Pirmajos deviņos gados kopš Hjū dibināšanas Tamāra bija gan mana sekretāre, gan ari biznesa menedžere. Tad viņa apprecējās. Varu jums droši apgalvot, ka nezinu pilnīgi neko par vīru, izņemot to, ka pēc dažiem mēnešiem viņš Tamāru pameta. Laikā, kamēr viņi bija kopā, briesmīgi cieta viņas darbs. Rezultātā valde nolēma, ka mums biznesa jautājumiem nepieciešams kvalificēts kandidāts.

-    Vai mis Viličas vīrs bija Hjū-ings?

-     Parasti saka hjūlings, leitnant, - Smits sacīja tā, it kā gremotu vilnu. - Frenka Vatsona nazis dūra dziļi. Viņš sacīja: ja jau ir čablingi, tad jābūt arī hjūlingiem. Nē, vīrs nebija hjūlings vai čablings. - Viņš dziļi ieelpoja. - Pilnīgi atklāti runājot, viņš pilnībā izšķieda nabaga meitenes spēkus. Mēs to nokārtojām un tālāk nerīkojāmies.

-    Mani pārsteidz, ka valde neuzstāja, lai jūs viņu atlaižat.

-    Es nebūtu spējis viņai to nodarīt, leitnant! Viņa pie manis atnāca tieši no Kērka sekretāru koledžas tepat Halomenā, un viņai nekad nav bijis cita darba. - Viņš smagi nopūtās. - Tomēr nebija iespējams izvairīties no tā, ka Tamāra nostājās pret mis Duprē, kad viņa ieradās. Diemžēl. Mis Duprē savā darbā ir nevainojama - daudz labāka nekā Tamāra kādreiz, pavisam godīgi! Viņai ir grādi medicīnas administrācijā un grāmatvedībā.

-    Dzelzs lēdija. Varbūt viņas būtu sapratušās labāk, ja mis Duprē būtu ballīšu meitene?

Šī ēsma tika ignorēta; Profesors izvēlējās tikai pateikt: - Visiem citiem mis Duprē ļoti patīk.

Karmīns paskatījās pulkstenī. - Ir laiks ļaut jums doties mājup, ser. Paldies par sadarbošanos.

-   Jūs taču nedomājat, ka līķim ir kāds sakars ar Hjū un maniem darbiniekiem? - Profesors jautāja, kopā ar Karmīnu iedams pa koridoru.

-     Manuprāt, līķis ir vistiešākajā veidā saistīts ar Hjū un jūsu darbiniekiem. Un, lūdzu, Profesor, atlieciet valdes sēdi līdz nākamajai pirmdienai. Jūs drīkstat paskaidrot pašreizējo situāciju misteram Rodžeram Pārsonam junioram un prezidentam Makintošam, taču informācijas ķēdei tur arī jābeidzas. Izņēmumi nav pieļaujami, ne sievas, ne kolēģi neko nedrīkst zināt.

Tā kā Malvolio's atradās tieši blakus apgabala policijas ēkai, šai ēstuvei bija izdevīgi strādāt divdesmit četras stundas diennaktī. Varbūt tāpēc, ka tik daudzi pastāvīgie apmeklētāji valkāja tumši zilas formas, interjers līdzinājās bāli zilos toņos apgleznotam angļu šķīvim ar baltām ģipša meičām, vītnēm un vijumiem. Korijs un Eibs jau sen bija devušies mājās, kad Karmīns novietoja fordu pie ēstuves un iegāja iekšā, lai pasūtītu viltoto zaķi ar mērci un kartupeļu biezeni, piedevās salātus ar zaļumu mērci un divus gabalus ābolu pīrāga mājas gaumē.

Beidzot labi ieturējies, viņš devās mājās, kur ilgi mazgājās dušā, tad kails iekrita gultā un nākamajā rītā vairs pat neatcerējās, kā nolicis galvu uz spilvena.

*

Hilda Silvermane pārnāca mājās un redzēja, ka Ruta jau ir pagatavojusi vakariņas: cūkgaļas sautējumu, kur gaļas gabaliem viņa nebija papūlējusies nogriezt taukus, miltainu kartupeļu biezeni, ledus salātus - jau ļenganus un caurspīdīgus no pārlieku agri uzlietas itāļu mērces, un saldētu šokolādes kūku desertā. Vismaz man nav jāuztraucas par figūru, Hilda nodomāja; ir brīnums, kā Keitam izdodas saglabāt savējo, jo viņš dievina savas mammas gatavoto ēdienu. Tā ir gandrīz vienīgā iezīme, kas viņā vēl palikusi no nabadzīgo balto izcelsmes. Nē, Hilda, esi taisnīga! Viņš mīl savu mammu gluži tāpat kā viņas ēdienus.

Viņa paša gan vēl nebija. Keita šķīvis, ietīts folijā, stāvēja uz katla ar verdošu ūdeni, ko Ruta turēja uz lēnas liesmas, līdz dēls pārnāca, pat ja tas bija divos vai trijos naktī.

Hildai nepatika vīramāte, jo viņa līdz pat šai dienai tik paštaisni saglabāja nabadzīgas baltās sievietes stāju, tomēr viņas cieši saistīja Keits, un greizsirdībai tur nebija vietas. Viss bija pavisam vienkārši - Keits bija viss. Ja Keitam labpatika, ka neviens nezina par viņa izcelšanos, viņa mammai pret to nebija iebildumu, viņa Keita dēļ būtu devusies nāvē tikpat labprātīgi kā Hilda.

Ruta krietni atviegloja Keita un Hildas sadzīvi: kad viņa bija te, Hilda varēja turpināt strādāt savā labi atalgotajā darbā. Pat vēl labāk - Rutai tiešām patika dzīvot briesmīgā mājā briesmīgā apkārtnē; tas viņai (un saplkušajam Keitam) atgādināja pašas veco māju Deitonā Ohaio štatā. Ari tur cilvēki pagalmus pieblīvēja ar nestrādājošām veļas mazgājamām mašīnām un sarūsējušiem auto vrakiem. Tur bija tikpat mitrs, nomācošs un auksts gaiss kā Grizvoldleinā Halomenā Konektikutas štatā.

Keits un Hilda dzīvoja sliktākajā mājā Grizvoldleinā, jo par tās Iri bija jāmaksā graši, kas ļāva abiem ietaupīt algu lielāko daļu (viņējā bija divtik liela nekā vīram). Tagad, kad Keits bija beidzis rezidentūru un veidoja karjeru kā doktora grādu ieguvis ārsts, viņš plānoja nopirkt ienesīgu neiroķirurģijas praksi, vislabāk Ņujorkā. Nekādas slikti apmaksātas akadēmiskās medicīnas garlaicības Keitam Kintonam! Māte un sieva varonīgi centās viņam palīdzēt šīs ambīcijas piepildīt. Ruta bija dzimusi taupītāja, viņa uzskatīja J. C. Penney's par neciešami dārgu iestādījumu un lielveikalā pirka produktus ar notecējušu termiņu. Hilda knapinājās ar tik triviālām lietām kā friziera apmeklējums, neatļāvās glītas matu sprādzes un piecieta savas biezās brilles. Turpretī Keita drēbēm un mašīnai bija jābūt tikai vislabākajai, un viņa darbā lielie tēriņi kontaktlēcām bija obligāti. Ko Keits gribēja, tas viņam bija jādabū.

Tieši tai pašā brīdī, kad Ruta un Hilda sēdās pie galda, mājā iebrāzās Keits un līdz ar viņu saule, mēness, zvaigznes un visi debesu eņģeļi. Hilda pielēca kājās, lai mestos viņam ap kaklu, pieglaustos viņam zem zoda - ak, viņš bija tik slaiks, tik… tik fantastisks!

-    Sveika, mīļā, - viņš sacīja, ar vienu roku turēdams Hildu un paliekdamies pāri viņas pakausim, lai noskūpstītu māti uz vaiga. - Sveika, mammu, kas ir vakariņās? Vai es jūtu tava cūkgaļas sautējuma smaržu?

-    Tieši tā, dēls. Apsēdies, es sadabūšu tavu šķīvi.

Tā nu viņi sasēdās ap mazā kvadrātveida virtuves galda trim malām; Keits un Ruta trekno, visai bezgaršīgo maltīti tiesāja ar patiku, Hilda knibinājās.

-    Mums darbā šodien bija slepkavība, - Hilda ierunājās, zāģēdama gaļas gabalu.

Keits pacēla galvu, pārāk aizņemts, lai ko teiktu; Ruta nolika dakšiņu un pārsteigumā blenza.

-    Noziegums! - viņa iesaucās. - Pavisam īsta slepkavība?

-    Nu, jā - līķis. Tāpēc es tik vēlu pārnācu mājās. Visur bija pilns ar policistiem, un nevienam neļāva iet projām, pat ne pusdienās. Kaut kādu iemeslu dēļ ceturto stāvu viņi atstāja pēdējo, kaut gan… vai kāds no ceturtā stāva varētu kaut ko zināt par līķi dzīvnieku aprūpē pirmajā stāvā? - Hilda sapīkusi runāja un vienlaikus pamanījās nogriezt gaļai speķi.

-    Par to runā visā slimnīcā un medicīnas skolā, - Keits sacīja, pieklusdams, lai uzliktu sev vēl divus gaļas gabalus. - Es visu dienu biju operāciju zālē, bet pat tur anesteziologs un operāciju māsa par to vien runāja. It kā ar sazarotu anei- rismu vidējā smadzeņu artērijā vēl nebūtu gana! Tad ienāca radiologs ar jaunumiem, ka ir vēl viena aneirisma basilārajā artērijā, tāpēc viss mūsu darbs droši vien būs kaķim zem astes.

-    Bet angiogramma taču to noteikti uzrādīja, pirms jūs sākāt?

-    Bazilāro nevarēja skaidri redzēt, un Misingems neredzēja uzņēmumus, līdz bijām jau gandrīz beiguši, - viņš esot bijis Bostonā. Viņa vietnieks nespētu atrast pat brilles uz paša deguna, kur nu vēl aneirismu slikti aizpildītā basilārajā artērijā! Piedod, mammu, bet šī bija grūta diena. Nekas negāja, kā vajadzētu.

Hilda sapņaini vērās vīrā. Kā gan viņai bija izdevies iegūt Keita Kintona uzmanību? Tas bija noslēpums, taču viņa par to bija bezgalīgi pateicīga. Viņš iemiesoja visus viņas sapņus, sākot ar gaišajiem, cirtainajiem matiem, skaistajām pelēkajām acīm, asajiem sejas vaibstiem, muskuļoto ķermeni. Un viņš bija tik šarmants, tik labu valodu, tik ļoti pievilcīgs! Nemaz neminot to, ka viņš bija izcili talantīgs neiroķirurgs, kas izvēlējies labu specialitāti, cerebrālās aneirismas. Līdz pat nesenai pagātnei šādos gadījumos pacientus norakstīja kā neoperējamus, bet tagad, kad neiroķirurģijā bija parādījušās ķermeņa sasaldēšanas tehnoloģijas un sirdi varēja apstādināt uz dažām dārgām minūtēm, lai aneirismu izoperētu, Keita nākotne bija nodrošināta.

-    Lūdzu, pastāsti mums detaļas, - Ruta mirdzošām acīm mudināja.

-    Es nevaru, Ruta, jo man to nav. Policija izturējās ļoti noslēpumaini, tas leitnants, kas ar mani runāja, varētu diskrēcijā pamācīt katoļu priesterus. Sonja man sacīja, ka viņš esot atstājis iespaidu kā ļoti inteliģents un labi audzināts vīrietis, un es redzēju, ko viņa ar to domā.

-    Kā viņu sauca?

-    Uzvārds bija itālisks.

-    Vai tā nav vienmēr? - Keits pavaicāja un iesmējās.

Profesors Bobs Smits sēdēja mājās kopā ar sievu Elīzu; vakariņas bija paēstas, un puikas aizsūtīti gatavot stundas.

-    Tas sarežģīs dzīvi.

-    Padome? - viņa apvaicājās, ieliedama vīram vēl kafiju.

-Jā, padome, bet vairāk jau darbs, dārgā. Tu jau zini, cik

gražīgi viņi var būt! Vienīgais, kas mani netraucē, ir Edisons. Viņš priecājas, ka ir dzīvs, viņa idejas par antikonvulsantiem viņu pašu apmierina tikpat lielā mērā kā mani, un, kamēr vien nesabojājas kāds no viņa aparātiem, viņš ir apmierināts. Kaut gan man nav saprotams, kā var dienā noskriet piecas jūdzes un būt apmierināts. Lācara komplekss, - runātājs plati pasmaidīja, kas viņa jau tā satriecošo seju padarīja vēl pievilcīgāku. - Ak, cik viņš bija vīlies, kad es pateicu, ka kopīga paskriešana no rītiem neies krastā! Bet viņam izdevās savaldīties.

Elīza patīkami dzidri iesmējās. - Varētu domāt, ka skrējējam ienāks prātā, ka viņa sviedru smaka pēc skrējiena nav nekas iepriecinošs viņam kā darbabiedram. - Viņa atkal kļuva nopietna. - Man visvairāk ir žēl viņa sievas.

-    Robinas? Tās niecības? Kāpēc?

-   Jo Edisons Forbss pret viņu izturas kā pret kalponi. Jā, tieši tā! Kādi gaisa gabali viņai jānostaigā, lai atrastu ēdienu, ko viņš ēstu! Un mazgāt smirdošas drēbes - viņai galīgi nav dzīves.

-    Man tas izklausās visai sīkumaini, dārgā.

-Jā, var jau būt, bet viņa nav - nu, viņa nav pati gudrākā sieviete pasaulē, un Edisons liek viņai to sajust. Dažreiz esmu viņu pieķērusi sāņus noraugāmies Robiņā un man pār kauliem ir pārskrējuši šermuļi - es zvēru, ka viņš sievu ienīst, tiešām ienīst!

-    Tā var notikt, kad medicīnas studentam nākas apprecēt medmāsu, lai pabeigtu studijas, - Smits visai sausi piebilda. - Nav intelektuālās vienlīdzības, un pēc tam, kad viņš ir ieguvis grādu, tāda sieva kļūst par apkaunojumu.

-    Tu esi īsts snobs.

-    Nē, pragmatiķis. Man ir taisnība.

-    Nu labi, varbūt tevis teiktajā arī ir sava taisnība, bet tāda attieksme vienalga ir nožēlojama, - Elīza drosmīgi turpināja. - Viņš sievu ignorē pat pašu mājā! Viņiem ir brīnišķīgs tornītis ar skatu platformu, no kurienes paveras skats uz ostu, un Edisons viņu nelaiž tur augšā! Vai tas kāds Zilbārža kambaris, vai?

-    Tas ir tikai pierādījums viņas nevīžībai un viņa apsēstībai ar kārtību. Neaizmirsti, ka es tevi nelaižu pagrabā.

-    No manis tu par to nekādas sūdzības nedzirdēsi, bet man liekas, ka tu par skarbu izturies pret zēniem. Viņi vairs nav tajā vecumā, kad visu tikai saposta. Kāpēc gan neļaut viņiem iet lejā?

Uzrunātais sakoda zobus, sejai nocietinoties. - Zēniem uz visiem laikiem ir aizliegts iet uz pagrabu, Elīza.

-    Tādā gadījumā tas nav taisnīgi, jo tu katru brīvu brīdi pavadi tur. Tev būtu ar puikām jāpavada vairāk laika, tāpēc ļauj viņiem dalīties tavā apsēstībā.

-    Kaut tu to nesauktu par apsēstību!

Viņa mainīja tematu; vira sejā tagad bija neiecietīgs skatiens, viņš neklausīsies. - Vai šī slepkavība tiešām ir tik liela problēma, Bob? Tai taču nevar būt nekāda sakara ar Hjū.

-    Es tam piekrītu, dārgā, bet policija domā citādi, - Smits sērīgi noteica. - Vai spēj noticēt, ka mums noņēma pirkstu nospiedumus? Laimīgā kārtā mēs esam laboratorija. To tinti varēja notīrīt ar ksilolu.

Valts Polonovskis aizkaitinātā balsī jautāja sievai:

-    Vai esi redzējusi manu sarkani rūtaino žaketi?

Uzrunātā apstājās savās virtuves gaitās; Maikijs sēdēja

viņai uz gurna, Estere ķērās brunčos. Viņa uzmeta vīram skatienu, kurā jaucās izmisums un sarkasms, un skarbi izsaucās: - Dievs žēlīgais, Valt, vēl taču nav medību sezona!

-    Tālu vairs nav. Šajā nedēļas nogalē es došos uz mednieku namiņu, lai to sagatavotu. Tas nozīmē, ka man ir vajadzīga mana žakete - un es to nevaru atrast, jo tās nav tur, kur tai vajadzētu būt.

-    Tevis arī ne. - Viņa ielika Maikiju bērnu krēsliņā un Esteri - krēslā, kam bija uzlikts biezs spilvens, tad skaļi sauca Stenliju un Bellu: - Vakariņas galdā!

Istabā ietraucās zēns un meitene, saukdami, ka ir izbadējušies. Mamma bija lieliska pavāre, kura nekad nelika viņiem ēst to, ko tie negribēja, - nekādu spinātu, burkānu vai kāpostu, ja vien to nebija salātos.

Valters sēdēja garā galda vienā galā, Paola - otrā, kur varēja vienlaikus barot Maikiju, kurš virināja muti kā putna mazulis knābi, un uzraudzīt Esteres manieres pie galda, kam vēl vajadzēja krietnus uzlabojumus. - Vēl viena lieta, ko es nevaru paciest, - viņa sacīja, tiklīdz visi bija sākuši ēst, - ir tavs savtīgums. Tas būtu tik lieliski, ja būtu kāda vieta, kur bērnus aizvest brīvdienās, bet ne! Tā ir tava mednieku mājiņa, un mēs varam uzsvilpot -, Stenlij, tā nebija atļauja svilpot!

-    Ir pilnīgi pareizi, ka tu saki, ka mājiņa ir mana, - viņš auksti atcirta, dalīdams savu gardo lazanju ar dakšu. - Mans vecaistēvs namiņu atstāja man, Paola, man un tikai man. Tā ir vienīgā vieta, kur es varu paglābties no šī murga!

-    Savas sievas un četriem bērniem, tu gribēji teikt.

-   Jā, tieši tā.

-Ja tu negribēji četrus bērnus, Valt, kāpēc tu nenosēji tos sasodītos vadus? Tango ir vajadzīgi divi.

-    Tango? Kas tas ir? - Stenlijs gribēja zināt.

-    Seksīga deja, - viņa māte strupi attrauca.

Šī atbilde Stenlijam lika tēvam neizprotamu iemeslu dēļ eksplodēt smieklos.

-    Aizveries! - Paola ieņurdējās. - Aizveries, Valt!

Viņš izslaucīja acis, uzlika vēl gabalu lazanjas uz Sten- lija tukšā šķīvja un tad piepildīja pats savējo. - Es došos uz mednieku namiņu piektdienas vakarā, Paola, un nebūšu mājās līdz pat pirmdienas rītausmai. Man ir jāizlasa vesels kalns papīru, un, Dievs mans liecinieks, es nespēju lasīt šajā mājā!

-   Ja vien tu atteiktos no stulbās pētniecības un pārietu labā privātpraksē, Valt, mēs varētu dzīvot mājā, kas būtu gana liela ducim bērnu, nemaz netraucējot tavu mieru! - Paolas lielajās brūnajās acīs mirdzēja dusmu asaras. - Tu esi ieguvis lielisku reputāciju, tiekot galā ar visām tām dīvainajām un brīnumainajām slimībām, kam ir cilvēku vārdi - Vilsona, Hantingtona, neprasi, lai es atcerētos tās visas! - un es zinu, ka tev ir piedāvājumi strādāt privātpraksēs daudz labākās vietās par Halo- menu - Atlantā, Maiami, Hjūstonā - siltās vietās. Vietās, kur mājkalpotāji ir lēti. Bērni varētu apmeklēt mūzikas nodarbības, es varētu atgriezties koledžā…

Viņa plauksta smagi nolaidās uz galda; bērni sastinga un nodrebēja. - Kā īsti tev ir zināms par maniem piedāvājumiem, Paola? - viņš draudoši jautāja.

Viņa nobālēja, taču nepakļāvās bailēm. - Tu izmētā savas vēstules, es tās atrodu visās malās.

-    Un izlasi tās. Un tu vēl brīnies, ka es gribu tikt projām? Manas vēstules ir privātas, vai dzirdi? Privātas!

Valts nometa dakšiņu, atgrūda krēslu no galda un izbrāzās no virtuves. Viņa sieva un bērni noskatījās nopakaļ, ta d Paola noslaucīja Maikija notraipīto seju un piecēlās, lai izņemtu saldējumu un augļu želeju.

Vienā ledusskapja pusē karājās vecs spogulis; Paola ar acs kaktiņu ieraudzīja tajā sevi un juta, kā acīs sariešas asaras. Nieka astoņos gados dzīvīga un ļoti skaista sieviete bija pārvērtusies kārnā pelēcībā, kas izskatījās daudz vecāka, nekā patiesībā bija.

Ak, kāds prieks bija satikt Valtu, savaldzināt Valtu, sagūstīt Valtu! Augsti kvalificētu medicīnas doktoru, kurš bija tik gudrs, ka drīz vien viņi būtu bagāti. Viņa nebija rēķinājusies ar to, ka Valtam nebija nodoma pamest akadēmisko medicīnu, - santehniķi pelnīja vairāk par viņu! Un bērni tikai radās cits pēc cita. Vienīgais veids, kā viņa varēja izvairīties no piektā bērna, bija grēkot - Paola dzēra tabletes.

Viņa saprata, ka strīdi ir postoši. Tie satrauca bērnus un viņu pašu un lika Valtam arvien biežāk un biežāk meklēt savu mednieku namiņu. Viņa namiņu - viņa pat nebija to redzējusi! Un ari neredzēs. Valts atteicās viņai sacīt, kur tas atrodas.

-    O, īrisu saldējums! - Stenlijs izsaucās.

-    īrisu saldējums neiet kopā ar vīnogu želeju, - sapīka Bella; viņa bija izvēlīga.

Ievērojot savus principus, Paola bija laba māte. - Vai tu vēlies želeju un saldējumu atsevišķās bļodiņās, mīļā?

Doktors Hideki Sacuma, ienākdams savā penthausa apartamentā Halomenas augstākās ēkas pašā galā, sajuta dienas uztraukumus noslīdam no pleciem.

Eido bija pārnācis agrāk, visu sakārtojis tā, kā viņa saimniekam patika, tad devies desmit stāvus zemāk uz savu krietni pieticīgāko dzīvokli, kur viņš mitinājās kopā ar sievu.

Telpu iekārtojums bija maldinoši vienkāršs: sienas izliktas ar plānām vara plāksnēm, rūtotas durvis no melna koka un smalka papīra, ļoti senatnīgs trīsdaļīgs aizslietnis ar uzzīmētām sllpacainām bezizteiksmes sievietēm ar pompozām frizūrām un smalkiem saulessargiem, vienkāršs melna akmens podests izcēla vienu nevainojamu ziedu izlocītā stikla vāzē, melni mirdzēja koka grīdas.

Uz melnā, lakotā galdiņa, kas bija iegremdēts padziļinājumā, stāvēja aukstas vakariņas ar suši, un, kad Sacumi iegāja guļamistabā, viņš atrada tur izklātu savu kimono, no džakuzi vannas nāca viegli tvaiku mutuļi un viņa guļamais paklājiņš bija jau izklāts.

Novannojies, paēdis un atslābinājies viņš piegāja pie stikla sienas, kas norobežoja viņa pagalmu, un stāvēja, tā izbaudīdams pilnību. Pagalma pilnveidošana bija viņam prasījusi lielus izdevumus, taču nauda nebija tas, par ko Hideki būtu jāuztraucas. Pagalms bija tik skaists, tas dzīvoja pats savu dzīvi mājoklī tajā vietā, kur agrāk bija atvērts jumta dārzs. No ārpuses sienas bija spoguļstikla, bet no dzīvokļa tās bija caurspīdīgas. Pagalma saturs bija tik pieticīgs, ka robežojās ar askētismu. Daži bonzai skujkoki, prāva Holivudas ciprese, kas bija savijusies dubultspirālē, neticami veca bonzai japāņu kļava, kādi divi duči akmeņu dažādos izmēros un formās un daudzkrāsaini marmora oļi, izlikti sarežģītā rakstā, pa kuriem nebija paredzēts staigāt. Šeit kopā savācās viņa personīgā kosmosa spēki vislabvēlīgākajā veidā viņa paša labklājībai.

Bet šovakar, kad viņa smalkajā degunā joprojām jautās ksi- lols uz pirkstu galiem, Hideki Sacuma blenza uz savu pagalmu pilnīgā apjausmā, ka viņa personīgais kosmoss ir sagrīļojies pašos pamatos, ka viņam ir jāpārkārto podi, akmeņi, oļi, lai neitralizētu šo dziļi traucējošo nemieru. Viņa nemieru, kas sniedzās pāri viņa kontrolei un tiecās kontrolēt it visu. Tur… Tur, kur caur mirdzošiem smaragdkrāsas oļiem audās iesārts strautiņš… Un tur, kur asi pelēks akmens ar asmenim līdzīgu smaili alka šķelt klēpja maigo apaļīgumu atgādinošā, lipīgi sarkanā akmenī… Un tur, kur Holivudas cipreses dubultā spirāle tiecās debesīs… Viss piepeši bija nepareizi, viņam viss būs jāsāk no jauna.

Hideki domas ar ilgām atgriezās pludmales mājā Keipa ragā, tomēr tas, kas tur nesen bija noticis, prasīja ilgāku atlab- šanas laiku. Turklāt brauciens turp bija pārāk ilgs, pat viņa sarkanbrūnajā ferari. Nē, tai mājai bija cits mērķis, un, kaut arī tā bija saistītā ar viņa visuma sašķobīšanos, tās centrs atradās Halomenas pagalmā.

Vai tas varēja pagaidīt līdz nedēļas nogalei? Nē, nevarēja. Hideki Sacuma nospieda zvanu, kas izsauca Eido.

Desdemona iegāja trīsdzīvokļu mājas trešajā stāvā savā dzīvoklī - Sikamorstritā pie pašas Ieplakas. Viņas pirmā pietura bija vannasistaba, kur viņa ielaida vannā siltu ūdeni un noskaloja paliekas no divu jūdžu garā mājupceļa. Tad viņa iegāja virtuvē, kur atvēra bundžu īru sautējuma un vēl vienu ar risu krēma pudiņu; Desdemona nebija nekāda pavāre. Acis, kuras Karmīns ar pārsteigumu bija atzinis par skaistām, neievēroja nožēlojamo linoleju vai tapetes, kas gar malām lobījās; Desdemona nelikās zinis par pasaulīgām ērtībām.

Visbeidzot, tērpusies rūtainā vīriešu peldmētelī, viņa iegāja dzīvojamā istabā, kur lielā klūgu grozā uz prāva niedru galdiņa pie viņas iemīļotā krēsla, kura čīkstošās atsperes viņa nelikās manām, stāvēja viņas mīļotais darbs. Saraukusi pieri, viņa rakņājās grozā, kamēr atrada garu zīda gabalu, ko viņa izšuva Čārlza Ponsonbija plauktam, - tas taču no rīta bija pašā augšā? Jā, tā bija, viņa par to bija pilnīgi pārliecināta! Desdemonas Duprē mājā nebija nekāda haosa; visam bija sava vieta, un tā tas bija allaž. Bet izšuvuma nebija tur, kur tam vajadzēja būt. Tā vietā viņa atrada nelielu šķipsnu sprogainu, melnu matu, izņēma tos no groza un aplūkoja. Tai pašā mirklī viņa pamanīja izšuvumu, tā košie, asinssarkanie toņi uzmirdzēja no krēsla aizmugures.

Desdemona nometa matus; viņa pacēla izšuvumu un izklāja to, lai redzētu, vai tas ir saplēsts, tomēr audums, kaut arī viegli saburzīts, bija vesels. Cik savādi!

Tad viņai prātā iešāvās atbilde un viņa saknieba lūpas. Tas ziņkārīgais Pārķers, mājas saimnieks, kas dzīvoja stāvu zemāk, bija te rakājies. Bet ko gan tur varēja darīt? Viņa sieva bija tik jauka; savā veidā ari viņš pats. Un kur vēl viņa dabūtu pilnībā mēbelētu dzīvokli par septiņdesmit dolāriem mēnesī un drošā apkaimē? Viņa izmeta matus atkritumos un tad apsēdās, kājas pavilkuši zem sevis, lielajā, vecajā krēslā, lai turpinātu to, ko pati uzskatīja par savu labāko izšuvumu. Sarežģīts, izliekts raksts dažādos sarkanos toņos - no iesārta līdz gandrīz melnam - uz gaiši rožaina fona.

Bet tas sasodītais saimnieks! Viņam vajadzētu izlikt lamatas.

Tamāra bija pagurusi no iedomām, viņas iztēle reizi par visām reizēm nebija spējīga izdomāt gana neglītu, gana šausminošu seju. Tā uzradīsies, bet ne šovakar. Ne tik drīz pēc šodienas katastrofas. Tas nekaunīgais kruķis Delmoniko, viņa buļļa gaita, pleci tik plati, ka viņš izskatījās vēl īsāks, nekā bija, kakls tik trekns, ka jebkura cita galva uz tā izskatītos kā rūķim. Bet ne viņējā. Tā bija masīva. Tomēr, lai kā Tamāra mēģināja, aizmiegusi acis, sakodusi zobus, viņa nespēja iztēloties vīrieša seju līdzīgu cūkas ģīmim. Un pēc tā, kā kruķa dēļ viņa nokavēja savu vizīti, Tamāra ļoti vēlējās viņu iztēloties kā visneglītāko radījumu.

Viņa nespēja iemigt, un ko gan citu varēja darīt? Miljono reizi pārlasīt kādu no saviem detektīvromāniem? Viņa iemetās lielā, ar violetu ādu apvilktā krēslā un pasniedzās pēc telefona.

-    Mīļais? - viņa jautāja, kad atbildēja miegaina balss.

-    Es taču tev teicu - nekad uz šejieni nezvani!

Klikt. Telefonā atskanēja aizņemts signāls.

Sesils gulēja, uzlicis galvu Albertijas skaistajām krūtīm un mēģinādams aizmirst Džimija šausmas.

Mašīnā Otiss ieklausījās paša sirdspukstu ritmiskajos pīkstienos, pār viņa seju ritēja asaras. Vairs nekādu svina ķieģeļu, nekādu gāzes cilindru, kas jāieliek ratiņos, nekādu būru, kas jāsakrāmē liftā. Cik liela būs viņa pensija?

Veslijs bija pārāk satraukts un laimīgs, lai iemigtu. Kā Muhameds bija saslējies, izdzirdot viņa jaunumus! Piepeši lauķis no Luiziānas izrādījās svarīgs; viņam, Veslijam le Klerkam, bija uzdevums informēt Muhamedu el Nesru par melnās sievietes slepkavību Hjū. Viņš jau skrēja.

Ners Čandra sēdēja viens savā namiņā, kur bija atļauts nākt tikai viņa pāžam Misraturam. Viņš sēdēja ar sakrustotām kājām, rokas ar augšup vērstām plaukstām uzlicis ceļiem, precīzi novietojis ik pirkstu. Viņš nebija ne iemidzis, ne nomodā. Cita vieta, cits līmenis. Bija jāpadzen briesmoņi, šausminoši briesmoņi.

Moriss un Ketrina Finči sēdēja pie virtuves galda, pārskatīdami grāmatvedību.

-    Sēnes, sēnes! - Ketrina murmināja. - Tās tev izmaksās vairāk, nekā tu ar tām nopelnīsi, Morij, un manas vistas tās neēdīs.

-    Bet tā ir atšķirīga nodarbošanās, mīļotā! Tu pati teici, ka tuneļa rakšana bija labs treniņš, un tagad tas ir gatavs, ko gan es varu zaudēt pamēģinot? Eksotiskas šķirnes dažiem ekskluzīviem Ņujorkas veikaliem.

-    Tas būs dārgi, - viņa spītīgi atkārtoja.

-    Ketij, mums naudas netrūkst! Mums nav pašiem savu bērnu - kāpēc būtu jāraizējas par naudu? Ko tavi vai mani radu bērni ar šo vietu darīs, ko? Pārdos, Ketij, viņi to pārdos! Tāpēc vispirms kārtīgi izpriecāsimies.

-    Labi, labi, audzē ar' savas sēnes! Tikai nesaki, ka es tevi nebrīdināju!

Viņš pasmaidīja un paliecās uz priekšu, lai paspiestu viņas aprepējušo roku. - Es apsolu, ka nesūrošos, ja šis pasākums izgāzīsies, bet es domāju, ka tas tā nebūs.

otrā nodaļa

Ceturtdiena, 1965. gada 7. oktobris

Karmīna diena sākās komisāra Džina Silvestri kabinetā, kur viņš sēdēja pusloka vidū ap galdu. Pa kreisi no viņa atradās kapteinis Denijs Marsiano un seržants Eibs Goldbergs, pa labi - doktors Patriks O'Donels un seržants Korijs Māršals.

Ne pirmo reizi Karmīns pie sevis pateicās zvaigznēm, ka telpā bija divi viri ar augstāku dienesta pakāpi nekā viņam.

Tumsnējais, izskatīgais Džons Silvestri bija biroja policists, vienmēr tāds bija bijis, un paļāvās, ka tad, kad pēc pieciem gadiem ies pensijā, viņš varēs teikt, ka nekad nav izvilcis savu dienesta ieroci tracī, nemaz nerunājot par šaušanu ar plinti vai šauteni. Ja to ņem vērā, savādi bija tas, ka 1941. gadā Džons pievienojās Savienoto Valstu armijai kā leitnants un 1945. gadā to pameta, apbērts goda zīmēm, ieskaitot Kongresa goda medaļu. Viņa kaitinošākais paradums attiecās uz cigāriem, kurus viņš drīzāk sūkāja nekā smēķēja, savā ceļā atstādams slienainus cigāru galus, kas gaisā izplatīja smaku, kas, kā Karmīns iztēlojās, droši vien līdzinājās no spļaujamtrauka nākošajai deviņpadsmitā gadsimta pēdējās dekādes Dodžsitijas salonā.

Labi zinādams, ka visvairāk cigāru gali riebjas Denijam Marsiano, Silvestri allaž ar patiku pagrūda savu pelnu trauku zem Marsiano strupā deguna; ziemeptāliešu izcelsmes Marsiano bija vasarraibumaina seja un zilas acis; sēdēšana pie rakstāmgalda bija viņam sagādājusi dažas liekas mārciņas. Viņš bija labs vietnieks, kam trūka izmanīgas viltības, lai kaitinātu komisāru.

Viņi ļāva Karmīnam un abiem leitnantiem tikt galā ar īsto policijas darbu, ignorēja politisko spiedienu no pilsētas vadības, pilsoņiem un apgabala un varēja paļauties, ka par saviem vīriem viņi stāvēs un kritīs. Visiem bija zināms, ka Karmīns ir abu favorīts; par to gan nebija gandrīz nekādas kurnēšanas, jo patiesībā tas nozīmēja tikai to, ka Karmīnam tika kutelīgas lietas, kas prasīja diplomātiju vai sakaru uzturēšanu ar citām likumsargu iestādēm. Viņš bija arī departamenta pirmais vīrs slepkavībās.

Viņš bija nupat pabeidzis pirmo kursu Čabas Universitātē, kad notika uzbrukums Pērlhārborai, tāpēc viņš atlika izglītošanos uz vēlāku laiku un pieteicās armijā. Tīrās sagadīšanās dēļ viņu nozīmēja militārajā policijā, un, ja jau ticis tālāk par apsardzes pienākumiem un piedzērušu kareivju arestiem, viņš saprata, ka mīl šo darbu; ņudzošajā karalaika armijā bija tikpat daudz veiklu noziegumu kā jebkuras pilsētas ielās. Kad karš un okupācijas ierobežojumi Japānā bija galā, viņš bija ieguvis majora pakāpi, kas ļāva pabeigt programmu Čabā paātrināti. Tad, saņēmis diplomu, kas viņam ļāva mācīt angļu literatūru vai matemātiku, viņš nolēma, ka viņam labāk patīk darbs policijā. 1949. gadā viņš pievienojās Halomenas policijai. Silvestri, kas tajā laikā bija uz biroja darbu orientēts leitnants, drīz pamanīja viņa potenciālu un norīkoja viņu pie detektīviem, kur tagad Karmīnam bija vecākā leitnanta pakāpe. Halomena nebija tik liela, lai tai būtu sava slepkavību nodaļa vai citas, kādas bija lielāku pilsētu policijas departamentos, tāpēc Karmīns saskārās ar visdažādākajiem noziegumiem. Tomēr slepkavības bija viņa specialitāte un viņa atrisināto lietu procents bija apbrīnojams: gandrīz simts - protams, ne visos gadījumos vainīgais bija notiesāts.

Viņš sēdēja, izskatīdamies satraukts, taču tai pašā laikā atslābinājies; šis būs sulīgi.

- Tu pirmais, Patsij, - sacīja Silvestri, kam nepatika Hjū lieta jau tāpēc vien, ka tā noteikti izraisīs veselu skandālu. Šorīt Holloman Post par to bija tikai īsa rindkopa, taču, tikko noplūdīs kādas detaļas, šī ziņa būs pirmajās lappusēs.

-    Es varu jums pateikt, - Patriks stāstīja, - lai kurš tas būtu, kas iemeta Hjū dzīvnieku saldētavā torsu, tas neatstāja ne pirkstu nospiedumus, ne šķiedras, ne kādas citas zīmes. Upuris ir apmēram piecpadsmit gadu veca meitene, un viņas dzīslās rit krāsaino asinis. Viņa ir maza auguma un izskatās, ka bijusi labi aprūpēta. - Viņš mirdzošām acīm paliecās krēslā uz priekšu. - Uz viņas labā sēžas paugura ir sirdsveida rēta. Dzimumzīme nogriezta apmēram pirms desmit dienām. Tomēr tā nebija pigmentēta dzimumzīme, tā bija hemangioma - asinsvadu izveidots audzējs. Slepkava izmantoja diatermijas ķirurģiskās knaibles, lai nokniebtu katru apgādājošo asinsvadu, liktu tam aprecēt. Tas būs prasījis vairākas stundas. Tad viņš to aplika ar ķirurģisko sūkli, lai asinis ātrāk recētu, un ļāva brūcei aizvilkties, glīti nožūt. Es atradu paliekas no kaut kā, ko sākumā uzskatīju par ziedi uz eļļas bāzes, tomēr tā tas nebija. Tas bija grims precīzi viņas ādas krāsā.

Karmīnam gandrīz uzmetās zosāda, viņš nodrebēja. - Meitene joprojām nebija nevainojama, kad viņš aizvāca dzimumzīmi, tāpēc noklāja viņu ar grimu, lai padarītu nevainojamu. Ak, Patsij, tas gan ir dīvainis!

-    Aha, - Patriks piekrita.

-    Viņš tātad ir ķirurgs? - gribēja zināt Marsiano, pagrūzdams Silvestri pelnutrauku tālāk no sava deguna.

-    Ne obligāti, - iejaucās Karmīns. - Es vakar runāju ar dāmu, kura Hjū dzīvniekiem veic mikroķirurģiju. Viņai nav grāda medicīnā. Jebkurā tik lielā pētniecības centrā kā Čabas Medicīnas skola droši vien ir dučiem asistentu, kuri ir spējīgi operēt tikpat labi kā jebkurš ķirurgs. Kas uz to attiecas, tad līdz šim brīdim, kad Patsijs mums tikko pateica, kā tas tips piesaldēja hemangiomu, es turēju aizdomās miesniekus un dzīvnieku kāvējus. Tagad laikam es viņus varu droši izslēgt.

-    Bet tu domā, ka Hjū ir iesaistīts, - Silvestri sacīja, paņemdams riebīgo cigāru un sākdams to sūkāt.

-Jā-

-    Un ko tālāk?

Karmīns piecēlās, pamādams Korijam un Eibam. - Pazudušās personas. Droši vien visā štatā. Halomenā faila nebūs, ja vien slepkava viņu nepaturēja krietni ilgāk par laiku, kas bija vajadzīgs, lai izdarītu to, ko viņš izdarīja. H kā mēs nezinām, kā viņa izskatījās, tad koncentrēsimies uz dzimumzīmi.

Patriks izgāja ārā kopā ar viņu. - ŠI lieta tik ātri vis neatri- sināsies, - viņš sacīja. - Tas izdzimtenis nav atstājis neko, kur pieķerties.

-    Man to vari nestāstīt. Ja tas pērtiķis nebūtu pamodies saldētavā, mēs vispār pat nezinātu, ka ir izdarīts noziegums.

Kad Halomenas pazudušo personu sarakstā nekas neatradās, Karmīns sāka zvanīt uz citiem policijas departamentiem visā štatā. Štata policija bija atradusi desmit gadu vecas meitenes līķi mežos pavisam netālu no apalaču takas - liela auguma jauktas rases bērnu, to kā pazudušu bija pieteikuši tur uz atpūtu apmetušies vecāki. Taču viņa bija mirusi no sirds apstāšanās, un nebija nekādu aizdomīgu apstākļu.

Norvalkas policija ziņoja par pazudušu sešpadsmit gadu vecu dominikāņu izcelsmes meiteni Mersedesi Alvaresu, kura bija pazudusi pirms desmit dienām.

-    Piecas pēdas gara, cirtaini, bet ne sprogaini mati, tumši brūnas acis, ļoti skaista seja - sievišķīgs ķermenis, - stāstīja kāds, kas bija ar sevi iepazīstinājis kā leitnants Džo Brauns. - Ak jā, vēl liela sirdsveida dzimumzīme sēžas labajā pusē.

-    Neejiet nekur, Džo, es būšu pēc pusstundas.

Viņš uzlika uz forda jumta bākuguni un, sirēnai gaudojot, brāzās prom pa 195 šoseju; četrdesmit jūdzes līdz Norvalkai prasīja nedaudz vairāk par divdesmit minūtēm.

Leitnants Džo Brauns bija apmēram viņa paša vecumā, nedaudz pāri par četrdesmit, un bija vairāk satraucies, nekā Karmīns bija gaidījis. Brauns bija uz galējās nervu saspringuma robežas, tāpat arī pārējie policisti apkārtnē. Karmīns aplūkoja failam pievienoto krāsu fotogrāfiju, uzmeklēja atsauci uz dzimumzīmi, ko kāda netrenēta roka bija mēģinājusi uzskicēt.

-    Viņa ir īstā, - viņš sacīja. - Jēziņ, viņa ir skaista! Stāstiet, Džo!

-    Viņa otro gadu studē Svētās Martas vidusskolā - labas atzīmes, nekādu nepatikšanu, nekādu puišu. Viņa ir no dominikāņu ģimenes, kas šeit, Norvalkā, dzīvo jau divdesmit gadus - tēvs strādā par nodokļu iekasētāju, māte ir mājsaimniece. Seši bērni - divi puikas, četras meitenes. Mersedese ir - bija - vecākā. Jaunākajam ir trīs gadi, tas ir zēns. Viņi mitinās klusā, senā rajonā, nejaucas citu darīšanās.

-    Vai kāds redzēja, kā Mersedesi nolaupa? - Karmīns jautāja.

-    Neviens. Mēs strādājām kā zvēri, lai viņu atrastu, jo… - viņš pieklusa, izskatīdamies satraukts, - …viņa bija jau otrā tāda tipa meitene, kas pazūd divu mēnešu laikā. Abas bija otrā gada audzēknes Svētās Martas skolā, abas vienā klasē, draudzenes, bet ne nešķiramas, ja saprotat, ko gribu teikt. Mersedesei pēc skolas bija klavierstundas, viņai bija jābūt mājās četros trīsdesmit. Kad sešos viņas vēl nebija un mūķenes apliecināja, ka viņa pavisam noteikti ir aizgājusi, kad paredzēts, misters Alva- ress zvanīja mums. Viņi jau tā bija satraukušies par Verinu.

-    Verīna bija pirmā?

-   Jā. Verīna Gaskona. Kreoliešu ģimene no Gvadalupes, arī dzīvoja šeit jau ilgu laiku. Viņa pazuda ceļā uz skolu. Abas ģimenes dzīvo netālu no Svētās Martas skolas, tikai kvartāla attālumā dažādos virzienos. Mēs izvandījām visu Norvalku, meklējot Verīnu, bet viņa bija pazudusi bez pēdām. Un tagad šī, gluži tāpat.

-    Un vai pastāv iespēja, ka kāda no meitenēm būtu nozudusi ar slepenu puisi?

-    Nē, - Brauns uzsvērti atbildēja. - Varbūt jums vajadzētu redzēt abas ģimenes, tad jūs saprastu labāk. Viņi ir vecmodīgi dienvidamerikāņu katoļi, bērnus audzina stingri, taču ar lielu mīlestību.

-    Es viņus apciemošu, bet vēlāk, - Karmīns, iekšēji sarauda- mies, sacīja. - Vai varat noorganizēt, ka misters Alvaress atpazīst

Mersedesi pēc dzimumzīmes? Mēs nevaram viņam parādīt vairāk kā sīku ādas laukumiņu, bet viņam iepriekš jāzina, ka…

-   Jā, jā, man nāksies nabagam izstāstīt, ka kāds viņa skaisto meitiņu sacirta gabalos, - Brauns novilka. - Jēziņ! Dažreiz šis darbs ir pretīgs.

-    Vai viņu mācītājs vēlēsies viņu pavadīt?

-    Es par to parūpēšos. Un varbūt vēl kāda mūķene vai divas papildu atbalstam.

Kāds ienāca ar kafiju un ievārījuma virtuļiem; abi vīri pārīti norija un izslāpuši uzdzēra. Gaidot kopijas abu meiteņu lietām, Karmīns piezvanīja uz Halomenu.

Korijs, kā paziņoja Eibs, jau esot Hjū, un viņš pats gatavojoties tikties ar Dīnu Vilbēru Daulingu, lai noskaidrotu, cik dzīvnieku saldētavu ir medicīnas skolā.

-    Vai atradās vēl kādas pazudušās personas, kas varētu līdzināties mūsu meitenes aprakstam? - Karmīns jautāja, kad paēdis jutās labāk.

-Jā, trīs. Vienu Bridžportā, vienu Jaunanglijā un vienu Hartfordā. Bet, tā kā nevienai no viņām nebija dzimumzīmju, mēs tālāk nepētījām. Tie gadījumi notika pirms vairākiem mēnešiem, - Eibs stāstīja.

-    Šis tas ir mainījies, Eib. Zvani uz Bridžportu, Hartfordu un Jaunangliju un prasi, lai mums sūta to lietu kopijas tik ātri, cik mašīna ar bākugunīm tās spēj atvest.

Kad Karmīns ienāca, Eibs un Korijs piecēlās un sekoja viņam kabinetā, kur gaidīja trīs lietas. Tām pievienojās abas, ko bija atnesis Karmīns; viņš izņēma piecas fotogrāfijas, visas krāsu, un sarindoja uz galda. Meitenes varētu būt māsas.

Ņina Gomesa bija sešpadsmit gadus veca gvatemaliešu izcelsmes meitene no Hartfordas un bija pazudusi pirms četriem mēnešiem. Reičela Simpsone bija sešpadsmit gadus veca gaiša melnādainā no Bridžportas, pazudusi pirms sešiem mēnešiem. Vanesa Olivaro bija sešpadsmit gadus veca meitene no Jaunanglijas ar jauktām ķīniešu, melno un balto asinīm, kuras vecāki bija ieradušies no Jamaikas. Viņa bija pazudusi pirms astoņiem mēnešiem.

-    Mūsu slepkavam patīk cirtaini, taču ne sprogaini mati, sejas savā veidā ir neticami skaistas - pilnīgas, taču skaidri izteiktas lūpas, lielas, tumšas acis, bedrītes vaigos -, sievišķīgu figūru, ne garākas par piecām pēdām, gaišu, taču ne baltu ādu, - Karmīns runāja, aplūkodams fotogrāfijas.

-    Tu tiešām domā, ka viņas visas nolaupīja viens un tas pats slepkava? - Eibs neticīgi jautāja.

-    Protams. Paskatieties uz meiteņu raksturojumiem. Dievbijīgas, cienījamas ģimenes, visas katoļu, izņemot Reičelu Simpsoni, kuras tēvs ir bīskapijas mācītājs. Simpsone un Olivaro gāja vietējās vidusskolās, pārējās trīs gāja katoļu vidusskolās, divas no viņām vienā un tai pašā - Svētās Martas vidusskolā Norvalkā. Tad vēl laiki. Nogalināta viena ik pēc diviem mēnešiem. Korij, dodies atpakaļ pie telefona un pieprasi sarakstu ar visām pazudušajām personām, kas atbilst mūsu aprakstam, nu, teiksim, desmit gadu pagātnē. Raksturojums ir tikpat svarīgs kā fiziskie rādītāji, tāpēc es būtu gatavs derēt, ka visas šīs meitenes bija slavenas ar - teiksim, ja šķīstība ir pārāk vecmodīgs vārds, - ar labumu. Viņas droši vien brīvprātīgi piedalījās tādos pasākumos kā zupas virtuves vai darbojās kā brīvprātīgās kādā slimnīcā. Nekad neizlaida baznīcas apmeklējumu, izpildīja visus mājasdarbus, nevalkāja svārkus, kas īsāki par celi, varbūt reizēm uzklāja nedaudz lūpu krāsas, taču nekad neuzkrāsojās pilnībā.

-    Meitenes, kas atbilstu tavam aprakstam, būs reti sastopamas, Karmīn, - Korijs sacīja; viņa tumšā, skarbā seja bija nopietna. - Ja viņš ir nogrābis pa vienai ik pēc diviem mēnešiem, viņš noteikti patērē daudz laika, lai viņas atrastu. Paskaties vien, cik tālu viņam ir nācies meklēt. Norvalka, Bridžportā, Hartforda, Jaunanglija - kāpēc nav nevienas pašas no Halomenas? Mersedesi vismaz izmeta Halomenā.

-    Viņas visas izmeta Halomenā. Tiktāl mums zināms tikai par piecām meitenēm, Korij. Mēs nezinām viņa paradumus, pirms neesam noskaidrojuši visu tik precīzi, cik iespējams. Vismaz vieta ir Konektikutā.

Eibs dzirdami norija siekalas, viņa gaišā seja ar lauzto degunu izskatījās bāla un nelāgu nojautu pārņemta. - Bet mēs taču neatradīsim nevienu līķi pirms Mersedeses, vai ne? Viņš līķus sagrieza un gabalus iemeta vismaz vienā dzīvnieku saldētavā, no kurienes tie nokļuva medicīnas skolas krematorijā.

-    Esmu pārliecināts, ka tev ir taisnība, Eib, - atbildēja Karmīns, kurš savu uzticīgo un pastāvīgo sabiedroto acīs izskatījās neparasti nomākts. Parasti, lai arī kāda lieta būtu. Karmīns izpeldēja tai cauri un pāri ar kaujas kuģa vieglumu. Viņš juta - viņš asiņoja - viņš žēloja - viņš saprata -, bet līdz šai lietai leitnants nebija nekam ļāvis tikt sev zem ādas.

-    Par ko vēl tas viss liecina, Karmīn? - apvaicājās Korijs.

-    Ka viņam prātā ir kāds ideālais tēls, ko šīs meitenes iemieso, bet ar viņām tomēr ik reizes kaut kas nav īsi pilnīgi. Piemēram, Mersedeses dzimumzīme. Varbūt kāda no viņām pasūtīja šo ellē? Viņam riebtos, ka tāda valoda nāk no jaunavīgām lūpām. Bet tas, kas viņam tiešām sagādā baudu, ir viņu ciešanas, kā jebkuram izvarotājam. Tāpēc es tik tiešām īsti nezinu, vai mums vajadzētu viņu klasificēt kā slepkavu vai kā izvarotāju. Protams, gan viens, gan otrs, bet kā strādā viņa prāts? Kāds īsti ir mērķis tam, ko viņš dara sev?

Karmīns saviebās. - Mēs zinām, kāda tipa upurus viņš izvēlas un ka tādas meitenes ir salīdzinoši reti sastopamas, taču pat spoki ir redzamāki par viņu. Norvalkā, kur pazudušas pat divas meitenes, policisti ir rāvušies vaiga sviedros, meklējot klaidoņus, lūriķus, svešiniekus, kas kārstās ap skolām, svešiniekus, kam ir kontakts vai nu ar skolu, vai radiniekiem. Viņi ir pārbaudījuši ikvienu: no labdarības ziedojumu vācējiem līdz atkritumu savācējiem, līdz enciklopēdiju pārdevējiem, līdz cilvēkiem, kas apgalvo, ka ir mormoņi, Jehovas liecinieki vai piederīgi kādai citai jaunai ticīgo grupai. Stāvvietu automātu uzraugus, biroju darbiniekus, trīs ķirurgus, elektriķus un telefona līniju ievilcējus. Viņi pat ir noorganizējuši atbalsta grupu un mēģinājuši izdomāt, kādā veidā viņam izdevies piekļūt gana tuvu meitenēm, lai tās nolaupītu, taču līdz šim brīdim tā ari nekur nav nonākuši. Neviens neatceras neko, kas varētu palīdzēt.

Korijs piecēlās. - Es sākšu zvanīt.

-    Labi, Eib, pastāsti man par Hjū, - Karmīns mudināja.

Eibs izvilka piezīmju bloknotu. - Hjū personālā ir trīsdesmit cilvēku, ja skaita, sākot no Profesora Smita vienā galā un beidzot ar Elodīzu Milleri - trauku mazgātāju - otrā. - Viņš izvilka no padusē turētas mapes divus papīrus un pasniedza tos Karmīnam. - Te būs tava kopija ar vārdiem, vecumu, ieņemamo amatu, darba stāžu Hjū un visu pārējo, kas man šķita noderīgs. Šķiet, vienīgā, kam ir īsta pieredze ķirurģijā, ir Sonja Lībmane no operāciju zāles. Abiem ārvalstniekiem pat nav medicīniskas kvalifikācijas, un doktors Forbss apgalvoja, ka esot paģībis, redzot apgraizīšanu.

Viņš nokremšļojās un pāršķīra lapu. - Ir daudz cilvēku, kas praktiski nekontrolēti pārvietojas iekšā un ārā, taču viņu sejas ir labi pazīstamas - dzīvnieku kopēji, izplatītāji, ārsti no medicīnas skolas. Mitey Brite Scientific tīrīšanas uzņēmumam ir līgums par Hjū uzkopšanu, kuru veic no pirmdienas līdz piektdienai starp pusnakti un trijiem rītā, taču viņi nenodarbojas ar bīstamajiem atkritumiem. To dara Otiss Grīns. Šķiet, tam nepieciešama īpaša kvalifikācija, kas pievieno dažus dolārus Otisa algai. Šaubos, ka Mitey Brite būtu kāds sakars ar noziegumu, jo katru vakaru deviņos Sesils Poters nāk atpakaļ uz Hjū un aizslēdz dzīvnieku kopšanas telpas labāk par kuru katru cietoksni, ja nu tur tīrītāji iebāž degunu. Tie ir viņa mazuļi - pērtiķi. Ja šie naktī izdzird kaut troksnīti, tad saceļ pamatīgu brēku.

-    Paldies, Eib. Es nebiju domājis par Mitey Brite. - Karmīns uzmeta Eibam pateicīgu skatienu. - Vai ir kādi darbinieki, ko vērts pieminēt?

-    Viņiem ir drausmīga kafija, - Eibs sacīja, - un kāds gud- relis no neiroķīmijas piepildījis bļodu ar tām konfektēm, kas izskatās tik gardas - rozā, dzeltenas, zaļas. Bet tās nav konfektes, tas ir polistirola iepakojamais materiāls.

-    Tu iekriti.

-    Iekritu gan.

-    Vai vēl kas?

-    Tikai negatīva informācija. Trauku mazgātāju Elodizu var droši izsvītrot - viņa ir pārāk dumja. Es šaubos, ka maisus ielika saldētavā, kad Sesils un Otiss bija darbā. Es domāju, ka tas notika vēlāk.

-    Kā ar iespējamo atstāšanas vietu skaitu?

-     Es atradu septiņas dzīvnieku saldētavas, izņemot to, kas ir Hjū. Dīns Daulings nebija sajūsmā runāt ar policistu, jo tas likās zemiski, un izskatījās, ka saraksta nevienam nav. Neviena no saldētavām, kad es tās beidzot biju atradis, nebūtu tik viegli pieejama kā tā, kas ir Hjū, - tās visas lieto, apkārt ir vairāk cilvēku. Jēziņ, viņi tur nogalina miljoniem žurku! Man tās riebjas dzīvas, bet pēc šodienas man tās vēl vairāk riebjas beigtas. Es derētu uz Hjū.

-    Es tāpat, Eib, es tāpat.

Atlikušo dienas daļu Karmīns pavadīja pie sava rakstāmgalda, studēdams visas piecas lietas, līdz zināja tās no galvas. Katra no tām bija diezgan bieza, ja ņem vērā upura raksturojumu. Bija skaidrs, ka katras pilsētas policija bija pielikusi krietni lielākas pūles nekā parasti, lai atrastu meitenes; raksturīgākā sešpadsmitgadniece, kas mēdza pazust, bija ar tādu reputāciju (un dažreiz ar ierakstu personīgajā lietā), kas piederējās pazušanai. Bet šīs meitenes tādas nebija. Šajā gadījumā, Karmīns domāja, īpaši žēl, ka mēs nepietiekami sazināmies cits ar citu. Ja mēs to darītu, šo tipu būtu varēts uzķert ātrāk. Tomēr nav līķu un nav nekādu fizisku pierādījumu slepkavībai. Lai cik līķu būtu bijis - un to es vēl kādu laiku nezināšu es zinu, ka viss beidzās medicīnas skolas krematorijā. Tas ir daudz drošāk nekā, piemēram, aprakt upurus mežā. Konektikutā mežu netrūkst, taču tos izmanto, tie nav nebeidzami kā Vašingtonas štatā.

Man ir sajūta, ka galvas viņš patur par piemiņu. Vai arī, ja viņš iznicina viņu galvas, tad meitenes ir uzņemtas video.

Super-8 krāsu lente, iespējams, vairākas kameras, lai no visiem leņķiem uzņemtu viņu ciešanas un paša varu. Es zinu, ka viņš ir no tiem, kas kaut ko patur piemiņai. Tā ir privāta fantāzija, viņš gribēs to saglabāt. Tātad viņš vai nu filmē, vai ari tur meiteņu galvas saldētavā vai burkās ar formalīnu. Cik daudz lietu man ir bijis, kur iesaistītas šādas piemiņas lietas? Piecas. Bet ne reizi tas nav bijis vairākkārtējs slepkava. Tas ir tik neparasti! Un pārējie bija man atstājuši pierādījumus. Šis ne. Kad viņš skatās savas filmas vai aplūko galvas, ko viņš jūt? Triumfu? Vilšanos? Uzbudinājumu? Nožēlu? Kaut es to zinātu, bet es nezinu.

Kad Karmīns iegāja Malvolio's paēst vakariņas, viņš apsēdās savā parastajā vietā, apzinādamies, ka nav izsalcis, kaut arī zināja, ka ir jāpaēd. Bija lietas pirmās dienas; viņam jāpataupa spēki.

Viesmīle bija jauna darbiniece, tāpēc viņam bija jāpagaida, kamēr viņa pieraksta pasūtījumu, sākot ar sautētu cepeti un beidzot ar rīsu pudiņu. Viesmīle bija skaista meitene, tomēr nebija viņa slepkavas tips; tas, kā viņa noskatīja Karmīnu no galvas līdz kājām, bija slēpts izaicinājums, bet viņš to ignorēja. Piedod, mazā, tie laiki ir pagājuši, viņš pie sevis klusi noteica. Meitene gan nedaudz atgādināja Sandru: skaistule, kas pelna iztiku ceļā uz kādu labāku darbu - modeles vai varbūt aktrises. Ņujorka bija pavisam netālu.

Cik daudz bija noticis 1950. gadā! Viņš bija tikko kļuvis par detektīvu, tika uzbūvēts Hjū, tika uzcelta Halomenas slimnīca, un Sandra Tollija bija sākusi strādāt par viesmīli Malvolio's. Karmīns bija viņā neprātīgi iemīlējies no pirmā acu skatiena. Sandra bija gara auguma, slaida kā Džeina Rasela, ar neticami garām kājām, kupliem, zeltainiem matiem un lielām, tuvredzīgām acīm brinum skaistā sejā. Viņa bija dzīvības pilna un pārņemta ar domām par savu topošās modeles karjeru; viņa bija aizsūtījusi savu portfolio visām Ņujorkas aģentūrām, taču nevarēja atļauties dzīvot lielpilsētā. Tāpēc Sandra bija pārvākusies uz Konektikutu, no kuras līdz Ņujorkai bija tikai divu stundu brauciens ar vilcienu un kur viņa varēja samaksāt īri ar nieka trīsdesmit dolāriem mēnesī un ēdienu dabūt par brīvu, ja strādāja par viesmīli.

Bet tad visas viņas ambīcijas piemirsās, jo, ieraugot Karmīnu Delmoniko, arī viņa neprātīgi iemīlējās. Nevis tāpēc, ka viņš būtu izcili izskatīgs vai pārlieku garš ar savām piecām pēdām un vienpadsmit collām*, bet viņam bija tā nogurusi izteiksme, ko sievietes dievināja, un dabiski muskuļots ķermenis. Viņi satikās Jaungada dienā; pēc mēneša viņi bija precējušies; pēc trim viņa bija stāvoklī. Sofija, viņu meita, piedzima 1950. gada pašās beigās. Tolaik viņš īrēja jauku māju Austrumhalomenā, kur atradās pilsētas itāļu kvartāls, domādams, ja Sandru ielenks viņa draugu un radinieku ordas, viņa nejutīsies tik vientuļa, kad viņam būs ilgi jāstrādā. Bet viņa bija dzimusi Montānas rančo un nedz saprata, nedz ar patiku pieņēma dzīvesveidu, kādu piekopa Halomenas austrumos. Kad Karmīna māte iegriezās viņu apraudzīt, Sandra domāja, ka mamma viņu pārbauda, un viņa ari uzskatīja visus laipnos ģimenes un draugu uzaicinājumus un apciemojumus kā zīmi, ka tie domā, - viņa neprot uzvesties, kā pienākas.

Nekad nebija neviena īsta strīda, pat neliela saīguma. Bērns bija savas mātes spoguļattēls, ko visi dievināja; neviens labāk par itāļiem nezina, ka eņģeļi ir gaiši.

Ik brīdi Karmīns iestājās rindā uz brīvbiļetēm, kad vien ģenerālmēģinājumam vai kādai Brodvejas lugai būtu pēdējā izrāde Šūmana teātrī; 1951. gada beigās, kad Sofijai apritēja gads, pienāca viņa kārta. Biļetes bija uz nozīmīgu izrādi, kas jau bija saņēmusi jūsmīgas atsauksmes pēc mēģinājumiem Bostonā un Filadelfijā, tāpēc tur būs visi ņujorkieši. Sandra bija stāvā sajūsmā, sameklēja savu viskrāšņāko kleitu, kas atsedza plecus, ciklamenu krāsas satina tērpu, kas piegulēja kā

" Colla - garuma mērvienība (~ 25 mm). (Red. piezīme.) otrā āda un tad pie ceļiem izplūda krokās, un ūdeļādas plecu lakatu, kas viņu pasargātu no aukstās ziemas. Viņa izgludināja Karmīna smokingu, gofrēto kreklu un tauriņu un nopirka gardēniju viņa pogcaurumam. Ak, cik viņa bija satraukta! Kā bērns, kam apsolīts brauciens uz Disnejlendu.

Notika noziegums, un viņš nevarēja doties sievai līdzi. Tagad, to atceroties, viņš priecājās, ka nebija redzējis Sandras seju, kad viņa to uzzināja; viņš bija piezvanījis pa telefonu. Piedod, mīļā, man šovakar ir jāstrādā. Bet viņa vienalga aizgāja uz izrādi, viena pati savā ciklamenu satīna kleitā un ūdeļādas apmetnī. Kad viņa to vēlāk izstāstīja, viņam it nekas nebija pretī. Bet viņa nepieminēja, ka teātra foajē bija satikusi Mīronu Mendelu Mandelbaumu, filmu producentu, un ka Man- delbaums bija ieņēmis Karmīna vietu, kaut ari viņa paša loža bija daudz tuvāk skatuvei.

Nedēlu vēlāk Karmīns kādu dienu pārnāca mājās un redzēja, ka Sandra un Sofija ir prom; uz kamīna bija atstāta īsa vēstule, kurā bija rakstīts, ka Sandra ir iemīlējusies Mīronā un ar vilcienu dodas uz Reno. Mīrons jau bija šķīries un izmisīgi vēlējās apprecēties ar viņu. Sofija bija kā glazūra tortei, jo Mīronam pašam bērnu nevarēja būt.

Karmīnam tas bija kā zibens no skaidrām debesīm, jo viņš neaptvēra, cik nelaimīgā ir sieva. Viņš nedarīja neko no tā, ko varētu darīt pievilts vīrs: nemēģināja nolaupīt savu meitu, piekaut Mīronu Mendelu Mandelbaumu, nodoties žūpībai vai atstāt novārtā darbu. Ne jau tāpēc, ka trūktu atbalsta; saniknotā ģimene labprāt pirmās divas lietas būtu nokārtojusi viņa vietā un nesaprata, kāpēc viņiem to neatļauj. Karmīns pats sev atzina, ka viņu savienība bijusi gluži vienkārši kļūmīga, balstīta uz tīru fizisku pievilkšanos, neko vairāk. Sandra vēlējās spožumu, greznību, laisku dzīvi, kādu viņš nespēja tai dot. Viņa alga bija laba, taču ne ķēnišķīga, un viņš pārlieku mīlēja savu darbu, lai lutinātu sievu ar uzmanības apliecinājumiem. Daudzējādā ziņā Sandrai un Sofijai Kalifornijā klāsies labāk, viņš nolēma. Bet tas sāpēja! Par šīm sāpēm viņš nerunāja ne ar vienu, pat Patriku (kurš par tām uzminējā), tikai noraka tās dziļi sevī.

Katru gadu augustā viņš brauca uz Losandželosu apciemot Sofiju, jo ļoti mīlēja savu meitu. Bet šā gada apciemojums bija viņam atklājis plaukstošu Sandras kopiju, dzīves apnikuma nomocītu pusaudzi, ko ik dienas ar limuzīnu vadāja uz smalku skolu, kur dabūt alkoholu, zāli, kokaīnu un LSD bija vieglāk nekā nopirkt konfektes. Nabaga Sandra pati bija kļuvusi par kokaīna atkarīgu Holivudas ballīšu mēbeli; tas bija Mīrons, kas centās bērnam sagādāt labāku dzīvi, kaut ari viņš nebija diez cik zinošs šajos jautājumos. Laimīgā kārtā Sofija bija mantojusi sava tēva zinātkāri, bija gudra un šo to mācījusies, lūkojoties savas mātes pagrimšanā. Kopīgiem spēkiem Karmīns un Mīrons trīs nedēļu garumā bija centušies Sofiju pārliecināt, ka tad viņas dzīve nebūs tāda kā Sandrai, ja viņa atturēsies no alkohola, zāles, kokaīna un LSD un piestrādās pie savas izglītības. Gadu gaitā Karmīnam arvien vairāk un vairāk bija iepaticies Sandras otrais vīrs; šis pēdējais ceļojums bija nostiprinājis spēcīgu saiti, kuras iemesls bija Sofija.

-    Tev būtu atkal jāprecas, Karmīn, - Mīrons bija sacījis, - aizved mūsu mazo meiteni uz kādu prātīgāku vietu par šo. Man viņas ļoti pietrūktu, taču es viņu mīlu pietiekami stipri, lai zinātu, ka tā būs labāk.

Bet Karmīns, kas šķīrās no Sandras, bija sev nozvērējies, ka vairs nekad neprecēsies, un līdz pat šai dienai bija palicis uzticīgs savam zvērestam. Seksuālam apmierinājumam viņam bija Antonija, atraitnēs palikusi attāla māsīca, kas dzīvoja Laimā; viņa bija šādu iespēju piedāvājusi pavisam vaļsirdīgi un bez mīlestības.

-    Mēs varam noņemt spriedzi, nekrītot viens otram uz nerviem, - viņa bija teikusi. - Tev nav vajadzīgas tādas nepatikšanas kā Sandra, un es nekad nespēšu atrast aizvietotāju Konvejam. Tāpēc, ja tev to vajadzēs vai arī man, mēs varam viens otram piezvanīt.

Tā bija apbrīnojama vienošanās, kas turpinājās nu jau sešus gadus.

Patriks ienāca Malvolio's tai pašā brīdī, kad leitnants pabeidza savu rīsu pudiņu - krēmīgu, sulīgu, saldu masu, kas bija vienkārši rotāta ar muskatriekstu un kanēli.

-    Kā gāja ar misteru Alvaresu? - Karmīns vaicāja.

Patriks noskurinājās un saviebās. - Briesmīgi. Viņš zināja,

kāpēc viņam neļaujam apskatīt vairāk nekā tikai dzimumzīmi, taču viņš lūdzās un lūdzās, tik daudz raudāja, ka man pašam bija jāvalda asaras. Viņa mācītājs un pārītis mūķeņu bija īsta svētība. Viņi aizveda to vīru pilnīgi sabrukušu.

-    Iedzer viskiju uz mana rēķina.

-    Es jau cerēju, ka tu tā teiksi.

Karmīns pasūtīja divus dubultos īru viskijus no koķetās viesmīles un vairs neko neteica, līdz Patriks bija norijis labu pusi sava dzēriena un viņa sejā sāka atgriezties krāsa.

-    Tu zini tikpat labi kā es, ka mūsu darbs nocietina jūtas, - Patriks ierunājās, virpinādams glāzi pirkstos. - Bet lielākā daļa noziegumu vismaz ir zemiski, un upuriem, pat ja tos žēlojam, nav spēka mūs vajāt miegā. Bet šis te! Tā ir īsta nevainīgo nokaušana. Mersedeses nāve to ģimeni satrieks pīšļos.

-    Ir vēl ļaunāk, nekā tu domā, Patsij, - Karmīns sacīja, žigli palūkodamies apkārt, vai viņus nenoklausās, tad izstāstīja par četrām pārējām meitenēm.

-    Viņš ir vairākkārtējs slepkava?

-    Lieku galvu ķīlā.

-    Tad viņa roka ķer tos mūsu sabiedrībā, kas to vismazāk pelnījuši. Cilvēkus, kas nevienam nesagādā nepatikšanas, nesagādā izdevumus valstij, nekaitina apkārtējos ar sūdzībām par rejošiem suņiem, ballīti kaimiņos vai rupekļiem nodokļu inspekcijā. Tādus cilvēkus mans īru vecaistēvs būtu dēvējis par zemes sāli, - Patriks noteica, ar klunkšķi pabeigdams glāzi.

-    Es tev piekrītu, izņemot vienu detaļu. Līdz šim visi upuri ir jauktu asiņu, un, kā jau tu noteikti zini, atrodas cilvēki, kam tas traucē. Par spīti ilgai dzīvei Konektikutā, viņu saknes meklējamas Kārību jūrā. Pat Reičela Simpsone no Bridžportas, izrādās, ir barbadosiešu izcelsmes. Upēc sāk izskatīties, ka te ir iejaukta kāda rasistiska asinsatriebība.

Tukšā glāze ar blīkšķi piezemējās uz galda; Patriks izslīdēja no sēdekļa. - Es eju mājās, Karmīn. Ja es tā nedarīšu, tad palikšu tepat un piedzeršos.

Karmīns aizgāja neilgi pēc sava brālēna; viņš samaksāja rēķinu, par godu Sandrai iedeva viesmīlei divus dolārus dzeramnaudas un tad aizsoļoja puskvartālu līdz savam dzīvoklim astoņus stāvus zem doktora Hideki Sacumas penthausa apartamentiem Nutmeg apdrošināšanas kompānijas ēkā.

trešā nodala

»

Piektdiena, 1965. gada 8. oktobris

Piektdienas Holloman Post un citi Konektikutas laikraksti bija pārpilni ar ziņām par Mersedeses Alvaresas slepkavību un pazudušo Verīnu Gaskonu, kuru ari uzskatīja par mirušu, bet neviens atjautīgs reportieris vēl nebija uzķēris policijas baumas, ka darīšana ir ar vairākkārtēju izvarotāju-slepkavu, kas mērķē uz rūpīgi izvēlētām pusaugu vecuma meitenēm, vai arī to, ka nozīme būtu karibiešu izcelsmei.

Uz Karmīna rakstāmgalda gaidīja ziņa, ka Otiss Grins ir izrakstīts no slimnīcas, atrodas mājās un ar nepacietību gaida tikšanos. Vēl viena zīmīte vēstīja, ka ari Patriks vēlas viņu satikt. Eibs bija Bridžportā un veica izpēti par Reičelu Simpsoni, Kori- jam bija dubultuzdevums izpētīt apstākļus par Ņinu Gomesu Hartfordā un Vanesu Olivaro Jaunanglijā. Tā kā Gvatemalai bija jūras robeža, jaunais akcents noteikti bija kārību izcelsme.

Vajadzēja tikai iekāpt liftā, lai nokļūtu līdz Patrikam, Karmīns vispirms devās pie viņa. Patologanatoms bija savā kabinetā, viņa galds bija nokrauts ar brūna papīra maisiem.

-    Es zinu, ka tu tādus jau esi redzējis atliku likām, tomēr tu par tiem nezini tik daudz, cik es, - Patriks stāstīja, nogaidīdams, kamēr brālēns ielej sev svaigi uzlietu kafiju no automāta.

-    Pastāsti man, - Karmīns apsēdies mudināja.

-    Kā jau redzi, tie tiešām ir pieejami visos iespējamos izmēros un formās. - Patriks pacēla divpadsmit collas garu un sešas collas platu eksemplāru. - Šajā liek sešsimt gramu smagas žurkas, lielākajā - četras divsimt piecdesmit gramu smagas žurkas. Zinātnieki reti lieto žurkas, kas lielākas par divsimt piecdesmit gramiem, taču žurkas turpina augt visu dzīvi, tāpēc var izaugt pat kaķa vai neliela terjera izmērā. Tomēr Hjū neviens tik lielas žurkas neizmanto. - Runātājs pacēla divdesmit četras collas garu un astoņpadsmit collas platu maisu. - Man neizprotamu iemeslu dēļ visi Hjū kaķi ir lieli runči, arī visas žurkas ir vīriešu dzimuma. Un pērtiķi. Šis ir maiss kaķim. Es šorīt aizgāju uz Hjū, un man izdevās pārmīt dažus vārdus - Karmīns bija pārliecināts, ka tas bija patiesīgs notikuma izklāsts, - ar mis Duprē, kas kārto visus iepirkumus un pieņem preces. Maisus īpaši izgatavo kāda firma Oregonā. Tie sastāv no divām kārtām ļoti izturīga brūna papīra, ko atdala trīs milimetru biezs polsterējums no cukurniedru šķiedrām. Redzi, maisa ārpusē ir divi plastmasas diski. Pārloki maisa augšdaļu divas reizes, un šie diski atradīsies ļoti tuvu. Aukla pie augšējā diska astotnieka veidā tiek aptīta apakšējam, un maiss nevar atvērties. Tapat aizsietu dienesta papīrus, kas jāsūta uz citu departamentu, tikai tad lietotu diegu, nevis auklu. Dzīvnieka līķi šādā maisā var turēt līdz pat septiņdesmit divām stundām, un nekas neizsūksies cauri, bet neviens līķis nepaliek maisā pat ne pusi šī laika. Dzīvniekus, kas nomirst nedēļas nogalē, atrod tikai pirmdienā, ja vien kāds pētnieks nestrādā brīvdienās. Tad viņš ieliktu dzīvnieku maisā, bet to iemestu kādā no saldētavām savā stāvā. Viņa palīgs pirmdienas rītā to nones uz dzīvnieku aprūpes telpām, kaut arī uz krematoriju to vedīs tikai otrdienas rītā.

Karmīns pacēla maisu un uzmanīgi to apošņāja. - Redzu, ka maisus iesmaržina.

-    Pilnīgi pareizi, kā teiktu mis Duprē. Kas par augstprātīgu kazu!

*

-    Tas jau ir par daudz! - Profesors uzsauca Karmīnam, kad abi satikās Hjū foajē. - Vai lasījāt, ko tas stulbais vivisekcijas pretinieks uzrakstījis Holloman Post? Mēs, medicīnas pētnieki, esot tīrie sadisti, ko tu neteiksi! Tā ir jūsu vaina, ka par slepkavību viss ir izbrēkts pa malu malām!

Karmīnam bija straujš raksturs, parasti gan labi apvaldīts, tomēr šis bija vairāk, nekā viņš spēja norit. - Ņemot vērā, - viņš kodīgi teica, - es šeit esmu tikai tāpēc, ka vairākas jaunas, nevainīgas meitenes ir cietušas, esmu sasodīti drošs: tā kā nekad nav cietis neviens no Hjū dzīvniekiem, jums pareizāk būtu koncentrēties uz izvarošanu un slepkavību nekā vivisek- cijas pretiniekiem, ser! Kādas, pie velna, ir jūsu prioritātes?

Smits sagrīļojās. - Vairākas? Jūs gribat teikt, ka ir vairāk nekā viens upuris?

Savaldies, Karmīn, neļauj šim intravertajam kretīnam tevi satraukt! - Jā, es gribu teikt, ka ir vairāk nekā viens upuris! Jā, es gribu teikt, ka upuru ir vairāki - daudzi! Jums tas ir jāzina, Profesor, bet informācija ir stingri klasificēta. Ir pēdējais laiks, lai jūs sāktu to uztvert nopietni, jo jūsu gadījums nav nekāds izņēmums! Tā ir vairākkārtēja slepkavība! Vai dzirdat? Vairākkārtēja!

-Jūs noteikti kļūdāties!

- Nē, nekļūdos, - Karmīns noskaldīja. - Kļūstiet taču reiz pieaudzis! Vivisekcijas pretinieki ir jūsu mazākās rūpes, tā ka beidziet činkstēt!

Ieplakā bija trisdzīvokļu mājas ari daudz sliktākā stāvoklī nekā tā, kurā mitinājās Otiss. Ap Piecpadsmito ielu, kur dzīvoja Muhameds el Nesrs un viņa Melnā brigāde, mājas bija izdemolētas, logi aizsisti ar skaidu plāksni, sienas iekšpusē izliktas ar matračiem. Šeit, Vienpadsmitajā ielā, mājas bija noplukušas, krāsa lobījās, bija redzams, ka citur mītošie īpašnieki nerūpējas par ēku uzturēšanu, bet, kad joprojām saniknotais Karmīns kāpa augšup uz Grīnu dzīvokli otrajā stāvā, viņš redzēja tieši to, ko bija gaidījis: tīrību, glītus, pašu šūdinātus aizkarus, pārklājus uz mīkstajām mēbelēm, pulēta koka mēbeļu virsas un paklājiem klātas grīdas.

Otiss gulēja uz dīvāna; viņš bija apmēram piecdesmit piecus gadus vecs vīrs, visai slaids, bet vaļīgas ādas krokas rādīja, ka reiz viņš bija svēris kādas četrdesmit mārciņas [1] vairāk nekā pašreiz. Viņa sieva Seleste agresīvi turējās turpat blakus. Viņa bija nedaudz jaunāka par vīru un ģērbusies ar tādu kā elegantu šiku, kas kļuva saprotams, kad Karmīns uzzināja, ka viņa ir no Luiziānas. Franču ietekme. Istabā grozījās vēl trešais - jauns, ļoti tumšs nēģeris ar līdzīgi manierīgu izturēšanos kā Seles- tei, kaut viņš nevarēja lepoties nedz ar viņas izskatu, nedz gaumi apģērbā; viņu iepazīstināja kā Vesliju le Klerku, Selestes krustdēlu un Grīna apakšīrnieku. Viņa skatiens Karmīnam lika domāt, ka Veslijs smagi izjuta rasu jautājumus.

Nedz sieva, nedz krustdēls nevēlējās atstāt istabu, bet Karmīnam nenācās pielietot savu autoritāti; to izdarīja Otiss.

-    Ejiet, atstājiet mūs divatā! - viņš strupi noteica.

Abi uzrunātie nekavējoties aizgāja, Seleste vēl nobrīdināja Karmīnu, ka nebūs labi, ja viņš satrauks vīru.

-   Jums ir uzticama ģimene, - Karmīns sacīja, apsēdies uz liela plastmasas turku dīvāniņa, kura pārvalks bija rotāts sarkanām rozēm.

-    Man ir uzticama sieva, - Otiss nošņaukājies attrauca. - Tas puika nekam neder. Grib izsisties Melnajā brigādē, saka, ka esot atradis pravieti Muhamedu un saukšot sevi par Ali vai kā tur. Runa ir par saknēm, kā jau daudziem, taču, ciktāl man zināms, le Klerki ir cēlušies no Āfrikas daļas, kur pielūdz Kingkongu, nevis Allāhu. Es, leitnant, esmu vecmodīgs vīrs, nenopūlos būt tas, kas neesmu. Es eju baptistu baznīcā, un Seleste - katoļu. Es biju nēģeris balto armijā, taču, ja friči un japāņi būtu uzvarējuši, man klātos daudz plānāk, tā es domāju. Man bankā ir kāds bišķis naudas, un, kad pensionē- šos, es došos atpakaļ uz Džordžiju un nopirkšu fermu. Man Konektikutas ziemas ir līdz šejienei, - viņš pielika plaukstu kaklam. - Tomēr ne jau tāpēc es vēlējos jūs satikt, ser.

-    Kāpēc jūs vēlējāties mani satikt, mister Grin?

-    Otiss. Lai to nokārtotu. Cik daudz cilvēku zina, ko es atradu saldētavā?

-    Gandrīz neviens, un mēs cenšamies, lai tā arī paliktu.

-    Tā bija maza meitene, vai ne?

-    Nē. Vismaz ne bērns. Mēs zinām, ka viņa bija no dominikāņu ģimenes un bija sešpadsmit gadus veca.

-    Tad viņa bija melnā, nevis baltā.

-    Es teiktu, ka viņa nebija ne viens, ne otrs, Otis. Sajaukums.

-    Leitnant, tas ir briesmīgs grēks!

-   Jā, tā ir.

Karmīns pieklusa, kamēr Otiss kaut ko murmināja zem deguna, ļāva mājas saimniekam nomierināties, tad uzsāka runāt par maisiem.

-    Vai attiecībā uz maisu skaitu un izmēru saldētavā ir kāds noteikts ritms, Otis?

-    Laikam jau, - Otiss pēc nelielas apdomāšanās sacīja. - Nu, es, piemēram, zinu, kad misis Lībmane operē, tad atnāk četri līdz seši kaķu maisi. Citādi lielākoties tur ir žurku maisi. Ja nomirst makaks, kā mēs domājām par Džimiju, tad ir ļoti liels maiss, bet tad es allaž zināšu, jo Sesils būs galīgi nokreņķējies.

-    Tātad, kad saldētavā ir četri līdz seši kaķu maisi, jūs zināt, ka misis Lībmane ir operējusi.

-    Tiesa, leitnant.

-    Vai atceraties kādu reizi, kad saldētavā bija četri līdz seši kaķu maisi, kas nekādi nevarētu būt saistīti ar misis Lībmanes darbu?

Otiss izskatījās pārsteigts, tad centās piecelties sēdus.

-    Vai gribat, lai jūsu sievu iemet cietumā par manis slepkavību, Otis? Apgulieties!

-    Apmēram pirms sešiem mēnešiem bija seši kaķu maisi, kamēr misis Lībmane bija prom atvaļinājumā. Es atceros, ka prātoju, kas viņu aizvieto, bet tad mani vajadzēja kaut kur citur, tāpēc es vienkārši iesviedu maisus ratos un aizvedu uz krematoriju.

Karmīns piecēlās. - Jūs ļoti palīdzējāt. Paldies, Otis.

Ciemiņš vēl nebija paspējis iziet no mājas, kad Seleste un Veslijs bija istabā.

-    Vai tev viss kārtībā? - uzstājīgi noprasīja Seleste.

-    Es jūtos labāk nekā pirms viņa atnākšanas, - Otiss strupi attrauca.

-    Kādas ādas krāsas ir līķis? - Veslijs noprasīja. - Vai kruķis pateica?

-    Ne baltas, bet ari ne melnas.

-    Mulats?

-    Viņš tā neteica. To vārdu lieto Luiziānā, Ves.

-    Mulats ir melns, nevis balts, - apmierināti noteica Veslijs.

-    Neizpūt no mušas ziloni, - uzbrēca Otiss.

-    Man jāaiziet pie Muhameda, - Veslijs tikai attrauca. Viņš aizvilka rāvējslēdzēju savai melnajai mākslīgās ādas jakai, kurai uz muguras bija uzkrāsota balta dūre.

-    Tu neiesi pie Muhameda, puika, tu tūlīt pat ķersies pie darba! Uz tevi neattiecas sociālā apgāde, un es tevi te neturu tāpat vien! - Seleste noskaldīja. - Nu taču, škic!

Nopūties Veslijs izslīdēja no savas ieejas kartes Muhameda el Nesra štābā Piecpadsmitās ielas astoņpadsmitajā numurā, tās vietā uzvilka dūnu jaku un savā noplukušajā 1953. gada De Soto devās uz Parson Surgical Instruments. Kur, ja vien viņš būtu papūlējies ko noskaidrot, bet viņš to nedarīja, būtu atklājis, ka viņa izveicība, izgatavojot smalkākās ķirurģiskās knaibles ne reizi vien bija paglābušas viņu no atlaišanas.

Karmīna diena bija nomācoša un rūgtuma pilna; pazudušo personu lietas, kas atbilda Mersedeses aprakstam, sāka gulties uz viņa galda. Pavisam bija sešas, viena ik pēc diviem mēnešiem visu 1964. gadu: Voterberija, Halomena, Midltauna, Denberija, Meridena un Toringtona. Vienīgā vieta, kur viņš gandrīz divu gadu laikā bija atkārtojies, bija Norvalka. Visas meitenes bija sešpadsmit gadus vecas un jauktu asiņu, karī- biešu izcelsmes, taču nekad no nesenu imigrantu ģimenēm.

Puertoriko, Jamaika, Bahamu salas, Trinidāda, Martinika, Kuba. Piecas pēdas garas, satriecoši skaistas, ar nobriedušu augumu, ļoti labi audzinātas. Visas jaunās lietas vēstīja par katolietēm, kaut arī ne visas bija mācījušās katoļu skolā. Nevienai nebija bijis puiša, visas priekšzīmīgi mācījās un bija iecienītas klasesbiedru vidū. Kas vēl svarīgāk - neviena nebija draugiem vai ģimenes locekļiem stāstījusi par jaunu draugu vai jaunu labdarības pasākumu, vai pat jaunu iepazīšanos.

Trijos pēcpusdienā viņš viens pats iekāpa fordā un pa 195 šoseju devās uz Norvalku, kur leitnants Džo Brauns bija noorganizējis viņam tikšanos ar Alvaresu ģimeni. Viņš bija žigli piebildis, ka pats gan netiks; Karmīns saprata, kādēļ. Džo nespēja paciest domu par vēl vienu tikšanos ar Alvaresiem.

Māja ar trim dzīvokļiem piederēja Hosē Alvaresam. Viņš pats ar sievu un bērniem mitinājās apakšstāvā, bet otrā un trešā stāva dzīvokļus izīrēja. Tā ilgojās dzīvot visi strādnieki: paši par dzīvesvietu gandrīz neko nemaksāt, otrā stāva īre sedz mājokļa kredītu un komunālos pakalpojumus, trešā stāva - nodrošina nelielus remontus un ietaupījumus nebaltām dienām. Dzīvojot pirmajā stāvā, viņi izmantoja ari pagalmu, pusi no garāžas četrām automašīnām un visu pagrabu. Un saimnieks, kas turējās pie stingriem dzīves principiem, varēja uzraudzīt īrniekus.

Tāpat kā apkārtējās mājas, arī šī bija nokrāsota tumši pelēkā krāsā, tai bija dubultie logi, kuru iekšējos rāmjus vasarā nomainīja ar moskītu tīkliem, priekšējais lievenis bija tieši pie ietves, bet plašo iekšpagalmu iejoza augsts metāla pinuma žogs. Garāža atradās pagalma dziļumā aiz piebraucamā ceļa mājas sānos. Kad Karmīns stāvēja uz ozolu apēnotās ielas skatīdamies, viņš dzirdēja kaut kur rejam lielu suni; nebija visai ticama iespēja, ka kāds spētu ielauzties caur pagalma durvīm, kad sardzē stāv tāds asinssuns.

Parādes durvis, kas bija atsevišķas no tām, kas veda uz dzīvokļiem otrajā un trešajā stāvā, atvēra mācītājs. Karmīns viņam uzsmaidīja un nopurināja no pleciem mēteli.

-    Man žēl, ka tas jādara, tēvs, - viņš sacīja. - Mani sauc Karmīns Delmoniko. Vai man tur iekšā labāk dēvēties par Karmīnu vai leitnantu?

Pēc īsām pārdomām mācītājs atbildēja: - Man šķiet, ka leitnants derēs labāk. Mani sauc Bārts Tesorjero.

-    Vai jums draudzē ir jārunā spāniski?

Tēvs Tesorjero atvēra iekšējās durvis. - Nē, kaut ari draudzē ir diezgan daudz spāniski runājošo. Šī ir sena pilsētas daļa, viņi visi te dzīvo jau ilgi. Nekāds Elles ķēķis te nav, tas nu skaidrs.

Dzīvojamā istaba, šajā apakšstāva dzīvoklī diezgan plaša, bija pilna ar cilvēkiem, bet klusa kā kaps. Pats būdams latīņu izcelsmes, Karmīns zināja, ka no visām malām būs sabraukuši radinieki, lai būtu kopā ar Alvaresiem šajā grūtajā brīdī. Tas nozīmēja, ka viņš zināja, kā izturēties, bet tas nebija vajadzīgs. Mācītājs visus, tikai ne tuvākos radiniekus, izvadīja virtuvē līdz ar sievieti, kas izskatījās pēc vecmāmiņas un pie rokas veda pavisam mazu zēnu.

Istabā palika Hosē Alvaress, viņa sieva Končita, vecākais dēls Luiss un trīs meitas - Marija, Doloresa un Terēze. Tēvs Tesorjero apsēdināja Karmīnu labākajā krēslā un pats apsēdās starp laulātajiem.

Māja bija iekārtota ar mežģīņu sedziņām, mežģīņu dienas aizkariem zem mākslīgā samta priekškariem, diezgan nolietotām mēbelēm un flīžu grīdām terakotas tonī zem apvalkātiem paklājiem. Pie sienām bija attēli ar Svēto vakarēdienu, Svēto Jēzus sirdi, Jaunavu Mariju ar Jēzusbērnu un daudzas ģimenes fotogrāfijas. Visur bija vāzes ar ziediem, pie ikvienas bija pielikta kartīte; frēziju un narcišu smarža bija tik tvanīga, ka Karmīnam sāka likties, ka viņš smok. Kur floristi tās sadabūja šajā gadalaikā? Uz kamīna dzegas pašā vidū stāvēja Mersedeses fotogrāfija sudraba rāmī, tai priekšā bija nolikta aizdegta svece un sarkana stikla bļodiņa.

Pirmais, ko Karmīns iedomājās, ienācis mājā: kā palicēji izskatījušies, pirms viņu dzīvi satricināja traģēdija. Tas bija gandrīz neiespējami, jo kaulu struktūru sēras nemainīja. Viņi visi bija satriecoši izskatīgi un ar ādu piena kafijas tonī. Drusku negroīdo asiņu, nedaudz kārību iedzimto, krietna deva spāņu. Vecākiem droši vien bija pie četrdesmit, taču viņi izskatījās gadus desmit vai pat vairāk vecāki, kā lupatu lelles sēdēdami pašu rēgainajā pasaulē. Šķita, ka neviens no abiem viņu neredz.

-    Tū esi Luiss, vai ne? - viņš jautāja zēnam, kura acis bija pietūkušas un sarkanas no raudāšanas.

-Jā-

-    Cik tev gadu?

-    Četrpadsmit.

-    Un tavas māsas? Cik viņām gadu?

-    Marijai ir divpadsmit, Doloresai - desmit, un Terēzei - astoņi.

-    Un tavam mazajam brālītim?

-    Francisko ir trīs gadi.

Tagad zēns jau atkal raudāja drūmās, bezcerīgās asaras, kādas rit tikai tad, kad visas pārējās jau ir izraudātas. Viņa māsas uz mirkli pacēla galvu no izmirkušajiem kabatlakatiņiem; viņu sīkie, kaulainie ceļgali zem vienādu rūtainu svārku ielocēm bija saspiesti kopā un izskatījās pēc sīkiem ziloņkaula galvaskausiem. Viņas drebēja elsās un trīcēja sāpēs no drausmā šoka, kas tagad pēc dienām ilga satraukuma un ziņām, ka Mersedese ir mirusi, sagriezta gabalos, pārvērtās pārgurumā. Protams, neviens nebija gribējis, ka viņas to uzzinātu, bet viņas uzzināja.

-    Luis, vai tu varētu aizvest savas māsas uz virtuvi un pats uz mirkli atnākt atpakaļ?

Viņš redzēja, ka tēvs beidzot bija ieraudzījis viņa seju un vērās tajā apmulsuma pilnā pārsteigumā.

-    Mister Alvares, vai jums būtu labāk, ja mēs šo sarunu uz dažām dienām atliktu? - Karmīns klusi jautāja.

-    Nē, - tēvs sausām acīm nočukstēja. - Mēs tiksim galā.

Jā, bet vai galā tikšu es?

Luiss atgriezās istabā, viņa asaras bija nožuvušas.

-    Tie paši vecie jautājumi, Luis. Es zinu, ka tev tie jau ir uzdoti miljons reižu, bet atmiņas mēdz zust un tad piepeši atgriezties, tāpēc es jautāšu vēlreiz. Es saprotu, ka tu un Mer- sedese gājāt dažādās skolās, bet man teica, ka jūs bijāt ļoti labi draugi. Tik skaistas meitenes kā Mersedese ievēro, tas ir dabiski. Vai viņa kādreiz sūdzējās, ka viņai pievērš uzmanību, ka viņai kāds seko, ka otrā ielas pusē kāds no mašīnas nolūkojas viņā?

-    Nē, leitnant, tiešām ne. Puiši viņai mēdza uzsvilpt, bet viņa tos ignorēja.

-    Un tad, kad viņa pagājušajā vasarā strādāja kā palīdze slimnīcā?

-    Viņa nekad neteica man neko, kas nebūtu saistīts ar pacientiem vai to, cik jauki pret viņu izturas medmāsas. Viņu laida tikai dzemdību slimnīcā. Viņa ļoti mīlēja to darbu.

Viņš atkal sāka raudāt; laiks apstāties. Karmīns pasmaidīja un pamāja uz virtuves pusi.

-    Atvainojiet, - viņš sacīja Alvaresiem, kad zēns bija prom.

-    Mēs saprotam, ka jums ir jājautā atkal un atkal, leitnant.

-    Vai Mersedese bija atklāts bērns, ser? Vai viņa pārrunāja visu ar savu māti vai jums?

-     Viņa runāja ar mums abiem visu laiku. Mersedese bija apmierināta ar savu dzīvi, viņai patika par to runāt. - Tēva ķermenis nodrebēja, viņam bija jāpieķeras krēsla paročiem, lai apvaldītos. Acis, kas vērās Karmīnā, bija sastingušas sāpēs, kamēr mātes acis šķita lūkojamies elles dzīlēs. - Leitnant, mums pateica, kas viņai nodarīts, bet tam gandrīz nav iespējams noticēt. Mums teica, ka Mersedeses lietu vadāt jūs un par to zināt vairāk nekā Norvalkas policija. - Viņa balss aizlūza izmisumā. - Lūdzu, es jums lūdzu, pastāstiet! Vai viņa - vai mana mazā meitiņa cieta?

Karmīns smagi norija kamolu kaklā, tēva skatiena caurdurts. - Tikai Dievs zina īsto atbildi, bet es nedomāju, ka Dievs spētu būt tik nežēlīgs. Šādā gadījumā nav obligāti, ka slepkava to darīja, lai noskatītos upura ciešanās. Tikpat labi viņš varēja Mersedesi sazāļot, lai viņa visu laiku būtu aizmigusi. Par vienu jūs varat būt droši: tas nebija Dieva mērķis - likt viņai ciest. Ja jūs ticat Dievam, tad ticiet, ka viņa necieta.

Un, Dievs, piedod man šos melus, bet kā lai es šim satriektajam tēvam pasaku taisnību? Tur viņš sēž, viņa prāts ir miris, viņa gars ir miris, sešpadsmit gadi mīlestības, rūpju, raižu, prieka un sīku uztraukumu piepeši vienā mirklī ir izkūpējuši gaisā. Kāpēc man viņam klāstīt savu viedokli par Dievu un tikai padarīt zaudējumu ļaunāku? Viņam ir jāsaņemas un jāturpina dzīvot; viņam ir vēl pieci bērni, kuriem viņš ir vajadzīgs, un sieva, kuras sirds nav vienkārši salauzta - tā ir sašķīdusi sīkās lauskās.

-    Paldies, - misis Alvaresa piepeši ierunājās.

-    Paldies, ka bijāt tik pacietīgi, - Karmīns atbildēja.

-   Jūs viņiem sniedzāt neizmērojamu mierinājumu, - tēvs Tesorjero sacīja, pavadot Karmīnu uz durvīm. - Bet Mersedese tomēr cieta, vai ne?

-    Es domāju, ka drausmīgi. Ir grūti strādāt manu darbu un ticēt Dievam, tēvs.

Uz ielas bija parādījušies divi žurnālisti, vienam rokā bija mikrofons, otram - piezīmju bloknots. Kad parādījās Karmīns, abi metās viņam klāt, bet viņš tos tikai rupji atgrūda.

-    Vācieties, maitasputni! - viņš uzšņāca, iekāpa fordā un žigli aizbrauca.

Pēc vairākiem kvartāliem, kad bija pārliecinājies, ka reportieri neseko, viņš apstājās ceļa malā un ļāva jūtām vaļu. Vai viņa cieta? Jā, jā, viņa cieta! Viņa cieta drausmīgi, un slepkava uzraudzīja, lai viņa visu laiku būtu nomodā. Viņas pēdējais skatiens noteikti uztvēra pašas asinis aiztekam kanalizācijā, bet viņas ģimenei tas nekad nav jāuzzina. Es esmu gājis krietni tālāk par neticēšanu Dievam. Es domāju, ka pasaulē valda sātans. Es ticu, ka sātans ir daudz spēcīgāks par Dievu. Un labestības, ja ne Dieva, kareivji zaudē karu.

ceturtā nodaļa

1965. gada 11. oktobris

Tā kā Kolumba diena nebija oficiāla brīvdiena, nekas netraucēja Hjūlinga Džeksona Neiroloģisko pētījumu centra valdei pulksten vienpadsmitos no rīta sapulcēties ceturtā stāva konferenču zālē. Labi zinādams, ka nav aicināts, Karmīns bija pilns apņēmības sēdēt malā. Tāpēc viņš ieradās agri, paņēma plāna porcelāna tasīti, ko piepildīja koridorā pie kafijas automāta, uz porcelāna šķīvīša uzlika divus virtuļus ar ievārījumu un nekaunīgi apsēdās tālākajā galda galā, pagriezdams krēslu ar skatu ārā pa logu.

Vai vismaz par "nekaunību" to nosauca mis Desdemona Duprē, kad iesoļoja telpā un ieraudzīja viņu kāri mielojamies ar valdei paredzētajiem kārumiem.

