Robārdsa Karena

Rēgu ezera noslēpums

KARENA ROBARDSA

RĒGU EZERA NOSLĒPUMS

1 . nodala

-   Mammiņ, es pieslapināju gultu, - klusa, bēdīga balstiņa un mazas rociņas pieskāriens uztrauca Lūizi Hārdinu no dziļa nomidža. Ar pūlēm pavērusi vienu aci, viņa ieraudzīja, ka pie gultas stāv Misija, viņas meitiņa. Tumsā spīdošie modinātājpulksteņa cipari vēstīja, ka patlaban ir viens naktī.

-   Mammiņ! - Misijas rociņa vēlreiz parāva Lūizes bālzaļā neilona naktskrekla garo piedurkni.

-   Ak nē, Misij! Taču ne atkal. - Lūizes čuksts skanēja izmisīgi, un viņa, pūlēdamās nepamodināt savu vīru Broku, kurš rāmi šņākāja līdzās, izslīdēja no gultas. Lai sāktu darbu astoņos, Brokam bija jāceļas agri - bez ceturkšņa septiņos. Viņš mēdza teikt, ka pārējie mājinieki varot gulēt kaut vai visu dienu, bet kādam taču esot jāpelna ģimenei iztika. Turklāt viņu tracināja, ka Misija joprojām laiku pa laikam slapina gultā. Būdams bērnu ārsts, viņš zināja, ka meita pārsniegusi vecumu, kad var gadīties tādas ķibeles, un biežos nakts negadījumus uztvēra ļoti saasināti.

Šā iemesla pēc Lūize, Misija un viņas desmit gadus vecā māsiņa Heidija bija vienojušās pēc iespējas slēpt no tēva šīs likstas.

-   Piedod, mammiņ, - Misija žēli ierunājās, kad bija aizvērušās guļamistabas durvis un viņas varēja justies brīvāk. Zilais, pūkainais paklājs mīlīgi glāstīja Lūizes kailās pēdas. Pa nelielo halles logu, ko nesedza aizkari, - tas atradās ļoti augstu, turklāt otrajā stāvā -, Lūize saskatīja sīkas zvaigznītes un slimīgi bālu mēnesi, kas airējās pa tumšo debesu klaidu. - Šoreiz es vismaz sapņoju, ka sēžu uz podiņa. Sap- nītis likās tik patiess! Kad uzmodos, biju viscaur slapja un nemaz nesēdēju uz podiņa…

-   Visi sapnīši tev šķiet patiesi. - Lūizes tonis bija mazliet dzedrāks, nekā ierasts, tomēr tur neko nevarēja darīt. Viņa patiešām bija pārguruši, jo šie negadījumi atkārtojās gandrīz katru nakti. Septiņus gadus vecā Misija naktīs modināja māti gandrīz tikpat bieži, kā to bija darījusi zīdaiņa vecumā.

Pa puspavērtajām vannasistabas durvīm krita gaismas strēle, kas aizsniedzās līdz gaiteņa tālākajam galam, kur aiz Heidijas istabas un mazliet mazākās viesu guļamistabas atradās Misijas guļamistaba. Pēdējā laikā Lūize mēdza atstāt vannasistabā gaismu, jo līdztekus urīna nesaturēšanai Misija bija sākusi baidīties no tumsas. Meiteni vajāja murgi par briesmoņiem, kas it kā slēpjoties istabā un novērojot viņu miegā. Reizēm bērns modās augšā, kliegdams pilnā balsī, un Lūize, satrūkdamās kā no šāviena, lēca laukā no gultas un metās pa gaiteni uz Misijas istabu, kur atrada meitiņu raudam, saritinājušos kamolā gultas vidū ar segu uz galvas, un caur elsām murminām kaut ko nesaprotamu. Pats par sevi saprotams, ka Lūize beigu beigās aiznesa bērnu uz vecāku guļamistabu, kaut gan tāda rīcība Brokam šķita ārkārtīgi nosodāma. Vīrs bija viņai skaidrojis, ka tieši tur slēpjoties Misijas traucējumu sakne. Lūize izturoties pret viņu kā pret maziņu, atalgodama meitas nodarījumus ar savu uzmanību (un neesot šaubu, ka tieši to Misija vēloties panākt), lai gan bērnam būtu laiks pierast pie kārtības. Lūizei bija skaidrs, ka Broks visu zina labāk - jo pastāvīgi uzklausīja atgādinājumus, ka īstais lietpratējs esot viņš, - tomēr viņa nespēja paciest domu par septiņus gadus veca bērna vainošanu, kad tas baidās no tumsas. Vai arī slapina gultā. Pēc Broka uzskatiem, meitiņu varēja vainot gandrīz visā.

Ienākot Misijas istabā, Lūizei nāsīs iesitas ass urīna smārds. Viņa nopūtās. Misijas rociņa viņas plaukstā nodrebēja.

-   Man patiešām ļoti žēl, mammiņ, - mazā vēlreiz ierunājās.

Neteikdama ne vārda, Lūize palaida vaļā meitas rociņu, aizvēra durvis, ieslēdza gaismu un devās pie kumodes, lai sadabūtu tīru naktskrekliņu. To sameklējusi, viņa drūmi sarauca pieri. Varbūt Brokam galu galā taisnība, viņa nodomāja. Varbūt tomēr derētu būt stingrākai? Viņa patiešām bija nomocījusies, piespiedu kārtā celdamās augšā gandrīz katru nakti.

Kā jau ierasts, Misija pati bija novilkusi un nometusi uz grīdas saslapināto naktskrekliņu. Sakniebusi lūpas, Lūize pārvilka sauso veļas gabalu bērnam pār galvu. Kad naktskrekls bija apslēpis meitas augumiņu, Lūize pasniedzās, lai izbrīvētu no tā apakšas Misijas garo, brūno bizi. Kad mazā aši pacēla pret māti lielo, gaišbrūno acu jautājošo skatienu, Lūize viegli parāva bizi.

-   Tu palīdzēsi apmainīt palagus, - viņa teica mazliet stingrākā balsī, nekā ierasts.

-   Mammiņ, vai tu uz mani stipri dusmojies? - Misija vaicāja, kad abas sāka vākt nost netīro gultas veļu. Lūizes sirds atmaiga. Galu galā Misija vēl bija maza. Savam vecumam pat pārāk maza. Viņa bija piedzimusi sešas nedēļas pirms laika, un Lūizei reizēm šķita, ka Misijas nelaimēs vainojama viņas pāragrā ierašanās šajā pasaulē. Varbūt viņas ķermenis vēl nebija tik nobriedis kā lielākajai daļai septiņgadīgo bērnu? Broks, bez šaubām, apgalvoja, ka tās esot muļķības.

Sasodītais Broks!

-   Nē, bērniņ, es uz tevi nedusmojos. - Par laimi, matraci no neglābjama posta pasargāja vinila pārklājs, tāpēc Lūizei atlika vienīgi rūpīgi aizbāzt aiz matrača malām palagu stūrīšus; tīra gultas veļa un rezerves segas glabājās lādē, kas stāvēja gultas kājgalī. Nogludinājusi uz palagiem uzklāto vilnas segu, Lūize atlocīja stūrīti. - Lec nu iekšā!

-   Tikai nestāsti tētim, - Misija lūdza, palīzdama zem segas.

-   Nestāstīšu. - Šie vārdi bija kļuvuši par rituālu. Lūize juta, ka solījums kaut ko slēpt no Misijas tēva ir aplamība, toties viņas praktiskais prāts nevēlējās lieku reizi klausīties Broka sprediķos, ja nāktu gaismā, ka Misijai atkal gadījusies parastā nelaime. Viņa nevēlējās arī, lai tos klausās Misija. Vai nu viņas vīrs bija, vai nebija dižs lietpratējs, šādās reizēs tas bija gluži vienalga.

Pagriezusies uz sāniem, Misija ērti saritinājās tīrajos, sausajos palagos, un Lūize apspraudīja viņai apkārt segu. Meitenītes lūpas izliecās vārā smaidā, bet vaidziņš dziļi iegrima sārtajā spilvenā, kuru greznoja sīku, baltu sirsniņu raksts.

-  Arlabunakti, bērniņ. - Lūize pieskārās ar lūpām meitas sejiņai un izslējās.

-   Es tevi mīlu, mammiņ. - Misijas balss skanēja pavisam miegaini un plakstiņi jau vērās ciet.

-   Es arī tevi mīlu, pelīt. Un tagad dodies atpakaļ uz čučumuižu. - Lūize pacēla no grīdas netīro gultas veļu un naktskrekliņu.

-   Atstāj vannasistabā gaismu.

-   Atstāšu, - Lūize apsolīja.

Nodzēsusi gaismu, viņa, greizi smaidīdama, pagriezās un brītiņu pastāvēja atvērtajās durvīs, lai uzmestu vēl vienu skatienu savam bērnam. Te tev nu bija saukšana pie kārtības, viņa nodomāja. Tomēr bērnam patiešām bija tikai septiņi gadiņi… Gulēdama mazajā, baltajā gultiņā, ko I.ūize savām rokām bija apgleznojusi ar Misijas iemīļotajām radībiņām - taureņiem -, meitenīte šķita pavisam sīciņa. Lūize mierināja sevi, ka pavisam drīz slapināšana gultā beigsies pati no sevis. Kad Misija izaugs, viņām būs par ko pasmieties…

-   Līdz rītam, - Lūize nočukstēja un aizvēra durvis. Tad devās uz pagrabstāvu, lai ieliktu palagus veļas mašīnā, tādējādi noslēpdama Broka acīm nakts kļūmes pēdas.

Bet Lūize nezināja, ka Misijas istabas sienas skapī, paslēpies aiz divās rindās pakārtām, rūpīgi izgludinātām drēbītēm un vesela kalna mīksto rotaļlietu, slēpās kāds svešinieks. Kad bērns bija izkāpis no gultiņas un devies pēc mātes, vīrietis vēlējās bēgt. Tomēr nebija drošs, ka pagūs tikt projām. Un tiešām - meitenīte kopā ar sievieti atgriezās istabā jau pēc pāris minūtēm. Pamezdams slēptuvi, viņš droši vien tiktu notverts. Klausīdamies mātes un meitas sarunā, vīrietis svīda aukstus baiļu sviedrus. Viņai būtu pieticis atvērt sienas skapja durvis - bet viņa to neizdarīja…

Tagad viņš atkal bija vienatnē ar savu saldumiņu.

Sirdspukstiem strauji paātrinoties, vīrietis pacietīgi nogaidīja, kamēr meitenītes māte atgriežas savā guļamistabā. Pēc tam, ieklausīdamies aizmigušā bērna klusajā, ritmiskajā elpā, viņš joprojām gaidīja.

Visbeidzot klusi atvēra sienas skapja durvis.

Nākamajā rītā, kad Lūize ieradās modināt Misiju, kurai desmitos no rīta bija norunāts tikties ar rotaļbiedriem, meitene, sasegusies līdz zodam, kārtīgi gulēja uz muguras.

-  Laiks celties, miegamice! - Lūize smiedamās teica. Misija nekad nemēdza gulēt pārlieku ilgi, tāpēc nebija izslēgts, ka šis saldais miegs vēstīja par jaunu bērna attīstības pakāpi, kurā nebūs vietas slapināšanai gultā. Viņa rotaļīgi norāva meitai segu.

Tajā pašā mirklī smiekli aprāvās un smaids saplaka kā pārdurts balons. Lūgdama visus dievus, kurus jebkad un jebkur pielūgusi cilvēce, un izmisīgi cerēdama, ka acis viņu viļ, Lūize satvēra meitiņas rokas.

Misijas augumiņš bija salts. Salts un stīvs. To bija sagrābis savā varā nāves stingums.

Bērns gulēja gultiņā miris.

Nākamajā nedēļā "New Orleans Times Picayune" bija lasāms milzīgs virsraksts: "Izcils Batonrūžas bērnu ārsts tiek apvainots savas septiņus gadus vecās meitas noslepkavošanā; iemesls - slapināšana gultā."

Laikraksts bija iznācis tūkstoš deviņsimt sešdesmit devītā gada sestajā maijā.

2. nodala

Rēgi. Tik šajA tveicīgajā vasaras naktī bija manāmi itin visur. To bālie, miglainie apveidi plivinājās pār veco kapsētu stāvajā ezera krastā, spēlēja paslēpes kailo ciprešu apsūnojušajos, izlocītajos zaros, cēlās pret debesīm no piķa melnajiem ezera ūdeņiem. Tie visi čukstēja korī, un vārdi, krizdami kā ūdens lāses caur miglas vāliem, bija tik tikko sadzirdami, parasto nakts skaņu slāpēti. Bēdz. Ej projām. Bēdz, čukstēja rēgi. Kas pateiks, vai parādības tiešām bija reālas vai arī tās bija radījusi iztēle un atmosfēras untumi? Un vai tam bija jelkāda nozīme?