-Jums ir veicies, vai zināt, - skanēja Karmīna atbilde. - Ja Halomenas slimnīcas arhitekti nebūtu izlēmuši automašīnu stāvvietu izvietot ēkas priekšā, jums pa logu nebūtu vispār nekāda skata. Tagad paveras apvāršņi līdz pat Longailendai. Vai nav skaistā diena? Rudens pašlaik ir viskrāšņākais, un, kaut arī man žēl mirstošo vīksnu, kļavas krāsu ziņā neviens nepārspēs. To lapas ir radījušas jaunus toņus spektra silto krāsu gammā.

- Es nenojautu, ka jūs vispār protat vai mēdzat izteikties tik smalki! - viņa noskaldīja, acīs pazibot ledus aukstumam. - Jūs sēžat valdes priekšsēdētāja krēslā un baudāt atspirdzinājumus, uz kuriem jums nav tiesību! Lūdzu, savāciet savas mantiņas un ejiet prom!

Tai bridi ienāca Profesors, piepeši apstājās, ieraudzījis leitnantu Delmoniko, un dziļi nopūtās. - Ak kungs, par jums es nebiju iedomājies, - viņš vērsās pie Karmīna.

- Vai nu jums tas patīk, vai ne, Profesor, bet man ir šeit jābūt.

Čabas Universitātes prezidents Meisons Makintošs ieradās, pirms profesors paguva atbildēt, uzstaroja Karmīnam un silti paspieda viņa roku. - Karmīn! Man vajadzēja zināt, ka Silvestri šajā lietā norīkos tevi, - Meisons Makintošs jeb M. M., kā visi viņu pazina, čaloja. - Mani tas tiešām iepriecina. Sēdies man blakus! Un nevajag, - viņš noslēpumainā čukstā piebilda, - tērēt garšas kārpiņas ar virtuļiem. Pamēģiniet ābolu maizītes.

Mis Desdemona Duprē izdvesa apslāpētu dusmu šņācienu un izsoļoja no telpas, saskrienoties ar Dīnu Daulingu un viņa personīgo neiroloģijas profesoru Frenku Vatsonu. To pašu, kas Hjū nodēvēja par Hjū un tā darbiniekus par hjūlingiem.

M. M., kuru Karmīns labi pazina pēc vairākām savādi delikātām Čabas iekšējām lietām, izskatījās daudz iespaidīgāks par otru prezidentu, to, kurš vadīja Amerikas Savienotās Valstis. M. M. bija gara auguma, nevainojami ģērbies, slaidu vidukli un izskatīgu seju, virs kuras greznojās kupli mati, kas no sākotnēji brūna toņa bija ieguvuši patīkamu aprikožu nokrāsu. Amerikāņu aristokrāts no galvas līdz kājām. Garā auguma dēļ prezidents Džonsons nobālēja ikreiz, kad abiem vīriem nācās stāvēt blakus, kas dažreiz mēdza gadīties. Bet vīrs ar tik dižciltīgiem ciltsrakstiem kā M. M. daudz labprātāk vadīja lielisku universitāti nekā tādu neuzvedīgu baru kā Kongress.

Toties Dīns Vilbērs Daulings izskatījās pēc psihiatra, kāds viņš ari bija: nevīžīgi ģērbies tvīda uzvalkā, flaneļa kreklā un rozā kaklasaiti ap kaklu, viņam bija izspūrusi brūna bārda, kas atsvēra gluži kailo galvvidu; uz pasauli viņš skatījās caur raga brillēm ar bifokālām lēcām.

Un nedaudzajās reizēs, kad bija gadījies redzēt Frenku Vatsonu, Karmīns allaž atcerējās par Borisu no "Rokija un Bulvin- kla piedzīvojumiem". Vatsons ģērbās melnās drēbēs, un viņa seja bija gara un šaura, virslūpu rotāja salonu lauvas melnās ūsas; taisnie, melnie mati un mūžīgais smīns tikai vēl vairāk lika viņam līdzināties Borisam. Jā, Frenks Vatsons pavisam noteikti bija vīrs, kas regulāri iebaudīja no sarkasma kausa. Bet viņš taču nepiederēja Hjū valdei?

Nē, nepiederēja. Vatsons beidza sarunu ar Dīnu un aizslīdēja, liekot domāt par melna apmetņa noplīvošanu, kaut patiesībā viņam tāda nemaz nebija. Interesants tips, Karmīns nodomāja. Būs viņš jāapciemo.

Pieci Pārsonu dzimtas valdes locekļi ienāca telpā vienlaikus un pratās neiztaujāt par Karmīna klātbūtni, kad M. M. bija viņus īsi iepazīstinājis.

-   Ja kāds spēj aizrakties līdz šī vārdā neminamā notikuma saknei, tad tas ir Karmīns Delmoniko, - M. M. paskaidroja.

-    Tādā gadījumā, - sacīja Rodžers Pārsons juniors, paņemdams krēslu galda galā, - es iesaku mums būt gatavībā palīdzēt leitnantam Delmoniko. Protams, pēc tam kad viņš būs mums pateicis, kas tieši ir noticis un ko viņš plāno darīt nākotnē.

Pārsoni izskatījās tik līdzīgi, ka jebkurš būtu sapratis, ka viņi ir tuvi radinieki; pat trīsdesmit gadu vecuma starpība starp trim vecākajiem un diviem jaunākajiem klana locekļiem nespēja apslēpt līdzību. Viņi visi bija nedaudz garāki par vidējo, kalsni, ar gariem kakliem, līkiem deguniem, izciliem vaigu kauliem, uz leju vērstiem lūpu kaktiņiem un plāniem, nenoteikti brūniem matiem. Visiem bija pelēkzilas acis. M. M. izskatījās kā karalisks augstmanis, savukārt Pārsoni līdzinājās plukatām.

Karmīns nedējas nogalē bija pavadījis nedaudz laika, pētot Pārsonu pagātni un viņu kompānijas. Viljams Pārsons, uzņēmuma dibinātājs (un pašreizējā priekšsēža tēvocis) bija sācis ar mašīnu detaļām un ieguldījis peļņu attīstībā, līdz viņa impērija sniedzās no motoriem līdz turbīnām, no ķirurģijas instrumentiem līdz rakstāmmašīnām un artilērijai. Pārsonu banka bija dibināta īstajā brīdī, lai zeltu un plauktu. Viljams Pārsons precēšanos bija visai ilgi atlicis. Viņa sievai piedzima viens dēls Viljams Pārsons juniors, kas izrādījās garīgi atpalicis un epileptiķis. Dēls nomira 1945. gadā septiņpadsmit gadu vecumā, un tā māte nākamajā - 1946. gadā, atstājot Viljamu Pārsonu vienu. Viņa māsa Eiženija bija apprecējusies un ari dzemdēja tikai vienu bērnu - Ričardu Spaitu, kas tagad bija Pārsonu bankas vadītājs un Hjū valdes loceklis.

Viljama Pārsona brālis Rodžers jau no jaunām dienām bija dzērājs un 1943. gadā aizbēga uz Kaliforniju ar krietnu daļu kompānijas peļņas, pametot sievu un divus bērnus. Skandālu noklusināja, zaudējumus pārcieta, un abi Rodžera dēli izrādījās uzticami, dedzīgi un ļoti spējīgi Viljama mantinieki; viņu pašu dēli bija tā paša kaluma, kā rezultātā Pārsonu firmas akcijas jau vairākus gadu desmitus bija stabili augstā cenā. Depresija? Nieki vien! Cilvēki vienalga brauca ar mašīnām, kurām vajadzēja motorus, Parson Turbines ražoja dīzeļa turbīnas un ģeneratorus jau ilgi, pirms parādījās reaktīvās lidmašīnas, meitenes devās peļņā par mašīnrakstītājām, ķirurģisko operāciju skaits arvien palielinājās, un valstis allaž cita citu apšaudīja ar Pārsonu ražotajām šautenēm, haubicēm un mīnmetējiem - lieliem, vidēja izmēra un maziem.

Kā interesantu detaļu Karmīns bija noskaidrojis, ka ģimenes melnā avs Rodžers pēc aizlaišanās uz Kaliforniju bija nodibinājis uzņēmumu ķēdi Roger's Ribs, apprecējis otrās šķiras filmu zvaigzni, zaļi padzīvojis un miris uz kādas prostitūtas lētā moteli.

Hjū bija radies no Viljama Pārsona vēlmes izdarīt kaut ko sava mirušā dēla piemiņai, taču tā veidošana nebija viegla. Protams, Čabas Universitāte bija gaidījusi, ka varēs to vadīt un pārvaldīt, bet tāds nebija Pārsona nolūks. Viņš gribēja saistību ar universitāti, bet atteicās centra vadību nodot pilnībā Čabas rokās. Beigās Čaba bija padevusies, kad tai uzstādīja briesmīgu ultimātu. Viņa pētniecības centrs, sacīja Viljams Pārsons, nepieciešamībās gadījumā tiks saistīts ar kādu zemisku, nelāgu pētniecības institūciju ārpus štata, kas nav Aivijlīgā. Kad tāds bijušais Čabas audzēknis kā Viljams Pārsons pateica ko (ādu, Čabas Universitāte saprata, ka cīņa ir zaudēta. Nebija gan ari tā, ka universitātei no saistības nekas neatlēktu; divdesmit pieci procenti gada budžeta pienācās universitātei par tiesībām tai piederēt.

Karmīns zināja ari, ka valde tiekas reizi trijos mēnešos. Visi četri Pārsoni un brālēns Spaiks ar limuzīniem tika atvesti no saviem apartamentiem Ņujorkā un pēc tikšanās nakšņoja luksusa numuros Cleveland viesnīcā iepretim Šūmana teātrim. Tas bija nepieciešams, jo M. M. allaž pasniedza viņiem pusdienas, cerēdams, ka izdosies piedabūt Pārsonus finansēt ēku, kurā kādu dienu varētu izvietot Viljama Pārsona mākslas kolekciju. Šī ārkārtīgi nozīmīgā kolekcija amerikāņu īpašumā Viljama Pārsona testamentā bija novēlēta Čabai, bet tās nodošanas laiks bija atstāts mantinieku ziņā, kuri līdz šim bija sīksti turējušies pat pie vismazākā Leonardo uzmetuma.

Kad Profesors pastiepa roku, lai ieslēgtu diktofonu, Karmīns pacēla plaukstu.

-    Atvainojiet, Profesor, šī tikšanās ir pilnīgi konfidenciāla.

-    Bet… bet… protokols! Es domāju, ja mis Viličai nav Jauts piedalīties, viņa varētu protokolu nodrukāt pēc ieraksta.

-    Protokola nebūs, - Karmīns stingri noteica. - Esmu nolēmis runāt godīgi un atklāt detaļas; tas nozīmē to, ka nekas no teiktā neizskanēs tālāk par šīm sienām.

-    Skaidrs, - īsi noteica Rodžers Pārsons juniors. - Turpiniet, leitnant Delmoniko.

Kad viņš beidza, iestājās tāds klusums, ka piepeša vēja brāzma ārpusē noskanēja kā dārds; visi bija nobālējuši, dreboši un blenza pavērtām mutēm. Nekad, kad Karmīnam bija gadījies satikt M. M., viņš nebija redzējis šo vīru izsistu no līdzsvara, bet viņa ziņojuma laikā šķita, ka pat viņa mati pamazām zaudē mirdzumu. Varbūt tikai Dīns Daulings, slavens psihiatrs ar interesi par organiskajām psihozēm, pilnībā izprata teiktā nozīmi.

-    Tas nevar būt neviens no Hjū, - ierunājās Rodžers Pārsons juniors, ar kabatlakatiņu susinādams lūpas.

-    Tas vēl jānoskaidro, - sadja Karmīns. - Mums nav noteiktu aizdomās turamo, tas nozīmē, ka aizdomās tiek turēti it visi Hjū darbinieki. Mēs nevaram arī izslēgt nevienu no medicīnas skolas.

-    Karmīn, vai tu tiešām domā, ka vismaz desmit no pazudušajām meitenēm ir sadedzinātas? - jautāja M. M.

-   Jā, ser, tā es domāju.

-    Bet jums tam nav īstu pierādījumu.

-    Nē, nav. Tas ir tīrais pieņēmums, taču tas atbilst tam, kas mums ir zināms, - ka Mersedese Alvaresa pagājušajā trešdienā būtu sadedzināta, ja vien nebūtu tīrās nejaušības.

-    Tas ir pretīgi, - čukstēja Ričards Spaits.

-    Tas ir Šillers! - iebrēcās Rodžers Pārsons III. - Viņš ir gana vecs, lai būtu bijis nacists. - Viņš satrakojies pagriezās pret Profesoru. - Es jums teicu, lai nepieņemat darbā vāciešus!

Rodžers Pārsons juniors asi uzsita pa galdu. - Jaunais Rodžer, nu jau būs gana! Doktors Šillers nav tik vecs, lai būtu bijis nacists, un šīs valdes uzdevums nav nodarboties ar spekulācijām. Es uzstāju, ka Profesors Smits ir jāatbalsta, nevis viņam jāpārmet. - Aizkaitinājums par dēla izlēcienu joprojām dzalkstīja acīs, kad viņš pievērsās Karmīnam. - Leitnant Delmoniko, es ļoti pateicos par jūsu atklātību, lai cik tā būtu nepatīkama, un es jums visiem pavēlu klusēt par jebkādiem šī notikuma aspektiem. Kaut ari, - viņš visai žēlabaini piebilda, - mums laikam jārēķinās, ka vismaz kaut kas nonāks presē.

-    Mister Pārson, agrāk vai vēlāk tas būs neizbēgami. Šī ir kļuvusi par štata mēroga izmeklēšanu. Zinātāju loks ik dienas paplašinās.

-    FIB? - iejautājās Henrijs Pārsons juniors.

-    Ne tik tālu, ser. Robeža starp pazudušu personu un nolaupīšanu ir trauslā, bet neviena no meiteņu ģimenēm nekad nav saņēmuši prasību pēc izpirkuma maksas, un šobrīd lieta iekļaujas Konektikutas robežās. Bet esiet droši, ka mēs konsultēsimies ar jebkuru aģentūru, kas varētu palīdzēt, - Karmīns atbildēja.

-    Kas vada izmeklēšanu? - jautāja M. M.

-    Labāka kadra trūkuma dēļ šobrīd, ser, tas esmu es, bet tas var mainīties. Jūs jau redzat, ka iesaistīti ir ļoti dažādi policijas departamenti.

-    Vai jūs šo darbu gribat, Karmīn?

-   Jā, ser.

-    Tad es piezvanīšu gubernatoram, - M. M. noteica, juzdamies drošs par savu ietekmi, un kāpēc gan viņam tādam nebūt?

-    Vai tas palīdzētu, ja Pārsona kompānija piedāvātu bagātīgu atlīdzību? - iejautājās Ričards Spaits. - Pusmiljonu? Miljonu?

Karmīns nobālēja. - Nē, mister Spait, nekādā gadījumā! Pirmkārt, tas pievērstu preses uzmanību Hjū, un, otrkārt, lielas atlīdzības summas tikai sarežģī policijas darbu. Tās liek uzpeldēt visiem ķertajiem un fanātiķiem, un, kaut arī es nevaru apgalvot, ka atlīdzība mūs neuzvestu uz labas takas, izredzes ir tik niecīgas, ka tūkstošiem ziņojumu pārbaude tikai galīgi iztukšotu policijas spēku rezerves, neiegūstot gandrīz neko. Ja mēs arī turpmāk netiksim ne no vietas, varētu piedāvāt divdesmit piecus tūkstošus. Ticiet man, tas ir daudz.

-    Tādā gadījumā, - sacīja Rodžers Pārsons juniors, pieceldamies un dodamies pēc kafijas, - es ierosinu, ka mēs varētu pasludināt pārtraukumu, līdz leitnants Delmoniko mums varēs pastāstīt par kādiem jaunumiem. Profesor Smit, jums un jūsu cilvēkiem pilnībā jāatbalsta leitnants. - Viņš sāka liet kafiju krūzītē un šokēts sastinga. - Kafijas nav! Man ir vajadzīga kafija!

Kamēr Profesors stomīdamies atvainojās un skaidroja, ka mis Viliča parasti ar kafiju nodarbojas tikšanās beigu daļā, Karmīns ieslēdza vairākus kafijas automātus un iekodās ābol- maizītē. M. M. bija taisnība. Brīnum gardi.

Pirms Karmīns tās dienas pēcpusdienā pameta biroju, viņa kabinetā iešāvās komisārs Džons Silvestri un pastāstīja, ka tiks nozīmēti īpaši policijas spēki, kas darbosies no Halomenas, jo tur atradās labākās policijas laboratorijas visā štatā. Leitnantam Delmoniko bija piešķirtas pilnvaras šos īpašos spēkus komandēt.

- Neierobežots budžets, - Silvestri noņurdēja, izskatīdamies pēc melna runča vēl vairāk nekā parasti, - un tu drīksti pieprasīt jebkurus policistus visā štatā.

Paldies, M. M., Karmīns pie sevis noteica. Man ir gandrīz neierobežotas pilnvaras, bet es varu derēt, ka presei viss būs zināms, pirms es pametīšu šo biroju. Ja darbībā iesaistās tautas kalpi, mēles kļūst vaļīgas. Kas attiecas uz gubernatoru - vairākkārtējas slepkavības, īpaši apbrīnojamu pilsoņu, tikai piedod politiķim spožumu.

Silvestri viņš sacīja: - Es personīgi apmeklēšu visus policijas departamentus štatā, lai viņus informētu, bet pagaidām esmu apmierināts, ja īpašie spēki esmu es pats, Patriks, Eibs un Korijs.

piektā nodala

»

Trešdiena, 1965. gada 20. oktobris

Bija pagājušas divas nedēļas, kopš Hjū saldētavā bija atrasta Mersedese Alvaresa, un jaunumu vilnis avīzēs, radio un televīzijā sāka pamazām apsīkt informācijas trūkuma dēļ. Par sadedzināšanu nebija noplūdusi ne kripata informācijas, tas pārsteidza īpašo policijas vienību. Acīmredzot spiediens no visdažādākajiem ietekmīgajiem un ar politiku saistītajiem cilvēkiem bija šo notikumu noslāpējis kā pārlieku jūtīgu, pārlieku murgainu un satraucošu. Protams, karibiešu izcelsmi gan ķidāja bez apstājas. Upuru skaits bija vienpadsmit; nebija atklājies neviens gadījums pirms Rositas Esperansas pazušanas 1964. gada janvārī, arī citos Savienoto Valstu štatos ne. Protams, slepkavam presē bija piešķirta palama: viņš bija nodēvēts par Konektikutas Briesmoni.

Hjū eksistence vairs nebija tikai jautājums par nelielu vai lielu triumfu, jo Eistasam sākās pamatīga smadzeņu garozas lēkme, kad ar elektrību tika stimulēts viņa spieķa kaula nervs. Tagad Hjū eksistence bija sastingusi naidā, kas izpaudās iesāņus skatienos, aprautos izteikumos, neveiklā līkumošanā ap tematu, ko neviens hjūlings nekad īsti nepiemirsa. Neliels mierinājums: šķita, ka vismaz policisti, pat leitnants Delmoniko, vairs negrasījās nākt ciemos pēc tam, kad astoņas dienas bija pārmeklējuši ikvienu stāvu.

Plaisas Hjū sociālajā struktūrā galvenokārt sākās no doktora Kurta Šillera.

-    Turies no manis pa gabalu, tu nacistu cūka! - doktors Moriss Finčs uzbrēca Šilleram, kad tas ienāca apvaicāties par audu paraugu.

-Jā, tev ir ļauts mani apsaukāt, - Šillers rīstīdamies atcirta, - bet es neuzdrošinos atriebties te - starp amerikāņu ebrejiem!

-   Ja notiktu pēc mana prāta, tevi deportētu! - Finčs šņāca.

-   Tu nevari visu nāciju vainot par dažu noziegumiem, - Šillers nobālēja, sažņaudza dūres, taču nepadevās.

-    Kas to saka? Jūs visi bijāt vainīgi!

Strīdu pārtrauca Čārlzs Ponsonbijs, saņēmis Kurtu Šilleru pie elkoņa un pavadīdams uz viņa valstību.

-    Es neesmu izdarījis neko - nekol - Šillers klaigāja. - Kā gan mēs zinām - tiešām zinām! -, ka līķi sagrieza, lai sadedzinātu? Tās ir baumas, nelietīgas baumas! Es neko neesmu izdarījis!

-    Manu dārgo Kurt, Morisa reakcija ir saprotama, - Čārlzs sacīja. - Viņam bija brālēni, ko sadedzināja Aušvices krāsnīs, tāpēc jau doma vien par sadedzināšanu - nu, teiksim tā - viņu dziļi satrauc. Es arī saprotu, ka nav viegli paciest šos viņa izvirdumus. Labākais, ko tu vari darīt, ir netrāpīties viņam ceļā, līdz viss pieklust. Tā būs, tā notiek vienmēr. Jo tev ir pilnīga taisnība - tās ir tikai baumas. Policija mums neko nav teikusi. Zodu augšā. Kurt, esi vīrs! - pēdējais izskanēja tādā intonācijā, ka Šillers paslēpa seju rokās un sāka raudāt.

-    Baumas, - Ponsonbijs pie sevis noteica, atgriezdamies laboratorijā, - ir kā ķiploki. Tie ir labi nelielās devās, bet, ja to ir par daudz, tie visu sagandē.

Finčs nebija vienīgais, kas savu uztraukuma pārkaitēto garastāvokli izgāza pār Šilleru. Sonja Lībmane uzsvērti izvairījās no viņa, kad vien abiem iznāca saskrieties; Hilda Silvermane piepeši nepareizi sakārtoja viņa žurnālus un zinātniskos rakstus; Mārtiņš, Betija un Henks pazaudēja viņa paraugus un ar tinti uzkrāsoja svastikas žurkām, kuru smadzenēm bija jānokļūst pie patologa.

Visbeidzot Šillers devās pie Profesora iesniegt atlūgumu, taču viņam atteica.

-    Es nevaru to pieņemt, Kurt, - sacīja Smits, kura mati šķita nosirmojam ik dienas vairāk. - Mūs novēro policija, mēs nevaram mainīt personālu. Turklāt, ja tu aizietu tagad, tas radītu veselu aizdomu vētru. Sakod zobus un pārciet to, tāpat kā pārējie.

-     Bet man jau ir līdz kaklam sakost zobus un ciesties, - viņš atzinās Tamārai, kad bēdu sagrauztais Šillers bija aizgājis. - Ak, Tamāra, kāpēc tam bija jānotiek ar mums?

-    Ja es to zinātu, Bob, tad mēģinātu ko labot, - viņa sacīja, iekārtoja savu priekšnieku ērtāk krēslā un iedeva viņam lasīt doktora Nera Čandras darba melnrakstu, kurā medicīniski bija aprakstītas Eistasa neticamās lēkmes detaļas.

Kad Tamāra atgriezās pašas birojā, viņa tur ieraudzīja Des- demonu Duprē, taču šī sieviete vis negaidīja, kā to būtu darījis jebkurš cits. Tā angļu kuce nekaunīgi pārbaudīja Tamāras nokrautā galda saturu!

-    Vai esi redzējusi manu algas lapu, Viliča?

Ārkārtīgi konfidenciālais ziņojums rokrakstā rēgojās zem kaudzes pirmā uzmetuma Profesora diktētam tekstam; Tamāra piesteidzās, lai pastumtu Desdemonu nost.

-    Neuzdrošinies rakņāties manos papīros, Duprē!

-    Mani vienkārši fascinē haoss, kādā tu strādā, - Desdemona attrauca. - Nav nekāds brīnums, ka tu ar šo vietu netiki galā. Tu nebūtu spējīga pat organizēt iedzeršanu brūzī.

-    Kāpēc tu vienkārši neaizej izdrāzt sevi? Viens nu ir skaidrs, tu esi par neglītu, lai kāds vīrietis gribētu tevi izdrāzt!

Desdemonas gandrīz neredzamās uzacis pacēlās. - Ir ļaunāki likteņi par nomiršanu, to neuzzinājušai, - viņa pasmaidīja, - bet laimīgā kārtā dažiem vīriešiem patīk kāpt Everestā. - Viņas acis sekoja Tamāras sarkani lakotajiem nagiem, kamēr tā šķirstīja papīrus, iebāžot svarīgo dokumentu dziļāk. - Mīlestības vēstule? - viņa apvaicājās.

-    Atšujies! Tavas algas te nav!

Desdemona devās projām; pa atvērtajām durvīm viņa dzirdēja tālu sava telefona zvanu.

-    Mis Duprē, - viņa apsēdusies pacēla klausuli.

-    0, labi, ka noķēru jūs darbā, - sacīja viņas otrs ļaunākais murgs.

-    Es allaž esmu darbā, leitnant Delmoniko, - viņa ļoti strupi attrauca. - Kam man jāpateicas par šo godu?

-    Kā būtu, ja jūs kādu vakaru paēstu vakariņas kopā ar mani?

Šis jautājums bija negaidīts, bet Desdemona nekļūdījās: varbūt tas ir kompliments. Tātad viņa augstība bende bija izmisumā, vai ne?

-    Tas atkarīgs… - viņa piesardzīgi iesāka.

-    No kā?

-    No tā, cik daudz pavedienu ar to saistās, leitnant.

-    Kamēr jūs pūlaties tos saskaitīt, kā būtu, ja jūs mani sauktu par Karmīnu un es jūs - par Desdemonu?

-    Vārdi ir domāti draugiem, un es jūsu ielūgumu drīzāk uzskatu par uzaicinājumu uz nopratināšanu.

-    Vai tas nozīmē, ka varu jūs saukt par Desdemonu?

-    Drīkstat, nevis varat.

-    Lieliski! Ēe… Vakariņas, Desdemona?

Viņa atlaidās krēslā un aizvēra acis, atcerēdamās viņa rāmo, cieņas pilno mieru. - Lai notiek, vakariņas.

-Kad?

-    Šovakar, ja vien esat brīvs, Karmīn.

-    Lieliski. Kādi ēdieni jums garšo?

-    Vecie labie ķīniešu.

-    Man tas derēs. Es jums atbraukšu pakaļ uz mājām septiņos.

Protams, tas nelietis zināja iedzīvotāju mājas adreses! - Nē, paldies. Es labprātāk satiktu jūs uz vietas. Kur tas būtu?

- Blue Peasant Sedarstrītā. Vai jums tā vieta zināma?

-Jā. Tiksimies tur septiņos.

Viņš nolika klausuli, neko vairs nesakot, atstājot Desdemonu ar pienākumu tikt galā ar doktora Čārlza Ponsonbija pieprasījumu, kurš stāvēja viņas durvis; tikai tad, kad viņš bija prom, viņa varēja sākt plānot ne pavedināšanas, bet paukošanas seansu. Jā, tik tiešām, neliels uzbrukums un atvairīšana ar vārdu rapieriem būtu patīkama! Kā viņai tā pietrūka! Šeit, Halomenā, viņa bija trimdā, Desdemona krāja savu bagātīgo algu, cik vien ātri spēdama, lai tiktu prom no šīs plašās, svešās zemes, atgrieztos dzimtenē un atkal piedalītos kūsājošā sabiedriskajā dzīvē. Nauda nebija svarīgākais dzīvē, tomēr, kad tās nebija, jebkāda dzīve bija nomācoša. Desdemona vēlējās nopirkt nelielu dzīvokli Strendongrinā ar skatu uz Temzu, strādāt par konsultanti vairākās privātās klīnikās un uzskatīt visu Londonu par savu pagalmu. Protams, jāatzīst, ka Londona viņai bija tikpat nepazīstama kā kādreiz Halomena, bet Halomena bija trimda, savukārt Londona - kosmosa centrs. Pieci gadi nostrādāti, vēl pieci priekšā. Tad viņa atvadīsies no Hjū un no Amerikas. Lieliska rekomendācija, lai dabūtu tās konsultācijas, bija tieši bankas konts. Tas bija viss, ko viņa gribēja vai ko viņai vajadzēja no Amerikas. Anglieti var aizvest no Anglijas, viņa domāja, bet Angliju nevar izravēt no anglietes sirds.

Uz darbu un atpakaļ uz mājām viņa allaž gāja kājām, šāda pastaiga atbilda viņas klaiņotājas garam. Kaut ari šī nodarbe satrieca dažus viņas kolēģus, Desdemona nejutās apdraudēta, lai gan viņas ceļš veda tieši cauri Ieplakai. Viņas garais augums, enerģiskā gaita, pašpārliecība un neesošs kabatas portfelis padarīja viņu par uzbrucējam neiekārojamu upuri. Turklāt pēc pieciem gadiem viņa pazina ik seju, kas gadījās ceļā, un no visiem saņēma tikai draudzīgus mājienus.

Ozolu lapas jau krita. Kad Desdemona pagriezās uz Divdesmitās ielas, lai noietu vienu kvartālu līdz Sikamorstrītai, viņa jau brida pa lapu kaudzēm, jo tīrītāji te vēl nebija pabijuši. Ā, redz, kur arī viņš! Siāmas kaķis, kas allaž gaidīja uz vārtu staba, lai apsveicinātos, kad viņa gāja garām. Viņa apstājās, lai to noglaudītu. Aiz viņas lapās nočabēja soļi sekundes daļiņu pēc tam, kad viņējie bija noklusuši. Tas lika viņai pārsteigumā pagriezties, pār ķermeni pārskrēja šermuļi. Ak, taču ne pēc pieciem gadiem! Bet nevienu neredzēja, ja vien kāds neslēpās aiz tuvējā ozola. Viņa atsāka iet, saspringti ieklausīdamās un pēc divdesmit pēdām apstājās atkal. Kritušo lapu čaboņa aiz viņas ari pierima, tikai pussekundi vēlāk. Viņai uz pieres izspiedās aukstu sviedru lāsītes, bet viņa turpināja iet, itin kā neko nebūtu pamanījusi, pagriezās uz Sikamorstritu un pati pabrīnījās par sevi, ka skrēja visu pēdējo kvartālu līdz savai mājai.

Smieklīgi, Desdemona Duprē! Cik muļķīgi no tavas puses. Tas bija vējš, varbūt žurka vai putns, kāds mazs radījums, ko tu nepamanīji.

Uzkāpusi sešdesmit pakāpienus pa diviem uzreiz līdz savam dzīvoklim trešajā stāvā, viņa elpoja smagāk, nekā kāpiens vien to spētu izraisīt. Viņas skatiens gluži neapzināti apstājās pie rokdarbu groziņa, bet tas nebija aiztikts. Desdemonas izšuvums bija tieši tur, kur tam bija jābūt.

Elīza Smita bija pagatavojusi Boba iemīļotāko maltīti - cūkas ribiņas ķīniešu gaumē ar salātiem un karstu maizi. Viņa noskaņojums sievu ļoti uztrauca. Kopš slepkavības viss kļuva tikai arvien ļaunāk; vīrs bija viegli aizkaitināms, kritizēja lietas, ko parasti pat nepamanīja, bieži aizklīda tik tālu savās domās, ka nedz ko redzēja, nedz dzirdēja sev apkārt. Viņa allaž bija zinājusi, ka viņa dabai ir arī šāda šķautne, bet ar veiksmīgo karjeru un viņa apsēstību pagrabā - tāpat kā labu laulību, viņa steidzās piebilst - viņa bija jutusies droša, ka tā nekad nekļūs par dominējošo viņa domāšanā, viņa pasaulē. Galu galā - viņš bija ticis pāri Nensijai - labi, kādu laiku viss bija grīļojies, tomēr beigās atkal nostājās savās vietās - un kas gan varēja būt vēl ļaunāks?

Kaut ari avīzes un televīzijas ziņas vairs nepļāpāja par Konektikutas Briesmoni, Bobijs un Sems tāpēc vis neatstājās.

Katru dienu skolā viņi gozējās slavas saulītē, jo viņu tēvs bija cieši saistīts ar slepkavībām, un nesaprata, kāpēc par to nepa- runāties vēl mājās. Iedomājieties tikai, sacirsta gabalos!

-    Kā tu domā, kurš ir vainīgais, tēt? - Bobijs vēlreiz jautāja.

-    Izbeidz, Bobij, - māte viņu apsauca.

-   Es domāju, ka tas ir Šillers, - Sems prātoja, košļādams ribiņas. - Varu derēt, ka viņš ir bijis nacists. Viņš pēc tāda izskatās.

-    Apklusti, Sem! Izbeigsim šo tematu, - Elīza uzsauca.

-    Klausiet māti, puikas. Man tas ir apnicis, - Profesors sacīja. Viņš bija tik tikko pieskāries ēdienam.

Saruna apsīka, kamēr zēni apēda vēl dažas ribiņas, kraukšķināja maizi un ziņkārīgi vēroja tēvu.

-    Nu, lūdzu, tēt, lūdzu, pastāsti mums, kurš, tavuprāt, ir vainīgais, - Bobijs īdēja.

-    Šillers ir killers! Šillers ir killers! - dziedāja Sems. - Ach- tung! Sieg heil! Ich habe ein Tiger in mein Tanki[2]

Roberts Mordents Smits nolika abas plaukstas uz galda, piecēlās un ar pirkstu norādīja uz brīvu laukumu lielajā istabā. Bobijs aizrijās, Sems sarāvās, bet abi piecēlās un devās turp, kur tēvs bija norādījis, uzlocīdami bikses līdz ceļiem. Smits paņēma garu rīksti ar šķeltu galu no tās ierastās vietas uz plaukta, piegāja puikām klāt un uzšāva pa Bobija apakšstil- biem. Viņš allaž sita vispirms Bobiju, jo Sems tik ļoti baidījās no rīkstes, ka noskatīšanās Bobija sodā dubultoja viņa ciešanas. Pirmais sitiens atstāja sarkanu švīku, tam sekoja vēl pieci, ko Bobijs pacieta, stingi, vīrišķīgi klusēdams; Sems jau īdēja. Vēl seši sitieni pa Bobija otru stilbu, un tad bija Sema kārta saņemt sešus cirtienus pa katru kāju; lai gan Sems kliedza, sitieni bija tikpat precīzi un spēcīgi kā Bobijam veltītie. Sems pēc tēva domām bija gļēvulis. Skuķis.

-    Ejiet gultā un apdomājiet, kāda bauda ir būt dzīvam. Ne visiem no mums ir tā paveicies, sapratāt? Es vairs necietīšu šo uzmākšanos, skaidrs?

-    Semu varbūt, - ierunājās Elīza, kad puikas bija prom, - viņam ir tikai divpadsmit. Bet tev nevajadzētu pērt ar rīksti četrpadsmitgadīgu zēnu, Bob. Viņš jau tagad ir garāks par tevi. Kādu dienu viņš dos pretī.

Par atbildi Smits tikai devās uz pagraba durvīm, turēdams rokā atslēgas.

-    Un nav nekādas vajadzības pēc šīs apsēstās ieslēgšanās! - Elīza nosauca viņam pakaļ no ēdamistabas. - Ko tad, ja kaut kas notiktu un man tevi steidzami vajadzētu?

-    Pasauc!

-    Kā tad, - viņa nomurmināja, sākdama novākt galdu. - Tu nedzirdētu pat raķetes pacelšanos. Un piemini manus vārdus, Bob Smit, kādu dienu puikas dos tev pretī.

No milzīga skandu pāra, kas atradās vaļējā ailā starp virtuvi un istabu, izlauzās Saint-Saēns klavierkoncerta skaņas. Kamēr Klēra Ponsonbija senajā akmens izlietnē lobīja nevārītas garneles un izņēma tām asinsvadus, viņas brālis atvēra Aga krāsns "lēno" nodalījumu un ar cimdiem rokās izņēma māla sautējamo trauku. Tā vāks bija pielīmēts ar miltu un ūdens sajaukuma mīklu, lai saglabātu vērtīgās sulas līdz pēdējam pilienam; nolicis trauku uz marmora virsas, kas atradās trīssimt gadu vecās koka darba virsmas vienā galā, Čārlzs sāka rūpīgi atskaldīt vāku no aizzīmogojošās mīklas.

-    Man šodien ienāca prātā lielisks aforisms, - viņš darbodamies ierunājās. - Baumas ir kā ķiploki - labas nelielās devās, bet, ja to ir par daudz, tās visu sagandē.

-    Tas ir atbilstoši, ņemot vērā mūsu maltīti, bet vai tad ar baumām Hjū tiešām ir tik traki, Čārlz? Galu galā - neviens neko nezina.

-     Es piekrītu, ka neviens nezina, vai ķermeņa daļas nokļuva krematorijā, bet minējumi briest un mutuļo. - Viņš ieķiķinā- jās. - Galvenais baumu objekts ir Kurts Šillers, kurš manā priekšā galīgi nopinkšķējās - vē! Arēji teitonis, slepenībā ņuņņa - man bija jāiekož mēlē.

-    Smaržo dievišķīgi, - Klēra sacīja, pagriezdamās pret viņu ar smaidu sejā. - Mēs neesam ēduši liellopu gaļas sautējumu jau sazin cik ilgi.

-    Bet vispirms garneles ķiploku sviestā, - atbildēja Čārlzs. - Vai esi beigusi?

-    Nupat pēdējai izņemu asinsvadus. Nevainojama mūzika nevainojamai maltītei. Saint-Saēns ir tik sulīgs. Vai man izkausēt sviestu, vai ari to izdarīsi tu? Ķiploki ir saspiesti un gatavi lietošanai. Tur, tajā tasītē.

-    Es to izdarīšu, kamēr tu saklāsi galdu, - Čārlzs sacīja, iestumdams pannā gabalu sviesta. Garneles bija sagatavotas īsai iemērkšanai sviestā, kad tas būs verdošs, bet ķiploki - zeltaini. - Citrons! Tu piemirsi citronu sulu!

-    Čārlz, vai tu esi akls? Tā ir tieši tev blakus.

Ikreiz, kad atskanēja Klēras piesmakusī balss, telpas stūrī galvu no ķepām pacēla liels suns; tas pavicināja asti, un tā izteiksmīgās, gaišās uzacis pacēlās kā Klēras melodiskās balss pavadījumā.

Rūpes par garnelēm prasmīgi bija uzņēmies Čārlzs. Kad galds bija saklāts, Klēra piegāja pie nobružātās, traipiem klātās marmora letes un paņēma lielu bļodu ar suņu konserviem. - Nāc, Bidij, mīļumiņ, tev ari pienākas vakariņas, - viņa sacīja, dodamās pāri istabai, kur gulēja suns, un nolika bļodu tieši pie tā priekšķepām. Žigli pielēkusi kājās, Bidija izsalkusi sāka tiesāt ēdienu. - Labradors tevī dara tevi rijīgu, - Klēra noteica. - Žēl, ka aitu suns to nespēj apslāpēt. Labpatika, - viņas balss iemurrājās, - ir daudz jaukāka, ja to izbauda lēni.

-    Es nevaru nepiekrist, - iejaucās Čārlzs. - Atļausimies vismaz stundu mūsu maltītei.

Abi Ponsonbiji apsēdās koka darba virsmas galā, lai paēstu. Viņi ēda lēni, process pārtrūka vien tad, kad uz plašu atskaņotāja vajadzēja apgriezt plati. Šovakar viņi klausījās Saint-Saēns, bet rīt tas varētu būt Mocarts vai Satī atkarībā no vakariņu ēdienkartes. Piemērotas mūzikas izvēle bija tikpat svarīga kā pareizais vīns vakariņās.

-    Es pieņemu, ka tu dosies uz Bosa izstādi, Čārlz?

-     Nekas visā pasaulē nespētu mani no tā atturēt. Nevaru vien sagaidīt, kad ieraudzīšu viņa gleznu oriģinālus! Lai cik kvalitatīvas būtu reprodukcijas grāmatā, tās nevar salīdzināt ar oriģināliem. Tik drūms, tik pilns nezināmā, apzināta vai neapzināta humora. Nez kāpēc es nekad nespēju iejusties Boša prātā. Vai viņš bija šizofrēniķis? Vai viņam bija pieejamas psihotropās sēnes? Vai ari viņš gluži vienkārši bija audzināts tā, ka saskatīja ne tikai šo pasauli, bet arī nākamo? Toreiz domāja par dzīvi un nāvi, atalgojumu un sodu gluži citādi, nekā to darām šodien, par to es esmu pārliecināts. Viņa dēmoni līksmo, pakļaudami nelaimīgos cilvēkus mocībām. - Viņš iespurdzās. - Iedomājies, it kā taču nevienam ellē nevajadzētu būt laimīgam. Ak, Klēra, Bošs ir īsts ģēnijs! Viņa darbi, viņa darbi…

-    Tā tu man allaž stāsti, - viņa visai sausi iejaucās.

Bidija pielumpačoja klāt un uzlika galvu uz Klēras ceļiem.

Viņas slaikās, smalkās rokas ritmiski burzīja suņa ausis, līdz tas aizvēra acis un labpatikā ierūcās.

-    Kad tu atgriezīsies, mēs to nosvinēsim ar Boša ēdienkarti, - Klēra smieklos dzirkstošā balsī sacīja. - Gvakamole ar krietnu devu čili, cālis indiešu gaumē, velna kūka… Šostako- vičs un Stravinskis, nedaudz Musorgska… nedaudz burgun- dieša…

-    Kas attiecas uz mūziku, plate ir iestrēgusi, sakārto adatu, labi? - viņš sacīja, dodamies uz nekad nelietoto ēdamistabu.

Klēra nekļūdīgi kustējās virtuvē, bet Čārlzs viņu vēroja, apsēdies savā krēslā. Vispirms viņa noņēma sīciņos kartupeļus no Aga sildītāja, nokāsa tos izlietnē, bļodiņā uzlika tiem gabalu sviesta un tad atnesa bļodu uz galdu. Sautējumu viņa sadalīja līdzīgās daļās, ko uzlika uz diviem senatnīgiem angļu porcelāna šķīvjiem, tad novietoja tos precīzi starp uzliktajiem nažiem un dakšiņām. Pēdējā uz galda parādījās bļoda ar blan- šētām zaļajām pupiņām. Neviens trauks vai šķīvis nenošķin- dēja pret citu; Klēra Ponsonbija visu uzlika uz galda nevainojami precīzi. Tikmēr suns, zinādams, ka virtuvē nav vajadzīgs.

aizgāja atpakaļ uz savu paklājiņu un apgūlās, nolikdams galvu uz ķepām.

-    Ko tu esi nolēmusi darīt rit? - Čārlzs vaicāja, kad sautējumu bija nomainījusi slrupaini melna tase espreso un abi baudīja maigus cigārus.

-    No rīta es izvedīšu Bidiju garā pastaigā. Tad mēs abas dosimies noklausīties to priekšlasījumu par subatomu daļiņām - tas būs Zlskinda centrā. Esmu jau pasūtījusi taksometru turp un atpakaļ.

-    Nevajadzētu būt tā, ka vajag pasūtīt taksometru! - Čārlzs sapīka, viņa parasti miklās acis dusmās kļuva sausas. - Tie kretīni, kas vada taksometrus, taču varētu atšķirt pavadoni no kāda tur plušķaina kranča! Lai pavadonis piečurātu taksometru? Blēņas!

Viņa pasniedza roku un mierinoši uzlika to viņējai; nekādas taustīšanās vai slīdēšanas. - Nav taču grūti pasūtīt, - viņa rāmi noteica.

Vakariņas Forbsu mājās bija gluži atšķirīgas.

Robiņa Forbsa bija mēģinājusi izcept viltoto zaķi no riekstiem, kas neizšķīstu tai pašā brīdī, kad tam pieskartos nazis, un uzpilinājusi ēdienam nedaudz dzērveņu mērces. Tad viņa sacīja Edisonam:

-    Saņemies drusku, dārgais.

Viņš aizdomīgi nogaršoja darinājumu un šausmās atsprāga atpakaļ. - Tas ir salds! - viņš iekliedzās. - Salds!

-    Ak, mīļais, pāris graudiņu cukura neizraisīs vēl vienu sirdslēkmi! - viņa iesaucās, izmisumā sasizdama rokas. - Tu jau gan esi ārsts, un es - tikai niecīga medmāsa no tām vecmodīgajām, bez universitātes grādiem, bet pat medmāsas zina, ka cukurs ir vissvarīgākais enerģijas avots. Jebkas, ko tu apēd, ja vien tas nepārvēršas jaunos audos, vienalga kļūst par glikozi tūlītējai enerģijai vai glikogēnu rezervēm. Tu sevi galīgi nomoki, Edison! Pat divdesmitgadīgs futbolists tik smagi netrenējas kā tu.

-    Paldies par sprediķi, - viņš indīgi noteica, rūpīgi nokasīja dzērveņu mērci no sava riekstu viltotā zaķa, tad piekrāva lielu šķīvi ar salātiem, tomātiem, gurķiem, selerijām un papriku. Nekādas mērces, pat ne etiķa.

-    Man šorīt bija iknedēļas saruna ar Robertu un Robiņu, - sieva priecīgi ierunājās, pārbijusies, ka vīrs varētu pamanīt, ka uz viņas šķīvja viltotais zaķis bija no īstas gaļas un ka zem viņas nelielās salātu kaudzītes rēgojas itāļu krējuma mērce.

-    Vai Robertu pieņēma neiroķirurģijā? - viņš ne īpaši ieinteresēti jautāja.

Robinas seja sadrūma. - Nē, dārgais, atteica. Roberta saka, ka tas esot tāpēc, ka viņa ir sieviete.

-    Un pareizi vien ir. Neiroķirurģijā prasa vīrieša izturību.

Nebija jēgas par to diskutēt; Robiņa mainīja tematu.

- Toties, - viņa čaloja, - Robinas vīrs dabūja lielu paaugstinājumu. Tagad viņi varēs nopirkt to māju Vestčesterā, kas abiem tik ļoti patīk.

-    Apsveicu, kā nu viņu tur sauc, - Edisons izklaidīgi novilka; darbs viņu jau sauca no torņa mājas stūri.

-    Ak, Edison, viņš ir tavs znots! Viņu sauc Kailums Kris- tijs, - viņa nopūtās, tad mēģināja vēlreiz: - Šopēcpusdien es noskatījos Quo Vadis atkārtojumu - iedomājies vien, cik grūti klājās kristiešiem! Lauvas, kas staipa apkārt cilvēku rokas… brr!

-     Es pazīstu daudzus kristiešus, ko labprāt pamestu lauvām. Sešas dienas nedēļā viņi zog, aci nepamirkšķinājuši, tad svētdienā dodas uz baznīcu un izlīgst ar Dievu. Vē! Es lepojos, būdams grēcinieks, lai cik smagi būtu mani grēki, - viņš norūca caur zobiem.

Viņa ieķiķinājās: - Ak, Edison, nu tiešām! Tu gan runā muļķības!

Salāti bija apēsti; Edisons Forbss nolika nazi un dakšiņu un jau miljono reizi prātoja, kāpēc viņš vispār bija apprecējis tukšgalvi medmāsu medicīnas skolas mācību pusceļā. Kaut gan viņš zināja atbildi, tikai nevēlējās to atzīt; viņam nebija gana naudas, lai pabeigtu skolu, viņa bija kā bez prāta viņa dēļ, un ar medmāsas algu tieši pietika studiju maksai. Protams, viņš bija plānojis pabeigt rezidentūru, pirms nodibināt ģimeni, bet tā stulbā sieviete palika stāvokli, pirms viņš bija beidzis. Tā nu viņš bija cīnījies ar interna pienākumiem un dvīņu meitenēm, ko Robiņa bija uzstājusi saukt par Robertu un Robiņu. Par spīti ārējai līdzībai, Roberta bija mantojusi viņa noslieci uz medicīnu, bet vieglprātīgā Robiņa bija kļuvusi par veiksmīgu pusaugu modeli, līdz apprecējās ar topošu biržas brokeri.

Viņa riebums pret sievu ar gadiem nebija gājis mazumā; drīzāk tas bija tikai audzis līdz pakāpei, kad viņš vairs gandrīz nespēja uz viņu skatīties un klusībā sapņoja kādā jaukā dienā viņu nogalināt.

-    Būtu labāk, Robiņa, - viņš sacīja, pieceldamies no galda, - ja tu pieteiktos kādā universitātes programmā Vesthalome- nas Valsts koledžā, nevis grauztu popkornu, sēdēdama kino. Vai ari tu varētu nodarboties ar podniecību; esmu dzirdējis, ka netalantīgas pusmūža sievietes mēdz to darīt. Tu nevari mācīties par medmāsu vēlreiz, jo nemūžam netiksi galā ar matemātiku. Tagad, kad mūsu meitas tavu mātišķo "upi" ir pametušas, dodoties dzīvot okeānā, tava "upe" ir aizsērējusi un kļuvusi par dīķi.

Tās pašas beigas tai pašai maltītei; Edisons aizgāja un sāka kāpt augšup pa vītņu kāpnēm uz savu noslēgto kambari, un Robiņa nokliedza viņam pakaļ:

-    Es drīzāk mirtu nekā tīrītu tavu midzeni, tā ka mierīgi vari atstāt durvis vaļā!

No tāluma atskanēja viņa atbilde: - Tu esi ziņkārīga, dārgā. Paldies, nē!

Noslaucījusi acis ar kabatlakatiņu, Robiņa sajauca savus salātus ar itāļu mērci un bagātīgi uzlēja savam viltotajam zaķim dzērveņu mērci. Tad viņa pielēca kājās, pieskrēja pie ledusskapja un izraka kartupeļu salātu trauku, ko bija paslēpusi aiz diētiskās kolas bundžām. Nebija godīgi, ka Edisons savu drastisko režīmu piemēroja ari viņai, bet viņa zināja, kāpēc viņš tā dara: viņš baidījās, ka izrādīsies par vāju, ja ieraudzīs īstu ēdienu.

Karmīns Delmoniko stāvēja, atspiedies pret fluorescējoši zilo un zeltaino zemnieku, kas bija uzgleznots uz Blue Peasant restorāna loga, vienas rokas līkumā viņš bija iespraudis lielu, brūnu maisu. Viņa acis izklaidīgi sekoja koši sarkanajai kor- vetei, tad iepletās, kad tā piepeši apstājās un no tās izkāpa Desdemona Duprē.

-    Oho! - Viņš nostājās taisni. - Es nebūtu iedomājies tev šādu mašīnu.

-    Tā kļūs tikai vērtīgāka, nevis nevērtīgāka, tādējādi es pārdodot nezaudēšu naudu, - viņa paskaidroja. - Vai iesim iekšā? Esmu izbadējusies.

-    Es iedomājos, ka mēs varētu ēst pie manis, - viņš attrauca, sākdams iet. - Tur iekšā ir pilns ar pusaugu čablin- giem, un mana seja, pateicoties Holloman Post, šobrīd ir labi atpazīstama. Būtu žēl, ja nabagiem nāktos skriet uz tualeti ikreiz, kad gribēsies iesūkt no savām pudelēm papīra tūtās.

-    Konektikutas alkohola aprites likumi ir arhaiski, - viņa sacīja, dodamās Karmīnam līdzi. - Viņus drīkst nogalināt karā, bet dzert viņi nedrīkst.

-    Es neko neiebildīšu, kaut jāteic, domāju, ka mēs pastrīdēsimies par to, kur ēst.

-    Manu dārgo Karmīn, trīsdesmit divu gadu vecumā es esmu nedaudz par vecu, lai meitenlgi klīrētos, kad runa ir par maltīti vīrieša dzīvoklī, - vai varbūt tev ir māja? Vai mums tālu jāiet?

-    Nē, tas ir tepat aiz stūra. Es dzīvoju divpadsmitajā stāvā Nutmeg apdrošināšanas kompānijas ēkā. Desmit stāvi biroju, desmit - dzīvokļu. Doktoram Sacumam pieder penthausa apartamenti, bet es neesmu tik bagāts. Tikai pieticīgi apgādāts.

-    Pieticība, - viņa iebilda, ieejot marmora plātnēm izliktajā foajē, - nav gluži vārds, ar kādu es tevi raksturotu.

-    Visvairāk, Desdemona, man tevi patīk, - viņš sacīja liftā, - tas, kā tu runā. Sākumā domāju, ka tu ņirgājies par mani, bet tagad saprotu, ka tev ir dabiski būt mazliet… pompozai.

-   Ja izvairīties no slenga nozīmē būt pompozai, tad es tāda esmu.

Viņš pavadīja Desdemonu ārā no lifta, izmakšķerēja no kabatas atslēgu un atvēra dzīvokļa durvis, tad ieslēdza gaismu.

Desdemona iegāja telpā, no kuras iekārtojuma viņai aizrāvās elpa. Sienas un griesti bija piesātinātā ķīniešu sarkanā tonī, uz grīdas bija paklājs tādā pašā krāsā, un visur bija ļoti pārdomāts apgaismojums. Pa telpas perimetru stiepās nišās ieslēptas dienasgaismas spuldzes, izgaismojot pie sienām visbrīnišķīgākos orientālās mākslas darbus, kādus viņai bija gadījies redzēt: triptihu ar tīģeriem pret apzeltītu fonu, brīnišķīgi ērmotu un maigu tušas zīmējumu ar vecu, tuklu vīru, kas snauda, uzlicis galvu tīģerim, baru jaunu un vecu tīģeru, tīģerieni, kas pamāca tīģerēnu, un, lai pārtrauktu nebeidzamo tīģeru rindu, dažas miglainu kalnu ainavas, gleznotas uz balta akmens un ierāmētas smalki izgrebtos melnos rāmjos. Ap Renē Lalika dizaina galdu ar strausa spalvām zem apaļa, collu bieza stikla stāvēja četri sarkani, polsterēti krēsli; virs galda karājās neliela pieskaņota Lalika lustra. Uz nevainojamā galda bija sagatavotas divas vietas, trauki bija plāna porcelāna un smalka kristāla. Četri sarkani atpūtas krēsli bija sagrupēti ap lielu, stūrainu keramikas suni, kam uz galvas bija stikla plātne. Pie sienām sarkano pārtrauca daži melni skapji. Interesanti, ka šis sarkanā tonis nebija kliedzošs vai kaitinošs. Tas bija tikai izteikti krāšņs.

-    Mīļais Dievs! - viņa paklusi izsaucās. - Nākamais, ko par tevi uzzināšu, būs, ka tu raksti augsti intelektuālu dzeju un tavā pagātnē slēpjas tūkstoš slepenu skumju.

Tas lika viņam smieties. Karmīns ienesa papīra tūtu virtuvē, kas bija tikpat balta, cik dzīvojamā istaba - sarkana, nevainojami tīra un diezgan biedējoši kārtīga. Viņš bija per- fekcionists.

-    Nekādā gadījumā, - viņš attrauca, salikdams karsti kūpošo ēdienu bļodās ar vāku. - Esmu tikai itāliešu izcelsmes Halomenas policists, kam patīk izbaudīt skaistu apkārtni, kad pārnāku mājās. Baltvīnu vai sarkanvīnu?

-    Alu, ja tāds ir. Man ar ķiniešu ēdieniem garšo alus.

-    Šī vieta nepavisam nelīdzinās tam, ko gaidīju, - viņa sacīja, paņemdama divus traukus, kamēr viņš ar viesmīļa izveicību sakrāva rokās pārējos.

Karmīns atvilka viņai krēslu, tad apsēdās pats.

-    Ēd, - viņš mudināja. - Te ir pa druskai no visa.

Tā kā abi bija izsalkuši, viņi apēda pamatīgu ēdiena daudzumu, vienlīdz izveicīgi rīkodamies ar irbullšiem.

Es esmu snobiska, Desdemona pie sevis domāja, bet tādi jau angļi mēdz būt, ja tie nāk no Koroneišenstrītas. Kāpēc mēs piemirstam, ka itāļi valdīja pār pasauli vēl ilgi pirms mums, turklāt ilgāk un veiksmīgāk? Viņu sasniegums bija renesanse, viņi ir devuši pasaulei mākslu, literatūru un arku. Un šim Halomenas policistam ir tāda izturēšanās kā Romas imperatoram, un kāpēc lai viņam nebūtu estētisku jūtu?

-    Zaļo tēju, melno tēju vai kafiju? - viņš no virtuves jautāja, salikdams traukus mašīnā.

-    Vēl vienu alu, lūdzu!

-    Ko tad tu cerēji ieraudzīt, Desdemona? - viņš jautāja, apsēdies atpūtas krēslā, uzlicis savu zaļās tējas tasi uz galdiņa.

-   Ja būtu misis Delmoniko - galu galā tā varēja būt -, es gaidītu labu itāļu ādu un konservatīvas krāsas. Ja tas būtu vecpuiša policista dzīvoklis, tad varbūt visu ko no lielveikala. Vai tu esi precējies? Es jautāju tikai pieklājības pēc.

-    Es biju, tas bija sen. Man ir gandrīz piecpadsmit gadus veca meita.

-    Ņemot vērā Amerikas likumus par alimentiem, brīnos, ka vari atļauties Lalika galdu un ķiniešu mākslas priekšmetus.

-    Nekādu alimentu nav, - viņš pasmaidīja. - Mana bijusī mani pameta, lai apprecētos ar kādu, kam visas Čabas pirkšana vai pārdošana būtu gluži nenozīmīgs darījums. Viņa un mana meita mitinās Losandželosā savrupnamā, kas izskatās pēc Hemptonkortas pils.

-    Tu esi ceļojis.

-    Dažu labu reizi, pat darba darīšanās. Man vienmēr dod nejaukās lietas, un, tā kā Čaba ir internacionāla, daži pavedieni mēdz stiepties uz Eiropu, Vidējiem Austrumiem, Āziju. Galdu un lustru es ieraudzīju kādā skatlogā Parīzē un ieķīlāju visu līdz pēdējam, lai tos nopirktu. Ķīniešu priekšmetus pirku Honkongā un Makau, kad biju Japānā uzreiz pēc kara. Mēs bijām okupācijas armija. Ķīnieši bija tik nabadzīgi, ka es tās lietas dabūju par sviestmaizi.

-    Bet tu nestāvēji pāri tam, lai izmantotu viņu nabadzību.

-    Gleznas ar tīģeriem nevar ēst, lēdij. Abas puses dabūja to, ko vēlējās. - Tas neizskanēja asi, kaut arī bija jaušama viegli pārmetoša nots. - Tikko pienāktu ziema, tos sadedzinātu. Man riebjas pat domāt, cik daudz sadega gados, kad japāņi izturējās pret ķīniešiem kā pret kaujamām aitām. To, kas man pieder, es novērtēju un par to rūpējos. Salīdzinājumā ar to, ko briti pievāca Grieķijā un franči - Itālijā, tās ir pupu mizas, - viņš nedaudz indīgi piebilda.

-    Touchē.[3] - viņa nolika savu alu. - labi, ir pienācis laiks ķerties pie lietas, leitnant. Ko, tavuprāt, var no manis izdabūt apmaiņā pret maltīti?

-    Iespējams, it neko, bet kas to lai zina? Es nesākšu jautāt neko no tā, ko varu uzzināt pats, kaut ari, ja to nejauši sanāks pieminēt, tas varētu aiztaupīt dažu Hjū darbinieku nokaitinā- šanu. Tu pastāvīgi esi aizkaitināta, kaut arī esi gara auguma, tāpēc zinu, kur esmu es, - savas četras collas zemāk.

-    Es lepojos ar savu augumu. - Viņa saknieba lūpas.

-   Tā arī vajadzētu būt. Ir daudz puišu, kas sapņo par kāpšanu Everestā.

Viņa iesmējās. - Tieši tā es šodien sacīju mis Tamārai Vili- čai! - Atkal kļuvusi nopietna, viņa nomēroja vīrieti ar skatienu. - Bet tu tāds neesi, ko?

-    Nē-e. Man pietiek sporta nodarbību policijas trenažieru zālē.

-    Tad uzdod savus jautājumus.

-    Kāds ir Hjū gada budžets?

-    Trīs miljoni dolāru. Miljons aiziet algās, miljons - kārtējiem izdevumiem un apgādei, trīs ceturtdaļas miljona - Čabas Universitātei un ceturtdaļa miljona - rezervēm.

Viņš nosvilpās. - Jēziņ! Kā, pie velna, Pārsoni var to atļauties?

-    Nauda nāk no fonda, kura pamatkapitāls ir simt piecdesmit miljonu. Tas nozīmē, ka mēs nekad nenotērējam pat procentus. Vilbērs Daulings vēlas Hjū paplašināt divkārt, lai iekļautu psihiatrijas atzaru, kas nodarbotos ar organiskajām psihozēm. Kaut arī tas nav minēts Hjū statūtos, diezgan likumīgi varētu tos mainīt, lai apmierinātu viņa vēlmes.

-    Kāpēc Viljams Pārsons tik daudz iekrāja?

-    Es domāju, tas bija tāpēc, ka viņš bija biznesa skeptiķis, kas uzskatīja, ka laika gaitā nauda neizbēgami zaudēs vērtību. Redzi, viņš bija gluži vientuļš un mūža beigās Hjū bija viņa dzīves jēga.

-    Vai Hjū izmēru divkāršošana, lai pieskaņotos Dīna ambīcijām, būtu problēma jebkādā citā veidā, izņemot finanses?

-    Noteikti. Visiem Pārsoniem Daulings nepatīk, un M. M. ir Čabas patriots līdz matu galiem, viņš uzskata zinātni un medicīnu par mazliet netīru padarīšanu, kam vajadzētu piederēt valsts finansētām universitātēm. Viņš to visu pacieš tikai tāpēc, ka federālā valdība zinātniskajā un medicīnas pētniecībā iegāž lielu naudu un Čaba no tā krietni iegūst. Hjū maksātais nav vienīgie procenti, ko Čaba saņem.

-    Tātad M. M. un Pārsoni ir klupšanas akmens. Pašās beigās runa vienmēr ir par personībām, vai ne? - Karmīns jautāja, no jauna piepildīdams savu tējas tasi no kannas, kas stāvēja siltumā polsterētā groziņā.

-    Viņi ir tikai cilvēki, jā.

-    Cik daudz Hjū tērē galvenā ekipējuma iegādei?

-    Šogad vairāk nekā parasti. Doktoram Šilleram piešķir elektronu mikroskopu, kas maksās miljonu.

-    Ak jā, doktors Šillers, - viņš sacīja, izstiepdams kājas. - Esmu dzirdējis, daži hjūlingi viņa dzīvi tā sagandē, ka šodien viņš mēģinājis iesniegt atlūgumu.

-    Kā tu to zini? - viņa noprasīja, izsliedamās taisni.

-    Mazs putniņš pačivināja.

Alus glāze ar blīkšķi piezemējās uz galda; Desdemona piecēlās. - Tādā gadījumā baro savu putnu, nevis mani! - viņa noskaldīja.

Viņš nepakustējās. - Nomierinies, Desdemona, un apsēdies.

Viņa stāvēja, kā parasti izslējusies visā augumā un ar acīm urbdamās viņējās, kuras, kā viņa klusībā nodomāja, tomēr nebija tumši brūnas, bet drīzāk dzintara nokrāsā, to atsauca atmiņā šī istaba. Smadzenes aiz šīm Desdemonas acīm precīzi zināja, ko viņa jūt, un nesatraucās par sirdsapziņas pārmetumiem. Kā viņa atzina, tam arī tā vajadzēja būt: viņš tikai gribēja atrast Konektikutas Briesmoni. Desdemona Duprē bija bandinieks, ko viņš viegli varēja atļauties zaudēt. Viņa apsēdās.

-    Tā jau ir labāk. - Viņš pasmaidīja. - Ko tu domā par doktoru Kurtu Šilleru?

-    Kā cilvēku vai kā zinātnieku?

-    Laikam jau abiem.

-    Kā zinātnieks viņš ir pasaulē atzīta autoritāte limbiskās sistēmas jautājumos, tieši tāpēc Profesors viņu atvilka šurp no Frankfurtes. - Viņa pasmaidīja, kas negadījās tik bieži; smaids visai parasto seju pārvērta pievilcīgā. - Kā cilvēks viņš man patīk. Nabagam jau tā pietiek nepatikšanu ari bez nacionālās piederības.

-    Vai viņš ir homoseksuāls?

-    Atkal mazais putniņš?

-    Lielākajai da)ai vīriešu šādās lietās putni nav vajadzīgi, Desdemona.

-    Pareizi. Sievietes ir vieglāk pieviļamas, jo tiecas patīkamus un maigus vīriešus uzskatīt par labām kandidatūrām vīra pienākumiem. Daudzi tādi vīrieši labprātāk izvēlas savu dzimumu, to sievas uzzina tikai tad, kad jau ir uzradušies vairāki bērni. Tā notika ar divām manām draudzenēm. Tomēr Kurts ir patīkams un maigs, nelakstojas ar sievietēm, tiecoties sevi reproducēt. Kā jau visi zinātnieki, viņš dzīvo savā darbā, tāpēc es nedomāju, ka viņa homoseksuālie sakari ir ilgstoši. Ja arī viņam ir pastāvīgs partneris, man liekas, viņam noteikti trūkst uzmanības.

-    Tu izklausies ļoti neitrāla.

-    Tāpēc, ka neesmu tur īsti iejaukta. Godīgi sakot, man šķiet, ka Kurts atbrauca uz Ameriku, lai sāktu visu no jauna un apmestos ģeogrāfiski izdevīgā vietā, no kuras Ņujorka un visi tās homoseksuāļi ir sasniedzami, kad vien iegribas. Tomēr viņš piemirsa - vai varbūt to nezināja -, cik daudz cilvēku Amerikas medicīnā ir ebreju izcelsmes. Ir pagājuši divdesmit gadi, kopš beidzās karš ar drausmajām atklāsmēm par koncentrācijas nometnēm, bet atmiņas joprojām ir ļoti spilgtas.

-    Ari tavējās, man šķiet, - viņš iejaucās.

-    Ak, man galvenās šausmas bija ēdiena un apģērba izsniegšana uz kartītēm, ko tu sauktu par nožēlojamiem grašiem. Bumbas un V-2 bija, bet ne tur, kur dzīvoju es, - krietnu gabalu no Linkolnas. - Viņa paraustīja plecus. - Lai nu kā, man patīk Kurts Šillers, un līdz šim briesmīgajam notikumam viņš patika ari visiem pārējiem, ieskaitot Morisu Finču, Sonju Lībmani, Hildu Silvermani un asistentus. Es atceros, kā Moriss reiz sacīja: uzzinājis, ka Šillers te strādās, viņš esot izcīnījis cīņu ar savu sirdsapziņu un tā pateikusi, ka viņam nevajadzētu mest pirmo akmeni pret vācieti, kas ir gana jauns, lai nebūtu piedalījies holokaustā. - Viņa iemeta skatienu pulksteni, lētākajā Timex ražojumā, kādu bija varējusi atrast. - Man jāiet, bet paldies, Karmīn. Ēdiens bija tieši tāds, kādu es vēlējos, vide bija brīnišķīga, un kompānija - nu, diezgan ciešama.

-    Vai gana ciešama, lai to atkārtotu nākamajā trešdienā? - viņš vaicāja, palīdzēdams Desdemonai piecelties tik viegli, it kā viņa svērtu vien pusi no savām simt sešdesmit mārciņām.

-    Kā vēlies.

Karmīns pavadīja viņu lejā ar liftu un uzstāja, ka pavadīs līdz korvetei.

Interesanta sieviete, viņš domāja, noskatīdamies pakaļ viņas mašīnai. Desdemona ir kaut kas vairāk par kompleksiem attiecībā uz garumu. Ja izdodas viņu iesaistīt sarunā, viņa aizmirst skatīties no augšas. Ģērbjas lētās lupatās, pati ieveido matus, nevalkā dārglietas. Vai tas ir aiz skopuma vai vienaldzības pret izskatu? Man šķiet: ne viena, ne otra dēļ. Nebūtu pārsteidzoši, ja izrādītos, ka viņa ir kaislīga klinšu kāpēja. Es varu iztēloties viņu lielos zābakos soļojam pa apalaču taku - sieviešu kārtas Tomu Bombadilu. Nekādas pievilkšanās starp mums nav, tas bija atvieglojums. "Ii kā es uz visu savu bagātību būtu gatavs derēt, ka viņa nav Konektikutas Briesmonis, mis Desdemona Duprē ir loģiska izvēle, ar kuru iepazīties tuvāk.

Ak! Labi pastrādāts vakars.

sestā nodaļa

Trešdiena, 1965. gada 17. novembris

-    Mēs netiekam ne no vietas, - Karmīns sacīja Silvestri, Marsiano un Patrikam. - Nu jau aprit divi mēneši, kopš tika nolaupīta Mersedese, un mēs Konektikutā neesam akmeni uz akmens atstājuši. Nedomāju, ka kaut kur ir pamesta māja, šķūnis vai nojume, ko mēs nebūtu apgriezuši kājām gaisā, vai ari mežs, kuru nebūtu rūpīgi pārmeklējuši. Ja viņš atzīst tikai savu ritmu, tad nākamais upuris jau ir noskatīts, bet mēs nezinām neko vairāk par viņu vai nākamo iespējamo upuri kā pirmajā dienā.

-    Varbūt mums vajadzētu meklēt mājās, šķūņos un nojumēs, kas nav pamesti, - ierunājās Marsiano; viņš allaž neiecietīgi izturējās pret oficiāliem ierobežojumiem.

-   Jā, par to šaubu nav, - Silvestri piekrita, - bet tu ļoti labi zini, Denij, ka neviens tiesnesis mums nepiešķirs tādu kratīšanas orderi šajā stadijā. Mums ir vajadzīgi pierādījumi.

-    Varētu būt, ka mēs esam aizbaidījuši slepkavu, - prātoja Patriks. - Viņš varētu nākamo upuri nenolaupīt. Vai arī, ja tomēr to darīs, tad, iespējams, citā štatā. Konektikutā nav liela. Viņš varētu dzīvot šeit un darboties Ņujorkā, Masačū- setsā vai Rodailendā.

-    Viņš nolaupīs, Patsij, un tas notiks Konektikutā. Kāpēc Konektikutā? Jo tā ir viņa vide. Viņš jūtas tā, it kā tā viņam piederētu. Šeit viņš nav svešinieks, šīs ir mīļās, pazīstamās mājas. Viņš šeit dzīvo jau gana ilgi, lai pazītu ik pilsētu un ciemu.

-    Cik ilgs laiks būtu vajadzīgs, lai pamatīgi iepazītu štatu? - Patriks ieinteresēti apvaicājās.

-    Tas atkarīgs no tā, vai viņš ir ceļotājs vai ne? Bet es teiktu, ka, mazākais, piecus gadus - ja viņš ir ceļotājs.

-    Tas neizslēdz īpaši daudzus hjūlingus.

-    Nē, Patsij, tik tiešām ne. Finčs, Forbss, Ponsonbijs, Smits, misis Lībmane, Hilda Silvermane un Tamāra Viliča visi ir dzimuši un auguši Konektikutā, Polonovskis te dzīvo piecpadsmit gadus, Čandra - astoņus, un Sacuma - piecus. - Karmīns saviebās. - Mainīsim tematu. Džon, vai prese ar mums sadarbojas?

-    Ļoti atsaucīgi, - Silvestri atsaucās. - Viņam būs daudz grūtāk nolaupīt tādu pašu meiteni. Vēl pēc nedēļas izskanēs brīdinājumi avīzēs, radio, televīzijā ar meiteņu fotogrāfijām un uzsvaru uz karībiešu izcelsmi un katolicismu.

-    Ja nu viņš mainīs savu gaumi? - gribēja zināt Marsiano.

-    Katrs sasodītais psihiatrs, ar ko esmu konsultējies, man ir apzvērējis, ka tā nebūs, Denij. Viņu arguments ir tāds, ka viņš ir nolaupījis vienpadsmit meitenes, kuras izskata ziņā varētu būt māsas, tātad koncentrējas uz īpašību kopumu, kas sastāv no ādas krāsas, sejas, auguma garuma, vecuma, vietas un reliģijas, - Karmīns atbildēja. - Problēma tāda, ka visi psihiatri var atsaukties tikai uz pacientiem, kuri vēl nav nogalinājuši, kaut arī daži ir vairākkārtēji izvarotāji.

-    Karmīn, mēs visi šajā telpā zinām, ka lielākā daļa slepkavu ir visai pastulbi, - Patriks domīgi sacīja, - un pat tad, kad viņi ir samērā gudri, viņi nekad nav izcili. Viltīgi kā žurkas vai ari viņiem paveicas, vai ari varbūt viņi ir prasmīgi. Tomēr šis ir krietnu galvas tiesu pārāks - arī par mums. Es tikai prātoju, vai viņš maz pakļausies likumībām, ko viņam ir noteikuši psihiatri? Ja nu viņš pats ir psihiatrs? Profesors Smits? Polonovskis? Ponsonbijs? Finčs? Forbss? Es viņus sameklēju Čabas papīros, un viņiem visiem ir medicīniskie grādi psihiatrijā. Viņi nav vienkārši neirologi, viņiem ir pilna kvalifikācija.

-    Sasodīts, - nomurmināja Karmīns. - Es tikai tagad pamanīju psihiatrijas grādus. Es neesmu pelnījis būt šīs vienības vadībā.

-Vienība ir sabiedrotie, - Silvestri mierināja. - Tagad mēs to zinām un ko tas mums izsaka?

-    Vai tā varētu būt sieviete? - Marsiano jautāja, saraucis uzacis.

-    Saskaņā ar psihiatru teikto - nē, un reiz par visām reizēm es viņiem piekritu, - Karmīns pārliecināti atbildēja. - Šāds slepkava medī sievietes, bet nav tā paša dzimuma. Varbūt viņš patiesībā vēlētos izskatīties tā, kā kāda no mūsu meitenēm, - velns viņu zina. Mēs taustāmies tumsā.

Desdemona vairs negāja uz darbu un mājup kājām, pati sevi aprādama par muļķi, taču nespēdama pārvarēt sajūtu, kas pavadīja katru viņas soli kritušajās lapās, kāds viņai sekoja, kāds, kas bija pārāk gudrs, lai viņu pieķertu. Jau doma vien par to, ka mīļā korvete jāatstāj atklātā stāvvietā pašā geto malā, izraisīja viņā nepatiku, taču viņa nespēja citādi. Ja mašīnu nozags, viņa varēs vien lūgt Dievu, lai dabūtu to atpakaļ vienā gabalā. Tomēr pat tagad viņa nespēja izstāstīt notikušo Karmīnam, kaut ari viņa zināja, ka viņš nesmietos. Un, tā kā viņa nebija nedz karibiešu izcelsmes, nedz nepilnas piecas pēdas gara, viņai pat prātā neienāca, ka viņas vajātājam varētu būt jebkāds sakars ar viņas pašreizējām rūpēm.

Ēdot picu Karmīna dzīvoklī, Desdemona lūkojās uz viņu, prātodama, ka viņš ir saspringts kā kaķis, kura teritorijā ir ienācis suns; viņš gan nebija strups - amerikāņiem bija lielisks vārds šādam izturēšanās veidam - viņš bija raustīgs.

Vispār arī viņa bija nervoza un vienā rāvienā izšāva savus jaunumus: - Kurts Šillers šodien mēģināja izdarīt pašnāvību.

-    Un man neviens to nepateica? - viņš noprasīja.

-    Esmu pārliecināta, ka Profesors to izdarīs rīt, - viņa atbildēja, ar viegli drebošiem pirkstiem noslaucīdama no zoda tomātu. - Tas notika pirms pavisam īsa brīža, kad gatavojos aiziet.

-    Sasodīts! Kā?

-    Viņš ir ārsts, Karmīn. Viņš iedzēra morfija, penotazīna un sekonāla kokteili, lai izraisītu sirdsdarbības un elpošanas apstāšanos, turklāt pievienoja stemetilu, lai to visu neiz- vemtu.

-    Tu gribi teikt, ka viņš ir miris7

-    Nē. Moriss Finčs viņu atrada īsi pēc tam, kad viņš bija to visu iedzēris, un noturēja pie dzīvības, līdz viņu aizveda uz Halomenas slimnīcas intensīvās terapijas nodaļu. Lielās devās antivielas un kuņģa skalošana - krīze ir pāri. Nabaga Moriss bija pilnīgā šokā un vainoja sevi. - Viņa nolika savu pusapēsto picu. - Runāšana par to laupa apetīti.

-    Es esmu rūdīts, - viņš attrauca, paņemdams vēl vienu šķēli. - Vai Šillers ir vienīgais upuris?

-    Nē, tikai dramatiskākais. Kaut gan man šķiet, ka tad, kad viņš būs atlabis tiktāl, lai atgrieztos darbā, tie, kas viņa dzīvi padarīja nožēlojamu, liksies mierā. Uz viņa žurkām vairs nezīmēs svastikas - man tas šķita tik zemiski! Emocijas var būt… briesmīgi postošas.

-    Protams. Emocijas stājas ceļā veselajam saprātam.

-    Vai šī slepkavība ir emocionāla?

-    Tā ir aukstasinīga kā visums un karsta kā Saules kodols, - Karmīns atbildēja. - Viņš ir pilnīgā emociju gūstā, kaut pats domā, ka tās kontrolē.

-    Tu nedomā, ka tā tiešām ir?

-    Nē. Emocijas kontrolē viņu. Par tik veiksmīgu slepkavu viņu padara pretišķība starp aukstasinību un temperamentu. - Viņš paņēma no Desdemonas šķīvja picas paliekas un to vietā uzlika jaunu šķēli. - Ņem šo, tā būs siltāka.

Viņa mēģināja ēst, bet sāka rīstīties; Karmīns viņai pasniedza glāzi XO konjaka, saraukdams pieri. - Mana māte teiktu, ka vajadzīga grapa, bet konjaks ir daudz labāks. Tad pastāsti man, kurš vēl Hjū ir upuris.

Viņas ķermenī izplūda siltums, ko pavadīja brīnišķīga labsajūta. - Profesors, - viņa sacīja. - Mēs visi domājam, ka viņš ir uz nervu sabrukuma robežas. - Izdod rīkojumus, tad par tiem aizmirst, dod pretpavēles, ko viņam nevajadzētu darīt, pieļauj, ka Tamāra Viliča tiek sveikā cauri pēc slepkavības… - Viņa aizšāva plaukstu priekšā mutei. - Es to nedomāju tik burtiski. Tamāra ir gatavā govs, tomēr es domāju, ka viņas noziegumi ir morāli, nevis fiziski. Viņai ar kādu ir romāns, un viņa ir šausmās, ka tas atklāsies. Pazīstot viņu, es teiktu, ka tur slēpjas kas vairāk par aizliegto augli. Viņa ir kādā iemīlējusies, bet viņš to ir liedzis - slepeni vai kā citādi.

-    Tas nozīmē, ka viņš vai nu ir svarīgs, vai ari baidās no sievas. Kas vēl, izņemot Profesoru?

Viņas acis pieplūda asarām. - Ak, Karmīn, vai tad tu nesaproti! Mēs visi izjūtam spiedienu! Mēs visi ceram un lūdzam Dievu, ka tad, ja šis… šis briesmonis atkal uzdarbosies, tur nebūs iejaukts Hjū. Noskaņojums ir tik drūms, ka ļoti cieš pētniecība. Čandra un Sacuma runā par iešanu prom, bet Čandra jo īpaši ir mūsu spožākā, gaišākā cerība. Eistasam bija vēl viena centrālā mezgla lēkme - pat Profesors atplauka. Tas ir Nobela prēmijas vērts materiāls.

-    Vienreizīgi - Hjū, - Karmīns sausi noteica. Viņa sejas izteiksme mainījās, viņš nometās ceļos pie Desdemonas krēsla un saņēma viņas rokas. - Tu kaut ko noklusē, un tam ir sakars ar tevi. Pastāsti man!

Viņa atrāvās. - Kāpēc gan man būtu jābūt kādām nepatikšanām? - viņa noprasīja.

-   Jo tu brauc uz darbu un mājup ar mašīnu. Esmu redzējis korveti Hjū stāvvietā - pēdējā laikā es diezgan bieži braucu garām.

-    Ak tā! Kļūst pārāk auksti, lai ietu kājām.

-    Mans mazais putniņš saka ko citu.

Viņa piecēlās un piegāja pie loga. - Tas ir tīrās muļķības. Imaginīts.

-    Kas ir imaginīts? - viņš jautāja, nostādamies viņai blakus.

Karmīns izstaroja siltumu; viņa to bija pamanījusi jau agrāk, un dīvainā kārtā tas viņu mierināja. - Nu labi… - viņa sacīja, apklusa, tad steidzīgi ierunājās atkal, it kā vēlētos visu izteikt, pirms paspēju nožēlot. - Man katru vakaru ceļā uz mājām kāds seko.

Viņš nesmējās, tomēr arī nesaspringa. - Kā tu zini? Vai tu kādu redzēji?

-    Nē, nevienu. Tieši tāpēc jau tas ir biedējoši. Es dzirdēju lapu čaboņu aiz sevis, kas apklusa, kad es apstājos. Tomēr tur nevienu neredzēju!

-   Jokaini, vai ne? -Jā-

Viņš nopūtās, aplika viņai ap pleciem roku, tad aizveda uz atpūtas krēslu un ielēja vēl vienu konjaku. - Tu neesi tāda tipa cilvēks, kas viegli kristu panikā, un es šaubos, ka tas ir imaginīts. Tomēr es nedomāju, ka pie vainas būtu Briesmonis. Ieslēdz to rūcošo nezvēru. Manai mātei ir vecs mersedess, kuru viņa nelieto, labāk ņem to. Tas neiekārdinās vietējos gangsterus, un varbūt tavs vajātājs noraustīsies.

-    Es nevarētu tā uzstāt.

-    Tā nav uzstājība. Nāc, es tevi pavadīšu mājās. Mersedess būs klāt no rīta.

-    Anglijā, - viņa teica, kad abi gāja uz korveti, - mersedesu sauktu par Mercedes-Benz.

-    Šeit, - viņš attrauca, atvērdams viņai durvis, - tas ir mersedess. Tu esi izdzērusi divus konjakus, un tev astē ir policijas leitnants, tā ka brauc uzmanīgi.

Viņš bija tik laipns, tik augstsirdīgs. Desdemona sāka braukt ar koši sarkano mašīnu brīdi, kad Karmīns iekāpa savā fordā, un brauca mājup pārliecināta, ka bailes ir pagaisušas. Vai tik vien bija vajadzīgs? Stiprs vīrieša plecs?

Viņš noraudzījās, kā viņa ieslēdz korveti, tad pavadīja viņu līdz mājas durvīm.

-    Tagad viss būs labi, - viņa sacīja un pastiepa roku.

-    Nē, nē, es paskatīšos arī augšstāvā.

-   Tur ir diezgan liela nekārtība, - viņa brīdināja, sākdama kāpt augšup.

Bet tā nekārtība, kāda pavērās viņas acīm, nebija tāda, kādu viņa bija domājusi. Viņas rokdarbu groziņš bija uz grīdas, tā saturs izmētāts pa visām malām, un viņas jaunais izšuvums, priestera ornāts, bija uzmests uz krēsla vienās driskās.

Desdemona sagrīļojās, tad nostājās atkal taisni. - Mans izšuvums, mans skaistais izšuvums! - viņa čukstēja. - Tik tālu viņš vēl nebija gājis.

-    Tu gribi teikt, ka viņš jau ir šeit bijis?

-Jā, vismaz divas reizes. Viņš izkustināja manu izšuvumu, bet to nesabojāja. Ak, Karmīn!

-    Lūdzu, apsēdies. - Leitnants iestūma viņu citā krēslā un piegāja pie telefona. - Maik? - viņš kādam jautāja. - Te Delmoniko. Man ir vajadzīgi divi vīri liecinieces novērošanai. Saprati?

Karmīna miers šķita netraucēts, bet viņš apstaigāja Des- demonas darba krēslu, nekam nepieskardamies, tad apsēdās uz krēsla paroča. - Tas ir neparasts hobijs, - viņš rāmi ierunājās.

-    Man tas patīk.

-    Tātad šo redzēt sagādā sirdssāpes. Vai tu pie tā strādāji, kad viņš ieradās iepriekšējās reizes?

-    Nē, es izšuvu plaukta pārklāju Čakam Ponsonbijam. Tas bija ļoti elegants, tomēr ne tāds kā šis. Es Čakam to atdevu pirms nedēļas. Viņš bija sajūsmā.

Karmīns vairs neko neteica, iekams logos neatspīdēja policijas patruļmašīnas gaismas, tad noglāstīja viņas plecu un izgāja ārā, lai dotu vīriem instrukcijas.

-    Viens policists .stāvēs šeit, pie tava dzīvokļa durvīm, un vēl viens pie aizmugures kāpnēm. Tu būsi drošībā, - Karmīns atgriezies sacīja. - Es atvedīšu mersedesu, tiklīdz varēšu, bet tu nevarēsi uzreiz doties uz darbu. Atstāj visu tieši tā, kā ir, līdz mani tehniķi te rīt visu apstrādās, lai redzētu, vai mūsu postošais draugs ir atstājis kādus pavedienus.

-    Pirmoreiz viņš atstāja, - viņa sacīja.

-    Ko? - viņš asi noprasīja, un Desdemona zināja, ka viņš nevis vienkārši izsaucas, bet grib zināt, kas tas par pavedienu. Karmīns darbā laiku velti netērēja.

-    Sīku šķipsnu melnu matu.

Viņa seja piepeši sastinga. - Skaidrs. Tad viņš nozuda, itin kā nezinātu, kā lai atvadās.

Desdemona devās uz gultu, bet ne gulēt.

Otrā daļa 1965. gada decembris

septītā nodala

>

Trešdiena, 1965. gada 1. decembris

No Trevisas vidusskolas traucās ārā simtiem skolēnu, daži devās pavisam netālu uz savām mājām Ieplakā, pārējie - uz dučiem skolas autobusu, kas rindās stāvēja gar Divdesmitās ielas malām un aiz stūra Peinstritā. Agrāk viņi vienkārši būtu devušies uz jebkuru autobusu, kas brauktu vajadzīgajā virzienā, bet kopš notikuma ar Konektikutas Briesmoni katram skolēnam bija nozīmēts īpašs autobuss, ko apzīmēja numurs. Vadītājam bija iedots saraksts ar vārdiem un dots rīkojums nekustēt ne no vietas, iekams visi nebūs iekāpuši. Trevisas administrācija bija kļuvusi tik uzmanīga, ka skolā neesošo vārdi tika izdzēsti no sarakstiem, pirms tos atdeva autobusu vadītājiem. Nākšana uz skolu nebija problēma; visi baidījās no mājupceļa.

Trevisas vidusskola bija lielākā valsts vidusskola Halomenā, tās skolēni nāca no visām pilsētas malām: sākot no ziemeļu priekšpilsētām un beidzot pat ar rietumiem. Lielākā daļa audzēkņu bija melnādainie, tomēr pārsvars nebija liels, un, kaut arī reižu reizēm radās ar ādas krāsu saistītas problēmas, lielākā daļa skolēnu sajaucās un draudzējās atkarībā no personiskās patikas. Melnajai brigādei Trevisas vidusskolā bija savi atbalstītāji, tādi bija arī vairākām baznīcām un biedrībām, tāpat netrūka tādu, kas ieturēja vidusceļu, mācoties viduvēji un neiekuļoties nepatikšanās. Jebkurš no skolotājiem būtu teicis, ka ādas krāsa skolā rada mazāk problēmu nekā hormoni.

Kaut ari stingrāka policijas uzraudzība bija veltīta katoļu vidusskolām, ari Trevisa nebija atstāta novārtā. Kad Fransīne Mureja, sešpadsmit gadus veca vidusskolas otrā gada skolniece, kas mitinājās Ielejā, neiekāpa savā autobusā, vadītāja izkāpa un skrēja uz policijas mašīnu, kas bija novietota pie vārtiem. Dažu mirkļu laikā visur iestājās kontrolēts haoss; tika apstādināti autobusi, formās tērpušies vīri jautāja, vai tajos nav Fransīnes Murejas, citi prasīja, lai uz priekšu panāk viņas draugi, un Karmīns kopā ar Korij u un Eibu traucās uz Trevisas vidusskolu.

Tomēr leitnants nepiemirsa Hjū. Pirms fords izbrauca no iecirkņa, viņš deva rīkojumu Marsiano, lai tas pārliecinās, ka Hjū visi ir ieradušies. - Es zinu, ka mēs nevaram atļauties turp sūtīt mašīnu, tāpēc piezvani mis Duprē un nodod ziņu viņai no manis, ka es gribu, lai ikviens no viņiem ir pilnībā izsekots, ieskaitot gājienus uz tualeti. Tu vari viņai uzticēties, Denij, bet nestāsti vairāk, kā vajadzīgs.

Kad plašā, sarežģītā plānojuma skola bija pārmeklēta no bēniņiem līdz pat vingrošanas zālēm apakšstāvā, skolotāji savācās pagalmā, kur šurpu turpu soļoja Dereks Daimans - visu cienīts melnādainais skolas direktors. Joprojām piebrauca arvien vairāk policijas mašīnu - kad citās skolās neviena netrūka, uz tām norīkotie policisti devās izprašņāt katru, ko varēja atrast, vēlreiz pārmeklēt Trevisas vidusskolu un savākt skolēnus, kas vai mira nost aiz ziņkāres.

-    Viņu sauc Fransīne Mureja, - misters Daimans stāstīja Karmīnam. - Viņai vajadzēja būt tur, tajā autobusā, - viņš norādīja -, bet viņa neieradās. Viņa bija savā pēdējā nodarbībā, ķīmijā, un, cik man zināms, aizgāja kopā ar bariņu draugu. Viņi izklīst, kad nonāk pagalmā un dodas uz saviem autobusiem vai arī iet mājup kājām. Leitnant Delmoniko, tas ir briesmīgi, briesmīgi!

-    Uztraukšanās nepalīdzēs ne viņai, ne mums, mister Daiman, - Karmīns sacīja. - Svarīgākais ir - kā izskatās Fransīne?

-    Tāpat kā pazudušās meitenes, - Daimans sāka šņukstēt. - Tik skaista! Tik populāra! Labas atzīmes, nekādu nepatikšanu, lielisks piemērs pārējiem.

-    Vai viņa ir karlbiešu izcelsmes, ser?

-    Cik man zināms, ne, - direktors atbildēja, slaucīdams acis. - Laikam jau tāpēc mēs neievērojām - ziņās visi tik runāja par dienvidamerikāņu asinīm, bet viņai tādu nebija. Fransīne nāca no senas Konektikutas melnādaino ģimenes, no jauktas laulības. Tā notiek, leitnant, lai kā cilvēki tam pretotos. Ak Dievs, ak Dievs, ko es iesākšu?

-    Mister Daiman, vai jūs gribat teikt, ka viens no Fransīnes vecākiem ir melns, bet otrs - balts? - Karmīns noprasīja.

-    Tā man šķiet, jā, tā man šķiet.

Eibs un Korijs bija devušies runāt ar policistiem, lai liktu tiem pārmeklēt ikvienu autobusu un tikai tad ļautu tiem braukt, bet Fransīnes draugus savākt vienā grupā, līdz tos varēs iztaujāt.

-     Vai esat drošs, ka viņas nav kaut kur skolā? - Karmīns jautāja seržantam O'Brinam, kad tas izveda no lielās ēkas savus policistus un pavadošos skolotājus.

-    Leitnant, iekšā viņas nav, es zvēru. Mēs atvērām visus skapjus, palūkojāmies zem ikviena galda, ieskatījāmies ikvienā tualetē, ēdnīcā, vingrošanas zālēs, klasēs, aktu zālē, palīgtelpās, kurtuvē, bēniņos, laboratorijās, sētnieka telpā - visos kaktos, - O'Brins nosvīdis runāja.

-     Kurš viņu redzēja pēdējais? - Karmīns jautāja skolotājiem; dažiem lija asaras, visi šokā drebēja.

-    Viņa kopā ar draugiem izgāja no manas klases, - sacīja ķīmijas skolotāja mis Korvīna. - Es paliku izlocīt kājas, es viņiem nesekoju. Ak, kaut es būtu tā darījusi!

-    Nevainojiet sevi, kundze, jūs nevarējāt zināt, - Karmīns mierināja, vērsdamies pie pārējiem. - Vai viņu redzēja vēl kāds?

Nē, neviens nebija meiteni redzējis. Un nē, neviens nebija redzējis nevienu svešinieku.

Viņš atkal ir to izdarījis, Karmīns domāja, dodamies pie grupiņas izbijušos jauniešu, kas bija apgalvojuši, ka ir Fransīnes

Murejas draugi. Viņš ir meiteni nolaupījis tā, ka neviens neko nav redzējis. Ir pagājušas sešdesmit divas dienas, kopš pazuda Mersedese Alvaresa, mēs esam strādājuši kā zirgi, brīdinājuši cilvēkus, rādījuši fotogrāfijas ar meitenēm, uz kādām viņš mērķē, norīkojuši apsardzi pie skolām, veltījuši tam visus savus spēkus. Mums būtu vajadzējis viņu notvert! Un ko dara viņš? Viņš mūs ieaijā pārliecībā, ka karibiešu izcelsme ir obligātā viņa apsēstības noteikums, tad pārslēdzas uz citu etnisko grupu. Un es norāju Deniju, kad viņš par to ierunājās. Un, lai nu kur, bet Trevisā! Skudru pūznī! Piecsimt skolēnu! Puse šīs pilsētas domā, ka Trevisa ir treniņnometne gangsteriem, pankiem un pabirām, piemirstot, ka te ir kaudzēm normālu bērnu, kas iegūst visai labu izglītību.

Fransīnes labākā draudzene bija melnādaina meitene Kimija Vilsone.

-    Viņa bija kopā ar mums, kad izgājām no ķīmijas klases, ser, - Kimija šņukstēdama stāstīja.

-    Vai jūs visas apmeklējat ķīmiju?

-    Jā, ser, mēs visas plānojam mācīties medicīnu.

-    Turpini, Kimij.

-    Es domāju, ka viņa ir aizgājusi uz tualeti. Fransīnei bija vājš pūslis, viņa bieži gāja uz tualeti. Es par to nedomāju, jo viņu pazīstu. Es nedomāju! - viņai sāka līt asaras. - Kāpēc gan es negāju viņai līdzi?

-    Vai jūs braucat ar vienu autobusu, Kimij?

-   Jā, ser. - Kimija ļoti nopūlējās savaldīties. - Mēs abas dzīvojam Vitnijā Ielejā. - Viņa norādīja uz divām raudošām baltajām meitenēm. - Ari Šarlīna un Roksana dzīvo tur. Neviena no mums nepadomāja par Fransīni, kamēr autobusa vadītāja neizsauca vārdus un viņa neatsaucās.

-    Vai tu pazīsti sava autobusa vadītāju?

-    Vārdu es nezinu, nē, ser. Es pazīstu viņas seju.

Piecos pēcpusdienā Trevisas vidusskola bija tukša. Kad bija pārmeklēta skola un tuvākā apkārtne, policijas darbības loks pletās arvien plašāk, tikmēr Ieplakā paklīda baumas, ka atkal uzdarbojies Konektikutas Briesmonis. Šoreiz tā nebija kari- biete, īsta melnā meitene. Kamēr Karmīns devās uz Mureju māju, Muhameds el Nesrs, kuru bija informējis Veslijs le Klerks, sasauca savus spēkus.

Pusceļā uz Ieplaku fords apstājās pie telefona būdiņas, un Karmīns aprunājās ar Deniju Marsiano bez policijas radio traucējumiem; daži žurnālisti varēja uztvert šo frekvenci, un vēlāk vienošanās ar viņiem nebija viegla.

-    Vai Hjū kāda iztrūkst, Denij?

-    Tikai Sesila Potera un Otisa Grīna, kuri jau ir beiguši darbu. Kad mis Duprē viņiem zvanīja, abi bija mājās. Viņa saka, ka visi pārējie bija tur un bija zināms, kur tieši.

-    Ko tu vari man pastāstīt par Murejiem? Viss, ko man izdevās noskaidrot: ka viens no vecākiem ir melnādainais, bet otrs - baltādainais.

-    Viņi ir tieši tādi paši kā pārējie, Karmīn - zemes sāls, - Marsiano nopūtās. - Vienīgā atšķirība ir tāda, ka nevienam nekas nav zināms par karibiešu izcelsmi. Viņi regulāri apmeklē vietējo baptistu baznīcu, tāpēc es atļāvos piezvanīt mācītājam Leonam Viljamsam un lūdzu viņu aiziet pie ģimenes un pavēstīt jaunumus. Tie izplatās gaismas ātrumā, un es negribēju, lai kāds ziņkārīgs kaimiņš pasteigtos pirmais.

-    Paldies, Denij. Vai ir vēl kas?

-     Melnā puse ir tēvs. Viņš ir pētnieka palīgs elektriskajā inženierijā Zīskinda zinātnes tornī, tas nozīmē, ka viņš ir jaunākais līdzstrādnieks par saprātīgu algu. Māte ir baltā. Viņa strādā kafejnīcā Zīskindā, tāpēc ir mājās, kad bērni jāpavada uz skolu, un pārnāk pirms viņiem. Ģimenē ir divi dēli, abi jaunāki par Fransīni, kuri mācās Higinsa pamatskolā. Mācītājs Vil- jamss man pastāstīja, ka par Murejiem klīda nedaudz baumu, kad viņi pārvācās uz Vitniju pirms deviņiem gadiem, taču tad baumas pieklusa, un tagad ģimene ir vietējie. Viņi ir ļoti labi ieredzēti starp dažādu ādas krāsu draugiem.

-    Paldies, Denij. Līdz vēlākam.

Ieleja bija rajons ar diezgan raibu iedzīvotāju sastāvu, ne īpaši bagāts, tomēr ari ne nabadzīgs. Laiku pa laikam parādījās rasu nesaskaņas, parasti tad, kad tur ievācās jauna balto ģimene, taču īpašuma nodokļi nebija gana augsti, lai melnu ādas krāsu padarītu par finansiālu atbildību. Šis rajons nebija slavens ar naidpilnām vēstulēm pastkastītēs, nogalinātiem mājdzīvniekiem, atkritumiem un grafiti.

Kad fords iegriezās Vitnijā, kas bija sadalīta pusakru lielos zemes gabalos ar pieticīgām mājām uz tiem, Karmīns juta, ka Eibs un Korijs saspringst.

-    Jēziņ, Karmīn, kā mēs to pieļāvām? - Eibs nenoturējās.

-   Jo viņš izmainīja paradumu, Eib. Viņš izrādījās viltīgāks.

Kad viņi piebrauca pie dzelteni krāsotas mājas, Karmīns

uzlika roku Korijam uz pleca. - Palieciet šeit, puiši. Ja man jūs vajadzēs, es pasaukšu, ja?

Mureju mājā Karmīnu ielaida cienīgtēvs Leons Viljamss. Tas kļūst par ieradumu, Karmīn.

Abi dēli bija kaut kur citur; klusināti skanēja televizors. Sēdēdami blakus uz dīvāna, vecāki drosmīgi mēģināja saglabāt savaldību; sieva turējās pie vīra rokas, itin kā tā būtu glābšanas riņķis.

-Jūs neesat karībietis, mister Murej? - Karmīns jautāja.

-    Nē, noteikti ne. Mureji ir dzīvojuši Konektikutā vēl pirms pilsoņu kara, kurā cīnījās Ziemeļu pusē. Un mana sieva ir no Vilksberras.

-    Vai jums ir nesena Fransīnes fotogrāfija?

Viņa varētu būt pārējo vienpadsmit māsa.

Un tā viss atkal sākās no gala, tie paši jautājumi, kādus viņš bija uzdevis pārējām vienpadsmit ģimenēm: ar ko Fransīne satikās, kādus labus darbus darīja, vai bija pieminējusi jaunu draugu vai paziņu, vai bija pamanījusi kādu viņu vērojam vai izsekojam. Kā allaž visas atbildes bija negatīvas.

Karmīns nepalika ne mirkli ilgāk, nekā vajadzēja. Mācītājs viņiem sāpēs būs lielāks mierinājums nekā es. Es esmu likteņa vēstnesis, varbūt atlīdzības vēstnesis, un tādu viņi mani redz. Viņi lūdz Dievu, kaut viņu meitiņai viss būtu labi, bet baidās, ka tā nav. Viņi gaida, kad es, likteņa vēstnesis, atgriezīšos un pateikšu, ka viņu ļaunākās nojautas ir piepildījušās.