Kaut arī pulkstenis rādīja desmit minūtes pāri vieniem - bija 1999. gada 19. augusts, piektdienas nakts vai, pareizāk sakot, sestdienas rīts -, karstums nebija mazinājies. Tas bija mitrais, tveicīgais karstums, kas ik gadus augustā apņēma Pointkoupas apkārtni gluži kā smacējoši bieza sega. Karstums lika matiem savīties sprogās vai arī ļengani nokarāties - atkarībā no tā, ar kādiem matiem daba cilvēku apveltījusi. Karstums lika sievietēm "norasot", bet vīriešiem svīst, saasināja kaislības un naidu, vairoja moskītu mākoņus un gļotainos, zaļos ūdensaugu klājienus, ko šeit dēvēja par ūdenslēcām.

Lendželas plantācijas tveice. To dzemdināja purvainie Luiziānas apgabali dienvidos, Ačafalaijas upe rietumos un varenā Misisipi austrumos. Tveice, kurai piemita neatkārtojamas smaržas, garšas un sajūtas.

Beidzot esmu atgriezusies mājās, Olivija Morisone nodoma ja, ieelpodama kopš agras bērnības pazīstamo nenosakāmo kokteili, kurā sajaucās trūdu, purva ūdens un neticami bagātīgās augu valsts smakas un smaržas. Atmiņas viņu gan priecināja, gan biedēja. Jo šis vienlaikus bija un nebija viņas mājas.

-   Vai mēs jau esam atnākušas, māmiņ? - Nakts trokšņi gandrīz apslāpēja smalko, gurdeno balstiņu, kas atskanēja viņai līdzās.

-   Gandrīz. - Olivija pameta rūpju un maiguma pilnu skatienu uz savu astoņgadīgo meitu. Sāra izskatījās pavisam nogurusi, viņas mazais, padruknais augumiņš gandrīz vai ļima kā novītusi puķe. Biezu skropstu apēnotās un tumšu loku ieskautās acis pārgurums darīja nedabiski lielas. Uz augšu pavērstā sejiņa tikās pavisam bāla. Paīso, cirtaino kafijbrūno matu šķipsnas, kuras ar nepacietīgu kustību tika bieži atmestas atpakaļ, bija savijušās sprogās un lipa pie miklā kakla un pieres. Dzeltenbalti svītrotā, iestlvinātā bez- piedurkņu kleitiņa, kas šorīt, izbraucot no Hjūstonas, bija izskatījusies tik jauka, tagad šķita tikpat ļengana kā tās valkātāja. Melnās, putekļiem klātās lēzenās kurpītes, kas taupības nolūkos bija pirktas, ierēķinot augšanas tiesu, pie katra soļa šļuka nost no papēžiem. Baltās, pusgarās zeķītes ar mežģīņu maliņu bija netīras. Viņas bija nākušas kājām gandrīz piecas jūdzes no Ņūroudas autoostas, jo Lielajā mājā neviens nebija atbildējis uz Olivijas telefona zvanu, bet taksometram nepietika naudas.

Bet diezin vai viņai vispār būtu izdevies izsaukt Paunsu Lenigu ar visu viņa apdauzīto "Mercury", Olivija nodomāja, atbrīvodama miklo kaklu no brūno, līdz pleciem krītošo matu šķipsnām. Lendželas vienīgā taksometra pakalpojumi allaž bija izcēlušies ar zināmu savdabību - Paunsam piemita paradums sešos vakarā izslēgt telefonu. Jo viņš, raugi, neatzīstot strādāšanu pa naktīm.

Bet varbūt Paunss izbeidzis savu darbību? Varbūt tagad te atvērts jauns, mūsdienīgs taksometru dienests - bet varbūt tāda vispār nav? Tomēr tam nebija nozīmes, jo Olivijas maks bija kļuvis gaužām plāns - tur atradās tikai pēdējie pieci dolāri un nedaudz sīknaudas.

Ja Olivija pastāstītu Paunsam par savu grūto stāvokli, viņš ar prieku un bez maksas aizvizinātu abas līdz mājām, bet viņai gaužām negribējās stāstīt par savu nabadzību nedz viņam, nedz ari jebkuram citam. Olivija to darītu tikai tad, ja rastos iespēja aiztaupīt Sārai piecu jūdžu garo nācienu. Savulaik viņa bija Olivija Šenjē, izlutināts un nevaldāms radījums, diženā Ārčeru klana jaunākā atvase, kura pilsētiņas ļaudīm šķita tikpat lieliska un nepieejama kā filmu zvaigzne.

Reiz bija. Ļoti sen. Tagad Olivija strādāja par zobārsta kabineta administratori, ar pūlēm savilkdama galus kopā no algas līdz algai. Cik gan zemu var krist šīspasaules varenie!

Par Olivijas un Sāras apciemojumu zināja tikai krustmāte Kellija, bet viņai nebija paziņots precīzs ierašanās laiks. Nevienam ģimenes loceklim nevarēja pārmest, ka tie nebija sazvanāmi, kad Olivijai un Sārai jānokļūst mājās.

Olivija veselus deviņus gadus nebija sastapusi nevienu no savējiem.

Un tagad viņa bažīgi prātoja, kā gan ģimene uztvers šo pārnākšanu. Diezin vai "pazudusī meita" drīkst cerēt uz barotā teļa kaušanu. Olivija satvēra ciešāk Sāras rociņu.

- Šķiet, ka man uz papēža uzmetusies tulzna, - Sāra žēlojās. - Es jau tev teicu, ka kurpes ir par lielu.

Olivija atkal pievērsās Sārai.

-   Man somā ir plāksteris.

-   Nevaru ciest plāksterus.

-   Zinu. - Olivija apslāpēja nopūtu. Parasti Sāra nemēdza nedz činkstēt, nedz īgņoties, bet patlaban notika tieši tas. Bet kurš gan te vainotu bērnu? Viņas bija ceļā kopš septiņiem rītā - vispirms brauciens ar mašīnu, tad ar autobusu, pēc tam krietns gabals kājām. - Paklau, mazulīt, ja mēs paiesim pa šo taku mazu gabaliņu tālāk, būsim nonākušas pie akmens kāpnēm; kad tās būs aiz muguras, atliks tikai daži soļi līdz kraujas virsotnei, un no turienes būs saskatāma māja.

Sāras skatiens pārslīdēja apkārtnei.

-   Te izskatās spokaini. - Par spīti tveicīgajam karstumam, bērns trīcēja.

-   Tas tāpēc, ka patlaban ir nakts. - Olivijas balss un vārdi skanēja nomierinoši, bet arī viņa gandrīz pret savu gribu tramīgi palūkojās visapkārt. Bēdz projām, Olivija. Bēdz. Bēdz projām. Viņa varētu vai apzvērēt, ka no plūstošajiem miglas vāliem atkal un atkal skan murminošas balsis, tomēr spītīgi piedēvēja to iztēles rotaļai. Sparīgi sīca kukaiņi, pret ezera krastu šļakstēja sīki vilnīši - un balsīm noteikti nebija nekāda sakara ar rēgiem, jo nakts taču bija pilna skaņu. Gluži vienkārši staignā, mežainā taka bija ļoti tumša. Gribēdama saīsināt gājienu, Olivija bija izdarījusi kļūdu; viņām vajadzēja pa šoseju doties līdz mājas piebraucamajam ceļam.

-   Vai tad tev nav bailes? - Sāra pavaicāja, uzmezdama ašu skatienu mātes sejai.

-   Nē, - Olivija drosmīgi teica, gan nebūdama gluži pārliecināta par šā apgalvojuma patiesumu un juzdama, ka Sāra spiežas viņai tuvāk. Šā vai tā - šobrīd izvēles nebija. Atgriezties uz lielceļa vairs nebija jēgas. Vajadzēja doties uz priekšu.

Aiz pūkainajiem lavandas krāsas mākonīšiem te pazuda, te parādījās bāls mēness sirpis, kura sidrabainās gaismas tik tikko pietika, lai redzētu, kur likt kāju. Caur koku biezo lapotni uz abām gājējām noraudzījās mirguļojošas zvaigznes. Kreisajā pusē vizēja ezers, un mēnesnīca bija ievilkusi gludajā, tumšajā ūdens spogulī gaišu celiņu, bet krasta tuvumā augošās ūdens hiacintes, kas tumsā izskatījās gluži melnas, locīdamās vējā, šķita dejojam pārdabisku baletu. Tumsa, kas valdīja labajā pusē ciprešu birzs pazarēs, jau pāris soļu no takas kļuva necaurredzami blīva. Visapkārt čabēja lapas, čīkstēja lielie koku zari, švīkstēja mazie zariņi, kad tos garāmskrejot sakustināja tumsā nesaskatāmas nakts radības. Zumēja nebeidzams kukaiņu koris. Vismaz duča kokuvaržu spalgajai dziesmai sirsnīgi piebalsoja varžu duets ezerā. Netālu no vietas, kur robotais, mežvīna klātais eze- ra krasts meta līkumu, garāmgājējus sveica mirušo Ārčeru ģimenes locekļu kapu pieminekļi. Tumsā vīdēja balta mar- ^ mora kapenes, kur atdusējās sens patriarhs, un apsūnojušie akmens krusti patiešām atgādināja rēgus. Vēl jo vairāk tāpēc, ka ap tiem snaikstījās caurspīdīgi miglas pirksti.

Vai te izskatās spokaini? Jā gan. Tomēr Olivija negrasī- jās atzīties Sārai, ka domā gluži tāpat.

- Vai tava mamma noslīka šajā ezerā?

Jūtīgais, ar bagātu iztēli apveltītais bērns bija skāris tieši to notikumu, kuru Olivijai šobrīd nemaz negribējās atcerēties. Mātes nāve bija Olivijas bērnības pagrieziena punkts. Šis satricinājums acumirklī bija pārvērtis visu viņas dzīvi gluži tāpat, kā drausmīga zemestrīce uz laiku laikiem maina zemes reljefu. Vēl tagad, pēc daudziem jo daudziem gadiem, smagā zaudējuma sāpes nebija rimušas, tomēr Olivija nespēja atcerēties, kā bija uzzinājusi par mātes nāvi, nezināja, kas viņai par to bija pateicis. Nebija saglabājušās atmiņas nedz par mātes bērēm, nedz Ārčeru ģimenes un patēva sērām. Šķita, ka atmiņu labirintus, kuros būtu meklējami pavedieni, kas saistīti ar mātes nāvi, kāds izmēzis tukšus.

S.guioas pilsētas bibliotĒka

Olivijas rīcībā bija tikai kails fakts - viņas māte divdesmit astoņu gadu vecumā bija noslīkusi šajā ezerā.

Ezerā, no kura patlaban šķita atskanam brīdinošas balsis.

-   Jā. - Sakodusi zobus, lai atvairītu joprojām smeldzīgās zaudējuma sāpes, Olivija mēģināja neievērot ledainu baiļu roku, kas pārslīdēja pār muguru. Viņa aizliedza sev baidīties no ezera, kas bija viņas bērnības baismas un bieds. Olivijai toreiz bija šķitis, ka ezers to vien gaida, lai ievilktu viņas augumu savā vizuļojošā spogulī gluži tāpat, kā bija izdarījis ar viņas māti. Brālēni, reiz atskārtuši, ka Olivija baidās no ezera, nekavējās to izmantot, lai nežēlīgi mocītu viņu, vienā neaizmirstamā dienā pat iemezdami viņu ūdenī. Tagad, pēc ilgajiem prombūtnes gadiem, kad viņa bija gandrīz aizmirsusi bērnības bailes, tās atkal uzpeldēja apziņas virspusē. Reizē ar bailēm Olivija izjuta sarūgtinājumu. Dīvaini gan - bija pieticis uzmest aci ezeram, lai kādreizējās izjūtas viņu sāktu mocīt ar jaunu sparu.

Bēdz projām. Bēdz projām.

Olivija bargi aprāja sevi - viņai, pieaugušai sievietei, vairs nav jābaidās no šiem ūdeņiem, arī tad, ja tie ir darvai- ni tumši un no tiem it kā atskan balsis. Divdesmit sešus gadus vecā Olivija jau gandrīz septiņus gadus bija šķirtene un vienīgais balsts dzīvē gan sev, gan savai meitiņai. Viņa bija pieaudzis cilvēks. Par to nebija šaubu.