Komisārs Džons Silvestri uzstājās vietējā televīzijā uzreiz pēc ziņām pulksten sešos, vērsdamies pie Halomenas un Konektikutas ļaudīm, lai tie palīdzētu meklēt Fransīni, ziņot, ja ir redzējuši kaut ko neparastu. Biroja policistam bija savas priekšrocības, un viens no Silvestri talantiem bija publiskais tēls - lauvas galva, lieliskais profils, rāmā cieņa, atklātība. Viņš nemēģināja izvairīties no raidījuma vadītājas jautājumiem, kā to darītu politiķis, bet viltīgs viņš bija. Viņas nepatīkamās piezīmes par to, ka Konektikutas Briesmonis atkal uzdarbojas, nolaupīdams jaunas, nevainīgas meitenes, viņa stāju nekādi nemainīja; dīvainā kārtā viņam izdevās likt vadītājai izskatīties kā pievilcīgai vilcenei.

-    Viņš ir gudrs, - Silvestri vienkārši noteica. - Ļoti gudrs.

-    Tā jābūt, - Surina Čandra sacīja vīram, kad abi sēdēja sava milzīgā TV ekrāna priekšā. Viņi bija samaksājuši veselu bagātību, lai ievilktu speciālu kabeli no Ņujorkas un varētu skatīties kabeļtelevīziju līdz astoņiem, kad sēdās pie vakariņām. Viņi bija cerējuši noskatīties raidījumu par Indiju, tādi nemaz negadījās bieži. Amerikas Savienotās Valstis, kā viņi bija atklājuši, galīgi neinteresējās par Indiju; tās nodarbojās ar pašu problēmām.

-Jā, tādam viņam jābūt, - izklaidīgi piekrita Ners Čandra; viņa domas bija pilnībā aizņemtas ar tādu triumfu, ko viņam gribējās izkliegt visai pasaulei. Tomēr viņš neuzdrīkstas riskēt, neuzdrīkstas. Tam jāpaliek noslēpumam. - Dažas nākamās dienas es gulēšu savā dārza namiņā, - viņš piebilda. Viņa nevainojamās lūpās parādījās smaids. - Man ir svarīgs darbs darāms.

-    Vai kāds var Briesmoni saukt par gudru? - Robiņa niknojās. - Nogalināt bērnus nav gudri, tas ir… tas ir stulbi un necilvēciski!

Interesanti, Edisons Forbss prātoja, kāda būtu viņas definīcija vārdam "gudrs", ja es viņu piespiestu paskaidrot?

-    Es piekritu policijas komisāram, - viņš sacīja, atklājis zem salātiem ieslēpušos Indijas riekstu. - Ļoti gudrs tips. Tas, ko Briesmonis dara, ir pretīgi, tomēr es apbrīnoju viņa prasmi. Viņš policiju ir pataisījis par pilnīgiem muļķiem. - Rieksts izkusa mutē kā nektārs. - Kuri, - viņš rūgti piebilda, - bija gana nekaunīgi, lai liktu Desdemonai Duprē mūs medīt kā tādus dzīvniekus un jautāt, kur esam bijuši! Mūsu vidū ir spiegs, un es, piemēram, to neaizmirsīšu. Šīs muļķības nozīmē tikai to, ka esmu atpalicis darbā. Negaidi mani. Un izmet to saldējuma kluci no saldētavas, vai dzirdi?

-Jā, viņš ir gudrs, - sacīja Ketrina Finča. Viņa raizīgi paskatījās uz Morisu; viņš vairs nebija savā ādā, kopš tas nacistu muļķis bija mēģinājis padarīt sev galu. Būdama dzelžaināka rakstura nekā vīrs,-viņa domāja: ir žēl, ka tas nav izdevies, bet Morisam bija jūtīga sirds, un tā teica, ka viņš ir muļķis. Nekas, ko viņa sacītu, nespētu mīļumu Morisu atturēt no sevis vainošanas.

Viņš neatbildēja, tikai atstūma savu šķīvi un piecēlās no galda. - Es varbūt pastrādāšu drusku ar savām sēnēm, - viņš sacīja, garāmejot paņemdams lukturīti no āķa priekšnamā.

-    Moris, tev šovakar nav jāiet tumsā! - viņa uzsauca.

-    Es visu laiku esmu tumsā, Ketij. Visu laiku.

Ponsonbiji neredzēja Silvestri uzstāšanos televīzijā, jo viņiem nebija televizora. Klērai no tā nebūtu jēgas, un Čārlzs to dēvēja par "tumsonīgā pūļa opiju".

Šovakar viņi klausījās Hindemita koncertu orķestrim; tas bija gaisīgs, sitaminstrumentu piesātināts gabals, ko abi visvairāk izbaudīja, kad Čārlzs bija atradis īpaši labu pouilly fume pudeli. Viņu vakariņas bija vieglas: omlete ar garšvielām un turpinājumā - ūdeni vārītas paltusa filejas, kas bija brīvi aplaistītas ar ļoti sausu balto vermutu; nekādas cietes, tikai nedaudz romiešu salātu ar valriekstu eļļas mērci un saldajā - šampanieša šerbets. Šī nebija kafijas un cigāru maltīte.

-    Kā viņi dažreiz aizvaino manu inteliģenci, - Čārlzs sacīja Klērai, kad Hindemits pārgāja klusākā fāzē. - Desdemona Duprē nāca mūs meklēt, stāstot, ka vajagot visu parakstus dokumentam, par ko Bobs acīmredzami neko nezināja, tad pēc stundas visur bija policistu ka biezs. Tieši tad, kad biju iegrimis domās, kurām nevajadzēja zābaku klabošo fonu. Kur es biju visu pēcpusdienu? Phe! Man gribējās viņus pasūtīt ellē, bet es to neizdarīju. Tomēr man jāsaka, ka Delmoniko vada smalku operāciju. Viņš neaplaimoja mūs ar savu klātbūtni, bet viņa pakalpiņi strādā tādā pašā stilā.

-    Vai, vai, - viņa mierinoši novilka, pirkstus vaļīgi savilkusi ap vīna glāzes kājiņu. - Vai viņi vajās Hjū katru reizi, kad nolaupīs kādu meiteni?

-    Tā man šķiet. Tev ne?

-    0 jā. Pasaule kļūst tikai ļaunāka. Dažreiz, Čārlz, es jūtos laimīga, ka to visu neredzu.

-    Tu kā allaž to neredzēji šodien. Bet kaut tā nebūtu. Klīst baumas, ka kāds izsekojot Desdemonu Duprē. Kaut ari nav skaidrs, kāds viņai varētu būt sakars ar šo lietu, - Viņš iesmējās. - Tik prāva un neizskatīga būtne!

-    Adījumā raksts ir iepriekš paredzams, Čārlz.

-    Tas, - viņš atmeta, - atkarīgs no tā, kas tos paredz.

Ponsonbiji iesmējās, suns ierējās, un Hindemits atsākās ar

pilnu spēku.

Sev par lielu pārsteigumu, Karmīns pēc septiņiem vakarā, kad bija Koriju un Eibu nogādājis nepacietīgajām sievām un piebrauca pie iecirkņa, tur līdzās Malvolio's ieraudzīja savas mātes mašīnu.

-    Ko tu šeit dari? - viņš jautāja, palīdzēdams Desdemonai izkāpt. - Vēl kādas problēmas?

-    Man šķita, ka tev varētu noderēt kompānija. Kāds šeit ir ēdiens? Vai ir hamburgeri līdzņemšanai?

-    Nē, bet paēdīsim iekšā. Te ir silti.

-    Es šopēcpusdien darīju visu, ko varēju, pēc kapteiņa Marsiano lūguma, - viņa sacīja, turēdama rokā frī (viņa sauca to par ceptu kartupeli), - bet pagāja kāda pusstunda, līdz es sadabūju visus rokā. Es nevarēju atrast nevienu no pētniekiem, iekams sapratu: kaut arī ir pirmais decembris, uz jumta ir silti un ir aizvējš. Viņi bija augšā un diskutēja par Eistasu. Tur bija viņi visi, un izskatījās, ka viņi nav kustējušies jau krietnu laika sprīdi.

-    Sprīdi?

-    Ilgi-

-    Man žēl, ka nācās to uzkraut tev, bet es nevarēju atļauties turp sūtīt policistu, kamēr bija cerība atrast Fransīni.

-    Viss kārtībā, es vainoju tevi. Ļoti viltīgi. - Viņa paņēma vēl vienu kartupeli. - Kopš paklīda baumas par manu policijas apsardzi, uz mani skatās citādi. Lielākā daļa domā, ka esmu visu pagrābusi no zila gaisa.

-    No gaisa?

-    Izdomājusi. Tamāra saka, ka es mēģinot savaldzināt tevi.

Viņš pasmaidīja. - Mokpilns plāns, Desdemona.

-    Žēl, ka mans sabojātais izšuvums nedeva nekādus pavedienus.

-    0, viņš ir pārāk gudrs, lai kaut ko atstātu, izņemot pirmajā reizē. Viņš zināja, ka tu par to neziņosi.

Viņa nodrebēja. - Kāpēc man šķiet, ka tu domā, ka tas ir Briesmonis?

-Jo tā ir uzmanības novēršana, lēdij.

-    Vai tu gribi teikt, ka man nedraud briesmas?

-Tā es neteicu. Apsardze paliks.

-    Vai varētu būt: viņš domā, ka man kaut kas ir zināms?

-    Varbūt - jā, varbūt - nē. Uzmanības novēršanai nevajag cita iemesla kā ilūzijas radīšanu.

-    Iesim uz tavu dzīvokli un paskatīsimies komisāru vēlajās ziņās, - Desdemona ierosināja.

Tad viņa pasmaidīja. - Komisārs izskatās pēc saldumiņa. Vai viņš nebija lielisks, tiekot galā ar pārgudro vadītāju?

Karmīns pacēla uzacis. - Nākamreiz, kad viņu satikšu, pateikšu, ka viņš, pēc tavām domām, ir saldumiņš. Glīts vārds, taču tavs saldumiņš reiz viens pats iekļuva vācu ložmetējnieku ligzdā un izglāba veselu rotu.

-Jā, es redzu arī šo viņa pusi. Bet nepiemini mani. Kad tu viņu satiksi, tā būs ļoti nopietna tikšanās, jo situācija ir ļoti nopietna. Briesmonis tiešām ir gudrs, varbūt tas nozīmē, ka viņu nepietiekami novērtē.

-Viņš ir tik daudz kas, Desdemona. Gudrs - viltīgs - vājprātīgs - varbūt ģēnijs. Es zinu tikai, ka fasāde, kādu viņš rāda pasaulei, ir pilnīgi ticama. Viņš nekad neaizmirstas. Ja tā būtu bijis, kāds būtu pamanījis. Man šķiet, viņš varētu būt precēts vīrs, kura sieva viņu nepavisam netur aizdomās. Jā, viņš ir gudrs tips.

-    Tu pats esi diezgan gudrs, Karmīn, bet tevī ir vēl kas vairāk. Tu esi buldogs. Kad reiz esi kaut kur iekodies, tad vairs nelaid vaļā. Kādu dienu tevis vilkšana līdzi viņu nogurdinās.

Karmīns juta ķermenī ieplūstam siltumu; viņš nezināja, vai tur vainīgs konjaks vai kompliments; domās Karmīns nedaudz izrieza krūtis, bet centās, lai ārēji nekas neparādītos.

astotā nodaļa

Ceturtdiena, 1965. gada 2. decembris

Nākamajā dienā Fransīne Mureja joprojām bija pazudusi; neviens, izņemot viņas vecākus, nešaubījās, ka meiteni nolaupījis Briesmonis. To zināja ari vecāki, bet kā gan cilvēka sirds spētu neglabāt cerību, kamēr vien tā nav pilnībā sagrauta? Reiz meitene bija aizgājusi pārnakšņot pie draudzenes, viņiem neko nepasakot, - viņa bija vienkārši piemirsusi, tomēr tā bija gadījies. Tā viņi gaidīja un lūdza Dievu, cerēdami pretēji nojaušamajam, ka viss izrādīsies kļūda un Fransīne pieklauvēs pie durvīm.

Kad Karmīns četros pēcpusdienā pārradās savā birojā, viņam nebija nekā noderīga pēc dienas, kas pavadīta, iztaujājot cilvēkus, ieskaitot Hjū darbiniekus. Lieta divu mēnešu garumā un nekā. Viņa telefons iezvanījās.

-    Delmoniko.

-    Leitnant, šeit zvana Dereks Daimans no Trevisas vidusskolas. Vai jūs varētu tūlīt pie mums ierasties?

-    Būšu pēc piecām minūtēm.

Dereks Daimans, domājr. Karmīns, droši vien allaž bija tas skolotājs, kas pēdējais pameta Trevisas vidusskolu. Viņa gigantiskais, daudzvalodīgais rūpju bērns noteikti nebija viegli audzināms, tomēr viņš pamanījās to labi savaldīt.

Direktors stāvēja skolas iekšpusē pie galvenajām durvīm, bet, kad skolas pagalmā iebrauca fords, viņš izmetās ārā un steidzās pretī mašīnai.

-    Es nevienam neko neesmu teicis, leitnant, es tikai lūdzu puikam, kas to atrada, palikt tur, kur viņš ir.

Karmīns sekoja runātājam ap galvenās ēkas kreiso stūri, kur skatam pavērās neveikla, šķūnim līdzīga ēka, ko ar galvenās ēkas ķieģeļu sienu savienoja īss gaitenis. Tādējādi logiem ķieģeļu sienā bija tikai deviņas pēdas, kurās varēja ieplūst gaisma un gaiss, nemaz nerunājot par skatu uz dzeltenbrūni krāsotu metāla sienu.

Izglītība bija valdības pārziņā; tādas pilsētas kā Halomena, kam bija jācīnās ar milzīgu populāciju nabadzīgākajos rajonos, nopūlējās, lai radītu atbilstošas ēkas. Tā radās šis šķūnis, angārs, kurā atradās basketbola laukums, skatītāju tribīnes un tālākajā galā vingrošanas aprīkojums - āži, pie griestiem auklās piestiprināti riņķi, līdztekas un divi stabi ar tos šķērsojošu latiņu augstlēkšanai un kārtslēkšanai. Labajā pusē atradās vēl viena vingrošanas zona, kas bija šīs spoguļattēls; tur, kur šajā bija basketbola laukums, otrā pusē atradās peldbaseins un tribīnes, un tālākais gals bija atvēlēts boksam, cīņai un spēka vingrinājumiem. Meitenēm bija jāizpilda graciozi palēcieni, zēniem - jādauza boksa maisi.

Kaut arī šoreiz viņi iegāja vingrošanas zālē no pagalma puses, to varētu izdarīt ari no skolas ēkas; īsais gaitenis ļāva skolēniem ātri piekļūt sporta telpām, kas sliktos laika apstākļos bija obligāts nosacījums.

Dereks Daimans veda Karmīnu garām basketbola laukumam un tā tribīnēm uz vingrošanas galu, kam gar malām bija sēdekļi, kas izskatījās kā lielas lādes. Viņš domāja vecajos armijas terminos; vidusskolā, šķiet, tos dēvēja vienkārši par kastēm. Gaitenī pie pēdējās kastes stāvēja garš, atlētisks melnādains puisis, kura sejā redzēja asaru pēdas.

-    Leitnant, šis ir Vinslovs Sērls. Pastāsti leitnantam Delmoniko, ko tu atradi.

-    Šo te, - puisis paklausīgi iesāka, paceldams gaisā karameļu rozā jaku. - Tā pieder Fransīnei. Te ir viņas vārds, redzat?

FRANSĪNE MUREJA vēstīja ar šujmašīnu iestrādāts uzraksts auduma strēmelē, kas bija domāta jakas pakāršanai uz āķa.

-    Kur tas bija, Vinslov?

-    Te! Tā bija iemīcīta vienā no matračiem, ārā rēgojās piedurkne. - Vinslovs pacēla kastes vāku, atklājot iekšā vēl divus matračus - vienu sarullētu un otru viegli salocītu.

-    Kā tu to atradi?

-    Es esmu augstlēcējs, leitnant, bet es neesmu izturīgs. Ja piezemēšos pārāk smagi, dabūšu smadzeņu satricinājumu, - Vinslovs paskaidroja tīrā Halomenas akcentā; viņa teikuma konstrukcija norādīja, ka viņam ir labas atzīmes angļu valodā un viņš nebiedrojas ar bandām.

-    Potenciāls olimpietis, viņam ir daudz piedāvājumu no koledžām, - Daimans iečuskstēja Karmīnam ausi. - Viņš domā par Hovardu.

-    Turpini, Vinslov, tev labi sanāk, - mudināja Karmīns.

-    Ir viens īpaši biezs matracis, un es vienmēr lietoju to. Treneris Mārtiņš to allaž ieliek vienā un tai pašā kastē, bet šodien, kad pēc stundām ienācu mazliet palēkt, tā tur nebija. Es sāku meklēt un atradu to šis kastes apakšā. Tas bija savādi, ser.

-    Tas ir kā - savādi?

-    Kastei vajadzētu būt pilnai, matračiem - glīti saliktiem kā desiņām. Dažās citās kastēs bija pārāk daudz matraču - gandrīz kā siļķes mucā. Un mans īpaši biezais matracis vispār nebija sarullēts. Tas bija salocīts no vienas kastes malas uz otru. Matracis, no kura rēgojās Fransīnes jakas piedurkne, bija tam tieši virsū. Man bija dīvaina sajūta, tāpēc es pavilku piedurkni un jaka vienkārši izslīdēja.

Uz grīdas ap kasti mētājās pieci matrači; Karmīns tos aplūkoja un sadrūma. - Tu jau droši vien neatceries, kurā matracī bija jaka?

-    Atceros gan, ser. Tajā, kas joprojām ir kastē, uz mana matrača.

-    Vinslov, puis, - Karmīns nopriecājās, silti paspiezdams zēna roku, - es tev paredzu zelta medaļu lēkšanā! Paldies par uzmanību un saprātu. Tagad ej mājās, bet ne ar vienu par šo nerunā, labi?

-    Protams, - Vinslovs apsolīja, tad noslaucīja no vaigiem asaras un devās prom savā liela kaķa gaitā.

-    Visa skola sēro, - ierunājās direktors.

-    Un tam ir iemesls. Vai varu piezvanīt no tā telefona? Paldies.

Viņš piezvanīja Patrikam, kas joprojām bija darbā. - Atbrauc pats, ja vari, bet, ja ne, tad atsūti Polu, Eibu, Koriju un visu savu aprīkojumu, Patsij. Varbūt esam atraduši ko noderīgu.

-    Vai jums nebūtu nekas pretī pagaidīt kopā ar mani, mister Daiman? - Karmīns jautāja, atgriezies pie kastes, kas tagad bija aizvērta, uz tās bija Fransīnes jaka.

-    Nē, protams, ne, - Daimans nokremšļojās, pašļūkāja kājas un dziļi ieelpoja. - Leitnant, es nepildītu savu pienākumu, ja nebrīdinātu jūs, ka tuvojas nepatikšanas.

-    Nepatikšanas?

-     Rasu nesaskaņas. Melnā brigāde ir izvērsusi veselu kampaņu, lai vervētu atbalstītājus, balstoties uz Fransīnes pazušanu. Viņa nav latīņamerikāņu izcelsmes un visos formulāros, ko aizpilda, sauc sevi par melno. Es nekad nestrīdos ar saviem gaišākas ādas krāsas audzēkņiem par viņu uzskatiem par pašu rasi, leitnant, - tā būtu viņu tiesību liegšana. Tas ir tāpat kā ar jaunajiem pamatiedzīvotāju konceptiem, kad pamatiedzīvotāji var izlemt, vai viņi tādi ir vai nav. - Viņš nopurinājās, izskatīdamies saviebies. - Es novirzos no temata. Lieta tāda, ka daži no maniem karstasinīgākajiem audzēkņiem runā, ka tas ir baltais slepkava, kas nogalina melnās meitenes, un policija nepūlas viņu noķert, jo viņš ir ietekmīgs Hjū loceklis ar visādu politisko varu. Tā kā manā skolā piecdesmit divi procenti skolēnu ir melnādainie un četrdesmit astoņi - baltie, tad, ja vien man neizdosies savaldīt Melnās brigādes knauķus, būs lielas nepatikšanas.

-   Jēziņ, tā tikai mums vēl trūka! Mister Daiman, mēs strādājam vaiga sviedros, lai atrastu šo slepkavu, par to es jums dodu savu godavārdu. Vienkārši mēs par viņu neko nezinām, vismazāk to, ka viņš būtu no Hjū, - Hjū nevienam nav politiskas varas! Bet paldies par brīdinājumu, un es gādāšu par to, lai Trevisas vidusskola ir pasargāta. - Viņš pavērsa skatienu no kastes uz durvīm, kas veda uz gaiteni un galveno skolas ēku. - Vai drīkstu papētīt apkārtni? Un kur no šejienes atrodas ķīmijas telpa? Vai tā ir laboratorija vai klase?

- Ķīmijas telpa no vingrošanas zāles ir taisni prom pa gaiteni, un tā ir klase. Laboratorija atrodas kopā ar pārējām vienā ēkā. Ejiet vien, leitnant, skatieties visu, kas vajadzīgs, - sacīja Daimans, tad apsēdās uz krēsla un saņēma galvu rokās.

Gaiteņa durvis bija aizslēgtas ar vienu, nevis diviem atslēgas pagriezieniem: vai to kādreiz vispār slēdza dubulti? No tuneļa puses to nevarēja atvērt bez atslēgas vai kartes, ja atslēga bija pagriezta vienreiz. Karmīns iegāja deviņas pēdas garajā tunelī un iznāca gaitenī, kura pretējā pusē atradās meiteņu tualetes.

"Šis slepkava zina visu!" viņš satriekts domāja. Viņš sagrāba meiteni, kad viņa iegāja tualetē - viņa bija bēdīgi slavena ar biežiem tualetes apmeklējumiem -, vilka viņu trīs jardus pār gaiteni un tad trīs jardus pa savienojošo eju un iekšā tukšajā vingrošanas zālē. Visdrīzāk, viņš atvēra durvis, pirms nolaupīja viņu. Un viņš zināja, ka vingrošanas zāle būs tukša! Tada tā ir ik trešdienu pēc stundām, jo tad ierodas darbinieki, kas rūpējas par grīdām. Bet vakar viņi grīdas netīrīja, jo pazuda Fransīne un viņus nelaida iekšā. Nokļuvis zālē, viņš pārkārtoja matračus, ielika meiteni tuvākās kastes apakšā un rūpīgi viņu noslēpa zem Vinslova īpaši biezā matrača. Vai viņš meitenei aizbāza muti un sasēja viņu vai arī sazāļoja ar kaut ko, lai meiteni uz dažām stundām neitralizētu?

Mēs divas reizes pārmeklējām ik collu šajā skolā, bet neatradām viņu. Un, kad viņu neatradām, mēs zinājām, ka viņa ir divpadsmitais upuris, kas izzagta no Trevisas vidusskolas, vēl pirms patrulējošais policists spētu sazināties ar bāzi. Abas reizes kāds no meklētājiem noteikti atvēra lādi un redzēja to pašu, ko visās pārējās: sarullētus vingrošanas matračus. Varbūt tas, kas tur ielūkojās, mazliet parakņājās, bet Fransīne nekustējās un neizdvesa ne skaņu. Tad, kad mēs bijām droši, ka Fransīnes te nav - kad mēs vairs nekoncentrējāmies uz skolu viņš atgriezās un pievāca viņu. Es likšu Korijam apstrādāt durvju slēdzeni, viņam tas padodas vislabāk.

Varbūt mēs visu laiku kļūdāmies, par zemu novērtējot viņa rūpību un smalkumu plānojot. Šķiet, viņam nav nekā cita ko darīt starp nolaupīšanām, kā vien ik dienas plānot nākamā upura nolaupīšanu. Cik sen viņš zina sava nākamā upura identitāti? Vai viņš izvēlējās meitenes jau pirms vairākiem gadiem, kad tām tikko sākās pubertāte? Vai viņam visas ir sarakstītas tabulā, rūpīgi sadalot ailes - vārds, dzimšanas datums, adrese, skola, reliģija, rase, paradumi? Viņš noteikti viņas novēro, viņam bija jāzina par Fransīnes problēmām ar pūsli. Vai viņš ir aizvietojošs skolotājs, kas ceļo no skolas uz skolu ar lieliskām rekomendācijām un nevainojamu reputāciju? Tas jāpārbauda tūlīt.

-    Vai viņš atstāja jaku, lai mūs pakaitinātu, vai arī pašai Fransīnei izdevās to paslēpt matracī? - viņš jautāja Patrikam, noskatīdamies, kā Pols uzmanīgi ieliek neparocīgo apģērba gabalu plastmasas maisā.

-     Es teiktu, ka Fransīne to paslēpa, - Patriks atbildēja. - Viņš ir uzpūtīgs, bet jakas atstāšana nodotu vienu no viņa viltīgākajiem trikiem. Līdz šim mēs bijām pārliecināti, ka meitenes tiek nolaupītas un aizvestas prom nekavējoties. Kāpēc parādīt mums, ka tā nav vienmēr? Man šķiet, ka viņš vēlas, lai mēs turpinām raudzīties tai pašā virzienā un domājam tāpat. Tas, Karmīn, nozīmē, ka par šo jauno pavērsienu it nekas nedrīkst noplūst presē. Vai tu uzticies puikam, kas to atrada? Direktoram?

-    Jā. Kā viņš varēja likt viņai gulēt klusi tajā kastē, Patsij?

-    Viņš sazāļoja viņu. Tik izsmalcināts tips nekļūdītos, aizbāžot viņai muti, pirms ielikt samērā piesmakušā bezgaisa sporta aprīkojuma kastē. Nav nekādu zīmju, ka viņa būtu vēmusi, bet cilvēki ir dažādi, un daži mēdz vemt. Ja viņai būtu aizbāzta mute, viņa noslīktu pašas vēmekļos. Nē, ar to viņš neriskēja. Viņa ir pārāk vērtīga, viņš plānoja meitenes nolaupīšanu vismaz divus mēnešus.

-    Ja atradīsim viņas līķi…

-    Tu nedomā, ka atradīsim viņu dzīvu?

Karmīns palūkojās uz brālēnu ar skatienu, ko Patriks dēvēja par viņa "nicīgi stingro skatienu". - Nē, mēs viņu neatradīsim dzīvu. Mēs nezinām, kur meklēt, un visur, kur mums gribētos meklēt, mēs to nedrīkstam. Tātad, kad mēs atradīsim līķi, - viņš turpināja, - tu varētu ādu aplūkot ar mikroskopu. Tajā kaut kur būs dūriena pēdas, jo viņam nebūs bijis laika meitenei kaut ko injicēt vietā, kur labs patologanatoms neatrastu zīmi. Es pieņemu, ka viņš būs lietojis ļoti smalku adatu, un šoreiz ķermeņa daļas varētu nebūt tik labā stāvoklī.

-    Varbūt, - Patriks nošķobījās, - es varētu aizņemties no Hjū Zeisa operāciju mikroskopu. Manējais salīdzinājumā ar to ir gatavais mēsls.

-    Ņemot vērā mūsu neierobežoto budžetu, es neredzu iemeslu, kāpēc tu nevarētu sev tādu pasūtīt. Tas varētu nepienākt laikā, lai palīdzētu Fransīnei, bet, reiz tev tāds būs, es esmu pārliecināts, ka tam būs daudz pielietojuma.

-    Man tevī vislabāk patīk tava nekaunība, Karmīn. Krustā sitīs tevi, jo es uz pieprasījuma nerakstīšu savu vārdu.

-    Pie velna, - Karmīns atmeta. - Viņiem nav jātiekas ar tām nabaga ģimenēm. Man murgos rādās galvas.

devita nodaļa

Piektdiena, 1965. gada 10. decembris

Pagāja desmit dienas, kurās nebija ne vēsts no Fransīnes Murejas, kaut arī torīt Rutas Kintonas prātā nebija Fransīne.

Pat vissaltākajā ziemā Ruta Kintona labprātāk žāvēja veļu ārā nekā lika kādā no žāvētājiem. Nekas nespēja līdzināties maigā, tīrā gaisā žāvētu drēbju smaržai. Turklāt viņa bija cieši pārliecināta, ka ar mākslīgajām smaržvielām papildinātie antistatiskie mīkstinātāji, ko reklamēja televīzijā, patiesībā bija valdības sazvērestība, lai impregnētu uzticamo, likumus bijājošo amerikāņu ādu ar vielām, kas viņus pārvērstu zombijos. Ikreiz, kur tik pagriezies, Kongress aizstāvēja dzērāju, riebekļu un panku intereses, tad kāpēc gan lai viņi neizrīkotos ar veļas mīkstinātājiem, tualetes atsvaidzinātājiem un fluorīdu?

Sieviete izkarināja savu veļu pienācīgi: pārlocīja palaga stūri pāri iepriekšējam, lai tas būtu biezāks, sasprauda kopā, tad tālāko stūri iebāza zem nākamā; viņas mute bija pilna kna- ģiem un priekšauta kabatās bija vēl. Aha, viņas stils nozīmēja divreiz mazāk knaģu un tik pilnu veļas auklu, ka to pat redzēt nevarēja. Pabeigusi viņa iestutēja zem veļas auklas koku ar dakšveida žākli, lai aukla nenoslīgtu pārāk zemu. Šodien bija laba diena, jo nebija tik auksts, lai veļa uz auklas sasaltu. Kaut arī stingru principu piekritēja, Ruta nekad neizbaudīja cīņu ar sasalušu veļu.

Darbojoties viņa bija pamanījusi, ka pagalma tālākajā galā plosās trīs kranči no Grisvoldleinas; viņi noteikti nāks tuvāk, jo tā kranči darīja vienmēr, un viņa netaisījās pieļaut, ka šie plušķi sasmērē viņas žilbinoši balto veļu. Tāpēc viņa atgriezās mājā, paņēma salmu slotu un apņēmīgi izgāja pagalmā, kura galā sūcās sīks strautiņš. Tā urga bija gatavais negals - protams, tā atturēja zemi no ātras sasalšanas, tomēr tā radīja dubļus. Kranči būs noziedušies ar melniem dubļiem.

-    Tiš! - viņa uzkliedza, mezdamās suņiem virsū kā ragana, kas tikko nolēkusi no savas slotas, to sparīgi vicinādama. - Tiš, kašķainie pretekļi, tiš! Nu taču, tiš!

Suņi drīzāk draudzīgi plosījās nekā kāvās, visi trīs vilka garu, gaļīgu kaulu, kas bija sasmērēts dubļos, un nevēlējās atdot laupījumu, līdz Rutas slota divus neķēra tik stipri, ka tie kaukdami metās prom, palikdami gabalu tālāk un gaidīdami, kad viņa padosies. Trešais suns, bara vadonis, pieplacis pie zemes un ņirgdams zobus, mēģināja pretoties. Bet Ruta bija zaudējusi interesi par krančiem; kauls bija dubults, un tam klāt bija cilvēka kāja.

Viņa nekliedza un nepaģība. Joprojām ar slotu rokā viņa iegāja mājā un piezvanīja Halomenas policijai. Kad tas bija padarīts, viņa nostājās dubļu lāmas malā, lai stāvētu sardzē, iekams klāt būs palīgi; suņi, izbiedēti, taču ne sakauti, riņķoja apkārt.

Patriks norobežoja visu apkārtni ap strautiņu un pirmais ķērās pie kapa, kas atradās tikai desmit pēdu no vietas, kur suņi bija cīnījušies par laupījumu.

-     Man šķiet, ka jēnoti pasteidzās pirmie, - viņš sacīja Karmīnam, - taču es esmu pārliecināts, ka viņa - jā, tai noteikti jābūt Fransīnei - tika ar nolūku aprakta tā, lai viņu drīz vien izraktu. Tikai divpadsmit collu dziļumā. Astoņi no desmit gabaliem joprojām ir vietā. Pols atrada labā augšdelma kaulus kaut kur krūmos - tur vainīgi jenoti. Misis Kintona pamanīja kreiso apakšstilbu un pēdu. Mani uzticamākie cilvēki pašlaik meklē, bet man šķiet, ka galvas nebūs.

-    Es domāju tāpat, - Karmīns piekrita. - Un mēs esam atpakaļ pie Hjū.

-    Tā izskatās. Man liekas, viņam ir zobs.

Karmīns atstāja Patriku strādājam un aizgāja līdz mājai, kur atrada Rutu Kintonu gatavu un spējīgu runāt, kaut ari viņu nekādi nevarēja nosaukt par vienaldzīgu pret Fransīnes Murejas likteni.

-    Nabaga maziņā! To tipu vajadzētu izbarot suņiem, bet tas vēl būtu pārāk labi. Es šamo izvārītu eļļā - iemērktu, pašas rokām aizkurtu uguni un tad noskatītos, kā šis lēnām izvārās, - viņa klāstīja, vienu roku iespiedusi sānos. - Vai es drīkstu iedzert tasi tējas, leitnant? Tas nomierinās kuņģi.

-Ja drīkst, es ari vienu gribētu, kundze.

-    Kāpēc mēs? - viņa jautāja. - Tas ir tas, ko es gribētu uzzināt.

-    Es tāpat, misis Kintona. Bet vēl svarīgāk ir - vai jūs pagājušajā nakti kaut ko redzējāt vai dzirdējāt?

-    Vai esat pārliecināts, ka tas notika šonakt?

-    Gandrīz pārliecināts, tomēr pastāstiet man par jebko neparastu pēdējās deviņās naktīs.

-    Nekā nebija, - viņa sacīja, ielikdama divās krūzītēs tējas maisiņus. - Nedzirdēju nekādas skaņas. Nu, suņi rēja, bet viņi jau vienmēr rej. Pie Dezmondiem bija ķilda - kliegšana, spiegšana, plīstoši trauki - aizpagājušajā naktī. Tā notiek bieži. Viņš ir alkoholiķis. - Viņa mirkli apdomājās. - Viņa tāpat.

-    Vai jūs ko dzirdētu, ja tobrīd gulētu?

-    Es daudz neguļu, turklāt nekad neaizmiegu, pirms nepārnāk mans dēls, - Ruta lepni piepūtās. - Viņš ir smadzeņu ķirurgs Čabā, ņemas ar tiem pūslīšiem uz vēnām, kas pārplīst kā ūdens pārvadi.

-    Artērijām, - Karmīns automātiski izlaboja; Hjū izglītība sāka dot augļus.

-    Pareizi, artērijām. Keits viņiem ir labākais, kas labo tos pūslīšus. Es par to allaž domāju kā par kameras lāpīšanu vecam velosipēdam. Kad biju meitene, bieži nācās to darīt. Varbūt no turienes Keitam šī prasme. Nezinu, no kurienes vēl.

Ja es nebūtu tik noraizējies un nikns, Karmīns domāja, es varētu šajā sievietē iemīlēties. Viņa ir tīrradnis.

-    Keits. Viņš ir mis Silvermanes vīrs.

-    Aha. Viņi ir precējušies jau gandrīz trīs gadus.

-    Es pieņemu, ka doktors Kintons bieži pārnāk mājās vēlu?

-    Visu laiku. Operācijas prasa daudzas stundas. Viņš strādā kā zirgs, mans Keits. Nevis tā kā viņa tēvs. Viņš nespēja strādāt pat katorgā. Jā, es allaž sagaidu Keitu, pieskatu, lai viņš paēd. Nevaru iemigt, pirms viņš nav pārnācis.

-    Vai iepriekšējā naktī viņš pārnāca vēlu? Un pirms tam?

-    Vakarnakt pustrijos, pirms tam - pusdivos.

-    Vai viņš rada daudz trokšņu, kad pārnāk?

-    Nē-e. Viņš ir kluss kā rēgs. Bet vienalga - es viņu dzirdu. Viņš izslēdz mašīnas motoru un slīd pa piebraucamo ceļu, bet es viņu dzirdu, - pārliecināti runāja Ruta. - Es klausos.

-    Vai vakarnakt bija kāds brīdis, kad jums šķita, ka viņu dzirdat, bet viņš neienāca? Vai iepriekšējā naktī?

-    Nē-e. Es dzirdēju tikai Keitu.

Karmīns izdzēra savu tēju, pateicās un nolēma doties prom. - Es būtu jums pateicīgs, ja jūs par to ne ar vienu nerunātu, izņemot savu ģimeni, misis Kintona, - viņš sacīja, stāvēdams pie durvīm. - Es atgriezīšos satikt viņus, cik vien ātri varēšu.

Kad Karmīns ienāca, Patriks bija pabeidzis mazgāt ķermeņa daļas un salikt tās uz gada.

-    Viss bija tā pārklāts ar dubļiem, trūdiem un lapām, ka būs tīrais brīnums, ja izdosies dabūt ko noderīgu, - Patriks sacīja. - Es esmu savācis visu mazgājamo šķidrumu - destilētu ūdeni - un paņēmu paraugu no avota ūdens. Šoreiz man ir vairāk, ar ko strādāt, - viņš turpināja, izklausīdamies apmierināts. - Izvarošanas shēma ir tāda pati - vairāki pieaugoša izmēra peņa apvalki vai dildo, vagināla un anāla pene- trācija. Bet vai redzi šo taisno zilumu līniju uz augšdelmiem tieši zem pleciem un otru zem elkoņiem? Viņa bija piesietā ar kaut ko apmēram piecpadsmit collu platumā, stingru audumu, piemēram, audeklu. Zilumi radās cīnoties, taču viņai neizdevās atbrīvoties. Tas ari mums norāda, ka šis slepkava neinteresējas par krūtīm. Viņš tās plakani nosēja zem audekla lentes, kas tās apslēpa. Tas nozīmē, ka viņa gulēja uz galda. To, kāpēc viņš vienkārši nepiesēja viņas plaukstu locītavas, es nezinu. Tas, ka brīvas atstātas kājas, ir loģiskāk, viņam bija tās jākustina.

-    Cik ilgi viņa bija dzīva pēc nolaupīšanas, Patsij?

-    Apmēram nedēļu, bet es nedomāju, ka viņš deva viņai ēst. Gremošanas trakts bija tukšs. Mersedese bija barota ar kukurūzas pārslām un pienu. Kaut arī no Mersedeses mums bija tikai torss, man šķiet, ka ar Fransīni viņš mainīja dažus no saviem paradumiem. Vai ari varbūt ar katru upuri ir mazliet citādi. 1a kā nav līķu, mēs to nekad neuzzināsim.

-    Cik ilgi viņa ir mirusi? - Karmīns jautāja.

-    Maksimums trīsdesmit stundas. Varbūt mazāk. Viņu apraka vakarnakt, nevis aizvakar, bet es teiktu, ka tas notika pirms pusnakts. Viņš viņu pēc nāves ilgi nepaturēja, bet es varu pateikt, ka viņa mira no asins zuduma. Paskaties uz viņas potītēm, - Patriks norādīja.

Karmīns tik tālu nebija ticis; viņš saspringa. - Sasiešanas pēdas, - viņš izdvesa.

-    Tā nebija daļa no viņa savaldīšanas metodes. Potītes nebija sasietas vairāk kā stundu. Bet viņš ir viltīgs! Es jau jūtu, ka tur nebūs ne šķiedru, ne daļiņu no materiāla. Es domāju, ka viņš Fransīni sasēja ar vienkāršu nerūsējošā tērauda stiepli, ko aptina ar audumu, lai tā mezglu vietās nepieskartos viņas ādai. Stieple iespiedās ādā, bet to nepārplēsa, rīvējoties vai kaut kur aizķerot. Šīs meitenes ir maza auguma un vieglas, sver apmēram astoņdesmit mārciņu. Tāpat kā ar Mersedesi, viņš vispirms pārgrieza viņai rīkli, lai iztecinātu asinis, tad vēlāk nogrieza galvu - salīdzinājumā ar Mersedesi šoreiz viņš tik ilgi negaidīja.

-    Saki, ka tur ir sēkla.

-    Šaubos.

-    Vai tu arī mazgājamo ūdeni pārbaudīsi uz sēklu?

-    Karmīn! Vai pāvests ir katolis?

-    Es tā ceru, - Karmīns atbildēja, paspiezdams brālēna roku.

No Patrika laboratorijas viņš devās uz Silvestri biroju, Marsiano viņam pa ceļam pievienojās; Eibs un Korijs joprojām bija Grizvoldleinā, iztaujājot iedzīvotājus, vai tie nav redzējuši vai dzirdējuši kaut ko neparastu.

Viņš izstāstīja Silvestri un Marsiano par notikušo.

-    Vai ir iespējams, - Marsiano iejautājās, - ka tas tips nav no Hjū, bet viņam ir zobs uz kādu no turieniešiem?

-Tas sāk izskatīties arvien ticamāk, Denij. Man gan gribētos, kaut es varētu būt pārliecināts, ka visi Hjū darbinieki tik tiešām bija tur, kur viņiem bija jābūt pagājušās nedēļas trešdienā, kad Fransīne tika nolaupīta. Lai no Hjū tiktu uz Trevisas vidusskolu un atpakaļ, vajadzīgas vismaz divdesmit minūtes, ja skrien. Bet mis Duprē Hjū vecākos darbiniekus neatrada trīsdesmit minūtes. Tomēr šķiet, ka viņi bija kopā uz jumta, un, tā kā viņu ir tikai septiņi, es esmu pārliecināts, ka divdesmit minūšu prombūtne, kam sekotu aizelšanās, būtu pievērsusi uzmanību. Doktors Edisons Forbss varētu ari neaizelsties, to es ņemu vērā. Izņemot to, slepkava pavisam noteikti grib, lai mēs domājam, ka slepkavības ir saistītas ar Hjū. Citādi - kāpēc izvēlēties Kintonu pagalmu kā līķa atstāšanas vietu? Viņš gribēja, ka Fransīni atrod drīz, tāpēc uzmeta virsū tikai knapu kārtiņu dubļu, lai viņu piesegtu. Maitēdāji noteikti metās turp no jūdzi plašas apkaimes. Viņš ir nikns uz kādu vai kaut ko, bet man nav ne jausmas, kas vai kurš tas ir.

-    Tu nedomā, ka Kintoniem ar to ir kāds sakars? - noprasīja Silvestri.

-    Es vēl neesmu pārbaudījis Hildu un Keitu, bet Ruta Kintona ir vaļsirdīga.

-    Kur tu tagad dosies?

-    Es šodien apraudzīšu Hildu un Keitu, bet pārējos hjū- lingus atstāšu līdz pirmdienai. Es gribu, lai viņi pacepinās nedēļas nogalē, skatoties ziņas un klausoties visos televīzijas pseidopolicistos.

-    Viņš turpinās nogalināt, vai ne? - ierunājās Marsiano.

-Viņš nevar apstāties, Denij. Mums viņš ir jāapstādina.

-    Kas ir ar to jauno baru psihiatru, ar ko konsultējas FIB un Ņujorkas policija? No viņiem nav nekādas palīdzības? - uzstāja Silvestri.

-    Viss pa vecam, Džon. Neviens neko īsti nezina par vairākkārtējiem slepkavām. Psihiatri runā par rituālu un apsēstību, bet neviens nevar mums pastāstīt kaut ko noderīgu. Viņi nevar man pateikt, kā tas tips izskatās, cik vecs viņš ir, kādu darbu viņš strādā, par viņa bērnību, izglītības līmeni - viņš ir mīkla, pilnīgs, sasodīts noslēpums… - Karmīns apklusa, norija siekalas un aizvēra acis. - Atvainojiet, ser. Šī lieta dara mani nervozu.

-    Tā ir ar mums visiem. Redzi, varbūt pa pasauli klīst vēl daudzi vairākkārtēji slepkavas, par kuriem mums nekas nav zināms. - Silvestri sacīja. - Pārāk daudz mūsu slepkavas līdzinieku, un kādam būs kaut kas jādara, lai palīdzētu viņus noķert. Mūsējais izdarīja desmit slepkavības, līdz mēs vispār uzzinājām par viņa eksistenci. - Viņš izvilka jaunu cigāru zelēšanai. - Vienkārši ķeries tam klāt, Karmīn.

-    To es esmu nolēmis darīt, - Karmīns pieceldamies atbildēja. - Agrāk vai vēlāk tam izdzimtenim paslīdēs kāja, un, kad tas notiks, es būšu tur un redzēšu viņu krītam.

-    Ak, tas varētu izpostīt Keita dzīvi! - Hilda Silvermane nobālējusi izsaucās. - Tieši tad, kad viņš ir dabūjis lielisku piedāvājumu, - tas nav godīgi!

-    Kādu piedāvājumu? - Karmīns painteresējās.

-    Kļūt par partneri privātpraksē. Viņam, protams, būs par to jāmaksā, bet mēs esam sakrājuši gana, lai to izdarītu.

Tas atbild uz mīklu, kāpēc viņi dzīvo šajā graustā, nodomāja Karmīns, no Hildas pievērsdams skatienu Rutai, kura izskatījās tikpat noraizējusies kā sieva. Keita Savienotās Sievietes.

-    Kad jūs vakar pārnācāt mājās, mis Silvermane?

-    Neilgi pēc sešiem.

-    Cikos jūs aizgājāt gulēt?

-    Desmitos. Es tā daru vienmēr.

-    Tad jūs negaidāt, kad pārnāks virs?

-    Nav vajadzības. To dara Ruta. Redziet, šobrīd es esmu lielākā pelnītāja.

Abas sievietes salēcās, kad uz piebraucamā ceļa atskanēja mašīnas motora rūkoņa; viņas pielēca kājās, steidzās uz durvīm un lēkāja kā divi basketbolisti, kas cīnās par pozīciju.

Oho! Karmīns bija satriekts, kad ienāca Keits Kintons. Viņš pavisam noteikti bija princis, ne vairs varde no Deitonas Ohaio štatā. Kā un kad bija notikusi pārvērtība? Viņa izskats un iznešanās bija nenoliedzami lieliska, bet Karmīnu fascinēja drēbes. Viss bija tikai pats labākais, sākot ar īpaši šūdinātajām gabar- dīna biksēm un beidzot ar brūngano kašmira džemperi. Labi ģērbies neiroķirurgs pēc smagas dienas operāciju zālē, bet viņa sieva un māte iepērkas lēto un vienkāršo drēbju veikalos.

Nokratījis savas sievietes, Keits blenza uz Karmīnu ar aukstām, pelēkām acīm, sakniebis pilnīgās lūpas. - Vai jūs esat tas, kurš mani izrāva no operāciju zāles? - viņš noprasīja.

-    Tieši tā. Leitnants Karmīns Delmoniko. Atvainojiet par traucējumu, bet es pieņemu, ka Čabā ir vēl kāds neiroķirurgs, kas jūs var aizstāt.

-Jā, protams! - viņš atcirta. - Kāpēc es esmu šeit?

Izdzirdējis iemeslu, Keits sabruka krēslā. - Mūsu pagalmā? - viņš nočukstēja. - Mūsu?

-Jūsu, doktor Kinton. Cikos jūs vakar pārnācāt mājās?

-    Man šķiet, apmēram pustrijos naktī.

-    Vai pamanījāt ko atšķirīgu vietā, kur novietojāt savu mašīnu? Vai jūs allaž to novietojat mājas priekšā vai arī liekat garāžā?

-    Ziemā es lieku mašīnu garāžā, bet tagad joprojām turu to ārā, - viņš sacīja, skatīdamies uz Hildu, nevis Rutu. - Tas ir gadu vecs kadiljaks, aukstā rītā to pielaist ir sapnis. - Viņš pamazām atguva savu augsto pašapziņu. - Taisnību sakot, kad es tieku mājās, es esmu galīgi pārguris, galīgi.

Jauns kadiljaks, kad tava sieva un māte brauc ar piecpadsmit gadu vecām grabažām. Tu gan esi draņķis, doktor Kin- ton. - Jūs neatbildējāt uz manu jautājumu, doktor. Vai vakarnakt, pārrodoties mājās, ievērojāt kaut ko neparastu?

-    Nē, neko.

-    Vai redzējāt, ka vakar naktī bija mitrs un dubļains?

-    Nevarētu teikt, ka būtu to pamanījis.

-Jūsu piebraucamajam ceļam nav vārtu. Vai uz tā bija savādas riepu pēdas?

-    Es jums teicu, ka neko neievēroju! - viņš īgni izsaucās.

-    Cik bieži jūs vēlu strādājat, doktor Kinton? Tas ir, vai Halomenā ir daudz pacientu, kam nepieciešamas jūsu prasmes?

-    Tā kā mūsu slimnīca ir vienīgā visā štatā, kur ir atbilstošais aprīkojums cerebrovaskulārajām operācijām, mēdz gadīties, ka esam pārslogoti.

-    Tātad pārnākšana mājās ap diviem vai trijiem no rīta ir normāla?

Kintons košļāja lūpu, piepeši nelūkodamies ne uz māti, ne sievu, ne nopratinātāju. Kā kaut ko slēpjot. - Runa ne vienmēr ir par operācijām, - viņš sapīcis attrauca.

-    Ja ne operācijas, kas tad?

-    Man ir doktora grāds, leitnant. Es pasniedzu nodarbības, kurām ir jāsagatavojas, man ir jāizskata ārkārtīgi detalizētas slimības vēstures, jāveic apmācības apgaitas pa slimnīcu, un es allaž esmu aizņemts, apmācot neiroķirurģijas rezidentus. - Viņa skatiens joprojām bija novērsts.

-   Jūsu sieva saka, ka gatavojaties samaksāt, lai kļūtu par partneri neiroķirurģijas privātpraksē.

-    Taisnība, tā ir. Tas ir Ņujorkā.

-    Paldies, mis Silvermane, doktor Kinton. Vēlāk man varbūt būs vēl kādi jautājumi, bet pagaidām pietiks ar šo pašu.

-    Es jūs pavadīšu līdz durvīm, - ierunājās Ruta Kintona.

-    Tas tiešām nav vajadzīgs, - Karmīns klusi sacīja, kad abi bija sasnieguši lieveni un mājas durvis aiz viņiem bija aizvērušās.

-    Priecājos dzirdēt, ka vismaz divi te nav muļķi.

-    Vai tā jūs par viņiem domājat, misis Kintona? Ka viņi ir dumji?

Viņa nopūtās, aizsperdama oli no dēļiem nakts tumsā.

-     Man šķiet, ka Keits ir laumu bērns - viņš nekad neiederējās, viss bija pa gaisu vien jau tad, kad vēl negāja bērnudārzā. Bet viens gan - viņš nopūlējās vaiga sviedros, lai iegūtu izglītību, uzlabotu sevi. Un es viņu par to ļoti mīlu. Hilda ar viņu saderas, vai zināt? Laikam jau tā neizskatās, bet tas ir tiesa.

-    Ja ar privātpraksi viss izdosies, kā būs ar jums? - viņš jautāja viegli piesmakušā balsī.

-    Ak, es viņiem līdzi nebraukšu! - viņš priecīgi izsaucās.

-    Es palikšu tepat Grizvoldleinā. Viņi par mani parūpēsies.

Karmīnam gribējās pasacīt daudz ko, bet viņš apklusa. Tā vietā viņš tikai noteica: - Arlabunakti, misis Kintona. Jūs esat lieliska sieviete.

Visu atpakaļceļu uz Sedarstrītu Karmīns nokāvās ar domām par negaidīto atklājumu, ka slepkava dažreiz paslēpj meitenes nolaupīšanas vietā un paņem tās vēlāk. Tas viņa prātu nodarbināja vairāk nekā piederība kādai rasei.

-    Viņš neuzprasās, ka viņu noķeram, - Karmīns sacīja Silvestri, - nedz arī mūs tikai kaitina, lai parādītu, cik viltīgs ir. Es nedomāju, ka viņa ego ir nepieciešama šāda stimulācija. Ja viņš mūs kaitina, tad tikai tāpēc, ka tā sanāk, drīzāk tā ir viņa plāna daļa, nevis rozīnīte. Kā, piemēram, Fransīnes aprakšana Kintonu pagalmā. Es to uzskatu ar aizsardzības mehānismu. Un man tas stāsta, ka slepkava ir saistīts ar Hjū, ka viņā briest naids pret kādu no turieniešiem un ka viņu pilnīgi nesatrauc, vai mēs viņu atradīsim.

-    Man šķiet, mums ir jāpārmeklē Hjū, - Silvestri sacīja.

-Jā, ser, un, kas vēl svarīgāk, mums tas jāizdara rīt, sestdienā. Bet mēs neizspiedīsim orderi no tiesneša Duglasa Tvaita.

-    Pastāsti man to, ko es vēl nezinātu, - Silvestri norūca. - Cik ir pulkstenis?

-    Seši, - Karmīns atbildēja, lūkodamies uz senatnīgo stacijas pulksteni aiz komisāra galvas.

-    Es piezvanīšu M. M. un lūkošu, vai nevaru Hjū valdi pārliecināt mums atļaut meklēšanu. Protams, viņi var norīkot tik daudz hjūlingu, cik vien vēlas, kas tevi novērotu, bet kurus vēlētos tu, Karmīn?

-    Profesoru Smitu un mis Duprē, - Karmīns atbildēja uzreiz.

-    Viņš injicēja viņai devu demerola, - Patriks sacīja, redzēdams ienākam Karmīnu. - Viņš nevarēja trāpīt vēnā, jo meitene cīnījās, bet viņam vajadzēja viņu sazāļot pēc iespējas ātrāk. Tāpēc es vispirms apskatīju viņas vēderu, un tur tas bija. Riskējot trāpīt zarnās vai aknās, viņam bija jālieto liela zemādas injekcija - smalka divdesmit piektā izmēra adata būtu iedūrusies dziļāk, nevis atbīdījusi kaut ko. Un tā ir mūsu veiksme. Divdesmit piektā izmēra dūrums būtu pilnībā sadzijis septiņās dienās, kuras viņš turēja meiteni dzīvu. Astoņpadsmitais izmērs rada caurumu.

-    Kāpēc vēdera dobumā tas iedarbojas ātrāk nekā muskulī?

-    To dēvē par parenterālo injekciju, zāles sajaucas ar vēdera dobuma šķidrumiem. Tas ir gandrīz tikpat labi kā injekcija vēnā. Es minēju, ka viņš izvēlējies demerolu, tas ir ātras iedarbības opiāts. Tā vispārējais nosaukums ir meperidīns, un tas rada vēl lielāku atkarību nekā heroīns, tā ka dabūt recepti orāli lietojamam variantam nav vienkārši. Tikai ar medicīnu saistītiem cilvēkiem būtu pieeja ampulām. Lai nu kā būtu, man izrādījās taisnība. Parādījās meperidīna pazīmes.

-    Vai tev ir kāda jausma par devu?

-    Nē. Es atradu paliekas ādas šūnās vietā, kur adata iegāja. Bet vai nu viņš nepareizi aprēķināja devu, vai ari Fransīne bija izturīgāka nekā parasti. Ja viņai izdevās noslēpt jaku, tas nozīmē, ka viņa atguvās daudz ātrāk, nekā viņš bija rēķinājies.

-    Viņai nebija aizbāzta mute, bet viņu apslāpēja biezs vingrošanas matracis. Iespējams, sasieta pāri biksēm un blūzei ar vadu. Varbūt viņš pats novilka jaku, lai pārsietu blūzes aproces, - Karmīns prātoja. - Kad viņa pamodās, viņa nevarēja neko daudz pakustēties, kaut ari ir iespējams, ka viņai izdevās sākt atbrīvot rokas. Es domāju, ka Fransīne bija apbrīnojama jauna sieviete. No tādām, kādas nevaram atļauties zaudēt.

-    Viņas visas ir tādas, - Patriks sarauca pieri. - Tomēr viņš būtu varējis pamanīt rozā piedurkni rēgojamies no melna matrača.

-    Tur bija tumšs, un viņš steidzās. Iespējams, Fransīne bija gana pakustējusies, lai noslēptu izdarīto, vai arī tad, kad viņš atvēra lādi, viņa sāka pretoties.

-    Viens no diviem, - noteica Patriks.

-    Vai esi ēdis vakariņas, Patsij?

-    Nesija ir aizgājusi uz koncertu Čabā, tā ka manas vakariņas būs Malvolio's.

-    Manējās tāpat. Satiksimies tur, tiklīdz būšu pateicis Silvestri, kurp eju. - Karmīns pasmaidīja. - Viņš pa telefonu runās vismaz stundu.

-    Lai visi svētie mani sargā no magnātiem, - Silvestri rūca, ieslīdēdams pie viņu galdiņa. - Vismaz es pats esmu atbildīgs par savu laiku, tāpēc varu atļauties iedzert. Kafiju un dubulto viskiju ar ledu, - viņš sacīja tai pašai viesmīlei, kas Karmīnam atgādināja Sandru.

-    Vai ir tik ļauni? - Patriks līdzcietīgi apvaicājās.

-    Ar M. M. bija viegli. Viņš saprata mūsu situāciju. Bet saruna ar Rodžeru Pārsonu junioru līdzinājās mēģinājumam no akmens izspiest asinis. Viņš atsakās saskatīt jebkādu sakaru ar savu dārgo Hjū.

-    Kā tu tiki ar viņu galā, Džon? - Karmīns jautāja.

Tika atnests viskijs; Silvestri iedzēra, izskatīdamies pēc elles kalpa. - Es ieteicu viņam savu naudu iebāzt paša mutē. Ja sakara ar Hjū nav, tad, jo agrāk mēs to pārmeklēsim, jo labāk šai lietai. Kaut arī, - viņa sejā joprojām bija tā pati velnišķā izteiksme, - man nācās samaksāt par šo atļauju.

-    Un kāpēc gan, - piesardzīgi ierunājās Karmīns, - man ir sajūta, ka tas bija uz kāda cita rēķina?

-   Jo tu, Karmīn, esi gudrs. Nākamajā ceturtdienā pusdienlaikā tev ir tikšanās ar Pārsonu viņa birojā Ņujorkā. Viņš grib zināt visu, ko zinām mēs.

-    Man tas ir vajadzīgs kā sunim krūškabata.

-    Par visu ir jāmaksā, Karmīn, par visu ir jāmaksā.

desmitā nodaļa

Sestdiena, 1965. gada 11. decembris

Pat vissmalkāk izplānotajos pasākumos kaut kas var noiet greizi, Karmīns prātoja tajā sestdienas rītā. Bija notikusi bruņota laupīšana benzīntankā; zagļi turpināja ar divu dzērienu veikalu aplaupīšanu un tad izpostīja juvelierveikalu. Tas viss tiktāl izsūca viņa cilvēku spēkus, ka viņš saprata - kratīšana aizņems visu dienu. Korijs un Eibs, un vēl četri detektīvi, visi jauniņie, kam būs vajadzīga uzraudzība. 11. Divas komandas pa trim, Eibs vadīs vienu, Korijs - otru, viņš pats pievienosies, kur vajadzīgs. Pols bija pie rokas gadījumam, ja tiktu uzieti pierādījumi, kam nepieciešama viņa palīdzība.

Viņi ieradās Hjū pulksten deviņos no rīta; foajē viņus sagaidīja Profesors un Desdemona, neizskatīdamies īpaši laimīgi, tomēr Padomes stingri instruēti sadarboties.

-    Mis Duprē, ejiet kopā ar seržantu Māršalu un viņa vīriem pa šo stāvu. Es pieņemu, ka jums ir atslēgas no visa, kas ir aizslēgts. Profesor, jūs ejiet stāvu augstāk ar seržantu Goldbergu. Vai jums ir atslēgas? - Karmīns jautāja.

-   Jā, - nočukstēja Profesors, izskatīdamies tā, ka varētu paģībt.

-    Sesils ir darbā, - Desdemona sacīja Karmīnam, kad viņi gāja pa ziemeļu gaiteni.

-    Kratīšanas dēļ?

-    Nē, savu mazuļu dēļ. Brīvdienu rītos viņš allaž ir darbā. Es pagaidīšu ārpusē, ja nu kāds būtu galvenajā telpā. Viņiem riebjas sievietes, - viņa paskaidroja.

-    Tā viņš man teica. Vari iet ar Korij u uz mašīntelpu un elektronikas laboratoriju. Vissliktāk būtu, ja Rodžers Pārsons juniors mani apsūdzētu, ka esmu kaut ko nozadzis. Es pats pārmeklēšu dzīvnieku aprūpes telpas.

-    Esmu par to pateicīgs, leitnant, - sacīja Sesils, nemaz neizskatīdamies traucēts par šādu ielaušanos. - Vai gribat paskatīties, kur mani mazuļi dzīvo? Šodien viņi ir labā omā.

Es arī būtu labā omā, ja man būtu tāda dzīve, Karmīns pie sevis noteica, ieejot nelielā priekštelpā, ko no galvenās makaku mītnes atdalīja pamatīgas metāla restes. Pērtiķi ir tik stipri, Sesils skaidroja, ka dusmās var pārraut metāla ķēdi kā diegu. Galvenā telpa, kas bija ļoti liela, ņemot vērā nelielo iemītnieku skaitu, bija iekārtota kā klinšaina savanna - neaptēstu laukakmeņu siena ar iedobumiem, krūmiem, zāles kušķiem, baļķiem, izlocītiem betona kokiem un siltu gaismu, kas radīja sajūtu par maigiem saules stariem. Ar taimeri savienoti reostati gādāja par ausmu un krēslu.

-    Vai nav nelaipni viņus šķirt no sievietēm? - Karmīns painteresējās.

Sesils iegrudzinājās: - Viņi paši tiek galā, leitnant, gluži kā vīriešu cietumā. Izdrāž viens otru, kā pienākas. Bet ir sava hierarhija, un Eistass te ir galvenais. Kad ierodas jauniņais, viņu nogrābj Eistass, izdrāž, tad atdod Klaidam, un tad Klaids šo padod tālāk pa rindu. Džimijs ir pats pēdējais. Šim nekad nesanāk nekas vairāk kā masturbēšana.

-    Paldies, ka man parādījāt, Sesil, bet es šaubos, ka šeit jebkad bijusi paslēpta kāda meitene.

-    Tur nu jums ir pilnīga taisnība, leitnant.

-    Ko tieši jūs meklējat? - Desdemona jautāja, kad viņš pievienojās Korija komandai telpā, kas būtu ikviena mašīnista sapnis.

-    Skapi ar kādu cilvēka matu tajā, drēbes skrandu, nolauztu nagu, gabaliņu vada, asins traipu. Jebko, kam te nevajadzētu būt.

-Tad tāpēc palielināmie stikli un spožās gaismas! Un es domāju, ka tādas lietas piederas tikai Šerlokam Holmsam.

-    Šādā pārmeklēšanā tie ir piemērotākie riki. Visi šie vīri ir eksperti pierādījumu meklēšanā.

-    Misters Rodžers Pārsons juniors nav sajūsmā.

-    Tā es iedomājos, bet pajautā vien, vai man tas rūp. Atbilde ir - nerūp.

Telpu pēc telpas, skapi pēc skapja turpinājās meklēšana; pārliecinājušies, ka pirmajā stāvā nekā nav, Korijs un viņa komanda devās uz trešo stāvu, Desdemona un Karmīns gāja viņiem nopakaļ.

Lēnākās trešā stāva pārbaudes laikā Karmīns saprata, ka parastos apstākļos dzīve Hjū bija patīkama; lielākā daļa asistentu bija mēģinājuši salto zinātni pārvērst siltā ģimeniskumā. Sienas un durvis bija noklātas komiksiem, ko tikai zinātāji uzskatītu par uzjautrinošiem; tur bija arī cilvēku fotogrāfijas, ainavas un plakāti ar košu krāsu priekšmetiem, kuru izcelsmi Karmīns nemēģināja pat uzminēt, kaut spēja novērtēt to skaistumu.

-    Tie ir kristāli polarizētā gaismā, - pastāstīja Desdemona, - vai ari ziedputekšņi, putekļi, vīrusi elektronu mikroskopā.

-    Dažas no šīm darbavietām atgādina Mēriju Popinsu.

-    Tu domā Mārvina? - viņa pajautāja, norādot uz stūri, kur viss, no atvilktnēm līdz pat kastēm un grāmatām, bija noklāts ar dzelteniem un rozā taureņiem rotātu līmplēvi. - Padomā uzmanīgi, Karmīn. Tādi cilvēki kā Mārvins divdesmit četru stundu saspringtāko posmu pavada kā piekalti vienai vietai. Kāpēc lai šī vieta būtu pelēka un anonīma? Darba devēji arvien domā, ja cilvēku darba vietas būtu individuālākas un harmoniskākas, darba kvalitāte varētu celties. Mārvins ir dzejnieks, tas arī viss.

-    Viņš ir Ponsonbija asistents, vai ne?

-    Pareizi.

-    Vai Ponsonbijs neiebilst? Viņš man nešķiet tāds tips, kam patiktu dzelteni un rozā taureņi, ne jau viņš, kam pie sienām ir Goijas un Boša darbi.

-    Čakam jau gribētos kaut ko iebilst, bet Profesors viņu neatbalsta. Viņiem ir interesantas attiecības, to saknes sniedzas bērnībā, un man ir aizdomas, ka toreiz Profesors bija tāds pats priekšnieks kā tagad. - Viņa pamanīja Koriju mēģinām kustināt no smalkām stikla kolonnām sastāvošu ierīci, kas atradās uz nolīdzsvarotas virsmas. - Neuzdrošinieties pieskarties Natelsonam! Tikai saplēsiet to, un varēsiet dziedāt sop- rānu Vīnes zēnu korī.

-    Es nedomāju, - Karmīns nopietni sacīja, - ka tas ir gana liels, lai kaut ko slēptu. Palūkojies tajā skapī.

Viņi pārmeklēja visus skapjus, no pirmā stāva līdz pat jumtam, bet neko neatrada. Atnāca Pauls, lai dotos uz operāciju zāli, noņemot uztriepes no ikvienas virsmas, kur varētu sakrāties šķidrums.

-    Bet, - Pols sacīja, - es šaubos, ka mēs te kaut ko atradīsim. Misis Lībmane ir nevainojama, viņa nekad nepiemirst notīrīt stūrus vai apakšējās malas.

-    Man ir sajūta, - ierunājās Eibs, piemetot savu artavu vispārējam drūmajam noskaņojumam, - ka Hjū varbūt arī nonāca ķermeņu daļas, bet tās jau iepriekš bija saliktas maisos un no kāda bagāžnieka taisnā ceļā nogādātas dzīvnieku saldētavā.

-    Neveiksmīgs pasākums, puiši, bet tas mums pastāsta vienu, - sacīja Karmīns. - Lai kāda būtu Hjū loma šajos notikumos, tā noteikti nav dzīvnieku būra vai lopkautuves loma.

vienpadsmitā nodala

>

Pirmdiena, 1965. gada 13. decembris

Nepatīkamais lietās, kas ieilga tāpat kā Briesmoņa lieta, bija tas, ka pakāpeniski saruka darba apjoms, ko varēja padarīt; svētdien Karmīns bija mēģinājis lasīt, pārslēgt televīzijas kanālus un drusku soļojis pa istabu. Tāpēc tas bija atvieglojums, kad viņš pirmdienas rītā deviņos ieradās Hjū. Tur viņš ieraudzīja baru melnādaino, kas bija sapulcējušies pie ēkas ar plakātiem, kas vēstīja BĒRNU SLEPKAVAS un MELNO NĪDĒJI. Lielākā daļa bija uzvilkuši Melnās brigādes žaketi. Tuvumā stāvēja divas policijas patruļmašīnas, bet piketētāji uzvedās mierīgi, apmierinādamies ar kliegšanu un dūru vicināšanu Muhamedā el Nesra lietotajā žestā. Karmīns ievēroja, ka Melnās brigādes vadoņu te nebija; šie visi bija sīkas zivteles, kas cerēja noķert pāris žurnālistu uzmanību. Kad Karmīns gāja pa taku uz ieeju, viņu ignorēja, ja neņem vērā neskaidri izkliegtu "Cūka!".

Nedēļas nogalē ziņas, protams, bija pilnas ar vēstīm par Fransīni Mureju. Karmīns bija izplatījis tālāk Dereka Daimana brīdinājumu, bet līdz šodienai nekas nebija noticis, ikviens jutīgs policista deguns juta tuvojamies nepatikšanas. Halomena nebija vienīgā lietā iesaistītā pilsēta, tomēr šķita, ka tā bija kļuvusi par visa, vispārējā un atsevišķā, sašutuma mērķi. To ietekmēja Hjū saistība ar notikumiem, un laikrakstos Džona Silvestri un Karmīna Delmoniko tēli noteikti netika apveltīti ar lauriem; brīvdienu izdevumos bija asa kritika policijas nekompetencei.

-    Vai jūs viņus redzējāt? - Profesors izsaucās, kad Karmīns ienāca viņa kabinetā. - Vai redzējāt? Piketētāji, šeit!

-    Būtu grūti viņus neredzēt, Profesor, - Karmīns sausi noteica. - Nomierinieties un paklausieties, kas man sakāms. Vai ir kāds, kas, pēc jūsu domām, varētu lolot naidu pret Hjū? Varbūt kāds pacients?

Profesors nebija izmazgājis savus lieliskos matus, un viņa bārdas skuveklis bija atstājis tikpat daudz rugāju, cik nosku- vis. Brūkoša ego vai personības pazīmes, vai kā nu psihiatri to dēvē. - Es nezinu, - viņš sacīja, it kā Karmīns būtu pateicis kaut ko pārāk neticamu, lai to vispār iztēlotos.

-    Vai jūs pats ārstējat pacientus, ser?

-     Nē, nu jau daudzus gadus, izņemot atsevišķas konsultācijas tajās reizēs, kad tas ir nepieciešams. Kopš atvēra Hjū, mans pienākums ir palīdzēt pētniekiem, pārrunāt viņu problēmas gadījumā, ja viņi nonāk dilemmas priekšā vai kaut kas neiet tā, kā cerēts. Es dodu viņiem padomus, dažreiz iesaku jaunus pētniecības virzienus. Mans pasniegšanas un lekciju grafiks un man nepieciešamo materiālu izlasīšana padara mani pārāk aizņemtu, lai strādātu ar pacientiem.

-    Kas strādā ar pacientiem? Atsvaidziniet manu atmiņu!

-    Visvairāk Edisons Forbss, jo viņa pētījumi ir tīri klīniski. Doktors Ponsonbijs un doktors Finčs strādā ar nedaudziem pacientiem, bet doktoram Polonovskim ir liela klīnika. Viņš ir ļoti veiksmīgs, strādājot ar malabsorbcijas sindromiem.

Kāpēc viņi nevar runāt normālā valodā? - Karmīnam gribējās pajautāt. Bet tā vietā viņš vaicāja: - Tātad jūs iesakāt man vispirms vērsties pie doktora Forbsa?

-    Secība lai paliek jūsu ziņā, - Profesors attrauca, izsaukdams Tamāru.

Vēl viena diezgan miegaina hjūlinga. Karmīns to ievēroja. Kas viņai padomā? Izskatīga un seksīga sieviete, bet viņa zina, ka nav atlicis pārāk daudz labu gadu.

Edisona Forbsa sejā jautās neizpratne. - Vai es strādāju ar pacientiem? - viņš pārjautāja. - Skaidra lieta, leitnant! Manu pacientu skaits nedēļā var sniegties pāri par trīsdesmit. Noteikti to nekad nav mazāk par divdesmit. Es esmu tik pazīstams, ka manu pacientu loks sniedzas ne tikai valsts robežās, bet ari aiz tās.

-    Vai ir iespējams, ka kādam no viņiem ir naidīgas jūtas pret jums vai Hjū, doktor?

-    Mīļais cilvēk, - Forbss uzpūtīgi atbildēja, - reti gadās pacienti, kas izprot savu slimību! Brīdī, kad ārstēšana nerada brīnumu, kādu pacients savā prātā ir iedomājies, viņš vaino ārstu. Bet es īpaši uzmanīgi visiem saviem pacientiem norādu, ka esmu parasts ārsts, nevis pūšļotājs un ka uzlabošanās gaidāma ar laiku.

Karmīna noklusētais viedoklis par šo doktoru bija, ka viņš ir ne tikai īgns, neiecietīgs un augstprātīgs, bet ari neirotisks.

vietā viņš rāmi jautāja: - Vai kāds no pacientiem ir jums draudējis?

Forbss izskatījās satriekts. - Nē, nekad! Ja vēlaties pacientus, kas draud, jums vajadzētu apmeklēt ķirurgus, nevis terapeitus.

-    Hjū nav ķirurgu.

-    Un nav arī draudu no pacientiem, - Forbss stīvi noskaldīja.

No doktora Valta Polonovska viņš uzzināja par malabsorb- cijas sindromu, un tas nozīmē, ka pacients nespēj panest to, ko daba ir paredzējusi kā ēdienu visiem, vai ari ir attīstījusies patika uz kādu vielu, ko daba nav paredzējusi kā ēdienu visiem.

-    Aminoskābes, augļi vai dārzeņi, svins, varš, glutēns, visa veida tauki, - Polonovskis stāstīja, apžēlojies par viņa nezināšanu. - Ja strādā ar pietiekami daudz pacientiem, vielu saraksts ir gandrīz bezgalīgs. Medus, piemēram, var izraisīt anafilaktisko šoku. Bet es galvenokārt interesējos par to vielu grupu, kas izraisa smadzeņu bojājumus.

-    Vai jums ir kādi pacienti, kam jūs nepatīkat?

-    Laikam jau katram ārstam tādi ir, leitnant, bet es personiski nespēju atsaukt atmiņā piemērus. Manu pacientu gadījumā Jaunums jau ir nodarīts, pirms viņi vispār nokļūst pie manis.

Vēl viens paguris hjūlings, Karmīns nodomāja.

Doktors Moriss Finčs izskatījās daudz ļaunāk.

-    Es sevi vainoju doktora Šillera pašnāvības mēģinājumā, - viņš izmisis sacīja.

-     Kas noticis, noticis, un jūs nevarat teikt, ka bijāt iemesls, doktor Finč, tā tiešām nevar domāt. Esmu pārliecināts: jums labi zināms, ka doktoram Šilleram ir daudz problēmu. Turklāt jūs izglābāt viņam dzīvību, - Karmīns mierināja. - Vaino to, kurš te ielika Mersedeses Alvaresas līķi. Tagad uz brīdi pārstājiet domāt par doktoru Šilleru un papūlieties atcerēties, vai kāds no jūsu pacientiem ir jums kādreiz draudējis. Vai arī varbūt kādreiz esat dzirdējis pacientu draudam Hjū?

-    Nē, - Finčs atsaucās, izskatīdamies satraukts. - Nē, nekad.

Tādu pašu atbildi viņš saņēma no doktora Čārlza Ponsonbija, kaut viņa seja saspringa ieinteresētā uzmanībā.

-Tā noteikti ir ideja, - viņš sacīja, saraukdams pieri. - Tādas lietas piemirst, bet tās noteikti notiek. Es padomāšu, leitnant, un mēģināšu atcerēties gan par sevi, gan saviem kolēģiem. Kaut gan esmu gandrīz simtprocentīgi pārliecināts, ka man pašam tā nekad nav gadījies. Es esmu pārāk nekaitīgs.

Pēc Hjū Karmīns skarbajā ziemas vējā aizgāja uz Čabas Medicīnas skolu, kur viņš klīda pa gaiteņu un tuneļu labirintiem, kādi tik raksturīgi šādām institūcijām, līdz atrada neiroloģijas nodaļu. Tur viņš jautāja pēc profesora Frenka Vatsona.

Profesors viņu aicināja iekšā nekavējoties, acīmredzami līksmodams par Hjū nedienām, bet nepiemirsa nožēlu par slepkavībām.

-    Esmu dzirdējis, ka tas esat jūs, kas deva Hjūlinga Džek- sona centram tā palamu, profesor, - Karmīns viegli pasmaidīja.

Vatsons piepūtās kā krupis, nobraucīja savas šaurās, tumšās ūsas un pacēla vienu kustīgo, melno uzaci. - Jā, tā bija. Viņiem tas riebjas, vai ne? Pil-nī-gi riebjas. īpaši Bobam Smi- tam.

Kā gan tev patīk spēlēt Mefistofeli! - Karmīns nodomāja. - Vai jūs ienīstat Hjū?

-    Kaislīgi, - neiroloģijas profesors vaļsirdīgi atzinās. - Te es esmu, manā komandā ir tieši tikpat izcilu prātu, un es cīnos par katru centu izpētei, ko vien varu atrast. Vai zināt, cik Nobela prēmijas laureātu nāk no šīs skolas, leitnant? Deviņi! Iedomājieties tikai - deviņi! Un neviens no viņiem nav hjūlings. Viņi ir pie manis, dzīvo no ubagu grašiem, ko atmet stipendijas. Bobs Smits var atļauties iepirkt aprīkojumu, ko lieto ļoti reti, ja vispār lieto, kamēr man jāuzskaita marles rituļi, ko izlietoju! Tā nauda bija Boba Smita iznīcība, ja tās nebūtu, viņš varbūt atklātu kaut ko neiroloģiski nozīmīgu. Viņš nestrādā, viņš nīkuļo. Viņš ir āksts.

-    Tad tas tā kož kaulā, ko? - Karmīns painteresējās.

-    Tas nekož kaulā, - Frenks Vatsons izsaucās. - Tā ir pilnīga, sāpjpilna agonija!

Vēlreizēja atgriešanās Sedarstrītā atklāja, ka Fransīnes Murejas jaka nebija sniegusi nekādus pavedienus, tā vienīgi atradās lādē. No Silvestri viņš uzzināja, ka Trevisas vidusskola līdz šim bija veiksmīgi pārdzīvojusi šo dienu; vairāk nepatikšanu patiesībā bija Taftas vidusskolā, kuras liela daļa audzēkņu nāca no Argilavēnijas geto. Viņiem visiem vajadzīga tikai saprātīga politiskā orientācija, viņš domāja, bet attiecībā uz Muhamedu el Nesru un Melno brigādi ir vismaz viens pozitīvs aspekts: sāc tikai lietot narkotikas, pat tik nevainīgas kā marihuāna, un tevi izmetis no šis organizācijas. Muhameds vēlas, lai viņa kareivji būtu pie skaidras saprašanas un ar noteiktu mērķi. Un tas ir labi, lai kāds arī būtu šis mērķis. Paldies Dievam, ka ir Silvestri un mērs: kamēr Melnā brigāde nedara neko vairāk, kā soļo pa Piecpadsmito ielu ar nūjām pār kreiso plecu, viņus nevajā. Vienīgi - kādi un cik daudz ieroču viņiem ir aiz matračiem klātajām sienām? Kādu dienu kāds sāks runāt, un tad mēs dabūsim orderi, lai apskatītos visu, kas vajadzīgs.

Pirmais decembris… Mūsu slepkava atkal uzdarbosies janvāra beigās vai februāra sākumā, un mēs esam tikpat tālu no tā, lai viņu noķertu, kā Muhameds el Nesrs ir no tā, lai lielāko daļu Halomenas melnādaino pārliecinātu, ka revolūcija ir pareizais ceļš.

Viņš pacēla telefona klausuli un uzgrieza numuru. - Es zinu, ka nav trešdiena, bet vai ir kādas izredzes, ka es varētu tev atbraukt pakaļ un aizvest uz ķīniešu restorānu? - viņš jautāja Desdemonai.

Viņa nodomāja, ka Karmīns izskatās ārkārtīgi samulsis, kaut arī smaidīja, kad viņa iekāpa fordā un mēģināja pieklājīgi aprunāties, kamēr viņš izkāpa no mašīnas, iegāja Blue Peasant un atkal iznāca pilnām rokām kartona kastīšu.

Tad iestājās klusums, pat tad, kad viņš bija beidzis klīrīgo ēdiena iekārtošanu baltajās, pārsegtajās bļodās un apsēdinājis viņu pie galda.

-    Tu velti nopūlies, - viņa ierunājās, salikdama ēdienu uz sava šķīvja un ar baudu ieelpodama tā smaržu. - Es būtu apmierināta ari, ja tas būtu jāēd tieši no kastes.

-    Tas būtu apvainojums, - viņš attrauca, taču izklausījās izklaidīgs.

Tā kā Desdemona bija izsalkusi, viņa neko vairāk neteica, iekams maltīte bija pabeigta; tad viņa atstūma šķīvi un, kad viņš pasniedzās to paņemt, stingri satvēra viņa roku. - Tagad apsēdies, Karmīn, un pastāsti man, kas ir noticis.

Viņš palūkojās uz viņas roku, it kā par kaut ko pārsteigts, tad nopūtās un apsēdās. Pirms viņa paspēja atraut roku, viņš uzlika tai savu plaukstu un to paturēja.

-    Baidos, ka man vajadzēs atsaukt tavu apsardzi.

-    Un tas ir viss? Karmīn, jau nedēļām ilgi nekas nav noticis. Esmu pārliecināta, ka viņam jau būs palicis garlaicīgi, lai kas tas ari būtu bijis. Vai tev neienāca prātā: tas viss varbūt bija tāpēc, ka es dažreiz darinu izšuvumus katoļu baznīcai? Galu galā - vienīgais, kas bija sagriezts, bija priestera stola - varbūt tas, kas to izdarīja, uzskatīja Čakam Ponsonbijam domāto izšuvumu par aizdomīgu, bet ne gluži reliģisku - tas bija tāds garš un izskatījās pēc altāra rotājuma. Tādi ir plauktu pārklāji.

-    Man tas ienāca prātā, - viņš atzina.

-    Nu redzi, nu. Tagad es tikai izpildu pasūtījumus mājsaimniecības priekšmetiem - galdautiem un servjetēm - tas ir, salvetēm.

-    Pasūtījumus?

-    Jā, es par savu darbu ņemu naudu. Patiesībā diezgan lielu. Cilvēki, kam ir pietiekami daudz līdzekļu, nogurst no mūžīgajiem krustdūrieniem un cilpiņām, ko kaudzēm var dabūt no valstīm, kur ir attīstītas tekstila ražošanas nozares. Tas, ko daru es, ir unikāls. Cilvēkiem tas patīk, un mans bankas konts gūst ievērojamu papildinājumu. - Viņa izskatījās vainīga. - Es neesmu to deklarējusi - kāpēc lai es to darītu, ja tāpat maksāju pilnus nodokļus, bet nevaru balsot? Tevi kā policistu taču tas neinteresē, vai ne?

Viņa pirksti bija glāstījuši viņas apakšdelmu, it kā viņam patiktu ādas pieskāriens, bet tagad tie apstājās. - Dažreiz, - viņš svinīgi noteica, - mani nomoka kurluma lēkmes. Ko tu tur tikko teici? Kaut ko par balsošanu?

-    Nav svarīgi. - Viņa nokaunējusies atvilka roku. - Mēs esam atrisinājuši galveno, manas apsardzes atsaukšanu. Godīgi sakot, es jūtos atvieglota. Kaut arī mani no viņiem šķir pamatīgas durvis, es nekad nejūtos pilnīgi vienatnē. Tā ka atbrīvošanās no viņiem būs tikai uz labu, es teiktu. - Viņa vilcinājās. - Kad tieši?

-    Neesmu pārliecināts. Laikapstākļi varētu izrādīties tev labvēlīgi. Ja neesi pamanījusi, ir sākušies ziemas vēji un rit būs krietni zem nulles. Tas visiem liek palikt mājās. - Viņš piecēlās no galda. - Nāc, apsēdies šeit, jūties ērti, iedzer konjaku un aprunājies ar mani.

-    Aprunāties ar tevi?

-    Tieši tā, aprunājies ar mani. Man ir jāzina noteiktas lietas, un tu esi vienīgā, kam es varu jautāt.

-Jautāt ko?

-    Par Hjū.

Viņa saviebās, bet paņēma konjaka glāzi, ko viņš uztvēra kā piekrišanu. - Labi, jautā vien.

-    Es saprotu, kā jūtas Profesors, ari doktors Finčs, bet kāpēc Polonovskis ir tik nervozs? Es to jautāju, Desdemona, jo es vēlos, lai tu man sniegtu atbildes, kas nav saistītas ar slepkavību. Ja es nezinu, kāpēc kāds hjūlings uzvedas aizdomīgi, es sāku domāt par slepkavībām un, iespējams, zaudēju vērtīgo laiku. Es cerēju, ka Fransīnes pazušana jūs visus attaisnos, bet tā nenotika. Tas tips ir viltīgs kā kanalizācijas žurka, tā ka viņam bija izplānots veids, kā būt divās vietās vienlaikus. Pastāsti man patiesību par Polonovski.

-    Valts mīl savu asistenti Mariannu, bet viņš ir ar ciešām saitēm saistīts ari savā laulībā, kuru, man šķiet, nožēloja jau pirms vairākiem gadiem, - viņa sacīja, skalinādama glāzē konjaku. - Viņiem ir četri bērni - viņi ir dziļi katoļticīgi, tāpēc neizmanto kontracepciju.

-    Neatver sava vīna maisa aizbāzni, kamēr nesasniedz Atēnas, - Karmīns citēja.

-     Labi teikts! - viņa atzinīgi izsaucās. - Laikam jau nabaga Valts ir no tiem puišiem, kura vīna maisam ir pašam savs prāts, kad viņš iekāpj gultā blakus sievas vīna krūkai. Viņu sauc Paola, un viņa ir jauka sieviete, kas ir pārvērtusies ķild- niecē. Viņa ir krietni jaunāka par Valtu un vaino vīru savas jaunības un skaistuma izšķērdēšanā.

-    Vai viņam ir nopietns sakars ar Mariannu?

-   Jā, jau mēnešiem ilgi.

-     Kur viņi satiekas? Pēcpusdienās Major Minor's? - viņš jautāja, ar to domādams moteli pie 133. ceļa, kas bija iecienīts ārlaulības sakariem.

-    Nē. Viņam ir mednieku namiņš kaut kur citur štatā.

Sasodīts, Karmīns nodomāja. Tam tipam ir namiņš, par kuru mums nekas nebija zināms. Cik parocīgi. - Vai tu zini, kur tas ir?

-    Baidos, ka ne. Viņš to nesaka pat Paolai.

-    Vai viņu dēka ir zināma visiem?

-    Nē, viņi ir ļoti diskrēti.

-    Tad kā tu to zini?

-   Jo es reiz atradu Mariannu ceturtā stāva tualetē; viņa bija ļoti raudājusi. Marianna domāja, ka ir stāvoklī. Kad es izrādīju līdzjūtību un ieteicu viņai ielikt spirāli, ja viņa vilcinās lietot tabletes, viss stāsts atklājās vienā rāvienā.

-    Un vai viņa bija stāvoklī?

-    Nē. Viltus trauksme.

-    Labi, ķersimies pie Ponsonbija. Viņa kabinetā pie sienām ir daži savādi mākslas darbi, nemaz nerunājot par izžuvušām galvām un nelabā maskām. Mocības, briesmoņi, kas veselus aprij savus bērnus, kliedzoši cilvēki.

Viņas smiekli nošalca tik lipīgi, ka viņam palika silti ap sirdi. - Ak, Karmīn! Tas ir tikai Čaks! Māksla ir tikai vēl viena šķautne Čaka neciešamajam snobismam. Man viņa ir žēl.

-    Kāpēc?

-    Vai neviens tev nav teicis, ka viņam ir akla māsa?

-    Es šo to izpētu, Desdemona, tā ka tas man ir zināms. Es pieņemu, ka viņa ir iemesls, kura dēļ viņš palika Halomenā. Bet kāpēc tev ir viņa žēl? Viņas, tas būtu saprotams.

-Jo viņš visu savu dzīvi ir pakārtojis viņai. Viņš tā arī nav apprecējies, viņiem nav tuvu radinieku, kaut arī ar Smitiem viņi ir pazīstami jau kopš bērnības. Viņi divi vien dzīvo tajā pirmsrevolūcijas laika namā Ponsonbijleinā. Kādreiz viņiem piederēja zeme jūdzes rādiusā ap turieni, bet Klēras izglītība bija dārga, tāpat arī Čaka, un man šķiet, ka savu vecāku laikā viņi bija visai nabadzīgi. Visu zemi viņi noteikti ir pārdevuši. Čaks dievina sirreālisma mākslu un klasisko mūziku. Klēra mākslu neredz, bet arī viņa ir mūzikas fane. Viņi abi ir gardēži un vīnu pazinēji. Man laikam viņa ir žēl tāpēc, ka brīžos, kad Čaks runā par abu dzīvi, viņš kļūst melanholisks, kas ir - teiksim, dīvaini. Klēra ir viņa māsa, nevis sieva, kaut arī daži neiejūtīgākie personāla pārstāvji palaiž jociņus par viņiem. Es domāju, ka pašos sirds dziļumos Čaks vismaz dažos aspektos nožēlo, ka ir piesiets Klērai, bet viņš ir pārlieku lojāls, lai to atzītu pats sev. Viņš noteikti nevar būt Briesmonis, viņam nav ne laika, ne vaļas.

-    Man tikai šķita, ka tie mākslas darbi ir dīvaini, - viņš kā atvainodamies noteica.

-    Man tā māksla patīk. Tā laikam vai nu patīk, vai ne.

-    Labi, tālāk. Sonja Lībmane.

-    Ļoti jauka sieviete, savā darbā lieliska. Viņa ir precējusies ar apbedītāju Benjamīnu Lībmanu. Viņu vienīgais lolojums mācās koledžā netālu no Tūsonas - medicīniskās sagatavošanas kursā. Grib kļūt par ķirurgu.

Apbedītājs. Sasodīts, es neesmu gana labi pastrādājis. - Vai Benjamīns pie kāda strādā vai arī ir pensionējies?

-    Nē taču! Viņam ir pašam savs uzņēmums kaut kur netālu no Bridžportas. - Desdemona aizvēra acis, pagrozīja tās. - Ēe… man šķiet, to sauc par Mierinājuma bēru namu.

Divreiz, sasodīts! Nevainojama vieta slepkavam, lai maskētos. Būs rīt jāapciemo Mierinājuma bēru nams.

-    Sacuma un Čandra?

-    Viņi meklē darbu citur. Klīst baumas, ka Neram Čand- ram jau ir piedāvājums no Hārvardas, kuri ļoti vēlas atjaunot Nobela prēmiju līdzsvaru. Hideki vēl nav pārliecināts. Viņa lēmums kaut kādā mistiskā veidā ir atkarīgs no harmonijas viņa dārzā.

Karmīns nopūtās. - Kuru tu izvēlētos, Desdemona?

Viņa samirkšķināja acis. - Nevienu no Hjū. To es varu teikt droši. Es tur strādāju piecus gadus, tā ka esmu jauniņā. Lielākā daļa pētnieku ir tādā vai citādā veidā ķerti, bet tas piederas pie lietas. Viņi ir tik - nekaitīgi. Doktors Finčs runā ar kaķiem tā, it kā tie spētu viņam atbildēt, doktors Čandra pret saviem makakiem izturas kā pret indiešu augstmaņiem, pat doktors Ponsonbijs, kurš par savām žurkām nav tādā sajūsmā kā pārējie, izrāda interesi par to dzīvi. Neviens no pētniekiem nav psihiski slims, to es varu apzvērēt.

-    Ponsonbijam diez kā nepatīk viņa žurkas?

-    Karmīn, nu tiešām! Doktoram Ponsonbijam vienkārši nepatīk žurkas! Daudziem cilvēkiem tās nepatīk, man ari. Lielākā daļa pētnieku pie tām pierod un vēlāk tās ļoti iemīļo, bet ne visi. Mārvins žurku paceļ kailām rokām, lai iešļircinātu vēderā injekciju, un žurka viņu ar ūsām sabučos, pateicoties par uzmanību. Turpretī doktors Ponsonbijs, ja nevar izvairīties no pieskaršanās žurkai, velk krāsns cimdu. Plānākam cimdam to zobi var iziet cauri - viņas taču sagrauž pat betonu.

-    Tu nepalīdzi, Desdemona.

Klusi pakšķi pret logu lika Desdemonai piecelties. - Sasodīts, lietus! Tieši tas, kas vajadzīgs braukšanai. Aizved mani mājās, Karmīn.

Un tās, viņš iekšēji nopūtās, ir beigas jebkādiem mēģinājumiem atkal saņemt viņas roku. Nav jau tā, ka viņa mani uzbudinātu, bet tas, ka kaut kur zem visas lietpratīgās neatkarības slēpjas sasodīti jauka sieviete, kas vēlas izlauzties.

divpadsmitā nodala

»

Ceturtdiena, 1965. gada 16. decembris

Tā kā pirms Pateicības dienas nebija snidzis un pirmā decembra puse nebija aukstāka nekā parasti, lielākā daļa konektikutiešu sprieda, ka Ziemassvētki būs zaļi. Tad naktī, pirms Karmīnam vajadzēja doties uz Ņujorku tikties ar Pār- soniem, uzsniga bieza kārta sniega. Tā kā viņam riebās vilcieni un viņš negrasījās veikt ceļu piebāztā vagonā, kas ož pēc slapjas vilnas, sliktas elpas un cigaretēm, Karmīns agri izbrauca fordā un uzstūrēja uz 195 šosejas, kas sniega dēļ no trim joslām bija sašaurinājusies uz divām, tomēr bija izbraucama. Kad viņš ieradās Manhetenā, notīrītas bija tikai avēnijas, galvenokārt tāpēc, ka nekad nebija iespējams dabūt prom no ielas gana daudz mašīnu, lai sāktu tīrīt. Viņam nebija ne jausmas, kur varētu fordu novietot, kad viņš brauca pa Parka avēniju, līdz varēja nogriezties Medisonas avēnijā, bet Rodžers Pārsons juniors bija par to padomājis. Kad Karmīna auto apstājās pie nama, kas nebija nedz mazākais, nedz lielākais šajā kvartālā, no tā izsteidzās formas tērpā ģērbies šveicars, kas paņēma mašīnas atslēgas un pagrūda tās izsūtāmajam. Viņš pats pavadīja Karmīnu karaliski krāšņā Lovanto marmora purpurkrāsas foajē, garām vairākiem liftiem uz vienu atsevišķu foajē tālākajā galā. Priekšnieku lifts: tā kontrolei bija nepieciešama atslēga, un iekārtojums bija priekšniecībai atbilstošs.

Rodžers Pārsons juniors viņu sagaidīja, kad lifta durvis atvērās četrdesmit trešajā stāvā, Ričards Spaits stāvēja viņam blakus, bet viegli iepakaļ.

-    Leitnant, es ļoti priecājos, ka jūs uzdrošinājāties atbraukt šādā laikā. Vai jūs atbraucāt ar vilcienu?

-    Nē, ar mašīnu. Ir grūtāk izbraukt Manhetenu nekā atbraukt no Konektikutas, - atbildēja Karmīns, atdodams savu mēteli, šalli un briežu mednieka cepuri.

Pārsons pārsteigumā blenza uz cepuri. - Ak! - vai tā ir apzināta atsauce uz Šerloku Holmsu?

-Ja jūs domājat joku, ser, tad laikam, jā. Es pirms dažiem gadiem to nopirku Londonā, kad Džo Makartija laikā krievu ausaines nebija diez ko modē. Tā silda ausis.

Pusmūža sekretāre aizčāpoja ar drēbēm, bet Pārsons aicināja Karmīnu nelielā konferenču zālē, kurā ap kafijas galdiņu lokā bija salikti seši krēsli un vēl seši stāvēja ap augstāku ēdamgaldu. Grīdu klāja parkets, ko pārtrauca persiešu zīda paklāji, mēbeles bija ar vizlu inkrustēta kļavas koka, grāmatu plauktu durvis rotāja rūdīta stikla dimanti. Iekārtojums bija grezns, taču lietišķs, ja neņem vērā mākslas darbus pie sienām.

-    Tā ir daļa tēvoča Viljama kolekcijas, - paskaidroja Spaits, norādīdams, ka Karmīns var apsēsties atpūtas krēslā. - Rubenss, Velaskess, Pusēns, Vermērs, Kanaleto, Ticiāns. Formāli kolekcija pieder Čabas Universitātei, bet mums ļauta brīvība nodošanu aizkavēt, un, atklāti sakot, mums sagādā baudu skatīties uz šīm gleznām.

-    Es jūs par to nevainoju, - Karmīns sacīja, prātodams, vai viņa krēsla tumšais ādas pārvalks jebkad ir jutis tik lēta bikš- auduma kā viņējais pieskārienu.

-    Cik es noprotu, - ierunājās Rodžers Pārsons juniors, pārmezdams vienu kalsnu, eleganti tērptu kāju pāri otrai, - Hjū tagad ir rasu demonstrāciju centrs.

-Jā, ser, kad vien laikapstākļi to atļauj.

-    Kāpēc jūs neko nedarāt, lai to novērstu?

-    Pēdējoreiz, kad ieskatījos Konstitūcijā, mister Pārson, tā pieļāva jebkāda veida mierīgas demonstrācijas, arī rasu, - Karmīns rāmi atbildēja. - Ja notiek dumpošanās, mēs varam rīkoties, citādi ne. Mēs ari nedomājam, ka būtu prātīgi izmantot spēku, kas varētu dumpjus izraisīt. Hjū tas ir apkaunojoši, bet darbiniekus neviens netraucē to ikdienas gaitās.

-Jums jāatzīst, leitnant, ka, no mūsu viedokļa, pēdējos divarpus mēnešos Halomenas policija nav diez cik spīdoši izcēlusies. - Spaits saknieba lūpas. - Izskatās, ka šis slepkava met cilpas jums apkārt. Varbūt ir pienācis laiks iesaistīt FIB.

-    Mēs regulāri konsultējamies ar FIB, ser, par to jūs varat būt drošs, bet FIB trūkst pavedienu, tāpat kā mums. Mēs esam aptaujājuši ikvienu Savienoto Valstu štatu par līdzīga rakstura noziegumiem, taču bez rezultātiem. Piemēram, pēdējās divās nedēļās mēs esam pārbaudījuši vairāku simtu aizvietojošo skolotāju akreditācijas un norīkojumus, bet neesam guvuši nekādus pozitīvus rezultātus. Nav palaists garām nekas, kas varētu vest uz atrisinājumu.

-     Es tikai nesaprotu, - īgni ierunājās Pārsons, - kāpēc viņš joprojām ir brīvībā! Jums ir jābūt kādai nojausmai, kas ir atbildīgais!

-    Policijas metodoloģija ir atkarīga no sakarību tīkla, - Karmīns atbildēja; viņš savu sakāmo bija apdomājis visu garo šurpceļu. - Normālos apstākļos ir zināms iespējamo aizdomās turamo loks, ja runa ir par slepkavību, par bruņotu laupīšanu vai narkotiku izplatīšanu. Mēs visi cits citu pazīstam, noziedznieki un policisti. Mēs, tas vienādojuma gals, kas esam policisti, vadām izmeklēšanas pa labi iestaigātu taku, jo tā tas vedas vislabāk. Manas dienesta pakāpes vīri ir strādājuši pietiekami ilgi, lai attīstītu visai asu instinktu attiecībā uz to, kas būs vienādojuma otrā galā. Slepkavībām ir iezīmes, raksturīgais. Laupīšanām ir iezīmes un raksturīgais. Tas viss mūs aizved pie vainīgajiem.

-    Šai slepkavībai ir iezīmes un raksturīgais, - iejaucās Spaits.

-    Ne jau par to ir runa, mister Spait. Šis slepkava ir rēgs. Viņš nolaupa meiteni, bet neatstāj nekādas pēdas. Neviens nekad nav viņu redzējis, pat ne dzirdējis. Neizskatās, ka kāda no meitenēm viņu būtu pazinusi. Tiklīdz mēs atskārtām, ka viņš meklē upurus ar karibiešu izcelsmi un guvām iespēju pasargāt visas šī tipa meitenes, viņš pārslēdzās uz Konektikutas melnādainā un Pensilvānijas baltās meitu. Tā paša tipa meitene, bet citāda etniskā izcelsme. No iekšpilsētas vidusskolas, kurā mācās tūkstoš piecsimt skolēnu. Viņš mainīja savu tehniku vēl citos veidos, ko es jums nedrīkstu stāstīt. Tas, ko es varu jums pateikt, kungi, ir tas, ka mēs neesam tikuši tālāk uz priekšu kā pirms divarpus mēnešiem. Jo nepastāv sakarību tīkls. Viņš nav profesionāls noziedznieks, viņš ir anonīms nekas. Rēgs.

-    Vai viņš varētu būt iepriekš sodīts par kādu citu noziegumu? Izvarošanu?

-    Arī to mēs esam pārbaudījuši, mister Pārson, turklāt ļoti rūpīgi. Man personīgi ir sajūta, ka viņš ir tikpat daudz izvarotājs, cik slepkava, ka izvarošana viņam varbūt ir svarīgāka par slepkavību, ka viņš nogalina tikai tāpēc, lai upuris nevarētu izpļāpāties. Es pats esmu izskatījis simtiem lietu, meklējot jebko, kas norādītu uz izvarotāju, kas ir pārgājis nākamajā pakāpē. Kad neviens no sodītajiem vai apsūdzētajiem izvarotājiem neatbilda, es pārgāju pie lietām, kurās meitene vai sieviete atteikusies no apsūdzības, - tā bieži gadās. Es aplūkoju meiteņu fotogrāfijas, izvarošanu aprakstus, bet mans policista instinkts ne reizi nesaspringa. Ja viņš tur būtu, esmu pārliecināts, ka tā būtu noticis.

-    Tad viņš laikam ir jauns, - prātoja Spaits.

-    Kāpēc jūs tā domājat, ser?

-    Viņa vēsture ir divus gadus gara. Tik šokējoši noziegumi būtu parādījušies kā mānijas simptomi jau agrāk, ja viņš būtu vecāks vīrs.

-   Jūsu doma nav slikta, bet es nedomāju, ka slepkava būtu ļoti jauns, nē, ser. Viņš ir aukstasinīgs aprēķinātājs, gudrs, bez sirdsapziņas vai šaubu ēnas. Tas viss norāda uz briedumu, nevis jaunību.

-    Vai viņš varētu būt tādas pašas etniskās izcelsmes kā upuri?

-    Mums visiem ienāca prātā šāda iespēja, mister Pārson, līdz viņš pārkāpa etnisko robežu. Viens no FIB psihiatriem domāja, ka slepkava pats varētu izskatīties kā viņa upuri - piemēram, tās pašas ādas krāsas -, bet, ja tāds vīrietis eksistē, mēs neesam viņu pamanījuši un viņam nav iepriekšējas sodāmības.

-    Tātad jūs gribat teikt, leitnant, ja - vai kad - šo slepkavu notvers, tas nenotiks ne ar vienu no jūsu tradicionālajām metodēm.

-   Jā, - Karmīns neizteiksmīgi piekrita. - To es tiešām saku. Tāpat kā daudzi citi, viņš iekritīs aiz sagadīšanās vai neveiksmes.

-    Šāds viedoklis neraisa uzticību, - sausi noteica Pārsons.

-    Mēs viņu noķersim, ser. Mēs viņu esam piespieduši mainīt paradumus un turpināsim spiest. Es nedomāju, ka viņam ap sirdi ir tikpat mierīgi kā agrāk.

-    Mierīgi? - pārsteigts izsaucās Spaits. - Noteikti ne!

-    Kāpēc gan ne? - Karmīns iebilda. - Viņam nav jūtu, mister Spait, vismaz ne tādu, kādas ar jūtām saprotam mēs. Viņš ir vājprātīgs, taču pie skaidra saprāta.

-    Cik meiteņu vēl mirs mokošā nāvē? - Pārsons dzēlīgi jautāja.

Karmīna seja sašķobījās. - Ja es spētu atbildēt uz šo jautājumu, es zinātu slepkavas identitāti.

Telpā ienāca formas tērpā ģērbusies apkalpotāja un sāka klāt pusdienu galdu.

-    Es domāju, jūs paliksiet uz pusdienām, leitnant? - Rodžers Pārsons juniors jautāja, pieceldamies kājās.

-    Paldies, ser.

-    Apsēdieties, lūdzu.

Karmīns apsēdās un ievēroja Lenox galda piederumus.

-    Mēs esam patrioti, - sacīja Spaits, apsēzdamies Karmīnam labajā pusē; Pārsons jau sēdēja pie viņa kreisās rokas. Viņš bija sprostā.

-    Kādā ziņā, mister Spait?

-    Amerikāņu galda piederumi, amerikāņu galdauts. Viss amerikāņu no sākuma līdz beigām. Tas bija tēvocis Viljams, kam patika svešzemju mantas.

Svešzemju mantas. Ne gluži tā es aprakstītu paklāju vai Velaskesa gleznu.

Galdu apkalpoja sulainis un kalpone: kūpināts Jaunskotijas lasis ar plānām rupjmaizes sviestmaizēm, teļa gaļas cepetis savā sulā, ar sīpoliem sacepti kartupeļi un tvaicēti spināti, siera plate un izcila kafija. Nekāda alkohola.

-    Pusdienas ar martini, - paskaidroja Ričards Spaits, - ir gatavā sodība. Ja es uzzinu, ka klients sev tādas ir atļāvies, es netiekos ar viņu. Darījumos nepieciešams skaidrs prāts.

-    Tāpat ir arī policijas darbā, - piekrita Karmīns. - Šajā ziņā komisārs Silvestri vada izkaltušu tuksnesi. Nekāda alkohola, vienīgi brīvajā laikā, un nekādu dzērienu darbiniekiem. - Viņam tieši priekšā karājās sapņaini skaista Pusēna glezna. - Tā ir brīnišķīga, - viņš sacīja namatēvam.

-Jā, mēs šai telpai izvēlējāmies mierīgus darbus. Karalaika Goijas darbi ir manā kabinetā. Tomēr pa ceļam uz izeju nepalaidiet garām mūsu vienīgo un neatkārtojamo El Grēko. Tas atrodas zem rūdīta stikla gaiteņa galā, - sacīja Rodžers Pārsons juniors.

-    Vai jums kādreiz kāds mākslas darbs ir nozagts? - policists nespēja nepajautāt.

-    Nē, ir pārāk sarežģīti tikt iekšā. Vai arī varbūt tāpēc, ka ir daudz vieglāk aizsniedzamu mērķu. Šī pilsēta ir brīnišķīgas mākslas pārpilna. Es bieži izklaidējos, izplānojot, kā es nozagtu kādu Rembranta darbu no Metropolitēna muzeja vai arī kādu Pikaso no privātā mākslas tirgotāja Piecdesmit trešajā ielā. Ja es to domātu nopietni, droši vien neviens no abiem plāniem nebūtu nerealizējams.

- Varbūt ari jūsu tēvocis Viljams zināja šos trikus.

Ričards Spaits iegrudzinājās: - Pavisam noteikti! Viņa laikā tas, protams, bija daudz vienkāršāk. Ja biji Florencē vai Pompe- jos, vajadzēja tikai iešķiebt gidam desmit dolārus. Jums vajadzētu redzēt romiešu mozaīkas grīdu vecās Ličfeldas mājas konservatorijā - satriecoša.

Priecīgus Ziemassvētkus, ha, ha, Karmīns domāja, iekāpdams iepriekš iesildītajā fordā, lai uzsāktu mājupceļu. Neviens no viņiem tas nav, kaut ari, ja no Metropolitēna nozudīs Rembrants, es varu Ņujorkas policijai pačukstēt, kur tas meklējams. M. M. agrāk atdusēsies sešas pēdas zem zemes, nekā tas bars atdos tēvoča Viljama kolekciju pat tad, ja tās ir svešzemju mantas.

trispadsmita nodaļa

Piektdiena, 1965. gada 24. decembris

-Ak kungs! - Desdemona izsaucās, saraukdama degunu. - Tā sasodītā kanalizācijas caurule atkal uzdarbojas. - Mirkli viņa apsvēra, vai nepieklauvēt pie saimnieka durvīm, kad gāja lejup pa kāpnēm, bet tad nolēma to nedarīt. Viņš īpaši nepriecājās par policistu klātbūtni savā īpašumā un bija izteicis mājienus, ka varbūt būtu labāk, ja Desdemona pameklētu sev citu mitekli. Tāpēc viņa labāk pārcietīs kanalizācijas smaku nekā vēl vienu konfrontāciju.

Atverot savas durvis, viņai pretī vēlās spēcīgā fekāliju smaka, bet viņa to neievēroja. Viņa spēja skatīties tikai uz nomelnējušo, sastingušo Čārlija seju; tas bija policists, kas parasti viņu apsargāja ceturtdienu naktīs. Viņš gulēja uz grīdas tādā pozā, it kā būtu izmisīgi cīnījies, atmestām rokām un kājām, bet tā seja, tā seja… Pietūkuši, izkārtu mēli, izvelbtām acīm. Sirds dziļumos Desdemonai gribējās kliegt, bet tas norādītu, ka viņa ir tipiska sieviete, un Desdemona pusi savas dzīves bija pūlējusies pierādīt, ka var mēroties ar jebkuru vīrieti. Atbalstījusies pret durvju aplodu, viņa piespieda sevi nekustēties gana ilgi, lai būtu pārliecināta, ka varēs nostāvēt. Asaras riesās acīs un ritēja lejup. Ak, Čārlij! Tik garlaicīgs uzdevums, viņš reiz bija sacījis, lūgdams Desdemonai kādu grāmatu. Viņš bija nosaucis visu, ko gribētu no apgabala bibliotēkas; tas nebija daudz. Reimonda Čandlera vai Mikija Spilana romāni?

Bet labākais, ko viņa bija varējusi piedāvāt, bija Agata Kristi, kura viņam nepatika un kuru viņš neizprata.

Tā, tas bija tas, kas vajadzīgs. Desdemona palaida vaļā stenderi un sāka griezties, lai paņemtu telefonu. Tad viņa pamanīja pie loga, kas apgaismoja augšējo kāpņu laukumiņu, piestiprinātu lielu papīra gabalu. Nakts melnumā pret žilbinoši balto papīru rēgojās nevainojams raksts:

TU ESI LOŽŅA, TU NEJAUKĀ KODE, TAS NŪDEĻU RIJĒJS NAV NEKĀDS OTELLO! BET ES TEVI VĒL NOGRĀBŠU! BET LĪDZ TAM - BĪSTIES!

-    Karmīn, - viņa mierīgā balsi sacīja, kad viņš atbildēja,

-     tu man esi vajadzīgs. Čārlijs ir miris. Nogalināts. - Mirklis, tad dziļi ieelpoja. - Pie manām durvīm. Lūdzu, brauc šurp!

-    Vai durvis joprojām ir vaļā? - viņš tikpat mierīgi apvaicājās.

-Jā-

-    Tad aizver tās Desdemona, tūlīt.

Gandrīz neviens no biroja policistiem nebija redzējis Karmīnu Delmoniko paskrienam garām, bet šoreiz viņš burtiski lidoja. Eibs un Korijs skrēja viņam nopakaļ ar mēteli, cepuri un šalli. Pēc nepilnas minūtes viņiem pakaļ metās Patriks O'Donels.

-    Oho! - seržants Lerijs D'Aglio sacīja savam palīgam.

-    Laikam kaut kas tiešām svilst.

-    Ne jau šādā rītā, - uzrunātais atbildēja. - Ir pārāk auksts.

-    Viņš ir nožņaugts ar klavieru stīgu, - sacīja Patriks.

-     Nabaga puika! Viņš cīnījās, bet tīri instinktīvi. Stīga bija viņam ap kaklu un savilkta, pirms viņš vispār attapās.

-    Cilpa? - Karmīns pārjautāja, aizgriezdamies no teksta uz loga.

-    Es nekad neesmu redzējis ko tādu. Vienā stigas galā cilpa, otrā - koka rokturis. Izslidini rokturi caur cilpu, pakāpies atpakaļ un no visa spēka pavelc. Čārlijam neizdevās viņam pat pirkstu piedurt.

-    Tad viņš pilnīgi aukstasinīgi pielika pie loga savu vēsti - paskaties vien, Patsij! Pilnīgi taisni, precīzi rūts vidū - kā viņš to tur dabūja?

Patriks pacēla galvu un izskatījās pārsteigts. - Jēzus!

-    Nu, Pols mums to pastāstīs, kad noņems. - Karmīns uzrāva plecus. - Ir laiks pieklauvēt pie viņas durvīm.

-    Kāda viņa izklausījās, kad zvanīja?

-    Nu, visādā ziņā ne drebelīga. - Viņš pieklauvēja, tad skaļi uzsauca: - Desdemona, tas esmu es, Karmīns! Ielaid mani!

Viņas seja bija savilkta un bāla, rokas drebēja, tomēr viņa valdījās. Nebija nekāda iegansta apskaut viņu un mierināt.

-    Tā tik ir uzmanības novēršana, - viņa sacīja.

-Jā, viņš ir pacēlis likmes. Vai tev ir kas dzerams?

-    Tēja. Es esmu angliete, mēs konjaku nedzeram. Tikai tēju. Pienācīgi pagatavotu, beramo tēju, nevis maisiņos. Halomena, vai zini, ir visai civilizēta. Šeit ir tējas un kafijas veikaliņš, kur es varu nopirkt Darjeeling tēju. - Viņa devās uz virtuvi. - Es to pagatavoju, kad izdzirdēju sirēnas.

Nekādu krūzīšu; tasītes ar apakštasēm no trausla, rokām apgleznota porcelāna. Tējkanna bija apsegta ar kaut ko, kas izskatījās pēc Dolly Varden lelles, tās rokturis un snīpis rēgojās laukā pretējās pusēs no biezi polsterēta krinolīna ar mežģīņu rotājumiem. Piens, cukurs, pat cepumi. Varbūt rūpīga mājas rituālu ievērošana palīdz viņai būt stiprai. Saņemties.

-    Piens vispirms, - viņa sacīja, noņemdama lelli no tējkannas.

Viņam nebija noskaņojuma teikt, ka viņš tēju dzer pa amerikāņu modei - vāju, bez piena, ar šķēli citrona. Tāpēc viņš pieklājīgi strēba verdošo šķidrumu un gaidīja.

-    Vai redzēji zīmīti? - viņa jautāja, lūkodamās tējā.

-Jā. Tagad tu, protams, vairs nevari palikt šeit.

-     Šaubos, ka man to atļautu! Mans saimnieks nepriecājās jau par sargiem. Tagad viņš spļaus uguni. Bet kurp lai es eju?

-    Liecinieku aizsardzības dzīvoklī. Manā ēkā ir dzīvoklis tādiem cilvēkiem kā tu.

-    Es nevaru atļauties samaksāt turienes īri.

-    Liecinieku aizsardzība nozīmē, ka īre nav jāmaksā, Desdemona.

Kāpēc viņa bija tāda sīkstule?

-    Skaidrs. Tad es laikam sākšu kravāties. Daudz man nepieder.

-    Vispirms iedzer vēl tēju un atbildi uz dažiem jautājumiem. Vai tu naktī dzirdēji kaut ko neparastu? Vai tu redzēji Čārliju?

-    Nē, es neko nedzirdēju. Man ir dziļš miegs. Čārlijs sasveicinājās, kad ieradās, - es dzirdēju, kā viņš ienāk, kaut gan parasti es tajā laikā jau guļu. Viņš parasti diedelē grāmatas, kaut ari viņam īpaši nepatīk autori, kādus varu piedāvāt.

-    Vai vakar vakarā tu viņam kādu iedevi? - Nebija nekādas vajadzības viņai stāstīt, ka dienesta pienākumu pildīšanas laikā Čārlijam nevajadzēja lasīt grāmatas.

-Jā, vienu Ngaio Māršas gabalu. Viņu ieinteresēja vārds, viņš nevarēja to izrunāt. Man šķita, ka viņam tas varētu patikt labāk nekā Agata Kristi, - Māršas upuri parasti mirst briesmīgā ekskrementu kaudzē. - Viņa nodrebēja. - Gluži tāpat kā Čārlijs.

-    Vai ir kādas pazīmes, ka viņš ir bijis dzīvoklī?

-    Nē, un, tici man, es pārbaudīju. Nekas nav izkustināts no vietas.

-    Bet viņš būtu varējis te ienākt. Ar to es nerēķinājos.

-    Lūdzu, Karmīn, nevaino sevi.

Viņš piecēlās. - Vai jebkas vispār spēj likt tev kliegt, Desdemona?

-    O jā, protams, - viņa svinīgi novilka. - Zirnekļi un tarakāni.

-    Kā parasti - nekā, - Patriks sacīja Silvestri kabinetā. - Nav pirkstu nospiedumu, nav šķiedru, nav organiskas izcelsmes palieku. Pie loga viņš droši vien ir izmantojis lineālu, vēstījums - tas ir par lielu, lai to dēvētu par zīmīti, - bija novietots nevainojami. Līdz milimetram. Un viņš to piestiprināja ar četrām nelielām plastilīna bumbiņām, iespieda stūrus masā, pat pielaboja kreiso pusi, lai to paceltu nedaudz uz augšu. Un viņš ir oriģināls! Tas rakstīts ar četrdesmit astotā lieluma Times Bold Letraset burtiem. Uz gana plāna papīra, lai aiz tā novietotu līniju papīru, - visi burti ir pilnīgi līdzeni. Lēts zīmēšanas bloknots, kādu bērni pērk lielveikalos. Viņš piespieda papīru ar kaut ko no metāla, ar noapaļotu galu - varbūt naža vai skalpeļa spalu. Ne ar irbuli, tas ir pārāk mīksts.

-    Vai no tā, kā viņš iespieda papīru masā, tu vari noteikt, cik lielas ir viņa rokas? - jautāja Marsiano.

-    Nē. Man šķiet, viņš spiežot ielika starp pirkstiem un papīru auduma gabalu.

-    Kāpēc tu sacīji, ka žņaudzamais ir neparasts, Patsij? - Karmīns nopūzdamies jautāja. - Cilpa un rokturis nav nekas neparasts.

-    Šie ir. Rokturis nav no koka, kā man sākumā likās. Tas ir izgrebts cilvēka augšstilba kauls. Bet viņš to neizgreba. Tas izskatās ļoti sens, tāpēc es nosaku vecumu ar oglekļa palīdzību. Aukla ir klavieru stīga.

-    Vai tā iegrauzās gana dziļi, lai pārgrauztu ādu? - gribēja zināt Silvestri.

-    Nē, tikai tik daudz, lai noslēgtu elpvadus un miega artēriju.

-    Viņš tādu instrumentu ir izmantojis jau agrāk.

-   Jā, viņam ir bijis gana prakses.

-    Bet viņš ir atstājis savu žņaudzamo. Vai tas nozīmē, ka ar šo rotaļlietu viņš ir beidzis spēlēties? - Eibs jautāja.

-    Tā man šķiet.

-    Vai tu joprojām domā, ka Desdemona Duprē ir tikai uzmanības novēršanai? - jautāja Korijs; viņš bija vairāk satraucies nekā pārējie; Čārlija sieva bija viņa sievas laba draudzene.

-Es nespēju noticēt, ka viņa būtu kas cits! - Karmīns izsaucās, ar rokām sagrābdams matus. - Viņa nav dumja, ja viņa kaut ko zinātu, būtu man pateikusi.

-    Kāda ir tava teorija par viņu, Karmīn? - Silvestri jautāja.

-    Tāda, ka viņš viņu izvēlējās vairāku iemeslu dēļ. Vispirms viņa ir vientuļniece. Tādējādi viņai ir vieglāk tikt klāt. Tad vēl viņa ir tik tālu no viņa upuru tipa, cik vien sieviete vispār var būt. Un, kas varbūt ir vissvarīgāk, viņš zina, ka Desdemona ir tā hjūlinga, kuru es izmantoju visu laiku. Zīmīte - vēstījums - sauc viņu par ložņu.

-    Kas ir ar to vēstījumu? - mudināja Silvestri.

-    0, viņš ir viltīgs, ser! Frazeoloģija ir vairāk internacionāli angliska nekā amerikāniska. Viņš liek pieturzīmes. Te lietots vārds "nūdeļu rijējs", bet tas ir vecmodīgi. Tagad mūs dēvē par itāļu emigrantiem. Viņš parāda savu izglītības līmeni, atsaucoties uz mani kā Otello, kura sievu sauca par Desdemonu. - Karmīns pamanīja Korija skatienu un paskaidroja: - Tas ir gabals par Jago, kas izmantoja Otello tieksmi uz privātīpaš- nieciskumu, viņa kaislību pret Desdemonu. Viņš lika Otello domāt, ka viņa ir tam neuzticīga. Tāpēc Otello sievu nožņaudza. Ņemot vērā apstākļus, garrote droši vien bija tuvākais žņaugšanai, ko viņš varēja izdomāt.

-    Vai viņš tevi kontrolē? - Patriks jautāja.

-     Šaubos. Viņš kontrolē Desdemonu. Patiesībā viņš vienkārši mums parādīja, ka mēs viņu nekādi nespēsim pasargāt, ja viņš izlems viņai ko nodarīt.

-    Policista slepkava! - satraukti izsaucās Korijs.

-     Bērnu slepkava, - piebilda Marsiano. - Mums viņš ir jāaptur, Karmīn!

-    Mēs to izdarīsim. Es negrasos padoties, Denij, lai kas ari notiktu.

Vienīgais veids, kā iekļūt Desdemonas dzīvoklī Nutmeg apdrošināšanas ēkas desmitajā stāvā, bija sazināties ar iekšējo telefonu, tad slēdzenē ievadīt desmit ciparu kodu. Kodu katru dienu mainīja, un nevienam nebija atļauts to kaut kur pierakstīt, pat ne Desdemonai.

Viņa nesūdzējās, kad Karmīns tovakar ienāca, nesdams vairākus brūnus iepirkumu maisus.

-    Darjeeling tēja no Scrivener's, Kolumbijas kafija arī no turienes, rupjmaize, sviests, šķiņķis šķēlītēs, dažas paciņas gatavo maltīšu, svaigas rozīņmaizītes, majonēze, marinēti gurķi, šokolādes cepumi… viss, kas man šķita, ka tev varētu garšot, - Karmīns sacīja, nolikdams iepirkumus uz virtuves letes.

-    Vai es esmu aplenkumā? - viņa jautāja. - Vai man nav atļauts iet uz darbu un nedēļas nogalēs doties pārgājienos?

-    Pārgājieni ir aizliegti, tas nu ir skaidrs, bet šovakar mēs ēdīsim Malvolio's vai jebkur citur, kur tu vēlētos. Tu nedrīksti iziet no mājām, ja tevi nepavada divi policisti, un viņi nedrīkst lasīt grāmatas, - viņš atbildēja. - Šīs durvis nozīmē, ka man nav jāiznieko noderīgu vīru laiks, lai tās apsargātu, bet, tiklīdz tu pa tām izej, tu kļūsti par valsts īpašumu.

-    Man tas riebsies, - viņa noteica, paņemdama no pakaramā savu mēteli.

-    Tad cerēsim, ka tas nevilksies ļoti ilgi.

Trešā daļa

1966. gada janvāris un februāris

četrpadsmitā nodaļa

Sestdiena, 1966. gada 1. janvāris

Telefona zvans pamodināja Karmīnu no dziļa miega īsi pirms astoņiem rītā Jaunā gada dienā, vienā no nedaudzajām reizēm, kad viņš bija izlēmis ļaut prātam un ķermenim kārtīgi izgulēties. Ne jau tāpēc, ka viņš būtu svinējis vecā gada aiziešanu; kaut ari pagājušais gads bija mokošākais viņa dzīvē, bija daudz iemeslu domāt, ka nākamais būs vēl ļaunāks. Tāpēc šo jauno gadu viņš sagaidīja viens savā dzīvoklī, televīzijā vērojot Taimskvērā sapulcējušos pūli. Viņam bija ienācis prātā, ka varētu uzaicināt Desdemonu no viņas mitekļa divus stāvus zemāk, bet tad viņš pārdomāja, jo uztraucās, ka Desdemona varbūt jau ir nogurusi no viņa sabiedrības. Ja viņa ēda ārpus mājas, Karmīns viņu pavadīja, maksājot par abu maltīti, lai kā viņa pretotos tam, ko viņš dēvēja par vienkāršu pieklājību. Visa rezultātā viņš aizgāja gulēt vēl krietni pirms pusnakts, brīnum labi iemiga un jau bija gatavs mosties, kad iezvanījās telefons.

-    Delmoniko, - viņš sacīja klausulē.

-    Te Denijs, - atskanēja Marsiano balss. - Karmīn, tūlīt pat dodies uz Ņūlondonu. Tur ir notikusi vēl viena nolaupīšana. Dublinroudā, tajā upes pusē, kur ir Grotona. Eibs un Korijs jau ir ceļā, tāpat arī Patriks. Ņūlondonas policisti tevi gaidīs.

Viņš nekavējoties pielēca kājās, juzdams izspiežamies sviedrus, ko noteikti neizraisīja 50 grādi pēc Fārenheita skalas [4] , kas valdīja istabā; viņam patika gulēt vēsā gaisā, tad viņš naktī nenometa segu. - Bet tas nevar būt, - viņš drebēdams sacīja, - kopš Fransīnes pazušanas ir pagājušas tikai trīsdesmit dienas, tam tipam nevajadzētu uzdarboties vēl līdz mēneša beigām.

-    Mēs neesam pārliecināti, ka vainīgs tas pats tips, - galvenais, nolaupīšanā notikusi naktī, un Ņūlondonas policijai šī ir nebijusi pieredze. Dodies turp un pasaki viņiem, ar ko ir darīšana.

Eibs sēdēja pie stūres, un viņi ar ieslēgtām sirēnām traucās četrdesmit jūdzes līdz Ņūlondonai; Pols un Patriks savā busiņā šāvās viņiem nopakaļ.

-    Trīsdesmit dienas, ir pagājušas tikai trīsdesmit dienas! - Eibs novaidējās, kad 195 šoseja pamazām ievijās Ņūlondonā; līdz tam viņš nebija teicis ne vārda.

-    Griezies Grotonas pagriezienā tūlīt aiz tilta, - iejaucās Korijs, kurš uz ceļiem turēja izklātu karti. - Tas nevar būt tas pats tips, Karmīn.

-    To mēs pēc dažām minūtēm uzzināsim, tā ka nomierinieties.

Notikuma vietu nebija grūti atrast; izskatījās, ka ikviena Ņūlondonas policijas patruļmašīna bija novietota ielā, gar kuras malām rindojās pieticīgas mājas uz piektdaļakru lieliem zemes gabaliem. Dublinroudā, Grotona.

Māja, uz kuru norādīja patrulējošais policists, bija nokrāsota pelēkā krāsā, tā bija neliela vienstāva ēka, pārāk maza, lai to dēvētu par rančo. Tā ļoti atgādināja tāda strādnieka māju, kurš lepojas ar sevi un savu īpašumu. Tikai uzmetot namam vienu skatienu, Karmīns ar sirdssāpēm saprata, ka tur dzīvojošie cilvēki ir cienījamāki par cienījamiem. Nevainojama ģimene slepkavas nolūkiem.

-    Tonijs Dimadžio, - ar sevi iepazīstināja policists kapteiņa formas tērpā, pasniedzot Karmīnam roku. - Pazudusī ir sešpadsmit gadus veca melnādainā meitene Margareta Bivlī, viņu nolaupīja naktī. Misters Bivlī domā, ka tas noticis pa guļamistabas logu, bet es neesmu ļāvis nevienam no savējiem tai vietai tuvoties, jo baidījos, ka viņi sapostīs pierādījumus; ja viņu nolaupījis Briesmonis, tad šī lieta ir krietni augstāka līmeņa nekā mūsējā. Nāciet iekšā, - viņš aicināja, dodamies Karmīnam pa priekšu. - Mātei ir nervu sabrukums, bet misters Bivlī turas.

-    Es nākšu, tiklīdz pavadīšu doktoru O'Donelu uz loga ārpusi. Paldies par pacietību, Tonij.

Ģimene bija melnādainie ar ādu zilganmelnā tonī: tēvs, māte, jauna pusaugu meitene un divi puikas, kas tuvojās pusaudža vecumam.

-    Mister Bivlī? Es esmu leitnants Delmoniko. Pastāstiet, kas notika.

Viņa seja bija tai pelēcīgajā tonī, kādu pieņem melnādaino āda, kad tiem jāpārcieš lielas sāpes, bet viņš savaldīja jūtas; pazaudēt cerību varētu izrādīties izšķirīgi Margaretai, un viņš to zināja. Viņa sieva, joprojām ģērbusies halātā un čībās, sēdēja kā akmens tēls ar neko neredzošām acīm.

Misters Bivlī ievilka elpu. - Mēs saskandinājām glāzes par godu Jaungadam un tad gājām gulēt, leitnant. Mēs visi - neviens no mums nav pūce, tāpēc tik tikko spējām noturēt acis vaļā.

-    Vai jūs dzērāt kaut ko alkoholisku, piemēram, dzirkstošo vīnu?

-    Nē, tikai augļu punšu. Šajā mājā alkoholu nelieto.

Vīrieša seja apmācās; kad likās, ka nespēj atcerēties, kas

notika turpmāk, viņš vērās Karmīnā. Palīdziet, palīdziet man!

-    Kur jūs strādājat, mister Bivlī?

-    Es esmu metinātājs Electric Boat, pēc dažām nedēļām man gaidāms algas paaugstinājums. Mēs tikai gaidījām paaugstinājumu, lai pārvāktos, nopirktu lielāku māju. - Vīrieša acis pieplūda asarām, un viņš apklusa.

-    Iepazīstiniet mani ar saviem bērniem, mister Bivlī.

Ģimenes tēvs saņēmās, būdams drošs, ka to spēs paveikt.

- Šī ir Linda, viņai ir četrpadsmit gadu. Henkam ir vienpadsmit, Rejam - desmit. Mums ir vēl viens mazs puika - Terenss.

Viņam ir divi gadi, un viņš guļ mūsu guļamistabā. Linda viņu aizveda pie kaimiņiem, pie misis Spinozas. Mums likās, ka viņam nevajadzētu… viņam nevajadzētu… - Viņš salūza, paslēpa seju rokās, cīnīdamies, lai atkal saņemtos. - Piedodiet, es nespēju…

-    Mierīgi, mister Bivlī.

-    Eta - tā mēs viņu saucam - un Linda dzīvo vienā istabā.

-    Vienā istabā?

-    Tieši tā, leitnant. Viņas tajā istabā ir divas. Mēs nepiecē- lāmies ļoti agri, bet, kad mana sieva sāka gatavot brokastis, viņa sauca meitenes. Linda sacīja, ka Eta ir vannasistabā, bet izrādījās, ka tur ir puikas, nevis Eta. Tad mēs sākām viņu meklēt, bet nevarējām atrast. Tad es piezvanīju policijai. Es spēju domāt tikai par Briesmoni. Bet tas nevarēja būt viņš, vai ne? Vēl nav viņa laiks, un Eta ir tāda pati kā mēs pārējie - melna. Mēs esam īsti melnādainie. Viņš mūsu meitiņu negribētu, leitnant.

Ko gan viņš varēja uz to atbildēt? Karmīns vērsās pie Etas māsas. - Tu esi Linda, vai ne? - viņš jautāja, uzsmaidīdams meitenei.

-Jā, ser, - viņa raudot izmocīja.

-    Es neteikšu, lai tu neraudi, Linda, bet savai māsai tu vislabāk palīdzēsi, ja atbildēsi uz maniem jautājumiem, labi?

-    Labi. - Viņa noslaucīja seju.

-    Jūs ar Etu aizgājāt gulēt vienā laikā, vai ne?

-Jā, ser. Pusstundu pēc pusnakts.

-    Tavs tētis saka, ka jūs visi bijāt samiegojušies. Vai tā bija?

-    Pārguruši, - Linda vienkārši noteica.

-    Tātad jūs abas taisnā ceļā gājāt gulēt.

-Jā, ser, tiklīdz bijām noskaitījušas savas lūgšanas.

-    Vai Etai ir kādi iebildumi pret lūgšanām?

Lindas acis nožuva; viņa izskatījās satriekta. - Nē, ser, nē!

-    Vai jūs vēl runājāties, kad bijāt gultās?

-    Nē, ser, vismaz es ne. Es aizmigu, tiklīdz apgūlos.

-    Vai tu naktī dzirdēji kādas skaņas? Pamodies, lai ietu uz tualeti?

-    Nē, ser, es gulēju, līdz no rīta mūs sauca mamma. Es gan nodomāju, ka ir dīvaini, ka Eta ir piecēlusies pirms manis. Viņa vienmēr guļ kā nosista. Tad es iedomājos, ka viņa būs aizzagu- sies, lai pirmā tiktu vannasistabā, bet, kad pieklauvēju, man atbildēja Henks.

Meitenei bija skaista seja, miklas, tumšas acis, nevainojama āda, ļoti pilnīgas lūpas ar skaidri izteiktām malām, kas liktu mūkiem aizmirst dotos šķīstības solījumus, un tāds izliekums, kas vēstīja Karmīnam par traģēdiju. Melnādainas meitenes lūpas, tumšbrūnas, kas pāriet gaiši sārtā, kur tās izliecas sirdi aizgrābjošā lokā. Vai Margaretai ir tāda pati seja?

-    Vai tu nedomā, ka Eta būtu varējusi aizlavīties no mājas, Linda?

Lielās acis ieplētās vēl lielākas. - Kāpēc gan? - Linda jautāja tādā balsī, it kā tā jau būtu atbilde.

Jā, tik tiešām, kāpēc gan? Viņa ir tikpat mīļa un paklausīga, un jauka kā visas pārējās. Viņa pirms gulētiešanas joprojām skaita lūgsnas.

-    Cik gara ir Eta?

-    Piecas pēdas un deviņas collas, ser.

-    Vai viņai ir labs augums?

-    Nē, viņa ir tieva. Tas viņu dzen izmisumā, jo viņa vēlas kļūt par tādu zvaigzni kā Diona Vārvika, - stāstīja Linda, kurā labi varēja redzēt pazīmes, ka arī viņa būs gara un tieva. Gara un tieva. Melna.

-    Paldies, Linda. Vai kāds cits naktī dzirdēja trokšņus?

Neviens neko nebija dzirdējis.

Tad misters Bivlī izvilka fotogrāfiju; Karmīns nolūkojās uz seju, kas bija gauži līdzīga Lindas vaibstiem, un visu pārējo.

Ienāca Patriks, rokā nesdams somu.

-    Kuras durvis tās ir, Linda?

-    Otrās pa labi, ser. Mana gulta ir labajā pusē.

-    Vai tu redzēji kaut ko, kas rādītu, ka viņš iekļuvis pa logu, Patsij?

-    Neko, vienīgi to, ka gan iekšējiem, gan ārējiem logiem ir parasti aizvērtņi, kas bija vaļā. Zeme ārpusē ir sasalusi kā akmens. Vasarā tur ir zālains, bet tagad tā ir pilnīgi iznīkusi. Palodze izskatās tā, it kā nebūtu aiztikta, kopš pagājušā gada oktobri tika ielikti dubultlogi vai kad tika noņemti moskītu tīkli. Es tur atstāju Polu, lai būtu pārliecināts, ka neesmu neko palaidis garām, bet es nedomāju, ka tā būs.

Viņi iegāja istabā, kur tik tikko pietika vietas, lai izmitinātu divas plaukstošas jaunas sievietes, bet tā bija apbrīnojami kārtīga un sakopta; gaiši sārtas sienas, pīts rozā paklājs starp abām gultām - pa labi un pa kreisi no loga. Katrai meitenei bija savs skapis aiz gultas kājgaļa. Liels Dionas Vārvikas plakāts un mazāks Mērijas Bellas attēls bija piestiprināts pie sienas virs Margaretas gultas; virs Lindas gultas bija piestiprināts plaukts, uz kura stāvēja pusducis rotaļu lācīšu.

-    Mierīgas, ciešas gulētājas, - sacīja Patriks. - Gultas veļa gandrīz nemaz nav savandīta. - Viņš piegāja pie Margaretas gultas un pieliecās, lai pieliktu degunu pie spilvena. - Ēteris, - viņš paziņoja. - Ēteris, nevis hloroforms.

-    Vai esi pārliecināts? Ēteris pagaist dažu sekunžu laikā.

-    Es esmu pārliecināts. Mans deguns derētu pat smaržu ražošanas industrijā. Ēteris ieķērās šajā krokā, redzi? Tagad tas jau ir prom. Mūsu tips uzlika ēterī samērcētu lupatu uz viņas sejas, paņēma viņu un izvilka pa logu. - Patriks piegāja pie loga un ar cimdā tērptu roku pagrūda iekšējo rāmi uz augšu, tad ārējo. - Ieklausies - ne skaņas. Misters Bivlī labi rūpējas par šo namu.

-Ja vien mūsu tips to neieeļļoja.

-    Nē, varu derēt, ka tas bija misters Bivlī.

-Jēziņ, Patsij, tam tipam gan ir aukstasinība! Meitene, kura ir pilnas piecas pēdas un deviņas collas gara, un trīs jardu attālumā guļ viņas māsa - ja Linda būtu pamodusies…

-    Bērnu miegs ir dziļš, Karmīn. Margareta droši vien tā ari nepamodās; ja paskatās uz gultas veļu - nekādu cīņas pēdu. Linda pilnīgā nemaņā visu nogulēja. Viņš visu izdarīja, augstākais, divās minūtēs.

-    Tādā gadījumā ir jautājums: kas atstāja logus neaizslēgtus? Vai misters Bivlī tos regulāri nepārbaudīja, vai arī tas tips jau iepriekš te bija un to paveica?

-    Viņš te bija iepriekš. Es domāju, ka misters Bivlī logus aizslēdz, kad sākas ziemas sals, un neatver līdz pirmajām pavasara vēsmām. Mājā ir laba karstā gaisa apkure un ir pārāk auksti, lai meitenes vērtu vaļā logu. Šeit ziema ir desmit grādus aukstāka nekā Halomenā.

Ienāca Pols, šūpodams galvu.

-    Tad sāksim visu collu pa collai izpētīt šeit - mēs ņemsim līdzi visu Margaretas gultas veļu, īpašu uzmanību pievēršot šai spilvendrānai. Karmīn, - Patriks sacīja, kad viņa brālēns gāja ārā no istabas, - ja šī meitene ir gara, tieva un melna, viņš ir mainījis visus savus kritērijus. Varbūt tas nav tas pats?

-    Gribi saderēt?

-    Trīsdesmit dienas, citāda nolaupīšanas tehnika, cita tipa meitene - un tu gribi, lai es tam noticētu.

-   Jā, tieši tā. Svarīgākais ir palicis nemainīgs. Šī meitene ir tikpat tīra un neaptraipīta kā pārējās. Esošās pārmaiņas neliek man noticēt, ka mums būtu izdevies viņu īpaši iebiedēt. Viņš strādā pēc ģeniāla plāna, un šī ir plāna daļa. Divpadsmit meitenes divdesmit četros mēnešos. Varbūt tagad tās būs divpadsmit meitenes divpadsmit mēnešos. Ir Jaungada diena. Varbūt viņa otrajam ducim izmērs un ādas krāsa nav nozīmīgi… vai arī varbūt Margareta ir viņa jaunais tips.

Patriks skaļi ievilka elpu. - Tu domā, ka viņš izmainīs arī to, ko ar viņām dara, vai ne?

-    Tā saka mani instinkti, jā. Bet par vienu gan nešaubies, Patsij. Šis ir mūsu tips. Tas nav neviens cits.

Karmīns pameta Eibu un Koriju un gāja atpakaļ ar Patriku; viņiem pienācās apstaigāt Dublinroudu, klauvējot pie visām durvīm, lai jautātu, vai kāds ir kaut ko dzirdējis vai redzējis. Jaungada dienā gan nebija lielu izredžu, iepriekšējā nakts bija ballīšu un alkohola apmiglota.

Pulkstenis bija pusvienpadsmit no rīta, kad fords iegriezās Smitu mājas piebraucamajā ceļā - garā, līkumotā ceļā, kura galā uz pakalna atradās ļoti liela māja, tradicionāli apšūta ar baltiem dēļiem, karaļa Džordža laika stila logiem abās pusēs bija tumši zaļi aizvērtņi. Māja nebija celta pirms revolūcijas, taču nebija arī jauna. Pieci akri [5] zemes, kas apauguši ar mežu, izņemot laukumu, uz kura atradās māja; Smitu ģimenē dārznieku nebija.

Durvis atvēra glīta, apmēram četrdesmit gadu veca sieviete; bez šaubām, viņa bija Profesora sieva. Kad Karmīns bija nosaucis savu vārdu, viņa aicināja ienākt, atklājot tieši tik tradicionāli iekārtotu namu, kā varēja nojaust pēc tā ārpuses; glīti priekšmeti, uz interjera rēķina nebija taupīts, tomēr tā iekārtošanu bija vadījusi konservatīva gaume. Bija skaidrs, ka Smiti varēja atļauties visu, ko iekāroja.

-    Bobs kaut kur tepat ir, - Elīza nenoteikti pamāja. - Vai vēlaties tasi kafijas?

-Jā, paldies. - Karmīns sekoja mājasmātei uz virtuvi, kas bija meistarīgi padarīta simt gadu vecāka, nekā bija patiesībā, ar visiem ķirmju izgrauzumiem un nobružātu krāsu.

Kad Elīza pasniedza viesim kafiju, ienāca divi pusaugu vecuma zēni. Viņos nebija jaušama ne kripata tās zinātkāres, kāda parasti raksturīga šī vecuma puikām; Karmīns bija pieradis pie zēniem, kas viņu bombardēja ar jautājumiem, jo tie visi viņa darbu uzskatīja par brīnišķīgu un slepkavību - par ko daudz pārāku par jebko, kas redzams TV. Tomēr Smitu dēli, kurus iepazīstināja kā Bobiju un Semu, izskatījās drīzāk iebiedēti nekā ziņkārīgi. Tiklīdz māte bija devusi viņiem atļauju, abi aizgāja, iepriekš norīkoti atrast tēvu.

-    Ar Bobu nav labi, - Elīza nopūzdamās atzinās.

-    Saspringums noteikti ir liels.

-    Nē, ne jau tur tā lieta. Viņa nelaime ir tā: viņš nav pieradis, ka kaut kas saiet greizi, leitnant. Boba dzīve ir pagājusi kā labo feju apsargāta. Pienācīgi jeņķu senči, daudz naudas ģimenē, Bobs allaž bija priekšgalā visās klasēs, kur vien mācījās, vienmēr dabūja visu, ko gribēja, ieskaitot Viljama Pārsona centra vadītāja amatu. Iedomājieties, viņam taču ir tikai četrdesmit pieci gadi - vai spējat iztēloties, ka tad, kad viņam tika piešķirts šis amats, viņam vēl nebija pat trīsdesmit? Un viss ir gājis kā sapnī! Viena vienīga slavināšana un spožums.

-    Līdz šim, - Karmīns noteica, apmaisīdams kafiju, kuras smarža šķita pārāk veca, lai tā būtu garda. Viņš iemalkoja un atklāja, ka degunam bijusi taisnība.

-    Līdz šim, - viņa piekrita.

-    Kad viņu pēdējo reizi redzēju, man šķita, ka viņš ir nomākts.

-    Ļoti nomākts, - apstiprināja Elīza. - Vienīgie brīži, kad viņš atplaukst, ir tad, kad viņš noiet lejā pagrabā. To viņš darīs šodien. Un rīt atkal.

Ienāca Profesors Smits, izskatīdamies kā vajāts zvērs.

-    Leitnant, tas gan ir negaidīti. Laimīgu Jauno gadu!

-    Nē, ser, tas nav laimīgs. Esmu tikko ieradies no Grotonas, kur notikusi vēl viena nolaupīšana; mēnesi pirms laika.

Smits sabruka tuvākajā krēslā; viņa seja nobālēja kā krīts.

-    Tikai ne Hjū, - viņš murmināja. - Tikai ne Hjū.

-    Grotonā, Profesor. Grotonā.

Elīza žigli piecēlās kājās un māksloti uzstaroja. - Bob, parādi leitnantam savu apsēstību, - viņa sacīja.

Tu esi lieliska, misis Smita, Karmīns nodomāja. Tu zini, ka es neciemojos, lai kādam novēlētu laimīgu Jauno gadu, un gatavojos jautāt, vai drīkstu neoficiāli palūkoties visapkārt. Bet tu negribi, ka tavs vīrs atteiktu pieklājīgam lūgumam, tāpēc ķeries vērsim pie ragiem un piespied Profesoru sadarboties tā, ka viņš nespēs izlocīties.

-     Manu apsēstību? Ak manu apsēstību! - Smits izsaucās, tad viņa seja noskaidrojās. - Nu protams, manu apsēstību! Vai jūs vēlētos to redzēt, leitnant?

- Tas būtu ļoti jauki! - Karmīns bez nožēlas atstāja savu kafijas tasi.

Pagraba durvis bija aprīkotas ar vairākām atslēgām, ko bija licis profesionālis, un pagāja kāds bridis, līdz Bobs Smits tika ar tām galā. Koka kāpnes bija vāji apgaismotas; to galā Profesors nospieda slēdzi, kas visu telpu aizdedza spilgtā bezēnu gaismā. Ar pavērtu muti Karmīns noraudzījās tajā, ko Elīza Smita bija nosaukusi par apsēstību.

Pagrabu aizņēma četrstūrains galds, kura katra mala bija piecdesmit pēdu gara. Tā virsmu aizpildīja reālistiski izveidoti pakalni, ielejas, vairāki kalni, līdzenumi, sīku, nevainojamu koku veidoti meži; plūda upes, kāda vulkāna pakājē mirdzēja ezers, pār klinti urdzēja ūdenskritums. Visur redzēja fermas, kādā līdzenumā pletās pilsēta, cita bija iespiesta starp diviem pakalniem. Un visur mirdzēja miniatūra dzelzceļa sudrabotās dubultās sliedes. Pāri upēm bija uzbūvēti tilti, kuru tērauda sijas pareizi sniedzās līdz pat gultnei, pār ezeru brauca ķēžu prāmis, skaisti izliekts viadukts palīdzēja vagoniem pārvarēt kalnus. Pilsētu nomalēs bija dzelzceļa stacijas.

Un vilcieni! Caur mežu ātrā gaitā slīdēja plūdlīniju formas Super Chief, bez aizķeršanās pārvarot paceļamo tiltu. Divas dīzeļa lokomotīves vilka kravas vilcienu, kura vagoni bija pilni ar oglēm; citā bija naftas un ķimikāliju tvertnes, un trešais sastāvēja no slēgtiem lopu vagoniem. Vienas pilsētas stacijā stāvēja starppilsētu vilciens.

Kopā Karmīns saskaitīja vienpadsmit vilcienus, kas visi kustējās, izņemot pieticīgo starppilsētu vilcienu stacijā; to ātrums bija dažāds: no Super Chief straujās gaitas līdz lēnajam gliemja solim, kurā vilkās kāds kravas vilciens, kam bija piekabināti tik daudzi naftas vagoni, ka tā apbrīnojamā garumā pa vidu bija vēl pāris lokomotīvju. Un tas viss - miniatūrā! Karmīnam tas šķita visīstākais pasaules brīnums, rotaļlieta, kuras dēļ būtu vērts mirt.

-    Es nekad dzīvē neesmu neko tādu redzējis, - viņš piesmakušā balsī sacīja. - Man trūkst vārdu, lai to aprakstītu.

-    Es to būvēju, kopš mēs šeit ievācāmies pirms sešpadsmit gadiem, - atbildēja Profesors, kurš atplauka acīm redzami.

-    Tos visus uz priekšu dzen elektrība, bet vēl šodien es pāriešu uz tvaiku.

-    Tvaiku? Tas ir, lokomotīves dzīs ar malku? Oglēm?

-    Patiesībā es tvaiku radu, dedzinot alkoholu, bet princips ir tas pats. Tas ir daudz interesantāk nekā vienkārši likt tiem riņķot, tērējot mājas elektrību.

-    Varu derēt, ka jūs un zēni šeit brīnišķīgi pavadāt laiku.

Profesors saspringa, viņa acīs parādījās skatiens, no kura

Karmīnam pārskrēja šermuļi: var jau būt, ka viņa dzīve ir pagājusi kā pasakā, bet zem depresijas un izdabāšanas pašam sev slēpās vismaz nedaudz tērauda. - Mani zēni te lejā nenāk, viņiem tas ir aizliegts, - Profesors sacīja. - Kad viņi bija jaunāki un durvīm nebija atslēgu, viņi te visu izpostīja. Izpostīja! Man bija vajadzīgi četri gadi, lai salabotu bojāto. Viņi salauza manu sirdi.

Karmīnam gandrīz paspruka, ka tagad puikas noteikti jau ir gana paaugušies, lai ar cieņu izturētos pret vilcieniem, bet viņš nolēma nebāzt degunu Smita mājas lietās. - Kā jūs tiekat klāt vidum? - viņš jautāja, miegdams acis spilgtajā gaismā.

-    Vai jums ir celtnis?

-    Nē, es eju pa apakšu. Tas ir būvēts no daļām, katra atsevišķā daļa ir samērā maza. Es pasūtīju kādam hidraulikas inženierim sistēmu, ar kuras palīdzību es varu pacelt fragmentu tik, cik nepieciešams, tad pievilkt to pie malas, lai es varētu veikt izmaiņas, stāvot kājās. Tomēr tas vairāk vajadzīgs tīrīšanai nekā kaut kam citam. Ja es gribu nomainīt vilcēj spēku no dīzeļa uz tvaiku, es vienkārši novadu vilcienu pie malas, redzat?

Super Chief pameta savu maršrutu, pārbrauca vairākām krustcelēm, tikmēr citi vilcieni apstājās vai aizbrauca pa citu ceļu, un piebrauca pie galda malas. Karmīnam gandrīz likās, ka dzird vilcienu klaudzam un šņācam.

-    Vai neiebilstat, ja drusku palūkošos uz jūsu hidrauliku, Profesor?

-    Nē, nepavisam ne. Še, ņemiet līdzi šo, tur apakšā ir tumšs. - Profesors pasniedza lielu kabatas lukturi.

Tur bija papilnam gremdvirzulu, cilindru un stieņu, bet, kaut arī viņš izložņāja visu galda apakšu, Karmīns neatrada apslēptas lūkas vai maskētus nodalījumus; grīda bija lieta no betona, ļoti tīra, un kaut kādā veidā saistība starp vilcieniem un jaunām meitenēm nešķita ticama.

Bērns viņā būtu sajūsmā pavadīt atlikušo dienu, spēlējoties ar Profesora vilcieniem, tomēr, pārliecinājies, ka Smitu pagrabā nav nekā cita kā tikai vilcieni, vilcieni un vēl vilcieni, Karmīns devās projām. Elīza izrādīja viņam māju, kad viņš pajautāja, vai drīkst to apskatīt. Vienīgais, par ko viņa satraucās, bija rīkste, kas atradās uz skapja ēdamistabā, tās gals bija draudīgi sašķelts. Tatad Profesors sita savus puikas un ne jau maigi. Nu ko, arī mans tēvs mani sita, līdz es izaugu viņam pārāk liels, tam nejaukajam pundurim. Pēc viņa Savienoto Valstu armijas seržanti tāds nieks vien bija.

Pēc Smitiem viņš devās pie Ponsonbijiem, bet viņu nams bija pamests. Pa atvērtajām garāžas durvīm varēja redzēt koši sarkanu mustangu, bet ne pikapu, ko Karmīns bija redzējis novietotu Hjū autostāvvietā. Savādi ir šie cilvēki, kas brauc ar V-8 karbrioletiem! Desdemona un tagad ari Čārlzs Ponsonbijs. Šodien viņš laikam ir kaut kur devies kopā ar māsu pikapā; māsai un tās pavadonim sunim droši vien bija vajadzīgs vairāk vietas.

Viņš nolēma nedoties pie Polonovskiem. Ta vietā viņš apstājās pie telefona automāta un piezvanīja Marsiano. - Denij, aizsūti kādu ārpus pilsētas, lai uzmet aci Valtera Polonovska namiņam. Ja viņš tur ir kopā ar Mariannu, netraucējiet, bet, ja viņš tur ir viens vai arī viņa tur nav vispār, tad paraugieties apkārt gana pieklājīgi, lai Polonovskis neatceras par tādām lietām kā kratīšanas orderi.

-    Kāds ir tavs spriedums par nolaupīšanu Grotonā, Karmīn?

-    Tas noteikti ir mūsu tips, bet to pierādīt nebūs viegli. Viņš ir mainījis savus paradumus, iezvanījis jauno gadu jaunās skaņās. Tiklīdz Patriks būs atpakaļ, parunā ar viņu. Es apbraukāju hjūlingu mājas. Nē, nē, tikai bez panikas. Tikai skatos. Kaut gan tad, ja atradīšu kādu mājās, es lūgšu atļauju iemest skatu tādās vietās kā pagrabs un bēniņi. Denij, tev vajadzētu redzēt, kas ir Profesora pagrabā! Oho-ho!

No automāta viņš mēģināja piezvanīt Finčiem, taču viņu telefonu neviens tā arī nepacēla. Forbsi, kā viņš atklāja, izmantoja atbildēšanas dienesta pakalpojumus droši vien tāpēc, ka Forbsam bija darīšana ar tik daudziem pacientiem. Operatore dūdoja klausulē, ka doktors Forbss šajā nedēļas nogalē devies uz Bostonu, un iedeva viņam telefona numuru Bostonā. Kad viņš to uzgrieza, doktors Edisons Forbss viņam aizkaitināti uzrēja.

-    Es nupat dzirdēju, ka pievākta vēl viena meitene, - Forbss sacīja. - Bet uz mani neskatieties, leitnant. Mēs ar sievu esam Bostonā ar mūsu meitu Robertu. Viņa tikko ir dabūjusi darbu par dzemdību un ginekoloģijas speciālisti.

Man sāk aptrūkties aizdomās turamo, Karmīns nodomāja, nolicis klausuli un devies atpakaļ uz fordu.

Iebraukdams Halomenā pa Sikamorstrītu, viņš nolēma palūkot, ko brīvdienās dara mis Tamāra Viliča.

Caur durvju stiklojumu pārbaudījusi, kas ir nācējs, viņa atvēra durvis, tērpusies hjūlingai ļoti neatbilstošā apģērbā: plūstošā viegli caurspīdīga, sarkana zīda peņuārā, kas uz abiem gurniem bija iešķelts; ļoti seksīgs apģērbs, kas iztēlei neko daudz neatstāja. Viņa pieder pie tām sievietēm, kuras nekad nevalkā biksītes, viņš nodomāja. Sieviešu kārtas ekshi- bicioniste.

-Jūs izskatāties tā, it kā jums noderētu krūze kārtīgas kafijas. Nāciet iekšā, - viņa smaidot sacīja; tērpa sarkanā zīda atspīdums lika viņas hameleona acīm izskatīties iesarkanām un velnišķām.

-Jums ir jauks miteklis, - viņš sacīja, pavēries apkārt.

-    Tas, - viņa attrauca, - ir tik banāli, ka izklausās neīsti.

-    Es tikai pieklājīgi runājos.

-    Tad parunājieties bridi pats ar sevi, kamēr es pagatavošu kafiju.

Ar šiem vārdiem viņa nozuda virtuves virzienā, atstādama viņam brīvu vaļu apskatīt istabas iekārtojumu. Viņas gaumi varēja nosaukt par ultra modernu: spilgtas krāsas, labi ādas sēdekļi, hroms un stikls drīzāk nekā koks. Bet to visu viņš tik tikko ievēroja, visu uzmanību piesaistīja gleznas, kas gluži vai uzbruka kailajām, neaizsargātajām sienām. Goda vietā bija triptihs. Tā kreisā puse rādīja kailu, tumši sarkanas ādas krāsas sievieti ar groteski neglītu seju, kura bija nometusies ceļos, pielūdzot Kristus statuju, kas atgādināja failu; centrālajā daļā bija redzama tā pati sieviete, izlaidusies uz muguras ar plati ieplestām kājām, ar to pašu statuju kreisajā rokā; labās puses gleznā sieviete bija redzama ar statuju vagīnā, un viņas seja eksplodēja, it kā to būtu ķērusi lode ar merkūrija galviņu.

Uztvēris gleznas vēstījumu, viņš apsēdās vietā, no kuras nevarēja redzēt satraucošo mākslas darbu.

Citās gleznās vairāk bija redzama vardarbība un dusmas nekā neķītrība, taču nevienu no tām viņš neizvēlētos likt pie savām sienām. Viegla eļļas krāsu un terpentīna smarža lika viņam domāt, ka gleznu autore ir Tamāra, bet kas lika viņai izvēlēties šādu tematiku? Trūdošs vīrieša ķermenis, kas šūpojas karātavās, it kā cilvēka seja, kas šņāc un siekalojas, sažņaugta dūre, kam pa pirkstu starpām spiežas asinis. Čārlzs Ponsonbijs varbūt ari atzītu šādu mākslu, bet Karmīna acs bija gana trenēta, lai redzētu, ka viņas tehnika nav spīdoša; nē, šīs gleznas nebija tik labas, lai interesētu tādu izsmalcinātu mākslas pazinēju kā Čaks. Tās spēja tikai satraukt.

Vai nu viņa ir slima, vai ari vēl ciniskāka, nekā man šķita, viņš nodomāja.

-    Vai jums patīk mana māksla? - viņa jautāja, atkal ienākdama istabā.

-    Nē. Man tas liekas slimi.

Viņa atmeta smalko galvu un sirsnīgi iesmējās. - Jūs nepareizi saprotat manus motīvus, leitnant. Es gleznoju to, ko noteikts pircēju loks tik ļoti vēlas dabūt, ka nevar vien atdzerties. Nelaime vienīgi, ka mana tehnika nav tik laba kā šīs jomas meistariem, tāpēc savus darbus es varu pārdot tikai temata dēļ.

-    Cik nojaušu, tad par grašiem. Vai ne?

-   Jā. Kaut arī varbūt kādu dienu es varēšu ar to nopelnīt iztiku. īsta naudas bedre ir ierobežotas tirāžas novilkumi, bet es neesmu litogrāfe. Man ir nepieciešamas mācības, ko nevaru atļauties.

-   Joprojām maksājat par Hjū izšķērdēšanu, ja?

Viņa pielēca kājās no sava krēsla un neatbildējusi atgriezās virtuvē.

Viņas gatavotā kafija bija ļoti laba; viņš kāri to dzēra, un pats no saldētavas paņēma ābolmaizīti.

-Jums šī vieta pieder, man šķiet, - viņš sacīja, juzdamies labāk.

-    Vai esat šo to izspiegojis?

-    Skaidra lieta. Tas piederas pie darba.

-    Tomēr jums pietiek nekaunības vērtēt manu darbu. Jā, - viņa turpināja, glāstīdama kaklu ar slaiku, skaistu roku, - man pieder šī māja. Otro stāvu es izīrēju radioloģijas rezidentam un viņa sievai, medmāsai, un augšstāvā dzīvo lesbiešu pāris, kuras ir ornitoloģes un strādā Bērka bioloģijas tornī. īres nauda mani notur uz ūdens kopš mana… ēe… nelielā negadījuma.

Tieši tā, Tamāra, saki vien, tas tev piestāv labāk nekā sašutums. - Profesors deva mājienu, ka jūsu tālaika vīrs jūs vadīja.

Viņa paliecās uz priekšu, pavilkuši kājas zem sevis, nicinoši savilkusi lūpu. - Mēdz teikt, ka neviens nedara to, ko negrib, tad kā jums šķiet?

-    Man šķiet, ka jūs viņu stipri mīlējāt.

-    Cik jūs esat vērīgs, leitnant! Laikam jau tā bija, bet tagad man šķiet, ka tas bija pirms veselas mūžības.

-    Vai jūsu īrnieki izmanto pagrabu? - viņš mainīja tematu.

Viņas krēmkrāsas plakstiņi pievērās un lūpas viegli savilkās. - Nē. Pagrabs ir mans.

-    Man gan nav ordera, bet vai jums būtu iebildumi, ja es paskatītos?

Viņas krūtsgali kļuva cieti, it kā piepeši viņai būtu kļuvis auksti. - Kāpēc? Kas ir noticis? - viņa asi noprasīja.

-    Ir notikusi vēl viena nolaupīšana. Pagājušajā naktī Grotonā.

-    Un jums šķiet: tāpēc, ka es gleznoju to, ko gleznoju, es esmu psihopāte, kuras pagrabs mirkst asinīs. Skatieties, kur vien gribat, man par to ir nospļauties, - viņa noteica, tad izgāja telpā, kas, kā viņš noprata, agrāk būs bijusi otra guļamistaba, bet tagad bija pārveidota par Tamāras darbnīcu.

Karmīns darīja tā, kā viņa bija vēlējusi, pārmeklēja pagrabu, bet atrada tikai beigtu žurku slazdā; ja viņam Tamāra patiktu, viņš žurku izņemtu, bet, tā kā viņam nepatika, viņš to atstāja slazdā.

Viņas guļamistaba bija ļoti interesanta: melna āda, melni satīna palagi, gana izturīga gulta, lai pie tās pieslēgtu ar roku dzelžiem, uz melnā paklāja - zebras āda ar veselu galvu, kurā spīdēja sarkanas stikla acis. Varu derēt, viņš domāja, klusi staigādams apkārt, ka tu, mīļā, neesi tā, kuru te sit. Tu esi bargā kundze. Interesanti, kurš ir tavs peramais zēns?

Uz naktsskapīša tajā gultas pusē, kura laikam bija viņas, stāvēja grezns sudraba rāmis ar fotogrāfiju; tajā bija redzama pavecāka, stingra sieviete, kura bija gana līdzīga Tamārai, lai būtu mamma. Viņš pacēla rāmi, lai tas izskatītos ikdienišķi, ja viņa tobrīd ienāktu istabā, tad žigli izņēma rāmja aizmuguri. Bingo! Viss skaidrs. Aiz mammas bija Keita Kintona fotogrāfija pilnā augumā; viņš bija pilnīgi kails, ar mistera universa cienīgu augumu un piecpadsmitgadnieka erekciju. Vēl trīsdesmit sekundes, un uz galda atkal stāvēja mamma. Kāpēc nevienam neienāk prātā, ka vienas fotogrāfijas paslēpšana aiz otras ir viens no senākajiem trikiem pasaulē? Tagad man par jums ir zināms viss, mis Tamāra Viliča. Tu varbūt per citus, bet ne viņu - no tā ciestu viņa darbs. Vai jūs kopā varbūt spēlējaties? Tu viņu saģērb kā mazuli un uzsit pa dupsi? Vai tu tēlo medmāsu, kas taisa viņam klizmu? Palaistuvi, kas viņu savāc kādā bārā? Skat, skat!

Tā kā citur vairs nebija, kur iet, viņš devās mājās, bet izkāpa no lifta desmitajā stāvā un nospieda Desdemonas skaļruņa pogu. Viņas balss atbildot izklausījās neizteiksmīga - tas nenozīmēja nepatiku, tādas bija tehnoloģijas.

-    Ir nolaupīta vēl viena meitene, - viņš drosmīgi sacīja, vilkdams nost ārdrēbes.

-    Ak nē, Karmīn! Ir pagājis tikai mēnesis!

Viņš palūkojās apkārt, ieraudzīja rokdarbu groziņu un topošo galdautu, kas būs gatavs ātrāk, nekā tas būtu bijis dienās, kad viņa vēl devās pārgājienos. - Kāpēc, - viņš noprasīja, jo viņa dūša bija pilnīgi sašļukusi un to vajadzēja pār kādu izgāzt, - tu esi tāda skopule, Desdemona? Kāpēc tu netērē naudu sev? Kāpēc tava dzīve ir tik askētiska? Vai tu reizi pa reizei vari nopirkt kādu glītu apģērba gabalu?

Viņa stāvēja pilnīgi mierīgi, ap sakniebtajām lūpām āda bija nobālējusi, bet acīs bija tādas skumjas, kādas viņš nebija redzējis pat pēc Čārlija nāves. - Es esmu vecmeita, es krāju vecumdienām, - viņa rāmi atbildēja, - bet ne tikai tāpēc. Pēc pieciem gadiem es došos mājās - uz vietu, kur nav vardarbības, nav ieročus vicinošu kruķu, nav Konektikutas Briesmoņa. Tāpēc.

-    Piedod, man nebija tiesību to jautāt. Piedod man.

-    Ne šodien, un varbūt nekad, - viņa atteica, atvērdama durvis. Ārdrēbes sekoja to īpašniekam, piezemēdamās kaudzē uz grīdas. - Ardievu, leitnant Delmoniko.

piecpadsmitā nodaļa

Otrdiena, 1966. gada 4. janvāris

Pirmā jaunā gada darbdiena bija vējaina un sniegota, bet laikapstākļi nebija kādu traucējuši izgreznot Hjū sienas ar gra- fiti - SLEPKAVAS, RASISTI, CŪKAS, FAŠISTI -, svastiku un tieši uz galvenās fasādes: HALOMENAS KUKLUKSKLANS.

Kad Profesors ieradās un ieraudzīja, kas izdarīts ar viņa acuraugu, viņš sabruka. Sirdstrieka viņu neķēra; Roberta Mor- denta Smita krīze bija garīga. Viņu aizveda ātrās palīdzības mašīnā, kuras atbildīgā komanda apzinājās, ka tad, kad viņi piebrauks pie blakusēkas ātrās palīdzības nodaļas, vajadzēs saukt nevis kardiologus, bet psihiatrus. Viņš raudāja, viņš vaidēja, viņš kauca, viņš šļupstēja, viņš neprāta murgos kaut ko runāja.

Karmīns personīgi atbrauca uz Hjū, juzdamies tikpat pateicīgs kā Džons Silvestri, ka šī ziema galu galā rādījās būt barga; īstās rasu nesaskaņas nesāks trakot agrāk kā pavasarī. Tikai divi melnādaini vīri spītēja laikapstākļiem un turēja plakātus, kas jau bija vējā krietni paplosīti. Viena seja šķita pazīstama; viņš apstājās pie ieejas durvīm un nopētīja to. Sejas īpašnieks bija maza auguma, kalsns, nenozīmīgs, ar ļoti tumšu ādu, nedz izskatīgs, nedz seksīgs. Tad kur, kur, kur? Piemirstas atmiņas mēdza uzpeldēt piepeši; tieši tā notika arī ar šo. Ja kas reiz palika Karmīna atmiņā, tad uz visiem laikiem, lai uzrastos tad, kad apstākļu sakritībā to prasīja. Otisa Grīna sievas krustdēls Veslijs le Klerks.

Viņš pagriezās un soļoja pie le Klerka un tā kompanjona, vēl viena sīka gariņa, kurš neizskatījās tik apņēmības pilns kā Veslijs.

-    Ejiet mājās, puiši, - viņš draudzīgi iesāka, - citādi mums nāksies jūs vai nu izrakt, vai ierakt vēl dziļāk kupenās. Tikai, mister le Klerk, es vispirms vēlētos pārmīt kādu vārdu ar jums. Ienāciet iekšā, tur ir siltāk. Es jūs neapcietinu, es tikai gribu aprunāties, skauta goda vārds.

Karmīnam par nelielu pārsteigumu, Veslijs viņam paklausīgi sekoja, bet otrs vīrietis veikli manījās prom kā skolaspuika, kas atlaists no stundām.

-   Jūs esat Veslijs le Klerks, vai ne? - Karmīns jautāja, kad viņi reiz bija iekšā un nodauzīja sniegu no zābakiem.

-    Un kas tad ir, ja esmu, a?

-    Misis Grīnas krustdēls no Luiziānas.

-    Aha, un man ir ieraksts, varat sev aiztaupīt laiku, to meklējot. Es esmu pazīstams aģitators. Citiem vārdiem sakot, kaitinošs nēģeris.

-    Cik ilgu laiku tu sabiji cietumā, Ves?

-    Visu termiņu, piecus gadus. Nekādu riteņu disku zādzību vai bruņotu laupīšanu. Tikai iekaustīju pāris stulbu nēģeru nīdēju.

-    Un ko tu dari Halomenā, ja neņem vērā mierīgas demonstrācijas un Melnās brigādes jakas valkāšanu?

-    Taisu instrumentus Pārson Surgical Supplies.

-   Tas ir labs darbs, tur vajadzīgas prasmīgas rokas un ass prāts.

Veslijs palūrēja uz augumā daudz garāko Karmīnu kā pun- durbroileris uz cīņas gaili. - Kas tev par daļu, ko es daru, a? Domā, ka es uzķēzīju tos brīnumus ārā, a?

-    Ak, liecies taču mierā, Ves! - Karmīns gurdeni pārtrauca. - Grafiti nav sakara ar Melno brigādi, tos uzķēzījuši puikas no Trevisas vidusskolas, domā - es to nenojaušu? Es tikai gribu zināt, kāpēc tu slaisties te apkārt galīgi pārsalis, ja laiks tāpat ir pārāk slikts, lai savāktu kādu publiku.

-    Es te esmu, lai baltajiem parādītu, ka pienācis laiks satraukties, mister Gudreli. Jūs šito slepkavu nenoķersiet, jo to negribat. Mans viedoklis, mister Gudreli, - tās melnās meitenes nogalināt jūs.

-    Nē, Ves, tas neesmu es. - Karmīns atbalstījās pret sienu un uzlūkoja Vesliju ar neslēptu līdzjūtību. - Neej Muhameda ceļu! Tas nav pareizs. Labāka dzīve melnādainajiem netiks panākta ar vardarbību, lai arī ko par terorismu teicis Ļeņins. Galu galā - ne viens vien baltais divsimt gadu garumā ir terorizējis afroamerikāņus, bet vai tas iznīcināja melno garu? Atgriezies skolā, Ves, iegūsti grādu tiesību zinātnēs. Tas melnādainajiem palīdzēs vairāk, nekā to var Muhameds el Nesrs.

-    Kā tad! Kur lai es tam rauju naudu?

-    Taisot instrumentus Pārson Surgical Supplies. Halomenā ir labas vakarskolas, un tur ir daudz cilvēku, kas labprāt palīdzētu.

-    Baltie savu žēlastību var iebāzt pakaļā!

-    Kas teicis, ka es runāju par baltajiem? Daudzi no šiem cilvēkiem ir melnādainie. Uzņēmēji, profesionāļi. Es nezinu, vai tādi jau ir Luiziānā, bet Konektikutā pavisam noteikti, un neviens no viņiem nav Tēvocis Toms. Viņi strādā pašu cilvēkiem.

Veslijs le Klerks par atbildi pagriezās uz papēža un aizgāja, pacēlis gaisā labo dūri.

-    Vismaz, Ves, - Karmīns noteica, smaidot noskatīdamies uz aizgājēja muguru, - tu man neparādīji vidējo pirkstu.

Bet Veslijs le Klerks nedomāja par rupjiem žestiem, iedams mājup pa arvien biezāko sniegu. Viņš domāja gluži citādi par leitnantu Karmīnu Delmoniko. Gudrs, ļoti gudrs. Pārāk vēss un pašpārliecināts, lai dotu ieganstu brēkt par vajāšanu vai pat diskrimināciju; viņš uzskatīja, ka pareizais ceļš ir mierīgais, bez dusmām. Tikai ne šoreiz. Manas dusmas viņam neapdzēst. Pateicoties Otisam, es varu Muhamedam sniegt informāciju, kas viņam būs vajadzīga, tiklīdz pienāks pavasaris. Pēdējā laikā Muhameds mani uzlūko ar mazliet lielāku cieņu, un ko viņš teiks, kad es pastāstīšu, ka Halomenas kruķi joprojām ošņājas ap Hjū? Atbilde slēpjas Hjū. Delmoniko to zina tikpat labi kā es. Bagātie, priviliģētie baltie. Kad katrs melnais amerikānis būs Muhameda el Nesra sekotājs, viss mainīsies.

-    Ceļš ir grūts, - Muhameds el Nesrs sacīja Ali el Kadi. - Pārāk daudziem no mūsu melnajiem brāļiem ir izskalotas smadzenes, un pārāk daudzi ir padevušies balto spēcīgākajiem ieročiem: narkotikām un alkoholam. Pat tagad, kad Briesmonis ir nolaupījis īstu melno meiteni, mūsu rindas nepapildinās pietiekami.

-    Mūsu cilvēkiem vajag vairāk provokācijas, - Ali el Kadi atbildēja; šo vārdu Veslijs le Klerks bija izvēlējies, pārejot islāmticībā.

-    Nē, - pārliecināti atteica Muhameds. - Mūsu cilvēkiem tas nav vajadzīgs, bet gan Melnajai brigādei. Un ne jau provokācija. Mums nepieciešams moceklis, Ali. Brīnišķīgs piemērs, kas liks desmitiem tūkstošu vīru mums sekot. - Viņš paplikšķināja Veslijam-Ali roku. - Pagaidām ej strādā savu darbu, strādā labi. Piesakies vakarskolā. Izdabā tam neticīgo cūkām Delmoniko. Un uzzini visu, ko vari.

Forbsi joprojām bija Bostonā, kur gatavojās palikt, līdz ceļi atkal kļūs drošāki, un Finči bija ieputināti. Valts Polonovskis bija nedēļas nogali pavadījis savā namiņā, bet kopā ar visnotaļ dzīvīgu meiteni Mariannu. Vīri, ko Denijs Marsiano bija aizsūtījis turp noskaidrot apstākļus, nelika manīt savu klātbūtni; Karmīna plānos neietilpa katru hjūlingu iegrūst lielākās bēdās, nekā tās jau bija, un tas nozīmēja palīdzēt Polonovskim glabāt viņa noslēpumu - pagaidām.

Mājā Dublinroudā Patriks nebija atradis it neko, kas apstiprinātu vai izslēgtu viņu meklēto kā vainīgu nolaupīšanā, kaut ari bija apstiprinājies, ka izmantots ēteris.

-    Viņš velk kaut kādu aizsargtērpu, - Patriks stāstīja savam brālēnam. - Tas ir izgatavots no tāda auduma, kam neplūk šķiedra, un, lai kas viņam būtu kājās, šiem apaviem ir gludas zoles, kas neatstāj nospiedumus, ja vien neiekāpj dubļos, un to viņš nedara. Ietērpam ir cieši pieguļoša cepure vai kapuce, kas nosedz visus matus, un rokās viņam ir cimdi. 1a kā nolaupīšana notika naktī, visas drēbes noteikti ir melnas. Viņš, iespējams, krāso arī melnu seju. Es domāju, ka ietērps varētu būt no gumijas un pieguļošs kā nirēja kostīms.

-    Tajos nav iespējams veikli kustēties, Patsij.

-    Ne jau mūsdienās, ja vien var atļauties to labāko.

-    Un viņš to var atļauties, jo man šķiet, ka viņam naudas netrūkst.

Korija un Eiba aptauja Grotonā nedeva nekādus rezultātus; Jaungada nakts allaž bija trokšņaina.

-    Paldies, puiši, - Karmīns pateicās.

Neviens neizteica skaļi acīm redzamo: viņi zinās vairāk, kad tiks atrasts Margaretas līķis.

Iepriekšējā vakarā Karmīns, meklējot doktoru Hideki Sacumu, bija uzbraucis līdz Nutmeg apdrošināšanas kompānijas ēkas pēdējam stāvam. Doktors labprāt viņu pieņēma.

-    Te ir jauki, - Karmīns sacīja, lūkodamies apkārt. - Es mēģināju vakar vakarā, doktor, bet jūs nebijāt mājās.

-    Nē, es biju savā vasaras mājā Keipa ragā. Čathemā. Kad noklausījos laika ziņas, es izlēmu jau šodien atgriezties mājās.

Tātad Sacumam bija vasaras māja Čathemā, ko? Tajā brūnajā ferrari tas būtu trīs stundu brauciens. Bet mazāk, ja tas sāktos Grotonā.

-Jūsu pagalms ir skaists, - Karmīns sacīja, pieiedams pie stikla sienas, lai noraudzītos skatā.

-    Kādreiz tā bija, bet tajā ir dažas disharmonijas, ko es cenšos labot. Man tas vēl nav izdevies, leitnant. Varbūt vainīga ir Holivudas ciprese - tas nav japāņu koks. Es to tur iestādīju, jo man šķita, ka nepieciešams kaut kas no Amerikas, bet varbūt es kļūdos.

-    Manuprāt, doktor, tieši tā šim dārzam ir nepieciešama - garāka, savijusies pati ar sevi dubultā spirālē. Bez tās šeit nav nekā gana augsta, kas aizsniegtu sienu augšdaļu, un ari nekā simetriska.

-    Es saprotu jūsu domu.

Kā tad, nodomāja Karmīns. Ko gan gaijin var zināt par dārza universu?

-    Ser, vai jūs man atļausiet kādu aizsūtīt apskatīt jūsu māju Keipa ragā?

-    Nē, leitnant, neatļaušu. Ja jūs to kaut vai tikai mēģināsiet, es jūs iesūdzēšu tiesā.

Tā pirmdiena beidzās bez jaunumiem.

Pulksten sešos otrdienas vakarā viņš ieradās Ponsonbijlei- nas sestajā namā, lai sastaptu Ponsonbijus viņu miteklī. Par viņa mašīnas piebraukšanu vēstīja liela suņa dobjie rējieni. Kad Čārlzs Ponsonbijs atvēra durvis, viņš aiz kaklasiksnas turēja māsas suni-pavadoni?

-    Savāda suga, - Karmīns sacīja Ponsonbijam, vējtveri atbrīvodamies no biezajām drēbēm.

-    Pa pusei zeltainais labradors, pa pusei vācu aitu suns, - Čārlzs paskaidroja, pakarinādams drēbes. - Mēs to saucam par labravilku, un tās vārds ir Bidija. Viss kārtībā, sirsniņ, leitnants ir draugs.

Suns nebija par to pārliecināts. Tas izlēma ļaut Karmīnam ienākt, bet nenolaida no viņa uzmanīgu skatienu.

-     Mēs esam virtuvē, esam sākuši gatavot Bēthovena vakariņas. Trešā, piektā un septītā simfonija - mums tās allaž patikušas labāk par tām, kurām ir pāra numuri. Nāciet iekšā. Ceru, jums nav iebildumu, ja sēdēsim virtuvē.

-    Es priecāšos sēdēt jebkur, doktor Ponsonbij.

-    Sauciet mani par Čaku, kaut skata pēc es ievērošu jūsu amata nosaukuma. Klēra mani allaž sauc par Čārlzu.

Viņš pavadīja Karmīnu caur 250 gadu vecu namu, kam sijas aiz vecuma ir ieliekušās un grīdas vairs nav gludas; viņi iegāja nedaudz modernākā ēdamistabā, tā bija apvienota ar virtuvi, kas acīmredzot bija te jau no pirmsākumiem. Šeit ķirmju ejas, izbalējusi krāsa un nobružāts koks bija autentiski: skaud droši, misis Elīza Smita!

-    Šī virtuve senāk laikam bija atsevišķi no mājas, - Karmīns sacīja, paspiezdams roku nepilnu četrdesmit gadu vecai sievietei, kura izskatījās gluži tāpat kā viņas brālis, pat ūdeņainās acis bija tādas pašas.

-    Sēdieties šeit, leitnant, - viņa sacīja Lorēnas Bakālas balsī, pamādama uz Vindzoras krēsla pusi. - Jā, virtuve bija atsevišķi. Tas bija nepieciešams gadījumā, ja izceltos ugunsgrēks. Citādi nodegtu visa māja. Mēs ar Čārlzu pievienojām to mājai ar ēdamistabu, bet kādas galvassāpes sagādāja būvniecība!

-    Kāpēc tā? - Karmīns jautāja, paņemdams no Čārlza glāzi šerija.

-    Noteikumi paredz, ka mums jābūvē no tikpat veca koka, kāds ir pārējā mājā, - paskaidroja Čārlzs, apsēzdamies iepretim Karmīnam. - Pēc ilgiem meklējumiem es atradu divus vecus šķūņus Ņujorkas štata ziemeļos un nopirku abus. Koka izrādījās pārāk daudz, bet mēs atlikumu saglabājām, ja vēl kādreiz nāktos ko labot. Labs, ciets ozols.

Klēra stāvēja iesāņus pret Karmīnu, turēdama lokanu nazi ar plānu asmeni, ko izmantoja, sagatavojot divus biezus steika filejas gabalus. Karmīns vēroja, kā viņas jutīgie pirksti ieslidina nazi zem cīpslas un vienā šķēlienā to nogriež, nezaudējot ne kriksīti gaļas. Viņai tas izdevās labāk, nekā būtu izdevies viņam pašam.

-    Vai jums patīk Bēthovens? - viņa jautāja.

-Jā, ļoti.

-    Tad varbūt paēdīsiet ar mums? Ēdiena ir gana, par to varat būt drošs, leitnant, - viņa piedāvāja, noskalodama nazi zem misiņa krāna virs akmens izlietnes. - Vispirms būs siera un spinātu suflē, tad citronu šerbets, lai attīrītu garšas kārpiņas, tad liellopu fileja ar Bernēzas mērci, pašgatavotā gaļas buljonā vārīti jaunie kartupeļi un cukurzirnīši.

-    Izklausās gardi, bet es nevaru ilgi palikt. - Viņš iemalkoja šeriju, kas izrādījās ļoti labs.

-    Čārlzs man teica, ka pazudusi vēl viena meitene, - viņa sacīja.

-   Jā, mis Ponsonbija.

-    Sauciet mani par Klēru. - Viņa nopūtās, nolika nazi un pievienojās viņiem pie galda, paņemdama glāzi šerija, it kā to redzētu.

Virtuve bija gandrīz tāda, kāda tā vienmēr bijusi, vienīgi vietā, kur agrāk atradās liela astoņpadsmitā gadsimta krāsns maizes cepšanai un ēdienu vārīšanai, tagad bija liels kamīns. Karmīnam likās, ka telpā ir pārāk karsti.

-   Aga krāsns? Es tādu nepazīstu, - viņš sacīja, pabeigdams savu šeriju.

-    Mēs to nopirkām Anglijā kādā savā ārzemju ceļojumā pirms daudziem gadiem, - Čārlzs paskaidroja. - Tajā ir ļoti lēna krāsns, ja kaut kas jāgatavo visu dienu, kā arī ļoti ātra krāsns, ja jācep pīrāgs vai franču maize. Daudz nodalījumu. Ziemā tā mūs apgādā arī ar silto ūdeni.

-    Tā darbojas ar naftu?

-    Nē, koku.

-    Vai tas nav dārgi? Dedzināmā nafta maksā tikai deviņus centus galonā [6] . Koks noteikti maksā daudz vairāk.

-    Tā būtu, leitnant, ja man tas būtu jāpērk, bet man nav. Mums pieder divdesmit akri izcērtama meža aiz Dusošā Milža, tas ir pēdējais mums piederošais zemes gabals, ja neņem vērā piecus akrus šeit. Katru pavasari es izcērtu tik koku, cik man ir vajadzīgs, un iestādu vietā jaunus.

Jēziņ, atkal sākas! - Karmīns nodomāja. Cik daudziem hjū- lingiem rezervē ir šādas slepenas vietiņas? Eibam un Korijam būs rīt jādodas turp un jāizķemmē viņa divdesmit akri meža - kā viņiem tas patiks šajā sniegā! Bendžaminam Lībmanam ir tik tīrs morgs, ka mums būtu viņš jāpieķer darbībā, un Profesora pagrabs ir pilns ar vilcieniem, bet vesels mežs…

Vēl viena glāze Ponsonbiju šerija lika Karmīnam apzināties, ka viņš nav ēdis ne brokastis, ne pusdienas; laiks doties prom.

-    Ceru, jūs neuzskatīsiet manu jautājumu par rupju, Klēra, bet vai jūs esat akla kopš dzimšanas? - viņš apvaicājās.

-   Jā, - viņa līksmi attrauca. - Esmu viena no tiem mazuļiem, kam inkubatorā iebaroja tīru skābekli. Aiz nezināšanas.

Piepešs žēlums lika viņam novērsties un palūkoties uz sienu, kur karājās vairākas fotogrāfijas rāmjos, dažas no tām izskatījās tik senas, ka varētu būt sēpijas dagerotipijas. Sejās bija redzama izteiktā ģimenes līdzība: stūraini, nelokāmi vaibsti, izteiksmīgas uzacis un biezi, tumši mati. Vienīgā atšķirīgā fotogrāfija bija nesenākā: paveca sieviete, kuras seja daudz vairāk atgādināja Čārlza un Klēras vaibstus, sākot no paspū- rušajiem matiem un beidzot ar ūdeņaini blāvajām acīm un garajiem, skumjajiem vaibstiem. Viņu māte? Jā, viņi nebija atsitušies Ponsonbijos, bet mātē.

-    Mana māte, - Klēra noteica, parādīdama apbrīnojamu spēju noteikt, kas notiek redzīgo pasaulē. - Neliecieties traucēties par manu gaišredzību, leitnant. Zināmā mērā tā ir veikla krāpšana.

-    Es varu pateikt, ka tā ir jūsu māte un jūs drīzāk līdzināties viņai nekā Ponsonbiju senčiem.

-    Viņa nāca no Saningtonu dzimtas Klīvlendā, un mēs tiešām līdzināmies Saningtoniem. Mamma nomira pirms trim gadiem, tas bija atvieglojums. Viņa bija ļoti nopietni garīgi slima. Bet Amerikas revolūcijas meitu [7] nedrīkst iesprostot senilu veču pilnā aprūpes mājā, tāpēc es pati viņu apkopu līdz pat pēdējam. Jāpiebilst, ka ar lielisku palīdzību no pašvaldības.

Tātad šī ir Amerikāņu revolūcijās meitu māja, Karmīns nodomāja. Ponsonbijs un viņa māsa droši vien nebalso ne par vienu, kas attāli saistīts ar Čingishanu.

Viņš piecēlās kājās, juta, ka galva drusku griežas; Ponson- biji savu šeriju pasniedza vīna glāzēs, nevis mazos šerija biķe- rīšos. - Paldies par viesmīlību, es to novērtēju. - Viņš uzmeta skatienu sunim, kas gulēja, nenolaizdams no viņa ne acu. - Atā, Bidij. Man ari bija prieks iepazīties.

-    Ko tu domā par labo leitnantu Delmoniko? - Čārlzs Ponsonbijs jautāja māsai, atgriezies virtuvē.

-    Viņš neko daudz nepalaiž garām, - viņa noteica, ielikdama stingri sakultus olu baltumus siera un spinātu mērcē.

-    Taisnība. Jau rīt pat viņi ložņās pa mūsu mežu.

-    Vai tevi tas satrauc?

-    Nepavisam, - Čārlzs attrauca, iztukšodams no trauka negatavo suflē un ielikdams karstajā krāsnī. - Kaut gan man viņu žēl. Velti meklējumi rada izmisumu.

sešpadsmitā nodaļa

Ceturtdiena, 1966. gada 13.janvaris

-    Karmīns izskatās nomākts, - Marsiano pačukstēja Pat- rikam.

-    Viņi ar Desdemonu nesarunājas.

Komisārs Silvestri nokremšļojās. - Tātad - cik no viņiem atteicās ļaut mums pārmeklēt īpašumu bez kratīšanas ordera?

-    Lielākoties viņi bija visai atsaucīgi, - atbildēja Karmīns, kurš tik tiešām izskatījās nomākts. - Es drīkstu paskatīties visu, ko lūdzu, kaut arī es piesargājos, lai kopā ar mani vienmēr būtu vismaz viens no viņiem pašiem. Es neprasīju Čārlzam Ponsonbijam, vai varu apskatīt viņa māju, jo neredzēju tam jēgu. Ja Korijs un Eibs visā šajā sniegā atradīs kādas pēdas vai arī norādes, ka ir apslēptas svaigas pēdas, tad es pajautāšu. Es domāju, ka visi divdesmit akri ir tīri, un kādēļ gan pirms laika satraukt Čaku un Klēru?

-    Tev patīk Klēra Ponsonbija, - Silvestri izteica apgalvojumu.

-Jā, tā ir. Viņa ir apbrīnojama sieviete, neglabā nekādu naidu par to, kas viņai nodarīts. - Viņš pārtrauca domāt par Klēru. - Atbildot uz jūsu sākotnējo jautājumu: pašlaik man ir atteikuši Sacuma, Čandra un Šillers - trīs ārzemnieki. Sacuma aizsūtīja savu privāto kalpotāju Eido uz māju Keipa ragā sekundes desmit pēc tam, kad biju aizgājis no viņa penthausa apartamentiem, tā man šķiet. Čandra ir iedomīgs maita, bet tas droši vien ir saprotami, ja viņš ir maharadžas pirmdzimtais dēls. Pat tad, ja mums izdotos dabūt orderi, viņš sūdzētos Indijas vēstniecībā, un indieši ir viegli aizskarama un agresīva tauta. Šillers ir drīzāk nožēlojams gadījums. Es viņu neturu aizdomās ne par ko ļaunāku kā kaudzēm kailu jaunu vīriešu fotogrāfiju pie sienām, bet es nemēģināju viņu piespiest pašnāvības mēģinājuma dēļ. Tas bija stingrs lēmums, nevis tikai izrādīšanās.

Karmīns pasmaidīja. - Runājot par kailu vīriešu fotogrāfijām, es atradu mazu noslēpumu bargās kundzes Tamāras Vili- čas guļamistabā. Tur bija bilde ar nevienu citu kā to ambiciozo neiroķirurgu Keitu Kintonu, kas tajā bildē pozē labāk par misteru Pasaule. Runā, ka veči, kas to vien dara kā trenē muskuļus, mēģina kompensēt pārāk mazu locekli, bet par viņu to nevarētu teikt. Viņējais ir liels kā pornozvaigznei.

-    Un ko tu zini? - Marsiano jautāja, atlaizdamies krēslā, lai izvairītos no Silvestri cigāra - kāpēc tam allaž bija jābūt viņa degunam, zem kura tas tika pagrūsts? - Vai tas izslēdz Kinto- nus? Vai Tamāru Viliču?

-    Ne pilnībā, Denij, kaut gan viņi nekad nav bijuši manā sarakstā. Viņa glezno ļoti dīvainas gleznas un ir bargā kundze.

-    Tātad mazajam Keitam patīk, ka viņu kārtīgi ieper.

-    Tā izskatās. Tomēr Tamāra nedrīkst viņu pārāk iezīmēt, jo tad pamanīs viņa rūpīgā sieva. Visvairāk man žēl viņa mātes.

-    Vēl viena, kas tev patīk, - Silvestri nosmīnēja.

-    Nūjā, vispār jau satraukties būtu vērts, ja man vispār neviens nepatiktu.

-    Kāds tagad ir tavs plāns? - Marsiano jautāja.

-    Pamocīt Tamāru ar Kintona padarīšanu.

-    Tas tev nekādas sirdssāpes nesagādās. Viņa tev nepatīk.

Viņš atrada Tamāru kabinetā. - Es uzgāju doktora Keita Kintona fotogrāfiju zem jūsu mātes attēla, - viņš rāmi sacīja, apbrīnodams viņas drosmi; sievietes acis, kas šajā gaismā bija drīzāk haki krāsas, bezbailīgi vērās viņam sejā.

-    Drāšanās neliecina par slepkavību, leitnant, - viņa sacīja. - Turklāt, ja to labprātīgi piekopj divi pieaugušie, tas pat nav noziegums.

-     Drāšanās mani neinteresē, mis Viliča. Es gribu zināt, kur jūs satiekaties, lai drāztos.

-    Manā mājā, manā dzīvoklī.

-    Kur puse kaimiņu strādā vai nu Čabas Medicīnas skolā, vai Zinātnes pakalnā? Kāds, kas pazīst Kintonu vai viņa mašīnu, noteikti agrāk vai vēlāk viņu pamanītu. Man šķiet, jums kaut kur ir slēpnis.

-Jūs kļūdāties, slēpņa nav. Es esmu brīva, dzīvoju viena pati, un Keits uzmanās, lai tuvumā neviena nebūtu, ja viņš ierodas pirms tumsas. Kaut gan pirms tumsas viņš nekad neierodas. Tāpēc man patīk ziemas.

-    Kā ar skatieniem aiz mežģīņu aizkariem? Jūsu dēka ar viņu doktoru Kintonu ar Hjū saista dubulti. Viņa sieva un mīļākā strādā šeit. Vai viņa sievai tas ir zināms?

-    Viņa dzīvo pilnīgā neziņā, bet laikam jau jūs par Keitu un mani tagad izbrēksiet malu malās, - Tamāra īgni attrauca.

-    Es negrasos neko izbrēkt, mis Viliča, taču man būs jāaprunājas ar Keitu Kintonu, jāpārliecinās, ka kaut kur nav slēpņa. Es jūsu attiecībās saskatu vardarbību, un vardarbība parasti nozīmē drošu paslēptuvi.

-    Kur nevar dzirdēt kliedzienus. Mēs nekad tik tālu neejam, leitnant, drīzāk ir runa par kāda scenārija izspēlēšanu, - viņa sacīja. - Stingra skolotāja ar mazu, palaidnīgu zēnu, policiste ar roku dzelžiem un steku - jūs jau zināt. - Viņas seja pie- tumsa, viņa nodrebēja. - Viņš mani pametīs. Ak Dievs, ko gan es tad darīšu? Ko es darīšu, kad viņš mani pametīs?

Kas tikai pierāda, Karmīns promejot nodomāja, cik kļūdaini var izrādīties pieņēmumi. Man šķita, ka vienīgais cilvēks pasaulē, ko viņa mīl, ir viņa pati, bet viņa ir kā traka pēc tā tītara Keita Kintona, kas varētu būt iedvesmas avots viņas gleznām. Tās rāda, ko viņa domā par mīlestību, - bet cik skumji, ka ienīst mīlestību! Jo viņa zina, ka Keits Kintons pie viņas nāk tikai seksa dēļ. Mīl viņš Hildu - ja vispār spēj mīlēt.

Tamāra viņu noķēra pie lifta.

-Ja jūs steidzaties, leitnant, doktoru Kintonu varat sastapt starp operācijām, - viņa sacīja. - Halomenas slimnīca, desmitais stāvs. Visērtāk tur var nokļūt pa tuneli.

Tas bija tikpat spokains kā visi tuneļi; pēc tam kad Karmīns bija izpētījis tuneļu labirintu, kādos japāņi dažās Klusā okeāna salās bija pārlaiduši karu, viņu tie biedēja, viņam bija jāpiespiežas, lai Londonā nokāptu pazemē tuneļos, kas savienoja metrostacijas. Tuneļos mājoja dusmas, niknums, kas sūcās no iztraucētās zemes. Lai cik sauss un labi apgaismots būtu tunelis, tas raisīja asociācijas ar slēptām šausmām. Viņš nogāja simt jardu pa Hjū tuneli, nogriezās tā labajā atzarā un nonāca slimnīcas pagrabā netālu no veļas mazgātavas.

Visas operāciju zāles atradās desmitajā stāvā, bet Keits Kintons viņu gaidīja pie lifta, tērpies zaļā virsvalkā, ar pāris kokvilnas maskām, kas noslīdējušas uz pleciem.

-    Privāti, es uzstāju, lai tas paliek privāti, - neiroķirurgs čukstēja. - Šeit, ātri!

"Šeit" izrādījās pieliekamais, kas bija pilns ar kastēm, tajā nebija nedz krēslu, nedz piemērotas gaisotnes, ko Karmīns varētu izmantot labākam efektam.

-    Mis Viliča jums pateica, ko? - viņš jautāja. - Es vispār negribēju, lai tā sasodītā fotogrāfija tiktu uzņemta!

-Jums vajadzēja to saplēst.

-    Ak jēziņ, leitnant, jūs nesaprotat! Viņa to gribējāt Tamāra ir… ir fantastiska!

-    Tam es ticu, ja nu jums patīk perversijas. Māsa Katetra un viņas klizmas piederumi. Kas to iesāka, jūs vai viņa?

-    Es īsti neatceros. Mēs abi bijām piedzērušies, tas bija kādā slimnīcas ballītē, uz kuru Hilda netika.

-    Pirms cik ilga laika tas bija?

-    Pirms diviem gadiem. 1963. gada Ziemassvētkos.

-    Kur jūs satiekaties?

-    Pie Tamāras. Es ļoti uzmanos, kad eju iekšā vai nāku ārā.

-    Un citur nekur? Jums nav nelielas paslēptuves kaut kur laukos?

-    Nē, tikai pie Tamāras.

Piepeši Kintons pagriezās, ar abām rokām pieķērās Karmīna delmam, sāka drebēt un liet asaras.

-    Leitnant! Ser! Lūdzu, es jūs lūdzu, nevienam par to nestāstiet! Mans partnera statuss Ņujorkā ir gandrīz drošs, bet, ja viņi uzzinās par šo, es to zaudēšu! - viņš vaimanāja.

Karmīns strauji nopurināja viņa tvērienu, spēdams domāt tikai par Rutu un Hildu un abu nemitīgo uzupurēšanos šī lielā, izlutinātā bērna labā.

-    Nepieskaries man, tu savtīgais jākli! Man pie vienas vietas tava dārgā prakse Ņujorkā, toties man gadījuma pēc patīk tava sieva un tava māte. Tu neesi pelnījis nevienu no viņām! Es to nevienam nestāstīšu, bet tu taču neesi tik stulbs, lai iedomātos, ka mis Tamāra Viliča būs tikpat iecietīga! Tu viņu pametīsi, lai cik fantastisks būtu perversais sekss ar viņu, un viņa atriebsies kā jebkura nonicināta sieviete. Jau rīt visi, kas tev dārgi, par to zinās. Jūsu Profesors, māte, sieva un Ņujorkas kungi.

Kintons sašļuka, velti lūkojās apkārt pēc krēsla, tad tā vietā pieķērās slotu statīvam. - Ak Jēzus, Jēzus, es esmu pagalam!

-    Sapurinies, Kinton, Dieva dēļ! - Karmīns noskaldīja. - Tu neesi pagalam - vēl ne. Atrodi kādu, kas tevi aizvietos nākamajā operācijā, liec savai sievai doties mājup un pats seko viņai. Ja viņa un tava māte ir tavā priekšā, atzīsties. Meties ceļos un lūdz piedošanu. Zvēri, ka vairs nekad tā nedarīsi. Un neko nenoklusē. Tu esi blēdis ar saldu mēli, gan jau tiksi galā. Bet, lai Dievs tev žēlīgs, ja tu nākotnē neizturēsies labi pret tām sievietēm, vai dzirdi? Tagad es tevi ne par ko neapsūdzu, bet nedomā, ka es nevaru atrast kaut ko, par ko tevi apsūdzēt, ja man tā gribētos, un es tevi pieskatīšu tik daudzus gadus, cik strādāšu par policistu. Un vēl kas. Nākamreiz, kad iepirk- sies Brooks Brothers, nopērc sievai un mātei kaut ko jauku no Bonwit's.

Vai tas maita klausījās? Jā, bet tikai tajā, kas, kā viņam šķita, viņu glābs. - Nekas no tā visa man nepalīdzēs kļūt par prakses partneri.

-    Protams, palīdzēs! Ja vien tava sieva un māte tevi atbalstīs. Kopīgi jūs varat likt Tamārai Viličai izklausīties kā kašķīgam sievišķim, kas melo vienā gabalā.

Smadzenēs griezās zobrati; Kintons acīm redzami atplauka. - Jā, jā, es saprotu, ko jūs domājat! Tas ir pareizais ceļš!

Jau pēc mirkļa Karmīns bija palicis viens. Keits Kintons bija aizbrāzies lāpīt savu vainu, ne paldies nepateicis.

-    Un kā jums šķiet, - ierunājās aizkaitināta sievietes balss, - ko īsti jūs šeit darāt?

Karmīns novicināja savu iespaidīgo, zeltaino policijas žetonu sejā medmāsai, kura, kā izskatījās, gatavojās izsaukt slimnīcas apsardzi.

-    Es nožēloju grēkus, kundze, - viņš paskaidroja. - Briesmīgus grēkus.

Pasaule bija tik skaista, kad to klāja svaiga sniega sega; tiklīdz Karmīns novilka siltās ārdrēbes, viņš pagrieza vienu no atpūtas krēsliem pret logu, no kura pavērās skats pāri ostai, un izslēdza dzīvoklī visas gaismas. Spilgti dzeltenā gaisma no šosejas traucēja, bet tagad, sniega segas atmaidzināta, tā bija patīkamāka, ar zeltainu nokrāsu. No austrumu krasta jūra sāka aizsalt, kaut arī kuģu piestātnē vēl rēgojās melns tukšums, kurā mirguļoja vižņi; bija pārāk vējains, ar gariem, viļņainiem atspulgiem. Tagad līdz pat maijam nekursēs mašīnu prāmji.