-   Pēc tam kad nomira tava mamma, tu dzīvoji šeit kopā ar patēvu, līdz viņš arī nomira, vai ne? Bet pēc tam, līdz precībām ar manu tēvu? Vai par tevi rūpējās patēva ģimene?

Sāra bija visu labi iegaumējusi; pārveidots un krietni vien piepušķots mātes dzīvesstāsts bija viņas iemīļota vakara pasaciņa. Pēdējo Hjūstonā pavadīto gadu laikā gan Sā- rai, gan arī viņas mātei bija ārkārtīgi nepieciešams sapnis par labākiem laikiem un labākām vietām šajā pasaulē.

-     Jā, - Olivija apstiprināja, savā nogurušajā prātā drudžaini meklēdama kādu informācijas drumslu, kas dotu iespēju mainīt sarunas tematu. Šonakt, kad ikviens solis caur ciprešu birzi, gar Rēgu ezeru - patiešām trāpīgs nosaukums - tuvināja viņu Lielajai mājai un atkalapvienošanās brīdim ar Ārčeriem - gadiem ilgi Olivija bija gan ilgojusies, gan baidījusies no šā brīža -, viņas pagātne vairs nebija tikai ik- vakara pasaciņa. Piepeši pagātne bija kļuvusi pat pārlieku reāla.

- Kas tur? - Sāras balstiņā spalgi ieskanējās izbrīns.

Māte un meita apstājās, lai pārmītu iztrūcinātus skatienus. Sadevušās rokās, viņas uz brīdi sastinga tumsā, modri ieklausīdamās neiederīgajās skaņās, kas nule bija pievienojušās naksnīgo trokšņu simfonijai.

3. nodala

- Man šķiet, ka tur skan "Twist and shout" melodija, - Olivija nedroši ierunājās, kad izbaiļu sasprindzinātie muskuļi sāka pamazām atslābt. Atviegloti nospriedusi, ka jebkuram būtu grūti saglabāt vēsu prātu spokainajā naktī, kad gaisu piepeši satricina sešdesmito gadu populārās mū- zika^grāvējs, viņa uzelpoja. Pēc mirkļa lūpās iezagās atmiņu apstarots smaids. Acīmredzot ģimene sarīkojusi viesības. Un tieši tāpēc neviens necēla klausuli, kad viņa zvanīja no autoostas. Ārčeriem patika viesības. Vasarās, it īpaši augustā, viņi bieži rīkoja vērienīgus piknikus un deju vakarus, uz kuriem tika ielūgta un arī ieradās vai visa pilsētiņa.

Arčeri Olivijai allaž bija šķituši daudz iespaidīgāki, spilgtāki un savdabīgāki nekā visi citi dzīvē sastaptie ļaudis. Kopš brīža, kad Olivija uzgrieza muguru Ārčeriem, viņas eksistence bija kļuvusi vienmuļa kā saules izdedzināta zeme. Turpretī tagad, kad viņa tik tikko bija spērusi kāju

Ārčeru īpašumu robežās, dzīve nekavējoties pieteica savu raibumu un krāsainumu.

Cik ļoti viņai bija trūcis šo ļaužu spilgtuma!

-Tur notiek viesības. Iesim, citādi palaidīsim garām visus priekus. - Olivija pūlējās piešķirt balsij jautru un bezrūpīgu skanējumu un nopriecājās, ieraugot Sāras sejiņā atbildes smaidu. Rokrokā sparīgi dodoties uz priekšu, abas gājējas uzmundrināja ar katru soli skaidrāk saklausāmais, aizraujošais mūzikas ritms.

- Ak! - Kad bija sasniegts kaļķakmenī cirsto kāpņu augšējais pakāpiens, Sāras bijīgais izsauciens šķita vienlaikus atbalsojam arī Olivijas izjūtas. Bez vārdiem saprazdamās, viņas sastinga kraujas malā, lai patīksminātos par ainu, kas pavērās viņu priekšā.

Neskaitāmas liesmojošas, sešas pēdas augstas lāpas, no visām pusēm ietverdamas piecus akrus lielo zālienu un izplatīdamas citronmētru aromātu, veidoja gleznainu, un - to Olivija zināja - arī visai iedarbīgu aizsargbarjeru pret moskītu tīkojumiem. Mānīgie miglas vāli šķita dejojam kopā ar viesiem. Zāle izskatījās tā, it kā tai būtu piešķirta neierobežota augšanas spēja; nespodrajā apgaismojumā tā šķita sulīga un mīksta kā zaļš samta paklājs. Lāpu iezīmētā robeža pletās tikai pāris jardu no vietas, kur stāvēja abas vērotājas, un Olivijai radās iespaids, ka viņa vēro līksmību caur kodīgo dūmu plīvurīti, pati palikdama neredzama. Lāpu ieskautajā laukumā it visur mirgoja sīkas lampiņas, ko parasti izmanto Ziemassvētku noformējumos. Tās virtenēm apvija stumbrus un zarus ziedošajiem kizilkokiem un jūdaskokiem, kuri izklaidus auga zālienā; tādējādi ikviens koks bija gaismas avots. Lampiņu virtenes mirgoja glīti apcirptajos buk- susa dzīvžogos abpus akmeņiem bruģētajai takai, kura aizvijās uz vasaras paviljonu, saimniecības piebūvēm un Lielo māju. Uguntiņas greznoja vecos magnoliju kokus, kas auga mājas tuvumā, apvija rožu dārzu, kuram pašā vidū dižojās strūklaka ar bronzā lietu dzērves figūru, virtenēm vien slīga no vasaras paviljona un Lielās mājas dzegām. Turklāt pati Lielā māja - grieķu stilā celta, balti krāsota ķieģeļu ēka ar divdesmit četrām istabām, frontona rotātu portiku un vismaz diviem dučiem augstu, kanelūrām greznotu kolonnu, kas balstīja divas simetriskas galerijas, - no iekšpuses šķita gluži vai malduguņu izgaismota. Pret tumšo debesu fonu augstajos taisnstūrveida logos mirgoja vāra gaisma. Kaut ari zālienā joprojām dejoja un drūzmējās krietns pulciņš viesu, automašīnu uguņu blīvums piebraucamajā ceļā, tām palēnām virzoties uz šosejas pusi, skaidri liecināja, ka viesības tuvojas beigām.

Olivija nodomāja, ka sensenos laikos šādā naktī, šādās viesībās viņa bija uzvilkusi īsu, sarkanu kleitu, negausīgi mielojusies ar asinsdesu un ievārījumu, dejojusi, smējusies, iemīlējusies…

Arī šajā naktī gaisā vēsmoja rīsu un cūkgaļas desiņu pikantie aromāti, rosinādami gan garšas kārpiņas, gan atmiņas.

Ja rastos iespēja sākt visu no sākuma, viņa rīkotos pavisam citādi.

Negaidīts sitiens pa apakšdelmu lika Olivijas iztrūcinātajam skaticnarn^araudzīties lejup.

-   Moskīts, - Sāra lietišķi paziņoja.

-   Ak tā. - Attapusies tagadnē, Olivija tajā pašā brīdī aptvēra - ja sāktu visu no gala, viņa neko nemainītu, citādi viņai nebūtu Sāras, kura bija vairāk vērta nekā viss, ko viņa bija pametusi, lai laistu pasaulē savu bērnu.

-   Paldies. - Uzsmaidījusi meitai, kas atgādināja viņu pašu mazotnē, Olivija ciešāk sakļāva plaukstu ap bērna sīkajiem pirkstiņiem. - Vai iesim un piebiedrosimies svinībām?

-   Vai tu domā, ka tas būs labi?

Tipiska reakcija - nonākot neparedzētās situācijās, Sā- ru acumirklī pārņēma kautrība. Kaut gan tas laikam nebija gluži atbilstošs vārds. Drīzāk meiteni varētu dēvēt par mazliet piesardzīgu un rezervētu.

- Domāju gan, - Olivija atbildēja sparīgāk, nekā īstenībā jutās, un ieveda meitu lāpu apgaismotajā lokā. Kad viņas sāka iet pa akmeņiem klāto taku uz vasaras paviljona pusi, orķestris bravūrīgi pabeidza skaņdarbu. Garāmejot uzmezdama skatienu viesiem, Olivija konstatēja, ka šīs ir visnotaļ demokrātiskas svinības, tāpēc abu ceļinieču lētās lencīšu kleitas, kas bija brauciena laikā drusku notraipītas un turklāt vēl karstumā piesvīdušas un saņurcītas, šeit nebūt nešķita neiederīgas. Viesi bija tērpušies kā nu kurš - citi viesību drānās, citi havajiešu kreklos un šortos. Olivija sev iegalvoja, ka tam, kas viņām abām mugurā, nav ne mazākās nozīmes. Jo viņas taču nebija ieradušās, lai piedalītos viesībās. Olivija pabrīnījās, ka tomēr jūtas mazliet neērti par savu sārto, krokoto kokvilnas kleitu. Acīmredzot viņas būtības dzīlēs joprojām slēpās savulaik modernā meitene. Bet tagad jau gadiem ilgi Olivijai daudz svarīgāka šķita apģērba gabala cena, nevis tā atbilstība jaunākajām modes tendencēm. Viņu mazās ģimenes budžets reti pieļāva jaunu drēbju iegādi; kad palaikam izdevās kādu mazumiņu atlicināt, viss tika atvēlēts Sāras vajadzībām.

Mīļā, mazā Sāra, viņas bērns un stiprā klints, kas bija pelnījusi daudz vairāk, nekā spēja sniegt viņas neapdomīgā māte.

Olivija apslāpēja atvieglojuma pilnu nopūtu - kaut arī viesību dalībnieki uzmeta mātei un meitai vienu otru ziņkārīgu skatienu, viņas nebija piesaistījušas īstu uzmanību. Olivija saprata, ka daudzas sejas viņai ir pazīstamas, tomēr aizritējušie gadi, vājais apgaismojums un nervozitāte darīja savu - Olivija nespētu nosaukt vārdā nevienu 110 senajiem paziņām; šķita, ka arī viņu neviens neatceras.

Aizvien vairāk viesu devās uz Lielās mājas pusi - aiz tās atradās automašīnu novietne -, un satiksmes līdzekļu straume, piepildīdama piebraucamo ceļu un plūzdama šosejas virzienā, kļuva aizvien blīvāka. Novērsusi skatienu no spožajiem starmešu gaismas kūļiem, Olivija pagriezās uz vasaras paviljona pusi un, juzdamās gan iepriecināta, gan izbiedēta, beidzot pamanīja labi pazīstamu cilvēku - savu vectēvu, pareizāk sakot, patēva tēvu. Noraugoties viņā, Olivijai uz brīdi samisējās solis. Lai gan visai cienījamos gados - viņam bija astoņdesmit septiņi -, vectēvs joprojām izskatījās stalts, staltāks par vīrieti, ar kuru patlaban sarunājās, tomēr gadi lika sevi manīt - pat no tālienes bija redzams, ka viņš kļuvis mazliet vājāks un vairāk salīcis nekā agrāk.

Esmu bijusi projām pārāk ilgi, Olivija nosprieda, juzdama sirdī ieduramies asu sāpi. Vai nu vectēvs viņu mīlēja, vai ne - un Olivija nudien nebija pārliecināta, ka viņš jebkad būtu viņu mīlējis, - patlaban kļuva skaidrs, ka viņa gan vienmēr mīlējusi savu vectēvu. Tā viņai šķita liela laime, ka vectēvs bija sagaidījis šo pārnākšanu.

Pēkšņi Oliviju pārpludināja kvēla līksme par lielisko izdevību nokārtot attiecības gan ar vectēvu, gan ar pārējiem ģimenes locekļiem. Par spīti visam, Ārčeri bija un palika vienīgā īstā ģimerīe, ko viņa jebkad bija pazinusi.