Ko lai viņš dara ar Desdemonu? Visi viņa mēģinājumi noslēgt mieru bija noraidīti, visas zīmītes ar atvainošanos atsūtītas atpakaļ neatvērtas, pagrūztas zem viņa durvīm. Līdz pat šim brīdim viņš līdz galam nesaprata, kāpēc viņa bija tik nāvīgi apvainojusies, tā ka nespēja piedot - protams, viņš bija pāršāvis pār strīpu, bet vai tad katram kādreiz negadījās kāds misēklis? Tam bija kāds sakars ar viņas lepnumu, bet viņš nesaprata, tieši kāds. Dažādās tautības spēja radīt pārāk augstu barjeru, lai redzētu tai pāri. Vai nelaime bija viņa piezīmē par jaunu apģērbu vai arī vienkārši tajā, ka viņš uzdrošinājās apšaubīt viņas dzīvesveidu? Vai viņš bija licis viņai sajusties nepietiekami sievišķīgai, smieklīgai vai… vai…

- Es padodos, - viņš noteica, atbalstīja zodu plaukstā un mēģināja domāt par Rēgu. Tas bija viņa jaunais vārds Briemo- nim, kam nebija nekā kopēja ar tradicionālajiem priekšstatiem par briesmoņiem. Viņš bija Rēgs.

septiņpadsmitā nodaļa

Trešdiena, 1966. gada 19. janvaris

-    Es iziešu pastaigāties, mīļā, - Moriss Finčs sacīja Ketrinai, pieceldamies no brokastu galda. - Man šodien īpaši negribas iet uz darbu, bet es to apsvēršu, kamēr pastaigāšos.

-   Jā, dari tā, - viņa sieva atbildēja, uzmezdama skatu ārpuses termometram. - Ir piecpadsmit grādu sals, tā ka saģērbies silti, - un, ja izdomā iet uz darbu, iedarbini mašīnu jau ceļā no pastaigas. - Viņš pēdējā laikā izskatījās daudz priecīgāks, Ketrina nodomāja, un viņa zināja, kāpēc. Kurts Šillers bija atgriezies darbā Hjū un aprunājies ar Moriju, lai viņam apliecinātu, ka abu strīds nebija viņa pašnāvības mēģinājuma iemesls. Acīmredzot viņa mūža mīlestība bija viņu pametusi cita dēļ. Nacistu stulbenis (Ketrinas viedoklis par Šilleru nebija mainījies) nebija minējis detaļas, bet viņa domāja, ka vīrieši, kam patīk pašu dzimums, ir tikpat ievainojami kā vīrieši, kam patīk sievietes; kāda palaistuve - un kāda gan te nozīme dzimumam? - bija nogurusi no pielūgsmes, sagribējusi kādu ar citu attieksmi un varbūt pilnāku bankas kontu.

Viņa pa logu nolūkojās, kā Moriss aizsoļoja pa sasalušo taku, kas veda uz viņa ābeļdārzu, kurš allaž bija viņa iemīļotākā vieta. Ābeles bija vecas, tās nekad nebija apcirptas, lai augļi būtu viegli aizsniedzami, bet pavasarī tās slīga baltu ziedu kupenās, no kuru skaistuma aizrāvās elpa, savukārt rudeņos liesmoja kā sarkanas lodes, gluži kā Ziemassvētku eglītes rotājumi. Pirms vairākiem gadiem Morisam bija uznākusi iedvesma dažus zarus izliekt kā arkas; vecie koki protestējot krakšķēja, bet Moriss visu izdarīja tik maigi un pacietīgi, ka tagad koku starpas atgādināja katedrāles velves.

Viņš nozuda tālumā; Ketrina devās mazgāt traukus.

Tad atskanēja spalgs, asinis stindzinošs kliedziens. Kāds šķīvis sašķīda druskās uz grīdas, kad Ketrina pagrāba mēteli un metās skriet, cik ātri spēdama. Čībās tērptās kājas slīdēja uz ledus, bet viņai izdevās saglabāt līdzsvaru. Vēl viens kliedziens! Pat nejuzdama salu, viņa skrēja vēl ātrāk.

Moriss stāvēja pie brīnišķīgās nemūrētu akmeņu sētas, kas ieskāva viņa dārzu, stingi vērdamies uz kaut ko, kas vizuļoja uz sniega kaudzes, tā tur bija sapūsta pēdējā vētrā.

Uzmetusi vienu skatu, Ketrina aizveda vīru prom atpakaļ virtuves siltumā, atpakaļ veselajā saprātā. Atpakaļ turp, kur viņa varēja piezvanīt policijai.

Karmīns un Patriks atradās vietā, kur bija stāvējis Moriss Finčs, jo viņa pēdu nospiedumi bija izdzēsuši jebkādus citus, kas tur būtu varējuši būt pirms tam, - bet tas, kā abi juta, vienalga bija gandrīz neiespējami.

Margareta Bivlī bija vienā gabalā, ja neskaita viņas galvu, ko nekur nevarēja atrast. Pret žilbinoši balto sniegu viņas tumšas šokolādes krāsas āda izskatījās vēl tumšāka, plaukstu un pēdu sārtums sabalsojās ar kleitu, kas viņai bija mugurā: rozā mežģīņu mākoni, kas viscaur bija izšūts ar mirdzošiem mākslīgajiem dimantiem. Tā bija gana īsa, lai redzētu sārta zīda biksītes, kas bija draudīgi notraipītas.

-    Jēzus, viss ir citādi! - Patriks izsaucās.

-    Tiksimies morgā, - Karmīns aizgriezdamies sacīja. - Ja es palikšu te, es tevi tikai kavēšu darbā.

Viņš iegāja mājā, kur Finči sēdēja saspiedušies kopā pie sava brokastu galda; viņiem priekšā stāvēja pudele ebreju vīna.

-    Kāpēc es? - Finčs ar krita bālu seju jautāja.

-     Iedzeriet vēl vīnu, doktor Finč. Un, ja mēs zinātu, kāpēc jūs, mums būtu iespēja noķert to maitasgabalu. Vai drīkstu apsēsties?

-    Sēdiet, sēdiet! - Ketrina nočukstēja, norādīdama uz tukšu glāzi. - Iedzeriet, jums tas arī ir vajadzīgs.

Kaut ari viņam salds vīns negaršoja, šis tiešām palīdzēja; Karmīns nolika glāzi un palūkojās uz Ketrinu. - Vai jūs nakti kaut ko dzirdējāt, misis Finča? Ir tā piesalis, ka mazākais troksnītis ir dzirdams.

-    It neko, leitnant. Moriss vakar kādu laiku noņēmās, savā sēņu tunelī likdams kūdru un mulču, bet mēs aizgājām gulēt jau desmitos un nogulējām līdz sešiem rītā.

-    Sēņu tunelī? - pārjautāja Karmīns.

-    Es gribēju pamēģināt, vai varu audzēt sēņu šķirnes gardēžiem, - Finčs paskaidroja, izskatīdamies jau nedaudz labāk. - Sēnes ir kaprīzas, bet es nesaprotu, kāpēc, kad padomā, kā tās aug klajā laukā.

-    Vai iebilstat, ja izpētīsim jūsu īpašumu, doktor? Baidos, ka Margaretas atrašana šeit padara to par nepieciešamību.

-    Dariet, ko gribat, dariet, kas vajadzīgs, - tikai atrodiet to briesmoni! - Finčs piecēlās kā vecs vīrs. - Tomēr man šķiet, es zinu, kāpēc mēs neko nedzirdējām, leitnant. Vai gribat redzēt?

-    Noteikti.

Nobrīdināts nespert soli tur, kur izskatītos, ka zeme ir kaut nedaudz aizskarta, Moriss Finčs aizveda Karmīnu uz vietu, kur atradās viņa siltumnīcas, tad starp lieliem, apsildāmiem šķūņiem, kur mitinājās Ketrinas vistas. Visbeidzot krietnu trešdaļ- jūdzi no mājas Finčs apstājās un norādīja:

-    Vai redzat to mazo celiņu? Tas nāk no vārtiem, 133. ceļa, un beidzas pie dārza. Mēs to ierīkojām, izmantojot greideri, pie sava furgona avota dēļ - kad avots pārplūst, mūsu māja tiek nogriezta no pieejas 133. ceļam. Ja Briesmonis zināja, ka šis ceļš eksistē, viņš varēja to izmantot piebraukšanai, un mēs neko nedzirdētu.

-    Paldies par palīdzību, doktor Finč. Ejiet atpakaļ pie sievas.

Finčs darīja, kā vēlēts, nemaz nepretodamies, bet Karmīns

devās uzmeklēt Eibu un Koriju, paskaidrot, kur viņiem vajadzētu meklēt Rēga atstātās pēdas. Viņš ir rēgs, viņš uzrodas un atkal nozūd, tomēr kā rēgs viņš ir ļoti zinošs. Moriss Finčs savu zemi ir krustu šķērsu izvagojis ar paša veidotiem ceļiem, bet viņam tie visi ir zināmi. Un jūs uzdevāt labu jautājumu, doktor Finč: "Kāpēc es?" Tik tiešām - kāpēc?

Karmīns pacentās ierasties galvenajā policijas ēkā, pirms vēl Patriks atveda Margaretas līķi; šo sekciju viņš gribēja redzēt no sākuma līdz beigām.

-    Viņa bija novietota uz kupenas, kas bija sasalusi ledū, bet man ir aizdomas, ka viņa jau bija sasalusi, pirms viņš līķi tur atstāja, - Patriks sacīja, kad kopā ar Polu uzmanīgi izcēla garenās nestuves no maisa. - Zeme visur ir sasalusi; lai to uzraktu, būtu vajadzīgs ekskavators, bet šoreiz viņš nerūpējās, lai viņu paslēptu pat uz īsu laiku. Viņš atstāja viņu klajā vietā mirdzošā kleitā.

Visi trīs stāvēja, lūkodamies uz Margaretu un viņas dīvaino kleitu.

-    Es Sofiju neredzēju gana bieži gados, kad viņa valkāja balles kleitas, - Karmīns sacīja, - bet tu ar savām meitenēm noteikti tādas esi redzējis dučiem. Tā nav kleita jaunai sievietei, vai ne? Viņa ir iespīlēta bērnu svētku kleitiņā.

-Jā. Kad mēs viņu pacēlām, redzējām, ka kleita aizmugurē nav aizpogāta. Margaretas pleci ir daudz par platu, bet viņas rokas ir tievas, tā ka viņš vismaz no priekšas varēja visu sakārtot, kā vajadzīgs.

Kleitai bija īsas, kuplas piedurknes ar šauriem galiem un vidusdaļa, kas bija piemērota bērna ķermenim - plata un diezgan taisna. Desmit gadu vecai meitenei uzvilkta kleita droši vien sniegtos līdz ceļiem; uz šīs jaunās sievietes tā tik tikko piesedza kāju augšpusi. Perlamutra sārtās mežģīnes, Karmīns minēja, bija franču ražojuma; dārgas, pamatīgas mežģīnes, izšūtas uz stingra, smalka tikla. Tad vēlāk kāds bija kleitu viscaur izšuvis, šķiet, vairākiem simtiem dzidru mākslīgo dimantu rakstā, kas atgādināja mežģīņu rakstu. Katrs dimants šķautnē bija perforēts, lai cauri varētu izvērt smalku adatu ar diegu. Tas bija rūpīgs roku darbs, kas kleitas cenai pievienotu vēl krietnu summu. Viņam būtu kleita jāparāda Desdemonai, lai precīzi noteiktu kleitas kvalitāti un cenu.

Viņš noraudzījās, kā Patriks un Pols novilka Margaretai savādo apģērba gabalu, kam bija jāpaliek neskartam. Viens no iemesliem, kāpēc Karmīns tik ļoti mīlēja savu brālēnu, bija Patrika cieņa pret mirušajiem. Lai cik riebīgi dažreiz būtu līķi, ar ko viņam nācās saskarties, - notriepti ar fekālijām, vēmekļiem vai vārdā neminamām gļotām -, Patriks pret tiem attiecās kā Dieva radītiem, turklāt radītiem ar mīlestību.

Pēc kleitas novilkšanas Margaretas ķermenis palika rozā zīda biksītēs, kas sniedzās viņai līdz viduklim un lejup pa stilbiem: bumbierenes. Stakle bija notraipīta asinīm, taču ne ļoti uzkrītoši. Kad biksītes bija novilktas, atklājās dzimumorgāni ar izrautu apmatojumu.

-    Tas noteikti ir mūsu tips, - Karmīns sacīja. - Vai, pirms esat sākuši, jau varat minēt, kā viņa nomira?

-    Noteikti ne no asins zuduma. Viņas āda ir gandrīz savā miesas krāsā, un ir tikai viens griezums pie kakla, ar ko tika atdalīta galva. Uz potītēm nav sasiešanas pēdu, kaut man šķiet, ka viņa bija piesieta ar parasto audekla saiti ap krūtīm. Varbūt starp izvarošanām viņš piesēja arī apakšstilbus, bet, lai to apstiprinātu, man vajadzēs papētīt rūpīgāk. - Karmīns saknieba lūpas. - Man šķiet, ka šoreiz viņas nāves cēlonis bija izvarošana. Ārpusē nav īpaši daudz asiņu, bet viņas vēdera dobums ir ļoti uztūcis, ja ņem vērā, ka ķermenis nav sācis pūt. Kad slepkava bija meiteni nogalinājis, viņš ielika to saldētavā, līdz bija gatavs pamest.

-    Tad, - Karmīns sacīja, atkāpdamies no galda, - es pagaidīšu tavā kabinetā, Patsij. - Es gribēju šo noskatīties no sākuma līdz beigām, bet man šķiet, ka to nespēšu.

Ārpusē viņš sastapa Marsiano. - Tu izskaties visai bāls, Karmīn. Vai esi ēdis brokastis?

-    Nē, un arī negribu.

-    Skaidrs, ka gribi. - Viņš paostīja Karmīna elpu. - Nelaime tāda, ka tu esi dzēris.

-    Vai tu ebreju vīna nobaudīšanu sauc par dzeršanu?

-    Nē. Pat Silvestri to uzskatītu par vīnogu sulu. Nāc, draugs, varēsi man visu izstāstīt Malvolio's.

īpaši daudz no grauzdiņa ar kļavu sīrupu viņš neapēda, tomēr atpakaļceļā uz biroju jutās labāk, ka bija vismaz mēģinājis. Šodiena sola vairāk garīgu nepatikšanu, nekā bija atnesusi līdz šim; viņam bija nojauta, ka misters Bivlī uzstās, ka vēlas redzēt meitas mirstīgās atliekas, lai ko ari teiktu viņa mācītājs vai kāds, kurš nu brīvprātīgi uzņemsies paveikt šo briesmīgo uzdevumu. Dažas meitas daļas viņam vienkārši nedrīkstēja ļaut apskatīt, bet viņš noteikti atpazīs ik līniju meitas plaukstās, varbūt sīku rētu, kur viņš no kājas izņēmis lielu skabargu, viņas nagu formu… Šīs mīļās tēva atmiņas, kādu Karmīnam nebija. Cik savādi ir būt par tēvu bērnam, kuru pat īsti nepazīsti, kurš allaž ir dzīvojis tālu prom un kura sabiedrībā tu jūties kā trimdinieks.

Tagad, kad viņš bija sācis slepkavu saukt par Rēgu, daži viņa prāta stūri un nišas bija sakustējušies un tajos iespīdēja vārgi gaismas stari; Karmīns bija sācis domāt jaunā veidā kopš tās nakts, kad bija nolūkojies uz sniegoto Halomenas ostu un kad bija ieraudzījis Margaretu Bivlī balles kleitā uz sasalušās kupenas. Tas bija it kā pavēris slūžas, aiz kurām aicinoši vilināja cits ceļš, tikai viņš vēl nespēja to notvert, tas bija domas rēgs. Rēgs…

Tad piepeši viņš to saprata. Tas nebija Rēgs. Tie bija divi Rēgi.

Cik daudz vienkāršāk viss kļūtu, ja viņu būtu divi! Ātrums un klusums, neredzamība. Divi - viens, kas izliek lamatas, otrs, kas izdara īsto nolaupīšanu. Bija jābūt ēsmai, kaut kam, kas sešpadsmitgadīgu meiteni, kas ir šķīsta kā nupat uzsnidzis sniegs, savaldzinātu kā izsalkušu zivi. Noklīdis kaķēns, plušķains nabaga kucēns?

Ēteris… Ēteris! Viens no viņiem izlika ēsmu, otrs zibens ātrumā piesteidzās no aizmugures un uzlika meitenes sejai ēterī samērcētu lupatu - nekādu iespēju iekliegties, nekāda riska, ka roka tiktu sakosta vai paslīdētu, ļaujot upurim iekliegties. Meitene atslēgtos dažu sekunžu laikā, ieelpojot ēteri cīniņa laikā. Tad viņi abi aizvestu viņu prom, sazāļotu, ieliktu automašīnā vai pagaidu slēpni. Ēteris… Hjū.

Sonja Lībmane bija Hjū operāciju zālē, to uzkopdama pēc žurku smadzeņu zupas sagatavošanas. Kad viņa ieraudzīja Karmīnu, viņas seja sadrūma, bet tas nebija viņa dēļ.

-    Ak, leitnant, es dzirdēju! Vai nabaga Morisam viss ir labi?

-    Viņš turas. Citādi nemaz nevar būt ar tādu sievu.

-    Tad Hjū joprojām ir mēslos līdz ausīm, vai ne?

-    Vai arī kāds vēlas, lai tā izskatītos, misis Lībmane. - Viņš apklusa, neredzēdams iemeslu, lai izliktos. - Vai jums operāciju zālē ir ēteris? - viņš jautāja.

-    Protams, bet tas nav domāts anestēzijai, tikai parastais bezūdens ēteris. Šeit, - viņa sacīja, pavadīdama viņu uz priekštelpu un norādīdama uz tvertnēm, kuras bija sarindotas uz augsta plaukta.

-    Vai tas iedarbotos kā anestezējošs līdzeklis? - viņš jautāja, paņemdams no plaukta tvertni un to aplūkodams. Tā bija apmēram prāvas konservētu persiku bundžas izmērā, bet ar šauru, īsu kaklu, kam galā bija metāla bumbiņa. Tas nebija korķis, tvertne bija aizzīmogota. Viela laikam ir tik gaistoša, viņš nodomāja, ka pat visciešākais vāks nespēj to noturēt.

-    Es to izmantoju anestēzijai, kad veicu decerebrāciju kaķiem.

-    Tas ir, kad jūs izņemat tiem smadzenes?

-    Jūs mācāties, leitnant. Jā.

-    Kā jūs tos anestezējat, kundze?

Par atbildi viņa no stūra paņēma caurspīdīga organiskā stikla konteineru; tā pamats bija kvadrāts ar aptuveni trīspadsmit collu garām malām, augstumā tas bija apmēram trīsdesmit collu, un tam bija cieši piegulošs vāks, ko nostiprināja ar skavām. - Tā ir veca hromatogrāfijas kamera, - viņa paskaidroja. - Tās dibenā es ielieku biezu dvieli, uzleju tam veselu tvertni ētera, ielieku iekšā kaķi un aizveru vāku. Patiesībā es to daru ārā, uz ugunsdzēsēju kāpnēm, tur ir labāka ventilācija. Dzīvnieks zaudē samaņu ļoti ātri, bet nevar savainoties uz gludajām malām, pirms tas notiek.

-    Vai tam ir kāda nozīme, ka tas nesavainojas? Vienalga tas tāpat vairs nepamodīsies, pirms tam izņems smadzenes. - Karmīns jautāja.

Viņa saslējās kā kobra, kas gatavojas kost. - Jā, puņķutapa, protams, tam ir nozīme! - viņa uzšņāca. - Neviens dzīvnieks nekad necieš sāpes manā operāciju zālē! Kā jums šķiet, kas mums te ir - kāda kosmētikas industrija, vai? Es zinu dažus veterinārārstus, kas pret dzīvniekiem neizturas tik labi kā mēs!

-    Atvainojiet, misis Lībmane, es negribēju jūs aizvainot. Vainojiet manu nezināšanu, - Karmīns zemojās. - Kā jūs atverat ētera tvertni? - viņš jautāja, lai mainītu tematu.

-    Tam droši vien ir īpašs instruments, - viņa nomierinājusies atbildēja, - bet man tāda nav, tāpēc es izmantoju vecas knaibles.

Instruments izskatījās pēc lielām knaiblēm, tikai divas izliektās daļas piegulēja ļoti precīzi un pārknieba jebko, kas bija starp tām. Piemēram, mīksto bumbiņu uz ētera tvertnes, kā Sonja Lībmane nekavējās nodemonstrēt. Karmīns atsprāga atpakaļ no smakas, kas, šķiet, izplūda no tvertnes ātrāk par džinu.

-Jums tas nepatīk? - viņa pārsteigta jautāja. - Man ļoti patīk.

-    Vai jūs zināt, cik daudz ētera jums ir krājumā?

-    Precīzi ne - tas nav nedz vērtīgs, nedz svarīgs. Kad es ievēroju, ka plaukts kļūst tukšāks, es vienkārši pasūtu vēl. Es to izmantoju anestēzijā, bet to lieto, ari lai notīrītu stiklu, ja pētnieks gatavojas veikt pārbaudi, kurā nedrīkst būt it nekādu piejaukumu.

-    Kāpēc ēteri?

-Jo mums tā ir daudz, bet daži pētnieki labprātāk lieto hloroformu. - Viņa sarauca pieri, tad piepeši atplauka. - A, es saprotu, uz ko jūs mērķējat! Ēteris neatstāj pēdas ķermenī, leitnant, gluži tāpat kā nesaglabājas uz stikla. Tas pazūd jau pēc dažiem elpas vilcieniem, nesaglabājoties ne plaušās, ne asinīs. Es nevaru anestēzijai lietot pentotālu vai nembutālu, jo tie stundām ilgi saglabājas smadzenēs. Ēteris ir prom vienā rāvienā.

-    Vai jūs varētu lietot anestēzijas gāzi?

Sonja Lībmane samirkšķināja acis, it kā pārsteigta par viņa biezo ādu. - Protams, es to varētu, bet kādēļ gan? Cilvēki var sadarboties, un viņiem nav ilkņu un nagu. Dzīvniekiem izmanto vai nu nembutāla injekcijas, vai arī ētera kameru.

-    Vai ētera kameras parasti ir atrodamas pētniecības laboratorijās?

Tas bija par daudz! Viņa aizgriezās un sāka krāmēties pa ķirurģijas instrumentu kaudzi. - Tas man nav zināms, - viņa ledaini sacīja. - Es šo tehniku izgudroju pati, un tas ir viss, kas mani interesē.

Juzdamies tā, it kā viņam vajadzētu iziet no telpas atmuguriski, visu ceļu klanoties, Karmīns atstāja misis Lībmani pukojamies par policistu neattapību.

-    Mersedese un Fransīne bija brutāli izvarotas ar dažādiem priekšmetiem, bet es varu tikai minēt, ka viņš darīja to pašu, sākot ar Margaretu, - Patriks sacīja Karmīnam, Silvestri, Marsiano, Korijam un Eibam. - Tad viņš paņēma kaut kādu jaunu rīku, kas bija ar atkarpēm un radzēm, iespējams, ar asmeni galā. Tas meiteni saplosīja no iekšienes - zarnas, urīnpūsli, nieres, pat aknas. Plašas, daudzslāņainas brūces. Viņa mira no šoka, pirms paspēja iekšēji noasiņot. Viņas asinīs bija nedaudz demerola;

lai ari kur viņš aizveda Margaretu pēc nolaupīšanas, tas bija pārāk tālu, lai paļautos uz ēteri ilgāk nekā tikai dažas pirmās minūtes. Starp citu, uz spilvendrānas es neatradu ētera pēdas.

-    Vai tu gaidīji, ka tādas atradīsi? - painteresējās Marsiano.

-    Nē, bet es to sajutu kādā krokā, kad tikko ieradāmies Bivlī mājā.

-    Vai viņa asiņoja, kad tika nocirsta viņas galva? - jautāja Eibs.

-    Tikai pavisam nedaudz. Tad viņa jau bija mirusi vairākas stundas. Tā kā viņa bija gara auguma, viņš, šķiet, izmantoja saites arī katrai kājai, ne tikai ap krūtīm, lai viņu noturētu.

-   Ja viņa nomira ātri, kāpēc bija jāgaida trīspadsmit dienas, lai viņu kaut kur atstātu? - Korijs nesaprata.

-    Viņš ielika viņu saldētavā, kas bija pietiekami liela, lai viņu noguldītu pilnā augumā.

-    Vai viņa ir identificēta? - gribēja zināt Karmīns.

Patriks saviebās. - Jā, to izdarīja viņas tēvs. Viņš bija tik

mierīgs! Margaretai uz kreisās rokas ir neliela rēta - suņa kodums. Kad vīrietis to atrada, viņš sacīja, ka tā ir viņa meita, pateicās mums un aizgāja.

Telpā iestājās klusums. Kā gan es to pārdzīvotu, ja tā būtu Sofija? - Karmīns prātoja. Nav šaubu, ka pārējie šeit izjūt to daudz sāpīgāk, viņiem ir meitas, kas nebija aizbraukušas uz Kaliforniju, vēl pirms nodibinājās ciešas attiecības. Šim zvēram degšana elles liesmās vēl ir par labu.

-    Patsij, - Karmīns ierunājās, pārtraukdams klusumu, - vai ir iespējams, ka viņi bija divi?

-    Divi? - Patriks nesaprata. - Tas ir - divi slepkavas? -Jā-

Silvestri košļāja savu cigāru, saviebās un iemeta to papīrgrozā. - Divi tādi kā viņš? Tu joko!

-    Nē, Džon, nejokoju vis. Jo vairāk es domāju par šīm nolaupīšanām, jo vairāk esmu pārliecināts, ka bija vajadzīgi divi cilvēki, lai to paveiktu. Un no diviem nolaupītājiem līdz diviem slepkavām pāreja ir acīmredzama.

-    Pāreja pār bezdibeni, Karmīn, - iebilda Silvestri. - Divi Briesmoņi? Kā viņi viens otru atrada?

-     Es nezinu, bet varbūt viņus kopā saveda kaut kas tik ikdienišķs kā, piemēram, National Enquirer personīgo sludinājumu lapa. Piesardzīgi, bet tā, ka ir pilnīgi skaidrs, - kādam ir tāda pati gaume. Vai arī viņi ir pazīstami jau gadiem ilgi, pat kopā uzauguši. Vai varbūt nejauši satikās kādā ballītē.

Eibs palūkojās uz Koriju un ieplēta acis; viņi jau redzēja, kā dienām ilgi sēž National Enquirer gūstā, meklējot sludinājumu, kas būtu vismaz divus gadus vecs.

-    Tu mērķē uz labu laimi, Karmīn, - sacīja Marsiano.

-    Es zinu, zinu! Bet aizmirstiet uz mirkli domāt par to, kā viņi satikās, un koncentrējieties uz to, kas notiek ar upuri. Es sapratu, ka ir jābūt kādai ēsmai. Šīs nav tādas jaunas sievietes, kuras varētu pievilināt vīrieša uzaicinājums vai kurām liktos kārdinošs piedāvājums doties uz modeļu skati, visiem krāmiem, kas iedarbojas uz neuzmanīgāk audzinātām meitenēm. Bet iedomājieties, cik grūti vienam cilvēkam veikt nolaupīšanu bez ēsmas!

Karmīns paliecās uz priekšu, runādams arvien dedzīgāk. - Iedomājieties Mersedesi: viņa aizver klavieres, atvadās no māsas Terēzes un iziet no mūzikas klases. Un kaut kur klusā stūri, kur tuvumā neviena nav, viņa ierauga kaut ko tik neatvairāmu, kam nespēj nepieiet tuvāk. Kaut ko, kas iežēlina viņas sirdi, piemēram, izbadējušos kaķēnu vai kucēnu. Bet tam jāatrodas īstajā vietā; par dzīvnieku ir iežēlojies vēl kāds. Kamēr Mersedese skatās, otrs vīrs pielavās no aizmugures. Viens ēsmai, otrs - nolaupīšanai. Vai ari Fransīne - kaut kur pie tualetēm vai pat tajās iekšā. Viņa ierauga ēsmu, viņas sirds iežēlojas, viņu sagrābj. Skolā joprojām ir pārāk daudz cilvēku, lai riskētu viņu uzreiz dabūt ārā no Trevisas vidusskolas, tāpēc viņi ieliek meiteni sporta lādē. Cik daudz vienkāršāk to būtu steigā izdarīt, ja viņu būtu divi! Bija trešdiena, vingrošanas zāle bija tukša, un ķīmijas klase ir pavisam tuvu tām tualetēm. Margaretas gadījumā nepilnu trīs jardu atstatumā guļ māsa. Ēsmas nav, bet vai slepkava uzņemtos riskēt ar Lindu, ja visu tik rūpīgi izplāno? Tai pusei, kas parasti piespēlē ēsmu, ir jauna loma, vērot Lindu un rīkoties, ja viņa sakustētos. Kad tas nenotiek, diviem vīriem ir tīrais sīkums garu meiteni izdabūt ārā pa logu - viens no ārpuses, viens no iekšpuses.

-    Kāpēc tu visu tā sarežģī? - Patriks jautāja.

-    Viss ir tik sarežģīti, kā tam jābūt, Patsij. Ja ar vienu slepkavu nepietiek, mums jādomā, ka viņu ir divi.

-    Es piekrītu, - piepeši iejaucās Silvestri, - bet mēs par šo teoriju nedrīkstam ne vārda izpaust cilvēkiem, kas nav šeit klāt.

-    Vēl kas, Džon. Balles kleita. Es gribētu to parādīt Desdemonai Duprē.

-    Kāpēc?

-   Jo viņa izšuj neiedomājami sarežģītas lietas. Uz kleitas nav norādes par ražotāju, neviens nekad agrāk nav redzējis neko tai līdzīgu, un es gribu mēģināt noskaidrot, kur sākt meklēt cilvēku, kas to pašuva. Tas nozīmē, ka man ir jāzina, cik tā maksātu, ja to pirktu veikalā, vai ari cik daudz tāds cilvēks kā Desdemona par to prasītu, ja tas būtu īpašs pasūtījums. Viņa izpilda pasūtījumus, tāpēc to zinās.

-    Protams, kad Pols būs ar to pabeidzis. Un ja tu viņai uzticies, ka tev nesastāstīs pasaciņas.

-    Es uzticos viņai.

astoņpadsmitā nodaļa

Pirmdiena, 1966. gada 24. janvāris

Ja kāds meklēja pamēri jebkam, sākot no seksbiznesa plāniem un beidzot ar slepkavību, National Enquirer bija loģiska izvēle, kur ielikt sludinājumu, jo šo laikrakstu lasīja visā valsti un to varēja nopirkt jebkurā lielveikalā, kur tas stāvēja pie kases starp košļājamām gumijām un žurnāliem. Pēc tam kad Karmīns bija aprunājies ar trim psihiatriem, kas specializējās slepkavu lietās, viņš varēja Eibam un Korijam dot dažus atslēgas vārdus, pirms aizsūtīja abus lasīt personiskos sludinājumus, sākot no 1963. gada janvāra un beidzot ar 1964. gada jūniju. Rēgs varbūt bija atradis partneri jau pirms pirmās meitenes pazušanas vai ari pēc slepkavību uzsākšanas saprata, ka būtu daudz vienkāršāk sadarboties ar kādu palīgu.

Ēsmas veids Karmīnam tagad bija pilnīgi skaidrs: tam bija jābūt kādam žēlumu izraisošam objektam, kas būtu neatvairāms mīkstsirdīgām, jūtīgām jaunām sievietēm. Tāpēc viņš atmeta šo domu pavedienu, lai prātotu, kāda varētu būt ēka, kurā meitenes atradās, kad viņas izvaroja, nogalināja un turēja. Lielākā daļa policistu domāja, ka slepkavību vietas bija nejauši izvēlētas; tikai Patriks saprata Karmīna domu, ka telpas nekādā gadījumā nebija improvizētas. Cilvēks, kas bija tik sīkumains, ka līdz milimetram taisni pielīmēja ziņojumu, gribētu, lai viņa "laboratorija" ir nevainojama.

Pēc Margaretas Bivlī atrašanas hjūlinga īpašumā lielākā daļa Hjū personāla piedāvāja policijai pārmeklēt visu, ko vien tie vēlējās. Pat Sacuma, Čandra un Šillers padevās. Morisa Finča sēņu tunelī tik tiešām tikai auga sēnes. Vēl viena Ben- džamina Lībmana morga pārmeklēšana neko neatklāja. Edi- sona Forbsa "ligzda" bija divas viena virs otras novietotas apaļas istabas, kas bija piekrautas ar sakārtotiem medicīnas materiāliem lasīšanai. Smitu pagrabā bija tikai vilcienu paradīze. Valtera Polonovska mednieku namiņš bija mīlas ligzdiņa, kur bija visās malās izvietotas profesionālas Mariannas fotogrāfijas, liela gulta un pieticīga virtuve. Paola Polonovska bija izmantojusi izdevību un kopā ar policiju devusies uz namiņu, un tagad Polonovskis dzīvoja kopā ar Mariannu un izskatījās krietni laimīgāks. Hideki Sacumas atpūtas māja atradās gandrīz pie Keipa raga, kur tas iestiepās Orleānā; tas bija arhitekta radīts vecpuiša midzenis, kurā nebija nekā bīstamāka par kaudzēm pornogrāfisku attēlu; kaut arī tie stipri vien sliecās uz vardarbību, tomēr Sacuma nebija saistīts ar slepkavību. Tas nebija nekāds īpašais pārsteigums Karmīnam, kura Japānā pavadītais laiks liecināja, ka japāņiem ir tieksme uz pornogrāfiskiem attēliem. Doktors Ners Čandra vienkārši "dumji uzvedās", kā būtu teikusi Desdemona; viņa slepenā nodarbošanās namiņā bija tikai jaunākās paaudzes dators, kuru viņš mēģināja ieprogrammēt, nelūdzot palīdzību kādam no apbrīnojamiem jaunajiem Čabas medicīnas studentiem, kuri maksāja par mācībām, radot programmas specifiski zinātniskiem mērķiem. Čandra bija tik pārliecināts, ka saņems Nobela prēmiju, un par savu darbu nerunāja ne ar vienu, īpaši jau ar ārkārtīgi apdāvinātu, ambiciozu zaļoksni no Čabas medicīnas skolas. Ponsonbiju mežs bija tikai mežs - tajā nebija ne namiņu, ne nojumes, ne šķūņu, ne pazemes bunkuru. Un Kurta Šillera nepatīkamākais noslēpums bija fotogrāfija, kurā bija redzams viņš, viņa tēvs un Ādolfs Hitlers. Papus bija nopelniem bagāts zemūdenes kapteinis, kuru uzaicināja satikt fīreru un atvest līdzi savu gaišmataino dēlēnu. Hitlers mīlēja gaišmatainus bērnus, kam bija drosmīgi tēvi. Šillers seniors bija noslīcis līdz ar savu zemūdeni, kad to 1944. gadā ķēra zemūdens lādiņš; Kurtam tai laikā bija desmit gadu.

Tādējādi, pēc Silvestri, Marsiano un pārējo Konektikutas augstākās pakāpes policistu domām, slepkavību vietai jābūt improvizētai. Ja tā nebūtu, kāds būtu kaut ko pamanījis.

Bet vieta nav improvizēta, Karmīns sev sacīja. Ja es būtu Rēgs, ko es gribētu? Neskartu apkārtni, lūk, ko. Virsmas, ko var nomazgāt, rūpīgi notīrīt. Tas nozīmē, ka tur jābūt drīzāk flīzēm nekā betonam, drīzāk metālam nekā kokam vai akmenim. Es gribētu operāciju zāli. Divi Rēgi varētu tādu uzbūvēt, ja būtu veikli amatnieki. Viņi pat varētu tur ievilkt elektrību. Tā lieta, ko viņi droši vien nevarēja izdarīt, bija santehnikas ierīkošana, jo tā bija nepieciešama. Augsta spiediena ūdens padeve, atbilstošas notekcaurules un savienojums ar tualeti vai septisko sistēmu. Rēgi gribētu ari vannasistabu ja ne upurim, tad sev. Meiteni viņi droši vien noskaloja guļvietā, nomazgāja ar sūkli.

Tā nu, kamēr Eibs un Korijs lasīja National Enquirer sludinājumus, Karmīns pārbaudīja visu hjūlingu īpašumus, meklējot neatbilstoši lielus ūdens vai elektrības rēķinus. Nelaimīgā kārtā turīgākie hjūlingi dzīvoja vietās, kur izmantoja pašu urbumu ūdeni, nevis centrālo ūdensvadu, bet nevienam nebija milzīga elektrības rēķina. Ģenerators? Iespējams, ja varētu noklusināt skaņu. Pēc neauglīgajiem meklējumiem viņš sāka klīst pa santehnikas firmām un aptaujāja pieticīgākos pašnodarbinātos santehniķus no viena Konektikutas gala līdz otram. Meklēdams peļņu nesošu darbu, kas būtu saistīts ar to, ko varētu aprakstīt kā privātu vingrošanas zāli vai greznu atpūtas telpu vai pat baseinu. Visi šāda veida pasūtījumi, ko viņam izdevās atrast, izrādījās īsti, tie visi atradās Fērveldas un Ličfīldas apgabalos. Viņš saprata, ka tas, pēc kā viņš jautā, norāda uz turīgu cilvēku, bet viņam jau no paša sākuma likās, ka Rēgam naudas netrūkst. Lai kur viņš meklētu, nekas neatklājās. No tā izrietēja vairāki minējumi: pirmkārt, abi Rēgi prata paši ierīkot savu kanalizācijas sistēmu; otrkārt, viņi bija noalgojuši santehniķi, kam bagātīgi samaksāja skaidrā naudā, lai viņš klusētu un nemaksātu nodokļus; un, treškārt, Rēgi bija nopirkuši vai noīrējuši telpas, kas jau bija piemērotas viņu vajadzībām, piemēram, veterināro klīniku vai ķirurģijas telpas. Viņš noskaidroja, cik daudzas veterinārās klīnikas un ķirurgu prakses bija mainījušas īpašniekus 1963. gada beigās, bet visos gadījumos pircēji izrādījās godīgi. Kā parasti, nekā, nekā, pilnīgi nekā.

Tā kā rozā mežģīņu kleita bija izšūta ar 265 mākslīgajiem dimantiem un tos visus vajadzēja pārbaudīt, lai pārliecinātos, ka uz tiem ir tikai vieni pirkstu nospiedumi, kas droši vien piederēja šuvējai, pagāja sešas dienas, pirms Karmīns varēja kleitu parādīt Desdemonai.

Viņš nospieda dzīvokļa atbildētāja pogu, juzdamies neveiklāk un nervozāk nekā vidusskolā, kad viņa tālaika sapņu meitene bija pateikusi "jā", viņš drīkstēs viņu pavadīt uz balli. Izkaltusi rīkle, sirds sitās kā negudra - viņam trūka tikai puķu pušķa.

-    Desdemona, te Karmīns. Man pie tevis ir darīšanas. Neatver durvis, es ievadīšu kombināciju.

-    Kā tev klājas? - viņš jautāja, novilkdams virsdrēbes un nolikdams kleitas kasti - sasodīts, ko gan viņa padomās? - uz galda.

Karmīnu ieraugot, viņa neizskatījās ne iepriecināta, ne noskumusi. - Es esmu nogarlaikojusies līdz nāvei, - viņa sacīja. Tad ar pirkstu norādīja uz kleitas kasti: - Kas tas ir?

-    Kaut kas, par ko man bija jāpārliecina komisārs, ka tu nevienam nestāstīsi. Es zināju, ka tu to nedarīsi, viņš nezina. Tu varbūt nezini, ka pēdējais upuris Margareta Bivlī tika atrasta ar bērnu balles kleitu mugurā. Mēs nevaram noskaidrot tās izcelsmi, bet es iedomājos, ka varbūt ar tavu skatu uz smalku darbu tu varēsi pateikt kaut ko.

Viņa atvēra kasti, vienā mirklī izpurināja kleitu, tad pacēla to, pagrozīja, visbeidzot izklāja uz galda. - Es pieņemu, ka pēdējā meitene netika sacirsta gabalos.

-    Nē, tikai galva bija nocirsta.

-    Avīzē bija rakstīts, ka viņa bija gara auguma. Šī kleita viņai nederētu.

-    1a arī nederēja, bet viņa vienalga bija tajā iespiesta. Viņas pleci bija pārāk plati, lai slepkava varētu kleitu aizmugurē aizpogāt, un tas ved pie mana pirmā jautājuma: kāpēc pogas? Mūsdienās viss ir ar rāvējslēdzējiem.

Pols bija aizpogājis pogas, kas lampas gaismā mirdzēja kā īsti briljanti. - Tāpēc, - viņa norādīja, pieskardamās vienai ar pirkstu. - Rāvējslēdzējs būtu izbojājis efektu. Šie ir mirdzoši.

-    Vai tu kādreiz esi redzējusi tādu kleitu?

-    Tikai uz skatuves pantomīmā, kad vēl biju maza, bet tā bija improvizēta, jo drēbes bija ierobežotā daudzumā. Šī ir ļoti pretencioza.

-    Vai tā ir roku darbs?

-    Zināmā mērā, bet droši vien ne tik lielā, kā tu domā. Dimanti ir piešūti, tas tiesa, bet to ir paveicis profesionālis, kas tos iestrādātu audumā ātrāk, nekā tu apēstu karbonādi. Šuvēja ir gabalstrādniece, te viņa izver adatu caur caurumu, vienu reizi izvelk savu kokvilnas diegu cilpā un tad dur adatu cauri mežģīnēm uz nākamo akmeni, redzi?

Karmīns redzēja.

-    Dažu trūkst, jo tie nebija piešūti gana stingri, un tie nokrīt virknē, cik vien garš katru reizi ir diegs, redzi?

-    Es domāju, ka Pols to būs izdarījis laboratorijā.

-    Nē, drīzāk izskatās, ka tas noticis neuzmanīgas apiešanās dēļ, un es nedomāju, ka tāda būtu iespējama patologanatoma laboratorijā.

-    Tātad tu gribi teikt, ka šī kleita nav ārkārtīgi dārga?

-Ja ir mazliet vairāk par simt dolāriem, ko izmest par

kleitu, ko bērns, visdrīzāk, uzvilks reizi vai divas mūžā, tad ne. Šis ir peļņas darbs, Karmīn. Tie, kas tērpus ražo un pārdod, zina, cik bieži tādus velk, tāpēc ietaupa, kur vien var. Odere ir sintētiska, nevis zīda, un apakšsvārki ir no lēta tilla, kas iestī- vināts ar pamatīgu stērķeli.

-    Un mežģīnes?

-    Franču, bet ne augstākās kvalitātes. Ražotas rūpnieciski.

-    Tādā cenā mēs varētu meklēt bērnu apģērbu tādās vietās kā Saks un Bloomingdale's Ņujorkā? Vai varbūt Alexander's Konektikutā?

-    Noteikti diezgan dārgā veikalā iepirkšanās centrā. Es šo kleitu sauktu drīzāk par pretenciozu nekā elegantu.

-    Kā Astor's zirgu, - viņš izklaidīgi nomurmināja.

-    Kā, lūdzu?

-    Tas tikai tāds izteiciens. - Viņš dziļi ievilka elpu. - Vai man ir piedots?

Viņas acis samiedzās, tad tajās pamirdzēja dzirkstele. - Laikam jau, tu nekaunīgais muļķi. Pārāk maz Karmīna Delmoniko ir sliktāk nekā pārāk daudz.

-    Malvolio's?

-Jā, lūdzu!

-    Tagad par citu tematu, - viņš ieteicās, kad dzēra kafiju. - Ir vēls, mēs varam runāt šeit. Prasmīgas rokas.

-    Kam Hjū tādas ir un kam nav?

-    Tieši tā.

-    Sākot ar Profesoru?

-    Kā viņam, starp citu, ir?

-    Viņš ir ieslēgts kādā ekskluzīvā trakonamā kaut kur Bridž- portas Trembulas pusē. Lielākā daļa slimnīcas pacientu ir alkoholiķi vai narkomāni, daudziem ir neirožu pazīmes. Turpretī vecais Profesors pārdzīvo nopietnu krīzi - viņam rādās murgi, maldi, halucinācijas, zūd kontakts ar realitāti. Kas attiecas uz viņa roku prasmi - tā ir ievērojama.

-    Vai viņš varētu ievilkt elektrību vai ierīkot kanalizācijas sistēmu?

-    Viņš to negribētu, Karmīn. Visu, kas prasa smagu roku darbu, viņš uzskatītu par sevis necienīgu. Profam nepatīk smērēt rokas.

-    Ponsonbijs?

-    Viņš nespētu pat nomainīt blīvi ūdenskrānam.

-    Polonovskis?

-    Viņš ir diezgan prasmīgs amatnieks. Viņam nav naudas, lai nolīgtu galdnieku, kad kāds salauž durvis, vai santehniķi, kad bērni notekcaurulē iebāž rotaļlietu.

-    Sacuma?

Viņa ieplēta acis. - Leitnant, nu tiešām! Kā jums šķiet, kam vajadzīgs Eido? Vēl ir arī Eido sieva, viņa ir īsta verdzene. Čandram ir vesela armija turbānos tērpušos sulaiņu.

-    Forbss?

-    Es teiktu, ka viņš bija prasmīgs amatnieks. Viņš savā mājā strādā, to es zinu. Viņiem tā paveicās, tiem Forbsiem! Kad viņi to māju nopirka, kredītu varēja dabūt ar diviem procentiem gadā, un viņiem tas ir trīsdesmit gados jāatmaksā. Tagad tā māja ir veselu bagātību vērta, protams - pie paša ūdens, divi akri zemes, blakus nav nekādu naftas rezervuāru.

-    Kad tos pārvietoja uz Oukstrītas galu, tas bija ieguvums visiem, kas dzīvo austrumkrastā. Finčs?

-    Viņš pats ceļ savas siltumnīcas. Viņš man ir stāstījis, ka tā ir pavisam cita lieta. Viņš neuzskata sevi par tik smalku, lai neizraktu tuneli sēnēm. Bet es teiktu, ka Ketrina ir vēl prasmīgāka. Viņa tiek galā ar tūkstošiem vistu.

-    Hanters un Ho - inženieri?

-   Viņi varētu uzbūvēt uzlabotu Empire State Building versiju.

-    Sesils?

-    Vai tā nav netaisnība? - viņa nosodoši iesaucās. - Es vienkārši nespēju to izteikt, Karmīn. Viņš ir prasmīgs, bet cilvēki viņu uzskata par neveiksminieku, turklāt nevis vienkārši neveiksminieku, bet melno neveiksminieku. Nav nekāds brīnums, ka viņi mūs ienīst. Mēs esam pelnījuši naidu.

-    Otiss?

i

-    Šobrīd Otiss neceļ neko smagu. Viņam acīm redzami ir agrīnas sirdskaites pazīmes, tāpēc es cenšos ar Pārsoniem sarunāt viņam glītu pensiju. Man personīgi liekas, ka viņa problēmām nav liela sakara ar to, cik smagi viņš strādā. Viņa nasta ir Selestes krustdēls, Veslijs. Otiss baidās, ka tas puika sagādās nepatikšanas Selestei. Ieplaka un Argilavēnija ir diezgan karstas zonas.

-    Pagaidi vien līdz pavasarim, - drūmi noteica Karmīns. - Mēs esam ieguvuši nedaudz laika, pateicoties laikapstāk- ļiem, bet, tiklīdz kļūs siltāks, elle ies vaļā.

-    Annas Donato vīrs ir santehniķis.

-    Anna Donato… atsvaidzini manu atmiņu.

-    Viņa pieskata kaprīzās iekārtas, viņai uz to ir nags.

-    Kintona saimniecība?

-    Ak kungs! Pēdējā laikā ceturtais stāvs ir gatavais cirks. Hilda un Tamāra ir uz nažiem. Lielākoties viņas tikai klaigā, bet reiz abas vārtījās pa grīdu kozdamas un sperdamas. Bija vajadzīgi četri biroja darbinieki un es, lai abas izšķirtu. Tāpēc mēs dziļi priecājamies, ka nav Profesora, kas redzētu sievietes to ļaunākajās izpausmēs. Hilda būs prom, pirms vēl Profesors atgriezīsies. Mīļotais, brīnišķīgais Keits dabūja to partnera vietu Ņujorkā.

-    Kā ar Šilleru?

-    Viņš nav nekāds amatnieks. Viņš pat nespēj uzasināt mikrotoma asmeni. Tikai nedomā, ka viņam tas ir jādara. Tam domāti asistenti.

-    Kā būtu, ja mēs dotos pie manis iedzert pa konjakam?

Desdemona izslīdēja no krēsla. - Man jau likās, ka tu nekad

to nepajautāsi.

Karmīns pavadīja viņu kvartālu tālāk, juzdamies tikpat apreibis un laimīgs kā tad, kad viņa balles partnere bija pateikusi, ka viņai tiešām patika vakars, un piedāvājusi viņam savas lūpas. Ne jau tāpēc, ka Desdemona grasītos piedāvāt savējās. Diemžēl. Tās bija pilnīgas un bez lūpu krāsas. Viņš sāka smieties, atceroties pūliņus notīrīt koši sarkano pomādi.

-    Kas tevi tā sasmīdināja?

-    Nekas, nekas.

deviņpadsmitā nodala

» >

Pirmdiena, 1966. gada 24. janvāris

Komisārs Silvestri sasauca diskrētu sapulci, kurā piedalīties uzaicināja dažādos Rēga lietas izmeklēšanas vadītājus no visas Konektikutas. - Pēc nedēļas būs pagājušas trīsdesmit dienas, - viņš sacīja klusējošajiem vīriem, - un mums nav ne jausmas, vai Rēgs vai Rēgi ir pārgājuši uz ikmēneša ritmu vai arī joprojām ievēro divu mēnešu starpposmu, un tikai par godu jaunajam gadam izdarīja izņēmumu.

Kaut arī presē slepkavu joprojām dēvēja par Briesmoni, lielākā daļa iesaistīto policistu viņu tagad dēvēja par Rēgu vai Rēgiem. Karmīna idejas bija radušas atbalsi, jo, piemēram, Norvalkas leitnants Džo Brauns redzēja tajās jēgu.

-     Sākot ar šo ceturtdienu, divdesmit septīto datumu, un līdz nākamajai ceturtdienai, trešajam februārim, visi departamenti divdesmit četras stundas diennaktī novēros ikvienu aizdomās turamo, kāds tiem ir. Ja mēs zināsim, ka aizdomās turētais ir ticis novērots un mūs nepiemānīja, tad gadījumā, ja kāda meitene pazudīs, mēs šos varēsim izsvītrot no saraksta.

-    Un ja nu neviena meitene nepazudis?

-    Tad mēs to visu atkārtosim februāra beigās. Es piekrītu Karmīnam, ka viss, kas mums ir zināms, norāda uz daudzām izmaiņām - laika intervāls, nolaupīšana naktī, balles kleita, tikai galvas nociršana -, bet mēs nevaram būt pārliecināti, ka viņš šādi rīkosies pastāvīgi. Lai nu viņš ir viens vai arī viņi ir divi, mēs jebkurā gadījumā esam krietni iepakaļ. Mums, puiši, ir jāturpina strādāt, cik vien labi to spējam.

-   Ja nu kāda meitene pazūd un tur nav iejaukts neviens no aizdomās turamiem? - jautāja policists no Hartfordas.

-    Tad mēs domāsim atkal, bet citādi. Mēs paplašināsim tīklu, iekļaujot jaunus aizdomās turamos, bet nepiemirsīsim par vecajiem. Tagad es došu vārdu Karmīnam.

Viņam nebija īpaši daudz ko teikt, vienīgi par pašreizējiem aizdomās turamiem. - Halomena ir unikālā stāvoklī, jo šeit ir daudz vairāk par vienu vien aizdomās turamo, - viņš sacīja. - Pārējie departamenti novēros zināmus izvarotājus, kuriem jau ir bijusi sodāmība. Halomenai ir grupa aizdomās turamo, kam nav nekādu iepriekšēju ierakstu par izvarošanām vai vardarbību. Hjū personāls un vēl divi cilvēki. Kopā pavisam trīsdesmit divi cilvēki. Mēs nespējam nodrošināt viņiem visiem divdesmit četru stundu novērošanu, tāpēc es lūdzu brīvprātīgo palīdzību no citiem departamentiem. Mūsu komandās ir jābūt pieredzējušiem vīriem, kuri noteikti maiņas laikā neie- migs vai neaizsapņosies. Ja kādam no jums ir brīvi uzticami vīri, es būšu pateicīgs par palīdzību.

Un tā viss tika noorganizēts. Divdesmit deviņi hjūlingi, profesors Frenks Vatsons, Veslijs le Klerks un profesors Roberts Mordents Smits bija jānovēro cauru diennakti vīriem, kuru uzmanība neatslābtu. Tas bija grandiozs uzdevums pat no loģistikas viedokļa.

Pārsteidzoši daudzi no Halomenas aizdomās turamajiem dzīvoja vai nu pie 133. ceļa, vai arī pavisam netālu no tā, un 133. ceļš bija tipisks valsts ceļš: viena josla katrā virzienā, līkumots, bet ne īpaši apdzīvots; tam nebija platu malu, nebija tirdzniecības centru vai tiem piederošu autostāvvietu, nebija ieloku, lai apstātos un atpūstos. Tas viss piederējās Bostonas šosejai, bet 133. ceļš vijās no viena ciemata uz nākamo, dažu labu reizi ap to bija māju puduris, tomēr biežāk nekā tāda nebija. Tamāra Viliča un Mārvins Šūlmans, kas abi dzīvoja

Sikamorstrītā tuvu Halomenas centram, problēmas nesagādāja; tāpat ari Sesils un Otiss Vienpadsmitajā ielā. Bet Smiti, Ponsonbiji, Finči, misis Polonovska, Frenks Vatsons, Čandras un Kintoni visi tādā vai citādā veidā bija piesaistīti 133. ceļam.

Noplukušais motelis ar nosaukumu Major Minor's atradās Ponsonbijleinā pie 133. ceļa un tik daudz rosības pēc tumsas iestāšanās, kā solīja nākamā nedēļa, nebija pieredzējis jau gadiem ilgi.

Karmīns, Korijs un Eibs sadalīja Ponsonbiju mājas novērošanu trijās astoņu stundu maiņās; Karmīns izvēlējās Ponsonbi- jus tīri tāpēc, ka viņam šķita, ka nevienā gadījumā novērošana nenesīs augļus, un līdz šim Ponsonbijiem bija pievērsts mazāk uzmanības nekā, piemēram, Smitiem vai Finčiem. Viņi atrada piemērotu vietu slēpnim aiz kalna lauru audzes piecdesmit jardu 133. ceļa pusē no Ponsonbiju piebraucamā ceļa, vispirms pārliecinājušies, ka Ponsonbijleinā beidzas ar strupceļu un Ponsonbiju mājai nav it nevienas citas iespējamas pieejas ar mašīnu.

Viņš pats jau savlaicīgi visu pārbaudīja un atklāja, ka vis- sarežģitāk novērot ir Forbsus, jo viņu māja atradās krūmiem apaugušā nogāzē, ko no vienas puses apskaloja ūdens. Arī ar Smitiem nebija vienkārši, jo māja atradās bieza meža vidū un piebraucamais ceļš bija loti līkumots. Tomēr Profesors bija ieslēgts Māršmeinorā, Bridžportas Trembulas pusē, kur viņu apsargāja Bridžportas policija. Kas attiecās uz Finčiem - labi, ka viņš jau gandrīz bija viņus izsvītrojis no sava saraksta. Viņu īpašumam bija vismaz četri vārti uz 133. ceļa, ne pie vieniem mašīna nevarētu noslēpties tā, ka ass skatiens to nepamanītu. Norvalkas policija rūpējās par Kurtu Šilleru, un Toringto- nas policisti novēroja Valteru Polonovski un viņa mīļāko abu namiņā.

Tad kāpēc Karmīnam šķita, ka šī plašā novērošana nenesīs augļus? Viņš īsti nezināja, kāpēc, nojauta vienīgi to, ka Rēgi ir rēgi un rēgi parādās tikai tad, kad paši to vēlas.

divdesmitā nodaļa

Pirmdiena, 1966. gada 31. janvāris

Iepriekšējā trešdienā zemi bija noklājis divdesmit divu collu biezs sniegs, atkusnis pēc tam neiestājās; janvāri tas nebija nekas neparasts. Atkušņa vietā termometra stabiņš noslīdēja divdesmit grādus zem nulles, naktī pat vēl zemāk. Novērošana izvērtās par īstu murgu, vīri tinās kažokos, ko vien sievas un mātes spēja atrast, segās, lāčādās, vilnas drēbēs, siltajā apakšveļā, elektriskajās segās, ko varēja pievienot baterijām, izmantoja deviņpadsmitā gadsimta sildāmās pannas, ko piepildīja ar karstām oglēm, visu, kas spēja pasargāt no sala. Protams, tiklīdz temperatūra bija zemāka par 28 grādiem pēc Fārenheita skalas, nevienu motoru nevarēja atstāt ieslēgtu, jo biezie, baltie tvaiki, kas nāca no izpūtēja, nodotu slēpņa atrašanās vietu. Veiksmīgāki bija tie vīri, kas bija ierīkojuši Aļaskas mednieku paslēptuves.

Karmīns katru nakti uzņēmās maiņu no pusnakts līdz astoņiem ritā; viņa mašīna bija smilškrāsas buiks ar samta iekšpusi, par ko viņš pateicās visiem svētajiem.

Nakts starp svētdienu un pirmdienu bija līdz šim aukstākā, temperatūra noslīdēja līdz 0 grādiem pēc Fārenheita skalas. Satinies divās kašmira segās, viņš sēdēja mašīnā, atvēris sānu logus tikai tik daudz, lai aizkavētu to aizsvīšanu, viņa zobi klabēja kā kastaņetes. Mūžzaļie lauru koki viņu labi apslēpa, bet ceturtdienā, savā pirmajā sardzes naktī, viņš bija uztraucies par Bidiju - vai suns sajutīs viņa klātbūtni un sāks riet? Suns iepriekš nerēja un arī šajā naktī ne. Tikai neprātis, viņš domāja, šādā nakti uzdrošinātos iet ārā; šis bija kamīnu gadalaiks, siltu pavardu laiks, kad varēja atrast kādu nodarbošanos mājās. Ja Rēgi bija ieplānojuši nolaupīšanu, šis drausmīgais sals viņus noteikti atturēs.

Ponsonbiju īpašums bija izrādījies īstas galvassāpes. Piecu akru lielais zemes gabals, kas bija drīzāk garens nekā plats, stāvā nogāzē stiepās no kalna kores, kas bija arī tā aizmugurējā robeža. Senlaicīgā māja atradās tuvu ceļam, tai apkārt bija rets mežs. Kalna kore, kas veidoja visu māju īpašumu aizmuguri šajā Ponsonbijleinas pusē, patiesībā bija sākums divdesmit akriem meža rezervāta, kas bija ziedots nevis valstij, bet Halomenas apgabala pašvaldībai; ziedotājs bija īzaks Ponsonbijs, Čārlza un Klēras vecaistēvs. īzaks bija mīlējis briežus un ienīdis medības; šiem divdesmit akriem, kā vēstīja viņa testaments, bija jāpaliek kā briežu rezervātam pilsētas tuvumā. Ja neņem vērā dažu uzrakstu NEMEDĪT uzlikšanu, pašvaldība par ziedojumu nebija likusies ne zinis. Šodien mežs lielā mērā bija tāds pats, kāds tas bija īzaka laikā, - diezgan biezs mežs, ko apdzīvoja daudzi brieži. Tas atradās kalna nogāzē līdz Dīr- leinai, īsam strupceļam, kura tālākajā galā bija četras mājas. Briežu parks sniedzās līdz apļveida ceļa galam, un te neatļāva turpmāku būvniecību. Kaut ari Karmīns bija pārliecināts, ka Čārlzs Ponsonbijs nebija gana atlētisks, lai veiktu šādu pārgājienu tādā salā, viņam apkārtnē nācās izvietot vēl citas mašīnas: Dīrleinā, tās stūros un uz 133. ceļa. Novērotāji informēja, ka uz Dīrleinas nav novietotas citas mašīnas.

Nakts bija tipiska tās arktiskajai temperatūrai: debesis šķita nevis melnas, bet lāsumaini indigo, tajās mirguļoja zvaigznes, nekur nebija neviena mākonīša. Skaisti! Nebija dzirdama ne skaņa, vienīgi viņa paša zobu klaboņa, ārā nemanīja nekādu kustību vai gaismu, nedzirdēja mašīnas riteņus noskrapšķam uz sasalušā ceļa.

Un, tā kā bezdarbība viņam bija sveša, viņš sāka rotaļāties ar kādu ideju, kas viņam iešāvās prātā tai pašā brīdī, kad debesīs uzliesmoja krītoša zvaigzne.

Apdomā reliģisko pusi, Karmln. Apdomā visas trīspadsmit meitenes, sākot ar Rositu Esperensu, pirmo, kas tika nolaupīta… desmit no viņām bija katolietes. Reičela Simpsone bija episkopālās baznīcas mācītāja meita. Fransīne Mureja un Mar- gareta Bivlī bija baptistes. Bet neviena no protestantu meitenēm nebija no balto baznīcas. Tad kāpēc nepievienot katolicismu melnādaino protestantismam? Ko tas tev saka, Karmīn? Tas brēc par fanātisku balto protestantu, lūk, ko. Mēs esam nomaldījušies no milzīgā katoļu meiteņu pārsvara, varbūt tāpēc, ka Rēgi ar Fransīni un Margaretu šķita no tām novērsušies. Vairāk nekā septiņdesmit pieci procenti meiteņu bija katolietes, plus melnādaina mācītāja meita, starprasu laulības atvase un… Margareta. Margareta, meitene, kura neiederas. Vai mēs kaut ko nezinām par Bivlī ģimeni?

Piemirsis salu, viņš sēdēja kā uz adatām, gaidīdams pienākam rītu, kas viņu atbrīvotu no šīs neproduktīvās, neauglīgās kapu sarga maiņas un ļautu doties aprunāties ar misteru Bivlī.

Viņa rācijā nokrakšķēja īsa, zema skaņa, kas liecināja, ka mašīnai tuvojas policists. Skatiens pulkstenī rādīja, ka ir pieci no rīta, pārāk vēls, lai kaut kas notiktu, ja plāns bija nolaupīšana naktī. Lai nu kā, Ponsonbiji nebija pat pakustējušies.

Patriks ieslīdēja pasažiera sēdeklī un smaidīdams pastiepa termosu. - Malvolio's labākā kafija. Es stāvēju Luidži klāt un liku šim uzliet jaunu kannu, un rozīņu maizītes bija tikko atvestas.

-    Patsij, es tevi mīlu.

Piecas minūtes viņi dzēra un košļāja, tad Karmīns pastāstīja brālēnam par savu jauno teoriju. Viņam par lielu vilšanos, Patriks to neturēja lielā vērtē.

-     Nelaime tāda, ka tu pie šīs lietas strādā jau tik ilgi, ka esi jau pārbaudījis visas iespējamās versijas, tāpēc vairs nav, kur lūkoties.

-    Te ir iejaukti reliģiskie aizspriedumi, un tie ir saistīti ar rasi!

-    Es piekritu, bet Rēgus neinteresē reliģija. Viņus interesē, ka dievbijīgās ģimenēs aug meitenes, kādas viņiem ir vajadzīgas.

-    Bivlī kaut ko slēpj, tā jābūt, - Karmīns murmināja. - Citādi Margareta neiederas.

-    Viņa neiederas, - Patriks pacietīgi atbildēja, - tāpēc, ka tava hipotēze ir neprātīga. Atgriezies pie pirmsākumiem! Ja domā par Rēgiem, kas vispirms ir izvarotāji un tikai tad - slepkavas, tad nav jāmeklē jebkādas ādas krāsas vai reliģiskās piederības fanātiķis, kristietis, vai ne? Tad jāmeklē vīrietis vai divi vīrieši, kas ienīst sievietes kā tādas, bet dažas jo īpaši. Rēgi ienīst tikumu, kas saistās ar jaunību, kas saistās ar ādas krāsu, kas saistās ar vaibstiem, kas saistās ar vēl citām pazīmēm, ko mēs nezinām. Bet mēs zinām par tikumu, jaunību, seju un ādas krāsu. Neviena no meitenēm nav bijusi tīrasiņu baltā, un neviena arī nebūs, to es jūtu. Vienkārši labākais medību lauks šeit ir latīņamerikāņu katoļu ģimenes, tas ari viss. Bērni ir labi audzināti, cieši uzraudzīti un ļoti mīlēti. Tu to zini, Karmīn! Bet ģimenes Amerikā nav jaunpienācēji, un man šķiet, ka reliģisks fanātiķis mērķētu uz neseniem iebraucējiem - apturēt pieplūdumu, izplatīt baumas: ja šeit imigrēsiet, jūsu meitas izvaros un nogalinās. Atbilde slēpjas lietas pamatos.

-    Es vienalga aizbraukšu pie mistera Bivlī, - Karmīns ietiepās.

-    Dari, kas tev jādara. Bet viņa neiederēsies, jo tas, ko tu iedomājies saskatām, ir tavas iztēles auglis. Tu esi paguruma halucināciju upuris.

Viņi apklusa; mazāk nekā trīs stundas, un maiņa būs beigusies.

īsi pirms septiņiem rītā no rācijas atskanēja citāda slepena skaņa: tā, kas vēstīja, ka neuzkrītoši ir jāpamet slēpnis un jādodas uz ziņošanas punktu, jo ir pazudusi meitene.

Karmīna komandpunkts bija Major Minor's motelis, kur viņi ar Patriku pieprasīja atļauju izmantot telefonu reģistratūrā. Viesnīcas īpašnieks pats stāvēja aiz letes, degdams ziņkārē.

Visas viņa moteļa istabas bija rezervējusi Halomenas policija par summu, kura, kā viņi - un arī viņš - zināja, bija bagātīga, īpaši tāpēc, ka istabas tāpat neviens nelietoja. Zīme BRĪVU ISTABU NAV bija papildu slepenībai novietotajām policijas mašīnām, un īpašnieks netaisījās šādu zīmi izkārt, ja vien tur rakstītais nebija tiesa.

Kamēr Karmīns runāja pa telefonu, Patriks vēroja viesnīcas īpašnieku, izklaidīgi prātodams, vai majors, kā tik daudzi, kuru uzvārdi kaut ko nozīmē, bija devies uz Vestpointu apņēmībā iegūt pakāpi, kas padarītu viņa vārdu pretrunīgu. Tagad majoram bija apmēram piecdesmit gadu, viņa deguns bija sārts un pietūcis no regulāras dzeršanas un viņa izturēšanās atbilda izbijušam kareivim: ja vien veidlapas ir aizpildītas pienācīgi, var darīt visu, kas vien ienāk prātā, sākot no zaldāta piekaušanas un beidzot ar ieroču zagšanu no noliktavas. ŠI majora dīvainība veicināja biznesu, kad viesi agrās pēcpusdienās ieradās uz stundu; galvenā stāvvieta bija aiz viesnīcas, tāpēc neviena laulene, kas brauktu pa 133. ceļu, nevarētu pie moteļa pamanīt sava vīra mašīnu. Kādā brīdī Karmīns bija tik izmisis, ka sāka turēt aizdomās pat majoru, bet vienīgais iemesls tam bija tāds, ka visās istabās bija paslēpti lūramcaurumi. Vecais nejaucenis bija atbrīvojies no kamerām, jo kāds privātdetektīvs bija viņu pieķēris filmējam kompānijas direktoru ar viņa sekretāri, bet majors joprojām varēja skatīties.

-    Norviča, - Karmīns sacīja. - Korijs, Eibs un Pols te būs pēc pāris minūtēm. - Viņš pagāja tālāk no majora. - Meitene ir libāniešu izcelsmes, bet ģimene dzīvo Norvičā jau kopš 1937. gada. Viņas vārds ir Feita Kouri.

-    Viņi ir musulmaņi? - Patriks neticīgi jautāja.

-    Nē, katoļi, maronītu sekta. Es šaubos, ka tur ir kāda maro- nītu baznīca, tā ka viņi droši vien iet uz parasto katoļu.

-    Norviča ir diezgan liela pilsēta.

-   Jā, bet viņi dzīvo labu gabalu ārā no tās. Misters Kouri ir pārtikas veikala īpašnieks Norvičā. Viņa māja atrodas uz ziemeļiem, apmēram pusceļā uz Vilimantiku.

Eibs piebrauca ar fordu, uzreiz aiz viņa arī Pols Patrika melnajā busiņā.

-    Es pat nezinu, kāpēc mēs vispār uz turieni braucam, - nopūtās Korijs, kad fords sāka lēni braukt; sirēnas un gaismas netiks ieslēgtas, līdz viņi nebūs krietni tālu no Ponsonbijleinas.

Ta, Karmīns pie sevis nopūtās, ir izmisuša vīra piezīme. Es neesmu vienīgais, kas te ir krietni paguris. Mēs sākam domāt, ka Rēgus nekad nenoķersim. Šī ir jau ceturtā meitene, kopš mums ir zināms par viņu eksistenci, un mēs neesam tikuši it nekur. Korijs jau ir nonācis pilnīgā bezcerībā, un es nezinu, cik ilgs laiks būs vajadzīgs, lai tas pats notiktu ar mani.

-    Mēs braucam, Korij, - Karmīns sacīja, it kā Korija paziņojums būtu ikdienišķs, - jo mums pašiem jāapskata nolaupīšanas vieta. Eib, ja mēs brauksim pa 191 šoseju uz Hartfordu un tad dosimies uz austrumiem, ceļš būs labāks nekā 195 uz Ņūlondonu.

-    To nevarēs, - Eibs īsi atbildēja. - Tur ir sadūrušies pieci treileri.

-    Vismaz, - Karmīns noteica, ērti iekārtodamies savā iemīļotajā aizmugures sēdeklī, - sildītājs ir ieslēgts. Es varēšu nedaudz pagulēt.

Kouri māja atradās līkumotā ielā, kas vijās netālu no Šetu- ketas upes un bija tikpat pievilcīga kā tās apkārtne. Pati māja bija tradicionāla, bet būvēta ar dažādiem izliekumiem, turklāt trīs līmeņos. Starp māju un ceļu atradās milzīgs dīķis, kas šajā gadalaikā bija pilnībā aizsalis, tāpat kā avots, kas veda no dīķa uz ledū kalto upi. No dīķa bija notīrīts sniegs, lai to varētu izmantot slidošanai, bet nelieli koka steķi liecināja par kanoe braucējiem vasarā. Kādā vietā auga biezs meldru puduris, un tālumā saule rotājās plašos, sniega klātos laukos. Apkārt mājai redzēja kailus bērzus un vītolus, arī lielu, vecu ozolu, kas atradās nelielā ezera tālākajā galā. Tas vēstīja par vasaras piknikiem pavēnī. Vai bērniem vispār varēja būt vēl burvīgāka apkārtne par šo nevainojamo amerikāņu sapni?

Karmīns uzzināja, ka bija pavisam septiņi bērni: tikai deviņpadsmit gadus vecais dēls Antonijs bija prom no mājām. Viņa brālim Markam bija septiņpadsmit gadu, nākamā bija sešpadsmitgadīgā Feita, Norai bija četrpadsmit, Emīlijai - divpadsmit, Metjū - desmit. Jaunākā bija Filipa, viņai bija astoņi gadi.

Ģimenes dziļās sēras neļāva iztaujāt nevienu no viņiem, pat tēvu. Gandrīz trīsdesmit Amerikā pavadītie gadi nemazināja viņu arābiski dedzīgās skumjas par pazudušo bērnu. Kad Karmīnam izdevās atrast Feitas fotogrāfiju, viņš saprata, ko Patriks bija centies viņam ieskaidrot Ponsonbijleinā. Feita izskatījās kā pārējo upuru māsa, sākot no tumšo, cirtaino matu biezokņa un beidzot ar lielajām, tumšajām acīm un pilnīgajām lūpām. Ādas krāsas ziņā Feita bija visgaišākā; viņas āda bija apmēram tāda kā sicīliešu vai dienviditāliešu ģimenes atvasei, Vidusjūras reģionam raksturīgi iedzeltena.

Patriks izskatījās sakauts, kad viņi ar Karmīnu satikās ārā, salā stingstošajā lievenī. - Sniegs ir tik cieti sasalis, ka viņi varēja no ceļa līdz aizmugures lievenim noklāt salmu paklāju, - izskatās pēc lēta kāpņu paklāja, - viņš sacīja. - Viņi notīrīja un apbēra ar sāli to vietu, kur novietoja mašīnu, tā ka nav nekādu riepu pēdu, ko nebūtu izmīdījuši vietējie policisti. Tad atvēra pagalma durvis ar atslēgu vai vairākiem irbuļiem un, es domāju, viņi precīzi zināja, kura ir Feitas guļamistaba. Viņai bija pašai sava istaba - visiem bērniem tādas ir - otrajā stāvā, kur atrodas arī visu pārējo guļamistabas. Viņi atrada viņu aizmigušu. Vienīgās cīņas pazīmes ir nedaudz sajaukta gultas veļa gultas kājgalī, iespējams, daži vārgi spērieni. Tad viņi iznesa meiteni ārā pa to pašu ceļu, pa kuru bija atnākuši, pa salmu paklāju līdz ceļam un uz savu mašīnu. Cik nojaušu, neviens neko nav dzirdējis. Feitas pazušanu atklāja, kad viņa neieradās uz brokastīm, ko šajā gadalaikā māte pasniedz agri, - pa slikti notīrītajiem ceļiem līdz Norvičai ir stundas brauciens. Bērni brauc turp kopā ar tēvu un paliek viņa veikalā, līdz pienāk laiks doties uz skolu, kas atrodas pavisam tuvu.

-    Tu dari manu darbu, Patsij. Vai tev ir kāda nojausma par viņas auguma garumu? Svaru?

-    Nē, līdz ieradīsies tēvs Henigens un viņa mūķenes. Sērošana tur iekšā ir vājprātīga, un ne uz vienu tā īsti nevar paskatīties. Viņi plēš matus saujām vien.

-    Un tur, kur misis Kouri visu laiku berzē ādu, jau šķīst asinis. Tāpēc es esmu te ārā, nevis tur iekšā, - Karmīns nopūtās. - Protams, tam nav īpašas nozīmes. Rēgi nebūs atstājuši ne zīmi.

-    Ģimene Feitu jau uzskata par mirušu.

-    Un vai tu viņus par to vaino, Patsij? Mēs te esam noderīgi kā sunim krūškabata, un tas nomāc Eibu un Koriju. Viņiem ļoti sāp, tikai viņi nevar to izrādīt.

Patriks pameta skatu sāņus un atviegloti nopūtās. - Tur nāk mūsu mācītājs un pavadones. Varbūt viņi zina, kā visus nomierināt.

Ja arī viņi to nespēja, tēvs Henigens un trīs mūķenes, kas bija viņam līdzi, varēja Karmīnam izstāstīt visu, kas bija nepieciešams. Feita bija piecu pēdu un divu collu gara un svēra apmēram astoņdesmit mārciņu. Viņa bija slaida, vēl ne īpaši nobriedusi. Mīļa meitene, sirsnīga, priekšzīmīgi mācījās, viņas mācības sliecās uz zinātni; viņas sapņi saistījās ar medicīnu. Šajā vasarā viņai būtu vajadzējis pievienoties citām palīdzēm Svētā Stena slimnīcā, bet līdz šim vecāki bija meitu paturējuši mājās, negribēdami, lai viņa pārāk agri sāk nodarboties ar brīvprātīgo darbu. Antonijs, brālis, kura nebija mājās, mācījās medicīniskās sagatavošanas kursā Brauna koledžā. Izskatījās, ka visus bērnus interesēja humanitārās zinātnes. Pati ģimene cieši turējās kopā un bija cienīta. Viņu veikals atradās labā Norvičas daļā, un tas nekad nebija aplaupīts, arī māja nekad nebija apzagta, nevienam no viņiem nekad nebija darīts pāri vai uzbrukts.

-    Mēs atgriežamies pie nevainojamas šķīstības, sejas, vecuma un, iespējams, reliģijas, - Karmīns sacīja Silvestri, kad bija atgriezies Halomenā. - Pēdējā laikā ādas krāsa Rēgus nav uztraukuši, tāpat garums, bet šis trīs pazīmes mums ir vienmēr, un lielākajā daļā gadījumu tām pievienojas vēl ceturtā. Margareta Bivlī savā sešpadsmitajā dzimšanas dienā no mātes dāvanā saņēma skaistumkopšanas salona apmeklējumu, kur viņai iztaisnoja un ieveidoja matus kā Dionai Vārvikai - viņa skolas koncertā gatavojās izpildīt vienu no Dionas priekšnesumiem. Šis jaunums lika man par viņu brīnīties, bet, kad biju to pārbaudījis, es sapratu, ka tā nav - kā lai to pasaka? - pagrimuma pazīme. Bet Margareta vienalga mani satrauc, Džon. Viņa ir vienīgā melnā pērle veselā virtenē krēmbalto. Pārāk gara, pārāk melna, pārāk nepiemērota.

-    Varbūt Rēgi pieslienas vipārējai rasu modei. Viņu aktivitātes nepavisam nepalīdz rasu nesaskaņu risināšanā.

-    Tad kāpēc arī šoreiz upuris nav tikpat tumšas ādas krāsas? Times krustvārdu mīklā nesen bija pavediens - "pasūtīt dillēs". Astoņi burti. Atbilde bija "noraidīt". Kad es to atminēju, smējos līdz asarām. Lai kur es ietu, mani tikai noraida.

Silvestri nepateica to, ko domāja: tev, Karmīn, ir vajadzīgas garas brīvdienas Havaju salās. Bet vēl ne. Es nevaru atļauties tevi atstādināt no šīs lietas. Ja tu to nevari atrisināt, neviens to nevar. - Ir pienācis laiks man sasaukt preses konferenci, - viņš sacīja. - Man tiem ķēmiem nav, ko sacīt, bet tā putra ir jāstrebj publiski. - Viņš nokremšļojās, košļādams nozelēta cigāra galu. - Gubernators ari domā, ka tā vajadzētu.

-    Esam Hartfordā krituši nežēlastībā, ko?

-    Vēl ne. Kā tu domā, ko es gandrīz visu laiku daru? Runāju pa telefonu ar Hartfordu, lūk, ko.

-    Neviens no hjūlingiem pagājušajā naktī ne ūsu laukā nepabāza. Kaut gan tas nenozīmē, ka pēc trīsdesmit dienām es viņus nenovērošu, Džon. Man joprojām ir sajūta, ka Hjū ir lielā mērā iesaistīts un ne tikai kā atriebības objekts, - Karmīns sacīja. - Cik daudz patiesības tu pateiksi presei?

-    Kādu drusku. Neko par Margaretas balles kleitu. Un neko par diviem slepkavām.

divdesmit pirmā nodaļa

Otrdiena, 1966. gada 1. februāris

Halomenas mērijas ēka bija slavena ar savu labo akustiku, un, kad mēra administrācija pirms desmit gadiem bija pārvietota uz apgabala pārvaldes ēku, Halomenas mērijā norisinājās tas, kam tā bija piemērota vislabāk: tā uzņēma pasaules klases virtuozus un simfoniskos orķestrus.

Aiz zāles atradās mēģinājumu telpa, kas bija izveidota tā, lai mākslinieki tajā varētu ne tikai mēģināt, bet ari ierakstīt spēlēto. Puslokā izvietotās nošu statīvu un krēslu rindas nelika domāt, ka te notiktu kaut kas šausminošāks par mūziku. Džons Silvestri, ģērbies savā labākajā formas tērpā, uzkāpa uz diriģenta paaugstinājuma; viņam ap kaklu bija Kongresa goda medaļa. Tā un arī goda lentītes uz viņa krūtīm norādīja, ka viņš nav parasts virs.

Bija ieradušies aptuveni piecdesmit žurnālisti, lielākā daļa no laikrakstiem un žurnāliem, viena televīzijas komanda no vietējā Halomenas kanāla un viens reportieris no WHMN radiostacijas. Valsts lielākie ikdienas laikraksti sūtīja nenozīmīgus reportierus; kaut arī Konektikutas Briesmonis bija ievērojamas ziņas, gudrs redaktors saprata, ka policijas paziņojums nekādus satriecošus jaunumus nepavēstīs. Šī preses konference tikai dos iespēju rakstīt indīgas slejas par policijas nekompetenci.

Bet Silvestri sabiedriskais tēls bija atbruņojošs, īpaši, kad viņam bija jāsaka kas nepatīkams. Neviens, Karmīns domāja, viņu vērodams, neprata tikt galā ar nepatikšanām veiklāk, turklāt - ar acīmredzamu patiku.

-    Par spiti stindzinošajam salam, dažādi policijas departamenti visā štatā divdesmit četras stundas diennaktī uzraudzīja kopā deviņdesmit sešus aizdomās turamos, sākot no pagājušās ceturtdienas un beidzot ar Feitas Kouri pazušanu. Trīsdesmit divi novērojamie dzīvo Halomenā vai tās tiešā tuvumā. Neviens no viņiem nevarēja būt šajā nolaupīšanā iesaistīts, kas nozīmē, ka mēs neesam noskaidrojuši vairāk par tā vīra identitāti, kuru jūs saucat par Konektikutas Briesmoni, bet mēs tagad dēvējam par Rēgu.

-    Labs vārds, - ierunājās kriminālhronikas žurnāliste no Holloman Post. - Vai jums ir kādi pierādījumi par kāda saistību? Kaut viena cilvēka?

-    Tieši tā es nupat teicu, misis Longforda.

-    Šim slepkavam - Rēgam, man tas tīri labi patīk - noteikti ir kāda īpaša vieta, kur viņš tur savus upurus. Vai nebūtu laiks sākt to nopietnāk meklēt? Piemēram, pārmeklēt īpašumus?

-    Kundze, jūs labi zināt, ka bez ordera mēs nedrīkstam pārmeklēt telpas, kas kādam pieder. Turklāt jūs būtu pirmā, kas par to celtu brēku, ja mēs to darītu.

-    Parasti jā. Bet šoreiz ir citādi.

-    Kādā ziņā? Noziegumu drausmīgā rakstura dēļ? Kā cilvēks es tam piekrītu, bet kā likuma pārstāvis es to nevaru. Policijas spēki varbūt ir likuma spēcīgākais iemiesojums, bet brīvā sabiedrībā, kāda ir mūsējā, policiju arī ierobežo tie paši likumi, kuriem tā kalpo. Amerikas pilsoņiem ir konstitucionālās tiesības, kuras mums, policijai, ir jāievēro. Pierādījumos nebalstītas aizdomas vien nejauj mums ieiet kāda mājā un meklēt pierādījumus, kurus mēs neesam spējuši atrast citur. Pierādījumiem jābūt vispirms. Mums ir jāprezentē pierādījumos balstīta lieta likuma juridiskajiem pārstāvjiem, lai mums atļautu kaut ko pārmeklēt. Mēs varam izrunāt muti sausu, bet tas nevienu tiesnesi nepārliecinās izsniegt orderi bez konkrētiem faktiem. Un mums tādu nav, misis Longforda.

Pārējie žurnālisti jutās priecīgi, ka var nogrūst smagāko darbu uz misis Diānu Longfordu; no viņas izprašņāšanas tāpat nebūs nekāda labuma, un visi varēja sajust no zāles aizmugures nākam kafijas un svaigu virtuļu smaržu.

-    Un kāpēc jums nav konkrētu faktu, mister komisār? Ir grūti iztēloties, ka tik daudzi pieredzējuši viri izmeklē šīs slepkavības jau kopš pagājušā gada oktobra, nespēdami uzzināt pilnīgi neko! Vai arī jūs gribat teikt, ka slepkava ir īsts rēgs?

Kodīga ironija nespēja Silvestri izsist no līdzsvara vairāk kā agresija vai šarms; viņš turpināja, nelikdamies ne zinis:

-    Viņš nav īsts Rēgs, kundze. Viņš ir daudz bīstamāks un daudz nāvējošāks. Domājiet par mūsu slepkavu kā ļoti spēcīgu kaķi, kas medī savā teritorijā, - piemēram, par leopardu. Viņš ir ērti iekārtojies savā kokā meža malā, nevainojami nomas- kējies; viņš vēro baru briežu, kas lēnām virzās uz meža pusi, tuvāk viņa kokam. Putnam, kas sēž tajā pašā kokā, liekas, ka visi brieži ir vienādi. Bet leopards saskata starp tiem atšķirību, un viņš mērķē uz vienu noteiktu briedi. Viņam tas šķiet sulīgāks, kārdinošāks nekā pārējie. O, viņš ir ļoti pacietīgs! Brieži iet garām zem viņa - viņš nepakustas - brieži neredz un nesaož viņu sēžam zarā - un tad viņa briedis ieklīst zem viņa zara. Trieciens ir tik straujš, ka pārējie brieži tik tikko paspēj sākt skriet, kad viņš jau ir atpakaļ kokā ar savu medījumu - tā sprands ir pārlauzts, kājas nevarīgi nokarājas.

Silvestri ievilka elpu; viņam bija izdevies piesaistīt uzmanību. - Es piekritu, ka šis salīdzinājums nav īpaši spožs, bet es to izmantoju, lai parādītu, pret ko mums ir jācīnās Rēga lietā. No mūsu skatpunkta viņš ir neredzams. Tāpat kā briedim neienāk prātā paskatīties augšup kokā, gluži tāpat kā smaržas, ko vējš atnes līdz brieža degunam, ir viņa līmeni, nevis no augšas, no koka, tāpat ir arī ar mums. Mums nav ienācis prātā palūkoties vai paošņāt pēc viņa pareizajā vietā, jo mums nav ne jausmas, kur un kādu vietu viņš izmanto. Mēs un jūs, misis Longforda, varētu viņam ik dienas paiet garām uz ielas. Bet viņa seja ir parasta, viņa gaita ir parasta - viņš ir pavisam parasts. No ārpuses viņš izskatās pēc sīka sētas kaķa, nevis leoparda. Zem šīs čaulas viņš ir Dorians Grejs, misters Haids, Ievas sejas, sātana iemiesojums.

-    Tad kā lai sabiedrība no viņa izsargājas?

-    Es teiktu, ka uzmanoties, tikai uzmanīšanās nepalīdzēja aizkavēt viņu nolaupīt noteikta tipa meitenes, kad mēs bijām Konektikutu pārplūdinājuši ar ziņojumiem un brīdinājumiem. Tomēr man ir skaidrs, ka mēs esam viņu nobiedējuši, piespieduši atmest nolaupīšanu gaišā dienas laikā, tagad izvēloties nakti. Ar to gan nevar lielīties, jo tas nav viņu apturējis. Tas pat nav viņa darbošanos padarījis lēnāku. Tomēr tas ir cerību stars. Ja viņš ir nobijies vairāk, nekā bija iepriekš, un mēs turpināsim pastiprināt spiedienu, viņš sāks kļūdīties. Un, dāmas un kungi, preses pārstāvji, es dodu jums savu godavārdu, ka mēs viņa kļūdas nepalaidīsim garām. Tās mūs padarīs par leopardu kokā un viņu - par mūsu izvēlēto briedi.

-    Viņam labi sanāca, - Karmīns tovakar teica Desdemo- nai. - AP žurnālists viņam pajautāja, vai viņš negatavojas nākamajās vēlēšanās kandidēt uz gubernatora amatu. "Nē, ser, mister Dalbij," Silvestri atbildēja, smaidīdams pa visu seju, "salīdzinājumā ar politiku, policista darbs ir tīrā izprieca, vieni rēgi vien."

-    Cilvēki viņam atsaucas. Kad es viņu redzēju ziņās pulksten sešos, viņš man atgādināja vecu, noplukušu spēļu lācīti.

-    Gubernatoram viņš patīk, tas ir svarīgi. Kara varoņus neatlaiž kā nekompetentus muļķus.

-    Viņš ir visai pavecs kara varonis.

-    Tā ir.

-    Tu izklausies mazliet aizsmacis, Karmln. Vai sāc saaukstēties? - viņa jautāja, paņemdama vēl šķēli picas. Ak, bija jauki atkal būt draugiem!

-    Pēc sēdēšanas neapsildītās mašīnās, kad ārā ir nulle grādi pēc Fārenheita, mēs visi sākam saaukstēties.

-    Vismaz tev nebija jānovēro mani.

-    Bet mēs novērojām, Desdemona.

-    Ak, cik daudz darbaspēka! - viņa noelsās; menedžere viņā kā allaž bija satriekta. - Deviņdesmit sešus cilvēkus?

-    Aha.

-    Kurš tika tev?

-    Tā ir slepena informācija, to nedrīkst jautāt. Kas notiek Hjū kopš Feitas pazušanas?

-    Profesors joprojām ir trakonamā. Kad viņš atklās, ka Ners Čandra ir pieņēmis vietu Hārvardā, viņš atkal būs galīgi satriekts. Tas nenozīmē tikai spožākās zvaigznes zaudēšanu, vēl ir arī tas: Čandras kontrakts paredz, ka arī savus pērtiķus viņš ņem līdzi. Man šķiet, ka Ners ir uzaicinājis ari Sesilu pārvākties uz Masačūsetsu, - Sesils par to ir traki priecīgs. Vairs nekādas dzīvošanas geto. Čandras ir nopirkuši greznu īpašumu, un Sesilam tajā būs jauka māja. Es priecājos par viņu, bet man ir ļoti žēl Profesora.

-    Tas man liekas dīvaini. Līgums, kas paredz, ka drīksti pievākt lietas, par ko maksājuši citi? Tas ir tāpat, ja gubernators pēc termiņa beigām paņemtu no kabineta sienas remingtonu.

-Tad, kad Ners pārnāca uz Hjū, Profesoram nebija ne mazākā iemesla iebilst pret šo līguma punktu. Viņš zināja, ka Ners nekur citur neatradīs tik lieliskus apstākļus pētniecībai kā Hjū. Un tā arī bija, līdz parādījās šis briesmīgais slepkava.

-Jā, kas gan to varēja paredzēt? Man jau ir tāda paranoja, ka tas tikai norāda uz vēl vienu motīvu. Galu galā - uz spēles ir likta Nobela prēmija.

-    Vai zini, - viņa domīgi sacīja, - man allaž ir bijusi savāda izjūta, ka Ners Čandra Nobela prēmiju nedabūs. Kaut kā tas viss izskatās pārāk vienkārši. Vienīgais pērtiķis, kas ir izrādījis jebkādas iepriekšparedzamas epilepsijas pazīmes, ir Eistass, un zinātnē ir ļoti bīstami visas cerības likt uz vienu vienīgu zvaigzni. Ja nu Eistasam jau sen bija tendence uz epilepsiju, un ja nu lēkme ir kaut kas pilnīgi nesaistīts ar Nera stimulācijām? Ir notikušas arī dīvainākas lietas.

-    Tu esi gudrāka nekā tie visi pārējie, kopā ņemti, - Karmīns atzinīgi sacīja.

-    Gana gudra, lai zinātu, ka nekādas Nobela prēmijas nedabūšu!

Viņi pārvietojās uz atpūtas krēsliem. Parasti Karmīns sēdēja Desdemonai blakus, bet šovakar apsēdās viņai pretī, it kā lūkošanās viņas prātīgajā, gudrajā sejā viņu nedaudz iepriecinātu.

Iepriekšējā dienā viņš bija devies uz Grotonu aprunāties ar Edvardu Bivlī, tikpat prātīgu un gudru vīru kā Desdemona. Bet iztaujāšana nebija atrisinājusi nekādus noslēpumus.

-    Eta bija tik ļoti ieciklējusies uz vēlēšanos kļūt par slavenu rokzvaigzni, - misters Bivlī sacīja. - Viņai bija skaista balss, un viņa labi kustējās.

Un viņa labi kustējās. Vai tas pievilka Rēgus?

Atpakaļ tagadnē - pie Desdemonas prātīgās un gudrās sejas.

-    Vai ir vēl kādas ziņas no Hjū frontes? - viņš jautāja.

-    Čaks Ponsonbijs aizvieto Profesoru. Viņš nav no maniem iemīļotākajiem cilvēkiem, taču vismaz ar savām problēmām drīzāk nāk pie manis, nevis Tamāras. Šķiet, viņa mēģināja satikt Keitu Kintonu, un viņš aizcirta sava kabineta durvis viņai deguna priekšā. Tā ka Hilda noteikti ir guvusi uzvaras laurus. Viņas ārējais izskats ir neizsakāmi uzlabojies - laba piegriezuma melns kostīms, tomātu sarkana blūze, itāļu kurpes, jauns matu griezums un izteikts, spilgts grims - un, tici vai netici, briļļu vietā kontaktlēcas! Viņa ir nevainojama sieva ievērojamam neiroķirurgam.

-    Gatava Ņujorkai, - Karmīns pasmaidīja. - Jauki domāt, ka vismaz kaut kas no tā, ko es teicu Kintonam, ir iespiedies viņa smadzenēs. - Viņš sagrozījās krēslā. - Šajā ēkā klīst baumas, ka Sacuma neatjaunos īres līgumu nedz savam penthausa apartamentam, ne Eido dzīvoklim.

-    Tas varētu būt tiesa. Viņš svārstās starp piedāvājumiem no Stenfordas, Vašingtonas štata un Džordžijas. Kas droši vien nozīmē, ka galu galā viņš būs Kolumbijā.

-    Kā tu to izdomāji?

-    Hideki ir pilsētnieks, un Ņujorka nozīmētu, ka viņam nebūtu jāšķiras no savas Keipa raga brīvdienu mājas. Tas būtu garāks brauciens, tiesa, bet joprojām saprāta robežās. Viņš būtu devies uz Bostonu, ja vien Ners Čandra nebūtu pasteidzies pirmais ar Masačūsetsu. Jebkura cita universitāte, ja neņem vērā Hārvardu, būtu milzīgs solis atpakaļ. Tomēr, pēc manām domām, Hideki drīzāk varētu dabūt Nobela prēmiju. Spožie pētnieki varbūt fascinē zinātnes presi, bet viņi reti tiek līdz galamērķim. - Viņa veikli pielēca kājās. - Laiks doties gulēt. Paldies par picu, Karmīn.

Nepēdams izdomāt piemērotu atbildi, viņš pavadīja viešņu divus stāvus zemāk līdz viņas tērauda durvīm ar to iespaidīgo aizšaujamo un šifru, pārliecinājās, ka viņa ir kārtīgi ieslēgusies, un atgriezās paša dzīvoklī, juzdamies savādi nomākts. Viņš bija gatavs vaicāt, vai viņi varētu savas attiecības turpināt nedaudz intīmākā plāksnē, taču to aizkavēja tikai viņas žiglā piecelšanās kājās, straujā, prātīgā aiziešana.

Patiesībā Karmīna mēģinājumi bija gana acīm redzami, lai Desdemona būtu uzminējusi, ka tādi pastāv. Ja arī viņas pašas jūtas pret viņu bija visai ilgpilnas, viņa neuzdrošinājās palikt kopā ar Karmīnu, kad bija pateikts viss par Hjū un parastajiem sarunu tematiem. Viņa bija baidījusies no ilga klusuma, nebūdama pārliecināta, ka spēs ar to tikt galā.

Turklāt viņa bija ļoti nogurusi. Pēc karstām diskusijām viņa bija ieguvusi privilēģiju atkal atsākt savus nedēļas nogales pārgājienus - ar noteikumu, ka uz sākuma punktu aizvedīs ar policijas patruļmašīnu, kuras policisti pārliecināsies, ka viņai neseko, tad atkal atbrauks viņai pretī uz vietu, ko Desdemona nozīmēs kā maršruta beigas. Tā nu viņa sestdien un svētdien bija staigājusi pa štata ziemeļrietumu stūri un pēcāk viņai bija sāpējuši muskuļi, kas bija atraduši no pārgājieniem. Apalaču takai piemita zināms ziemīgs šarms, bet reizēm viņa nožēloja, ka nav paņēmusi līdzi savas sniega kurpes.

Tā pēc ilgas mērcēšanās karstā vannā viņa kārtīgi noslaucījās un uzvilka savu parasto ietērpu gulēšanai - vīriešu flaneļa pidžamu un biezas, vilnainas zeķes. Radiatoru piesildīts gaiss nebija domāts Desdemonai! Šajā ziņā, tikai viņa par to nenojauta, viņi ar Karmīnu Delmoniko bija ļoti līdzīgi.

Viņa iemiga uzreiz, kad bija apgūlusies, sapņodama lietas, ko vēlāk nespēja atcerēties, tikai to, ka savāda skaņa viņu atmodināja, kad modinātājpulkstenis rādija četri no rīta.

Viņa uzšāvās sēdus, sākdama šaubīties, ka nav pamodusies no trokšņa; viņu bija pamodinājusi instinktīva briesmu sajūta. Guļamistabas durvis bija vaļā, aiz tām bija redzama nelielā dzīvokļa dzīvojamā telpa, kas grima tumsā. Un tāpat ari guļamistaba. Desdemonas miegu netraucēja murgi, lai vajadzētu nakts gaismu. Tomēr šaura gaismas strēle no koridora ārpusē iespīdēja istabā, ar kādu ēnu tās vidū. Ēna bija cilvēka augumā un formā. Tā pazuda vienā mirklī, kad durvis bija aizvērtas. Es neesmu viena. Viņš ir atnācis mani nogalināt.

Uz krēsla pie gultas stāvēja kaudzīte veļas, ko viņa nebija paspējusi ielikt skapī, - biksītes, krūšturi, zeķes, pāris vilnas cimdu. Desdemona bez skaņas izslīdēja no gultas, pie krēsla, taustīdamās pēc cimdiem. Kad bija atradusi, viņa tos uzvilka un piespieda sevi aizslīdēt uz aizvērtajām balkona durvīm, izvairoties no gaismas atspulgiem. Viņa pieliecās, atšāva balkona durvju bultu, pagrieza rokturi un atvēra durvis tikai tik daudz, lai tiktu uz balkona - betona plaukta, ko ierobežoja četras pēdas augstas metāla restes.

Karmīns dzīvoja divus stāvus augstāk ēkas ziemeļaustrumu stūrī, gandrīz precīzi pretējā pusē nekā viņa. Tas nozīmēja: lai Karmīnu sasniegtu, viņai ir jātiek divus stāvus augstāk un garām divpadsmit dzīvokļiem vai nu savā, vai viņa stāvā. Nē, vispirms augšā, Desdemona! Jātiek prom no šī stāva, cik vien ātri iespējams. Tikai kā?

Katra stāva augstums bija desmit pēdu: deviņu pēdu augsti griesti iekšpusē, plus pēda betona, kas sadalīja stāvus; tur bija iemūrētas ari ūdens un kanalizācijas caurules, elektrības vadi. Pārāk augstu, lai aizsniegtu, pārāk augstu…

Vējš gaudoja, bet, kad viņa bija aizvērusi balkona durvis, tas netika iekšpusē aiz dubultā stikla. Vējš bija dzeļoši auksts, tas pūta cauri viņas pidžamai, it kā tā būtu no marles. Izeja bija tikai viena. Viņa salieca savas garās kājas un uzlēca uz balkona margām, kur uz mirkli apstājās, turēdama līdzsvaru vējā, kas viņu plosīja desmit stāvu augstumā nc^ zemes, un ar rokām mēģinādama sataustīt nākamā stāva balkona margu pamatu. Tā! Tikai garš augums un jau no pusaugu vecuma spēcīga dziņa uz vingrošanu padarīja to iespējamu, un viņai bija gan garais augums, gan spēks. Ar abām rokām ieķērusies nākamā stāva balkona margās, viņa atrāva kājas no sava dzīvokļa balkona margām, pagrozījās gaisā, kamēr augums bija perpendikulāri, tad strauji sašūpojās atpakaļ, lai apmale atrastos zem viņas saliektajiem ceļiem. Pamatīga iešūpošanās, un viņa bija uz nākamā stāva balkona.