- Tas ir mans vectēvs, - viņa klusi teica Sārai, ar galvas mājienu norādīdama uz veco vīru, kura ietekme bija gūlu- sies pār viņas jaunību kā milzu kalna ēna. Gandrīz visi viņu sauca par Lielo Džonu, arī paša mazbērni, - viņš nekad netika dēvēts par opīti vai vectētiņu. Kādreiz viņa augums bija sešas pēdas un piecas collas garš, bet svars sasniedza divsimt piecdesmit mārciņu - šā iemesla pēc viņš bija ticis pie savas iesaukas. Lielais Džons bija Ārčeru ģimenes galva, un viņam šeit piederēja itin viss - gan Lendželas plantācija, uz kuras zemes patlaban stāvēja Olivija un Sāra, gan arī teju vai visa Lendželas pilsētiņa, kur uzņēmums "Ārčeru jahtas" bija galvenais darba devējs, turklāt Ārčeri bija tie, par kuru naudu jau no laika gala pilsētiņa tika pie visa nepieciešamā - vai nu tā būtu jauna ugunsdzēsēju mašīna, vai jauna bibliotēka.

-   Vai tu domā, ka viņš priecāsies par mūsu ierašanos? - Sāras solis kļuva lēnāks, bet balstiņā joprojām bija saklausāma šaubu pilna nots.

-   Protams, viņš priecāsies, - Olivija pārspīlēti sirsnīgi apgalvoja. īsti nezinādama, kādu uzņemšanu gaidīt no vecā vīra, viņa pūlējās izturēties tā, lai neliktu manīt savu nedrošību. Nebija nekādas vajadzības uzkraut meitai seno ģimenes nesaskaņu nastu, bērnam gar to nebija nekādas daļas.

Viņas apņēmīgais optimisms mazliet apsīka, atceroties, ka Lielais Džons, gluži tāpat kā lielākā daļa Ārčeru ģimenes, maigi izsakoties, nebija paudis vēlēšanos piedot.

-   Māmiņ, varbūt labāk iesim projām un atnāksim rīt? - Uzstājīgi raustīdama Oliviju aiz rokas, Sāra mēģināja atrunāt māti.

-   Ej nu ej, plūmīt, neesi tik negudra. Šīs taču ir manas mājas. Mēs te esam gaidīti ciemiņi. - Olivijas balss skanēja apņēmīgi, kaut ari viņa nepavisam nejutās pārliecināta par saviem vārdiem.

-   Kāpēc tad mēs nekad agrāk nebraucām uz šejieni? - Sāras jautājums pauda skepsi.

-   Tāpēc… tāpēc, ka… mēs esam atbraukušas tagad. - Uz šo būtībā neatbildamo jautājumu bija jāatbild tik pārliecinoši, lai atbilde izklausītos pamatota un neapstrīdama. Olivijai par lielu atvieglojumu, Sāra neturpināja iztaujāšanu. Tātad mātes apgalvojums tomēr bija izklausījies pietiekami pārliecinošs.

Kad viņas bija piegājušas tuvāk vasaras paviljonam, Lielā Džona sarunu biedrs nevērīgi pārlaida skatienu abām nācējām. Vīrietis, kas bija tērpies tumšās biksēs, dzeltenbrūnā, sportiskā žaketē un tumšā polo kreklā ar vaļēju apkaklīti, bija aptuveni sešas pēdas garš, tātad par pāris collām mazāks augumā nekā Lielais Džons. No pieres atkāpušies sirmi mati, stūrains zods, prāvs deguns un krietni apaļīgs vēders. Skatiens, sākumā vienaldzīgs, tūdaļ ieinteresēts atgriezās, lai burtiski pieliptu Olivijas sejai. Tajā brīdī Olivija viņu pazina - lai gan vīrietis pēdējo gadu laikā bija pieņēmies svarā par savām trīsdesmit mārciņām un zaudējis krietni daudz matu, tas tomēr bija Čārlzs Vērnons, Lielā Džona znots, pilsētiņas ārsts. Viņam tagad varēja būt ap sešdesmit. Olivija allaž bija dēvējusi viņu par tēvoci Čārlzu, kaut gan bija skaidrs, ka par īstu radniecību te nevarēja būt ne runas.

Čārlza sejas izteiksme bija piesaistījusi divu tuvumā stāvošu sieviešu uzmanību, un viņas paraudzījās uz Olivijas pusi. Kamēr viņa mēģināja atcerēties šo sieviešu vārdus, arī Lielais Džons pagriezās un ar skatienu ieurbās tumsā, acīmredzot vēlēdamies noskaidrot znota neparastās uzmanības cēloni.

Pamezdama aiz muguras miglas vālus un viesu grupiņas, Olivija rokrokā ar Sāru virzījās tuvāk paviljonam un drīz vien bija tikai pārdesmit jardu attālumā no Lielā Džona, kurš stāvēja uz paviljona koka kāpņu trešā pakāpiena. Vecais vīrs bija ģērbies baltā linaudekla žaketē un tumšās biksēs, bet īsi apgrieztie mati, kas pēdējās tikšanās reizē vēl bija biezi un tēraudpelēki, tagad bija plāni un spīdēja balti kā mēness debesīs. Toties seja ar augsto pieri un prāvo ērgļa degunu nebija īpaši mainījusies - varbūt vienīgi kļuvusi mazliet krunkaināka. Olivija viņu būtu pazinusi jebkādos apstākļos un jutās pārsteigta, ka Lielais Džons viņu nepazīst.

Tad Olivija atskārta, ka uz degošo lāpu fona viņa un Sāra droši vien izskatās pēc tumšiem siluetiem. Kaut arī Lielais Džons stāvēja pavisam tuvu, nebija izslēgts, ka Olivijas seju slēpj ēna, tāpēc vaibsti nebija skaidri saskatāmi.

Turklāt viņš bija ļoti vecs vīrs, un tādā vecumā acis vairs nerāda skaidri. To nedrīkstēja aizmirst.

Tad abas ienāca gaismas lokā, un tūdaļ viņu augumu mestās ēnas, izskatīdamās gluži melnas pret samtaini zaļo zāli, nogūlās nācējām aiz muguras. Tagad viņas bija saskatāmas ļoti labi. Olivija juta, ka gaisma krīt tieši sejā.

Lielais Džons, joprojām nepauzdams nekādu vēlēšanos apsveicināties, stingu skatienu raudzījās Olivijā. Viņa virzījās tuvāk, juzdama aizvien lielāku neveiklību - varbūt viņas izskats bija mainījies līdz nepazīšanai, varbūt viņa tiešām šeit bija ārkārtīgi nevēlama viešņa? Olivija pūlējās iemānīt lūpās smaidu. Par atbildi Lielā Džona mute viegli pavērās un acis iepletās. Olivija apjukusi nodomāja, ka vecais vīrs šķiet… gandrīz vai pārbiedēts. Lielais Džons neatņemdamies raudzījās Olivijā, tad aši samirkšķināja acis, papurināja galvu un, dziļi ievilcis elpu, pacēla pret viņu kalsnu roku. Bet tas nebija viesmīlības žests. Gluži otrādi, izskatījās, ka viņa tiek raidīta projām.

Olivija izmisusi jau nožēloja, ka viņai nebija pieticis veselā saprāta ierasties šeit vienai, tādējādi aiztaupot savam bērnam nepatīkamu pārdzīvojumu.

- Ak dievs! - Lielais Džons aizsmakušā balsī izmocīja. - Selīna!

Beidzot Olivija saprata, kāpēc vecā vīra seju izķēmojušas izbailes un kāpēc viņš pat nebija mēģinājis apsveicināties. Viņa pavēra muti, lai labotu kļūmi un nomierinātu vecā vīra prātu, ko bija satraucis briesmīgais pārpratums, bet bija jau par vēlu. No Lielā Džona mutes izlauzās aizsmacis gārdziens. Savilktie pirksti ieķērās pakrūtē. Pirms kāds paguva attapties, viņš sasvērās uz priekšu un vēlās lejā pa pakāpieniem, saļimdams uz mutes mīkstajā, rūpīgi nopļautajā zālienā.

4. nodala

SelIna. Viņam bija Šķitis, ka redz nevis Oliviju, bet gan viņas māti. Olivija to atskārta to pašu bridi, kad palaida vaļā Sāras rociņu un steigšus nometās uz ceļiem pie Lielā Džona saļimušā auguma. Protams, viņa zināja, ka ir līdzīga savai mātei kā viena ūdens lāse otrai gluži tāpat, kā Sāra ir līdzīga viņai. Visām trim, arī Selīnai savulaik, bija spēcīgi veidots, stūrains zods, izcilni vaigu kauli, taisns deguns, paplata mute, pilnīgas lūpas un biezu skropstu apēnotas lielas, brūnas acis. Zeltaini brūngana āda un kafijbrūni mati, kas dienvidu štatu miklajā karstumā mēdza savīties sprogās. Tāpat kā māte, arī Olivija bija vidēja auguma sieviete, un viņas ķermeņa līnijas bija drīzāk noapaļotas, nevis slaidas. Senjē ģimenes sievietes nebija skaistules klasiskajā izpratnē. Katrā ziņā tas nebija angļu priekšstatiem atbilstošs skaistums. Viņas drīzāk bija dien- vidnieciskas kajēniešu [1] skaistules, kuru dzīslās ritēja bagātīgs franču un Jaunskotijas iedzīvotāju pēcnācēju asiņu sajaukums.

Selīna bija aizgājusi bojā aptuveni Olivijas pašreizējā vecumā. Droši vien Lielā Džona atmiņā bija saglabājusies tieši tāda vecuma sieviete. Nepietiekamā apgaismojuma un atmiņu kaprīzes pēc viņam bija šķitis, ka divdesmit gadus pēc Selīnas nāves viņš atkal ieraudzījis to savā priekšā.

-   Lielais Džons! Lielais Džons! - Kad pārējie sāka virzīties tuvāk, Olivijai nez kāpēc šķita, ka viņi nemaz nesteidzas, kustas pārāk lēni. Viņa tik tikko manīja apkārt notiekošo, jo visu uzmanību bija pievērsusi Lielajam Džonam.

Satvērusi vecā vīra augšdelmu, ko ietērpa baltā linau- dekla žakete, Olivija to spēcīgi papurināja, tomēr viņa au- ~""g»ms palika nekustīgs. Šķita, ka viņš neelpo. Kaklasaites nebija, krekla apkaklīte bija atpogāta, un Olivija, pūlēdamās sataustīt pulsu, uzlika pirkstus uz viņa kakla siltās ādas.

Lūdzu, lūdzu! Viņa sajuta Tīklē šausmu un izbaiļu aso, žultaino garšu. Viņš nedrīkst nomirt. Tikai ne tagad, tikai ne tā. Tikai ne brīdī, kad viņa ir pārnākusi mājās.

Varbūt pulss vēl bija, bet viņa nespēja to sataustīt.

-   Tā esmu es, Olivija! - viņa žēlabaini sauca, nebūdama pārliecināta, ka Lielais Džons spēj saklausīt šos vārdus, tomēr cerēdama, ka tiks sadzirdēta.

-   Pavācies nost! - Tēvocis Čārlzs nokrita uz ceļiem līdzās Olivijai, bez ceremonijām pagrūzdams viņu malā, lai pagrieztu Lielo Džonu uz muguras un pats mēģinātu sataustīt viņa pulsu. Turpat līdzās pavecāka dāma sāka kliegt nervus plosošā, spalgā balsī, bet kāda cita skrēja uz mājas pusi, acīmredzot, lai izsauktu neatliekamo palīdzību.

-  Ak, lūdzu, lūdzu, palīdzi viņam! - Notupusies Olivija piespieda abas rokas pie lūpām, bezpalīdzīgi noraugoties, kā Čārlzs nogulda ērtāk Lielā Džona galvu un atver viņam muti.

-   Mamma! - Sāras balstiņa bija klusa un izbaiļu pilna; nostājusies aiz muguras, viņa uzlika roku mātei uz pleca. Pametusi skatienu atpakaļ, Olivija pamanīja, ka meita ir

bāla un pārbiedēta, un nodomāja, ka droši vien tāda izskatās ari pati.

Sāras dēļ Olivija mēģināja atgūt kādu nieku savaldības.

-   Viss būs labi, plūmīt. - Balss bija piesmakusi, tomēr viņa vismaz spēja parunāt. Sataustījusi uz pleca mazo rociņu, viņa uzlika tai savējo. Sāras pirkstiņi bija silti pretstatā viņas pašas rokas ledainajam aukstumam. •

-   Māmiņ, vai viņš ir nomiris?

-   Nē, protams, ne. - Viņa klusībā lūdzās, lai Lielais Džons nebūtu miris, baidīdamās, ka šis apgalvojums tomēr ir meli. Vecais vīrs nekustīgi gulēja uz muguras, rokas bija atmestas uz sāniem, pēdas izvērstas. Olivija skaidri redzēja, ka no viņa sejas izzūd krāsa, āda kļūst pelēka un, vaigiem iekrītot, sāk izspīlēties kauli.

Vai viņa patiešām bija atgriezusies mājās tikai tādēļ, lai piedzīvotu Lielā Džona nāvi?

Apkārt drūzmējās aizvien vairāk ļaužu. Pūļa murdoņa saplūda nepārtrauktā troksnī, tāpēc Olivijas dzirde spēja uztvert tikai atsevišķas, nesakarīgas frāzes.

-   Kas noticis?

-   Kaut kāds nelaimes gadījums…

-   Sasodīts, vai kāds ir izsaucis ātro palīdzību?

-  Jēziņ, nu palīdziet taču viņam!

-   Tas taču ir Lielais Džons…

Kad vairāki klāt pienākušie cilvēki bija nometušies zemē pie Lielā Džona, ap viņu izveidojās tāds kā aizsargājošs aplis. Šķita, ka šurp nāk aizvien vairāk ļaužu. Satraukti izsaucieni un jautājumi, saplūstot ar pašas auļojošiem sirdspukstiem, pildīja Olivijas ausis ar- savādu dūkoņu, un viņa jutās kā apreibusi un zaudējusi elpu. Arī acis nerādīja skaidri; Lielais Džons un cilvēku pūlis apkārt atgādināja izplūdušus krāsas traipus. Pēc mirkļa Olivija saprata, ka noraugās uz visu caur asaru plīvuru. Viņas ierašanās bija izraisījusi traģēdiju. Vērojot, kā Čārlzs veic elpināšanu no mutes mutē, tad izslienas un sadrūmis sāk ārējo sirds masāžu, Olivijas kaklu aizžņaudza rūgts bēdu kamols.

Esi sveicināta, Marija, žēlastības pilnā… Gluži tāpat kā citos sarežģītos dzīves brīžos, Olivijai prātā nāca agrā bērnībā iemācītās lūgšanas; meklēdama atbalstu, viņa klusībā atkārtoja labi zināmos vārdus. Bet daudz lielāku mierinājumu sniedza mazais, tvirtais augumiņš, kuru viņa juta sev aiz muguras. Sāras cietie celīši spiedās miesā kā divas bumbiņas. Bērna pirkstiņi bija cieši satvēruši Olivijas roku, un viņa tvērās pie tiem kā slīcējs pie salmiņa.

Izlauzies caur pūli, Olivijai iepretī pie Lielā Džona uz viena ceļgala nometās vēl viens vīrietis. īsi smilškrāsas mati, spēcīgs augums tumšzilā sporta žaketē, tumšā T kreklā un haki krāsas biksēs.

-   Dieva dēļ, kas šeit notika? - Zemā balsī Čārlzam izteiktais jautājums skanēja skarbi.

-   Domāju, ka sirdslēkme.

-   Kas? Sirdslēkme? Kas to izraisīja? Viņš taču jutās labi…

-   Ieradās viņa, - Čārlzs strupi teica, ar sānisku galvas mājienu norādīdams uz Oliviju. - Uzmetis viņai vienu vie- nīguNkatienu, Lielais Džons sabruka.

Pār zemē guļošā Lielā Džona augumu Olivijas sāpjpil- nais skatiens sastapās ar piemiegtām, zilām acīm, kuras savulaik viņa bija pazinusi tikpat labi kā savējās. Pelēkbrūnās, taisnās uzacis bija niknumā gandrīz saplūdušas kopā. Ieraugot Oliviju, vīrieša acis izbrīnā iepletās. Atskārstot, kas viņš ir, līdzīga izteiksme pavīdēja arī Olivijas sejā.

Sets. *

Jādomā, ka viņa bija to pateikusi skaļi, jo no vīrieša lūpām tūdaļ atskanēja:

-   Olivija…

Viens vienīgs vārds, izteikts ledainā, noraidošā tonī.

-     Es domāju… Lielajam Džonam likās, ka es… esmu mana māte. Paskatījies uz mani, viņš pateica "Selīna" un tūdaļ sabruka, - Olivija satriekta mēģināja paskaidrot. Pirms vārdi tika izrunāti, tie bija jādabū pāri cietajam kamolam kaklā. Pār seju plūda asaras, un Olivija mēģināja tās noslaucīt ar brīvo roku.

-   Ak Jēzus, vai tu jebkad esi darījusi arī kaut ko citu, nevis sagādājusi visiem vienas vienīgas nepatikšanas? - Seta lūpas dusmās sašķobījās, bet naidpilnais skatiens turēja savā varā Olivijas acis.

Viņa jutās tā, it kā būtu saņēmusi sitienu. Gribējās kliegt, ka tas nav godīgi, bet lūpas un mēle neklausīja.

-  Ar šo nekas nav līdzēts. - Čārlza balsī jautās niknums. Par spīti savam apgalvojumam, viņš joprojām ritmiski spaidīja Lielā Džona krūškurvi.

Sets un Olivija atkal pievērsās Lielā Džona nekustīgajam augumam. Čārlzs, salicis abas plaukstas vienu uz otras, netaupīja pūles un darbodamies bija pietvīcis gluži sārts. Seta spēcīgā, iedegusi roka pastiepās, lai satvertu vecā vīra ļenganos, krīta bālos pirkstus.

-    Lielais Džon, tas esmu es, Sets, - viņš klusi teica. - Viss būs labi. Tu izveseļosies.

Sets bija Lielā Džona vecākais mazdēls, viņa favorīts, kuru vecais vīrs ar neslēptu lepnumu daudzināja par savu mantinieku. Ja Lielais Džons šajā kritiskajā mirklī spēja kaut ko sadzirdēt, Seta balss viņam noteikti sniedza vislielāko mierinājumu.

Un lūdz par mums, grēciniekiem, tagad un mūsu nāves stundā… Caur Olivijas smadzenēm traucās nebeidzami lūgšanas vārdi. Mugurā spiedās Sāras celīši. Meita joprojām bija cieši sažņaugusi viņas roku. Smeldamās šajā pieskārienā spēku, Olivija vēlreiz notrauca no vaigiem slapjumu.

-  Ieradusies ātrā palīdzība! - griezīgā balsī iesaucās kāda sieviete, kura, satraukti\vicinādama rokas, steidzās šurp no piebraucamā ceļa puses. Citas mašīnas nobrauca malā, cilvēku pūlīši pašķīda uz visām pusēm, un neatliekamās palīdzības automašīna no piebraucamā ceļa nogriezās šķērsām pār zālienu; mirgoja signālugunis, bet sirēna, par laimi, nebija ieslēgta. Tiklīdz automobilis pāris soļu no nelaimes vietas apstājās, mediķu brigāde izlēca laukā un steidzās pie cietušā.

-   Pavirzieties nost, lūdzu! Visi pavirzieties nost!

Olivija pietrausās kājās un, piekļāvusi sev Sāru, kopā ar

pārējiem atbrīvoja ceļu mediķiem, kas tūlīt ķērās pie darba. Netaupot pogas, viņi atrāva Lielā Džona kreklu vaļā un krūškurvja abās pusēs piestiprināja pārnēsājamo defibrilatoru.

-   Viens, divi, trīs! Sākam!

Ar skaņu, kas atgādināja uz asfalta nokrītoša arbūza būkšķi, aparāts sāka darboties - vienu, divas, trīs reizes nedaudz paceldams nekustīgo Lielā Džona ķermeni, ber tas ikreiz atkrita atpakaļ kā sausumā izsviesta zivs. Gaisā bija jūtama deguma smaka.

Olivija nodrebēja. Piekļaudamās klāt, Sāra bija apvijusi rociņas viņai ap vidukli. Olivija cieši jo cieši apskāva bērnu.

-   Ir pulss! - viens no mediķu brigādes iesaucās.

-   Braucam!

Kustēdamies precīzi un saskaņoti, mediķi uzlika Lielo Džonu uz nestuvēm, skriešus devās uz atvērtajām neatliekamās palīdzības automobiļa aizmugures durvīm un iebīdīja nestuves salonā.

Žaketes stūriem plīvojot, Sets un Čārlzs steidzās nestuvēm nopakaļ. Viņiem pievienojās kalsna sieviete ar kastaņ- brūniem, rūpīgi apgrieztiem matiem; viņai varēja būt aptuveni sešdesmit gadu. Sieviete bija tērpusies zilā, puķainā kleitā, un kurpju augstie papēži, stigdami kūdrainajā zemē, piešķīra viņas gaitai savādu raustīgumu. Olivija satriekta atskārta, ka tā ir Belinda Vērnona, Lielā Džona meita, Seta krustmāte un Čārlza sieva.

Savulaik Olivija viņai bija kā dadzis acī. Purva plukata - tā Belinda bija reiz viņu nodēvējusi, kad pusaugu meitene, atbildot uz rājienu par nepiemērotu apģērbu, bija izturējusies nekaunīgi un izaicinoši. Pēc tās reizes Olivija vairs nekad neuzskatīja par vajadzīgu, uzrunājot šo sievieti, sacīt "krustmāt Belinda", kā viņai bija mācīts. Tās pāris reizes, kad no uzrunas nebija iespējams izvairīties, viņa bija iztikusi ar "Belinda", tādējādi vēl vairāk uzkurinādama vecākās sievietes aizvainojumu.

Tomēr pašreizējās nelaimes gaismā pagātnes aizvainojumi šķita vien puspiemirstu atmiņu uzplaiksnījumi. Olivija atskārta, ka, neizlaizdama no plaukstas Sāras rociņu, arī viņa instinktīvi traucas uz neatliekamās palīdzības mašīnas pusi. Viņa paguva piesteigties klāt reizē ar pārējiem. Čārlzs jau bija ielēcis salonā. Belinda viņam sekoja. Olivija paspēja satvert Seta piedurkni, kad viņš jau bija ar vienu kāju mašīnā.

5. nodala

-   Set… - Olivija instinktīvi vf.Lf.jAs braukt uz slimnīcu kopā ar pārējiem ģimenes locekļiem. Notikusī nelaime atšķirtībā pavadītos gadus šķita padarām nebijušus.

Seta sejas izteiksme bija skarba un nelaipna.

-   Paliec tepat! - viņš strupi pavēlēja. Tad ielēca automašīnā un aizcirta durvis Olivijai deguna priekšā. Viņa iekšēji nodrebēja. Seta tonis bez liekiem vārdiem bija apliecinājis, ka Olivijai nav vietas pie Lielā Džona slimības gultas. Viņa vairs netika uzskatīta par ģimenes locekli. Bet vai tad viņai bija tiesības žēloties? Pirms deviņiem gadiem viņa pati bija atteikusies no šīs ģimenes.

-    Mans dievs, Olivija! - Kad neatliekamās palīdzības mašīna bija aizlīgojusi projām, viņas augšdelmu satvēra kāda roka. Paceļot skatienu, Olivija ieraudzīja vēl vienu pazīstamu seju.

-    Krustmāt Kellija! - Jūtot Seta mātes sirsnīgo apskāvienu, šie vārdi Olivijai izlauzās kā šņuksts. Apņemdama

Sāras plecus - bērns joprojām turējās cieši līdzās Olivija itin kā iekļāva meitu šajā apskāvienā. Kellija bija stipri novājējusi, viņas kādreiz spēcīgais augums tagad šķita gandrīz vai trausls. Brūnie mati bija pavisam nosirmojuši un apgriezti īsi - šauro seju ietvēra nepakļāvīgas šķipsnas. Ap acīm tumši loki, seju vagoja dziļas grumbas. Nemainīgas bija palikušas vienīgi acis, kuru tumšais zilums tūdaļ lika atcerēties Seta skatienu.

Uzaicinādama Oliviju ciemos uz dzimtajām mājām, Kellija bija rakstījusi, ka esot slima.

-   Priecājos, ka tu atbrauci, Olivij. Paldies tev. - Kaut arī bija skaidri redzams, ka Kellija ir satraukta un nomākta, izraisoties no apskāviena, viņa centās izmocīt smaidu. - Ak kungs, piedod, bet man tūdaļ pat jādodas uz slimnīcu. Varbūt tu zini, kas īsti notika?

-   Domāju, ka Lielo Džonu ķēra sirdslēkme. Vismaz tā apgalvoja tēvocis Čārlzs. Viņš stāvēja uz vasaras paviljona kāpnēm, tad tvēra pie krūtīm un saļima. Tā bija mana vaina. Esmu gandrīz pārliecināta - viņš… iedomājās, ka ieraudzījis manu māti. - Vainas apziņa, sāpes un izmisums bija padarījuši Oliviju gandrīz nejūtīgu. Viņa saprata, kas bija noticis, taču nespēja neko īsti aptvert.