Viens pieveikts, vēl viens jāpieveic. Viņas zobi klabēja un ķermenis šķita kā no ledus aiz vārgā siltuma, ko radīja vingrojums. Neatpūzdamās viņa uzkāpa uz balkona margām un pastiepās pēc atbalsta Karmīna stāvā. Dari to, Desdemona, izdari, pirms nobīsties! Atkal šūpošanās, un viņa bija droši nokļuvusi uz balkona divus stāvus augstāk.

Tagad tikai atlika tai pašā stāvā pārkāpt no viena balkona uz nākamo - to bija vieglāk pateikt nekā izdarīt, jo starp balkoniem bija desmit pēdu atstatums. Viņa izvēlējās attālumu pieveikt, ar kājām balansējot uz margas un no visa spēka lecot uz nākamo. Un cik reižu tā? Divpadsmit. Un viņas kājas sāka kļūt nejūtīgas, rokas vilnas cimdos jau tādas bija. Bet to varēja izdarīt - to vajadzēja izdarīt, zinot, kas viņu gaidīja lejā, ja viņa tūļāsies. Kā gan viņa varēja zināt, ka slepkava nav tikpat veikls kā viņa pati?

Beidzot tas bija izdarīts; viņa stāvēja uz Karmīna balkona un sāka dauzīties pie viņa balkona durvīm.

- Karmīn, Karmīn, laid mani iekšā! - viņa kliedza.

Durvis atsprāga vaļā. Viņš stāvēja viņas priekšā tikai bok- seršortos, vienā mirkli viņu nolūkoja un ievilka iekšā.

Nākamajā mirklī viņš bija norāvis savai gultai vatēto segu un satina to ap viņas ķermeni.

-    Viņš ir manā dzīvoklī, - viņa izmocīja.

-    Paliec tepat un koncentrējies uz sasilšanu, - viņš sacīja, pagrieza radiatoru regulatoru līdz pēdējai iedaļai un nozuda, vēl vilkdams bikses.

-    Paskatieties, - viņš divdesmit minūtes vēlāk sacīja Eibam un Korijam, stāvot pie Desdemonas durvīm, kas rēgojās vaļējas.

Cietā tērauda aizšaujamā bulta bija pārgriezta; uz grīdas vietā, kur tā bija bijusi aizvērta, mētājās kaudzīte metāla skaidu.

-Jēzus! - Eibs nodvesās.

-    Mums vēl daudz jāmācās, - Karmīns drūmi teica. - Ja tas vispār kaut ko pierāda, tad to, ka mūsu domas par drošību nekam neder. Lai viņu aizturētu, mums būtu vajadzējis izdarīt tā, lai metāls no ārpuses apsegtu bultu, bet tā nebija. Viņš ir prom - es domāju, viņš nozuda tai pašā mirklī, kad saprata, ka Desdemona ir prom. Izkūpēja kā rēgs.

-    Kā viņa, pie velna, tika viņam garām? - Korijs nesaprata.

-    Izgāja uz sava balkona, uzlēca divus stāvus augstāk, tad pārlēca starp dzīvokļiem no šejienes līdz manai pusei. Es viņu izdzirdēju dauzāmies pie sava balkona.

-    Tad viņa ar šiem laikapstākļiem ir pilnīgi beigta - metāla margas, vējš.

-    Tikai ne viņa! - Karmīns lepni sacīja. - Viņa uzvilka cimdus, un kājās viņai bija zeķes.

-    Tā tik ir sieviete, - Eibs bijīgi noteica.

-    Man jāiet atpakaļ pie viņas. Sāciet darboties, puiši. Pārmeklējiet te visu no penthausa līdz pagrabam. Bet viņš ir prom.

Atradis Desdemonu joprojām zem segas, viņš to iztina. - Vai jūties labāk?

-    Man ir sajūta, ka esmu izmežģījusi rokas, bet, Karmīn, viņš aizmuka! Viņš bija te, vai ne? Tā nebija tikai mana iztēle?

-    Viņš tik tiešām bija te, bet nu jau sen ir prom. Viņš pārgrieza aizšaujamo varbūt ar dimanta zāģi - plānu, smalku, ar tādu var pārzāģēt visu, ja vien to prot. Tādējādi mēs zinām, ka viņš ir prasmīgs. Viņš nemēģināja to izdarīt pārāk ātri, lai nesalauztu zāģi. Maitasgabals! Viņam par mūsu drošības sistēmu bija nospļauties. - Karmīns nometās ceļos, lai novilktu viņas izmirkušās zeķes un apskatītu ādu. - Šajā galā esi izdzīvojusi. Tagad parādi man rokas. - Arī tās bija veselas. - Tu esi apbrīnojama sieviete, Desdemona.

Viscaur sasildījusies, viņa sāka starot. - Šo komplimentu es atcerēšos, Karmīn. - Tad viņa nodrebēja. - Bet es biju tik nobijusies! Es redzēju tikai viņa ēnu, kad viņš atvēra durvis, bet es zināju, ka viņš ir atnācis mani nogalināt. Tikai kāpēc? Kāpēc mani?

-    Varbūt, lai tiktu klāt man. Lai tiktu klāt policijai. Lai parādītu, ja viņš izlems rīkoties un kad viņš to izlems, viņu nekas neapstādinās. Nelaime tāda, ka mēs esam pieraduši pie parastiem noziedzniekiem, cilvēkiem, kam nebūtu gana prāta spēju vai pacietības, lai mēģinātu pārzāģēt divas collas biezu bultu. Vai nu zāģim bija, vai nebija dimanta zobi, tas prasīja vairākas stundas.

Piepeši viņš pasniedzās viņai pretī un apskāva ar gandrīz izmisīgu spēku. - Desdemona, Desdemona, es gandrīz tevi pazaudēju! Tev pašai bija jāglābjas, kamēr es krācu! Jēziņ, es būtu nomiris, ja zaudētu tevi!

-    Tu mani nezaudēsi, Karmīn, - viņa nopūzdamās sacīja, pieglauzdamās viņa plecam un ar lūpām skardama viņa kaklu. - Es biju nobijusies, jā, bet tajā mirklī apsvēru iespēju doties pie tevis. Es zināju, ka pie tevis būšu drošībā.

-    Es mīlu tevi.

-    Un es tevi. Bet es justos drošāk, ja mēs dotos uz gultu, - Desdemona sacīja, atraudamās no viņa kakla. - Dažas mana auguma daļas jau gadiem ilgi nav piedzīvojušas atkusni.

Ceturtā daļa 1966. gada februāris un marts

divdesmit otrā nodaļa

Pirmdiena, 1966. gada 14. februāris

Februāra vidū sākās atkusnis. Piektdienā sāka nepārtraukti līt, un lietus nemitējās līdz pat svētdienas naktij. Konektikutas zemākās vietas grima ledainā ūdenī, tas velti mēģināja tikt prom. Finču māja bija atdalīta no 133. ceļa tieši tā, kā Moriss Finčs bija Karmīnam stāstījis; strauts Rutas Kintonas pagalmā bija tā piebriedis, ka viņai nācās vilkt gumijas zābakus, lai izkārtu veļu. Un doktors Čārlzs Ponsonbijs ieradās Hjū, gremzdamies par applūdušu vīna pagrabu.

Tā kā intensīvie plūdi bija kavējuši Edisona Forbsa parastos skrējienus un kāju muskuļi kļuva stīvi, pirmdienas rītausmā viņš nolēma mazliet paskriet pa austrumu Halomenu līdz ūdens malai, līdz steķiem. Tur viņš bija uzbūvējis laivu māju, kurā atradās viņa nelielā, piecpadsmit pēdu garā laiva, bet reti bija tādi brīži, kad viņam nesās prāts uz laiskiem izbraucieniem Halomenas ostā. Pēdējos trīs gados Edisons Forbss laiskumu uzskatīja vismaz par grēku, ja ne noziegumu.

Policijas patruļmašīna bija novietota aizdomīgi tuvu Forbsa īpašuma visai stāvajam piebraucamajam ceļam; iekšā sēdošie policisti apbrīnā pamāja, kad viņš, apņēmies pabeigt savu skrējienu, aizrikšoja tiem garām. Sviedri lija pār pieri, kad viņš skrēja lejup pa krūmiem noaugušo nogāzi. Trīs dienas ilgušais lietus bija izkausējis sasalušo sniegu, tāpēc visā štatā bija sākušies plūdi un zeme zem Forbsa sporta kurpēm bija staigna un slidena. Pirms daudziem gadiem viņš nogāzes pakājē bija iestādījis rindu forsītiju - cik brīnišķīgi tās pavasarī allaž uzplauka dzelteniem ziediem!

Bet februārī forsītiju dzīvžogs bija tikai stīvas, brūnas maikstes. Kad Forbss uz zemes pie krūmiem ieraudzīja griezīgi violetu plankumu, viņš apstājās. Pēc mirkļa viņš pamanīja pie violetā plankuma rokas un kājas, un viņa nedrošā sirds piepeši sāka dunēt viņam ausīs. Viņš sagrāba krūtis un atvēra izkaltušo muti, lai kliegtu, taču nespēja. Ak kungs, kāds šoks! Tūlīt viņu ķers otrā sirdstrieka, tam noteikti jāizraisa sirdstrieka! Pieturēdamies pie veca sola atzveltnes, kuru Robiņa bija tur nolikusi "sapņošanai", viņš lēnām uz tā apsēdās un gaidīja, līdz sāpes norims, vecam un neizskaužamam instinktam liekot locīt kreiso roku un gaidīt, līdz sāpes šausies lejā pa roku un tajā. Ieplestām acīm un pavērtu muti Edisons Forbss sēdēja un gaidīja. Es miršu, es miršu…

Pēc desmit minūtēm sāpes tā arī nebija sākušās un sirds vairs nedunēja viņam ausīs. Tās ritms bija norimis tieši tāpat kā pēc viņa skrējieniem, un Forbss nejutās citādi kā pēc parastās skriešanas. Spēji krampji uzrāva viņu kājās, un arī tas nesagādāja sāpes. Viņš pievērsa skatu violetajam laukumam ar tā rokām un kājām, tad pa nogāzi devās augšup uz māju gariem, ritmiskiem soļiem, jūtot sevī kūsājam prieku.

-    Viņas līķis ir lejā pie ūdens, - viņš sacīja, ienākdams virtuvē. - Zvani policijai, Robiņa.

Viņa iespiedzās un krita panikā, tomēr piezvanīja, tad pienāca viņam klāt, ar roku meklēdama pulsu.

-    Man viss ir kārtībā, - viņš aizkaitināti atgaiņājās. - Beidz ņemties, sieviete, viss ir labi! Man tikko bija milzīgs šoks, bet mana sirds mani nepievīla. - Edisona lūpās rotājās sapņains smaids. - Es esmu izsalcis, es gribu kārtīgas brokastis. Ceptas olas un speķi, rozīņu maizi ar krietni daudz sviesta un kafiju ar krējumu. Nu taču, Robiņa, kusties!

-    Viņi mūs apmānīja, - Karmīns sacīja, kopā ar Eibu un Koriju stāvēdams pie ūdens malas. - Kā mēs varējām būt tik dumji? Novērojām visus ceļus, pat neiedomājoties par ostu. Viņi to šurp atveda ar laivu.

-    Viss austrumu krasts līdz sestdienas naktij bija aizsalis, - Eibs iebilda. - Šis noteikti ir improvizēts plāns, nevar būt, ka viņi bija ieplānojuši viņu pamest te.

-     Muļķības, skaidrs, ka tieši tāds bija plāns, - Karmīns pārliecināti atteica. - Atkusnis tikai to atviegloja, tas arī viss. Ja ūdens būtu aizsalis, viņi būtu nākuši visu gabalu pār ledu no kādas ielas, kur mēs nepatrulējam. Atkušņa dēļ viņi varēja izmantot airu laivu, piebraukt gana tuvu, lai viņu izmestu. Viņi neizkāpa krastā.

-    Viņa ir pilnīgi sasalusi, - viņiem pievienodamies, sacīja Patriks. - Violeta balles kleita, apšūta ar pērlēm, nevis mākslīgajiem dimantiem. Mežģīņu audums, kādu man nav gadījies redzēt agrāk, - tās nav īsti mežģīnes. Kleita der labāk nekā Margaretai, vismaz garuma ziņā. Es vēl neesmu viņu apgriezis, lai redzētu, vai aizmugure ir aizpogāta. Sasiešanas pēdu nav, un nav dubulta griezuma kaklā. Ja neņem vērā dažas slapjas lapas, viņa ir ļoti tīra.

-    Tā kā viņi neizkāpa krastā, tad te nekādu zīmju nebūs. Es atstāšu tevi te, Patsij. Nāciet, puiši, - viņš aicināja Eibu un Koriju, - mums ir jāiztaujā visi, kuru īpašumi atrodas pie ūdens, vai viņi pagājušajā naktī kaut ko redzēja vai dzirdēja. Bet tu, Korij, izpletīsi mūsu tīklu plašāk. Paņem policijas laivu un apbraukā visus tankkuģus un kravas kuģus, kas stāv ostā. Varbūt kāds pēc daudzām zem klāja pavadītām dienām iznāca ieelpot svaigu gaisu un pamanīja airu laivu. Tādas lietas jūrnieks ievērotu.

-    Viņa ir Margaretas kopija, - Patriks sacīja Silvestri, Marsiano, Karmīnam un Eibam. Korijs bija devies pārmeklēt ostu. - Feitai bija šaurāki pleci un nelielas krūtis, tāpēc viņiem izdevās aizpogāt kleitu. Uz tās nebija nekādu pēdu, kad brauca ar laivu, viņa noteikti bija ietīta ūdensnecaurlaidīgā neilona pārvalkā. Smalkākā un gludākā par parasto brezentu. Laivās vienmēr apakšā skalojas pāris collu ūdens, bet kleita bija pilnīgi sausa, nenotraipīta.

-    Kā viņa nomira? - jautāja Marsiano.

-    Tāpat kā Margareta, viņa nomira pēc izvarošanas. Es tikai nezinu, vai viņu jaunais darbarīks ir īpaši izgatavots tā, lai nogalinātu, vai ari viņiem labāk patiktu, ja tas iedarbotos lēnāk - teiksim, pēc vairākiem uzbrukumiem. Tiklīdz Feita bija mirusi, viņi ielika to tādā saldētavā, kādas izmanto lielveika- los. Saldētava ir gana gara, lai meiteni tajā ieliktu ar izplestām rokām un nedaudz paplestām kājām. Viņi saģērba abas meitenes tad, kad viņas bija pilnībā sasalušas. Feitas biksītes bija vienkāršas, bet violetas, nevis rozā. Kailas kājas un rokas. Feitai kreisajai kājai ir divi šķībi saauguši pirksti pēc sena lūzuma. Pēc tā viņu būs viegli identificēt, ja ģimene jebkad pārtrauks trakot.

-    Vai tu domā, ka abas kleitas izgatavojis viens un tas pats cilvēks? - jautāja Silvestri. - Tās gan ir atšķirīgas, tomēr līdzīgas.

-    Es balles kleitās neesmu nekāds eksperts. Man šķiet, ka Karmīna dāmai vajadzētu tās apskatīt un mums pastāstīt, - Patriks piemiedza aci.

Karmīns nosarka. Tātad tas ir tik acīm redzami? Nu un tad, pat ja tā ir? Šī ir brīva valsts, un man nāksies vien cerēt, ka mums nevajadzēs Desdemonas liecību, lai šo kuces dēlu notiesātu. Policijas advokāts man teiktu, ka Desdemona ir nopietnākā kļūda, kādu esmu šajā lietā pieļāvis, bet es atrunāšos ar savu instinktīvo sajūtu, ka viņai nav īpašas nozīmes, neraugoties uz viņas slepkavības mēģinājumu. Mīlestība neliktu man zaudēt manu policista instinktu. Ak Dievs, bet es viņu mīlu! Kad viņa uzradās uz mana balkona, es uzreiz zināju, ka viņa man ir svarīgāka par mani pašu. Viņa ir manas dzīves gaisma.

-    Vai ir kādi rezultāti, mēģinot kaut ko noskaidrot par rozā kleitu? - gribēja zināt Denijs Marsiano.

-    Nē, nekādu rezultātu. Es liku pārbaudīt ikvienu bērnu apģērbu veikalu visā štatā, bet balles kleitas par simt dolāriem šķiet pārāk dārgas Konektikutas gaumei. Un tas ir savādi, jo Konektikutā ir viens no turīgākajiem apgabaliem visā valstī.

-    Bagātas mazu meiteņu mātes pavada laiku, braukājot no viena tirdzniecības centra uz nākamo, - novilka Silvestri.

-    Viņas dodas uz Filene's Bostonā, Dieva dēļ! Un uz Manhetenu.

-    Skaidrs, - Karmīns pasmaidīja. - Mēs pārbaudām telefona grāmatas, sākot no Menas līdz pat Vašingtonas apgabalam. Kas grib pankūkas ar speķi un sīrupu no blakusmājas?

Vismaz viņam atkal ir apetīte, nodomāja Patriks, piekrītoši pamādams uz Karmīna aicinājumu. Dievs vien zina, ko viņš ir saskatījis tajā angļu sievišķī, bet viņa nav tāda, kā viņa bijusī sieva. Viņš nav atkal uzķēries uz smukulītes, kaut arī jāteic, jo vairāk es viņu redzu, jo mazāk man šķiet, ka viņa ir pavisam nepievilcīga. Viens nu ir skaidrs - viņai ir galva uz pleciem un viņa zina, kā to izmantot. Tas noteikti valdzina tādu vīrieti kā Karmīns.

-    Ak, Edisons devās uz Hjū, - Robiņa Forbsa līksmi paziņoja Karmīnam, kad viņš ieradās viņu mājā.

-    Jūs izklausāties laimīga, - viņš ievēroja.

-    Leitnant, trīs gadus es dzīvoju ellē, - viņa attrauca, gandrīz palēkdamās. - Pēc tam, kad viņam bija tā smagā sirdstrieka, Edisons bija pilnīgi pārliecināts, ka viņa dienas ir skaitītas. Tik nobijies! Skriešana, pārtikā tikai svaigi augļi un dārzeņi - man nācās braukt līdz pat Rodailendai, lai atrastu kādu gabalu zivs, no kā viņš neatteiktos. Edisons bija pilnīgi pārliecināts, ka šoks viņu nogalinās, tāpēc darīja visu, lai no tā izvairītos. Tad šorīt no rīta viņš atrada to nabaga meitēnu un bija šokēts - pilnīgi šokēts. Bet viņš pat nejuta sāpes, nemaz nerunājot par miršanu. - Viņa mirdzošām acīm grieza pirueti.

-    Mēs esam atgriezušies pie normālas dzīves.

Nenojauzdams, ka Edisons Forbss slepenībā perina noziedzīgus nodomus attiecībā pret sievu, Karmīns aizgāja, kad vēlreiz bija apstaigājis īpašumu. Viņš domāja, ka šoreiz tiešām nebija ļaunuma bez labuma. Doktors Edisons Forbss būs laimīgāks cilvēks - vismaz tik ilgi, kamēr Rodžera Pārsona juniora juristi neatradīs tēvoča Viljama testamentā kādu šaubīgu punktu. Vai tas piederējās pie Rēgu plāna - līdz ar skaistām, jaunām meitenēm iznīcināt arī Hjū? Un, ja tā, tad kāpēc? Vai varētu būt, ka, iznīcinot Hjū, viņi patiesībā iznīcināja Profesoru Robertu Mordentu Smitu? Ja tā, tad viņi bija uz pareizā ceļa. Un kā tajā visā iederējās Desdemona? Kopējo brokastu laikā viņš bija viņu izprašņājis kā īsts policists: vai viņa bija redzējusi kaut ko, kas ir paslēpies kaut kur zemapziņā, vai viņa bija gājusi pa ielu, kad tika nolaupīta kāda meitene, vai kāds Hjū bija viņai pateicis kaut ko nepiemērotu, vai viņas dienu ritumā bija atgadījies kaut kas neparasts? Uz visiem šiem jautājumiem, tos pacietīgi uzklausīdama un bridi apdomādama, viņa atbildēja ar stingru "nē".

Karmīns iekāpa atpakaļ fordā un pēc neauglīgas apgaitas Hjū devās uz Meritpārkveju, kas veda uz Ņujorku Bridžportas Trembulas pusē. Kaut ari Karmīns necerēja, ka viņam ļaus apmeklēt Profesoru, viņš neredzēja iemeslu, kāpēc lai neizpētītu Māršmeinoru, cik vien labi spētu, pārliecinoties par Bridžportas policijas ziņoto, ka no turienes pacientam nebūtu grūti izbēgt.

Jā, viņš nosprieda, iegriezdamies piebraucamajā ceļā caur ļoti iespaidīgiem, ar akmens ananasiem rotātiem vārtiem, ago- rafobija noturētu Māršmeinorā vairāk pacientu nekā apsardze. Apsardzes te nebija vispār.

Tā. Kur tālāk? Pie Čandrām. Viņu īpašums atradās netālu no Vilbērkrosas, kur 133. ceļa šķietami bezjēdzīgie līkumi to ieveda teritorijā ar fermām un šķūņiem patīkamos laukos un ābeļdārzos. Bija par vēlu mēģināt ar Neru Čandru aprunāties Hjū - viņa pēdējā darbadiena tur bija iepriekšējā piektdienā, tāpat ari Sesila.

Māja nebija tik liela kā Māršmeinoras jokainā ferma, bet viss īpašums Karmīnam atgādināja Keipa raga pagalmus - savs pusducis māju ap galveno rezidenci. Tomēr šeit, uz desmit akriem zemes, viss bija daudz lielāks. Ja tas jebkā iespaidoja Karmīnu, tad tikai ar to, cik daudz organizāciju bija vajadzīgs, lai lautu diviem cilvēkiem un dažiem bērniem, kam naudas kā spalu, dzīvot greznībā. Nebija šaubu, ka Čandras algo pārvaldnieku, tā palīgu un īpašo pārvaldnieku līdz ar veselu armiju turbāniem greznotu kalpu. Viss bija strukturēts tā, ka paši Čandras vispār ne par ko neraizējās. Tēlaini runājot, viņiem pietika pakustināt pirkstu, lai jebkas, ko viņi vēlējās, jau būtu izdarīts.

-    Tas ir ārkārtīgi neērti, - doktors Nērs Čandra sacīja Karmīnam savā iespaidīgajā bibliotēkā, - taču nepieciešami, leit- nant. Hjū bija nevainojams manām vajadzībām, pat ieskaitot Sesilu.

-    Tad kāpēc jādodas prom? - Karmīns painteresējās.

Čandra nicīgi saviebās. - Ak, labo cilvēk, jūs taču pats noteikti saprotat, ka Hjū ir pagātne! Roberts Smits vairs neatgriezīsies, un es esmu dzirdējis, ka Pārsoni meklē veidu, kā atbrīvoties no Hjū finansēšanas. Tāpēc es labāk aizeju tagad, kad viss mainās, nevis gaidu, kad būs jāpārkāpj vēl vairāk līķiem. Man ir jāaiziet, kamēr šis Briesmonis vēl arvien nogalina, lai es būtu pilnībā ārpus aizdomām, jo jūs viņu nenoķersiet, leit- nant.

-     Tas viss izklausās labi un loģiski, doktor, bet man ir aizdomas, ka galvenais iemesls, kāpēc jūs cenšaties nozust, ir jūsu pērtiķi. Jūsu izredzes paņemt viņus līdzi tagad, kad valda vispārējs haoss, ir daudz lielākas, nekā tās būs tad, kad situācija Hjū vairāk sāks pievērst Pārsonu uzmanību ne tikai kā testamenta daļa. Skaidri runājot, jūs aizšmaucat ar gandrīz miljons dolāru vērtu Hjū īpašumu, lai kas arī būtu rakstīts jūsu kontraktā.

-    0, tas ir ļoti asi novērots, leitnant! - Čandra atzinīgi izsaucās. - Tieši tas ir iemesls, kāpēc es aizeju tagad. Ja es būšu prom un mani pērtiķi - līdz ar mani, tas būs noticis fakts. Šo situāciju atrisināt juridiski un loģiski būtu drausmīgi.

-    Vai makaki joprojām ir Hjū?

-    Nē, viņi atrodas pagaidu telpās. Kopā ar Sesilu Poteru.

-    Un kad jūs dosieties uz Masačūsetsu?

-    Viss jau tiek sagatavots. Es pats kopā ar sievu un bērniem turp došos piektdien. Sesils un makaki brauc jau rit.

-    Esmu dzirdējis, ka jūs esat nopircis jauku īpašumu netālu no Bostonas.

-   Jā. Patiesībā tā ir ļoti līdzīga šai vietai.

Telpā ienāca Surina Čandra, tērpusies koši sarkanā sari, kas bija greznots izšuvumiem ar zelta diegiem; viņas rokas, kakls un mati mirdzēja dārgakmeņos. Aiz viņas nāca divas apmēram septiņus gadus vecas meitenes - dvīnes, Karmīns nodomāja, meiteņu skaistuma apžilbināts. Bet šis iespaids mirklī pagaisa, kad viņš ievēroja meiteņu drēbes. Viņām mugurā bija vienādas mežģīņu kleitas, kas bija izšūtas ar mākslīgajiem dimantiem, tām bija stīvi, kupli svārki un īsas, kuplas piedurknes. Abas bija ēteriski ledusszaļā krāsā.

Kaut kā viņš tika galā ar iepazīšanos. Meitenes, vārdā Līla un Nuru, tik tiešām bija dvīnes. Viņas bija atturīgas dabas, ar milzīgām, ogļmelnām acīm un tumšiem matiem, kas biezās pīnēs nokarājās pār pleciem. Tāpat kā viņu māte, abas smaržoja pēc kāda Austrumu parfīma, kas Karmīnam diez kā nepatika, - tas bija smags, tropisks un pilns muskusa. Māsām ausīs karājās dimanti, kas pilnībā apdzēsa mākslīgo izšuvumu spožumu.

-Jums ir brīnišķīgas kleitas, - viņš sacīja dvīnēm, notup- damies, lai būtu viņu līmenī, tomēr nepienākdams par tuvu.

-   Jā, tās ir skaistas, - sacīja meiteņu māte. - Amerikā nav viegli atrast šāda veida bērnu drēbes. Protams, mums daudzus tērpus sūta no mājām, bet, kad mēs ieraudzījām šīs, nespējām tām pretoties.

-   Ja nav nepieklājīgi to jautāt, misis Čandra, - kur jūs atradāt šīs kleitas?

-     Kādā lielveikalā netālu no turienes, kur tagad dzīvosim. Jauks veikals meitenēm, labāks par jebkuru, ko esmu redzējusi Konektikutā.

-    Vai varat man pateikt, kur tas atrodas?

-    Ak vai, baidos, ka ne. Man tie visi izskatās vienādi, un es vēl nepazīstu to apkārtni.

-    Tad jau laikam jūs neatceraties ari veikala nosaukumu, vai ne?

Viņa iesmējās, parādīdama žilbinoši baltus zobus. - Tā kā esmu uzaugusi ar Džeimsa Metjū Berija un Keneta Greiema grāmatām, protams, es to atceros! To sauca Zvārgulīte.

Un sievietes aizgāja, meitenēm kautrīgi pamājot atvadas.

-    Maniem bērniem jūs esat iepaticies, - noteica Čandra.

Tas bija jauki, bet mazsvarīgi. - Vai drīkstu izmantot jūsu

telefonu, doktor?

-    Protams, leitnant. Es atstāšu jūs vienu.

Viņus noteikti nevar apvainot par sliktām manierēm, pat ja viņu ētika ir atšķirīga, Karmīns domāja, drebošiem pirkstiem uzgriezdams Marsiano numuru.

-    Es zinu, no kurienes ir tās kleitas, - viņš bez ievada nobēra. - Zvārgulīte. Zvārgulīte tā kā "Pīterā Penā". Viens šāds veikals ir tirdzniecības centrā ārpus Bostonas, bet varētu būt vēl kādi. Sāc meklēt.

-    Tādi veikali ir divi, - Marsiano sacīja, kad Karmīns ienāca birojā. - Bostonā un Vaitpleinā, abi atrodas augstas klases liel- veikalos. Vai esi par to pārliecināts?

-    Pilnīgi. Čandras mazajām meitenēm bija mugurā Marga- retas kleitas kopijas, bet zaļā krāsā. Jautājums tikai, kurā Zvārgulīti iepirktos mūsu Rēgi?

-    Vaitpleinā. Tā ir tuvāk, ja vien viņi nedzīvo pie robežas. Ari tas, protams, ir iespējams.

-    Tad Eibs var rit doties uz Bostonu, es pats aizbraukšu uz Vaitpleinu. Jēziņ, Denij, beidzot mums ir pavediens!

divdesmit trešā nodaļa

Otrdiena, 1966. gada 15. februāris

Zvārgulīte Vaitpleinā atradās tirdzniecības centrā, kur pārdeva izsmalcinātas drēbes un mēbeles, kam pa starpu atradās neizbēgamie delikatešu veikaliņi, ātro uzkodu ēstuves, aptiekas un ķīmiskās tīrītavas. Tur bija arī daži restorāni, kas vairāk specializējās pusdienu nekā vakariņu ēdienkartē. Tā bija jauna ēka divos līmeņos, bet Zvārgulīte bija pārāk gudra, lai novietotos stāvu augstāk. Veikals atradās pirmajā stāvā pavisam netālu no ieejas.

Kā Karmīns novēroja no ārpuses, veikalam bija ļoti plašas telpas, kas bija pilnībā veltītas mazu meiteņu apģērbiem. Pašlaik varēja ar atlaidēm nopirkt mēteļus un ziemas apģērbus; te nebija nekādas lētas sintētikas, viss bija tikai no dabiskām šķiedrām. Viņš redzēja, ka veikalā ir pat atsevišķa nodaļa, kurā varēja nopirkt īstas kažokādas; to sauca kažokādas mazajām dāmām. Pat šajā agrajā stundā veikalā bija savs ducis pircēju, dažām līdzi bija bērni, dažas bija vienas pašas. Vīriešu te nebija. Cik daudz zagļu te varētu būt, policists prātoja.

Viņš iegāja veikalā tik pārliecināti, cik spēja, bet izskatījās - un jutās - galīgi neiederīgs. Laikam viņam uz pieres bija neona burtiem uzrakstīts KRUĶIS, jo sievietes žigli pašķīra viņam ceļu un pārdevējas sāka slēpties.

- Vai es, lūdzu, varētu satikt veikala vadītāju? - viņš jautāja nelaimīgajai meitenei, kas nebija paguvusi nozust.

0, lieliski, viņu varēja dabūt prom no acīm! Meitene steidzīgi aizveda viņu veikala dziļumā, kur pieklauvēja pie nemar- ķētām durvīm.

Misis Žizele Dobčika pavadīja viņu šaurā telpā, kas bija piebāzta ar kartona kārbām un dokumentu skapjiem. Pie galda, kas kalpoja kā misis Dobčikas darbgalds, stāvēja seifs, bet telpā nebija vietas apmeklētāju krēslam. Viņas reakcija, redzot policijas žetonu, bija ieinteresēta, taču ne satraukta. Bet misis Dobčika viņam gan šķita tāda sieviete, kuru maz kas spēj satraukt. Viņai bija apmēram četrdesmit pieci gadi, viņa bija ļoti labi ģērbusies, blondiem matiem, sarkani lakotiem nagiem, kas bija apgriezti pietiekami īsi, lai nesabojātu preci.

-    Vai jūs pazīstat šo kleitu, kundze? - viņš jautāja, no somas izņemdams rozā mežģīņu kleitu, kas bija mugurā Margaretai. Tad viņš izņēma arī Feitas violeto ietērpu. - Vai arī šo?

-    Hs gandrīz noteikti ir no Zvārgulītes, viņa sacīja, sākdama pārbaudīt šuves un saraukdama pieri. - Mūsu firmas zīmes ir noņemtas, bet jā, es varu droši apgalvot, ka tās ir īstas. Mums ir savi īpašie paņēmieni izšūšanā.

-    Jūs jau droši vien nezināt, kas tās nopirka?

-Jebkurš, leitnant. Abas ir desmitā izmēra - tātad paredzētas desmit līdz divpadsmit gadus vecām meitenēm. Kad viņām ir vairāk par divpadsmit, viņas drīzāk vēlas izskatīties pēc Anetes Funičello nekā pēc laumiņām. Mums allaž ir krājumā pa vienai no katra modeļa un krāsas, un izmēra, bet atrast divas vienādas jau prasa piepūli. Nāciet man līdzi.

Sekodams veikala vadītājai ārā veikalā, kur uz dučiem garu pakaramo atradās mirguļojošas, mežģīņotas balles kleitiņas, Karmīns saprata, ko sieviete bija domājusi, sakot, ka atrast divas viena veida un izmēra kleitas prasa sasprindzinājumu; veikalā bija aptuveni divi tūkstoši kleitu, toņos no balta līdz pat tumši sarkanam, visas bija izšūtas vai nu ar mākslīgajiem briljantiem, vai ar pērlēm, vai lāsmojošām krellēm.

-    Pavisam ir seši izmēri, piemēroti meitenēm no trīs līdz divpadsmit gadu vecumam, divdesmit modeļu un divdesmit dažādu krāsu, - viņa stāstīja. - Redziet, mēs esam slaveni ar šīm kleitām - tās izpērk tikpat ātri, kā mēs spējam tās piegādāt. - Viņa iesmējās. - Galu galā - nevar taču vienā un tai pašā ballītē būt divas meitenes viena modeļa un krāsas kleitā! Apģērbs no Zvārgulītes ir sabiedriskā stāvokļa pazīme. Pajautājiet jebkurai Vestčesteras apgabala mammai vai bērnam. Ietekme iesniedzas arī Konektikutā - diezgan daudzi no mūsu klientiem brauc šurp no Fērfeldas vai Ličfīldas apgabaliem.

-Ja es varētu tikai paņemt kleitas un savu somu, misis Dobčika, vai es drīkstētu jums izmaksāt pusdienas? Kafijas tasi? Šeit es jūtos kā zilonis trauku veikalā, turklāt mana klātbūtne noteikti nenāk par labu tirdzniecībai.

-    Paldies, man pārtraukums nāktu par labu, - uzrunātā piekrita.

-    Tas, ko jūs teicāt par divām meitenēm vienā ballītē ar vienādām Zvārgulītes kleitām, liek man secināt, ka jūs visu diezgan rūpīgi iegrāmatojat, - viņš sacīja, caur salmiņu sūkdams šokolādi, - šajā tirdzniecības centrā bija pārāk daudz bērniem paredzētā.

-Jā, mums tas ir jādara. Nelaime tāda, ka abi modeļi, ko jūs man parādījāt, ir pārdošanā jau vairākus gadus, tā ka mēs tādu esam pārdevuši diezgan daudz. Rozā mežģīnes ir pārdošanā nu jau piecus gadus, violetā - četrus. Jūsu kleitas ir tā saplosītas, ka nav iespējams noteikt, kad tieši tās tikušas izgatavotas.

-    Kur tās šuj?

Viņa knibinājās ap savu virtuli, acīm redzami izbaudīdama savu ekspertes lomu. - Mums ir neliela fabrika Vorčesterā Masačūsetsā. Mana māsa vada veikalu Bostonā, bet es šo - Vaitpleinā, mūsu brālis pārvalda fabriku. Ģimenes bizness - mēs esam vienīgie īpašnieki.

-    Vai pie jums kādreiz iepirkties nāk arī vīrieši?

-    Dažreiz, leitnant, bet lielākoties Zvārgulītes pircējas ir sievietes. Vīrieši varbūt arī pērk veļu savām sievām, tomēr parasti izvairās iegādāties balles kleitas meitām.

-    Vai jūs kādreiz vienam pircējam vienā dienā pārdodat tā paša izmēra un krāsas kleitas? Kā dvīnēm?

-   Jā, tā mēdz gadīties, bet tad ir dienu jāgaida, lai mēs varētu atvest otro kleitu. Sievietes, kurām ir dvīņi, pasūtījumus veic iepriekš.

-    Un kā ar kādu, kas pirktu, teiksim, manu rozā mežģīņu kleitu un manu violeto lai-nu-kas-tas-būtu…

-    Broderie Anglaise, - viņa pārtrauca.

-    Paldies, es to pierakstīšu. Vai kāds ir pircis divus modeļus dažādās krāsās vienā dienā?

-    Tikai vienreiz, - viņa atbildēja un nopūtās patīkamās atmiņās. - Ak, tā tik bija pārdošana! Divpadsmit kleitas izmērā desmit līdz divpadsmit gadu vecām meitenēm, katra citāda modeļa un krāsas.

Karmīnam mati uz skausta sacēlās stāvus. - Kad?

-    Kaut kad 1963. gada beigās, man šķiet. Es varu sameklēt.

-    Pirms mēs dodamies atpakaļ un jūs ķeraties tam klāt, misis Dobčika, - vai jūs atceraties, kas tās nopirka? Kāda tā sieviete izskatījās?

-    Es atceros ļoti labi, - nevainojamā lieciniece atbildēja. - Viņas vārdu ne - viņa maksāja skaidrā naudā. Bet viņa bija vecmāmiņas gadagājuma. Apmēram piecdesmit piecus gadus veca. Viņai mugurā bija sabuļādas kažoks un galvā - švītīga sabuļādas cepure, zilgani iekrāsoti mati, izteikts, taču ne"pārspīlēts sejas krāsojums, liels deguns, zilas acis, elegantas bifokālās brilles, patīkama balss. Gan viņas soma, gan kurpes bija saskaņotas - no Charles Jourdan -, un rokās viņai bija pagari smalkādas cimdi tādā pašā krāsā kā kurpes un soma. Viņas kastes uz limuzīnu aiznesa šoferis formas tērpā. Viņai bija melns linkolns.

-    Neizklausās, ka viņai būtu grūtības ar naudu.

-    Lai Dievs žēlīgs, nē! Tas joprojām ir vislielākais balles kleitu pirkums, kāds mums jebkad ir bijis. Katra no tām maksā simt piecdesmit dolāru, kopā tūkstoš astoņsimt dolāru. Viņa izķeksēja simtniekus no divas collas bieza žūkšņa.

-    Vai jūs gadījumā viņai nepajautājāt, kāpēc viņa pērk tik daudzas balles kleitas vienā izmērā?

-    Protams, pajautāju - kurš tad nepajautātu? Viņa pasmaidīja un teica, ka ir vietējā labdarības biedrības pārstāve, kas kleitas sūta uz bāreņu namu Bufalo kā dāvanu Ziemassvētkos.

-    Vai jūs viņai noticējāt?

Žizele Dobčika pavīpsnāja. - Tas izklausās tikpat ticami kā divpadsmit viena izmēra kleitu nopirkšana, vai ne?

-    Laikam, ka tā.

Viņi atgriezās Zvārgulīte, kur misis Dobčika izvilka savu tirdzniecības sarakstu. Vārda nebija, maksāts skaidrā naudā.

-Jūs pierakstījāt naudaszīmju numurus, - Karmīns ievēroja. - Kāpēc?

-    Tai laikā bija bailes no viltojumiem, tāpēc es pārbaudīju bankā, kamēr meitenes visu iesaiņoja.

-    Un tās nebija viltotas?

-    Nē, tās bija īstas, bet banku tās ieinteresēja, jo tās bija izdotās 1933. gadā uzreiz pēc tam, kad valsts atteicās no zelta standarta, un tās bija gandrīz sabirzušas, - misis Dobčika paraustīja plecus. - Domājat, mani tas satrauca? Tās bija legāls maksāšanas līdzeklis. Mans bankas menedžeris domāja, ka tā ir apslēpta manta.

Karmīns apskatīja astoņpadsmit numuru sarakstu. - Es piekrītu. Numuri ir secīgi. Tas ir ļoti neparasti, bet man nepalīdz.

-    Vai tas viss piederas pie plašas, aizraujošas izmeklēšanas? - misis Dobčika jautāja, pavadīdama viņu uz durvīm.

-    Baidos, ka ne, kundze. Tikai kārtējās baumas par simt dolāru banknotēm.

-     Mēs zinām, ka Rēgi bija izplānojuši otro slepkavību sēriju, pirms vēl ķērās pie pirmās, - Karmīns sacīja apburtajiem klausītājiem. - Pirkums izdarīts 1963. gada decembrī, krietni pirms tika nolaupīts pirmais upuris - Rosita Esperansa. Viņi nogalināja divpadsmit meitenes - pa vienai ik pēc diviem mēnešiem - divos gados, kamēr Zvārgulītes kleitas stāvēja, iepakotas naftalīna bumbiņās, līdz pienāks to laiks. Lai kas arī Rēgi būtu, viņi neseko mēness ciklam, kā domā psihiatri tagad, kad šie ir ķērušies pie trīsdesmit dienu ritma. Mēnesim ar Rēgiem nav nekāda sakara. Viņi riņķo ap sauli - divpadsmit, divpadsmit, divpadsmit.

-    Vai tas, ko noskaidroji Zvārgulīte, kaut kā palīdz? - Silvestri jautāja.

-    Līdz tiesai ne.

-    Bet vispirms jāatrod Rēgi, - nopūtās Marsiano. - Kas, tavuprāt, ir vecā kundze, Karmīn?

-    Viens no Rēgiem.

-    Bet tu teici, ka šie nav sieviešu noziegumi.

-    Es joprojām domāju tāpat, Denij. Tomēr vīrietim ir daudz vienkāršāk pārģērbties par pavecāku sievieti nekā par jaunu. Tad nav tik svarīga raupjāka āda un grumbas.

-    Man patīk šis vienādojums, - sausi noteica Silvestri. - Ūdeļādas kažoki, šoferis un limuzīns. Vai mēs varētu mēģināt kaut ko noskaidrot par limuzīnu?

-    Es rīt likšu Korijam to izdarīt, Džon, bet pārāk neceri. Es domāju, ka šoferis bija otrs Rēgs. Jocīgi, ka misis Dobčika atcerējās ikvienu detaļu par veco kundzi - līdz pat bifokālajām brillēm, bet it neko par šoferi, vienīgi to, ka viņam bijis melns formas tērps, cepure un ādas cimdi.

-    Nē, tas ir tikai loģiski, - iebilda Patriks. - Tava misis Dobčika strādā apģērbu biznesā. Viņa ik dienas aprūpē bagātas sievietes, bet ne strādniekus. Sievietes viņa patur atmiņā un pazīst ikvienu kažokādu, ikvienu franču somu un kurpju zīmolu. Varu derēt, ka vecā kundze ne reizi nenovilka savus smalkādas cimdus, pat skaitot banknotes.

-    Tev taisnība, Patsij. Viņa visu laiku bija ar cimdiem rokās.

Silvestri norūcās. - Tātad mēs neesam tikuši tuvāk Rēgiem.

-    Savā ziņā, Džon, mēs tomēr esam tikuši uz priekšu. 11 kā viņi neatstāj pierādījumus un neviens nav spējis mums sniegt aprakstu, mēs meklējam adatu siena kaudzē. Cik daudz cilvēku dzīvo Konektikutā, trīs miljoni? Salīdzinājumā ar citiem štatiem šis ir salīdzinoši neliels - te nav lielpilsētu, kāds ducis ir vidēja izmēra, kādas simt ir nelielas. Tā ir mūsu siena kaudze. Bet jau neilgi pēc šīs lietas sākuma es sapratu, ka adatas meklēšana nav pareizais ceļš. Zvārgulītes kleitas var izskatīties kā vēl viens strupceļš, tomēr es to par tādu neuzskatu. Tās ir jauna nagla zārkā, vēl viens pierādījums. Jebkas, kas mums kaut ko pastāsta par Rēgiem, mūs viņiem pietuvina. Mēs lūkojamies uz saliekamo attēlu, kur jāizveido gabals zilu debesu bez mākoņiem, bet Zvārgulītes kleitas ir aizpildījušas krietnu laukumu. Gatavais debesu gabals kļūst lielāks.

Karmīns paliecās uz priekšu, klāstīdams savu ideju. - Vispirms viens Rēgs kļuva par diviem. Vēl mēs zinām, ka viņi abi ir tuvi kā brāļi. Es nezinu, kādas ādas krāsas viņi ir, bet savā kopīgajā prātā viņi redz seju. Vairāk par jebko citu viņi redz seju. Tādu seju, kādas nemēdz būt baltajām meitenēm un ļoti reti - tīrasiņu melnādainajām. Rēgi ir nevainojama komanda - katram no viņiem ir savi noteikti pienākumi un īpašās prasmes. Tas droši vien atklāj to, ko viņi dara un ko nodara upuriem, kad tie reiz ir notverti. Izvarošana viņus uzbudina, bet upurim ir jābūt jaunavai visādā ziņā - viņus neinteresē meitenes, kuras nodarbojas ar petingu un kurām neskarta ir tikai jaunavības plēve. Viens Rēgs sniedz upurim pirmo skūpstu, tā ka varbūt nevainību laupa otrs. Es domāju, ka darbs turpinās komandā - tu dari to, es darīšu ko citu. Par nogalināšanu es īsti nezinu, taču man šķiet, ka to izdara zemākais Rēgs. Viņš visu satīra. Vienīgais iemesls, kāpēc viņi patur galvas, ir seja, kas nozīmē, ka tad, kad mēs tās atradīsim, mēs atradīsim visas, sākot ar Rositas Esperansas galvu. Kamēr par viņiem nebija zināms policijai, viņi izklaidējās, nolaupot meitenes dienas laikā, bet, sākot ar Fransīni Mureju, viņi baidījās. Es sāku domāt, ka viņi pārgāja uz nakti policijas dēļ, nevis tāpēc, ka tas ietilptu viņu plānos. Naktī tas ir drošāk, tas arī viss.

Patriks sēdēja, samiedzis acis, it kā skatīdamies uz kaut ko pavisam mazu. - Seja, - viņš ierunājās. - Pirmo reizi es dzirdu, ka tu neliecies zinis par pārējiem kritērijiem, Karmīn. Kāpēc tu domā, ka svarīga ir tikai seja? Kāpēc tu nepiemini ādas krāsu, ticību, rasi, augumu, nevainību?

-    Ak, Patsij, tu zini, cik bieži es esmu domājis par visām šīm pazīmēm, kā arī par katru atsevišķi, bet beidzot es esmu izšķīries par seju. Tā man piepeši ienāca prātā kā zibens spēriens - bāc! - Viņš ar dūri uzsita pa plaukstu. - To man pateica Margareta Bivlī. Mana melna pērle balto virtenē. Kas viņai bija kopējs ar pārējām meitenēm? Un atbilde ir - seja. Nekas, vienīgi seja. Viņas vaibsti ir tieši tādi paši kā pārējām. Mani maldināja viņas atšķirības tik ļoti, ka es palaidu garām kopējo - seju.

-    Un kā ar nevainību? - Marsiano jautāja. - Arī tā viņai bija.

-   Jā, pats par sevi. Bet ne jau nevainība liek mūsu Rēgiem nolaupīt tieši šīs meitenes. Tā ir seja. Ja meitenei nebūs tādas sejas, viņa var būt īsta svētā, bet Rēgus neinteresēs. - Viņš apklusa, saraucis pieri.

-    Turpini, Kaimiņ, - Silvestri mudināja.

-    Rēgi - vai varbūt Rēgs - pazina kādu ar šādu seju. Kādu, ko viņi ienīst vairāk par visu pasaulē.

Viņš saķēra galvu rokās un sagrāba matus. - Viens no viņiem vai abi? Dominējošais jau noteikti, bet pakļāvīgais varētu tikai piedalīties izpriecā - viņš ir pakalpiņš, viņš ienīst visu, ko ienīst dominējošais. Kad tu man pateici, ka Rēgus neinteresē krūtis, Patsij, tu aizpildīji vēl gabaliņu debesu. Plakanās krūtis, noplūktais kaunums. Tam vajadzētu norādīt, ka sejas īpašniece vēl nebija sasniegusi pubertāti, un tomēr - kāpēc tad viņi nenolaupa tādas pašas meitenes? Viņiem tam netrūktu ne drosmes, ne viltības. Vai sejas īpašniece varētu būt kāda, ko vismaz viens Rēgs pazina no bērnības līdz agrai jaunībai? Kuru ienīda vairāk kā sievieti, nevis kā bērnu? Tā ir mīkla, kas man jāatrisina.

Silvestri satraukumā izspļāva cigāru. - Bet ar otro duci viņi ir gājuši tālāk attiecībā uz bērnišķību, Karmīn. - Mazu meiteņu balles kleitas.

-   Ja mēs zinātu, kam pieder šī seja, mēs zinātu, kas ir Rēgi. Visu atpakaļceļu no Vaitpleinas es domās pārmeklēju visu hjūlingu mājas, meklējot kādu fotogrāfiju pie sienām ar tādu seju, bet nekur tās nav.

-    Tu joprojām domā, ka vainīgais meklējams Hjū? - Marsiano jautāja.

-    Viens no Rēgiem noteikti ir no Hjū. Otrs ne. Viņš ir tas, kas nosprauž ceļu, iespējams, bez palīdzības izdara dažas nolaupīšanas. Tam vienmēr bija jābūt hjūlingam, Denij. Jā, var iebilst, ka līķus varēja ielikt jebkurā medicīnas skolas dzīvnieku saldētavā, bet kur citur, ja ne Hjū ir iespējams nepamanītam nogādāt divus līdz desmit prāvus maisus no mašīnas līdz saldētavai? Jo mazāk vienā paņēmienā, jo vairāk jāstaigā. Automašīnu stāvvietās cilvēki var atrasties divdesmit četras stundas diennaktī, bet Hjū stāvvietā ir ieeja ar karti, un, piemēram, piecos no rīta tā ir pilnīgi pamesta. Es ievēroju, ka pie Hjū aizmugurējās sienas ir pieķēdēti lieli iepirkumu rati, lai pētnieks varētu ievest savas grāmatas un papīrus. Es neapgalvoju, ka Rēgi nevarēja izmantot citas saldētavas, es tikai saku, ka Hjū saldētava ir visvienkāršāk un vieglāk izmantojama.

-    Vienkārši un viegli ir labāk, - Silvestri nolēma. - Lai būtu Hjū.

-    Tev tikai jācer, ka tā nav Desdemona, Karmīn, - ierunājās Patriks.

-    Ak, es esmu pārliecināts, ka tā nav viņa.

-    Ā1 - Patriks sasprindzis iesaucās. - TU kādu turi aizdomās!

Karmīns dziļi ieelpoja. - Es nevienu neturu aizdomās, un

tieši tas mani uztrauc visvairāk. Man vajadzētu kādu turēt aizdomās, tad kāpēc es neturu? Man ir sajūta, ka es neredzu kaut ko, kas man ir pašā degungalā. Miegā viss ir pilnīgi skaidrs, bet pamostoties es neko neatceros. Viss, ko es varu darīt, ir turpināt domāt.

-    Parunā ar Elīzu Smitu, - Desdemona sacīja, atbalstījusi galvu pret Karmīna plecu. Pēc viņas dzīvokļa uzlaušanas viņš bija viņu pārvietojis uz savējo. - Es zinu, ka tu man nesaki neko tiešām svarīgu, bet esmu pārliecināta, ka tu domā, ka Rēgs ir hjūlings. Elīza ir daļa no Hjū kopš tā dibināšanas, un, kaut ari viņa nekad nav bāzusi degunu svešās darīšanās, viņa zina kaudzēm lietu, ko citi cilvēki nezina. Profesors dažreiz runājas ar viņu, piemēram, kad viņam asinis vārās par personālu - Tamāra nav īpaši vieglu raksturu, Valteram Polonov- skim mēdz uznākt melnie, tāpat ari Kurtam Šilleram. Elīza ir mācījusies vispārējo psiholoģiju Smita Universitātē un ieguva psiholoģijas doktora grādu Čabā. Es personiski īpaši nefanoju par psihologiem, bet Profesors ciena Elīzas viedokli. Aizej parunājies ar viņu.

-    Vai Profesoram dažreiz nākas ar Elīzu runāt par tevi?

-     Protams, ne! Zināmā mērā es riņķoju pa orbītu četru piektdaļu taktī, bet tā nesaduras ar pārējām orbītām. Mani uzskata par grāmatvedi, nevis zinātnieci, un tādējādi es Profesoram esmu nenozīmīga. - Viņa pieglaudās. - Nopietni, Karmīn, parunā ar Elīzu Smitu. Tu labi zini, ka šo lietu var atrisināt ar runāšanu.

divdesmit ceturtā nodaļa

Pirmdiena, 1966. gada 21. februāris

Atkušņa rezultātā Karmīns bija tik aizņemts, ka viņam nebija laika apciemot misis Elīzu Smitu, līdz šim bija pagājusi jau gandrīz nedēļa kopš Desdemonas ierosinājuma. Turklāt viņš galīgi nesaprata, kā misis Smita varētu viņam palīdzēt izmeklēšanā. īpaši tagad, kad bija paklīdušas baumas, ka Profesors neatgriezīsies Hjū.

Gaisa temperatūra cēlās, un vējš izlēma norimt. No kodīga sala laiks pārgāja nevainojami piemērotā demonstrācijām; bija gana vēss, lai būtu vajadzīgas siltas drēbes, taču nebija nepatīkami. Nokusa ledus vāks rasu nesaskaņām visā štatā; visur uzliesmoja vardarbība.

Halomenā Muhameds el Nesrs stingri aizliedza dumpoša- nos, jo pašreizējā stāvoklī viņa plānos neietilpa izsaukt uz sevi arestu un kratīšanas orderu vētru. Vieni starp neapmierinātiem melnādaino pūļiem Melnās brigādes locekļi glabāja apbrīnojamu ieroču arsenālu, kas bija daudz pārāks par ieročiem, ko varēja nozagt ieroču veikalos vai mājās. Un pašlaik nebija īstais brīdis šo arsenālu parādīt atklātībā. Tomēr, par spīti piesardzībai, Muhameds nepagurstoši piketēja. Ja ari viņš bija cerējis savākt vairāk atbalstītāju, ar esošajiem bija gana, lai izvietotu brēkājošas un dūres kratošas grupas pie mērijas, apgabala pārvaldes ēkas, Čabas administrācijas, dzelzceļa stacijas, autoostas, pie M. M. oficiālās mītnes un, protams, pie Hjū. Visi plakāti kliedza par Konektikutas Briesmoņa balto ādas krāsu, neaizskaramību un pēc rases izvēlētajiem upuriem.

- Galu galā, - Veslijs-Ali dedzīgi sacīja Muhamedam, - tas, ko mēs gribam, ir uzsvērt rasu diskrimināciju. Balto pusaugu meitenes ir drošībā, bet neviena cita ne - un šo faktu nevar apstrīdēt pat gubernators savā ziloņkaula tronī. Ikvienā industriālajā pilsētā Konektikutā astoņdesmit procenti iedzīvotāju ir melnie, tādējādi mums ir priekšrocības.

Muhameds el Nesrs izskatījās pēc ērgļa, kura vārdā viņš bija nosaukts; viņš bija dižens, lepns vīrs ar izliektu degunu un iespaidīgi garu un muskuļotu augumu. Viņa īsi apgrieztie mati bija paslēpti zem paša izdomātas cepures, kas nedaudz līdzinājās turbānam, tomēr augšpusē tā bija plakanāka. Sākumā viņš bija audzējis bārdu, bet tad nolēmis, ka tā apslēpj pārāk daudz no sejas, kam neviena kamera nespēja likt izskatīties zvēriskai, nežēlīgai vai neglītai. Baltā dūre, Melnās brigādes simbols, uz viņa ādas jakas drīzāk bija izšūta nekā uzkrāsota, viņš to valkāja virs kaujas ietērpa. Viņa kustības bija kā izbijušam militāristam, kas viņš ari bija. Kā Pīters Šeinbergs viņš bija Savienoto Valstu armijā ieguvis pulkveža pakāpi, tā ka viņš tik tiešām bija ērglis. Ērglis ar diviem zinātniskiem grādiem tiesību zinātnēs.

Ar matračiem izlikto sienu iekšpusē viņa galvenajā ēkā Piecpadsmitās ielas 18. numurā bija pilns ar grāmatām, jo viņš negausīgi lasīja par likumiem, politiku un vēsturi, dedzīgi studēja savu Korānu un sajuta sevi kā tautas vadoni. Tomēr viņš joprojām meklēja pareizo ceļu, lai veiktu savu revolūciju. Industriālajās pilsētās varbūt ari vairums iedzīvotāju bija melnādaini, bet baltajiem piederēja visa valsts, kas visumā nebija ļoti urbanizēta. Viņa pirmā ideja bija vervēt Melnās brigādes vīrus no armijas melno vīru pārbagātā klāsta, tomēr bija atklājies, ka tikai ļoti nedaudzi melnādainie kareivji, lai ko viņi arī personīgi nedomātu par baltajiem, bija gatavi piedalīties. Tā nu pēc atvaļināšanās - godpilnas - viņš devās uz Halomenu, domājot, ka neliela pilsētā ir labākā vieta, lai sāktu apmāt nemierīgo geto pūļu prātus. Viņš domāja, ka akmens, ko viņš iemetīs Halomenas dīķī, izplatīs viļņus, pārņemot tālākas un lielākas vietas. Būdams orators, viņš mēdza saņemt uzaicinājumus runāt manifestos Ņujorkā, Čikāgā, Losandže- losā. Bet vietējie līderi nekur nepriecājās par sāncensi un neuzskatīja Muhamedu el Nesru par svarīgu. Piecdesmit divu gadu vecumā Muhameds apzinājās, ka viņam trūkst naudas un valsts mēroga organizācijas, lai saliedētu savus sekotājus, kā tas bija vajadzīgs. Tāpat kā ar citiem autokrātiem, cilvēki viņam norādīja, ka nevēlas doties turp, kur viņš tos ved. Neskaitāmi vairāk cilvēku vēlējās sekot Mārtiņam Luteram Ringam - pacifistam un kristietim.

Un tagad šis sīkais, kaulainais plebejs no Luiziānas deva viņam padomus - kā gan viņš to pieļāva?

-    Es ari domāju, - Veslijs-Ali turpināja burbulēt, - par to, ko tu teici pirms pāris mēnešiem - vai atceries? Tu teici, ka mūsu kustībai ir vajadzīgs moceklis. Es pie tā strādāju.

-    Labi, Ali, turpini pie tā strādāt. Un tikmēr dodies atpakaļ pie sava sākotnējā uzdevuma Hjū. Un Vienpadsmitās ielas.

-    Kā ir ar nākamās svētdienas demonstrāciju?

-    Lieliski. Izskatās, ka ap dienas vidu mums izdosies savākt piecdesmit tūkstošus melnādaino. Tagad tinies, Ali, ļauj man rakstīt runu.

Kā pavēlēts, Veslijs-Ali aiztinās uz Vienpadsmito ielu, lai izplatītu baumas, ka nākamajā svētdienā Muhameds teiks runu Halomenas Pļavā. Visiem bija ne tikai tur jābūt, bet jāpārliecina nākt ari savi kaimiņi un draugi. Muhameds bija lielisks, pievilcīgs orators, jūsmoja viņa māceklis, viņā bija vērts klausīties. Atnāciet un paklausieties, kā baltie visur piekāš melnos. Neviena melnā meitene nebija drošībā, bet Muhamedam el Nesram bija atbildes.

Cik žēl, Veslijs-Ali prātoja savā allaž nemierīgajā prātā, ka nevienam baltajam neienāks prātā nošaut Muhamedu el Nesru. Tas tik būtu moceklis! Bet šeit bija vecā, rāmā Konektikutā, nevis Dienvidi vai Rietumi: te nebija neonacistu.

kukluksklaniešu vai pat tipisku aizspriedumainu balto. Konektikutā bija viens no pirmajiem trīspadsmit štatiem, īsta vārda brīvības paradīze.

Lai kā domāja Veslijs-Ali, Karmīns gan zināja, ka arī Konektikutā bija savi neonacisti, kukluksklanieši un iesīkstējuši baltie. Viņš arī zināja, ka lielākā daļa tikai plātījās un viņu teiktais makā nekrita. Bet visus negantos melnādaino nīdējus uzraudzīja, jo Karmīns bija stingri nolēmis, ka svētdienas pēcpusdienā neviens nemērķēs uz Muhamedu el Nesru. Kamēr Muhameds plānoja savu uzstāšanos, Karmīns plānoja, kā viņu aizsargāt: kur atradīsies policijas snaiperi, cik daudz policistu civilā patrulēs ap baltajiem naidīgi noskaņotā pūļa malu. Nekādā gadījumā Muhamedu el Nesru neķers lode, padarot viņu par mocekli.

Tad sestdienas naktī atgriezās sniegs, sākās februāra vētra, kas vienas nakts laikā pārklāja zemi ar astoņpadsmit centimetru biezu sniega kārtu; salts vējš un temperatūras zem nulles liecināja, ka Halomenas Pļavā nekāda mītiņa nebūs. Viņus atkal bija izglābusi ziema.

Tāpēc šodien Karmīnam bija brīvs brīdis, lai pa 133. ceļu dotos paraudzīties, vai misis Elīza Smita ir mājās. Viņa bija.

-    Zēni aizgāja uz skolu, viņi bija ļoti vīlušies. Ja vien sniegs būtu pagaidījis līdz pagājušajai naktij, uz skolu nebūtu jāiet.

-    Par viņiem man žēl, bet es priecājos par sevi, misis Smita.

-    Melno manifestācija Halomenas Pļavā?

-    Tieši tā.

-    Dievam patīk miers, - viņa vienkārši noteica.

-    Kāpēc tad Viņš mums to nedod vairāk? - jautāja militārā un civilā dienesta veterāns.

-Jo pēc tam, kad Dievs radīja mūs, Viņš pievērsās kaut kam citam plašajā visumā. Varbūt tad, kad Viņš mūs radīja, viņš mūsos ielika sīku zobratiņu, kas mūs padarīja miermīlīgus. Tad zobratiņš nodila un bums! Ir jau par vēlu, lai Dievs atgrieztos.

-    Interesanta teorija, - viņš noteica.

-     Es cepu taureņkūkas, - Elīza mainīja tematu, dodamās uz savu atdarināti antīko virtuvi. - Varbūt es uztaisīšu kafiju un jūs kādu kūku nogaršosiet?

Taureņkūkas, kā viņš atklāja, bija nelielas dzeltenas kūkas, kam Elīza bija nogriezusi izcilnās augšpuses, piepildījusi iedobi ar putukrējumu, tad pārgriezusi augšpuses divās daļās un iespraudusi krēmā otrādi. Tādējādi tiešām drusku izskatījās, ka kūkām ir spārniņi. Turklāt tās bija brīnumgardas.

-    Paņemiet tās nost, - viņš lūdzās, kad bija notiesājis četras. - Ja to nedarīsiet, es te vienkārši sēdēšu, līdz visas būs apēstas.

-    Labi, - viņa piekrita, nolika kūkas uz skapīša malas un pati apsēdās, kā nodomājusi tur ari palikt. - Tagad pastāstiet, kas jūs ir šurp atvedis, leitnant.

-    Desdemona Duprē. Viņa sacīja, ka jūs esat īstais cilvēks, ar kuru runāt par hjūlingiem, jo jūs viņus pazīstat vislabāk. Vai jūs man pastāstīsiet vai ari pasūtīsiet trīs mājas tālāk?

-    Pirms trim mēnešiem es tā arī būtu darījusi, bet tagad viss ir citādi. - Viņa rotaļājās ar savu kafijas tasi. - Vai jūs zināt, ka Bobs neatgriezīsies Hjū?

-    Jā. Šķiet, ka Hjū to visi zina.

-    Tā ir traģēdija, leitnant. Viņa gars ir salauzts. Viņam allaž ir bijusi sava tumšā puse, un, tā kā es viņu pazīstu visu mūžu, es zināju ari par to.

-    Ko jūs domājat ar tumšo pusi, misis Smita?

-    Pilnīgu depresiju - melnu bezdibeni - tukšumu. Viņš to sauc vienā no šiem vārdiem atkarībā no situācijas. Viņa pirmā lēkme izpaudās pēc mūsu meitas Nensijas nāves. Viņai bija leikēmija.

-    Man ļoti žēl.

-    Mums arī bija, - viņa sacīja, samirkšķinādama acis ar tajās mirdzošām asarām. - Nensija bija mūsu pirmdzimtā, viņa nomira septiņu gadu vecumā. Tagad viņai būtu sešpadsmit gadu.

-    Vai jums ir viņas fotogrāfija?

-    Man to ir simtiem, bet es tās noliku patālāk, jo Bobam ir tendence uz depresiju. Uzgaidiet mirkli. - Viņa aizgāja un pēc brīža atnesa krāsu fotogrāfiju, kurā redzams burvīgs bērns. Foto acīmredzot bija uzņemts, pirms vēl viņu pārņēma slimība. Cirtaini, gaiši mati, lielas, zilas acis un mātes diezgan plānās lūpas.

-    Paldies, - viņš pateicās un nolika uz galda fotogrāfiju ar attēlu uz leju. - Es pieņemu, ka viņš toreiz atguvās no depresijas?

-Jā, pateicoties Hjū. Viņu saturēja Hjū izauklēšana. Bet šoreiz ne. Tagad viņš uz visiem laikiem klīdis tumsā.

-    Kā jūs tiksiet galā materiālajā ziņā? - viņš jautāja, pats neapjauzdams, cik ilgpilni lūkojas uz tauriņkūkām.

Viņa piecēlās, lai ielietu viņam vēl kafiju, un uzlika uz viņa šķīvja divas kūkas. - Lūdzu, ēdiet. Tā ir pavēle. - Viņas lūpas šķita apkaltušas; viņa tās aplaizīja. - Finansiālu problēmu mums nav. Mūsu abu ģimenes atstāja mums uzkrājumus, kas nodrošina to, ka mums nav vajadzības pašiem pelnīt iztiku. Cik šaušalīgas izredzes jeņķu pārim! Darba ētika ir neizskaužama.

-    Un kā ar jūsu dēliem?

-    Mūsu uzkrājumi paliks viņiem. Viņi ir labi zēni.

-    Kāpēc Profesors viņus sit?

Viņa nemēģināja to noliegt. - Tumšā puse. Tas nenotiek bieži, ticiet man. Tikai tad, kad viņi uzmācas, kā jau puikas to mēdz darit - neliekas mierā par jutīgiem tematiem, neuzskata "nē" par atbildi. Viņi ir tipiski puikas.

-    Es laikam prātoju, vai puikas pievienosies tēvam spēlēs ar vilcieniem.

-    Man šķiet, - Elīza piesardzīgi atbildēja, - ka abi mani dēli drīzāk mirtu nekā ietu tajā pagrabā. Bobs ir… savtīgs.

-    Es to ievēroju, - viņš saudzīgi piekrita.

-    Viņam riebjas ar kādu dalīties savos vilcienos. Patiesībā tieši tāpēc puikas mēģināja tos sapostīt. Vai viņš jums stāstīja, cik briesmīgi bija postījumi?

-Jā, viņš teica, ka bija vajadzīgi četri gadi, lai visu salabotu.

-    Tas nav tiesa. Mazi septiņus un piecus gadus veci puikas? Muļķības, leitnant! Viņi drīzāk tikai maisījās apkārt un uzlasīja visādas lietas nekā darīja kaut ko citu. Pēc tam viņš abus sita bez žēlastības - man bija jāatņem viņam pātaga. Un es viņam pateicu, ja viņš vēlreiz tā piekaus puikas, es iešu uz policiju. Viņš zināja, ka es to domāju nopietni. Tomēr viņš zēnus vienalga laiku pa laikam sita. Nekad ne tik mežonīgi kā par sabojātajiem vilcieniem. Vairs nebija sadistisku sodu. Viņam patīk puikas kritizēt, jo viņi nespēj līdzināties savai svētajai māsai. - Viņa pasmaidīja, taču ne priecīgi. - Es gan jums varu teikt pilnīgi droši, leitnant, ka Nensija nebija svētāka par Bobiju vai Semu.

-Jums nav bijis viegli, misis Smita.

-    Varbūt nav, bet es tieku galā. Kamēr vien es tieku ar dzīvi galā, man viss ir labi.

Viņš ēda kūkas. - Cik gardi, - viņš nopūtās. - Pastāstiet man par Valteru Polonovki un viņa sievu.

-    Viņi neglābjami sapinās reliģijas tīklā, - Elīza iesāka, pašūpodama galvu, it kā stāstot kādu neticamu muļķību. - Viņa domāja, ka vīrs būs pret pretapaugļošanās līdzekļiem, bet viņš domāja, ka sieva nekad nepiekristu lietot pretapaugļošanās līdzekļus. Tā nu viņiem piedzima četri bērni, kaut patiesībā neviens no abiem īsti tos vispār negribēja, īpaši, kad viņu laulība jau bija gana nobriedusi, lai viņi sāktu viens otru iepazīt. Ir grūti piemēroties dzīvei ar svešinieku, taču vēl grūtāk tas ir tad, ja svešinieks nedaudzu mēnešu laikā mainās tavu acu priekšā - ātri apvainojas, strīdas, sūdzas, tad vēl darbs. Paola ir daudzus gadus jaunāka par Valtu - ak, viņa bija tik skaista meitene! Ļoti līdzīga Mariannai, viņa jaunajai. Kad Paola uzzināja par Mariannu, viņai būtu vajadzējis paklusēt un paturēt Valtu kā maizes klēti. Tagad viņa tā vietā audzinās bērnus par alimentu grašiem, jo viņa noteikti nevar strādāt. Valts netaisās viņai dot ne centa vairāk, kā viņu piespiedīs, tāpēc viņa māju pārdos. Tā kā māja ir ieķīlāta, Paolas daļa ari būs tikai graši. Valta problēmām vēl pievienojas Marianna, kura ir stāvoklī. Tas nozīmē, ka Valtam būs jāuztur divas ģimenes. Viņam būs jāpāriet uz privātpraksi, un tas ir skumji. Viņš ir ļoti labs pētnieks.

-Jūs esat pragmatiķe, misis Smita.

-    Kādam ģimenē jau tādam jābūt.

-    Es no vairākiem cilvēkiem esmu dzirdējis baumas, - viņš lēni sacīja, neskatīdamies uz mājasmāti, - ka Hjū vairs nebūs, vismaz ne tā pašreizējā veidolā.

-    Es esmu pārliecināta, ka šīs baumas ir patiesas, un tas padarīs dažu hjūlingu lēmumus vieglākus. Piemēram, Valtera Polonovska. Arī Morisa Finča. Pēc Šillera pašnāvības mēģinājuma un tās nabaga meitenes līķa atrašanas viņš ir salūzis. Ne tāpat kā Bobs, bet vienalga salūzis. - Viņa nopūtās. - Tomēr visvairāk man ir žēl Čaka Ponsonbija.

-    Kāpēc? - viņš jautāja, uzzinot šādu viedokli par Ponson- biju, vīru, ko viņš bija vienkārši uzskatījis par Profesora mantinieku. Lai kā mainītos Hjū, Ponsonbijs no visiem to noteikti pārciestu vislabāk.

-    Čaks nav spožs zinātnieks, - Elīza Smita piesardzīgi neitrālā tonī atbildēja. - Bobs viņu ir vilcis līdzi kopš Hjū atklāšanas. Čaka darbu vada Boba prāts, un viņi abi to zina. Tā ir slepena vienošanās viņu starpā. Man šķiet, ka neviens to nenojauš, vienīgi es.

-    Kāpēc lai Profesors ko tādu darītu, misis Smita?

-    Tās ir senas saites, leitnant, - ārkārtīgi senas saites. Mēs nākam no tā paša jeņķu loka - Ponsonbiji, Smiti un mana ģimene Korteneji. Draudzība turpinās daudzas paaudzes, un Bobs noskatījās, kā likteņa untumi iznīcina Ponsonbijus, - un es ari.

-    Likteņa untumi?

-    Lens Ponsonbijs - Čaka un Klēras tēvs - bija neiedomājami bagāts, tāpat kā viņa senči. Ida, viņu māte, bija no naudīgas Ohaio ģimenes. Tad Lenu Ponsonbiju noslepkavoja.

Tas laikam bija 1930. gadā, neilgi pirms Volstrītas finansiālā sabrukuma. Viņu līdz nāvei piekāva Halomenas dzelzceļa stacijā - vainīgie bija grupa satrakojušos klaidoņu. Viņi līdz nāvei piekāva vēl divus cilvēkus. 0, tur tika vainota depresija, kontrabandas alkohols, sauciet, kā gribat! Nevienu tā arī nenoķēra. Bet Lena nauda izkūpēja lielajā krīzē, atstājot nabaga Idai grašus. Viņa ieguva līdzekļus, pārdodot Ponsonbiju zemi. Drosmīga sieviete!

-     Kā jūs ciešāk iepazināties ar Čaku un Klēru? - Karmīns jautāja, brīnīdamies, kas slēpjas aiz publiskās fasādes.

-    Mēs visi kopā mācījāmies Dormeras skolā. Čaks un Bobs bija četras klases augstāk par mani un Klēru.

-    Klēru? Bet viņa ir akla!

-    Tas notika, kad viņai bija četrpadsmit gadu. Tūkstoš deviņsimt trīsdesmit devītajā gadā, uzreiz pēc tam, kad Eiropā sākās karš. Viņas redze allaž bija vāja, bet tad piepeši abām acīm no pigmentētā retinīta atdalījās tīklene. Viņa burtiski vienas nakts laikā kļuva akla. Tas bija briesmīgi! It kā tā sieviete un viņas trīs bērni jau nebūtu gana pārcietuši!

-    Trīs bērni?

-    Jā, divi puikas un Klēra. Čaks bija vecākais, nākamais bija Mortons, un Klēra bija pastarīte. Mortons bija garīgi atpalicis, viņš nekad nerunāja un, šķiet, nemanīja, ka pasaulē ir vēl citi cilvēki. Viņš nezaudēja saprātu, leitnant. Viņam tāda nebija jau no paša sākuma. Un viņam uznāca vardarbības lēkmes. Bobs saka, ka tolaik viņam diagnosticēja autismu. Tāpēc Mortons nemācījās skolā.

-    Vai jūs viņu esat redzējusi?

-    Pāris reižu, kaut gan Ida Ponsonbija baidījās, ka viņam sāksies dusmu lēkme, tāpēc parasti viņu ieslēdza, kad mēs nācām ciemos. Lielākoties gan mēs nenācām. Čaks un Klēra nāca uz Boba vai manu māju.

Prātam darbojoties zibens ātrumā, Karmīns ar pūlēm palika mierīgs, cenšoties šī neticamā stāsta pavedienus paturēt atsevišķi, kā tiem bija jābūt, - garīgi atpalicis brālis! Kāpēc viņš nebija nojautis, ka ar Ponsonbijiem kaut kas nav kārtībā? Jo virspusē viss bija pilnīgā kārtībā, pilnīgā! Tomēr mirklī, kad Elīza Smita pateica, ka bija trīs bērni, viņš zināja. Viss sāka sakārtoties pa plauktiņiem. Čaks Hjū, garīgi atpalicis brālis kaut kur… Apzinādamies, ka Elīza Smita skatās uz viņu, Karmīns piespieda sevi uzdot saprātīgu jautājumu:

-    Kāds Mortons izskatās? Kur viņš ir tagad?

-    Izskatījās un bija, leitnant. Pagātnē. Viss notika reizē, kaut gan laikam jau bija neliels pārtraukums. Dažas dienas, nedēļa. Klēra kļuva akla, un Ida Ponsonbija aizsūtīja viņu Klīvlendā uz neredzīgo skolu. Tur Idai joprojām bija radinieki. Ar to skolu bija kāda saikne - man šķiet, kāds ziedojums. Tai laikā bija grūti tikt aklo skolā. Lai nu kā bija, tiklīdz Klēra bija devusies uz Kllvlendu, Mortons nomira, man šķiet, no asinsizplūduma smadzenēs. Mēs, protams, bijām bērēs. Ko tik bērniem tajā laikā nelika darīt! Mums bija uz pirkstgaliem jāpieiet atvērtajam zārkam un jānoskūpsta Mortons uz vaiga. Tas bija mikls un taukains, - viņa nodrebēja, - un tā bija pirmā reize manā dzīvē, kad es saodu nāves smaku. Nabaga mazais beidzot mierā. Kāds viņš izskatījās? Tāds pats kā Čaks un Klēra. Viņš ir apglabāts ģimenes kapos vecajā Ielejas kapsētā.

Karmīns sēdēja apstulbis; viņa teorija bija satriekta drupās. Nebija nekādas iespējas, ka Elīza Smita jebko no stāstītā būtu sadomājusi. Ponsonbiju stāsts bija patiess, un tas tikai parādīja jau labi zināmu faktu, ka dažas ģimenes bez loģiski izskaidrojama iemesla cieta no visdažādākajām nelaimēm. Tā nebija tieksme uz negadījumiem; tā bija tieksme uz traģēdiju.

-    Izklausās, ka ģimenē bija kāds vājais posms, - viņš noteica.

-   Jā, Bobs to redzēja medicīnas skolā, tiklīdz bija mācījies ģenētiku. Garīgā atpalicība un aklums parādījās Idas ģimenē, bet ne Ponsonbiju. Arī Ida mazliet vēlāk sajuka prātā. Man šķiet, pēdējā reize, kad es viņu redzēju, bija Mortona bērēs. Kad Klēra bija Klīvlendā, es vairs neciemojos Ponsonbiju mājās.

-    Kad Klēra atgriezās?

-    Kad Ida pilnīgi sajuka prātā - neilgi pēc Pērlhārboras traģēdijas. Čaks un Bobs nekad nešķīrās, viņi kara gadus pavadīja medicīniskās sagatavošanas skolā un tad medicīnas skolā. Klēra pabija Ohaio divus gadus - pietiekami ilgi, lai iemācītos Braila rakstu un staigātu apkārt ar baltu spieķīti, kā to dara aklie. Viņa bija viena no pirmajām, kam bija suns-pavadonis. Bidija ir viņas ceturtais suns.

Karmīns piecēlās kājās, pilnībā satriekts par savu vilšanos. Uz mirkli viņam tiešām šķita, ka viss ir beidzies; ka viņš ir paveicis neiespējamo un atradis Rēgus. Un atklājās: viņš ir tikpat tālu no atbildes ka sākumā.

-    Paldies, ka tik labi man visu izstāstījāt, misis Smita. Vai ir vēl kāds hjūlings, par kuru man, jūsuprāt, būtu jāzina? Tamāra? - Viņš ievilka elpu. - Desdemona?

-    Viņas nav vairāk slepkavas kā Čaks vai Valts, leitnant. Tamāra ir viena no tām nelaimīgajām sievietēm, kas nevar izvēlēties piemērotu vīrieti, un Desdemona… - viņa iesmējās, - …viņa ir angliete.

-    Un tas par viņu pasaka visu?

-    Man jā. Viņu iestīvināja vēl kā bērnu.

Viņš pameta Elīzu pie mājas durvīm un devās atpakaļ uz fordu.

Tomēr bija kaut kas, ko viņš varēja darīt un viņam vajadzēja darīt: apraudzīt Klēru Ponsonbiju un noskaidrot, kāpēc viņa bija melojusi par laiku, kad kļuva akla. Un varbūt viņš arī vienkārši vēlējās redzēt viņu - skatīt sejā dzīvu, iemiesotu traģēdiju. Piecu gadu vecumā viņa bija zaudējusi tēvu un ģimenes bagātību, četrpadsmit gadu vecumā - redzi, savu brīvību kad sešpadsmit gadu vecumā pārradās mājās, lai koptu saprātu zaudējušo māti. Šis darbs ilga divdesmit vienu gadu. Tomēr viņš ne uz mirkli nebija jutis viņā kaut kripatu sevis žēlošanas. Tā tik bija sieviete, šī Klēra Ponsonbija. Bet kāpēc viņa meloja?

Bidija sāka riet, tiklīdz fords iegriezās Ponsonbijleinas sestā numura piebraucamajā ceļā; tātad Klēra bija mājās.

-    Leitnant Delmoniko, - viņa sacīja, stāvēdama vaļējās durvīs un turēdama suņa kaklasiksnu.

-    Kā jūs zinājāt, ka tas esmu es? - viņš noprasīja.

-    Pēc jūsu mašīnas skaņas. Tai laikam ir ļoti jaudīgs motors, jo tā pat tukšgaitā rūc. Ienāciet virtuvē.

It nekam nepieskaroties, viņa cauri mājai izveda viņu pārkarsētajā telpā ar Aga krāsni.

Bidija apgūlās stūri, piekalusi skatienu Karmīnam.

-    Es viņai nepatīku, - viņš noteica.

-    Ir maz tādu cilvēku, kas viņai patiktu. Kā es varu jums palīdzēt?

-    Pastāstiet man patiesību. Es nupat apmeklēju misis Elīzu Smitu, kura mani informēja, ka jūs neesat akla kopš dzimšanas. Kāpēc jūs man melojāt?

Klēra nopūtās un salika plaukstas klēpī. - Tā jau runā, ka meliem ir īsas kājas. Es meloju tāpēc, ka es ienīstu jautājumus, kas neizbēgami rodas, ja stāstu patiesību. Piemēram, kā jūs jutāties, kad vairs nespējāt redzēt? Vai tas jums salauza sirdi? Vai tas bija briesmīgākais, kas ar jums jebkad ir noticis? Vai ir grūtāk būt aklai, ja reiz esi redzējusi? Un tādā garā. Nu ko es varu pateikt, ka sajūta bija tāda, it kā man būtu izpildīts nāvessods, ka mana sirds salūza, ka tas tiešām bija briesmīgākais, kas jebkad ar mani ir noticis. Jūs nupat uzplēsāt manas brūces, leitnant, un tagad tās asiņo. Ceru, ka jūtaties apmierināts. - Viņa aizgriezās.

-    Atvainojiet, bet man bija tas jāzina.

-Jā, to es redzu\ - Viņa piepeši apsviedās un uzsmaidīja viņam. - Ir mana kārta atvainoties. Sāksim no sākuma.

-    Misis Smita man arī pastāstīja, ka jums ar Čārlzu bija brālis, Mortons, kurš pēkšņi nomira gandrīz tai pašā laikā, kad jūs kļuvāt akla.

-    0, Elīza šorīt tiešām ir labi pakulstījusi mēli! Jūs noteikti esat izskatīgs - viņai allaž ir bijusi asa acs uz izskatīgiem vīriešiem. Atvainojiet, ja šķietu kašķīga, bet viņa dabūja, ko gribēja. Es ne.

-    Es varu atvainot kašķīgumu, mis Ponsonbija.

-    Un ne vairs Klēra?

-    Man šķita, ka esmu jūs pārāk sāpinājis, lai vēl drīkstētu saukt par Klēru.

-Jūs man jautājāt par Mortonu. Viņš nomira uzreiz pēc tam, kad es biju aizsūtīta uz Klīvlendu. Neviens nepapūlējās mani atvest uz bērēm, kaut gan man būtu paticis atvadīties. Viņš nomira tik piepeši, ka tika veikta sekcija, tā ka bija gana laika, lai mani pārvestu mājās, pirms atliekas izdeva apbedīšanai. Par spīti savam vājprātam, viņš bija jauks mazs zēns. Skumji, skumji, skumji…

Vācies, Karmīn! Tu esi nelietīgi izmantojis viesmīlību. - Liels paldies, mis Ponsonbija. Liels paldies un atvainojiet, ka jūs satraucu.

Veikta sekcija… Tas nozīmēja, ka Mortona Ponsonbija lieta būs Keterbijstrītas arhīvos. Vajadzēs kādu policistu aizsūtīt to uzrakt.

Atpakaļceļā uz Halomenu viņš iegriezās senajā Ielejas kapsētā, kur jau deviņdesmit gadus nevienu no jauna neapbedīja. Ponsonbiju kapu tur netrūka, daži no tiem izskatījās krietni senāki nekā visvecākā fotogrāfija pie viņu mājas virtuves sienas. Jaunākais kapakmens piederēja Idai Ponsonbijai, kura bija mirusi 1963. gada novembri. Pirms viņas bija Mortons Ponsonbijs, miris 1939. gada oktobri. Un vēl pirms viņa - Leonards Ponsonbijs, miris 1930. gada janvāri. Traģēdiju trīsvienība, par kuru kapu arheologs nemūžam neuzzinātu no neizteiksmīgajām, skopajām epitāfijām. Ponsonbiji savas bēdas neizrādīja skaļi. Tāpat kā Smiti, viņš nodomāja, atradis Nensijas kapu. Tas bija kails un tukšs, nāves iemesls nebija minēts.

Ko Čaks Ponsonbijs darītu bez Hjū, Karmīns prātoja, kad iesēdās atpakaļ mašīnā? Un Profesora pētniecības norādēm? Uzņemtos vispārēju ārsta praksi? Nē, Čārlzs Ponsonbijs nebija tāda tipa cilvēks. Viņš bija pārāk atturīgs, pārāk auksts un pārāk elitārs. Varētu pat būt, Karmīns domāja, ka Čakam cits darbs medicīnā nemaz nespīdetu, un, ja tā, tad viņam nebūtu nekāda iemesla iznīcināt Hjū.

Viņš rūkdams iegāja Patrika kabinetā un iemetās klubkrēslā, kas stāvēja vienā stūrī.

-    Kā gāja? - Patriks apvaicājās.

-    Nejautā. Vai zini, ko es tagad gribētu darīt, Patsij?

-    Nē, kas tas būtu?

-Jauka pašaudīšanās Čabas mašīnu stāvvietā, vislabāk ar automātiem. Vai arī patīkama pastaiga bandītu barā. Kaut kas svaigs.

-    Tu runā kā slinks policists, kas galīgi nosēdējis pakaļu.

-    Tā ari ir! Šī ir runājamā lieta, nebeidzamas runas, runas, runas. Nekādas šaušanas, nekādas laupīšans.

-    Laikam jau nekas neiznāca ar Zvārgulītes īpašnieces aprakstu?

-    Pilnīgi nekas. - Karmīns iztaisnojās, izskatīdamies modrs. - Patsij, tu šajā pasaulē dzīvo desmit gadu ilgāk par mani, vai tu atceries slepkavību dzelzceļa stacijā 1930. gadā? Trīs cilvēkus līdz nāvei piekāva klaidoņu banda vai kas tamlīdzīgs. Es jautāju tāpēc, ka viens no nogalinātajiem bija Čārlza un Klēras Ponsonbiju tēvs. Un, it kā ar to vēl nepietiktu, izrādījās, ka viņš zaudēja visu naudu biržas sabrukumā.

Patriks apdomājās, tad papurināja galvu. - Nē, neatceros - bērnībā visu, ko es skatījos, cenzēja mana māte. Bet par to arhīvā jābūt lietai. Tu jau zini, kāds ir Silvestri, - viņš pat izlietotu papīra kabatlakatu nesviež laukā, un viņa priekšgājēji nebija labāki.

-    Es gatavojos kādu sūtīt uz Keterbijstrītu pēc vēl vienas lietas, bet, tā kā man nekā labāka, ko darīt, tāpat nav, es varētu turp doties pats. Mani māc ziņkāre par Ponsonbiju traģēdijām. Vai viņi ari varētu būt Rēgu upuri?

Tikai vēl nedaudz vairāk par nedēļu, līdz Rēgi atkal uzdarbosies. Februāris bija īsais mēnesis, tā ka varbūt viņu noteiktais datums nākamajai nolaupīšanai bija marta sākums. Klusu šausmu pārņemts, viņš parasti februāri būtu braucis uz Meinu, lai rakņātos pa neiepriecinošiem arhīvu plauktiem, bet Keterbijstrīta bija daudz tuvāk par Meinu. Dokumentu uzglabāšana bija jebkura valsts darbinieka ļaunākais murgs, lai tās būtu policijas lietas, slimību vēstures, pensiju saraksti, zemes vērtības un nodokļu saraksti, ūdens tarifi, jebkura no simt dažādām kategorijām. Kad 1950. gadā tika pārbūvēta Halomenas slimnīca, vesels pagrabs tika paredzēts arhīviem, tā ka tie nebija pārpildīti. 1960. gadā, kļuvis par komisāru, Silvestri cīnījās par to, lai tiktu saglabāta ik papīra strēmele, kas piederēja policijai, līdz pat laikam, kad Halomenā bija tikai viens konstebls un par zirga pakāršanu draudēja karātavas. Tad bankrotēja vietējā betona ražošanas firma un Silvestri metās vajāt visus pie varas esošos, lai iegūtu finansējumu un atļauju atpirkt tās ēkas, trīs akrus Keterbijstrītā, industriālā rajonā, kas bija slavens ar putekļiem un troksni, tāpēc nekāds labais īpašums tas nebija. Trīs akri ar visām ēkām tika izsolīti par 12 000 dolāru, un Halomenas policija bija izsoles uzvarētāja.

Uz zemes gabala atradās milzīga noliktava, kurā betona ražotāji bija turējuši savas kravas mašīnas un preces pārpalikumus, visdažādāko aprīkojumu. Kad bija iztīrīti putekļi un sakārtots viss pārējais, policijas arhīvus novietoja noliktavā tērauda plauktos. Jumts bija drošs - tas bija galvenais apsvērums un divi lieli ventilatori pie griestiem nodrošināja to, ka vasarā nekas neaprasoja.

Abi arhīva darbinieki ērti dzīvoja treilerā, kas bija novietots pie noliktavas ieejas. Palīgs reižu reizēm uzslaucīja noliktavā grīdu un gāja uz netālo bodīti pēc kafijas un ēdamā, kamēr viņa kvalificētā priekšniece rakstīja doktora disertāciju par kriminālnoziegumu attīstības tendencēm Halomenā kopš 1650. gada. Neviens no viņiem nebija ieinteresēts šajā leitnantā, kas bija gana ķerts, lai personīgi ierastos Keterbijstrītā. Kvalificētā darbiniece viņam vienkārši pateica, kur apmēram meklēt, un atgriezās pie savas disertācijas, bet viņas palīgs kaut kur nozuda.

1930. gada lietas aizņēma deviņpadsmit lielas kastes, bet 1939. gadā jau tikai patologanatoma slēdzieni aizņēma tikpat daudz: noziegumu skaits deviņu gadu laikā bija krietni pieaudzis. Karmīns izraka Mortona Ponsonbija lietu no 1939. gada oktobra, tad ielūkojās pirmajā 1930. gada kastē, meklējot Leonarda Ponsonbija lietu. Lietas izmērs kopš tā laika nebija īpaši mainījies - tikai standarta lapas kartona mapē, dažas lapas saspraustas ar skavām, citas ieliktas tāpat. 1930. gadā nebija mapju, kurās lapas tiktu piestiprinātas mapes pamatam. Droši vien nebija ari biroja darbinieku, kas nodarbotos ar lietām, kad tās bija pametušas aktīvo lietu atvilktnes.

Bet te tā bija, tieši tur, kur tai bija jābūt: PONSONBIJS Leonards Sinklērs, uzņēmējs, Ponsonbijleinā 6, Halomena, Konektikutā. Vecums: 35. Precējies, trīs bērni.

Kāds zem gaišas plastmasas lampas bija nolicis galdu un krēslu. Karmīns nolika uz galda abas Ponsonbiju lietas un vēl vienu plānu lietu bez nosaukuma, kurā bija detaļas par abām pārējām slepkavībām dzelzceļa stacijā.

Viņš vispirms aplūkoja Mortona lietu. Tā kā viņa nāve bija tik pēkšņa un negaidīta, Ponsonbiju ārsts bija atteicies parakstīt miršanas apliecību. Šajā atteikumā gan nebija nekā, kas norādītu uz to, ka kaut kas nav kārtībā. Vienkārši viņš gribēja, lai tiek veikta autopsija, lai redzētu, vai nav kaut ko palaidis garām gados, kad Mortonam Ponsonbijam gandrīz nebija iespējams tuvoties, kur nu vēl ārstēt. Tipisks patoloģijas ziņojums sākās ar savam laikam raksturīgu frāzi: "Šis ir labi barota un ārēji vesela vīriešu kārtas pusaudža ķermenis." Bet nāves cēlonis nebija asinsizplūdums smadzenēs, kā bija teikusi Elīza Smita. Autopsija nāves cēloni neatklāja; tas nozīmēja, ka pato- loganatoms par nāves iemeslu uzskatīja sirds mazspēju, kas, iespējams, sekojusi nervu traucējumiem. Ārsts acīmredzami nebija tāda līmeņa speciālists kā Patsijs, tomēr viņš izdarīja visus iespējamos testus, neatrodot nekādas indes, un ievēroja atzīmi par psihozi slimības vēsturē. Zēna penis, kā viņš ievēroja, bija neapgraizīts un ļoti liels, turpretī sēklinieki bija tikai daļēji noslīdējuši. 1939. gadam tā bija pamatīga analīze. Karmīnam nebija šaubu, ka Mortons Ponsonbijs bija ne vairāk, ne mazāk kā nelaimīgs upuris ģimenes tendencei uz traģēdijām. Vai varbūt patiesībā tā tikai liecināja, ka Idas Ponsonbijas ģenētiskā ietekme uz savu dēlu bija neiepriecinoša.

Tā, tagad pie Leonarda Ponsonbija. Noziegums bija noticis 1930. gada janvāra vidū, kad bija uzsnidzis divas pēdas biezs sniegs - tā bija viena no bargākajām ziemām, plosījās janvāra sniegputeņi. Vilciens, kas nāca no Vašingtonas, bija pienācis no Pennas stacijas Ņujorkā. Tas bija divas stundas aizkavējies, jo vietām sliedes bija sasalušas vai arī uz tām bija noslīdējis sniegs no nogāzēm. Vienā vagonā brauca apmēram divdesmit vīru liela grupa, viņi visi bija bezdarbnieki, kas cerēja atrast darbu Bostonā, vilciena gala stacijā. Viņi bija visslinkākie sliežu tīrītāji, piedzērušies, nikni, agresīvi, viņi strādāja tikai tik daudz, lai sasildītos. Kad vilciens sasniedza Halomenu, tas uz stundas ceturksni apstājās, ļaujot pasažieriem nopirkt ko ēdamu stacijas kafejnīcā, kas bija lētāka par vilciena restorānvagonu.

0, te bija visinteresantākās ziņas! Leonards Ponsonbijs neizkāpa! Viņš gatavojās iekāpt vilcienā, lai dotos uz Bostonu, tā vēstīja viņa biļete. Viņš bija izvēlējies gaidīt ārā, aukstumā un saskaņā ar kāda aculiecinieka vārdiem izskatījies zaglīgs. Zaglīgs? Ponsonbijs nebija izrādījis nekādu vēlēšanos ieiet siltumā uzgaidāmajā telpā, kā arī nebija uzreiz iekāpis vilcienā, kad tas pienāca. Nē, viņš palika stāvam ārā, sniegā.

Pulkstenis bija deviņi vakarā, un Bostonas vilciens tajā dienā bija pēdējais. Tas devās ceļā, bet stacijas personāls apstaigāja telpas, aizslēdzot uzgaidāmās telpas, dāmistabu un tualetes, lai tur neieklīstu blandoņas, kas klīda pa visu valsti, meklējot vai nu darbu, vai žēlastības dāvanas, kaut gan apmēram divdesmit dzērāju Halomenā nebija izkāpuši no vilciena. Kaut kur starp Hartfordu un Masačūsetsas robežu viņi bija nozuduši naktī, tieši tāpēc kļūdami par aizdomās turamajiem un pēc neauglīgiem meklējumiem - par vainīgajiem.

Leonards Ponsonbijs gulēja sniegā, viņa galva bija sašķaidīta. Viņa tuvumā gulēja sieviete un meitenīte, kuru galvas bija tāpat sašķaidītas. Ponsonbiju identificēja pēc kabatas portfeļa satura, bet sievietei un meitenei nebija klāt nekā, kas norādītu uz viņu personību. Viņas vecajā, lētajā somiņā atradās viens dolārs un deviņdesmit centi metāla naudā, negludi- nāts kabatlakats un divi cepumi. No paklāja auduma izgatavotajā ceļasomā bija tīra, bet ļoti lēta veļa sievietei un meitenei, zeķes, zeķbikses, divi lakati un meiteņu kleita. Sieviete bija diezgan jauna, meitenei bija kādi seši gadi. Ponsonbijs bija aprakstīts kā labi ģērbies un turīgs, viņa makā bija divtūkstoš dolāru banknotēs, kaklasaitē - dimanta adata un pa četriem dimantiem bija katrā no platīna aproču pogām. Turpretī sieviete un bērns bija aprakstīti ar vienu vienīgu iezīmīgu vārdu "bezdarbnieki".

Karmīna jutīgais policista deguns saoda trīs savādas slepkavības. Turīgs vīrietis viens pats, un bezdarbniece ar bērnu, kas nav saistīti ar vīrieti. Laupīšana nebija motīvs. Un trīs cilvēki ārā sniegā, kad viņiem vajadzēja atrasties iekšā un sildīties. Par vienu viņš bija drošs: bandai no vilciena ar šīm slepkavībām nav nekāda sakara.

īstais jautājums bija: kurš bija nolūkotais upuris? Abi pārējie bija tikai liecinieki, kurus nogalināja tāpēc, ka viņi bija redzējuši to, kas vicināja trulo ieroci, kā brutalitāti īpaši atzīmēja visādi citādi nolaidīgais policijas ziņojums. Ja uzkritīs monētas cipars, tas būs Leonards Ponsonbijs. Ja ģerbonis - sieviete. Ja monēta nokritīs uz malas, tā būs mazā meitene.

Lietā nebija nekādu fotogrāfiju. Informācija par sievieti un viņas iespējamo meitu vai cita veida radinieci bija apkopota plānā mapē blakus biezākajai par Ponsonbiju, un abas atradās janvāra arhīvu otrajā kastē. Visi trīs bija miruši no trula priekšmeta triecieniem pa galvu, kas bija sašķaidījuši galvaskausu, bet detektīvs nebija gana gudrs, lai pamanītu, ka Ponsonbijs bija pirmais upuris. Sieviete un bērns, baiļu paralizēti, noskatījās, līdz pienāca sievietes kārta un tad meitenītes. Ja Ponsonbijs nebūtu pirmais, viņš būtu uzsācis cīņu. Tāpēc, lai kas arī turēja rokās trulo priekšmetu, - Karmīna pieredze teica, ka tā droši vien bija beisbola nūja, - šis kāds bija piezadzies sniegā un iesitis Ponsonbijam, pirms viņš pamanīja kādu tuvojamies. Vēl viens rēgs. Cik neparasti.

Kad viņš izgāja ārā, lai satiktu arhīva darbiniekus, tie bija aizslēguši treileru un devušies prom - pusstundu pirms darba laika beigām. Ir pienācis laiks, Džon Silvestri, ka tu pievērstu savu skarbo uzrauga skatu policijas arhīviem Keterbijstrītā. Ar trim lietām rokā arī Karmīns devās prom: šie tarakāni tāpat nepamanīs, ka kāda lieta ir pazudusi, līdz viņš izdomās tās atdot. Viņi bija pārītis sīku, birokrātisku mērgļu, kas jutās droši aiz pārliecības: ja vien arhīvi nesadegs, neviens par tiem tik ļoti neinteresējas, lai satrauktos. Kļūda, kļūda, kļūda.

Atpakaļceļā uz apgabala pārvaldes ēku viņš iegriezās Hollo- man Post arhīvā, kur uzzināja, ka Leonarda Ponsonbija savādā un drausmīgā nāve bija aprakstīta pirmajā lapā. Bezjēdzīga vardarbība, ja neņem vērā vardarbību mājās, 1930. gadā bija kaut kas gandrīz nedzirdēts. Tādās reizēs avīzes uzreiz sāka brēkt par izmukušiem trakajiem. Alkohola tirdzniecības aizlieguma gados bija daudz noziedzīgās pasaules slepkavību, taču tās nepiederējās kategorijai par bezjēdzīgu vardarbību. Un tiešām, pat tad, kad bija noskaidrots, ka no trakonama neviens pacients nav izbēdzis, Holloman Post pauda savu viedokli un uzstāja, ka slepkava ir izbēdzis trakais no kādas citas vietas štatā.