-   Ak tu kungs! - Kellija bezpalīdzīgi atkārtoja. Viņas lūpas trīcēja. Dziļi ievilkusi elpu un ar piepūli atguvusi savaldību, viņa satvēra un cieši saspieda Olivijas roku. - Lūdzu, nevaino sevi, dārgā. Tu un… - viņa palūkojās uz leju, kur, patvērusies mātes kuplo svārku aizsegā, uz viņu lielām, izbiedētām acīm raudzījās Sāra, - …tava meita šeit esat ļoti gaidītas viešņas. Tajā, kas notika, nav tavas vainas. Lielais Džons jau labu laiku nejutās īsti vesels, turklāt arī viņa prāts… šad tad… kļuva drusku neskaidrs. - Viņa pameta apkārt izmisīgu skatienu. - Vai dieniņ, vai dieniņ! Man taču kaut kā jātiek uz slimnīcu. Kur gan palikusi tā mašīna?

-     Šī ir Sāra. - Nosaukdama meitas vārdu, Olivija joprojām turēja bērnu apskautu. Kellijas vilcināšanās bija apliecinājusi, ka vārds viņai izkritis no prāta. Tas nebija nekāds brīnums - nedrīkstēja aizmirst šīs satikšanās traģiskos apstākļus. Olivijai šķita, ka ari viņas smadzenes atsakās klausīt. Atceroties Lielo Džonu - zālē nekustīgi guļošo augumu, pelēko seju viņa nespēja domāt ne par ko citu.

-   Lūdzu, iesim uz māju. - Murminādama pateicības vārdus un pamādama tiem, kas veltīja viņai mierinošus pieskārienus vai līdzjūtības apliecinājumus, Kellija ar žestu vedināja abas viešņas sev līdzi. Pēc pāris soļiem un dažām dziļām ieelpām viņa uzsmaidīja Sārai. - Sveika, Sāra. Esmu tava krustmāte Kellija.

Sāra, neteikdama ne vārda, palocīja galvu un slepus palūkojās uz krustmāti. Joprojām turēdama roku ap meitas pleciem, Olivija piekļāva viņu ciešāk klāt. Sāru droši vien bija satriekusi acu priekšā notikusī nelaime un mātes neslēptais emociju uzplūds, tāpēc viņa ierasti paglābās klusēšanā. Bērnu nevarēja vainot, jo Olivija arī jutās satriekta.

-   Kellij, cik tas ir šausmīgi! Filips teica, ka Lielais Džons esot nogāzies ar sirdslēkmi! Vai nevajag tevi aizvest uz slimnīcu? - Tieva gara auguma blondīne, kurai varēja būt aptuveni trīsdesmit pieci gadi un kuras kājas melnajās augstpapēžu laiviņās izskatījās neticami garas, pieskrējusi klāt, saņēma Kelliju aiz rokas. Sievietei bija paskarbi sejas vaibsti, rūpīgi uzklāta kosmētika, elegants, īss matu griezums un pieguļoša vienkārša modeļa kleita no melna linauduma bez piedurknēm; tā šķita maksājam vai veselu bagātību. Pussoli aiz viņas, izskatīdamies ārkārtīgi satraukts, nāca plecīgs, tumšmatains vīrietis, kas bija ģērbies sarkanā polo kreklā, haki krāsas šortos. Olivija viņu pazina - tas bija Seta brālēns Filips Vērnons. Patiesībā Olivija vienmēr bija uzskatījusi Filipu arī par savu brālēnu, kaut gan tā tas nebija. Filips un viņa brālis Kāris bija tie, kuri reiz bija iegrūduši Oliviju ezerā un par šo nežēlīgo rīcību dabūjuši no Seta kāvienu. Filipam varētu būt kādi trīsdesmit četri gadi, Olivija sprieda, jo viņš ir savus trīs gadus jaunāks par Setu. Brālēns kopš pēdējās tikšanās reizes bija krietni pieņēmies miesās, bet Olivija būtu pazinusi viņu vienmēr.

-  Jā, Melorij, tas ir, es tiešām nekavējoties braukšu uz slimnīcu, bet Aira jau aizgāja pēc mašīnas, - Kellija drebošā balsī teica. - Es patiešām šobrīd runāju drusku nesakarīgi…

-   Olivija! - Filips iesaucās, kad viņa skatiens, acīm ie- plešoties, novērsās no Kellijas un it kā pieplaka Olivijas sejai. - Pie visiem svētajiem! Ko tu šeit dari?

-   Filip, viņu ielūdzu es, - Kellija iejaucās. - Olivija ar meitu ir manas viešņas. Tāpēc palūgšu tevi pievaldīt mēli. Olivija, iepazīsties ar Meloriju Hodžu, Seta saderināto. Melorij, šī ir Seta māsīca Olivija Morisone un viņas meita Sāra.

Seta saderinātā. Olivija steidzīgi soļoja uz mājas pusi un, pārmijuši paviršu sveicienu ar Meloriju Hodžu, pārdomāja šo jaunumu. Viņa zināja, ka Sets ir paguvis gan apprecēties, gan izšķirties, bet fakts, ka viņš grasās laulāties pa otram lāgam, viņai bija jaunums.

Bet kā gan Olivija varētu to zināt? Galu galā tieši viņa taču bija sarāvusi visas saites ar savējiem un pavadījusi svešumā veselus deviņus gadus.

-   Vai mans tēvs aizbrauca uz slimnīcu ātrās palīdzības mašīnā? - Filips jautāja, kad viņi bija piegājuši pavisam tuvu mājai.

-   Gan tavi vecāki, gan arī Sets, - Kellija atbildēja, apjukumā raudzīdamās apkārt. - Olivija…

Sasniegusi platās kāpnes, kas veda uz Lielās mājas galvenajām durvīm, visa grupiņa devās uz pirmā stāva verandu. Māja bija celta Luiziānas dienvidiem raksturīgajā stilā, kurā ēku pirmais stāvs parasti bija būvēts vismaz desmit pēdu virs zāliena, lai tādējādi glābtos no gruntsūdeņiem. Pagrabs zem pirmā stāva bija ierakts zemē tikai daļēji, un pagraba logus, kas bija uz pusi mazāki nekā augšējiem stāviem, aizsedza ap māju augošie krūmi. Pagraba sienas, gluži tāpat kā kāpnes, bija mūrētas no akmeņiem, bet viss pārējais - no balti krāsotiem ķieģeļiem. Mājas centrālajai, vecākajai daļai ķieģeļus bija darinājuši un apdedzinājuši cukurniedru plantācijas vergi vēl pirms pilsoņu kara.

Pie kājceliņa, kas veda no piebraucamā ceļa uz māju, bija apstājusies un nepacietīgi signalizēja balta "Lincoln Town" markas automašīna, un Kellija, aprāvusies pusvārdā, apstājās un paraudzījās uz to pusi. Visi pārējie darīja tāpat.

-   Paldies dievam! Man tagad jābrauc. Olivija…

Viņa tika pārtraukta vēlreiz.

-   Vai tev nebūs iebildumu, ja braukšu līdzi? Jūtu, ka man vajadzētu būt līdzās Setam, ja nu… - Melorija smalkjūtīgi aprāvās, bet visiem bija skaidrs, ko viņa vēlējusies teikt - ja nu Lielajam Džonam pienāk pēdējā stundiņa.

Esi sveicināta, Marija, žēlastības pilnā…

-   Ak, dārgā, nedomāju vis, ka tu būsi viņam vajadzīga šā iemesla pēc. Bet tu, bez šaubām, drīksti braukt man līdzi. Tu taču tagad piederi pie ģimenes. Olivija… - Kellija pameta uz viņu neizlēmīgu skatienu. Olivijai bija jādomā, vai viņas pašas stingums ir apkārtējiem tikpat skaidri saskatāms kā Kellijas acīm redzamais apjukums.

Pirms Kellija paguva pateikt to, ko grasījās teikt, viņu pārtrauca pa durvīm izspurgusi maza, gaišmataina elfa, kas bija tērpusies zilā, līdz potītēm garā naktskreklā.

-  Nana, kas noticis? Vai kaut kas slikts? - Moskītu siets, aizcirzdamies aiz bērna muguras, radīja šāvienam līdzīgu troksni. Meitene, kas strauji apstājās kāpņu augšgalā, bija aptuveni Sāras vecumā, turklāt Olivija tūdaļ pamanīja, ka viņa ir neparasti skaista - mati līdz viduklim, smalks ķermeņa veidojums, lielas, rudzupuķu zilas acis.

-   Hloja, kāpēc tu vēl neguli? Jau sen pāri pusnaktij! - Kellija izmisusi iesaucās.

-   Viņa vispār vēl nav gājusi gulēt, kaut ari apzvēru, ka centos viņu iedabūt gultā. - Meitenei pa pēdām no mājas bija iznākusi Marta Hendriksa, ilggadējā Ārčeru ģimenes saimniecības vadītāja. Marta, spēcīgas miesasbūves sieviete pāri piecdesmit, ar labsirdīgu, apaļu seju un nedabiski melnu matu kodaļu, bija tērpusies puķainā katūna rītakleitā ar rāvējslēdzēja aizdari, kājās viņai bija sārtas frotē auduma rī- takurpes. Viņas balss izklausījās galīgi pagurusi. - Hloja pa logu pamanīja piebraucam ātrās palīdzības mašīnu, un jūs taču pazīstat mūsu mis Ziņkārību. Viņa bija pārliecināta, ka jādrāžas laukā un visur jāiebāž savs deguns, lai arī kas šeit notiktu.

-   Ak vai! - Kellija iesaucās, sev pagalam neraksturīgi vicinādama rokas. Bija skaidrs, ka viņa nevar izšķirties, kam dot priekšroku - Hlojai vai baltajam "Lincoln".

-   Nana, kas noticis? - Hloja uzstājīgi jautāja vēlreiz, ar roku atbalstīdamās pret pīlāru, kas slējās divu stāvu augstumā, un nolūkodamās uz Kelliju, kura bija palikusi stāvam kāpņu vidū.

-   Dārgumiņ…

Gaidošā mašīna nepacietīgi signalizēja. Visi paraudzījās uz piebraucamā ceļa pusi. Tajā brīdī Marta ieraudzīja un pazina Oliviju, un viņas mute izbrīnā palika vaļā.

-   Kaut kas traks! Mis Olivija!

-   Sveika, Marta. - Olivija pūlējās ieburt sejā smaidu. Ar vienu roku viņa balstījās pret čugunā kaltajām kāpņu margām, ar otru cieši turēja Sāras rociņu. Viņa pamanīja, ka saimniecības vadītāju gadi nav īpaši skāruši. Marta dzīvoja pilsētiņā un ieradās Lielajā mājā trīs reizes nedēļā, lai veiktu lielo uzkopšanu. Pārējās dienās viņa nodevās frizier- darbiem. Vismaz tā bija toreiz, kad Olivija vēl dzīvoja šeit. - Jauki tevi sastapt, Marta.

-   Tevi arī. Kāpēc…

Mašīna signalizēja vēlreiz.

Noplātījusi rokas, Kellija apjukusi raudzījās te uz Hlo- ju, te gaidošo automašīnu.

-   Mīļo stundiņ, man jābrauc. Hloja, Lielajam Džonam gadījās… sirdslēkme, viņu aizveda uz slimnīcu, un es tagad braukšu turp. Tev nav jāraizējas. Marta, jūs abas ar Hloju aiciniet iekšā Oliviju un viņas meitiņu un parūpējieties par viņu naktsguļu. Olivija, mēs parunāsimies rīt. Vismaz…

-   Dievs lai žēlīgs! - Marta iesaucās, piespiezdama roku pie kakla. - Ātrā palīdzība… Vai tiešām misters Ārčers…?

-   Vecomāt, es gribu braukt uz slimnīcu kopā ar tevi. - Hlojas balstiņa bija spiedzoša un uzstājīga.

-   Dārgumiņ, to nevar. Slimnīcā bērnus nelaiž. Turklāt ciemos atbraukusi tava māsīca, tāpēc paliec te un palīdzi viešņām justies kā mājās. Man jābrauc. Filip, Melorij…

Abi uzrunātie gandrīz skriešus metās lejā pa kāpnēm. Vēlreiz apjukumā novicinājusi rokas un piekodinājusi Hlo- jai uzvesties labi, Kellija viņiem sekoja. Vēlēdamās doties līdzi, Olivija tomēr palika stāvam. Viņa jau sen bija atteikusies no savas vietas šajā ģimenē, tāpēc neatlika nekas cits kā vien kodīt lūpu, cieši turēt Sāras rociņu un pēc iespējas ātrāk norit šo krupi.