Kārtojot visdažādākās lietas, viņš nokavēja tikšanos ar Desdemonu Malvolio's.

- Piedod, - viņš atvainojās, ieslīdēdams krēslā viņai pretī. - Tagad tu redzi, kāda ir dzīve, kad tavs vīrietis ir policists. Daudz nokavētu tikšanos, kaudzēm atdzisušu maltīšu. Es priecājos, ka tu negatavo ēst. Ēšana ārpus mājas ir vislabākā alternatīva, un nekur nav labāk kā Malvolio's, policistu ēstuvē. Viņi iesaiņos jebko no pilnas maltītes līdz pat gabaliņam ābolu pīrāga tai pašā mirklī, kad kāds pieklauvēs pie loga.

-    Man diezgan labi patīk, ka mans vīrietis ir policists, - viņa pasmaidīja. - Es jau esmu pasūtījusi, bet palūdzu Luidži mazliet pagaidīt. Tu esi pārlieku dāsns, nekad neļaujot man maksāt, pat ne manu rēķina daļu.

-    Manā ģimenē vīrietis, kas ļautu sievietei maksāt, tiktu nolinčots.

-    Izskatās, ka tev pārmaiņas pēc bijusi tīri laba diena.

-Jā, es ļoti daudz ko noskaidroju. Nelaime tikai tāda, ka laikam tas viss ir viltus trauksme. Tomēr bija interesanti noskaidrot. - Viņš pasniedzās pāri galdam, saņēma viņas plaukstu un pagrieza to ar delnu uz augšu. - Ir interesanti uzzināt ari par tevi.

Viņa paspieda viņa pirkstus. - Abpusēji, Karmīn.

-    Par spīti šai briesmīgajai lietai, Desdemona, mana dzīve pēdējās dienās ir kļuvusi labāka. Tu esi tās daļa, skaistā dāma.

Neviens nekad agrāk nebija viņu nosaucis par skaistu dāmu. Desdemona sajuta apmulsumu un prieku, kas lika viņai pietvīkt un nolaist acis.

Pirms sešiem gadiem Linkolnā viņai bija licies, ka ir iemīlējusies brīnišķīgā vīrietī, ārstā. Bet kādu dienu, ejot garām viņa durvīm, viņa izdzirdēja viņu runājam.

"Ko tu domā - izmisušo Desdemonu? Mīļais cilvēk, negli- tenes allaž ir tik pateicīgas, ka noteikti ir vērts viņas aplidot. No viņām sanāk labas mātes, un tad nav jāsatraucas par krāpšanu, vai ne? Galu galā - kurot uguni, neviens neblenž kamīnā, tāpēc es precēšu Desdemonu. Mūsu bērni turklāt būs gudri. Un gara auguma."

Jau nākamajā dienā viņa sāka kalt plānus emigrēt, sevī nozvērējusies vairs nekad neiekrist uz šādu atklātu, pragmatisku nežēlību.

Tagad, pateicoties Briesmonim bez sejas, viņa dzīvoja kopā ar Karmīnu viņa dzīvoklī un, iespējams, pieņēma, ka viņš viņu mīl tāpat kā viņa viņu. Vārdi makā nekrita - vai Linkolnas ārsts nebija tam lielisks piemērs? Cik lielā mērā tas, ko viņš sacīja, nāca no viņa darba, viņa tieksmes sargāt, viņa šoka par to, kas gandrīz bija ar viņu noticis? Lūdzu, Karmīn, nepievil mani!

divdesmit piektā nodaļa

Piektdiena, 1966. gada 25. februāris

Pēc nedēļas paies trīsdesmit dienas kopš Feitas Kouri nolaupīšanas, un nevienam, ieskaitot Karmīnu, nebija ilūziju, ka šoreiz viņu izredzes aizkavēt vēl vienu slepkavību ir labākas nekā mēnesi iepriekš. Kad vēl kāda lieta bija tik ilgi turpinājusies, patērējot tik daudz spēku, tik daudz sagatavošanās, brīdinājumu un štata mēroga publicitātes?

Visi bija vienojušies, ka pamatā procedūra būs tāda pati: no pirmdienas, divdesmit astotā februāra, līdz piektdienai, ceturtajam martam, visi aizdomās turamie tiks novēroti visu diennakti, arī trīsdesmit divi aizdomās turamie Halomenā. Viņu tīkls bija kļuvis ciešāks, uzmanīgāks, piemēram, Māršmeinoras nožēlojamās apsardzes dēļ Profesoru Bobu Smitu uzraudzīja četras Bridžportas policijas komandas. Ja vien viņš nemērķētu uz upuri Bridžportā, Profesoram, lai dotos uz austrumiem, vajadzētu pārpeldēt Hauzatonas upi, bet, lai dotos uz rietumiem, - pārrāpties pāri sešām barjerām. Tā bija lielākā atšķirība starp iepriekšējā un šī mēneša plānu: visur bija policijas mašīnas un policisti gan formās, gan civilā un visur bija izliktas barjeras. Štata mēroga sapulcē bija nolemts, ja Rēgi tiks notverti pie barjeras, pirms būs kādu nolaupījuši, tad lai tā būtu. Ikviens no zināmajiem aizdomās turamiem, ko notvers pie barjeras, nekavējoties tiks uzskatīts par ārkārtīgi aizdomīgu un to uzraudzīs pastiprinātā režīmā. Ja tas nozīmētu, ka februāris-marts Rēgiem būtu arests, tad martā-aprīll būtu jaunas policijas metodes un iespējamie aizdomās turamie.

Karmīns pats bija izlēmis sardzē nestāvēt; nebija īpaši ticami, ka marta sākumā temperatūra varētu noslīdēt ļoti zemu, tāpēc viņš labāk gribēja būt tur, kur varētu labi sazināties ar visiem un pie rokas būtu liela Konektikutas karte. Divi secīgi Rēgu triecieni attālos austrumu apgabalos lika domāt, ka šoreiz Rēgi dosies uz ziemeļiem, rietumiem vai dienvidrietumiem. Masačūsetsas, Ņujorkas un Rodailendas policisti bija piekrituši uzraudzīt savas robežas ar Konektikutu tā, ka ne muša nepa- zagtos garām. Viņi bija apbruņojušies līdz zobiem.

Domādams vairāk par vakaru kopā ar Desdemonu nekā par lietu, kas jau bija kļuvusi tik dīka, ka nogurdināja, tās dienas vēlā pēcpusdienā Karmīns aizveda atpakaļ uz Keterbijstrītu Ponsonbiju lietas.

-    Vai jums vēl ir saglabājušās personīgās mantas, kam neviens nav atnācis pakaļ, no 1930. gada? - viņš jautāja tai arhīvistu pusei, kas rakstīja doktora disertāciju. Otru darbinieku nekur nemanīja. Un ari policijas mašīnu. Un, sasodīts, viņš bija piemirsis pateikt Silvestri, kas notiek šajā vietā.

-    Mums vajadzētu būt personīgajām mantām, sākot ar Pola Revara cepuri, - viņa sarkastiski attrauca, nemaz nebūdama iepriecināta, ka Karmīns bija paņēmis viņas lietas, kā arī īpaši nesatraukdamās par pašas nozušanu iepriekšējā pirmdienā.

-    Šie divi slepkavības upuri, - viņš sacīja, pavicinādams viņai zem deguna plāno mapi. - Es gribu redzēt viņu personiskās mantas.

Viņa nožāvājās, aplūkoja savus nagus, tad pameta skatu pulkstenī. - Baidos, ka esat to atstājis līdz pēdējam brīdim, leitnant. Pulkstenis ir pieci, un mēs šodien vairs nestrādājam. Atnāciet rit, tad mēs būsim vaļā atkal.

Rīt Silvestri dzirdēs visu, bet kāpēc gan lai šī maita nepiedzīvotu bezmiega nakti vēl pirms asmens krišanas? - Tādā gadījumā, - viņš saldi sacīja, - es iesaku, lai rit no paša rīta jūs savam palīgam liktu izmantot policijas mašīnu likumīgi, nogādājot personiskā īpašuma kasti leitnantam Karmīnam Delmoniko apgabala pārvaldes ēkā. Ja šī kaste netiks piegādāta, mana krustmeita Džīna drīz vien sēdēs jūsu vietā. Viņa labrāt strādātu pašvaldības darbu kādā patālākā vietā, jo viņai ir jāstudē. Viņa grib pievienoties FIB, bet tur sievietēm ir jāiztur sasodīti grūts pārbaudījums.

divdesmit sestā nodaļa

Svētdiena, 1966. gada 27. februāris

Pulksten vienpadsmitos no rīta svētdienā pirms novērošanas sākuma Karmīns iegāja apgabala pārvaldes ēkas policijas daļā, juzdamies vientuļš, nemierīgs un satraukts.

Vientuļš viņš jutās tāpēc, ka iepriekšējās piektdienas vakarā Desdemona bija paziņojusi, ja vien laikapstākļi būs kaut cik ciešami, viņa dosies pārgājienā pa apalaču taku pie Masačū- setsas robežas. Tā kā viņam patika sajust viņas augumu sev blakus naktī, tas viņam sagādāja vilšanos. Viņa neklausījās arī viņa protestos, ka tad nāksies izšķiest patruļmašīnu, kas viņu nogādātu turp un atvestu atpakaļ. Viņu uztrauca tas, ka no šīm attiecībām viņš gaidīja pavisam ko citu, nekā bija gaidījis no Sandras. Kaut ari Sandra abām lomām izrādījās nepiemērota, viņa bija bijusi sieva un māte, ievietota īpašā viņa prāta sadaļā, par ko viņš nekad nepiedomāja, būdams darbā. Turpretī Desdemona visu laiku kavējās kādā viņa prāta nostūri, un tam nebija nekāda sakara ar to, kāda loma viņai bija šajā lietā. Viņš vienkārši ļoti gaidīja tikšanās reizes ar viņu. Varbūt vaina bija gados? Kad viņš satika Sandru, viņam vēl nebija apritējuši trīsdesmit gadi, satiekot Desdemonu, viņam jau bija pāri par četrdesmit. Viņš nebija bijis īpaši labs tēvs, bet kā vīrs bija izrādījies vēl sliktāks. Tomēr viņš zināja, ka turpinājums ar Desdemonu nav mīļāko attiecības. Laulība, tai bija jābūt laulībai. Tikai - vai viņa vēlējās laulību? Viņš vienkārši to nezināja. Pārgājiens pa apalaču taku šķita vēstām, ka Desdemonai viņu nevajadzēja tik ļoti, kā viņam - Desdemonu. Tomēr, kad viņi bija kopā, viņa bija tik mīloša un ne reizi nebija viņam pārmetuši, ka viņš to atstāj novārtā darba dēļ. Lūdzu, Desdemona, nepievil mani! Paliec pie manis, paliec man uzticīga!

Nemierīgs viņš bija tāpēc, ka Desdemonas pārgājiena dēļ viņam bija jāaizpilda divas brīvas dienas, bet nebija neviena, ar ko tās aizpildīt. Silvestri bija viņam aizliedzis bāzt degunu citās lietās, izņemot Rēgu; vienīgais izņēmums bija rasu nesaskaņas, ja tādas uzliesmotu. Un vai tagad, samērā jaukā atkušņa sestdienā, Muhameds el Nesrs bija aizņemts? Visādā ziņā ne demonstrācijās vai mītiņos. Viņa miera stāvoklis nebija nekāds noslēpums. Tāpat kā Karmīns, arī Muhameds gaidīja, kad nākamajā nedēļā Rēgi nolaupīs vēl vienu meiteni, lai atsvaidzinātu pūļa sāpes un sašutumu. Lielais mītiņš noteikti notiks nākamajā svētdienā, atņemot izmisīgi vajadzīgos policistus Rēgu lietai. Tas bija nepatīkami, tomēr - no Muhameda el Nesra viedokļa - tā bija laba stratēģija.

Bija gandrīz pienākusi saspringtā trīsdesmitā diena.

-    Leitnant Delmoniko? - viņu uzrunāja dežurējošais policists.

-    Tā mani sauca, kad pēdējo reizi pārbaudīju, - Karmīns atjokojās.

-    Es atradu vecu pierādījumu kasti aiz šīm pakām, kad šorīt atnācu. Uz tās nav rakstīts vārds, droši vien tāpēc jūs to nesaņēmāt. Tad es uz tās atradu zīmīti ar jūsu vārdu pavisam citā vietā. - Viņš pieliecās, parakņājās zem letes un izvilka lielu kvadrātveida kasti, kas bija gluži līdzīga šobrīd lietotajām.

Tās bija 1930. gadā līdz nāvei piekautās sievietes un viņas bērna mantas! Karmīns bija par to pavisam piemirsis, jo bija pilnībā pārņemts, plānojot novērošanu. Viņš gan bija atcerējies pateikt Silvestri, lai sakur pirti arhīvu kazai un viņas palīgam.

-    Paldies, Lerij, es esmu tavs parādnieks, - viņš sacīja, tad paņēma kasti un aiznesa to uz savu kabinetu.

Beidzot kaut kas darāms svētdienas rītā, kad mīļotais cilvēks soļo kaut kur pa miklām lapām.

Noņemot vāku, viņam pretī neizlauzās trīsdesmit sešos gados sasmakušu lupatu smārds. Sievietes un meitenes drēbes nebija paturētas, kas nozīmēja, ka tās droši vien bija pilnīgi izmirkušas asinis, ieskaitot apavus. Tā kā neviens nebija papūlējies precizēt "tuvo" atstatumu no Leonarda Ponsonbija, Karmīns varēja spriest, ka daļa asiņu varēja būt viņa. Neviens pat nebija uzmetis skici, kā attiecībā cits pret citu bija atradušies ķermeņi. "Tuvu" bija viss, kas viņam bija zināms.

Tomēr somiņa bija saglabāta. Ieraduma vadīts, viņš bija uzvilcis cimdus, lai varētu to uzmanīgi paņemt un rūpīgi apskatīt. Pašgatavota. Adīta, kā tas mēdza būt tajos laikos, kad nebija naudas, ar niedru rokturiem un raupja kokvilnas auduma oderi. Aizdares nebija. Šī sieviete nevarēja atļauties pat vislētāko govs ādu, nemaz nerunājot par smalkādu. Somiņā bija neliels maciņš, kurā atradās sudraba dolārs, trīs divdesmit piecu centu monētas, viens desmit centu gabals un vēl pieci centi. Karmīns nolika naudas maku uz sava galda. Vīrieša kabatlakats, tīrs, bet negludināts; tas bija no katūna, nevis lina. Un somiņas apakšā bija drupačas, kas, kā viņš pieņēma, bija aprakstītie cepumi. Māte tos droši vien bija nozagusi stacijas kafejnīcā, lai bērnam ceļā būtu kaut kas ēdams, un tas varēja būt iemesls, kāpēc viņas slēpās ārā sniegā. Autopsijas slēdzienos bija teikts, ka abu kuņģi bijuši tukši. Jā, cepumus viņa bija nozagusi.

No paklāju auduma darinātā ceļasoma nebija liela, kaut gan tā bija gana veca, lai būtu no tām, ko pēc pilsoņu kara uz Dienvidiem atvilka ziemeļnieku laupītāji. Izbalējusi, vietām sadilusi, nekādā ziņā ne eleganta, pat ja būtu jauna. Viņš to uzmanīgi atvēra. Somā atradās gandrīz viss, kas nabaga sievietei bija piederējis, un nekas nebija aizkustinošāks par mēmu liecību sen izdzisušām dzīvībām.

Pašā virspusē atradās divas garas vilnas šalles, kas bija ar rokām adītas daudzās krāsās, it kā adītājam būtu vajadzējis tās sastiķēt no pārpalikumiem. Bet kāpēc šalles bija somā, ja laiks bija bijis tik briesmīgs? Vai tās bija liekas? Zem šallēm bija divi pāri tīru sieviešu apakšbiksīšu no nebalinātā muslīna, kā arī divi pāri daudz mazāku biksīšu, kas acīmredzot piederēja bērnam. Pāris adītu zeķu garumā līdz celim, pāris garo zeķu. Pašā apakšā, rūpīgi ietīta saplēstā zīdpapīrā, bija mazas meitenes kleitiņa.

Karmīns aizturēja elpu. Mazas meitenes kleitiņa. Pašūta no gaiši zilām franču mežģīnēm, kas izsmalcināti izšūtas ar sīkām pērlēm. Kuplas piedurknes ar smalkām aprocēm, pērļu pogas uz muguras, zīda odere un zem tās - iestīvināts tills, kam vajadzēja svārkus turēt kuplus kā balerīnas tērpu. Kleita bija Zvārgulītes kleitu 1930. gada priekštece, tikai šī bija pilnībā pašūta rokām, katra pērle piešūta atsevišķi un stingri, neviena vīle nebija šūta ar mašīnu. Ak, ko tikai nebija palaiduši garām 1930. gada policisti! Uz krūtīm kreisajā pusē ar tumši violetām pērlītēm bija izšūts vārds Emma.

Kā apreibis Karmīns izklāja kleitu uz galda un tad vienkārši stāvēja un blenza uz to - tiklab piecas minūtes, kā stundu. Viņš nejuta laiku, neieskatījās ne savā rokaspulkstenī, ne pulkstenī pie sienas.

Beidzot viņš apsēdās un nolika somu sev klēpī, atvērdams to tik plaši, cik vien atļāva aprūsējusī aizdare. Odere bija izdilusi un vienā sānu šuvē izira. Viņš iebāza abas rokas somā un ar aizvērtām acīm taustījās. Te! Kaut kas!

Tā bija fotogrāfija, un tas nebija nekāds momentuzņēmums. Tas bija studijas portrets, kas joprojām atradās krēmkrāsas kartona mapītē, uz kuras bija zīmogs ar fotogrāfa vārdu. May- hew Studios, Vindzorloka. Uz rāmja apakšējās daļas kāds bija uzrakstījis skaitli, kas izskatījās pēc "1928", bet ar zīmuli rakstītais tagad bija tik izbalējis, ka tas bija minējums.

Fotogrāfijā sieviete sēdēja uz krēsla ar bērnu - apmēram četrus gadus vecu - uz ceļiem. Šeit sieviete bija ģērbusies daudz labāk, viņai ap kaklu bija īstu pērļu kaklarota un ausīs - īstu pērļu auskari. Mazajai meitenei mugurā bija kleita, kas līdzinājās tai, kas bija somā, skaidri parādījās vārds EMMA. Un abām bija seja. Pat melnbaltajā fotogrāfijā varēja redzēt, ka viņu āda ir piena kafijas tonī. Abu mati bija ļoti tumši un cirtaini, acis gandrīz melnas un lūpas - pilnīgas. Karmīna asarām pieplūdušajās acīs šīs sejas izskatījās smalkas. Iznīcinātas pilnā jaunības un skaistuma pilnbriedā, vaibstus pārvēršot asiņainā masā.

Kaislības noziegums. Kāpēc neviens nebija to saskatījis? Neviens slepkava lieki netērētu spēkus tik daudziem sitieniem, ja vadmotīvs nebūtu naids. īpaši, ja galva piederēja mazai meitenei. Nebija nekādu iespēju, ka abas sievietes nebūtu saistītas ar Leonardu Ponsonbiju. Viņas atradās stacijā, jo tur bija viņš, bet viņš bija atnācis abu sieviešu dēļ.

Tātad galu galā vainīgais ir Čārlzs Ponsonbijs. Kaut gan viņš nebija gana vecs, lai varētu būt vainīgs šajā noziegumā. Mortons un Klēra arī bija pārāk jauni. Tā bija vājprātīgā Ida desmit vai vairāk gadu pirms prāta aptumšošanās. Tas nozīmē, ka Leonards un Emmas māte bija mīļākie? Radinieki? Abi varianti bija ticami. Ida bija ultra konservatīva, viņai rados nebija ne piles tumšāku asiņu. Tik daudz jautājumu! Kāpēc Emma un viņas māte 1930. gada janvārī bija tik trūcīgas, ja Leonardam, kas bija ar viņām kopā, līdzi bija divtūkstoš dolāru un briljanta greznumlietas? Kas ar Emmu un viņas māti bija noticis starp 1928. gada turību Vindzorlokas fotogrāfijā un viņu nabadzību 1930. gada janvārī?

Pietiek, Karmīn, pietiek! Tūkstoš deviņsimt trīsdesmitais gads var pagaidīt, 1966. gads nevar. Čaks Ponsonbijs ir viens no Rēgiem - vai arī viņš ir vienīgais Rēgs un dara visu vienatnē? Cik lielā mērā Klēra viņam palīdz? Cik daudz viņa spēj palīdzēt? Vai viens Ponsonbijs var būt Rēgs un otrs - ne? Jā, Klēras akluma dēļ. Es zinu, ka viņa ir akla. Čaks varētu darboties kādā slepenā, skaņas izolētā pagrabā, un viņa par to neko nezinātu. Es esmu pārliecināts, ka tam pagrabam ir skaņas izolācija. Kliedzieni ir jānoklusina, un tie ir ļoti skaļi.

Čārlzs Ponsonbijs… mājās sēdošs vecpuisis, kas nespēja radīt oriģinālu pētījumu, lai glābtu savu dzīvi. Allaž kāda ēnā - vājprātīgās mātes, vājprātīgā brāļa, aklās māsas, daudz veiksmīgākā labākā drauga. Nepapūlas uzvilkt vienādas zeķes, saķemmēt matus, nopirkt jaunu tvīda žaketi. Arhetipisks izklaidīgais profesors, pārāk bailīgs, lai paņemtu žurku bez cimdiem, neievērojams tādā veidā, un tas norāda uz galēju viņa ego sašķobīšanos, neraugoties uz intelektuālā snobisma čaulu.

Bet vai šis Čārlzs Ponsonbijs izskatās pēc tik spoža vairākkārtēja izvarotāja-slepkavas, ka viņš met lokus mums apkārt, kopš esam uzzinājuši par viņa eksistenci? Šķiet pārāk neticami, lai tas būtu tiesa. Nelaime tāda, ka neviens īsti nezina, kādam būtu jābūt vairākkārtējam slepkavam, zināms tikai tas, ka allaž ir iesaistīts sekss. Tāpēc ikreiz, kad mēs uzejam šādu īpatni, mums ir viņš rūpīgi jāizpēta. Viņa vecums, rase, ticība, izskats, izvēlēto upuru tips, personība, kādu viņš rāda apkārtējiem, viņa bērnība, sabiedriskais stāvoklis, kas viņam patīk un kas - ne. Tūkstošiem faktoru. Par Čārlzu Ponsonbiju noteikti var apgalvot, ka pa mātes līniju ģimenes vēsturē ir gan vājprātība, gan aklums.

Karmīns salika pierādījumus atpakaļ tāpat, kā bija tos atradis, un aiznesa kasti dežurējošajam policistam.

- Lerij, tūlīt pat aiznes šo uz slēgto noliktavu, - viņš norīkoja, pasniegdams kasti pāri letei. - Neviens nedrīkst tai pat tuvumā rādīties.

Tad, pirms vēl Lerijs paspēja ko atbildēt, Karmīns jau izmetās ārā pa durvīm. Bija pienācis laiks vēlreiz uzmest skatienu Ponsonbijleinas sestajam namam.

Viņam galvā spietoja jautājumi, satrauktas bites, kas meklēja atbilžu stropu: piemēram, kā Čārlzam Ponsonbijam bija izdevies no Hjū tikt uz Trevisas vidusskolu un atpakaļ, vienlaikus visus pārliecinot, ka viņš atrodas sanāksmē uz jumta? Pirms Desdemona viņu un pārējos tur atrada, pagāja trīsdesmit dārgas minūtes, tomēr visi seši uz jumta sēdošie dievojās, ka neviens nav bijis prom pat tik ilgi, lai aizietu uz tualeti. Cik lielā mērā varēja paļauties uz izklaidīga pētnieka laika izjūtu? Un kā Ponsonbijs bija ticis ārā no mājas naktī, kad tika nolaupīta Feita Kouri, ja viņu tik uzmanīgi novēroja? Vai 1930. gada pierādījumu kaste sniedza gana ticamu apliecinājumu, lai no tiesneša Duglasa Tveita izspiestu kratīšanas orderi? Jautājumi krājās cits pēc cita.

Viņš brauca pa 133. ceļu no ziemeļaustrumiem, tādējādi vispirms nokļūstot uz Dīrleinas. Pēc apgabala pārvaldes domām, četras mājas tās tālākajā galā nebija gana labs iemesls, lai izveidotu asfaltētu ceļu. Dīrleinas piecsimt jardu bija klāti ar rupju grants segumu. Galā bija ieapaļš laukums, kur varēja novietot sešas vai septiņas mašīnas. Visās pusēs līdz pat ceļam stiepās mežs - protams, pamežs. Pirms diviem simtiem gadu tas būtu izcirsts un zeme būtu apstrādāta, bet, kad tika apstrādātas auglīgās Ohaio un rietumu platības, Konektikutas jeņķiem lauksaimniecība vairs nebija tik izdevīga kā tehniskā konveijeru industrija, ko bija aizsācis Eli Vitnejs. Tā nu meži bija atauguši bagātīgi - ozoli, kļavas, dižskābarži, bērzi, kalnu kļavas, retas priedes. Pavasaros ziedēja kizila krūmi un kalnu lauri. Mežābeles. Un ari brieži bija atgriezušies.

Mašīnas riepas skaļi nočirkstēja uz grants pamata, pārliecinot viņu, ka policisti, kas Feitas Kouri nolaupīšanas naktī novēroja Dīrleinu tās savienojuma vietā ar 133. ceļu, būtu ne tikai redzējuši izpūtēja dūmus, bet arī dzirdējuši troksni. Un tonakt vienīgās Dīrleinā novietotās mašīnas bija nemarķētas policijas mašīnas. Tātad, kaut arī bija iespējams, ka Čārlzs Ponsonbijs uzgāja augšā pa kalna nogāzi aiz savas mājas bez kabatas lukturīša, kur gan viņš varēja doties pēc tam? Viņš nebija nolicis mašīnu tuvāk kā krietnu gabalu prom pa 133. ceļu, vai arī, ja transports piederēja partnerim, tas nebija viņu paņēmis tuvāk. Tik garš gājiens nulle grādu pēc Fārenheita salā? Neizklausījās ticami. Saldētavas salīdzinājumā ar to nakti bija siltas. Tad kā viņš to izdarīja?

Karmīnam bija pašam sava kārtība: ja jaukā dienā sanāk pastaigāties, tas jādara kaut kur tuvumā aizdomās turamajam; un, ja pastaigā jādodas pa mežu, paķer līdzi tālskati, lai novērotu putniņus. Ar kaklā uzkārtu tālskati Karmīns devās augšup pa kalna nogāzi, kas otrā pusē nolaidās līdz Ponsonbijleinas sestajam numuram. Zemi pēdu biezā kārtā klāja kritušās lapas, sniegs kusa, tikai ne uz atsevišķiem laukakmeņiem un spraugās, kur siltums vēl nebija ticis. Viņam ceļu šķērsoja vairāki brieži, taču neizskatījās, ka tie būtu satraukti. Dzīvnieki allaž juta, ka dzīvo rezervātā. Šī bija, viņš apcerīgi nodomāja, skaista vieta, šajā gadalaikā mierīga. Vasarā to sagandētu zāles pļāvēju rūkoņa un spalgas smieklu šaltis no mājām. No iepriekšējās policijas pārmeklēšanas viņš zināja, ka neviens neuzdrošinājās klīst tālāk par automašīnu stāvvietu, pat ne nelikumīgos seksuālos sakaros. Divdesmit akros nebija ne alus bundžu, ne pudeļu, ne plastmasas atkritumu, ne izlietotu prezervatīvu.

Kad viņš bija nokļuvis kalna korē, atklājās, ka no turienes pārsteidzoši viegli var novērot Ponsonbiju māju. Koki viņu kalna pusē bija krietni izretināti, lai radītu mākslīgu mežiņu: tur bija vairāki Amerikas bērzi ar trim stumbriem, viena skaista, veca un šķietami veselīga vīksna, desmit kļavas, kas auga tā, lai to lapas rudenī veidotu satriecošu skatu, un pun- durkizili, kas pavasarī pārvērta zemi sārti baltā sapņu paklājā. Retināšana laikam bija notikusi pirms daudziem gadiem, jo nekur neredzēja veco koku celmus.

Pacēlis tālskati, Karmīns novēroja māju, it kā tā no viņa būtu tikai piecdesmit pēdu atstatumā. Tur bija Čaks - viņš stāvēja uz kāpnēm ar kaltu un lodlampu, kārtīgi lobīdams nost veco krāsu. Klēra sēdēja atlaidusies koka krēslā netālu no veļas žāvētavas, Bidija gulēja viņai pie kājām. Karmīns sajuta sejā vieglu vēsmu; tātad suns nebija viņu saodis. Tad Čaks pasauca māsu. Klēra piecēlās un tik nekļūdīgi aizgāja uz mājas otru pusi, ka Karmīns bija pārsteigts. Tomēr viņš zināja, ka Klēra ir akla.

Kā viņš to tik droši zināja? Jo Karmīns savā ceļā neatstāja nevienu akmeni nepaceltu, un Klēras aklums bija šāds akmens. Dažreiz viņš izmantoja sieviešu cietuma sardzes Kerijas Tolbo- jas pakalpojumus - viņa nopūlējās, lai atbalstītu savu daudzsološo dēlu, tāpēc bija pieejama stundās, kas nebija darba laiks. Kerijai piemita īpašs talants izspēlēt kādu lomu tik precīzi, ka cilvēki viņai pateica krieni vairāk, nekā viņiem vajadzētu. Tāpēc Karmīns bija aizsūtījis Keriju pie Klēras optika, ievērojamā Kārtera Holta. Viņa stāstīja, ka apsverot ziedot naudu pigmentētā retinīta ārstēšanai, jo viņas mīļā draudzene Klēra Ponsonbija cieta no šīs slimības, pirms kļuva pilnīgi akla. 0, viņš lieliski atcerējās dienu, kad atveda Klēru ar abpusēju tīklenes atdalīšanos - tas bija tik reti, ka abas acis vienlaikus kļuva aklas! Tā bija viņa pirmā nopietnā paciente, un vajadzēja arī sagadīties, ka nebija viņa spēkos to izārstēt. Bet, Kerija protestēja, mūsdienās taču to varētu izārstēt? Noteikti ne, bija pārliecināts doktors Holts. Klēra Ponsonbija bija neatgriezeniski akla uz visu mūžu. Viņš pats bija ielūkojies viņas acīs un redzējis bojājumus. Skumji!

Karmīns vēroja, kā aklā Klēra dzīvīgi sarunājas ar Čaku, kad tas nokāpa no kāpnēm, saņēma māsas roku un ieveda viņu mājā caur veļas žāvētavu. Suns viņiem sekoja. Tad varēja dzirdēt tālas atskaņas no Brāmsa simfonijas. Tas bija viss: Ponson- bijiem bija gana svaiga gaisa. Kaut gan - paga, paga! Jā, protams. Čaks iznāca laukā, savāca savus instrumentus un, pirms atgriezties mājā, aiznesa tos un kāpnes uz garāžu. Viņam bija sava tieksme uz kārtību, bet vai apsēstība?

Ļaudams tālskatim nokrist, Karmīns pagriezās, lai dotos atpakaļ uz Dīrleinu. Pa slidenajām, pūstošajām lapām lejā tikt bija grūtāk. Pat brieži te vēl nebija iestaigājuši takas, kaut gan vasarā tādu būs daudz. Iegrimis domās par Čārlzu Ponsonbiju un saskatītajām pretrunām, Karmīns sāka steigties, degdams nepacietībā ātrāk nokļūt savā kabinetā un mierīgi sagremot šo mīklu. Un sagremot ari pusdienas Malvolio's.

Nākamajā mirklī Karmīns paslīdēja, krita uz priekšu ar pastieptām rokām, lai uzņemtu triecienu. Kad viņš piezemējās uz plaukstām ar trulu, dobju skaņu, uz visām pusēm aizlidoja salipušu, miklu lapu kukuržņi. Viņš slīdēja uz priekšu, tverdams pēc atbalsta, pirms slīdējums pamazām palēninājās un viņš varēja apstāties. Leitnanta roku pēdas iezīmēja divas vagas, kas dziļās rievās iezīmējās lapās. Klusi lādēdamies, viņš pagriezās un piecēlās kājās, juzdams degošus nobrāzumus, bet ar atvieglojumu atklādams, ka nav sev nodarījis neko ļaunu. Stulbenis, Karmīn, stulbenis! Pārāk aizņemts, lai skatītos, kur ej, tu dumiķi.

Tikai kāpēc krītot viņš bija dzirdējis dobju skaņu? Zinātkāres mākts, jo tāds nu viņš bija, Karmīns notupās un sāka rakties vienā no plaukstu iezīmētajām vagām; sešu collu dziļumā viņš atklāja koka dēli. Tagad jau rakdams kā neprātīgs viņš aizgrūda lapas, līdz varēja saskatīt daļu tā, kas atradās zem lapām: virsmu kaut kam, kas varētu būt vecas pagraba durvis.

Ak Jēzus, Jēzus, Jēzus! Piepeši uzbudināts, viņš meta lapas prom no tās vietas, grūda un stūma lejā, viņa piere nosvīda un elpa kļuva strauja. Kad viņš bija gandrīz apmierināts, ka ir apslēpis sava kritiena pēdas, Karmīns parāvās atpakaļ, lai pirms celšanās kājās vēlreiz paskatītos uz savu darbu. Nē, tas nebija gana labi. Ja kāds šo vietu uzmanīgi apskatītu, tad noteikti ievērotu. Viņš novilka žaketi, lai simt pēdu atstatumā savāktu vairāk kritušo lapu, atnesa tās un izkaisīja apkārt, tad nometa žaketi zemē un izmantoja kā platu slotu, lai noslēptu savas pēdas. Beidzot, rīstīdamies un tverdams pēc elpas, viņš bija pārliecināts, ka neviens pat nenojautīs par notikušo. Un tagad vācies prom no šejienes, Karmīn! To viņš izdarīja, rāpodams uz ceļiem, aiz sevis sarušinādams lapas. Viņš piecēlās tikai tad, kad jau gandrīz bija automašīnu stāvvietā. Ja paveiksies, pāri drīz klīdis brieži nerimtīgajos barības meklējumos.

Atgriezies fordā, Karmīns lūdzās, kaut Klēras brīnumainā dzirde nebūtu tik laba, lai sadzirdētu dobju motora skaņu uz Dīrleinas. Viņš uzmanīgi nospieda gāzes pedēli un pirmajā ātrumā aizslīdēja līdz pagriezienam. Kāda viņa daļa dega nepacietībā nodot jaunumus Silvestri, Marsiano un Patrikam, bet viņš nolēma viņiem nezvanīt no Major Minor's mīlas ligzdas, kas svētdienās rosīgi darbojās. Labāk griezties atpakaļ uz ziemeļaustrumiem un aizbraukt pa to pašu ceļu, pa kuru viņš bija ieradies. Gaidīšana viņu nenogalinās.

Galu galā tas tomēr nebija tik garš gājiens salā, mīļo Čak! Un tajā kalna pusē, kur atrodas māja, nebija nekādas vajadzības pēc gaismas, jo tev ir tunelis, kas neiznāk virszemē līdz pat krietnam gabalam lejup pa nogāzi. Kāds - vai tas biji tu vai arī kāds jau ilgi pirms tevis? - dziļi ierakās zem kalna, padarīja ceļu īsāku. Konektikutā, simtiem jūdžu no Meisona- Doksona līnijas, tas noteikti nebija rakts vergu bēgļiem. Man šķiet, ka tu pats to izraki, mīļo Čak. Naktī, kad tu nolaupīji Feitu Kouri, tev tikai bija jātiek laukā. Tad, kad tu atgriezies ar savu laupījumu, mūsu te vairs nebija. Tā bija viena no kļūdām. Mums būtu vajadzējis turpināt novērošanu. Kaut gan taisnības labad jāsaka, ka mēs nebūtu tevi noķēruši atgriežamies. Mēs novērojām Ponsonbijleinu un tavu māju, mēs nezinājām par tuneli. Tā ka toreiz veiksme bija tavā pusē, mīļo Čak. Bet šoreiz tā pievērsīs savu vaigu mums. Mēs zinām par tuneli.

Būdams izbadējies un gribēdams vēl nedaudz visu pārdomāt, Karmīns, pirms sasaukt savus sabiedrotos, iegriezās Malvolio's.

-    Tagad es beidzot saprotu vecas klišejas īsto nozīmi, - viņš sacīja, kad Patriks kā pēdējais ienāca pa Silvestri kabineta durvīm.

-    Kas tā par klišeju? - Patriks apsēzdamies jautāja.

-   Jaunumiem piebriedis.

-    Te tev ir trīs pieredzējušas vecmātes, dzemdē vesels.

Skaidriem vārdiem Karmīns loģiski un precīzi atstāstīja

saviem klausītājiem notikumus kopš viņa sarunas ar Elīzu Smitu.

-    Tas viss sākās ar viņu - to, ko viņa pateica, un to, kā viņa to pateica. Mans katalizators. Kulminācija pienāca, nokrītot pa kalna nogāzi, - un sakiet vēl, ka nav aklas veiksmes! Man šajā lietā ir neticami veicies, - viņš sacīja, kad stāsts bija beidzies un klausītāji spēja aizvērt muti.

-     Nē, tā nebija veiksme, - Patriks mirdzošām acīm iebilda. - Ēzeļa ietiepība, Karmīn. Kurš vēl būtu pētījis Leonarda Ponsonbija nāvi? Un kurš vēl būtu aradis laiku ieskatīties trīsdesmit sešus gadus vecā pierādījumu kastē? Izmeklējis noziegumu, kas apzīmēts kā neatrisināts, jo tu esi viens no ļoti nedaudzajiem cilvēkiem, kurus es spēju iedomāties, kas zina, ja zibens divreiz iesper vienā vietā, tad tur kaut kam jābūt.

-    Tas ir jauki un smalki, Patsij, bet ar to nepietika, lai uzrādītu tiesnesim Tveitam. īstos pierādījumus es atradu tīrās sagadīšanās pēc - jo pakritu uz slidenas nogāzes.

-    Nē, Karmīn. Kritiens varbūt arī bija sagadīšanās, bet tas, ko tu atradi, nebija. Jebkurš cits būtu piecēlies, nopurinājis drēbes, - Patriks tikai tagad noņēma no Karmīna sabojātās žaketes kritušās koku lapas, - un aizgājis. Tu atradi durvis, jo tu pamanīji neiederīgu skaņu, nevis tāpēc, ka kritiens būtu atklājis durvis. Tā nenotika. Un vispār - tevis uz tās nogāzes nemaz nebūtu, ja tu nebūtu atradis mūsu seju fotogrāfijā, kas uzņemta ap 1928. gadu. Nu taču atzīsti kaut nedaudz nopelnu!

-    Labi, labi! - Karmīns izsaucās, paceldams rokas. - Daudz svarīgāk ir izlemt, kā mēs rīkosimies turpmāk.

Gaiss Silvestri kabinetā šķita gandrīz redzami kūsājam no sajūsmas, atvieglojuma, brīnišķīgā un ne ar ko nesalīdzināmā prieka, kāds pārņem brīdī, kad lieta ir atrisināta. īpaši jau Rēgu lieta - tik tumša, tik biedējoša, tik nogurdinoši ilga. Lai kādas aizķeršanās vēl bija gaidāmas - viņi bija pārāk pieredzējuši, lai iedomātos, ka tādu nebūs, - viņiem bija zināms pietiekami, lai dotos uz priekšu, lai justu, ka beigas vairs nav tālu.

-    Vispirms mēs nevaram pieņemt, ka tiesu sistēma būs mūsu pusē, - Silvestri sacīja, gremodams savu cigāru. - Es negribētu, ka mums kaut kas noiet greizi kāda formāla sīkuma dēļ - īpaši jau formāla sīkuma, ko viņa aizstāvība varētu piesiet policijai. Atzīstiet, parasti tieši mēs saņemam vairāk samazgu. Šī būs liela prāva, tā atbalsosies visā valstī. Tas nozīmē, ka Ponsonbija aizstāvība nebūs pārītis kaktu advokātu pat tad, ja viņam nav daudz naudas. Katrs juristu mēsls, kas pārzina Konektikutu un federālos likumus, plēsīsies, lai tiktu Ponsonbija aizstāvības komandā. Un plēsīsies, lai izlietu pār mums vairāk samazgu. Mēs nedrīkstam pielaist nevienu kļūdu.

-    Tu gribi teikt, Džon, ja mēs tagad dabūsim orderi un ielauzīsimies Ponsonbija tunelī, viss, ko mēs atradīsim, būs kaut kas līdzīgs operāciju zālei ārsta mājā, - Patriks piekrita. - Tāpat kā Karmīnam, man allaž ir licies, ka tam ķēmam nav asinīm piešķīdušas, netīras telpas nogalināšanai - viņam ir operāciju zāle. Un, ja vien viņš savā operāciju zālē uzmanās kaut uz pusi tik rūpīgi, lai neatstātu pēdas, kā attiecībā uz upuriem, mēs, iespējams, neko neatradīsim. Vai tā tu domā?

-    Tieši tā, - apstiprināja Silvestri.

-    Nekādu kļūdu, - novilka Marsiano. - Nevienas pašas.

-    Un mēs jau esam pieļāvuši kaudzēm kļūdu, - nopūtās Karmīns.

Iestājās klusums. Sajūsma bija pilnībā noplakusi. Beidzot Marsiano izmisīgi nopūtās un sāka runāt.

-    Ja neviens no jums to nesaka, tad es pateikšu. Mums ir Ponsonbijs jāpieķer nozieguma vietā. Un, ja tas mums ir jādara, tad tas ir jādara.

-    Denij, Dieva dēļ! - Karmīns izsaucās. - Pakļaut riskam vēl vienas meitenes dzīvību? Pakļaut viņu šausmām, kad viņu nolaupīs tas nezvērs? Es to nedarīšu! Es atsakos to darīt!

-    Viņa pārdzīvos izbīli, jā, bet viņa tiks tam pāri. Mēs zinām, kas viņš ir, vai ne? Mēs zinām, kā viņš darbojas, vai ne? Tāpēc mēs viņu aplenksim… nav vajadzības novērot pārējos…

-    To mēs nevaram, Denij, - iejaucās Silvestri. - Mums būs jānovēro visi tāpat kā pirms mēneša. Citādi viņš ievēros. To nevar paveikt, nenovērojot visus.

-    Labi, tam es piekritu. Bet mēs zinām, ka tas ir viņš, tāpēc viņam veltīsim īpašu uzmanību. Tiklīdz viņš pakustēsies, mēs būsim klāt. Mēs sekosim viņam līdz upura mājām un ļausim viņam nolaupīt meiteni, pirms viņu notveram. Ar nolaupīšanu, tuneli un operāciju zāli viņš no tiesas neaizies uz brīvām kājām, - prātoja Marsiano.

-    Tas viss ir atkarīgs no apstākļiem, tur tā nelaime, - Silvestri norūca. - Ponsonbijs ir izdarījis vismaz četrpadsmit slepkavību, bet mums ir četri līķī. Mēs zinām, ka pirmos desmit līķus sadedzināja, bet kā mēs to pierādīsim? Vai jums Ponsonbijs izskatās pēc tāda tipa, kas būtu gatavs atzīties? Man noteikti ne. Tā kā sešpadsmitgadīgas meitenes aizbēg no mājām ik dienas, ir desmit slepkavību, par kurām mēs viņu nekad neapsūdzēsim. Viss balstās uz Mersedesi, Fransīni, Margaretu un Feitu, bet nekas viņu nesaista ar kādu no viņām, ja nu vienīgi pieņēmums, kas ir trausls kā stikls. Denijam ir taisnība. Mūsu vienīgā cerība ir pieķert viņu nozieguma vietā. Ja mēs ielauzīsimies tagad, viņu attaisnos. Viņa advokāti būs gana labi, lai spētu nomazgāt baltu pat Hitleru vai Staļinu.

Viņi nikni skatījās cits uz citu, sejas bija saviebtas un dusmīgas.

-    Mums ir vēl viena problēma, - sacīja Karmīns. - Klēra Ponsonbija.

Komisārs Silvestri nebija neticīgs, bet šodien - turklāt svētdienā - viņš pārkāpa paša likumus. - Sasodīts! Velns lai parauj! - viņš šņāca. Tad vēl skaļāk: - Ellē ratā!

-     Kā tev šķiet, cik daudz viņa zina, Karmīn? - Patriks jautāja.

-     Es nevaru pat minēt, Patsij, un tas ir tiesa. Es skaidri zinu, ka viņa tiešām ir akla, tā saka viņas optiķis. Un tas ir doktors Kārters Holts, tagad viņš ir oftalmoloģijas profesors Čabā. Tomēr es nekad neesmu redzējis tik veiklu aklo kā viņa. Ja viņa ir ēsma, kas tiek izlikta tikumīgai sešpadsmitgadnie- cei, kas no visas sirds vēlas darīt labu, tad viņa ir izvarošanu un slepkavību līdzzinātāja pat tad, ja nekad neiet Ponsonbija operāciju zālē. Kāda ēsma būtu vēl labāka par aklu sievieti? Tomēr akla sieviete ir ļoti pamanāma, tāpēc es tiecos šo teoriju atmest. Viņai būtu jāstaigā vietās, ko viņa nepazīst tik labi kā Ponsonbijleinas sesto namu, cik gan ātri viņa varētu kustēties? Kā viņa zinātu, kur ir mērķis, ja viņai blakus nebūtu Čaka? O, šorīt es krietnu laiku esmu pavadījis, prātojot par Klēru! Es visu laiku iedomājos viņu pie Svētās Martas skolas Norvalkā - vai jūs zinājāt, ka jau vairāk nekā gadu gājēju ceļš ir sliktā stāvoklī, jo pašvaldība remontē ūdens caurules? Tā kā divas meitenes pazuda vienā un tajā pašā vietā, kāds būtu viņu ievērojis. Pēc manām domām, Klērai būtu vajadzējis trenēties tur staigāt. Es beidzot nolēmu, ka Klēra Čakam būtu drīzāk traucēklis nekā ieguvums. Es domāju, ka viņa būtu varējusi upuri vērot, kad viņš brauca atpakaļ uz midzeni, bet tas neizklausās ticami. Tomēr tas nevar būt akls sabiedrotais - kas, piemēram, bija šoferis?

-    Tu gribi izslēgt Klēru? - Silvestri jautāja.

-    Ne pilnībā, Džon. Neuzskatu viņu par īpaši ticamu palīgu nolaupīšanā.

-    Es piekrītu, ka viņu nevajadzētu izslēgt pilnībā, - sacīja Patriks, - bet es nespēju noticēt, ka viņa ir spējīga jebkā palīdzēt. Tas gan nenozīmē, ka viņa nezina, ko dara brālis.

-    Viņiem ir ļoti cieša saistība. Tagad, kad mēs zinām, kāda bija viņu bērnība, to var saprast. Viņu māte nogalināja viņu tēvu, par to es lieku galvu ķīlā. Tas nozīmē, ka Ida Ponsonbija bija mentāli labila ilgi, pirms Klēra pārradās mājās, lai par viņu rūpētos. Tā noteikti bija īsta elle.

-    Vai bērni būtu varējuši zināt par slepkavību, Karmīn?

-    Man nav ne jausmas, Patsij. Kā gan Ida tika mājās 1930. gada sniegputenī? Droši vien Leonarda mašīnā, bet vai tolaik tīrīja ceļus? Es neatceros.

-    Galvenos noteikti tīrīja, - sacīja Silvestri.

-    Uz viņas noteikti bija asinis. Varbūt bērni to redzēja.

-    Spekulācijas! - Marsiano nosprauslājās. - Pieturēsimies pie faktiem, puiši.

-    Denijam, kā parasti, ir taisnība, - piekrita Silvestri, atriebjoties nolikdams Marsiano zem deguna cigāra galu. - Rītvakar mēs sāksim novērot aizdomās turamos, tā ka labāk jau tagad izplānot pārmaiņas.

-    Vissvarīgākā pārmaiņa, - sacīja Karmīns, - ir tāda, ka Korijs, Eibs un es vērosim tuneļa ieeju rezervē.

-    Kā ar suni? - iejautājās Patriks.

-    Tas rada sarežģījumus. Šaubos, ka tas ēstu sazāļotu barību, suņi pavadoņi ir īpaši trenēti neņemt ēdienu no svešiem un no zemes. Un, tā kā suns ir kastrēta kuce, tā arī neklīdīs, meklējot citu suņu sabiedrību. Es nevaru būt pārliecināts, ka Čaks nepaņems Bidiju līdzi, lai tā viņa prombūtnes laikā sargātu tuneļa durvis. Ja tā notiks, suns mūs saodīs.

Patriks iesmējās. - Ne tad, ja jūs iesmaržosieties ar smarž- ūdeni "Skunkss"!

Pārējie pārsteigumā sarāvās.

-   Jēziņ, Patsij, nē!

-    Nu, Eibs un Korijs visādā ziņā, - Patriks, velnišķi smaidīdams, izlaboja. - Pietiktu pat ar vienu no jums.

-    Viens no mums noteikti neiesmaržosies ar to ūdeni, un tas būšu es, - Karmīns saviebās. - Jābūt citai izejai.

-    Ne bez Ponsonbija uzmanības pievēršanas. Mēs nevaram suni nolaupīt, tas nu ir skaidrs. Mums nav darīšana ar kaut kādu pāķi, kas pats nezina, ko dara, mums jātiek galā ar speciālistu, kas mums visu laiku ir soli priekšā. Ja pazudīs suns, viņš zinās, ka esam viņam uz pēdām, un ar to ari beigsies viņa nolaupīšanas, - Patriks sacīja. - Viņa trumpis ir tuneļa durvis rezervē, un mums ir jāliek viņam noticēt, ka tas joprojām ir viņa noslēpums. Iespējams, viņš to ir kaut kā nodrošinājis - ar dzeloņstieplēm, signalizāciju vai svilpēm, kam var uzkāpt kā mīnām, - pirms tam tuvojaties, Dieva dēļ, pārbaudiet to. Tā ka viņš noteikti izmantos suni. Es nezinu, kā, bet viņš to darīs. Es viņa vietā Klēras pēdējā vakara dzērienā iemestu mazu seko- nāla tabletīti.

-    Patsij, tu esi tik viltīgs! - Silvestri pasmaidīja.

-    Ne tik viltīgs kā Karmīns, Džon. Piekrītiet taču, viss, ko es teicu, ir loģiski.

-Jā, es zinu. Bet kur lai mēs atrodam to smaržūdeni?

-    Man tāda ir vesela pudele, - Patriks iemurrājās.

Karmīns draudīgi paskatījās uz Silvestri. - Tādā gadījumā

Halomenas policijas budžetā būs jāiekļauj izdevumi par galo- niem tomātu sulas. Es nevaru prasīt Eibam un Korijam aiz ausīm liet "Skunksu", ja nepiedāvāju viņiem rītos peldēties tomātu sulā. - Viņš sarauca pieri, izskatīdamies satraukts.

-     Vai mums kaut kur pagrabā ir kāda vanna vai tikai dušas?

-    Vecajā ēkas daļā kaut kur mētājas liela metāla baļļa. Ap to laiku, kad Leonardu Ponsonbiju sadauzīja līdz nāvei, to izmantoja, lai nomierinātu trakos, pirms viņus aizveda vīri baltos virsvalkos, - pastāstīja Marsiano.

-    Labi, tad lieciet kādam to iztīrīt un dezinficēt. Tad es gribu, lai tā baļļa plūstu pāri ar tomātu sulu, jo man šķiet, ka gan Eibam, gan Korijam vajadzēs iesmaržoties. Ja viņiem nāksies izšķirties, suns tos nesaodīs.

-    Sarunāts, - noteica Silvestri, uzskatīdams sapulci par pabeigtu.

-    Paga! Mēs nevaram vēl šķirties, - iesaucās Karmīns.

-    Mums vēl jāpārrunā iespējas. Piemēram, vai Ponsonbijs darbojas viens vai arī viņam ir sabiedrotais, par kuru mēs neko nezinām? Pieņemot, ka Klēra nav iesaistīta, kāpēc mēs piepeši aizmirstam par ticamo iespēju, ka ir divi Rēgi? Ponsonbijam ir dzīve ārpus Hjū un mājām. Ir zināms, ka viņš iet uz mākslas izstādēm, pat ari tad, ja darbā jāpaņem viena vai divas brīvdienas. Sākot ar šo bridi, mēs izsekosim viņu pilnīgi visur. Tikai mūsu labākie cilvēki, Denij, tikai labākie. Nemanāmi kā ēnas, gan vīrieši, gan sievietes - un nekādu lempīgu rāciju. Jaunie atloku mikrofoni savienos personālu, neviens nedrīkst pamest radio uztveršanas zonu - tās uzpariktes ir kuslas kā kaķēni. Mūsu tehnika kļūst arvien labāka, tomēr mēs varētu izmantot Billiju Ho un Donu Hanteru. Ja Hjū tiešām nobruks, Džon, varētu izrādīties prātīgi viņus uzņemt komandā. Viņus piekomandē Patsija departamentam, kam varbūt nosaukumā vajadzētu iekļaut vārdu "tiesu ekspertīze". Un nesaki neko, Džon! Atrodi naudu, nolādēts!

-   Ja Mortons Ponsonbijs būtu dzīvs, mēs zinātu otrā Rēga identitāti, - murmināja Marsiano.

-    Denij, Mortons Ponsonbijs nav dzīvs, - Karmīns pacietīgi atgādināja. - Es redzēju viņa kapu un redzēju arī sekcijas slēdzienu. Nē, viņu nenogalināja, viņš vienkārši nomira ļoti pēkšņi. Nekādas indes netika atrastas, kaut arī īstais nāves cēlonis tā arī palika neskaidrs.

-    Vājprātīgā Ida būtu varējusi atkal uzdarboties.

-    Es par to šaubos, Denij. Šķiet, viņa bija maza auguma un Mortons Ponsonbijs bija veselīgs pusaudzis. Būtu grūti viņu nosmacēt ar spilvenu. Turklāt elpceļos nebija dūnu.

-    Varbūt bija vēl ceturtais bērns, - Marsiano nelikās mierā. - Ida būtu varējusi nereģistrēt tā piedzimšanu.

-    Lūdzu, neaizrausimies! - Karmīns izsaucās, vicinādams rokas gaisā. - Leonards bija miris, kas tad būtu šī noslēpumainā ceturtā bērna tēvs? Čaks? Nolaidies uz zemes, Denij! Bērnus pamana - tie Ponsonbijleinā nebija nekādi jaunpie- nācēji, viņiem piederēja Ponsonbijleinā! Viņi dzīvoja tur jau pavisam neilgi pēc Mayflower piestāšanas Amerikas krastos. Piemēram, Mortons. Ne no šīs zemes, bet cilvēki zināja, ka viņš ir. Viņa bērēs bija sērotāji.

-    Tātad, ja ir otrs Rēgs, viņš mums nav pazīstams.

-    Šobrīd ne, - piekrita Karmīns.

divdesmit septītā nodaļa

Trešdiena, 1966. gada 2. marts

Pirmdienas un otrdienas nakts pagāja bez starpgadījumiem, ja neņem vērā Eiba un Korija pastāvīgo lamāšanos. Dzīve skunksa smakas mākonī robežojās ar spīdzināšanu, jo neviena cilvēka smadzenes nespēja izdarīt ar šo smaku to, ko tās parasti dara ar briesmīgām vai citādām smakām: tās vairs nejust, kad pagājis gana ilgs laiks. Skunksa smaka pieķērās, tā bija pilnīga ožas spīdzināšana. Tikai cieņa pret Karmīnu bija likusi abiem piekrist, bet, tiklīdz smaka bija pielietota, viņi to sāka ienīst. Laimīgā kārtā baļļa apgabala pārvaldes ēkas vecajā daļā bija gana liela, lai tur vienlaikus ietilptu divi vīri, citādi būtu sašķobījusies sena draudzība.

Laikapstākļi joprojām pieturējās patīkami, temperatūra bija virs nulles. Nevainojams laiks nolaupīšanām. Nebija ne lietus, ne vēja.

Karmīns bija mēģinājis nepalaist garām nevienu iespējamību. Izņemot Eibu, Koriju un viņu pašu paslēpušos vietā, kur viņi bez traucēkļiem varēja novērot ieeju tunelī, abos Dīrleinas stūros stāvēja nemarķētas policijas mašīnas, tāpat abos Ponsonbijleinas galos: viena pie Major Minor's reģistrācijas, otra vietā, kur Karmīns bija ierīkojis slēpni pirms mēneša, un vēl viena uz 133. ceļa. Šīs mašīnas bija domātas iespaida radīšanai. Ponsonbijs tās noteikti gaidīja, jo bija redzējis Dīrleinā pirms mēneša. īstās novērošanas patruļas bija noslēptas četru māju piebraucamajos ceļos. Tajos nebija novietota neviena cita mašīna. Karmīns minēja, ka mašīna, ko izmantoja Ponsonbijs, noteikti atrodas krietni lejup pa 133. ceļu. Bet tā nebija viena no mašīnām viņa garāžā - pikaps vai sarkanais Mustangs. Šīs mašīnas iepriekšējā mēnesī atradās garāžā un turpat bija ari tagad. Varbūt viņa sabiedrotais gādāja par transportu? Tādā gadījumā Ponsonbijs devās uz satikšanos kājām.

-    Jums vismaz ir deguna aizbāžņi, - Karmīns mierināja, kad visi trīs rāpās augšup pa nogāzi, pārliecināts, ka Ponsonbijs joprojām ir mājupceļā no Hjū. - Es varbūt neesmu ies- maržots ar to draņķi, toties man jāsaož jūs abi. Jēziņ, jūs tā smirdat!

-    Elpošana caur muti diez ko nepalīdz, - Korijs atcirta. - Es varu sagaršot to nolāpīto preteklību! Un beidzot es zinu, kāpēc suņi no tās smakas kļūst traki.

Balstīdamies uz departamenta putnu novērotāja Pīta Evansa talantu, viņi bija izveidojuši labu slēpni divdesmit pēdu no tuneļa ieejas, starp slēpni un viņiem nebija neviena koka. Visi trīs gulēja pie zemes, bet varēja pakustēties, lai muskuļus nesarautu krampji. Pietika, ka durvis novēroja viens vīrs, pieņemot, ka abi pārējie bija gatavi.

Bija izrādījies, ka nekādu aizsardzības mehānismu nav, pat ne dzeloņstieples. Atcerēdamies pats savu kritienu, Karmīns jau bija domājis, ka to nebūs. Ponsonbijs bija pārliecināts, ka viņa tunelis ir noslēpums. Viņa uzpūtība šajā ziņā bija interesants faktors, it kā tā mitinātos citā viņa psihes daļā, atsevišķi no tā Čārlza Ponsonbija, kurš bija pētnieks un dzīves baudītājs. Patiesībā Ponsonbijs bija vesels pretrunu mudžeklis - viņš baidījās paņemt rokā žurku, bet nebaidījās no policijas šķēršļiem.

Garlaicīgajās novērošanas stundās Karmīns domāja par tuneli. Kas to izveidoja? Cik vecs tas bija? Par spīti ceļa saīsināšanai, ļaujot ietaupīt kāpienu augšup un lejup kalnā, tunelim bija jābūt vismaz trīssimt jardu garam, ja ne vēl garākam. Pat tad, ja tas bija pārāk šaurs, lai cilvēks tur varētu pārvietoties citādi kā līšus uz vēdera, kur palika zeme un sīkie akmeņi, kas tika izrakti? Konektikutā bija daudz nemūrētu akmens sienu, jo lauksaimniekiem nācās tos nolasīt no laukiem, kad apara zemi. Cik tonnu zemes un sīku akmeņu? Simt? Divsimt? Kāda bija tuneļa ventilācija, jo tādai bija jābūt? Vai no tiem diviem šķūņiem Ņujorkā nāca koki balstiem?

Pulksten divos tajā mākoņainajā naktī atskanēja paklusa skaņa, čīkstoņa, kas pakāpeniski kļuva skaļāka, tad izmainījās uz klusu skrapstoņu, kad labi ieeļļotas eņģes drusku aizkavē netīrumi. Bija sausāks nekā dienā, kad te bija pakritis Karmīns, tāpēc sausās lapas kā ūdenskritums nobira no durvīm, kad tās pavērās, atklājot tuneli trim vīriem slēpnī. Apveids, kas iznira no melnās tumsas, bija tikpat melns. Tas pietupies kavējās, drusku nošņācās, nepatikā sajūtot spēcīgo skunksa smaku. Parādījās suņa galva, tad atkal pazuda. Bidija šonakt nesargās. Viņi dzirdēja, kā Ponsonbijs labina suni laukā, bet tas nenāca. Skunkss.

Bija izplānots, ka Karmīns sekos Ponsonbijam, bet Korijs un Eibs paliks pie tuneļa ieejas. Viņš ar aizturētu elpu gaidīja, kad apveids izslējās pilnā augumā, tik tumšā, ka bija grūti to saskatīt šajā bezmēness naktī. Kas viņam ir mugurā? - Karmīns sev jautāja. Pat seja nebija redzama. Un, kad cilvēks sāka kustēties, tas gāja klusi, tā soļi uz meža augsnes neizskanēja skaļāk par čukstu. Ari Karmīns bija tērpies melnā, viņš bija nogrimējis seju melnu un uzvilcis sporta kurpes, tomēr viņš neuzdrošinājās pienākt pārāk tuvu - minimālais attālums bija divdesmit pēdu, lūdzot Dievu, kaut Ponsonbija galvas apsegs traucētu viņa dzirdi.

Ponsonbijs slīdēja lejup pa nogāzi uz ieapaļo Dīrleinas galu. Pavisam īsi pirms tā viņš pagriezās uz 133. ceļu, joprojām palikdams apslēpts mežā, kas šajā Dīrleinas pusē stiepās līdz pat 133. ceļam. Tagad, kad zeme bija līdzenāka, Karmīnam bija grūtāk redzēt savu izsekojamo. Viņam gribējās īso attālumu noiet pa ceļu, kur viņš varētu iet ātrāk, bet Halomenas pašvaldības taupība viņam to liedza. Grants.

Viņam lija sviedri, tie traucēja redzēt. Karmīns ātri tos aiz- slaucija, bet, kad viņš palūkojās uz vietu, kur veidols bija atradies kustības sākumā, tā tur vairs nebija. Karmīns gan bija pārliecināts, ka tas nav tāpēc, ka Ponsonbijs būtu pamanījis, ka viņu izseko. Likteņa pirksts. Viņš bija atstājis tuneļa durvis vaļā. Tiklīdz viņam šķistu, ka kāds seko, viņš būtu tajā atgriezies, un turp viņš noteikti nebija devies. Viņš joprojām gāja 133. ceļa virzienā, nozudis tumsā.

Karmīns izdarīja prātīgāko, ko šajā situācijā varēja darīt, viņš nogāja uz ceļa un, cik vien ātri spēdams, skrēja uz vientuļo kraisleru, kas bija novietots ar mežu apaugušajā Dīrleinas stūrī.

-    Viņš ir ārā, bet es viņu pazaudēju, - viņš sacīja Marsiano un Patrikam, kad bija iekāpis mašīnā un klusi aizvēris aizmugures durvis. - Rēgs viņam ir īstais vārds. Viņš ir ģērbies melnā no galvas līdz kājām, viņš kustas bez skaņas, un viņa redze ir labāka nekā pūcei. Viņš arī noteikti pazīst ik collu šajā mežā. Tagad mēs neko vairāk nevaram darīt, mums ir jāgaida, līdz viņš atgriezīsies ar kādu nabaga pārbijušos meiteni. Dievs tēvs, es negribēju, ka nonākam tik tālu!

-    Vai mums ziņot pa radio? - jautāja Marsiano.

-    Nē, jo mums nav ne jausmas, kādu mašīnu viņš izmanto. Viņam tur var būt kāda ierīce, ar kuru viņš var uztvert jebkuru mūsu frekvenci. Gaidiet šeit, līdz es jums ziņošu pa savu radio, ka viņš ir atpakaļ savā tunelī, tad dodiet man desmit minūtes un pēc tam kopā ar pārējiem ielenciet māju. Tas joprojām ir labākais, ko varam darīt.

Karmīns izkāpa no mašīnas un devās uz mežu, pāri stāvlaukumam atpakaļ uz slēpni.

-    Es viņu pazaudēju, tagad mums jāgaida.

-    Viņš noteikti nedodas tālu, - Korijs klusi sacīja. - Ir pārāk vēls, lai viņš tiktu tālāk par Halomenas apgabalu.

Kad Ponsonbijs atgriezās ap pieciem no rīta, viņu bija nedaudz vieglāk redzēt. Kaut ari ķermenis uz viņa pleciem bija ietīts melnā, tas viņam piedeva vairāk apjoma un padarīja soļus skaļākus. Tā vietā, lai nāktu no Dīrleinas, viņš pienāca atvērtajām durvīm no sāniem, nolika savu nastu zemē un iekāpa iekšā, pirms ievilkt laupījumu sev nopakaļ. Durvis aizvērās, tās acīmredzot darbināja svira, un tad mežā atkal iestājās klusums.

Karmīns jau grasījās dot radiosignālu Marsiano, kad piepeši kaut ko izdzirdēja: viņš sastinga, piebakstīdams kompanjoniem, lai nekustas un klusē. Uz kalna kores parādījās kāds stāvs, kas sāka kāpt lejup uz durvīm; tam pa priekšu gāja elsojošs, niķīgs, negribīgs suns, kuru acīmredzami plosīja pretruna starp pavadoņa pienākumu un neciešamo skunksa smaku. Klēra Ponsonbija. Viņai rokās bija liels spainis un grābeklis. Izmisīgi vēlēdamās tikt prom, Bidija smilkstēja un raustīja pavadu, bet Klēra to turēja, spiesta darboties ar vienu roku, mēģinot piespiest suni palikt. Vispirms viņa ar grābekli sagrāba uz durvīm lapas, kas bija sakritušas vienā pusē, tad uz tām izbēra lapas no sava spaiņa un atkal sagrāba. Beidzot viņa pātrauca cīnīties ar suni, nopurinājās un pagriezās, ļaudama Bidijai vest sevi augšup pa nogāzi.

-    Ko mēs tagad darīsim? - Eibs jautāja, kad Klēras soļu skaņa bija pilnībā pagaisusi.

-    Mēs dosim viņai laiku tikt atpakaļ līdz mājai, tad sauksim papildspēkus, kā plānots.

-    Kā viņa zināja, kur jāapslēpj pierādījumi? - Korijs nesaprata.

-    Paskatīsimies, - Karmīns sacīja, pieceldamies un pieiedams pie apslēptajām durvīm. - Es domāju, ka tā. - Viņš ar kāju pacēla gabalu kanalizācijas caurules, kas acīmredzot bija nokrāsots plankumaini brūns, kaut arī tumsā to bija grūti noteikt. - Suns zina ceļu uz durvīm, bet nevar viņai pateikt, kad tās ir klāt. Kad viņa satausta cauruli, tad zina, ka ir nonākusi pie durvju augšējās malas. Pēc tam viss ir vienkārši. Vai arī citās reizēs būs bijis. Šonakt viņai bija jātiek galā ar nobijušos suni, un jūs jau redzat, ka tas viņu tiešām traucēja.

-    Tātad viņa ir otrais Rēgs, - noteica Eibs.

-    Tā izskatās. - Karmīns nospieda sava radio pogu. - Tā, vai mēs esam gatavi nokāpt ellē? Mums ir deviņas minūtes, pirms Marsiano sāks darboties.

-    Man riebjas izjaukt Klēras darbu, - Korijs pasmīnēja, sākdams grābt nost lapas.

Tunelis bija gana plats, lai tajā rāpotu. Tas bija kvadrātveida. Karmīns nodomāja, ka tā laikam bija vieglāk izvietot dēļus, kas sedza griestus un sienas. Apmēram ik pēc piecpadsmit pēdām bija neliela ventilācijas šahta, kas, kā izskatījās, bija izgatavota no četru collu platas caurules. Bez šaubām, virszemē tā bija tikko manāma, to sedza restes, un tās neatvēra, līdz nepienāca laiks izmantot tuneli. Uzkāpjot uz caurules izejas, to pat nevarētu pamanīt. Cik laika bija vajadzīgs, lai to ierīkotu! Cik daudz pūļu! Tas bija daudzu gadu darbs. Tunelis bija izrakts rokām, ar rokām izlikts dēļiem, akmeņi un zeme bija aiznesti rokām. Savā visai aizņemtajā dzīvē Čārlzam Pon- sonbijam nebūtu bijis gana laika to izdarīt. To bija paveicis kāds cits.

Šķita, ka tunelis ir bezgalīgs. Karmīns minēja, ka tas ir vismaz trīssimt jardu garš. Piecas minūtes steidzīgas rāpošanas. Tad tas izbeidzās pie durvīm - nevis šādu tādu koka aizdari, bet tērauda ar prāvu šifra atslēgu un apaļu aizvērtni, kas līdzinājās ūdensdrošām durvīm uz kuģa.

-    Jēziņ, tas ir bankas seifs! - izsaucās Eibs.

-    Aizveries un ļauj man domāt! - Karmīns lūkojās uz sava kabatas lukturīša gaismas staru, kurā dejoja putekļi, domājot, ka viņam būtu vajadzējis paredzēt, kāda veida durvis aizturētu piesārņojumu. - Labi, ir loģiski domāt, ka viņš ir iekšā un nezina, kas notiek ārpusē. Sasodīts, sasodīts, sasodīts! Ja Klēra ir otrais Rēgs un neizmantoja tuneli, tad nogalināšanas telpās ir jābūt vēl citai ieejai. Tā ir mājas iekšienē, un mums tā ir jāatrod. Kusties, Korij! Kusties!

Vēlreiz satraukta rāpošana, pēc kuras Karmīns pa galvu pa kaklu metās lejup pa nogāzi uz Ponsonbiju māju. Citās mājās iedegās gaisma, kad visi sāka mosties no sirēnu gaudošanas. Iela bija pilna ar mašīnām, tuvumā stāvēja ātrās palīdzības auto. Bidija plosījās suņu ķērāju tiklā, bet Klēra stāvēja ceļā Marsiano.

-    Uzliec viņai roku dzelžus un izstāsti tiesības, Denij, - Karmīns aizelsies norīkoja, pieķerdamies pie lieveņa balsta, lai noturētos kājās. - Viņa apklāja slepenās durvis ar lapām, un tas padara viņu par līdzzinātāju. Bet mēs nevaram tikt slepkavības telpās no tuneļa puses, tur priekšā ir bankas seifa durvis. Es atstāju Eibu un Koriju sargāt tuneli, aizsūti turp dažus vīrus, lai tie nabagi var pamērcēties tomātu sulā. - Viņš pagriezās pret Klēru, kuru, šķiet, fascinēja uzliktie roku dzelži, kurus viņa cik spēdama aptaustīja ar zirnekļa kājām līdzīgajiem pirkstiem. - Mis Ponsonbija, lūdzu, nepadariet sevi par vairāk nekā slepkavības līdzzinātāju. Pasakiet mums, kur no mājas ir ieeja jūsu brāļa šausmu kambari. Mums ir neapgāžami pierādījumi, ka viņš ir Konektikutas Briesmonis.

Viņa šņukstēdama ievilka elpu, tad papurināja galvu. - Nē, nē, tas nav iespējams! Es tam neticu!

-    Vediet viņu uz iecirkni, - Marsiano norīkoja divus detektīvus, - bet ļaujiet viņai ņemt līdzi suni. Labāk ļaujiet viņai to izpiņķerēt no tīkla, suns uz mums ir diezgan nikns. Un izturieties pret viņu labi.

-    Denij, jūs ar Patriku nāciet man līdzi, - sacīja Karmīns, atkal spēdams stāvēt uz paša kājām. - Neviens cits. Mēs negribam, ka visa māja ir pilna ar policistiem, pirms Pols un Lūks sāk to pārmeklēt, bet mums ir jāatrod otras durvis, pirms Čaks pagūst kaut ko nodarīt tai nabaga meitenei. Kas viņa ir?

-    Mēs to vēl nezinām, - Marsiano žēli atteica, sekodams Karmīnam mājā. - Viņas mājās droši vien vēl neviens nav piecēlies, vēl nav pat seši. - Viņš mēģināja izskatīties mundrs. - Kas zina, varbūt mums izdosies viņu atdot ģimenei, pirms viņi vēl pamanīs, ka viņa ir pazudusi.

Kāpēc viņam šķita, ka atbilde ir meklējama virtuvē? Jo tā bija telpa, kurā Ponsonbiji, šķiet, dzīvoja, viņu visuma centrs.

Pati senā māja bija kā muzejs, un ēdamistaba šķita drīzāk paredzēta koncertzāles skandu izvietošanai, skaņas aprīkojumam un ierakstu kolekcijai.

-    Labi, - viņš sacīja, ievedis Marsiano un Patriku vecajā virtuvē, - mēs sāksim šeit. Šo virtuvi uzbūvēja 1725. gadā, tā ka sienām vajadzētu izklausīties trauslām. Ar tērauda apšuvumu aizmugurē tā nebūs.

Nekā, nekā, nekā. Vienīgi telpā bija ļoti auksti, jo Aga krāsns nebija iekurta. Un kāpēc tā? Kādā skapī ieslēptā gāzes plīts un ūdens sildītājs liecināja, ka vasarā Ponsonbiji nekarsējas, tomēr tagad līdz vasarai vēl bija tālu. Kāpēc tad Aga nebija iekurta?

-    Atbildei ir kāda saistība ar krāsni, - Karmīns prātoja. - Koncentrēsimies uz to.

Aiz krāsns atradās tās karstā ūdens tvertne, kas pieskaroties joprojām bija karsta. Taustoties Patriks ar pirkstiem uzgāja sviru.

-    Tas ir te! Es atradu!

Aizvērtām acīm, murminot lūgsnu, Patriks pavilka. Visa krāsns padevās uz priekšu un sāniem, klusi un līgani kustoties uz eņģēm. Un tur, akmens kamīna mutē, bija tērauda durvis. Kad Karmīns, turēdams savu 38. kalibra ieroci, pagrieza rokturi, durvis klusi atvērās. Piepeši viņš apstājās un ielika ieroci atpakaļ makstī.

-    Patsij, iedod man savu kameru, - viņš sacīja. - Šī nav situācija, kurā būtu jāšauj, bet Denijs var mani piesegt. Tu gaidi te.

-    Karmīn, tu uzņemies nevajadzīgu risku! - Patriks izsaucās.

-    Dod man kameru, tas ir manis izvēlētais ierocis.

Akmens pakāpienu galā bija parastas koka durvis. Tām

nebija slēdzenes, tikai rokturis.

Karmīns nospieda rokturi un iegāja operāciju zālē. Viņš neredzēja neko citu kā tikai Čārlzu Ponsonbiju, kas bija noliecies pār gultu, kurā gulēja kunkstoša, apstulbusi meitene, jau izģērbta pilnīgi kaila, piesieta gultai ar platu audekla pārsēju, kas sasēja viņas rokas nedaudz zem pleciem un līdz pat plaukstu locītavām. Ponsonbijs bija novilcis drēbes, ko izmantoja savos sirojumos miegā slīgstošās mājās, pats izģērbies kails, viņa āda dažās vietās joprojām bija mikla pēc ātras dušas. Viņš dungoja līksmu meldiņu, ar pieredzējušām rokām novērtēdams upura nākšanu pie samaņas. Viņš nevarēja vien sagaidīt, kad viņa pamodīsies.

Uzmirdzēja zibspuldze. - Pieķēru! - Karmīns uzsauca.

Čārlzs Ponsonbijs apsviedās, viņa mute bija vaļā, acis apžilbināja spilgti zilā gaisma, viņš nebija gatavs cīņai.

-    Čārlz Ponsonbij, jūs esat arestēts uz aizdomu pamata par vairākkārtējām slepkavībām. Jums nekas nav jāsaka, jums pienākas likumīgā aizstāvība. Vai jūs mani saprotat? - Karmīns runāja.

Izskatījās, ka nesaprot vis. Ponsonbijs saknieba lūpas un nikni blenza.

-    Es iesaku jums zvanīt advokātam, tiklīdz būsiet iecirknī. Arī jūsu māsai būs vajadzīga jurista palīdzība.

Denijs Marsiano bija atvēris vēl vienas durvis un tagad iznāca pa tām, turēdams spīdīgu, melnu lietusmēteli. - Viņš ir viens, - Denijs sacīja, ielikdams ieroci makstī, - un es atradu tikai šo. Velc to mugurā, sūdabrāli. - Kad Ponsonbijs bija iedabūts mētelī, Marsiano izvilka roku dzelžus. Tie nokrakšķēja nežēlīgi cieši.

-    Tu vari nākt lejā, Patsij! - Karmīns uzsauca.

-Jēzus! - Tas bija viss, ko Patriks varēj pateikt, raudzīdamies apkārt. Tad viņš palīdzēja Karmīnam ietīt meiteni palagā un uznest augšā pa kāpnēm. Viņiem sekoja Marsiano ar Ponsonbiju.

Kad viņi iestūma Ponsonbiju patruļmašīnas aizrestotajā aizmugurē, šķita, ka viņš uz mirkli atkal atgūstas realitātē, plaši iepletis ūdeņaini zilās acis, tad atkal atmeta galvu un sāka smieties drausmīgā histērijā. Policisti, kas viņu aizveda, saglabāja neizteiksmīgas sejas.

Upuri, kuras identitāte joprojām nebija zināma, ievietoja ātrās palīdzības mašīnā. Kad tā aizbrauca, ieradās Pola un Lūka busiņš, kas izkliedēja Ponsonbijleinas iedzīvotājus, kuri sačukstēdamies pulcējās apkārt, lai redzētu sestajā namā notiekošo. Tur skaļi plātījās pat Major Minor's īpašnieks.

-    Vai varu dabūt atpakaļ savu kameru? - Patriks jautāja Karmīnam, kad abi iegāja operāciju zālē; viņiem sekoja Pols un Lūks.

Viss bija vai nu balts, vai arī pelēks - nerūsējošais tērauds. Sienas bija izliktas ar nerūsējošā tērauda paneļiem. Grīda bija klāta ar materiālu, kas atgādināja mākslīgo marmoru, griesti - ar nerūsējošā tērauda plātnēm, ko pārtrauca spilgtas dienasgaismas spuldzes. Šajā žilbinoši tīrajā vietā neiekļuva ne druskas netīrumu no tuneļa, jo durvis bija ne tikai pēdu biezas, bet ari gaisa necaurlaidīgas. Šahtas un viegla dūkoņa norādīja uz nevainojamu gaisa kondicionēšanas sistēmu, un telpā smaržoja klīniski tīri. Gultai bija četras apaļas metāla kājas, uz kurām balstījās nerūsējošā tērauda platforma, uz kuras bija uzlikts gumijas matracis, ko klāja gumijas sega, uz kuras savukārt bija uzklāts piemērota izmēra balts palags, ne tik vien tīrs, bet arī gludināts. Saites gali bija iebāzti gropēs platformas malās un piestiprināti ar nūjām, kas diametrā bija nedaudz šaurākas par gropēm. Telpā bija arī nerūsējošā tērauda operāciju galds, pilnīgi kails. Un daudz drausmīgāks objekts - gaļas āķis un vinča, kas karājās no griestiem virs atveres, kas bija liela notekcaurule. Gar sienām rindojās ķirurģisko instrumentu, medikamentu, injekciju piederumu, ētera kannu, marles ruļļu, līmlenšu un apsēju skapji ar stikla durvīm. Kādā skapī stāvēja peņa uzmavas, ieskaitot murgaino priekšmetu, kas nogalināja Margaretu un Feitu. Vēl vienā skapī atradās ūdens šļūtene un tvaika tīrītājs, citā - gumijas matrača pārvalki, palagi, kokvilnas segas. Pie vienas sienas stāvēja prāva lielveikala saldētava. Karmīns to atvēra un ieraudzīja nevainojami tīru iekšpusi.

-   Viņš pēc katra upura iznīcināja visus palagus un segas, - Patriks caur zobiem noteica.

-   Tā izskatās, Patsij, - Karmīns atbildēja, pavērdams kādu aizkaru.

Kāds sauca no augšas: - Leitnant, mēs zinām, kas ir upuris! Delīza Mārtiņa, viņa mācās Stellamāras katoļu skolā.

-    Tātad viņam nevajadzēja mašīnu, - Karmīns sacīja Pat- rikam. - Stellamāra ir tikai pusjūdzes attālumā. Viņš atpakaļceļā nesa meiteni uz pleciem.

-    Tas pievērš viņam uzmanību, ja nolaupa kādu tik tuvu Ponsonbijleinai, - Patriks komentēja.

-    Savā ziņā jā, bet ne īpaši. Viņš zināja, ka mēs novērojam visus hjūlingus, kāpēc tad tam vajadzētu būt viņam? Līdz pēdējam brīdim viņš domāja, ka par tuneli neviens nezina. Panāc šurp un paskaties, Patsij. Paskaties!

Karmīns atvilka gludināta balta atlasa aizkaru, atklājot ar baltu, pulētu marmoru izliktu nišu. Uz altārim līdzīga galda stāvēja divi sudraba svečturi, kuros atradās neaizdegtas baltas sveces, it kā kaut ko būtu paredzēts uzlikt uz sudraba paplātes, kas stāvēja uz smalki izšūtas drānas. Upuraltāris.

Pie sienas virs galda bija četri plaukti, uz katra no diviem augšējiem atradās pa sešām galvām. Uz trešā plaukta stāvēja divas galvas, un ceturtais bija tukšs. Galvas nebija sasaldētas. Tās nebija ieliktas traukos ar formalīnu. Tās bija iekausētas caurspīdīgā plastmasā, kādā dāvanu veikalos pārdod skaistus tauriņus.

-    Viņam bija problēmas ar matiem, - Patriks ievēroja, sažņaugdams rokas dūrēs, lai tās nedrebētu. - Var redzēt, kā viņš pamazām ietrenējas. Pirmās sešas galvas gāja sāpīgi lēni! Galvu veidnē otrādi turēja skavas, kamēr viņš ielēja mazliet plastmasas, ļāva tai sacietēt, tad ielēja vēl. Ar septīto galvu viņš izdarīja atklājumu - droši vien izdomāja veidu, kā padarīt matus cietus kā betons. Tad viņš varēja veidni piepildīt vienā paņēmienā. Man gribētos zināt, kā viņš cīnījās pret anaeroba sadalīšanos, bet varu derēt, ka viņš izņēma smadzenes, varbūt piepildīja galvaskausu ar formalīnu. Ar tām gaumīgajām zelta folijas rišām kakli ir aizzīmogoti. - Patriks piepeši sāka rīstīties, ar grūtībām savaldīdamies. - Man ir slikti.

-    Es zinu, ka šķidrā plastmasa ir neiedomājami dārga, bet es nezināju, ka tā der tik lieliem priekšmetiem, - Karmīns sacīja. - Tomēr pat Rositas Esperansas galva izskatās labi saglabājusies.

-    Nav īpašas nozīmes tam, kas rakstīts grāmatās vai ko saka ražotāji. Šie četrpadsmit izņēmumi mums rāda, ka Čārlzs Ponsonbijs bija šīs tehnikas meistars. Turklāt veidne ir neliela, tā ir tikai nedaudz lielāka par pašām galvām. Ceturtdaļa galona jau būtu par daudz.

-    Pārvērst talismanus tauriņos.

Abi asistenti pienāca paskatīties, bet ne uz ilgu laiku. Viņu darbs būs katru galvu noņemt no plaukta un ielikt pierādījumu kastē. Bet tikai pēc tam, kad ikviena colla šīs telpas būs nofotografēta, uzskicēta un arhivēta.

-    Apskatīsim vannasistabu, - ierosināja Patriks.

-    Viņš ienesa Delīzu Mārtiņu, - Karmīns pēc apskates sacīja, - ielika viņu gultā, tad ienāca te un nomazgājās. To viņš vilka, lai meiteni nolaupītu.

Tas bija melns gumijas niršanas tērps, tāds, ko izmanto, ja nenirst dziļi, - tas bija plāns un viegls. Ponsonbijs bija noņēmis krāsainās svītras un apsējus, nomaskējis spīdumu. Uz grīdas cieši kopā stāvēja pāris bezpapēža gumijas zābaku un uz krēsla blakus bija glīti salocīti, melni gumijas cimdi.

-    Elastīgi, - konstatēja Karmīns, palocīdams vienu zābaku cimdotajās rokās. - Čārlzs Ponsonbijs varbūt arī nav spīdošs pētnieks, bet slepkava gan. - Kad bija to pateicis, viņš precīzi atlika zābaku iepriekšējā vietā.

Viņi iegāja atpakaļ galvenajā telpā, kur Pols un Lūks bija uzsākuši fotografēšanu. Viņiem būs vajadzīgas daudzas dienas, lai izpildītu visas Patrika prasības.

-    Galvas ir viss, kas mums vajadzīgs, lai viņu apsūdzētu četrpadsmit slepkavībās, - Karmīns sacīja, aizvērdams aizkaru. - Savā ziņā ir jocīgi, ka viņš tās turēja tik redzamā vietā, bet, šķiet, viņam neienāca pat prātā, ka kāds varētu kādreiz atrast šo vietu. Ponsonbijs dabūs elektrisko krēslu. Vai arī četrpadsmit mūža ieslodzījumus. Es ceru, ka mūsu Rēgs nomirs cietumā, kur viņam ik dienas uzmāksies citi cietumnieki. Kā viņu ienīdīs!

-    Tā ir laba doma, bet tu zini tikpat labi kā es, ka viņu ieliks vieninieku kamerā.

-   Jā, žēl, bet tas ir tiesa. Es tikai gribētu, ka viņš cieš, Patsij. Kas gan ir nāve - nekas vairāk par mūžīgu miegu! Un kas gan ir izolācija cietumā - tikai laba izdevība lasīt grāmatas!

divdesmit astotā nodaļa

Ceturtdiena, 1966. gada 3. marts

Kādu iemeslu dēļ, kurus viņš negribēja noskaidrot, Veslijs le Klerks tantes mājā nekad nespēja sevi uztvert kā Ali el Kadi. Tāpēc sešos no rīta Veslijs piecēlās no gultas. Tante Seleste uzstāja, lai viņš to darītu. Izklājis savu paklājiņu un noskaitījis lūgsnu, viņš aizgāja uz vannasistabu, lai nodarītu to, ko dēvēja par savu rīta tualeti: nomazgātos dušā, izmazgātu matus, noskūtos un nokārtotos.

Muhameda demonstrācijā viss bija kopā, un Muhameds vienalga bija teicis, ka viņam jābūt ne tikai spiegam Hjū, bet arī priekšzīmīgam strādniekam Pārson Surgical Supplies. Veslija darba vietā viņš no ķirurģisko knaibļu izgatavošanas bija pārcelts pie mikroķirurģijas instrumentiem, un viņa priekšnieks runāja par kaut kādu īpašu apmācību, pēc kuras Veslijs varētu uzlabot vai pat izgudrot ķirurģiskos instrumentus. Tā kā federālā valdība centās panākt vienlīdzīgas darba iespējas, apdāvināts melnādainais strādnieks bija vērtīgs ne tikai kā labs darbinieks. Tāds bija arī statistika, kas palīdzēja turēt pa gabalu Kongresu. Nekas no tā visa nelikās svarīgi saniknotajam Veslijam, kurš dega nepacietībā izdarīt kaut ko dižu saviem cilvēkiem tagad, nevis kādā attālā nākotnē, kad viņam būs tas tualetes papīra gabals, kur rakstīts, ka viņš ir izturējis Kongresa eksāmenu.

Otiss jau taisījās doties uz Hjū, kad Veslijs ienāca virtuvē. Tante Seleste vīlēja nagus, kurus viņa allaž ataudzēja diezgan garus, lakoja tumšā aveņu tonī un apvīlēja diezgan asus, lai uzsvērtu slaidos, garos pirkstus. Skanēja radio; viņa to izslēdza un piecēlās, lai pasniegtu Veslijam viņa brokastis: apelsīnu sulu, kukurūzas pārslas un pilngraudu maizīti.

-    Konektikutas Briesmonis ir noķerts, - viņa piebilda, apsmērēdama maizīti ar sviestu.

Veslija karote iekrita izmirkušajās pārslās, apšļakstot galdu. - Ko? - viņš pārjautāja, žigli noslaucīdams pienu, pirms tante ko pamanīja.

-    Pirms kādām piecpadsmit minūtēm noķēra Konektikutas Briesmoni. Ziņās par to vien stāsta, vēl nav nospēlējuši nevienu dziesmu.

-    Kas viņš ir, vai hjūlings?

-    To viņi nesaka.

Viņš pasniedzās, lai ieslēgtu radio. - Tad es tagad par to dzirdēšu?

-    Laikam jau. - Viņa atgriezās pie savu nagu kopšanas.

Veslijs ar aizturētu elpu klausījās ziņas, tikko spēdams

noticēt savām ausīm. Kaut arī Briesmoņa identitāte netika atklāta, reportieris zināja teikt, ka tas ir pieredzējis mediķis un ka viņam bijusi līdzdalībniece - sieviete. Šorīt pulksten deviņos abi stāsies tiesneša Duglasa Tvaita priekšā, lai noklausītos apsūdzību un noteiktu galvojumu.

-    Ves? Ves? Ves!

-    A? Jā, tante?

-    Ar tevi viss ir labi? Tu tak man nenoģībsi, ko? Viena slima sirds ģimenē ir pilnīgi pietiekami.

-    Nē, nē, tante, man viss ir labi, tiešām. - Viņš nobučoja Selesti uz vaiga un aizgāja uz istabu uzvilkt savu siltāko jaku, cimdus un adītu cepuri. Kaut arī diena bija saulaina, temperatūra nebija daudz augstāka par nulli.

Kad viņš ieradās Piecpadsmitās ielas astoņpadsmitajā namā, viņš atrada Muhamedu un viņa sešus dzīvokļa biedrus satraukti spietojam; viņiem bija tikai trīs dienas, lai pārkārtotu demonstrācijas tematu, lai kaut ko iegūtu no šī negaidītā pavērsiena. Kam būtu varējis kaut sapņos rādīties, ka šie stulbie cūkas kādu arestēs?

Ar padumju, vainīgu smaidu Veslijs paslīdēja viņiem garām un iegāja telpā, ko Muhameds dēvēja par savu "meditācijas istabu". Veslijam tā vairāk atgādināja arsenālu; telpas sienas bija izliktas āķiem, uz kuriem balstījās šautenes, automāti un automātiskās šautenes. Mazākie ieroči glabājās vairākos metāla skapjos, kas savulaik atradās kādā ieroču veikalā, to atvilktnes bija īpaši izveidotas, lai izliktu ieročus. Uz grīdas visos brīvajos laukumos stāvēja kaudzēs sakrautas munīcijas kastes.

Par spīti vai varbūt tieši pateicoties ieročiem, šī allaž bija mierīgākā vieta visā mājā, un tieši to Veslijam tagad vajadzēja - galdu un krēslu, baltu papīru, krāsas, pildspalvas, otas, lineālus, šķēres un griežamo. Veslijs paņēma astoņpadsmit collu platu un trīsdesmit collu garu kartona gabalu un atdalīja astoņas collas platu joslu, tad nogrieza to ar celtniecības nazi. Daudz vietas nebija, bet ziņa nebūs gara. Melni burti, balts fons. Un kur bija tā izlutinātā knēveļa - Muhameda puikas - hokeja ietērps? Viņš bija redzējis to kaut kur mētājamies tagad, kad puika bija atklājis, ka Allāhs nav lēmis viņam kļūt par hokeja zvaigzni. Pēdējais modes kliedziens bija augstlēk- šana, jo Trevisas vidusskolā mācījās kaut kāds čempions.

-    Ei, Ali! Esi aizņemts? - Muhameds jautāja, ienākdams istabā.

-    Aha. Es tev iztaisīšu mocekli, Muhamed.

-    Tu gribi teikt - pataisīsi mani par tādu?

-    Nē, iztaisīšu tev tādu no kāda mazsvarīgāka.

-    Tu joko?

-    Nē-e. Kur ir Abdullas hokejā mantas?

-    Citā istabā. Pastāsti man vairāk, Ali.

-    Tagad nav laika, daudz darba. Bet šorīt deviņos noteikti ieslēdz televizoru uz sestā kanāla ziņām. - Veslijs paņēma otu, bet neiemērca to melnajā krāsā. - Man jābūt vienam, Muhamed. Tad neviens nevarēs pierādīt, ka tu kaut ko zināji.

-    Labi, labi! - Savilcis seju platā smaidā un pazemīgi klanīdamies, Muhameds atmuguriski izgāja no telpas.

Kad Karmīns ienāca iecirknī, šķita, ka tur ir simtiem policistu, kas visi gribēja paspiest viņam roku, uzsist pa plecu, starojoši uzsmaidīt. Presei Čārlzs Ponsonbijs joprojām bija Konektikutas Briesmonis, bet policistiem viņš bija Rēgs.

Silvestri bija tik laimīgs, ka izlauzās līdz durvīm un šmaukstoši nobučoja Karmīnu uz vaiga. - Mans puika, mans puika! - viņš asarām acīs dungoja. - Tu izglābi mūs visus.

-    Ak, liecies mierā, Džon! Izbeidz šo teātri, tā lieta jau turpinājās tik ilgi, ka beidzot nomira dabiskā nāvē, - Karmīns nokaunējies pretojās.

-    Es rekomendēšu tevi medaļai, pat ja gubernatoram būs tāda jāizdomā.

-    Kur ir Ponsonbijs un Klēra?

-     Viņš ir kamerā kopā ar diviem policistiem - tas tips nekādā gadījumā man te nepakārsies, arī cianīda kapsulas viņa taisnajā zarnā nav, to mēs pārbaudījām. Viņa māsa ir tukšā kabinetā šajā stāvā kopā ar divām policistēm. Un suni. Sliktākajā gadījumā viņa ir līdzzinātāja. Mums nav nekādu pierādījumu, ka viņa varētu būt otrs Rēgs, vismaz nekādu pierādījumu, kas būtu gana labi nepārliecināmajam Dagam Tveitam, tam vecajam pedantiskajam ķēmam. Mūsu kameras ir tīras, Karmīn, bet nav piemērotas, lai tajās turētu lēdiju, īpaši - aklu lēdiju. Es nolēmu, ka būs pareizāk pret viņu izturēties tā, lai juristiem nebūtu, kur piesieties, kad viņu tiesās -ja vispār viņu tiesās. Šobrīt tas ir strīdīgs jautājums.

-    Vai viņš ir kaut ko pateicis?

-    Ne vārda. Laiku pa laikam viņš kauc smieklos, bet teicis gan neko nav. Viņš blenž sienā, dungo, ķiķina.

-    Viņš mēģinās panākt, ka viņu atzīst par nepieskaitāmu.

-    Tas ir skaidrs kā diena. Bet nepieskaitāmi cilvēki saskaņā ar pastāvošajiem likumiem neizplāno slepkavības vietu līdz pēdējam sīkumam.

-    Un Klēra?

-    Viņa tikai visu laiku nespēj noticēt un atkārto: viņas brālis ir vairākkārtējs slepkava, viņa pati nav izdarījusi neko sliktu.

-    Ja vien Patsijam un viņa komandai neizdosies atrast pierādījumus, ka Klēra ir bijusi operāciju zālē vai tunelī, mēs viņai neko nepadarīsim. Iedomājies - akla sieviete ar suni- pavadoni briežu rezervātā iztukšo spaini kritušu lapu un glīti tās sagrābj? Pat puskoka lēcējs advokāts spētu pierādīt: viņa domāja, ka nes barību briežiem, lai to noliktu tur, kur brālis Čaks tiem ir ierīkojis barotavu. Protams, mēs allaž varam cerēt uz atzīšanos.

-    Tad jau drīzāk pūcei aste uzziedēs! - Silvestri nosprauslo- jās. - Neviens no tā pārīša nav no tādiem, kas atzīsies. - Viņš aizvēra vienu aci, otru paturot vaļā, un skatījās uz Karmīnu. - Vai tev šķiet, ka viņa ir otrs Rēgs?

-    Es tiešām nezinu, Džon. Mēs to nepierādīsim.

-    Lai nu kā būtu, pulksten deviņos viņiem formāli nolasīs apsūdzību Neticīgā Daga tiesas zālē. Es gribēju mazāk publikas un trokšņa, bet Dags pieturas pie saviem ieročiem. Kas par cirku! Ponsonbijam mugurā ir tikai lietusmētelis, un viņš atsakās vilkt mugurā jebko citu. Ja mēs viņu piespiedīsim un viņš dabūs kaut vissīkāko skrambu, visi sāks brēkt par policijas brutalitāti, tāpēc uz tiesu viņš dosies lietusmētelī. Ir jau gana slikti, ka Denijs par ciešu uzlika roku dzelžus. Tas maitas- gabals ir noberzis jēlas locītavas.

-    Droši vien ikviens žurnālists, kas vien var laikā paspēt nokļūt Halomenā, būs pie tiesas, ieskaitot sestā kanāla labākos kadrus, - Karmīns nopūtās.

-    Un kāpēc lai tā nebūtu? Mazai pilsētai šīs ir lielas ziņas.

-    Vai mēs nevaram nokārtot tā, ka Klēra ir atsevišķi?

-    Mēs tā darītu, ja Tveits tam piekristu, bet viņš nepiekrīt. Viņš grib viņus abus reizē redzēt savā priekšā. Es domāju, tas ir ziņkārības dēļ.

-    Nē, viņš tikai vēlas gūt priekšstatu, kas palīdzēs izlemt, vai Klēra ir līdzzinātāja.

-    Vai tu esi kaut ko ēdis, Karmīn?

-Nē.

-    Tad aizejam uz Malvolio's, vēl pirms visi ir tur sagāzusies.

-    Kā klājas Eibam ar Koriju? Vai viņi ir nomazgājušies tīri?

-Jā, un tvīkst nenovīdībā. Viņi gribēja būt tajā pagrabā

kopā ar tevi.

-    Man žēl par to, bet viņus vajadzēja "iesmaržināt". Es iesaku tev paspaidīt gubernatoru, lai šis piesviež vēl pāris medaļu, Džon. Un lielu pieņemšanu.

Halomenas tiesa atradās Sedarstritā pie Pļavas, pavisam netālu no apgabala pārvaldes ēkas, tomēr pārāk tālu, lai Pon- sonbiji varētu to noiet kājām. Daži enerģiski žurnālisti kopā ar fotogrāfiem bija iekārtojušies pie policijas iecirkņa izejas, kad izveda Ponsonbiju ar viņa sejai pārmestu dvieli, no kakla līdz ceļiem aizpogātā lietusmētelī, kuru kāds bija saspraudis ar saspraužamadatu, lai to nevarētu atraut vaļā. Tiklīdz Ponsonbijs iznāca uz ielas, viņš sāka cīnīties ar savu eskortu nevis tāpēc, lai izbēgtu, bet gan lai nopurinātu dvieli. Beidzot viņu bez sejas apsega izdevās iedabūt patruļmašīnā, kas stāvēja ar ieslēgtu gaismas signālu; neviens neriskēja. Kad viņa mašīna bija prom, no ēkas iznāca Bidija, kurai sekoja Klēra. Tāpat kā brālis, viņa neļāva nevienam apsegt sev galvu. Viņas eskorts izturējās uzkrītoši laipni un uz tiesas ēku viņu veda ar paša Silvestri mašīnu, prāvu linkolnu.

Ap tiesas ēku bija sapulcējies tik daudz ļaužu, ka Sedarstritā bija pilnībā slēgta satiksme. Policistu ķēde sadotās rokās līgojās no cilvēku grūdieniem, kurus viņi mēģināja apturēt. Puse pūlī esošo varbūt bija melnādainie, bet abas puses visādā ziņā bija saniknotas. Preses pārstāvji atradās nožogotā teritorijā, operatori uz pleca turēja kameras, preses fotogrāfi klikšķināja aparātu slēdžus, radioreportieri kliedza mikrofonos, to pašu darīja ari sestā kanāla žurnālisti. Viens no žurnālistiem bija sīks, kārns melnādainais piepūstā jakā. Viņš pamazām spiedās uz priekšu, dāļādams smaidus un atvainošanās vārdus, rokas salicis kabatās, lai sasildītos.

Kad Čārlzs Ponsonbijs izkāpa no policijas patruļmašīnas, žurnālisti metās viņam pretī ar sīko, melnādaino vīru pa priekšu. Viena tieva, tumša roka iznira no jakas un pacēlās gaisā; piepeši uz galvas bija uzmaukta savāda cepure ar tajā iestiprinātu balta kartona strēmeli, uz kuras bija rakstīts MĒS ESAM CIETUŠI. Visu acis bija pievērsušās cepurei, pat Čārlza Ponsonbija; neviens neredzēja, ka Veslija otrā rokā ir ierocis. Pirms vēl tuvākie policisti paguva izvilkt ieročus, viņš četras reizes iešāva Ponsonbijam krūtīs un vēderā. Bet viņu uzreiz nenopļāva ložu krusa. Karmīns vienā lēcienā bija viņam priekšā aizsegam, pilnā kaklā izkliegdams:

-    Nešaut!

Un to visu varēja redzēt televīzijā, ikvienu notikušā sekundi, sākot no uzraksta MĒS ESAM CIETUŠI līdz Čārlza Ponsonbija pārteigtajam skatienam un Karmīna izmisīgajam lēcienam. Muhameds el Nesrs vēroja visu pilnīgā šokā. Tad viņš atšļuka krēslā un ekstāzē pacēla rokas.

-    Veslij, puikiņ, tu esi mums pagādājis upuri! Un tas stulbais bullis Delmoniko tevi paglāba līdz tiesai. Kas tā būs par tiesu!

-    Tu gribēji teikt - Ali, - Hasans neizpratnē iebilda.

-    Nē, sākot ar šo brīdi viņš ir Veslijs le Klerks. Tam ir jāizskatās tā, ka viņš rīkojās visu melno cilvēku vārdā, nevis tikai Melnās brigādes. Tā mēs to pasniegsim.

Tas notika divas minūtes iepriekš, pirms bija jāierodas mašīnai ar Klēru Ponsonbiju, tāpēc viņa neredzēja, kāds liktenis piemeklē viņas brāli. Vispirms viņai ceļu aizšķērsoja pūlis, tad policijai izdevās atbrīvot vietu, lai linkolns atpakaļgaitā varētu pa Sedarstrītu aizbraukt uz apgabala pārvaldes ēku.

-    Jēziņ, Karmīn, tu traks esi, vai? - Denijs Marsiano ar pelnu pelēku seju drebēdams noprasīja. - Mani vīri ir autopilotā, viņi pat pāvestu būtu nošāvuši!

-    Nu, mani laimigā kārtā nenošāva. Kas vēl svarīgāk, Denij, neviena noklīdusi lode neievainoja kādu operatoru un nenogalināja Dī Džonsu - kā gan Halomena iztiktu bez viņas svētdienu tenku slejas?

-   Jā, es zinu, kāpēc tu to izdarīji - un arī viņi to zina, vismaz tas jāatzīst. Man jāizklīdina šis pūlis.

Patriks bija nometies ceļos pie Čārlza Ponsonbija galvas; tā bija atmesta atpakaļ, un garajā, asajā sejā bija nepatīkama izteiksme. Zem viņa ķermeņa izpletās asins lāma, kas malās kļuva plānāka.

-    Miris? - Karmīns pieliecies jautāja.

-    Kā muša. - Patriks pārlaida plaukstu stingajām, neticīgajām acīm, lai tās aizspiestu. - Vismaz viņš netiks sveikā cauri, un vismaz es esmu pārliecināts, ka viņu gaida elles liesmas.

Veslijs le Klerks stāvēja starp diviem formas tērpos ģērbtiem policistiem, izskatīdamies nekaitīgs un nenozīmīgs. Visas kameras joprojām bija pievērstas viņam, vīram, kas bija nogalinājis Konektikutas Briesmoni. Tiesa bija skarba, bet tā bija tiesa. Nevienam pat prātā neienāca, ka Ponsonbijs vēl nemaz nebija tiesāts, iespējams, viņu atzītu par nevainīgu.

Silvestri, slaucīdams pieri, nāca lejā pa tiesu nama kāpnēm. - Tiesnesim tas viss it nemaz neliekas smieklīgi, - viņš sacīja Karmīnam. - Jēzus, kas par nolāpītu izgāšanos! Un aizvāciet viņu! - viņš uzrēja vīriem, kas turēja Vesliju. - Nu taču, vediet šo iekšā un reģistrējiet!

Karmīns sekoja Veslijam patruļmašīnas aizmugurē un apsēdās uz netīrā, smakojošā sēdekļa, pagriezis galvu sāņus. Veslijam joprojām bija galvā cepure, kas rādīja sirdi plosošo vēsti MĒS ESAM CIETUŠI. Bet vispirms Karmīns informēja Vesliju par viņa stāvokli gana skaļi, lai to dzirdētu policisti priekšējā sēdeklī. Tad viņš atņēma Veslijam cepuri un pagrozīja to rokās. Tā bija cietas plastmasas hokeja kaska, ko Veslijs bija sastiprinājis ar skārda atgriezumiem, lai tā cieši piekļautos ausīm. Ja tā bija uzlikta, tā garantēti palika vietā gana ilgi, lai tiktu pamanīta.

-    Tu laikam domāji, ka tā noripos ložu krusā, kad kruķi tevi nošaus, tomēr redzi, ka tā palika līdz pat skumjajām beigām. Tā pat pārdzīvoja tikšanu šajā smirdīgajā mašīnā. Tu esi labāks amatnieks, nekā domā, Veslij.

-    Es esmu paveicis lielu lietu, - Veslijs spalgi attrauca, - un es paveikšu vēl lielākas lietas!

-    Neaizmirsti, ka jebkas, ko tu sacīsi, var tikt izmantots kā pierādījums.

-    Kas man tur par daļu, leitnant Delmoniko? Es esmu savu cilvēku atriebējs, es nogalināju vīru, kurš izvaroja un nogalināja mūsu sievietes. Es esmu varonis, un par tādu mani uzskatīs.

-    Ak, Ves, vai tad tu neredzi, ka esi velti sevi izniekojis? Kas tev pasvieda šo ideju, dumiķi? Vai tu tiešām iedomājies, ka es tev ļaušu nomirt tāpat, kā nomira viņš? Tev ir tik ass prāts! Un vēl vairāk žēl tāpēc: ja tu būtu darījis to, ko es tev teicu, tu tiešām būtu palīdzējis savējiem. Bet nē, tu nespēji gaidīt. Nogalināt ir viegli, Ves. To var ikviens. No mana viedokļa, tas tikai liecina par prāta spējām, kas ir kādus četrus punktus augstākas par auga intelektu. Čārlzs Ponsonbijs, visdrīzāk, atlikušo mūžu pavadītu cietumā. Tu tikai ļāvi viņam izsprukt cauri vieglāk.

-    Vai tas bija viņš? Doktors Čārlzs Ponsonbijs? Aha, aha! Tad tomēr hjūlings. Jūs pat neesat sācis kaut ko saprast, leitnant. Viņš bija tikai līdzeklis mana mērķa sasniegšanai. Viņš man deva iespēju kļūt par mocekli. Kāda man starpība, vai viņš dzīvo vai mirst? Nekādas! Es esmu tas, kuram ir jācieš, un tā ari būs.

Kad Vesliju le Klerku aizveda uz kameru, ienāca Silvestri, mežonīgi kodīdams savu cigāru. - Vēl viens, no kura nedrīkstēs ne acu nolaist, - viņš rūca. - Lai tik viņš izdara pašnāvību, un elle ies vaļā.

-    Viņš turklāt ir ari ļoti gudrs un ar prasmīgām rokām, tā ka jostas un visa, ko var saplēst strēmelēs, atņemšana neko nedos, ja viņš par to domā. Man gan nešķiet, ka tā būtu. Veslijs grib, lai viss izskan publiski.

Viņi iekāpa liftā. - Ko mēs darīsim ar mis Klēru Ponsonbiju? - Karmīns jautāja.

-    Mēs atsauksim apsūdzību un tūlīt pat viņu atbrīvosim. Tā lika apgabala tiesnesis. Spainis ar kritušām lapām nav pietiekams pierādījums, lai viņu aizturētu, kur nu vēl apsūdzētu. Vienīgais, ko mēs varam izdarīt, ir aizliegt viņai atstāt Halomenas apgabalu - pagaidām. - Viņa seja saviebās kā niķīgam mazulim. - Šī lieta no sākuma līdz beigām ir īsta skabarga acī! Ir mirušas tik daudzas skaistas, šķīstas jaunas meitenes, bet nav neviena, ko pa īstam sodīt. Un kā lai es, pie velna, tieku galā ar radiniekiem saistībā ar meiteņu galvām?

-    Galvas vismaz simboliski ģimenēm nozīmē noslēgumu, Džon. Neziņa ir ļaunāka par visbriesmīgāko patiesību, - Karmīns sacīja, kad viņi iznāca no lifta. - Kur ir Klēra?

-    Tai pašā kabinetā.

-    Vai tev ir kādi iebildumi, ja es to nokārtošu?

-    Iebildumi? Es to kuci negribu ne acīs redzēt!

Klēra sēdēja ērtā krēslā, Bidija gulēja viņai pie kājām, un abas pilnībā ignorēja abas jaunās sievietes, kam bija pavēlēts no viņas nenolaist ne acu. Tā kā Klēra bija neredzīga, tāda novērošana šķita kā nepiedodama ielaušanās viņas privātajā telpā.

-    0, leitnants Delmoniko! - viņa iesaucās, izsliedamās taisni, kad viņš ienāca telpā.

-    Šoreiz man nav mašīnas ar astoņu cilindru motoru, kas mani nodotu. Kā jums tas izdodas, mis Ponsonbija?

Viņa pavīpsnāja, izskatīdamās veca, viltīga, sagrabējusi un nožēlojama. Kaut kas šajā izteiksmē Karmīnam sniedza vienu no pēkšņajām atklāsmēm, kas viņa policista karjerā bija tik nozīmīgas. Viņš skaidri nojauta, ka viņa ir otrs Rēgs. Ak, Patsij, Patsij, atrodi man kaut ko, kas norādītu viņas piederību slepa- vību vietai! Atrodi man kādu fotogrāfiju vai filmu, kur viņa un Čaks būtu redzami izvarošanas un slepkavības vidū. Ak, mosties taču, Karmīn! Nekā nebūs. Par piemiņu viņi paturēja tikai galvas. Kāda jēga no fotogrāfijas - sastingušas vai kustīgas - ir aklajam? Un kāda, starp citu, jēga no galvas?

-     Leitnant, - viņa iemurrājās, - jums astoņu cilindru motors ir līdzi visur, kur ejat. Tas motors nav jūsu mašīnā, bet gan jūsos.

-    Vai esat informēta, ka jūsu brālis Čārlzs ir miris?

-    Jā, esmu. Es ari zinu: viņš neizdarīja neko no tā, ko jūs sakāt. Mans brālis bija dziļi intelektuāls, izsmalcināts un ārkārtīgi labs cilvēks. Tas lauķis Marsiano mani apsūdzēja, ka es esot viņa mīļākā - phē! Man prieks, ka vismaz man pašai galvas vietā nav mēslu ķobis.

-    Mums ir jāizskata ikviena iespēja. Bet jūs esat brīva un varat doties projām, mis Ponsonbija. Visas apsūdzības ir atsauktas.

-    Domāju gan. - Viņa burzīja Bidijas pavadu.

-    Kur jūs dzīvosiet? Jūsu māja joprojām ir nozieguma vieta, ko pārmeklē policija, un vēl labu laiku tāda būs. Vai man piezvanīt misis Elīzai Smitai?

-     Protams, ne! - viņa noskaldīja. - Ja tā sieviete nebūtu jums sastāstījusi visas tās pasaciņas, nekas no šī visa nebūtu noticis. Es ceru, ka viņa mirs no mēles vēža!

-    Tad kurp jūs dosieties?

-    Es dzīvošu Major Minor's, kamēr varēšu pārvākties atpakaļ uz pašas māju, uzskatiet to par brīdinājumu. Es plānoju nolīgt advokātus, kas aizstāvētu manas intereses kā Ponsonbij- leinas sestā nama īpašniecei, tāpēc es rekomendēju jums tur neko nesabojāt. Māja neko nav noziegusies.

Ar šiem vārdiem viņa aizsoļoja. Uzvarētājiem pienākas visi lauri, Karmīn. Vai nu viņa ir, vai nav Rēgs, viņa tomēr ir apbrīnojama sieviete.

Viņš devās atpakaļ uz māju, kura neko nebija noziegusies, kaut ari nebija piedāvājis aizvest Klēru uz Major Minor's. Silvestri šim nolūkam bija atvēlējis savu linkolnu. Tagad sākās katras lietas skumjākā daļa - garlaicīgās, neiedvesmojošās dienas pēc vainīgā atrašanas.

Kad visi sāka ierasties darbā Hjū, jaunumi, ka ir noķerts Konektikutas Briesmonis, ziņu terminoloģijā jau bija vecas ziņas. Visu sejas izskatījās svaigākas, jaunākas, un visas acis mirdzēja. Ak, kāds atvieglojums! Varbūt tagad Hjū viss atgriezīsies parastajās sliedēs, jo Briesmonis acīmredzot nebija hjū- lings.

Desdemona nebija satikusi Karmīnu, kopš atgriezās no pārgājiena. Viņa gan to ari nebija gaidījusi, jo viņš bija aizņemts, novērojot Rēgu. Bet tai pašā brīdī, kad viņa šajā trešdienā gatavojās policijas mašīnā doties uz Hjū, iezvanījās telefons: tas bija Karmīns, kura balss izklausījās savādi rāma.

- Cik atceros, Hjū konferenču zālē ir televizors, - Karmīns sacīja. - Ieslēdz to un skaties sesto kanālu, labi? - Klikt! Un viņš jau bija nolicis klausuli.

Gausi vilkdama kājas un viņa bezpersoniskā toņa satriekta, Desdemona atslēdza zāli un nospieda televizora pogu tai pašā mirklī, kad pulkstenis uz sienas rādīja deviņi. 0, kā viņa negribēja to redzēt! Tiklīdz viņa bija ienākusi pa Hjū durvīm, visi bija klaigājuši, ka ir noķerts Briemonis. It kā jau policisti viņas mašīnā nebūtu par to vien runājuši! Tagad viņai būs jānoskatās, kas Karmīnam bija prātā viņa nakts vērojumos, un viņa no tā baidījās. Droši vien viņam nekas nekaitēja, bet jau trīs naktis viņa mocījās raizēs, pat šausmās. Ko viņa darīs, ja viņš vairs nekad nepārnāks? Kas, pie velna, bija viņai licis izrādīt savu neatkarību, dodoties pārgājienā tieši nedēļas nogalē, pirms sākās novērošana? Kāpēc viņai neienāca prātā, ka svētdienas naktī viņš nepārnāks mājās? Uz to viņa visu laiku cerēja, staigādama pa burvības pārņemtajiem mežiem: kā viņa apskaus viņu un teiks, ka nespēj bez viņa dzīvot. Bet… Karmīns nepārnāca. Viņa bija viena viņa piesātināti sarkanajā dzīvoklī.

Televizora ekrāns atdzīvojās. Rādīja tiesu namu, ko ielenca daudzgalvains pūlis, visur bija žurnālisti, policisti. Kāds sestā kanāla operators acīmredzot bija uzrāpies uz busiņa jumta un varēja nofilmēt visu notiekošo. Vēl viens atradās pūlī, un trešais - pie ietves, netālu no piebraucošās policijas patruļmašīnas. Viņa pamanīja Karmīnu stāvam blakus raženam, formas tērpā ģērbtam kapteinim, ko viņa atpazina kā Deniju Marsiano. Komisārs Silvestri stāvēja tiesas nama kāpņu augšgalā, izskatīdamies ļoti cienīgs savā formā ar sudrabotu pīni. Tad no patruļmašīnas aizmugures parādījās doktors Čārlzs Ponsonbijs. Desdemona skatījās ar pavērtu muti, viņas žoklis atkārās. Dievs žēlīgs, Čārlzs Ponsonbijs! Hjūlings. Boba Smita senākais un labākais draugs. Es esmu lieciniece Hjū galam, viņa domāja. Vai Pārsoni Ņujorkā šo skatās? Jā, protams, skatās! Mūsu kanāls pieder pie plašāka tīkla. Vai Pārsoni ir atraduši punktu, kas ļautu izvairīties? Ja vēl nav, tad tagad dubultos savas pūles meklējot.

Pēc tam viss notika tik ātri, - šķita, ka ir jau beidzies, pirms vispār sākās: sīkais, melnādainais vīrs, cepure ar uzrakstu MĒS ESAM CIETUŠI, četru šāvienu atbalss, Čārlza Ponsonbija kritiens, un Karmīns joprojām ar neglītu, kantainu pistoli rokā apzināti metās priekšā melnajam vīram. Kad Karmīns to izdarīja tai pašā brīdi, kad visapkārt policisti izrāva ieročus, Desdemonai šķita, ka viņa pamirst, kā sastingusi gaidīdama, kad dučiem šāvienu refleksīvi caururbs viņa ķermeni. Viņa kliedziens "Nešaut!" skaidri izskanēja televīzijā. Karmīns stāvēja, brīnumainā kārtā neskarts, policisti bāza ieročus atpakaļ makstis un sakustējās, lai sagrābtu sīko, melnādaino vīru, kas nemaz nepūlējās izvairīties. Viņa sēdēja drebēdama, rokas salikusi pie mutes, ieplestām acīm. Karmīn, tu muļķi! Idiot! Tu sasodītais likuma kalps! Tevi nenošāva - šoreiz. Bet es uz visiem laikiem esmu nolemta karavīra sievas liktenim.

Kam izstāstīt vispirms? Nē, labāk jāpasaka viņiem visiem uzreiz, šai pašā mirklī. Hjū bija iekšējā skaļruņu sistēma; Desdemona to izmantoja, lai visus sasauktu lekciju zālē.

Tad viņa aizgāja uz Tamāras kabinetu. Kādam būs jātiek galā ar telefoniem. Nabaga Tamāra! Kopš Keits Kintons bija viņai deguna priekšā aizcirtis durvis, no viņas bija palikusi tikai ēna. Pat viņas mati šķita zaudējuši mirdzumu. Viņa pat nereaģēja uz jaunumiem, tikai pamāja un turpināja blenzt nekurienē.

Jaunumi par Čārlza Ponsonbija slepenajām nodarbībām lekciju telpā sapulcētajiem cilvēkiem bija kā zibens no skaidrām debesīm: reakcija bija izsaucieni, šausmas, neticība.

Edisonam Forbsam tas šķita kā Dieva parādīšanās degošajā krūmā: tagad, kad Ponsonbijs un Smits bija nost no ceļa, Hjū būs viņa. Kāpēc lai valde meklētu kādu citu, ja viņš bija tik lieliski piemērots? Viņam bija pieredze klīniskajos izmeklējumos, kas mudināja pētniekus izgudrot, viņa slava bija internacionāla. Valdei viņš patika. Tagad, kad Smits un Ponsonbijs bija prom, Hjū profesora Edisona Forbsa vadībā sasniegs lielākas un labākas lietas! Un kam vajadzīgs tas uzpūtīgais indiešu šarlatāns? Pasaulē bija tonnām potenciālo Nobela prēmijas ieguvēju.

Valters Polonovskis tik tikko dzirdēja Desdemonas skaidro, kodolīgo paziņojumu; viņš bija pārāk nomākts. Četri bērni no Paolas, un piektais gaidāms no Mariannas. Kad acu priekšā jau rādījās laulības gredzens, Marianna bija metusi otrādi savu mīļākās kažoku un atklājusi tā otru pusi, iekrāsotu laulātas sievas toņos. Viņas ir čūskas, mēs esam viņu upuri.

Morisam Finčam jaunumi bija skumji, taču mierīgi skumji. Viņam allaž bija šķitis, ka medicīnas pamešana līdzināsies nāvessoda izpildei, bet dažu pēdējo mēnešu notikumi bija parādījuši, ka tam nav noteikti tā jābūt. Arī viņa augi bija kā pacienti. Viņa prasmīgās, mīlošās rokas varēja tos aprūpēt, ārstēt, palīdzēt tiem vairoties. Jā, dzīve kopā ar Keitiju vistu fermā izskatījās jauka. Un vēl taču bija tās sēnes.

Kurts Šillers nebija pārsteigts. Viņam nekad nebija paticis Čārlzs Ponsonbijs, kuru viņš bija uzskatījis par slēptu homoseksuāli; Čaka izturēšanās liecināja par nedaudz pārspīlēti labām zināšanām, un viņa mīļotā māksla tiecās norādīt uz murgu pasauli zem ikdienišķās ārienes. Ne jau tās tematikas dēļ, bet gan tāpēc, kā tā izstaroja no Čaka. Kurts bija nospriedis, ka Čaks pieder pie sadomazohistiem, tomēr viņam allaž bija šķitis, ka viņš drīzāk varētu būt mazohists nekā sadists. Pasīvā puse, kas cenšas izdabāt briesmīgam pavēlniekam. Nu ko, acīmredzot viņš, Kurts, bija kļūdījies. Čārlzs bija visīstākais sadists - viņam bija tādam jābūt, ja jau viņš spēja ko tādu nodarīt nabaga bērniem. Attiecībā uz sevi Kurts Šillers ne uz ko necerēja. Viņa diploms garantēja viņam vietu, lai kas ari notiktu ar Hjū, un viņam prātā kūņojās ideja par slimībām, kas pārvarētu sugu barjeru, par to būtu sajūsmā, un to viņš zināja, ikviena pētniecības centra vadītājs. Tagad, kad fotogrāfija ar viņa papu un Hitleru bija sadedzināta un viņa homo- seksualitāte kļuvusi zināma visiem, viņš jutās gatavs jaunajai dzīvei, kādu gribēja dzīvot. Ne Halomenā. Ņujorkā, starp sev līdzīgajiem.

-    Otis, - no durvīm uzsauca Tamāra, - tevi vajag mājās, sāc kustēties! Es no Selestes neko īsti nesapratu, bet tas ir steidzami.

Dons Hanters un Billijs Ho atbalstīja Otisu no abām pusēm, palīdzot izkļūt no krēslu rindas.

-    Mēs viņu aizvedīsim, Desdemona, - Dons sacīja. - Nedrīkst pieļaut, ka vārgā sirds viņu pieviļ.

Sesils kopā ar Džimiju, kas sēdēja viņam uz ceļa, skatījās sestā kanāla ziņas atkārtojumā Masačūsetsā.

-    Paskat vien, vecīt! - viņš uzrunāja pērtiķi. - Aha! Ai, ai! Cik labi, ka esmu prom no turienes!

Kad Karmīns tovakar atvēra dzīvokļa durvis, Desdemona metās viņam pretī, skaļi raudādama un ar dūrēm nikni dauzīdama viņam pa krūtīm. Viņas deguns tecēja un acis bija asaru pilnas.

Pārlieku aizkustināts, viņš maigi apguldīja viņu uz jaunā dīvāna, kuru bija nopircis, jo atpūtas krēsli gan bija ļoti jauki un labi sarunām, bet nekas nebija tik labs kā dīvāns, ja divi cilvēki gribēja saritināties kopā. Viņš ļāva asaru un dusmu vētrai norimt, šūpodams Desdemonu un čukstēdams ausī, tad paņēma kabatlakatu un notīrīja viņas seju.

-    Par ko tas viss? - viņš jautāja, jau zinādams atbildi.

-    Tu! - viņa žagodamās iesaucās. - Nolādētais v-v-varoni!

-    Es neesmu nolādēts un neesmu ari varonis.

-    Nolādētais varonis! Pielec priekšā, lai dabūtu 1-1-lodi! Es būtu varējusi tevi nogalināti

-    Man ari prieks tevi redzēt, - viņš sāka smieties. - Tagad pacel kājas augstāk un es mums pagādāšu konjaku.

-    Es zināju, ka mīlu tevi, - viņa vēlāk sacīja, kad bija nomierinājusies, - bet kas par notikumu, lai uzzinātu, cik ļoti! Karmīn, es nevēlos dzīvot pasaulē, kurā nav tevis.

-    Vai tas nozīmē, ka tu labprātāk būtu Karmīna Delmoniko kundze nekā dzīvotu Londonā?

-Jā-

Viņš skūptīja Desdemonu ar mīlestību, pateicību un pazemību. - Es mēģināšu būt tev labs vīrs, Desdemona, bet tu jau esi guvusi priekšstatu par to, kāda ir policista dzīve. Nākotnē nebūs citādi - būs garas darba stundas, es dažreiz neieradīšos, kur man gaidīs, būšu ceļā lodēm. Tomēr man šķiet, ka man ir sava laimīgā zvaigzne. Tiktāl es esmu sveiks un vesels.

-Ja vien tu aptver, ka katru reizi, kad darīsi muļķības, es tevi iekaustīšu.

-    Es esmu izsalcis, - skanēja atbilde. - Kā būtu ar ķīniešu ēdienu?

Viņa dziļi un atviegloti nopūtās. - Es nupat sapratu, ka man vairs nedraud briesmas. - Viņas balsī iedrebējās raizes. - Vai arī draud?

-    Nē, par to es lieku ķīlā savu karjeru. Bet nav nekādas jēgas meklēt jaunu dzīvokli. Es neļaušu tev izvākties no šī.

-    Nelaime tikai tāda, - viņš sacīja Desdemonai, kad abi gulēja gultā, - ka tik daudz kas paliek neskaidrs. Es šaubos, ka Ponsonbijs būtu kaut ko pateicis, bet līdz ar viņa nāvi nav arī vairs nekādu cerību. Veslijs le Klerks! Rītdienas problēma.

-    Tu domā Leonarda Ponsonbija slepkavību? Sievietes un bērna ar to seju identitāti? - Viņš bija viņai visu izstāstījis.

-Jā. Un kas izraka tuneli, un kā Ponsonbijam izdevās slepkavību vietā iedabūt visu to aprīkojumu, sākot ar ģeneratoru un beidzot ar bankas seifa durvīm? Kas ierīkoja kanalizācijas sistēmu? Tas bija liels darbs! Tās vietas grīda atrodas trīsdesmit pēdu zem zemes. Parasti māju pagrabi jau desmit vai piecpadsmit pēdu dziļumā ir mikli, bet šis ir sauss kā vecs kauls. Apgabala inženierus tas fascinē, viņi nevar vien sagaidīt, kad varēs apsekot caurules.

-    Un vai tev šķiet, ka Klēra ir otrs Rēgs?

-    "Šķiet" nav īstais vārds. Mana sirds saka, ka viņa tā ir, mans prāts apgalvo, ka tas nav iespējams. - Viņš nopūtās. - Ja viņa ir otrs Rēgs, viņai ir izdevies tikt cauri sveikā.

-    Lai nu kā, - Desdemona mierināja, glāstīdama Karmīna matus, - vismaz slepkavības ir beigušās. Nolaupītu meiteņu vairs nebūs. Klēra viena pati to nevarētu paveikt, viņa ir sieviete, turklāt invalīde. Tā ka palūkojies uz visu no gaišās puses, Karmīn.

-    Tas ir, palūkojies uz to, cik stulbs esi bijis. Es šo lietu no sākuma līdz beigām esmu izmeklējis izcili nemākulīgi.

-    Tikai tāpēc, ka tie bija jauna veida noziegumi un jauna veida noziedznieki, mīļais. Tu esi neticami kompetents, augsti intelektuāls policists. Uztver Ponsonbija lietu kā jaunu pieredzi. Nākamreiz viss izvērsīsies labāk.

Viņš nodrebēja. - Ja man būtu izvēle, nākamās reizes nebūtu. Rēgu pasaulē nevar būt vairāki.

Viņa vairāk neko neteica, tikai apsvēra sacīto.

divdesmit devita nodaļa

Piektdiena, 1966. gada 11. marts

Patrikam, Polam un Lūkam vajadzēja nedaudz vairāk par nedēļu, lai pārmeklētu visu Ponsonbija slepkavību vietu, sākot ar operāciju galdu un beidzot ar vannasistabu. Galīgais Patrika un viņa ekspertu slēdziens skanēja, ka viņiem bija paveicies, ka bija pieķēruši Čārlzu Ponsonbiju kailu un noliekušos pār sasietu meiteni gultā, kas paredzēta mocībām.

- Tur viss bija tīrāks par lēdijas Makbetas rokām. Viņa pirkstu nospiedumi bija visur, tas tiesa, bet tas pagrabs ir zem viņa mājas un viņam pieder, tā ka kāpēc gan lai tā nebūtu? Bet nekur nebija ne asiņu, ne ķermeņa sekrētu, miesas audu vai matu - ne kripatas, pilnīgi nekā. Kas attiecas uz Klēru, tad viņas pirkstu nospiedumu nekur nav, pat ne uz sviras aiz krāsns.

Viņi bija salasījuši kopā Ponsonbija tīrīšanas aprīkojumu, pārsteigti par ieguldītā darba apjomu, par apsēstību, kas to visu bija radījusi. Būdams mediķis, Ponsonbijs zināja, ka siltums fiksē asinis un miesas daļiņas, tāpēc šļūtene, ko viņš izmantoja vispirms, un ūdensmetējs, ko lika lietā pēc tam, padeva aukstu ūdeni. Talismanu nišu noslēdza tērauda bīdāmās durvis. Kad viss atkal bija sauss, viņš virsmas vēlreiz notīrīja ar tvaiku. Visbeidzot visu pārslaucīja ar ēteri. Ķirurģiskie instrumenti, gaļas āķis un tā vinča, kā arī peņa uzmavas pirms pārējām tīrīšanām tika izmērcētas asinis iznīcinošā šķīdumā. Arī tos vēlāk noslēdza atsevišķi.

Kad pagrabā neko neatrada, viņi ķērās klāt notekcaurulēm, kuras pievadīja ūdeni bez organiskiem piemaisījumiem. Pret- plūsma nedarbojās, liekot atsūtītajiem inženieriem domāt, ka izteka nebija ievietota septiskā tvertnē. Ponsonbijs bija ierīkojis izteku kādā pazemes strautā, kuru šajā apkārtnē bija daudz. Viņiem atlika tikai cerība, ka kaut kas atklāsies, aizro- koties līdz caurulēm un tās izsekojot.

Kad apgabala inženieri sāka ar eskavatoriem rakāties pa viņas dārzu, pilnīgi bezjēdzīgi nopūloties, Klēra Ponsonbija iesniedza oficiālu sūdzību par viņas īpašuma ļaunprātīgu izpostīšanu un pieprasīja tiesai ļaut aklai sievietei attiecīgajā īpašumā dzīvot bez pastāvīgas un ārkārtīgi nepatīkamas Halomenas policijas un viņu sabiedroto klātbūtnes. Tā kā Čārlzs Ponsonbijs bija pilnīgi droši identificēts kā Konektikutas Briesmonis un nekas, kas tiktu atklāts Ponsonbijleinas sestajā namā, nebija īpaši vajadzīgs papildu pierādījumiem, misis Ponsonbijai bija gana.

-    Tā aka ir īsts bezdibenis, un no pumpja nāk pamatīgs spiediens, - galvenais inženieris, pārtraukts darbā, niknojās. Tā kā tur ir gan briežu parks, gan piecus akrus lieli zemes īpašumi ar mājām, ūdens līmenis ir augsts un tā vietējais patēriņš - zems. Nekādu organisku piemaisījumu nav, jo tas maita noteikti pēc katras slepkavības aizlaida notekā galoniem ūdens. Izteka ir Saunda līča dibenā. Un kāda, pie velna, tur starpība? Viņš ir beigts. Slēdziet šo lietu, leitnant, kamēr vēl tā stulbā kuce nav iesūdzējusi jūs personīgi.

-    Tā ir pilnīga mistika, Patsij, - Karmīns sacīja brālēnam.

-    Pasaki man to, ko es vēl nezinātu.

-    Acīmredzot Čaks bija stiegrains un spēcīgs, tomēr man viņš ne uz bridi nešķita atlētisks, un viņa kolēģi no Hjū bija pārliecināti, ka viņš pat krānam blīvi nespētu nomainīt. Tomēr tas, ko mēs atradām, ir apbrīnojami uzbūvēts no dārgiem materiāliem. Kurš, ellē ratā, ieklāja mākslīgā marmora grīdu un neatzīstas pat tagad, kad noslēpums vienalga ir atklāts? Un kanalizācija? Kopš kara laikiem nav bijis neviena ziņojuma par pazudušu santehniķi vai grīdu licēju! - Karmīns grieza zobus. - Ģimenei naudas nav, to mēs zinām. Klēra un Čaks dzīvoja tik grezni, ka noteikti iztērēja viņa algu līdz pēdējam centam. Un tomēr pagrabā ir ieguldīts divsimt tūkstošu vērts darbs un materiāli. Pie joda, neviens neatzīstas, ka būtu pārdevis viņiem audeklu vai plastmasu galvu iekausēšanai!

-    Citējot galveno inženieri, Karmīn, - kāda tam nozīme? Ponsonbijs ir miris, un ir laiks slēgt šo lietu, - Patriks noteica, paplikšķinādams Karmīnam pa plecu. - Kāpēc raizēties par mirušo? Tā vietā padomā par Desdemonu. Kad būs kāzas?

-    Tev viņa nepatīk, Patsij, vai ne?

Patrika zilās acis pietumsa, taču nenovērsās. - Pareizāk būtu runāt pagātnē. Man viņa nepatika sākumā - viņa bija pārāk svešāda, pārāk ārzemnieciska, pārāk auksta. Bet tagad viņa ir mainījusies. Es ceru, ka ar laiku es viņu mīlēšu vairāk, jo man viņa jau ir iepatikusies.

-    Tu neesi vienīgais. Tava un mana mamma abas trīc un dreb. O, protams, viņas sajūsmā pūš un elš, bet es taču neesmu detektīvs tāpat vien. Tā ir tikai fasāde, lai apslēptu bažas.

-    Kas tikai aug augumā, jo viņa ir krietni garāka par tevi, - Patriks iesmējās. - Mammām un tantēm, un māsām tas riebjas. Redzi, viņas cerēja, ka otrā misis Delmoniko būs jauka itāliešu meitene no Halomenas austrumiem. Bet tev jaukas meitenes nepatīk, vai nu viņas būtu itālietes, vai ne. Un man Desdemona patīk daudz labāk nekā Sandra. Desdemonai ir smadzenes.

-    Tās saglabājas ilgāk par seju un augumu.

Tajā pēcpusdienā lieta tika oficiāli slēgta. Kad tiesu medicīnas slēdziens bija nonācis Halomenas policijas departamentā, bija jāatzīst, ka nevar atrast nekādus pierādījumus Klēras līdzdalībai slepkavībās. Ja Karmīnam būtu bijis laiks, viņš būtu varējis iet pie Silvestri un prasīt no jauna uzsākt Leonarda Ponsonbija un nezināmās sievietes un viņas bērna slepkavības 1930. gadā, bet noziegumi nevienu negaida, īpaši jau detektīvu. Divas nedēļas pēc tam, kad tika nošauts Čārlzs

Ponsonbijs, visa Karmīna uzmanība bija pievērsta kādai narkotiku lietai. Atkal pazīstamā laukā! Noziedznieki, par kuriem viņš zināja, ka tie ir vainīgi; viņa prasmes liktas lietā, lai savāktu pierādījumus, kas tos nogādātu tiesā.

trīsdesmitā nodaļa

Pirmdiena, 1966. gada 28. marts

Marta beigās pār Hjūlinga Džeksona neiroloģisko pētījumu centru beidzot nokrita Dāmokla zobens.

Kad pulksten desmitos valde sapulcējās Hjū apspriežu zālē, klāt bija visi valdes locekļi, izņemot Profesoru Robertu Mordentu Smitu, kurš pirms divām nedēļām bija izlaists no Māršmeinoras, bet nenāca laukā no sava pagraba ar vilcieniem. Tas apkaunoja Rodžeru Pārsonu junioru, kuram nepatika doma, ka viņš tā bija kļūdījies par Bobu Smitu.

- Būdama biznesa direktore, mis Duprē, lūdzu, ieņemiet vietu, - Pārsons īsi noteica, tad jautājoši paskatījās uz Tamāru. - Mis Viliča, vai esat gatava protokolēt?

Tas bija pamatots jautājums, jo viņu priekšā sēdošā mis Viliča nepavisam neatgādināja to sievieti, kādu viņu bija pazinuši pirms tam. Viņas starojums bija izdzisis, nodomāja Ričards Spaits.

-Jā, mister Pārson, - neizteiksmīgi atbildēja Tamāra.

Prezidents Meisons Makintošs jau zināja to, ko Dīns Vil- bērs Daulings vēl tikai nojauta. Tomēr gan viena zināšana, gan otra spēcīgā nojausma vienlīdz labi palīdzēja sejas izteiksmēm būt rāmām un ķermeņiem - atslābinātiem. Čabas Universitāte mantos Hjū, tik daudz bija skaidrs, līdz ar lielām naudas summām, kas netiks veltītas neiroloģiskiem pētījumiem.

Uz sava plānā, asā deguna uzstutējis pusapaļas brilles, Rodžers Pārsons juniors sāka nolasīt juristu slēdzienu par viņa mīļotā tēvoča testamentu tikai un vienīgi attiecībā uz fondu, kas finansēja Hjū. Pagāja četrdesmit piecas minūtes visgarlaicīgākā un sausākā priekšlasījuma, bet tie, kas bija spiesti to noklausīties, rādija uzmanīgas un ieinteresētas sejas, vienīgi ne Ričards Spaits, uz kura pleciem gulsies visapnicīgākie šī pasākuma aspekti. Viņš pagrieza savu krēslu tā, lai varētu skatīties ārā pa logu, un vēroja, kā divi velkoņi pavada lielu naftas kuģi uz tā enkurvietu pie jaunā ogļūdeņraža rezervuāru kompleksa Oukstritas galā.

-    Mēs, protams, varētu fonda simt piecdesmit miljonu lielo kapitālu līdz ar uzkrātajiem procentiem absorbēt mūsu uzņēmumos, - Pārsons paziņoja sava priekšlasījuma beigās, - bet Viljams Pārsons nebūtu tā gribējis - par to mēs, viņa māsas bērni un mazbērni, esam cieši pārliecināti.

Ha, ha, ha, sprieda M. M., tā jau jūs ari negribat to čupu absorbēt! Bet šo domu jūs atmetāt, kad es pateicu, ka Čaba jūs iesūdzēs tiesā. Jūsu izredzes, lielākais, ir nogrābt uzkrātos procentus, kas vien jau būs glīts, labs papildinājums Pārson Products.

-    Tāpēc mūsu priekšlikums: puse kapitāla jānodod Čabas Medicīnas skolai, lai finansētu Hjūlinga Džeksona centra turpmāko darbību, lai kādu virzību tā ņemtu. Ēka un zeme, uz kuras tā atrodas, tiks ziedota Čabas Universitātei. Un atlikušais kapitāls tiks nodots Čabas Universitātei, lai finansētu kādu lielu projektu, par ko izšķirtos universitātes valde. Ar noteikumu, ka katra šī projekta daļa nesīs Viljama Pārsona vārdu.

0, lieliski! - bija skaidri rakstīts Dīna Daulinga sejā, kamēr M. M. seja palika pilnīgi nekustīga. Dīns Daulings apsvēra iespēju Hjū pārveidot par organisko psihožu pētījumu centru. Viņš bija mēģinājis pārliecināt Klēru Ponsonbiju ziedot viņas mirušā brāļa smadzenes pētījumiem, bet saņēmis pieklājīgu atteikumu. Tās tik būtu psihopāta smadzenes! Ne jau tāpēc, ka viņš būtu gaidījis ieraudzīt kādas uzkrītošas anomālijas no anatomiskā viedokļa, bet bija cerējis uz lokālu atrofiju pirms- pieres smadzeņu garozā vai kādu novirzi corpus striatum. Vai pat nelielu ļaundabīgu audzēju nervā.

Meisona Makintoša domas vijās ap ēkām, kuras varētu nest Viljama Pārsona vārdu. Vienai no tām bija jābūt mākslas galerijai pat tad, ja tā paliktu tukša līdz brīdim, kad pilnīgi visi Pārsoni būs miruši. Kaut tā diena pienāktu drīzāk!

-    Mis Duprē, - sacīja Rodžers Pārsons juniors, - jūsu pienākums būs izplatīt šo oficiālo paziņojumu, - viņš pagrūda pāri galdam papīra kaudzīti - visiem Hjūlinga Džeksona centra darbiniekiem. Slēgšana gaidāma piektdienā, divdesmit devītajā aprīlī. Visa aprīkojuma un mēbeļu turpmākais izmantojums būs Medicīnas skolas ziņā. Tas ir, ja neņem vērā atsevišķus priekšmetus, kas tiks ziedoti apgabala tiesu medicīnas laboratorijai kā mūsu pateicības apliecinājums. Viens no šiem priekšmetiem būs jaunais elektronu mikroskops. Redziet, es aprunājos ar Konektikutas gobernatoru, kurš man pastāstīja, cik nozīmīga - un cik slikti finansēta - ir kļuvusi tiesu medicīna.

Nē, nē, nē! - domāja Dīns Daulings. Tas mikroskops ir mans!

-     Prezidents Makintošs man ir apsolījis, - Rodžera Pārsona juniora vienmuļā balss turpināja žūžot, - ka ikviens, kurš vēlēsies palikt šeit strādāt, drīkstēs palikt. Tomēr atalgojums tiks pārskatīts un samērots ar Medicīnas skolas standarta fiskālo politiku. Pētnieki, kas būs ar mieru, strādās profesora Frenka Vatsona vadībā. Tiem, kuri nevēlēsies palikt, mis Duprē, jūs nokārtosiet atlīdzību viena gada algas apmērā plus visus pensijas maksājumus.

Viņš nokremšļojās un sakārtoja brilles. - Šim noteikumam ir divi izņēmumi. Viens no tiem ir Profesors Bobs Smits, kurš diemžēl nav pie pietiekami labas veselības, lai turpinātu jebkāda veida darbu medicīnas laukā. Tā kā viņa ieguldījums sešpadsmit gados ir bijis apbrīnojams, mēs esam nokārtojuši viņam kompensāciju šeit aprakstītajā veidā. - Uz Desdemonas pusi tika pagrūsta vēl viena papīra lapa. - Otrais izņēmums esat jūs pati, mis Duprē. Diemžēl biznesa direktora postenis vairs nepastāvēs, un prezidents Makintošs man ir norādījis, ka līdzvērtīga vieta universitātē nav iespējama. Tāpēc mēs esam vienojušies, ka jūsu atlīdzība sastāvēs no tā, kas rakstīts šeit. - Trešā papīra lapa.

Desdemona iemeta aci. Divu gadu alga plus visi pensijas maksājumi. Ja viņa apprecētos un vispār vairs nestrādātu, viņai vienalga klātos diezgan labi.

-    Tamāra, iedarbini kafijas automātus, - viņa norīkoja.

-    Es dodu Dīnam Daulingam divus gadus, lai to visu pilnīgi izbojātu, - viņa tovakar sacīja Karmīnam. - Viņš ir pārāk labs psihiatrs, ne neirologs, lai spētu no laba pētniecības centra izdabūt visu iespējamo. Visi ķertie profesori viņu piemuļķos. Pasaki Patrikam, lai viņš neklīrējas ar aprīkojumu, Karmīn. Lai viņš ņem to ciet, kamēr neviens nav pārdomājis.

-    Viņš skūpstīs zemi zem tavām kājām, Desdemona.

-    Tā nevajadzētu, tas ir mans pienākums. - Viņa apmierināti nopūtās. - Lai nu kā būtu, tavai līgavai ir krietns pūrs. Ja tu vari atļauties uzturēt mani un mūsu bērnus, cik nu tev šķistu pietiekami, tad ar manu pūra naudu vajadzētu pietikt, lai nopirktu mums pienācīgu māju. Man ārkārtīgi patīk šis dzīvoklis, bet tas nav piemērots ģimenei.

-    Nē, - viņš piekrita, saņemdams viņas rokas, - savu pūru tu paturi sev. Tad, ja tu pēkšņi pārdomāsi, tu vienmēr varēsi doties mājās uz Londonu. Man naudas netrūkst, tiešām.

-    Nu ko, - viņa atbildēja, - tad padomā par šādu iespēju, Karmīn. Kad Edisons Forbss izlasīs Rodžera Pārsona juniora paziņojumu, viņš būs pilnīgā šokā. Strādāt Frenka Vatsona pakļautībā? Edisons drīzāk mirtu no sifilisa! Viņš paziņoja, ka dosies strādāt uz Hārvardu kopā ar Neru Čandru, bet es domāju, ka Hārvardai klīnisko neirologu netrūkst, tāpēc ceru, ka viņš uz to neliek pārāk lielas cerības. Lieta tāda, ka man ārkārtīgi patīk Forbsu māja. Ja Forbsi izvāksies, droši vien to pārdos par veselu kaudzi naudas, bet vai mums finansiālā ziņā būtu kādas izredzes to nopirkt? Vai šis dzīvoklis pieder tev, vai arī tu to īrē?

-    Šis ir dzīvokļu kooperatīvs, man tas pieder. Man šķiet, mēs varēsim mēģināt iegūt Forbsu māju, ja tev tā tik ļoti patīk.

Vieta ir ideāla - Halomenas austrumi, manas ģimenes rajons. Lūdzu, mēģini iemīlēt manu ģimeni, Desdemona, - viņš diedelēja. - Mana pirmā sieva domāja, ka viņu izspiego, jo mana vai Patsija mamma vai arī kāda no mūsu māsām allaž negaidīti iegriezās viesos. Bet tā nebija. Itāļu ģimenēs ir ciešas saites.

Kaut arī Desdemonas izskats nebija īpaši mainījies, Karmīna acīs viņa savādā kārtā vairs nebija tik parasta kā kādreiz. Nebija tā, ka mīlestība būtu viņu padarījusi aklu, - drīzāk varētu teikt: tā bija viņam atvērusi acis.

-     Es esmu diezgan kautrīga, - viņa atzinās, saspiezdama viņa roku, - un tāpēc varu šķist snobiska. Man šķiet, ka man nebūs nekādu problēmu iemīlēt tavu ģimeni, Karmīn. Un viens no iemesliem, kāpēc es tik ļoti iekāroju Forbsu māju, ir tas tornītis. Ja Sofija kādreiz gribētu pārcelties šurp, varbūt mācīties Dormeras skolā un tad par tās turpinātāju izdaudzinātajā Čabā, tur viņai būtu lielisks miteklis. No tevis teiktā man šķiet, ka viņai ir vajadzīgas īstas mājas, nevis Hemptonkortas pils. Ja tu viņu nenotversi tagad, vēl pēc gada viņa aizlaidīsies pie hipijiem Heitešberijā.

Viņam acīs sariesās asaras. - Es neesmu tevi pelnījis, - viņš sacīja.

-    Muļķības, gan jau esi! Cilvēki vienmēr dabū to, ko ir pelnījuši.

Piektā dala

1966. gada pavasaris un vasara

trīsdesmit pirmā nodaļa

Nedēļā, kas sekoja Veslija le Klerka apsūdzībai Čārlza Ponsonbija slepkavībā, visā štatā mainījās noskaņojums, ko vēl uzkurināja televīzija. Sabiedrības sašutums par Konektikutas Briesmoņa eksistenci drīzāk tikai pieauga, nevis aprima. Viņu uzskatīja par pierādījumu bezdievībai, pagrimušai morālei, ētikas zudumam, pasaules neprātam mūsdienu spiediena rezultātā, tehnoloģiju lavīnas spiedienā. Sabiedrība pacieta ģenētikas dīvaiņus, ļaujot viņiem nobriest jauna veida slepkavās. Tomēr neviens nepamanīja, ka viņi izskatījās pēc parastiem, likumu godājošiem pilsoņiem. Un patiesībā viņu kļuva arvien vairāk.

Veslija vēlēšanās bija piepildījusies: viņš bija kļuvis par varoni. Kaut ari liela daļa viņa apbrīnotāju bija melnādainie, daudzi tādi arī nebija, un visi bija pārliecināti, ka Veslijs le Klerks bija panācis taisnību, kas nebūtu pa spēkam likumam. Ja balto likuma aizspriedumi dažos štatos jau bija apsīkuši, bet citos pamazām pagaisa, tad dažreiz to nebija tik viegli saskatīt. Bija daudz vienkāršāk skatīties, kā daži Briesmoņa upuru ģimeņu locekļi parādījās televīzijas programmās, kur viņiem uzdeva jautājumus bez jebkādas morāles, ētikas vai pat tīras pieklājības. Kāda bija sajūta, skatoties uz jūsu meitas galvu, iekausētu caurspīdīgā plastmasā? Vai jūs raudājāt? Vai zaudējāt samaņu? Ko jūs domājat par Vesliju le Klerku?

Veslijs bija apsūdzēts par pirmās pakāpes slepkavību ar iepriekšēju nodomu, un vienīgais, par ko varēja jurisdiski cīnīties, bija iepriekšējais nodoms. Atrazdamies uzmanības centrā, Veslijs pilnībā apzinājās: ja viņš vēlas tur palikt, viņam ir jādodas uz tiesu. Atzīšanās nozīmētu, ka viņam tiesā būtu jāierodas tikai uzklausīt spriedumu. Tāpēc viņš paziņoja, ka savu vainu neatzīst, un tika paturēts pirmstiesas apcietinājumā bez tiesībām uz galvojumu. Ārpus tiesas pēc noklausīšanās pie Veslija vērsās augsta līmeņa baltais advokāts, kas sevi iepazīstināja kā Veslija jaunās aizstāvības komandas līderi. Aiz viņa stāvēja vēl bariņš treknu advokatūras runču, kas būšot pārējā komanda. Viņiem visiem par šausmām, Veslijs no šādiem pakalpojumiem atteicās.

- Vācieties, un pasakiet Muhamedam el Nesram, ka es esmu redzējis īsto gaismu, - Veslijs pavēlēja. - Es visu darīšu kā nabadzīgs melnais, mans advokāts būs valsts nozīmēts. - Viņš ar roku pamāja uz vietu, kur stāvēja jauns melnādainais vīrietis ar dokumentu somu rokā. Veslija sejai pārslīdēja viegla sāpju izteiksme, un viņš nopūtās: - Tas būtu varējis būt es pēc desmit gadiem, taču es esmu izvēlējies savu ceļu.

Kad bija pārgājusi slimīga jūsma par braucienu uz cietuma kameru kopā ar Karmīnu Delmoniko, Veslijs bija krietni mainījies, iespējams, to neietekmēja Karmīna teiktais, bet atceroties, kā trīs pēdu attālumā no viņa izdzisa dzīvības gaisma cilvēka acīs. No Čārlza Ponsonbija palika pāri tikai čaula, un Vesliju biedēja doma, ka viņš bija atbrīvojis neiedomājami ļaunu dvēseli, kas tagad meklēja citu ķermeni, kurā iemiesoties. Allāhs cīnījās ar Kristu un Budu, un Veslijs sāka skaitīt lūgsnas visiem trim.

Tomēr viņš sajuta arī spēka, savāda spēka pieplūdumu. Kaut kā viņam izdosies šo milzīgo kļūdu pārvērst uzvarā.

Pirmās uzvaras zīmes bija redzamas, kad viņu nosūtīja uz Halomenas apgabala cietumu uz mēnešiem starp noziegumu un tiesas spriedumu. Kad viņš tur ieradās, ieslodzītie mežonīgā priekā viņam uzgavilēja. Viņa gulta četru cilvēku kamerā bija nokrauta ar dāvanām: tur bija cigaretes un cigāri, šķiltavas, žurnāli, saldumi, stilīgi apģērba aksesuāri, Rolex zelta pulkstenis, deviņas zelta ķēdītes, iesārts gredzens ar lielu dimanta aci. Nebija nekādas vajadzības baidīties, ka viņu varētu izvarot dušās. No sargiem ari nekādas nepatikšanas nebija gaidāmas: tie visi viņam cieņā pamāja, uzsmaidīja, rādīja iedrošinošus žestus. Kad viņš palūdza lūgšanu paklājiņu, kā uz burvju mājiena parādījās skaists irāniešu paklājs, un, kad vien viņš parādījās ēdnīcā vai pagalmā, viņam atkal uzgavilēja. Gan melnādainie, gan baltie, gan sargi, gan cietumnieki viņu mīlēja.

Daudzi visdažādāko rasu un ādas krāsu cilvēki uzskatīja, ka Vesliju le Klerku vispār nevajadzētu sodīt. Laikrakstu redakcijas visā valstī pārplūdināja vēstules. Radio tiešraides karstie telefoni bija pārslogoti. Uz gubernatora galda krājās telegrammas. Apgabala prokurors mēģināja Vesliju pārliecināt atzīties slepkavībā bez iepriekšēja nodoma, kas daudzkārt samazinātu sodu, bet jaunizceptais varonis šajā spēlītē negribēja piedalīties. Viņš gribēja tikt uz tiesu un tur ari tika.

Tiesas process notika jūnija sākumā, kaut vajadzēja notikt vairākus mēnešus agrāk. Juridiskās varas pārstāvji bija izlēmuši, ka lietas novilcināšana visu padarīs tikai vēl ļaunāku. Tas nebija nekāds sīks skandāls, ko cilvēki drīz vien aizmirsīs. Labāk to nodarīt un izbeigt!

Vēl nekad zvērinātie nebija izraudzīti tik rūpīgi. Astoņi no tiem bija melnādainie, četri - baltie, sešas bija sievietes, un seši - vīrieši, daži bija turīgi, daži vienkārši strādnieki, divi bez pašu vainas bija bezdarbnieki.

Veslijs tiesā stāstīja, ka viņš neesot izplānojis neko tālāk par cepures uzlikšanu - ka satrakotais pūlis esot viņu novedis līdz tam, kas beigās notika, - un ka viņš neatceroties, ka būtu izšāvis, pat neatceroties, ka viņam vispār būtu bijis ierocis. Fakts, ka nodarījums bija ierakstīts video, bija nenozīmīgs. Viņa vienīgais nodoms bija protestēt pret to, kā izturas pret viņa cilvēkiem.

Zvērinātie lēma par labu slepkavībai bez iepriekšēja nodoma un stingri rekomendēja tiesai izturēties iecietīgi. Tiesnesis Duglass Tveits, kurš nebija iecietīgs vīrs, piesprieda divdesmit gadus ieslodzījumā, divpadsmit - pirms tiesībām uz apžēlošanu. Tas bija apmēram tāds sods, kāds tika gaidīts.

Tiesas prāva aizņēma piecas dienas un beidzās piektdienā, iezīmējot kulmināciju tajā pavasarī, kādu vismaz gubernators vairs nekad negribēja piedzīvot. Demonstrācijas bija izvērtušās dumpjos, dega mājas, tika izdemolēti veikali, izskanēja šāvieni. Par spīti tam, ka viņa māceklis Ali el Kadi bija vērsies pret viņu, Muhameds el Nesrs izmantoja izdevību un veda Melno brigādi nelielā karagājienā, kam pienāca gals, kad kratīšana Piecpadsmitās ielas astoņpadsmitajā namā atklāja tūkstošiem šaujamieroču. Neviens policists nevarēja saprast, kāpēc Muhameds savu arsenālu nebija pārvietojis jau labu laiku pirms kratīšanas. Vienīgi Karmīns, kurš domāja, ka Muhameds ir kļūdījies un to zina. Pat viņa paša vīri sāka vairāk apbrīnot Vesliju le Klerku.

Neraugoties uz Melnās brigādes likteni, nedēļu pirms Veslija tiesas prāvas sākuma kļuva skaidrs, ka tā izvērtīsies par milzīgu masu demonstrāciju Briesmoņa slepkavas atbalstam un ka ne visi, kas dodas uz Halomenu, ir miermīlīgi noskaņoti. Spiegi un informatori ziņoja, ka pirmdienas rītausmā, kad sāksies Veslija tiesa, Halomenas Pļavā pulcēsies 100 000 melnādaino un 75 000 balto piketētāju. Tie ieradās pat no tik attālām vietām kā Losandželosa, Čikāga, Batonrūža (Veslija dzimtā pilsēta) un Atlanta, bet lielākā daļa dzīvoja Ņujorkā, Konektikutā vai Masačūsetsā. Bija noteikta tikšanās vieta: Mal- traveras parks - botāniskais dārzs desmit jūdzes no Halomenas. Un tur, sākot ar sestdienu, pulcējās tūkstošiem cilvēku. Gājiens uz Halomenas Pļavu bija paredzēts pirmdienā pulksten piecos no rīta, un tas bija ļoti labi organizēts. Šausmu pārņemtie Halomenas iedzīvotāji ar dēļiem aiznagloja veikalu logus, durvis un māju pirmā stāva logus, baidīdamies no ielu grautiņiem, kas noteikti bija gaidāmi.

Svētdienas rītā gubernators lūdza Nacionālās gvardes palīdzību, kas pirmdienas rītausmā dārdot ieripoja Halomenā, lai būtu Pļavā vēl pirms protestētājiem. Tur bija mašīnas ar kareivjiem, bruņumašīnas un kravas mašīnas sadrebināja Halomenu līdz pašiem pamatiem. Iedzīvotāji visā noskatījās ar platām acīm, drebēdami šausmās.

Bet protestētāji neieradās. Neviens īsti nezināja, kāpēc. Varbūt viņus nobiedēja izredzes stāties pretī bruņotiem spēkiem vai arī lielākā daļa vispār nemaz negribēja iet tālāk par Maltraveras parku. Pirmdienas pusdienlaikā Maltraveras parks bija tukšs kā izslaucīts. Veslija le Klerka tiesas laikā Halomenas Pļavā protestēja tikai kādi piecsimt demonstranti, kas izskatījās sīki Nacionālo gvardu jūrā, un, kad piektdienas pēcpusdienā tika paziņots spriedums, arī šie piecsimt klusi kā jēri izklīda pa mājām. Vai tā bija oficiālās varas oficiālā izpausme? Vai ari tos, kas bija sanākuši Maltraveras parkā, apmierināja jau tikai pati sapulcēšanās?

Veslijs le Klerks neizniekoja laiku, uztraucoties vai prātojot par saviem atbalstītājiem. Piektdienas vakarā viņu pārveda uz augstas drošības pakāpes cietumu štata ziemeļos, un nākamajā pirmdienā Veslijs lūdza cietuma priekšniekam atļauju studēt juridiskās sagatavošanās kursā. Cietuma priekšnieks bija gudrs vīrs un ar prieku to atļāva. Galu galā - Veslijam le Klerkam bija tikai divdesmit pieci gadi. Ja viņu apžēlos pēc pirmā pieprasījuma, viņam būs trīsdesmit septiņi un droši vien doktora grāds jurisprudencē. Viņa sodāmība liegs viņam kļūt par advokātu, bet iegūtās zināšanas bija daudz nozīmīgākas. Viņa specialitāte būs Savienoto Valstu Augstākā tiesa. Galu galā - viņš bija Briesmoņa Slepkava, Halomenas Svētais. Sapūsti skaudībā, Muhamed el Nesr, tu esi pagātne. Es esmu karalis.

trīsdesmit otra nodaļa

Karmīns un Desdemona apprecējās maija sākumā un devās izbaudīt medusmēnesi Losandželosā, kur viesojās pie Miroņa Mendela Mandelbauma. Hemptonkortas pils kopija bija tik milzīga, ka viņu klātbūtne nesagādāja nekādas neērtības ne Mīronam, ne Sandrai. Mīrons bija viņu rīcībā, kad vien kaut ko savajadzējās, bet Sandra peldēja svētlaimīgā aizmirstībā. Karmīnam un Mīronam par nelielu pārsteigumu, Sofija izlēma, ka viņai patīk Desdemona, kuras teorija par šo jautājumu bija tāda, ka viņas pameita novērtē pamātes nopietno attieksmi bez satraukuma. Viņa izturējās pret meiteni kā atbildīgu, saprātīgu pieaugušo. Zīmes bija labvēlīgas.

Halomenā viss tik labi nerādījās. It kā Hjū pēdējo mēnešu laikā jau nebūtu pārcietis gana daudz skandālu un sensāciju, tā agonija radīja vēl vienu, kad misis Robiņa Forbsa iesniedza Halomenas policijai sūdzību, ka viņas vīrs mēģinot viņu noindēt. Nopratināšanā, ko veica jaunieceltie detektīvseržanti Eibs Goldbergs un Korijs Māršals, doktors Edisons Forbss ar indīgu naidu noraidīja šo apsūdzību, atļāva viņiem paņemt paraugus no jebkurām ēdamām vai dzeramām lietām viņu mājā un patvērās savā ligzdā. Kad analīžu rezultāti (ieskaitot vēmekļu, fekāliju un urīna analīzes) bija negatīvi, Forbss sakravāja savas grāmatas un papīrus, sakārtoja divus koferus un devās uz Fortlauderdeilu. Tur viņš pievienojās ienesīgai ārstu praksei geriatiskajā neiroloģijā. Triekas un vecuma plānprāts viņu nekad nebija interesējuši, tomēr tas bija daudz labāk nekā profesors Frenks Vatsons un misis Robiņa Forbsa, ar kuru viņš iesniedza šķiršanos. Kad Karmīna juristi ar viņu sazinājās, lai pārrunātu viņa mājas pirkumu Halomenas austrumos, Edisons to pārdeva par daudz zemāku cenu, nekā bija tās patiesā vērtība, lai ieriebtu Robinai, kura pieprasīja pusi. Pēc mokošām pārdomām par to, kurai meitai viņa būtu vajadzīga vairāk, Robiņa pārcēlās uz Bostonu pie Robertas - topošās ginekoloģes. Robiņa aizsūtīja māsai līdzjūtības vēstuli, bet Robertai patiesībā tīri labi patika, ka viņai ir mājkalpotāja.

Tas viss nozīmēja, ka Desdemona varēja Sofijai piedāvāt īpašumtiesības uz torni.

- Tas ir diezgan satriecošs, - viņa rāmi stāstīja, negribēdama izklausīties pārāk dedzīga. - Augšējai istabai ir jumta terase - to tu varētu izmantot kā savu dzīvojamo istabu -, un istabā zem tās varētu iekārtot nelielu guļamistabu, ja nedaudz nodalītu, lai ierīkotu vannasistabu un nelielu virtuvi. Mēs ar Karmīnu domājām, ka tu varbūt vēlētos pabeigt vidusskolu Dormeras skolā, tad domātu par kādu labu universitāti. Kas zina, varbūt tad, kad tev pienāks laiks mācīties universitātē, Čaba būs partneruniversitāte. Vai tevi tas interesētu?

Izlutinātā pusaudze priekā spiedza. Sofija apmeta rokas ap Desdemonu un cieši viņu apskāva. - Lūdzu, jā!

Bija jūlija beigas, kad Karmīns saņēma ziņu no Klēras Pon- sonbijas, ka tā vēloties viņu satikt. Viņas lūgums bija pārsteigums, bet pat viņa nespēja sabojāt viņa līksmo garastāvokli šajā skaistajā, ziedošajā dienā, kuru pildīja putnu dziesmas. Pirms divām nedēļām no Losandželosas bija ieradusies Sofija un joprojām nespēja izlemt, vai sava torņa sienas izlīmēt ar tapetēm vai arī krāsot. Viņš brīnījās, par ko abas ar Desdemonu var sarunāties, tāpat kā brīnījās par savu kādreiz tik stīvo sievu. Cik vientuļa viņa bija bijusi, knapinādamās un krādama, lai nopirktu dzīvi, kāda, spriežot pēc tā, kāda viņa bija kļuvusi laulībā, nekad nebūtu viņu darījusi laimīgu. Kaut gan varbūt daļēji tam bija kāds sakars ar grūtniecību, kas bija tikko sākusies viņu kāzu dienā. Mazulis bija gaidāms novembrī, un

Sofija nevarēja vien sagaidīt. Nebija nekāds brīnums, ka pat Klērai Ponsonbijai nebija tādas varas, kas spētu sašūpot Karmīna labo noskaņojumu, izbaudot savu diezgan vēlu sasniegto laimi.

Viņa kopā ar suni gaidīja uz lieveņa. Divi krēsli stāvēja pie neliela niedru galdiņa, uz kura stāvēja krūze limonādes, divas glāzes un šķīvis ar cepumiem.

-    Leitnant, - viņa sacīja, kad viņš kāpa augšup pa kāpnēm.

-    Nu jau kapteinis, - viņš izlaboja.

-    Oho, oho! Kapteinis Delmoniko. Tas izklausās labi. Piesēdiet un iedzeriet citronu dzērienu. Tas ir gatavots pēc senas ģimenes receptes.

-    Paldies, es apsēdīšos, bet dzert gan negribu.

-Jūs neēstu un nedzertu neko, ko es būtu pagatavojusi, vai ne, kaptein? - viņa mīļi apvaicājās.

-    Godīgi sakot, ne.

-    Es jums piedodu. Tad vienkārši pasēdēsim.

-    Kāpēc jūs vēlējāties mani satikt, mis Ponsonbija?

-    Divu iemeslu dēļ. Vispirms es gatavojos pārcelties, un, kaut ari no saviem juristiem es esmu sapratusi, ka man to neviens nevar liegt, man šķita pienācīgi jums par to paziņot. Čārlza pikaps ir piekrauts ar lietām, ko es vēlos ņemt līdzi, un es esmu noalgojusi kādu Čabas studentu, kas šovakar aizvedīs mani un Bidiju uz Ņujorku. Es esmu pārdevusi mustangu.

-    Un es domāju, ka Ponsonbijleinas sestais nams ir jūsu mājas līdz mūža beigām?

-    Es esmu sapratusi, ka bez mīļā Čārlza māju nav nekur. Tad es saņēmu piedāvājumu par šo īpašumu, kuram nespēju atteikt. Būtu saprotami, ja jums liktos, ka to neviens negribēs pirkt, bet šis nav tāds gadījums. Majors F. Šārps Mainors man ir samaksājis glītu summu par māju, kuru, šķiet, gatavojas pārveidot par šausmu muzeju. Vairāki ceļojumu aģenti no Ņujorkas ir piekrituši piedāvāt divu dienu ceļojumus. Pirmā diena: mierīgs brauciens ar autobusu pa apburošajiem Konektikutas laukiem, pusdienas un naktsmītne Major Minor's viesnīcā - viņš to pārveido atbilstošā stilā. Otrā diena: ekskursija gida pavadībā pa Konektikutas Briesmoņa midzeni, iekļaujot rāpošanu caur leģendāro tuneli. Galā garantēti gaida brieži, kurus pabarot. Tad pastaiga atpakaļ uz Briesmoņa migu, kur autentiskā vidē apskatāmas četrpadsmit galvu imitācijas. Protams, fonā skanēs kliedzienu un gaudu ieraksts. Majors jau demolē veco dzīvojamo istabu, lai sasēdinātu trīsdesmit pus- dienotājus, un mūsu veco ēdamistabu pārvērtīs par virtuvi. Galu galā - šefpavārs taču nevar gatavot pusdienas uz Aga krāsns, kad cilvēki noraugās, kā tā kustas. Tad autobuss visus aizved atpakaļ uz Ņujorku, - Klēra omulīgi klāstīja.

Jēzus, kas par sarkasmu! Karmīns klausījās kā noburts, priecādamies, ka viņa neredz viņa pavērto muti.

-    Man likās, ka jūs nekam no tā visa neticat.

-    Es arī neticu. Tomēr man ir drošas ziņas, ka tādas lietas tiešām eksistē. Ja tā ir, es esmu pelnījusi no tām gūt kādu labumu. Tas man dod iespēju sākt visu no sākuma kaut kur tālu prom no Konektikutas. Es domāju par Arizonu vai Ņūmeksiku.

-    Vēlu veiksmi. Kāds ir otrais iemesls?

-    Paskaidrojums, - viņa sacīja, izklausīdamās maigāka, vairāk kā Klēra, kurai viņš bija jutis līdzi, kura viņam bija patikusi. Es jums piedodu to, ka esat truls stereotipisks policists, kaptein. Man jūs allaž šķitāt cilvēks, kas ir pilnībā nodevies darbam, - godīgs, pat altruistisks. Es saprotu, kāpēc mani sāka turēt aizdomās par šiem šausmīgajiem noziegumiem, jo jūs turpināt uzstāt, ka slepkava bija mans brālis. Manas pašas teorija ir tāda, ka mūs ar Čārlzu piekrāpa, ka kāds cits veica visus - ēe - uzlabojumus mūsu pagrabā. - Viņa nopūtās. - Lai kā arī būtu, es nolēmu, ka jūs esat gana labi audzināts, lai džentlmeniski uzdotu man jautājumus - pieklājīgi un diskrēti.

Beidzot uzvara! Karmīns ar sažņaugtām rokām paliecās uz priekšu. - Paldies, mis Ponsonbija. Es labprāt sāktu ar jautājumu par to, kas jums ir zināms par jūsu tēva nāvi.

-    Man jau likās, ka jūs to jautāsiet. - Viņa izstiepa savas garās, stiegrainās kājas un sakrustoja potītes, ar vienu pēdu spēlēdamās ar Bidijas kaklasiksnu. - Pirms depresijas mēs bijām ļoti bagāti un mēs dzīvojām labi. Ponsonbijiem allaž ir paticis labi dzīvot - laba mūzika, labs ēdiens, labi vīni, skaistas lietas visapkārt. Mammas ģimene bija līdzīga - viņa bija no Šeikerheitas, jūs jau zināt. Bet laulība netika noslēgta aiz mīlestības. Mani vecāki bija spiesti apprecēties, jo pieteicās Čārlzs. Mamma bija gatava darīt jebko, lai iegūtu tēti, kurš viņu tā īsti negribēja. Bet, kad apstākļi kļuva spiedīgi, viņš izpildīja savu pienākumu. Čārlzs piedzima pēc sešiem mēnešiem. Pēc diviem gadiem piedzima Mortons, un vēl divus pēc tam - es.

Viņas kāja aprima. Bidija smilkstēja, līdz tā atkal sakustējās, tad aizvēra acis un nolika galvu uz priekšķepām. Klēra turpināja.

-    Mums allaž bija gan mājkalpotāja, gan apkopēja. Ar to es domāju kalpotāju, kas dzīvoja pie mums un darīja vieglākus mājas darbus, izņemot ēdiena gatavošanu. Mammai patika gatavot, bet riebās mazgāt traukus vai mizot kartupeļus. Es nedomāju, ka viņa būtu bijusi īpaši tirāniska, bet kādu dienu mājkalpotāja uzteica vietu. Un tētis atveda mājās misis Katoni - Luīžu Katoni. Mamma bija pārskaitusies. Pārskaitusies! Kā viņš uzdrošinās uzurpēt viņas pirmtiesības un tā tālāk. Bet tētim, tāpat kā mammai, patika visu darīt pēc sava prāta, tāpēc misis Katone palika. Viņa bija īsts dārgums, kas pārliecināja mammu, - es domāju, ka mamma jau no paša sākuma zināja, ka misis Katone ir tēta mīļākā, bet ilgu laiku viss bija labi. Tad kādu dienu bija briesmīgs - vienkārši briesmīgs! - strīds. Mamma uzstāja, ka misis Katonei ir jāpazūd, tētis gribēja, ka viņa paliek.

-    Vai misis Katonei bija bērni? - Karmīns jautāja.

-Jā, maza meitiņa, vārdā Emma. Dažus mēnešus vecāka par mani, - Klēra sapņaini pasmaidīja. - Mēs kopā spēlējāmies un kopā ēdām. Mana redze jau tad nebija diez cik laba, un Emma savā ziņā bija mans suns pavadonis. Čārlzs un Mortons viņu ienīda. Redziet, tas strīds bija tāpēc, ka mamma atklāja, ka Emma ir tēta bērns - mūsu pusmāsa. Čārlzs atrada dzimšanas apliecību.

Viņa apklusa, ar pēdu joprojām ieskādama Bidijas pavadu.

-    Kāds bija strīda iznākums? - Karmīns mudināja.

-    Pārsteidzošs, tomēr ne negaidīts. Nākamajā dienā tētim bija steidzami jābrauc kārtot darīšanas un misis Katone ar Emmu devās projām.

-    Kad tas notika, ja ņem vērā jūsu tēva nāvi?

-    Ļaujiet padomāt… Man bija gandrīz seši gadi, kad viņu nogalināja, - tas bija gadu iepriekš. Ziema un ziema.

-    Cik ilgi misis Katone bija pie jums nodzīvojusi pirms aiziešanas?

-    Astoņpadsmit mēnešu. Viņa bija izcili skaista sieviete - Emma bija viņas kopija. Tumša. Jauktu asiņu, kaut gan vairāk baltā nekā kaut kas cits. Viņas balss bija jauka - dziedoša, medaina. Žēl, ka viņas teiktais šajā balsī vienmēr bija tik banāls.

-    Tātad jūsu māte viņu atlaida, kamēr tēvs bija projām.

-Jā, bet man šķiet, ka tur bija kas vairāk. Ja vien mēs,

bērni, būtu bijuši vecāki, es jums varētu pastāstīt vairāk, bet es, meitene, nebiju vecākā. Zēni, man šķiet, neko daudz neievēro, kad ir runa par emocijām. Mamma spēja iebiedēt cilvēkus. Viņā slēpās liels spēks. Mēs ar Čārlzu daudzas reizes par to runājām un nospriedām, ka mamma piedraudēja nogalināt Emmu, ja viņas abas nepazudīs uz visiem laikiem. Un misis Katone viņai noticēja.

-    Kāda bija jūsu tēva reakcija, kad viņš pārradās mājās?

-    Izcēlās liela kliegšana un strīds. Tētis iesita mammai, tad izmetās no mājas. Viņš neatgriezās ilgi - dienas, nedēļas? Ilgi. Es atceros, ka mamma bezjēdzīgi daudz skraidīja pa māju. Tad tētis atgriezās. Viņš izskatījās pēc rēga; tikko mamma mēģināja sarunāties un pieskarties, viņš vai nu viņai sita, vai sapurināja. Kāds naids! Un viņš - viņš raudāja. Mums šķita, ka visu laiku. Es uzdrošinos apgalvot, ka viņš atgriezās mājās mūsu dēļ, bet viņš nebija savā ādā.

-    Vai jūs domājat, ka jūsu tēvs devās meklēt misis Katoni, bet nevarēja viņu atrast?

Ūdeņaini zilās acis lūkojās aklā bezgalībā. - Nu, tas būtu loģisks izskaidrojums, vai ne? Šķiršanās pat tad bija diezgan piedodama, bet tētim labāk patika, ka misis Katone dzīvoja mājā kā kalpotāja. Mamma bija domāta ārējam iespaidam, misis Katone - miesas baudām. Kārību mulates apprecēšana būtu iznicinājusi tēta reputāciju, bet viņam tā bija svarīga. Galu galā - viņš bija Halomenas Ponsonbijs.

Viņa ir tik vēsa, Karmīns nodomāja. - Vai jūsu māte zināja, ka visa nauda bija pagaisusi Volstrītas sabrukumā?

-    Līdz tēta nāvei ne.

-    Vai viņa tēvu nogalināja?

-    0 jā. Tajā pēcpusdienā viņiem bija briesmīgākais strīds no visiem - mēs augšstāvā to dzirdējām. Mēs nevarējām sadzirdēt, ko tieši viņi viens otram kliedza, bet sapratām tik daudz, ka tētis ir atradis misis Katoni un Emmu, ka viņš ir izlēmis pamest mammu. Viņš uzvilka savu labāko uzvalku un aizbrauca savā mašīnā. Mamma mūs - visus trīs - ieslēdza Čārlza guļamistabā un aizbrauca mūsu otrā mašīnā. Sāka snigt. - Klēras balss izklausījās bērnišķa, it kā tikai atmiņas vien par šiem notikumiem pārvietotu viņu laikā. - Sniegpārslas riņķoja un riņķoja gluži kā stikla bumbā. Mēs gaidījām tik ilgi! Tad mēs izdzirdējām piebraucam mammas mašīnu un sākām dauzīties pie durvīm. Mamma tās atvēra, un mēs metā- mies laukā - mums tik ļoti vajadzēja uz tualeti! Puikas ļāva man iet pirmajai. Kad es iznācu laukā, mamma stāvēja priekšnamā ar beisbola nūju labajā rokā. Tā bija vienās asinīs, tāpat arī viņa pati. Tad Čārlzs ar Mortonu iznāca no vannasistabas, ieraudzīja viņu un aizveda. Viņi izģērba mammu un nomazgāja, bet es biju tik izsalkusi, ka nogāju lejā virtuvē. Čārlzs un Mortons iekūra uguni vecajā krāsnī tai vietā, kur tagad ir Aga, un sadedzināja beisbola nūju un viņas drēbes. Tik skumji! Mortons vairs nekad nebija tāds kā agrāk.

-    Jūs gribat teikt, ka līdz tam viņš bija… teiksim, normāls?

-    Pilnīgi normāls, kaptein, kaut ari vēl negāja skolā, - mamma mums neļāva sākt pirms astoņu gadu vecuma. Bet pēc tās dienas Mortons vairs neteica neviena vārda. Un likās nemanām neko sev apkārt. Tās dusmas! Mamma nebaidījās ne no kā un ne no viena. Vienīgi no saniknotā Mortona. Viņš bija kā ārprātīgs, nekontrolējams.

-    Vai ieradās policija?

-    Protams. Mēs sacījām, ka mamma bija kopā ar mums, gulēja gultā ar migrēnu. Kad viņai pateica, ka tētis ir miris, viņa krita histērijā. Atnāca Boba Smita māte, pabaroja mūs un sēdēja pie mammas. Pēc dažām dienām mēs uzzinājām, ka nauda ir izkūpējusi sabrukumā.

Karmīnam sāpēja ceļi. Krēsls viņam bija daudz par zemu. Viņš piecēlās un pastaigāja pa lieveni, ar acs kaktiņu ievērodams, ka Klēra Ponsonbija tik tiešām ir sagatavojusies doties ceļā. Pikaps, kas bija novietots piebraucamajā ceļā, bija piekrāmēts ar somām, kastēm un pāri saskaņotu ceļojuma lāžu no laikiem, kad cilvēki ceļoja laiskāk un gaumīgāk. Negribēdams atkal apsēsties, viņš atspiedās pret margām.

-    Vai jūs zinājāt, ka tajā naktī tika nogalināta arī misis Katone un Emma? - viņš jautāja. - Jūsu māte ar beisbola nūju nobeidza visus trīs.

Klēras seja sastinga pilnīgā, neviltotā šokā. Kāja, kas bija ieskājusi suni, pašāvās augšup kā piepešā nervn lēkmē. Karmīns ielēja glāzē citronu dzērienu, prātodams, vai nevajadzētu mēģināt atrast kaut ko stiprāku. Bet Klēra alkatīgi izdzēra dzērienu un atguvās.

-    Tātad tas ar viņām notika, - viņa lēni sacīja. - Un mēs ar Čārlzu visu laiku par to prātojām. Neviens mums nepateica, kas bija abi pārējie upuri, tikai runāja par satrakojušos klaidoņu bandu. Mēs pieņēmām, ka mamma izmantoja viņu darbošanos, lai noslēptu pašas izdarīto, ka abi pārējie bija bandas locekļi.

Piepeši viņa paliecās uz priekšu savā krēslā un lūdzoši pastiepa roku pret Karmīnu. - Pastāstiet man visu, kaptein! Kas? Kā?

-    Es esmu pārliecināts, ka jums bija taisnība, domājot, ka jūsu tēvs pateica mātei, ka pametīs viņu, lai sāktu jaunu dzīvi. Viņš noteikti bija atradis misis Katoni un Emmu, tā bija pirmā reize, kad viņš devās abas satikt uz staciju, jo Katones bija nabadzīgas. Viņām nebija naudas, pat ne ēdiena. Divtūkstoš dolāru, kas viņam bija līdzi, droši vien bija viss, ko viņš varēja sagrabināt, lai sāktu jauno dzīvi, - sacīja Karmīns. - Viņi slēpās ārā, sniegā, tas liek man domāt, ka jūsu māte tiešām spēja iebiedēt cilvēkus. Nabaga vīrs. Viņš pateica jūsu mātei pārāk daudz, un bojā gāja trīs cilvēki.

-    Visi šie gadi, un es neko, neko nezināju… Man nebija ne jausmas… Viņas acis pievērsās viņam, it kā spētu redzēt, mirdzot jūtu uzplūdā. - Vai dzīve nav ironiska?

-    Vai man sadabūt jums kaut ko dzeramu, kundze?

-    Nē, paldies. Man viss ir labi. - Viņa pievilka kājas un salika tās zem krēsla.

-    Vai varat man nedaudz pastāstīt par savu dzīvi pēc tam?

Viens plecs uzrāvās augstāk, mutes kaktiņi noslīdēja.

- Ko jūs gribētu zināt? Mamma arī vairs nekad nebija tāda kā agrāk.

-    Vai neviens nemēģināja jums palīdzēt?

-Jūs domājat, piemēram, Smitus un Kortenejus? Mamma teica, ka viņi bāž degunu svešās darīšanās. Dažas devas mammas rupjību iedarbojās labāk par rīcineļļu. Viņi beidza mēģināt, lika mūs mierā. Mēs tikām galā, kaptein. Jā, tikām galā. Bija nelieli ienākumi, ko mamma guva, pārdodot zemi. Man šķiet, viņai palīdzēja pašas ģimene. Čārlzs mācījās Dormeras skolā un es tāpat, un mamma regulāri maksāja skolas naudu.

-    Un Mortons?

-    Pie mums atnāca kāds izglītības iestāžu pārstāvis, uzmeta viņam vienu skatienu un vairs neatgriezās. Čārlzs visiem sacīja, ka viņš sirgst ar autismu, bet tas bija tikai, lai neviens nebāztu degunu dziļāk. Ar autismu nesaslimst dienā, kad māte nogalina tēvu. Tā ir pavisam cita veida psihiska slimība. Mēs gan viņu ļoti mīlējām, vai zināt? Viņa dusmu lēkmes nekad nevērsās pret Čārlzu vai mani, tikai mammu un svešiniekiem, kas nāca ciemos.

-    Vai jūs pārsteidza viņa piepešā nāve?

-    Pareizāk būtu teikt, ka tā mani pilnīgi šokēja. Līdz tam ļaunākais gads manā dzīvē bija 1939. Es sēdēju pie grāmatām un mācījos, kad piepeši - bladāc! - viss ietinās tumsā. Es kļuvu akla uz mūžu. Viens acu ārsta apmeklējums, un es jau sēdēju vilcienā uz Klīvlendu. Tiklīdz mani iekārtoja aklo skolā, Čārlzs piezvanīja, lai pateiktu, ka Mortons ir miris. Tā vienkārši - miris! - Viņa nodrebēja.

-    Šķiet, jūs gribat teikt, ka pirms 1930. gada janvāra jūsu māte nebija pilnīgi garīgi vesela, tomēr viņai labi izdevās to noslēpt. Kas tad notika 1941. gadā, kas izsauca pilnīgu prāta aptumsumu?

Klēra saviebās. - Kas notika uzreiz pēc Pērlhārboras? Čārlzs pateica, ka gatavojas precēties. Viņš bija tikai divdesmit gadu vecs, bet jau tuvojās briedumam. Viņš mācījās medicīniskās sagatavošanas kursā Čabā. Čārlzs kādā ballē satika meiteni no Smitas un iemīlējās no pirmā acu skatiena. Vienīgais veids, kā mamma varēja to novērst, bija ķerties pie galējiem līdzekļiem. Viņa kļuva pilnīgi un galīgi vājprātīga. Meitene metās bēgt. Es brīvprātīgi pārrados mājās, lai pieskatītu mammu - tas, kā izrādījās, ilga gandrīz divdesmit divus gadus. Nav jau tā, ka es Čārlza labā nebūtu darījusi pat vēl vairāk par šo nomācošo pienākumu. Nedomājiet, ka es biju mammas verdzene - es iemācījos viņu kontrolēt. Bet, kamēr vien viņa bija dzīva, mēs ar Čārlzu nevarējām pilnībā izpaust savu mīlestību uz ēdienu, vīnu un mūziku. Jūs, kaptein, jūs un mana māte, sagandējāt man dzīvi. Trīs brīnišķīgi gadi, kad Čārlzs piederēja tikai man, tāda ir manu atmiņu summa. Trīs brīnišķīgi gadi…

Karmīns fascinēts sāka prātot, vai Denijam Marsiano beigās nebūs izrādījusies taisnība. Vai brālis un māsa bija bijuši mīļākie?

-    Jums jūsu māte ļoti nepatika, - viņš noteica.

-    Es viņu ienīdu! Ienīdu! Vai jūs spējat aptvert, - viņa piepeši asi turpināja, - ka Čārlzs no trīspadsmit gadu vecuma līdz savai astoņpadsmitajai dzimšanas dienai dzīvoja skapī zem kāpnēm? - Dusmas pagaisa. Viņas acīs pazibēja izbailes, viņa aizšāva mutei priekšā plaukstu. - Vai. Es negribēju to pateikt. Nē, to es tiešām negribēju sacīt. Tas man izspruka. Man izspruka!

-    Labāk to pateikt nekā noklusēt, - viegli attrauca Karmīns. - Turpiniet. Tagad, kad esat pateikusi, tam vairs nav nozīmes.

-    Tikai pēc vairākiem gadiem Čārlzs man pateica, ka viņa bija viņu pieķērusi masturbējam. Viņa sākusi kliegt un brēkt, un spļaut, un kost, un dunkāt - viņš nekad necīnījās pret mammu. Es visu laiku devu pretī, bet Čārlzs bija kā trusītis kobras varā. Viņa vairs nekad ar viņu nerunāja, un tas salauza nabagam sirdi. Kad viņš pārnāca no skolas vai no Boba Smita mājām, viņš iegāja skapī. Tas bija liels pieliekamais ar spuldzi. O, mamma bija tik apdomīga! Viņam bija matracis uz grīdas un ciets krēsls - pieliekamajā bija plaukts, kuru viņš varēja izmantot kā galdu. Viņa iestūma iekšā paplāti ar ēdienu un to atkal paņēma, kad viņš bija beidzis. Viņš nokārtoja savas dabiskās vajadzības spainī, kuru pašam ik rītu vajadzēja iztukšot un izmazgāt. Kamēr es vēl nebiju aizbraukusi uz Klīvlendu, mans pienākums bija pasniegt viņam maltītes, bet man nebija atļauts ar viņu runāt.

Karmīns bija satriekts. - Bet tas taču ir smieklīgi! - viņš izsaucās. - Viņš gāja ļoti labā skolā - tajā bija padomnieki, direktors viņam tikai bija kādam jāpasaka! Viņi būtu steidzīgi rīkojušies.

-    Izpļāpāties nebija Čārlza dabā. - Klēra izslēja zodu. - Viņš dievināja mammu un visā vainoja tēti. Viņam tikai vajadzēja mātei nepakļauties, bet viņš to nespēja. Skapis bija viņa sods par briesmīgu grēku, un viņš izlēma to izciest. Dienā, kad viņam apritēja astoņpadsmit gadu, viņa izlaida viņu laukā. Bet viņa nekad nerunāja ar viņu. - Klēra parausīja plecus. - Tāds bija Čārlzs. Varbūt tagad jūs saprotat, kāpēc es atsakot ticēt, ka viņš ir izdarījis visas tās šausmas. Čārlzs nekad nespētu izvarot vai spīdzināt, viņš bija pārāk pasīvas dabas.

Karmīns iztaisnojās, izlocīja pirkstus, kas bija drusku nejūtīgi pēc pārāk ciešās pieķeršanās pie margas. - Dievs zina, ka man nav vēlēšanās padarīt jūsu sēras vēl dziļākas, mis Ponsonbija, tomēr es jums apliecinu, ka Čārlzs bija Konektikutas Briesmonis. Ja tā nebūtu, jūsu jaunā dzīve Arizonā vai Ņūmeksikā netiktu finansēta no majora F. Šārpa Mainora kabatas. - Viņš devās uz kāpnēm. - Man jāiet. Nē, necelieties kājās. Es jums pateicos par visu, tas atrisināja mīklu, kas mani nodarbināja jau mēnešiem ilgi. Viņu vārdi bija Luīza un Emma Katones? Labi. Es zinu, kur viņas ir apbedītas. Tagad es viņām uzlikšu pieminekli. Vai jums ir kas zināms par misis Katones reliģisko piederību?

-Jūs runājat kā visīstākais policists, kaptein. Jā, viņa bija katoliete. Man laikam arī vajadzētu kaut ko ziedot piemineklim, jo Emma bija mana pusmāsa, bet es esmu droša, ka jūs sapratīsiet, ja to nedarīšu. Arrividerci.

trīsdesmit treša nodaļa

Klēra Ponsonbija vēl ilgi pēc kapteiņa Karmīna Delmoniko aiziešanas sēdēja uz lieveņa.

Viņas skatiens klīda pār kokiem ap māju, atceroties, kā Mortons savās brīvajās dienās no skolas pavadīja laiku. Viņš izraka tuneli, jo zināja, ka kādu dienu tas noderēs. Strādādams viņš domāja, viņa ķermenis kļuva stiegrs kā cilvēkam, kas vairāk strādā nekā ēd. 0, Čārlzs mīlēja savu brāli! Mīlēja pat vairāk, nekā bija mīlējis mammu. Iemācīja viņam lasīt un rakstīt, deva viņa prātam īstu erudīciju. Čārlzs, brālis, kas saprata brāļu neizbēgamo pilnīgo kopību. Viņš dalījās ar savām grāmatām, mēģināja dalīties darbā. Bet Čārlzs tik ļoti baidījās no tuneļa, ka nespēja ilgi tajā palikt. Turpretī Mortons nekur nejutās dzīvāks kā tunelī, rokot, grebjot, rušinot, velkot ārā zemi un akmeņus, ko Čārlzs izkaisīja ap kokiem.

Tā sākās dalīšanās. Čārlzs par Katonu istabu domāja kā par ķirurga paradīzi tūkstošiem pēdu augstu gaisā. Turpretī Mortons zināja, ka Katonu istaba ir tuneļa orgasma zieds zem klusējošās zemes. Mortons, Mortons, atvērt, aizvērt. Akls tārps, akls kurmis tumsā, rakdamies ar maģisko slēdzi savā prātā, kas spēja ieslēgt vai izslēgt viņa redzi. Atvērt, aizvērt, atvērt, aizvērt, atvērt, aizvērt. Rakt un rakt, atvērt, aizvērt.

Tā, padomāsim… Pie tā ozola mēs aprakām to itāli no Čikāgas, kas ieklāja mākslīgā marmora grīdu. Un tā kļava sūc saldu sīrupu no tuklā santehniķa paliekām. Viņu mēs noalgojām Sanfrancisko. Galdnieks no Dulūtas pūst netālu no vīksnas, kas laikam gan ir pēdējā veselīgā savas sugas pārstāve Konektikutā. Es neatceros, kur mēs aprakām pārējos, bet viņi nav svarīgi. Cik lieliski kalpo alkatība! Slepens darbs par skaidru naudu, visiem labi. Neviens nebija laimīgāks par Čārlzu, kad viņš izdalīja naudu. Neviens nebija laimīgāks par mani, kad es to paņēmu atpakaļ pēc tam, kad biju novicinājusi vāli. Neviens nebija laimīgāks par mums abiem, kad mēs izpētījām atvēsināšanas atveres, kanālus, caurules, iedobumus.

Nebija jau tā, ka mums būtu ļoti vajadzējis paņemt atpakaļ to naudu. Tas, ko mēs iztērējām Katonu istabai nebeidzamajos gados, kamēr gaidījām, kad nomirs mamma, bija tīrā sīknauda salīdzinājumā ar to, ko mamma tajā 1930. gada janvārī atveda mājās divās elegantās lādēs. Lai tētis būtu tik dumjš un pazaudētu visu naudu biržas sabrukumā? Diez vai. Viņa investīcijas jau krietni pirms tam bija pārvērstas skaidrā naudā. Viņš izveidoja nelielu bankas seifu (tā durvis vēlāk noderēja) vīna pagrabā un ielika naudu tur, kamēr viņa detektīvs atrada misis Katoni. Paldies, mīļo kaptein Delmoniko, par nezināmā pastās- tīšanu! Tagad es zinu, kāpēc viņš iztukšoja seifu, ievietoja tā saturu tajās divās lādēs un ielika tās savā mašīnā, kad devās uz dzelzceļa staciju.

Kad mamma bija nogalinājusi tēti, viņa pārlika lādes savā mašīnā. Mēs tajās ielūkojāmies un nozagām, iekams sadega viņas drēbes un beisbola nūja. Kamēr es tās paslēpu savā nelielajā tuneļa papildinājumā, Čārlzs sāka veidot tuneli, kas vairāk atbilda viņa gaumei, ierakdamies mammas prātā. Atkal un atkal viņš čukstēja, ka visa padarīšana ar Katoniem ir viņas iztēles auglis, ka viņa nav nogalinājusi tēti, ka "Katons" ir atskaņa "atoms" un Emma ir Džeinas Ostinas grāmatas nosaukums. Kad viņai vajadzēja naudu, mēs to iedevām, bet nekad neteicām, kur atrodas lādes. Pēc tam kad tas nodevējs Rūzvelts 1933. gadā atteicās no zelta standarta, mēs mammu un lādes aizvedām uz Saningtonas banku Klīvlendā, kur mums nebija nekādu grūtību vecās naudas zīmes izmainīt pret jaunajām, jo banka piederēja viņas ģimenei. Tajos depresijas laikos daudzi labprātāk uzkrāja skaidru naudu. Un tolaik viņa jau bija vairs tikai lelle divu liekuļoti kautru, tikko pusauga gadus sasniegušu zēnu nagos.

Dabūt naudu atkal atpakaļ uz mājām nebija vienkārši, atvērt, aizvērt. Bankā kāds izpļāpājās. Bet Čārlzs tika galā ar sarežģījumiem vienkārši spīdoši. Kad runa bija par loģistiku un dizainu, Čārlzs bija ģēnijs. Kā es viņu aizvietošu? Kas vēl sapratīs? Vienīgi brālis.

Mājās Čārlza tunelis mammas prātā koncentrējās uz naudu, kā Rūzvelts to esot nozadzis, lai vērptu intrigas pret visu, kas Amerikai ir svēts, - no brīvības līdz iespējai, lai Eiropa pati izstrebj savu pelnīto putru. Jā, mūsu abu tuneļi auga augumā, un vai gan var pateikt, kurš no tiem bija skaistāks? Tunelis neprātā, tunelis uz Katonu istabu, atvērt, aizvērt.

Cerams, kapteinis Delmoniko ir apmierināts ar manu stāstu par mīlestību neceļos un izsprukušu vājprātu. Žēl, ka tā viņa sieviete izrādījās tik attapīga. Es tik ļoti gaidīju īpašu seansu ar viņu, dīrājot viņas Olimpa virsotnes, kamēr viņa to vērotu spogulī. Visu laiku acis nevar turēt ciet, Desdemona, atvērt, aizvērt. Tomēr - kas zina? Varbūt kādu dienu tas notiks. Man viņa nekad nebūtu likusies uzmanības vērta, ja mani tā nebūtu fascinējis Karmīns Ziņkārīgais. Bet, tā kā ar visu savu ziņkārību viņš tomēr nav tālredzīgs, ieslēgt, izslēgt, viņš tā arī neuzdeva jautājumus, kas būtu varējuši viņa iecirtīgajam prātam parādīt īsto atbildi.

Piemēram, jautājumu, kāpēc viņām visām bija sešpadsmit gadu? Atbilde uz to ir visvienkāršākā aritmētika, ieslēgt, izslēgt. Misis Katonei bija divdesmit seši gadi un Emmai- seši, kopā sanāk trīsdesmit divi, bet mēs gribējām tikai vienu Katoni, tāpēc izdaliet trīsdesmit divi ar divi un sanāk sešpadsmit! Piemēram, jautājumu, kas nolēma jaunu labdari viņas gardajam liktenim? Atbilde slēpjas žēlastības raksturā. Akla sieviete, kas apraud sava suņa lauzto kāju. Bidijai lieliski padodas tēlot lauztu kāju. Piemēram, jautājumu, kāda nozīme ir skaitlim divpadsmit? Saules cikli, mēness cikli, motocikli… Atbilde ir muļķīga. Misis Katonei bija paradums sacīt: "Ducis ir lētāk!" - it kā tā būtu vismaz tikpat žilbinoša atklāsme kā Dievs. Piemēram, jautājumu, kāpēc mēs tik ilgi gaidījām, lai sāktu? Atbilde slēpjas Edipa, Oresta tīklā. Nogalināt Katones varbūt arī ducī sanāk lētāk, bet neviens nevar nogalināt paša māti. Piemēram, jautājumu, kā Klēra varēja būt daļa no tā visa, kurš vēl bija bez Klēras? Atbilde slēpjas ārējā izskatā. Ārējais izskats nozīmē it visu. Viss atkarīgs no skatītāja, atvērt, aizvērt.

Mammai nebija meitas. Tikai trīs puikas. Atvērt, aizvērt, atvērt, aizvērt. Bet viņa gribēja mazu meitiņu, un, ko mamma gribēja, to viņa dabūja. Tāpēc pēdējo no mums viņa jau kopš dzimšanas ģērba kā meiteni. Cilvēki tic tam, ko redz, atvērt, aizvērt. Pat līdz jums un jūs ieskaitot, kaptein Delmoniko. Mēs, Ponsonbiji, visi esam līdzīgi mammai: mēs esam ciešami kā sievietes, bet kā vīrieši nekam nederam. Ne kripatas tētuka skarbās vīrišķības. 0, kā viņš to sniedza misis Katonei! Mēs ar Čārlzu viņus vērojām pa caurumu sienā, atvērt, aizvērt, atvērt, aizvērt.

Mīļais Čārlzs, viņš allaž domāja, kā apmierināt manas iegribas. Pēc tam kad Klēra kļuva akla, būtu bijis daudz grūtāk, ja viņam nebūtu ienācis prātā saģērbt mani Klēras drēbēs un aizsūtīt uz Klīvlendu, atvērt, aizvērt. Tiklīdz es biju tur, viņš Klēru nosmacēja ar gumijas spilvenu un Mortons Kurmis kļuva par Klēru Aklo. Atvērt, aizvērt, atvērt, aizvērt.

Beidzot tumsa. Mana īstā vide, atvērt, aizvērt. Laiks Morto- nam Kurmim meklēt jaunu augsni, kur rakt tuneli.

Kolīna Makkalova RĒGS

Redaktore Gunta Tramdaka

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, K. Valdemāra ielā 6. Rīgā, LV-1010. Red. nr. TL-2521. A/s "Poligrāfists", K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010.

[1] mārciņa - svara mērvienība (~ 450 gramu).

[2] uzmanību! lai dzīvo! Man tankā ir tīģeris! (Vācu vai.)

[3] touche - trāpīts! (Franču vai)

[4] ~ 10° c

[5] akrs - laukuma mērvienība Anglijā, ASV un dažās citās zemēs. (—4050 m2 )

[6] galons - šķidrumu un beramu vielu tilpuma mērvienība - 4,5 i (Anglijā), 3,8 / (ASV).

[7] amerikas revolūcijas meitas (daughters of the american revolution) - bezpeļņas organizācija, kuras locekles ir sievietes, kuru senčos ir cilvēki, kas palīdzēja Amerikai iegūt neatkarību.

Content

Makkalova Kolina Rēgs

Pirmā daļa

pirmā nodaļa Trešdiena, 1965. gada 6. oktobris

Trešā daļa 1966. gada janvāris un februāris

Piektā dala 1966. gada pavasaris un vasara

trīsdesmit treša nodaļa