Kad trijotne bija piesteigusies pie automobiļa, priekšējās durvis atsprāga vaļā. Filips atrāva pakaļējās durvis un kopā ar Meloriju iekārtojās aizmugures sēdeklī. Kellija, kas piegāja klāt pēdējā, iesēdās priekšā. Automobilis izkustējās no vietas, iekams durvis bija aizcirtušās. Piebraucamajā ceļā joprojām stiepās gara mašīnu rinda, tāpēc "Lincoln" šoferis nepacietīgi signalizēja. Lai palaistu viņu garām, citi spēkrati bija spiesti nobraukt zālienā.

Olivija lūkojās aizbraucējiem nopakaļ, viņas kuņģis sarāvās čokurā, acis dedzināja neizraudātu asaru sūrums. Viņai taču vajadzēja kopā ar pārējiem ģimenes locekļiem traukties uz slimnīcu!

-      Labi, ja mēs te šitā stāvēsim, tas nedos neko labu nedz mums, nedz arī kādam citam. Labāk iesim iekšā, mis Olivija. - Martas mundrie vārdi lika Olivijai saņemties. Pat tad, ja viņai ļautu doties uz slimnīcu, ja Sets nebūtu licis skaidri noprast, ka Olivijai nav vietas pie Lielā Džona slimības gultas, viņa tomēr nedrīkstētu drāzties projām un pamest Sāru vienu pašu starp svešiem ļaudīm. Meitas dēļ viņai bija jāpaliek tepat, jācenšas izlikties mierīgai un līdzsvarotai un iespējami labi jātiek galā ar nejauko situāciju.

Gandrīz vai zagšus Olivija ar brīvo roku paberzēja sūrstošas acis. Tad dziļi ievilka elpu, paraudzījās uz Martu un 1 Iloju, kas pusduci pakāpienu augstāk stāvēja verandā - tā pēc paraduma dēvēja pirmā stāva galeriju -, un pavēra muti, lai kaut ko sacītu Hlojai.

Bet Hloja pasteidzās pirmā.

-Ja jūs esat manas radinieces, kāpēc es neesmu jūs agrāk sastapusi? - viņa iejautājās, augstprātīgi noraudzīdamās uz Oliviju un Sāru. - Es pazīstu visas savas māsīcas, bet neviena nav līdzīga jums. - Tad ar kritisku aci nopētīja Sāru. - Tu esi resna.

6. nodala

-  Sara nav resna! - Oi.ivija bez kavēSanAs atcirta, raidīdama Hlojai tādu skatienu, kas citai meitenei acumirklī liktu nokaunēties. Ar sānu sajutusi, ka Sāras augumiņš saraujas, viņa mierinādama ciešāk satvēra meitas mazo rociņu. Piezīmes par savu svaru Sāra uztvēra ļoti saasināti. - Sāra ir tieši tāda, kādai Sārai jābūt.

-   Mis Hloja! - Marta to pašu brīdi izdvesa pārmetošā tonī. - Tūlīt lūdz piedošanu!

Kamēr Hloja izvērtēja šo rīkojumu, iestājās klusums. Tad viņa īgni noburkšķēja:

-   Piedod.

-  Vai tu esi Seta meita? - Olivija pajautāja laipnākā balsī, atgādinādama sev, ka Hloja vēl ir maza un droši vien nav vēlējusies nevienu aizvainot. Uziedama atlikušos pakāpienus, Olivija stingri turēja meitas roku. Bija jūtams, ka Sāra labprāt grieztos atpakaļ, tomēr to Olivija nevarēja pieļaut. Bērna noslēgtais raksturs darīja šo pārnākšanu dzimtajā ligzdā vēl grūtāku.

-  Jā. - Hloja joprojām bija īgna. - Bet jūs neesat nekādas māsīcas. Tas nav iespējams. Vienīgie mana tēta brālēni un māsīca ir Filips, Kāris un Andžela. Viņu bērni ir Melisa, Amanda, Kortnija, Džeisons, Tomass un Patriks, un Nana teica, ka viņi esot mani brālēni un māsīcas. Un vairāk neviena nav. Kas jūs tādas esat? - Viņas ašais, Sārai veltītais skatiens nepārprotami pauda nicinājumu.

-  Tev taisnība, par māsīcām mūs gluži nevar uzskatīt. - Olivija ar pūlēm saglabāja mierīgu un iecietīgu toni. Kad viņas beidzot nostājās uz platiem dēļiem klātās verandas grīdas, Sāra, cieši satvērusi mātes roku, šķita kā pielipusi viņas sānam. Olivija nodomāja, ka veranda izskatās tieši tāda, kādu viņa to atcerējās, sākot no pelēki krāsotajiem, gadu gaitā nodilušajiem grīdas dēļiem un beidzot ar baltajiem klūdziņu šūpuļkrēsliem un šūpolēm verandas tālākajā galā, kā arī kuplajām papardēm, kas grozos nokarājās no dzegām. Pat divi izbāztie fazāni, kurus prasmīgais taksidermists Čār- lijs pirms daudziem gadiem joka pēc bija pakāris pie verandas griestiem, vēl atradās turpat. - Es domāju, ka tu varētu mūs uzrunāt par māsīcām, ja vēlies izrādīt laipnību un viesmīlību.

-   Kāpēc lai es to vēlētos? - Hloja vaicāja, ar piemiegtām acīm nopētīdama abas viešņas no galvas līdz kājām.

-   Varbūt gluži vienkārši pieklājības pēc? - Olivija ierosināja vēl laipnākā tonī.

Marta brīdinoši uzlika Hlojai uz pleca roku. Meitēns novaibstījās Olivijai sejā, tomēr neko neteica. Stāvot gaismas straumē, kas lija no verandas durvīm, Hlojas mati izskatījās gandrīz platīnblondi; ja neievēroja īgno sejas izteiksmi, viņa izskatījās pēc nevainojami skaistas lelles. Olivijai uz mirkli ienāca prātā: vai Seta bijusī sieva ir tikpat skaista kā Hloja un tikpat gaišmataina kā Sets un viņu abu meita?

Viņa juta, ka Sāras plaukstiņa notrīs. Pametusi skatienu uz meitas bēdīgo sejiņu, viņa atskārta, ka otra meitene bērnu galīgi iebiedējusi. Pie sevis nopūtusies - Sāras biklums saskarsmē ar citiem bērniem bija viņas nebeidzamu raižu avots -, Olivija vēlreiz uzmundrinoši paspieda meitas roku.

-   Mis Olivija, gluži tāpat kā tavs tētis, uzauga šajā mājā, - Marta pārmetošā balsī skaidroja. - Viņu visādā ziņā var uzskatīt par tavu māsīcu, un šīs ir arī viņas mājas, gluži tāpat kā tavējās.

Pateicīgi uzsmaidījusi Martai, Olivija vēlreiz uzlūkoja Hloju. Meitene naidīgi raudzījās pretī. Varbūt viņa aizvadījusi gaužām nelāgu dienu, Olivija iecietīgi nodomāja, no savas pieredzes zinādama, ka pat uzvedīgākais bērns palaikam var pārvērsties īstā briesmonītī, kurš spēj aizvainot pieaugušo vislabākās jūtas. Attaisnodama Hlojas uzvedību, viņa pamēģināja bērnam saprotamā veidā izskaidrot savus radurakstus.

-   Tu noteikti zini, ka Lielajam Džonam bija četri bērni - Maikls, Džeimss, Deivids un Belinda. Tavs vectēvs bija Maikls, Lielā Džona vecākais dēls. Savukārt mans patēvs bija Džeimss, pēc vecuma nākamais dēls. Tavs tēvs bija mans lielais brālēns, kurš bērnībā pieskatīja un rūpējās par mani. Tava Nana ir mana krustmāte Kellija, bet Lielais Džons ir mana patēva tēvs - tātad vecaistēvs. Bet mani radinieki Filips, Kāris un Andžela bieži uzvedās nejauki un vienmēr mēģināja mani aizskart un kaitināt.

-   Pēc taviem vārdiem iznāk, ka tu neesi mums īsta radiniece, - Hloja nicīgi konstatēja. Vienu roku joprojām turēdama uz Hlojas pleca, Marta ar otru pieturēja durvis, pa- laizdama pa priekšu Oliviju un Sāru.

-   Tas tiesa. - Sajūtot iekštelpu vēsumu, Olivijas sejā pazibēja smaids. Kad viņa bija devusies projām no mājām, viens logā iemontēts kondicionētājs bija apakšstāvā un divi augšstāvā - un tas arī viss. Nemitīgi trokšņodami, kondicionētāji tolaik atvēsināja gaisu labākajā gadījumā par pieciem grādiem. Šobrīd sajūtamais vēsums bija citāds - gaiss šķita daudz svaigāks un aukstāks. Varbūt Lielais Džons beidzot bija pārvarējis skopumu un ierīkojis mājā centralizēto kondicionēšanas sistēmu? Ja tā, tas patiešām bija pārsteidzoši. Lielajam Džonam piemita paradums apgrozīt pirkstos katru izdodamo dolāru.

Nokratījusi no pleciem Martas roku, Hloja sekoja abām viešņām.

-  Ja jau tu esi šeit uzaugusi, kāpēc es tevi nekad agrāk neesmu sastapusi? Kur tad tu biji?

-   Mis Olivija apprecējās un aizbrauca dzīvot citur, - pirms Olivija paguva atvērt muti, Marta, aizvērdama durvis, metās starpā, vienlaikus raidīdama Hlojai brīdinošu skatienu. - Un tagad pietiks, mis, citādi būšu spiesta pastāstīt tavam tētim, ka esi izturējusies nepieklājīgi pret viesiem.

Olivijai par izbrīnu, šie draudi iedarbojās. Hloja apklusa. Vienu neveiklības pilnu mirkli visas četras klusēdamas stāvēja lielajā hallē, kur antīkā kristāla lustra lēja pār viņu galvām siltu un spožu gaismu. Olivija varētu vai apzvērēt, ka no viņas meitenes gadiem šī telpa saglabājusies pārmaiņu neskarta. Tā pati lieliski nospodrinātā cietkoksnes dēļu grīda, tas pats sarkanais, austrumnieciskiem ornamentiem greznotais grīdceliņš, kas aizstiepās līdz virtuves durvīm halles tālākajā galā. Tās pašas krēmkrāsas sienas ar četrām sarkankoka durvīm, kas veda uz dzīvojamo istabu, ēdamistabu, bibliotēku un kantori. Tie paši smalki veidotie ciļņi, kas piešķīra īpašu izsmalcinātību piecpadsmit pēdu augstajiem griestiem. Pie sienām tajās pašās vietās tie paši eļļā gleznotie suņi un zirgi. Tās pašas elegantās, graciozi izliektās kāpnes uz mājas otro stāvu. Pat smarža bija tā pati - te oda pēc viegla pelējuma, jo mūžīgi bija mitrs, pēc mēbeļu spodrināmiem līdzekļiem, sauso rožu ziedlapiņu maisījuma, ko krustmāte Kellija allaž mēdza izmantot, lai apkarotu jebkuru nevēlamu smaku, un ari pēc tā, ko Olivija uzskatīja par vecuma smaržu. Māja vienmēr bija odusi pēc vecuma.

Izbaudīdama mirkli, Olivija vienu mulsinošu brīdi jutās tā, it kā būtu atgriezusies pagātnē. Pagātnē pirms deviņiem gadiem. Pavirši vērojot, viss šķita tāds pats kā tovakar, kad norisinājās izšķirošā ķilda ar Setu, kura pielika punktu visām iepriekšējām nesaskaņām. Pēc šīs ķildas Olivija bija slepus aizbēgusi ar Ņūvolu.

-   Marta, zvana Kāris Vērnons - grib uzzināt, uz kuru slimnīcu aizvests vecais misters Ārčers. - Sieviete, kura iestājās virtuves durvīs un kuru Olivija nepazina, bija aptuveni viņas vecumā; melnā formas kleita ar balto priekšautu lika secināt, ka jautātāja ir viena no kalponēm. Viņas skatiens, īsi pakavējies pie Olivijas un Sāras, atgriezās pie Martas. - Vai ar misteru Ārčeru patiešām noticis kaut kas ļauns? - viņa satraukti vaicāja.

Pamājusi ar galvu, Marta daudznozīmīgi paraudzījās uz Hloju, tādējādi likdama noprast, ka sīkāka iztaujāšana būtu nevietā.

-   Pasaki misteram Kārlam, ka es nezinu vairāk par viņu, bet visi ģimenes locekļi aizbraukuši kopā ar slimnieku.

Iepletusi acis, sieviete pamāja ar galvu un pazuda aiz durvīm.

-   Iesim uz virtuvi, - Marta teica Olivijai, tad paraudzījās uz Sāru un pasmaidīja. - Varu derēt, ka tu esi izslāpusi, dārgumiņ. Man ledusskapī ir gāzēts dzēriens. Bet varbūt tu labāk vēlētos glāzi piena?

Piespiedusies ciešāk Olivijas sānam, Sāra klusēdama papurināja galvu.

-   Vai viņa kādreiz runā ari? - Hloja pavaicāja, ziņkārīgi saraukdama pieri.

-   Šī ir mana meita Sāra Morisone, - tieši neatbildēdama uz jautājumu, Olivija paskarbi vērsās pie Hlojas. Viņa juta, ka oficiāla iepazīstināšana šobrīd būs īsti vietā, citādi

Hlojas nepieklājība patiešām padarīs Sāru gluži mēmu. - Sāra, šī ir Hloja Ārčere. Sasveicinies ar viņu.

-   Sveika, - Sāra izmocīja tādā tonī, kas visai maz līdzinājās viņas normālajai balsij, un pacēla skatienu, lai palūkotos uz otru meiteni, tomēr daļēji paslēpdamās aiz mātes muguras un labprāt ļaudama Olivijai atrasties starp viņu un Hloju.

-   Cik tev gadu? - Hloja nelaipni raudzījās uz Sāru.

-   Astoņi, - Sāra atbildēja, paklausīdama slepenam mātes pirkstu spiedienam.

-   Man arī. - Saraukusi pieri, Hloja pētīja Sāru no galvas līdz kājām. Galīgi zaudējusi drosmi, Sāra atkal nodūra skatienu paklājā.

Olivija pie sevis nopūtās.

-   Marta, man šķiet, ka mēs tūdaļ iesim augšā. Ir jau vēls, un Sārai derētu doties pie miera, - viņa ierunājās, izpelnīdamās no meitas pateicīgu rokas spiedienu.

-   Tā ir patiešām laba doma. - Marta paraudzījās uz Hloju. - Ari mūsu mis Ziņkārībai nekaitētu beidzot soļot uz gultu. Palikdama pārāk vēlu augšā, viņa kļūst neciešami untumaina.

-   Tā nav taisnība! - Hloja protestēja.

Marta izteiksmīgi pavīpsnāja. Tad, paraudzījusies uz Oliviju, pacēla acis pret griestiem. Olivijai bez liekiem vārdiem kļuva skaidrs, ka bērnam patiešām bijusi grūta diena.

-   Tagad padomāsim. Man šķiet, ka Sāra šo nakti varētu pārgulēt tavā vecajā istabā, bet tu pati gulēsi agrākajā mis Belindas istabā turpat blakus. Istabas ir uzkoptas, šorīt apmainīju gultas veļu gadījumam, ja pēc viesībām kāds izdomā palikt pa nakti - tu jau zini, ko es ar to gribu sacīt.

Olivija pamāja ar galvu. Gadījumam, ja kāds ir pārāk piedzēries, lai bez raizēm nokļūtu mājās.

-   Tas būs jauki.

-   Mis Hloja, esi tik laipna un parādi ciemiņiem ceļu.

Hloja paklausīja, un visas četras kāpa augšup. Kāpņu telpas sienu līdz pašiem griestiem klāja eļļā gleznoti ģimenes locekļu portreti smalkos, zeltītos rāmjos. Portretu bija milzum daudz, jo Ārčeru dzimta gadu gaitā bija vareni sakuplojusi. Starp portretiem šur tur dižojās Čārlija izbāztās dzīvnieku galvas - neliels mežakuilis ar nomelnējušiem ilkņiem, ragains auns un briedis ar trīsžuburu ragiem. Starp portretiem pagadījās arī viena otra ainava un pāris savdabīgu piemiņas lietiņu - piemēram, ierāmēts vēdeklis. Ar rokām darinātās ciprešu koka margas zem Olivijas pirkstiem šķita tīkami vēsas. Kāpnes nesedza paklājs, un katra pakāpiena vidū neskaitāmu paaudžu kājas bija izminušas nelielus iedobumus. Lielās mājas vidusdaļa bija celta pirms vairāk nekā simt piecdesmit gadiem un izskatījās tieši tikpat iespaidīga kā jebkura bagāta plantatora māja filmās par Dienvidu dzīvi senajos laikos. Bērnības gados Olivijai šī māja allaž bija iedvesusi vieglu godbijību, un tagad viņa manīja, ka Sāru pārņem līdzīgas izjūtas.

-   Ak, mēs aizmirsām jūsu bagāžu! - Marta, kura kāpa augšā aiz Hlojas, apstājusies pār plecu uzrunāja Oliviju.

-    Mums nav bagāžas. - Olivijas seja pauda nožēlu. - Atstājām somas autoostas biļešu kasē.

-   Autoostā! Vai tad jums nav mašīnas? - pārsteigta ierunājās Hloja, kāpņu galā pagriezdamās un platām acīm uzlūkodama Oliviju un Sāru.

-   Bet kā tad jūs… - Marta šķita galīgi apjukusi. Tad sašutumā novaidējās. - Tikai nesaki, ka esat nākušas kājām no autostas!

Olivija bēdīgi pamāja ar galvu.

-   Es mēģināju zvanīt uz šejieni, lai sadabūtu kādu, kurš atbrauktu mums pretī, bet neviens necēla klausuli. Paunss ari droši vien piedalījās viesībās, jo arī viņu mājās neviens neatbildēja. Bet var jau būt, ka viņš vairs nenodarbojas ar taksometru pakalpojumiem. - Olivija mazliet piemeloja.

Nabaga radiniecei, kas nejutās droša par laipnu uzņemšanu, jau tāpat bija gana smagi pārnākt mājās, kur nu vēl atzīties, ka ieradusies bez graša kabatā.

-   Paunss vairs nestrādā, - Marta atbildēja. - Biznesu pārņēmis viņa dēls - tu taču atceries Lamāru, vai ne? Protams, viņš strādā tikai tad, ja viņam ir noskaņojums strādāt.

Martas vārdi skanēja nosodoši. Olivija patiešām atcerējās I .unāru. Kaut arī zēns bija mācījies vietējā skolā, bet viņa bija apmeklējusi Svētās Terēzas skolu - dārgu, privātu mācību iestādi Batonrūžā -, pusaudžu gados viņu ceļi nereti bija krustojušies. Divus gadus vecākais Lamārs Lenigs bija izskatīgs, mazliet padrūms un īgns puisis, kas lielāko daļu dzīves šķita veltām tam, lai regulāri iekultos visās iespējamās nepatikšanās. Lamārs, gluži tāpat kā vairākums vietējo puišu, savulaik bija dedzīgs Olivijas pielūdzējs.

Toreiz viņa nebūtu veltījusi Lamāram īpašu vērību, ja vien Sets nebūtu pieķēris zēnu grozāmies tuvumā pārlieku bieži un pavēlējis viņam turēties tālāk no Olivijas. Pēc šā gadījuma viņa pāris reižu bija devusies uz satikšanos ar Lamāru, lai tādējādi ieskaidrotu Setam, ka viņam nav atļauts jaukties Olivijas personiskajā dzīvē. Viņas atklātā nepakļā- vība un izaicinošā uzvedība bija satracinājusi Setu. Izvērtējot notikušo tagad, Olivija bija spiesta atzīt, ka Setam bijusi taisnība. Lamārs bija neglābjams neveiksminieks. Gluži tāpat kā Ņūvols. Sets bija brīdinājis Oliviju turēties pa gabalu ari no viņa.

Olivija nopūtās.

-   Es atceros Lamāru, - viņa atzina.

-   Varu derēt, ka tu atceries arī to, kur atrodas tava vecā guļamistaba, - Marta smaidīdama sacīja. Viņas bija sasniegušas otrā stāva halli. Pamājusi ar galvu, Olivija pagriezās pa kreisi, dodamās uz jaunāko no abiem ēkas spārniem, kas bija uzcelti krietni vēlāk nekā mājas centrālā daļa. Austrumu spārns, kurā atradās viņas agrākā guļamistaba, tika piebūvēts tikai ap tūkstoš deviņsimt trīsdesmito gadu. Šajā mājas daļā griesti bija zemāki - tikai aptuveni desmit pēdu augsti, un tos rotājošie ciļņi vairs neizcēlās ar īpašu izsmalcinātību. Tomēr telpas bija plašas. Visas četras šā spārna guļamistabas varēja lepoties ar kamīnu un nelielu dzīvojamo zonu, turklāt te bija ierīkotas veselas divas vannasistabas; neviena no tām gan nebija savienota ar guļamistabām.

Olivijas agrākā guļamistaba bija otrā pa labi. Atvērusi durvis, viņa iegāja iekšā. Protams, telpas interjers bija pilnībā pārveidots. Kad Olivija bija mitinājusies šeit, sienas bija krāsotas līksmā, košdzeltenā krāsā, pie abiem augstajiem logiem, kas izgāja uz otrā stāva galeriju, karājās raibi, kroko- ti kokvilnas aizkari, bet balto metāla gultu bija greznojis pieskaņotas krāsas kokvilnas pārklājs. Tagad telpa bija ieguvusi vīrišķīgāku noskaņu, jo sienas bija iztapsētas ar pelēk- brūnām, balti rūtotām tapetēm, bet aizkari un gultas drēbes bija no vienkārša, balta linauduma. Tomēr kamīns bija tāds pats - smalkiem griezumiem rotāta mala, krēmkrāsas marmora apšuvums; nebija mainījušies ari logi, griestu ciļņi un šaurie ozolkoka grīdas dēļi…

Pietika ienākt istabā, kurā viņa bija mitinājusies bērnībā un pusaudzes gados, lai uzbangotu tik spēcīgs emociju vilnis, ka Olivija acumirklī jutās kā apreibusi.

Viņas māte…

Lūkodamās uz gultu, kura bija tā pati, kaut arī pārklājs nomainīts, Oliviju piepeši pārņēma smeldzīgas atmiņas par māti, kas noliecas pār gultiņu, lai ar skūpstu novēlētu viņai labunakti. Mātes smaržas - tikko jaušams ziedu aromāts, viņas, lūpu siltums, zīdaino matu pieskāriens Olivijas vaigam - pēkšņi ar neizprotamu spēku sagrāba Olivijas jutekļus, satricinot viņu līdz sirds dziļumiem.

Viņai šķita, ka redz šo ainu acu priekšā. Tajā pašā laikā viņa to izdzīvoja tāpat, kā bija izdzīvojusi toreiz bērnībā.

Mazā meitene mātes klātbūtnes mierinošajā siltumā bija jutusies miegaina un pasargāta.

Bet viņa baidījās no brīža, kad māte pagriezīsies un atstās istabu, jo, palikusi viena tumsā, izjutīs stindzinošas bailes.

7. nodala

- Sāra, tu pārnakšņosi šeit, bet tava mamma gulēs tepat blakusistabā, - Marta teica. Olivijai šķita, ka balss at- plūst no liela tāluma. Patiesībā Marta atradās tikai dažu soļu attālumā - viņas abas ar Hloju stāvēja pie durvīm.

Olivija juta Sāras pirkstiņu siltumu un mazā augumiņa svaru, jo bērns bija cieši piespiedies viņai pie sāniem. Sāras dēļ Olivija centās pēc iespējas ātrāk atgūties no savādajām vīzijām un atgriezties tagadnē.

Gan redzējums, gan arī tā radītās izjūtas šķita apbrīnojami reālas.

Olivija mēģināja sev iestāstīt, ka droši vien tajā vainojamas gan senās atmiņas, ko bija atmodinājusi bērnības dienu guļamistaba, gan arī raizes par Lielā Džona veselību. Spēcīgās izjūtas, ko izraisīja šī vīzija, satrauca viņu līdz sirds dziļumiem - droši vien tāpēc, ka atmiņu par māti bija saglabājies tik maz.

Esmu šeit. Šie vārdi ieskanējās Olivijas prātā pavisam skaidri. Nudien smieklīgi. Pūlēdamās saņemties, Olivija pievērsās meitai.

-  Ja Sārai nekas nebūtu pretī, man šķiet, ka vismaz šonakt mēs abas varētu pārnakšņot tepat, - Olivija teica, uzsmaidīdama Martai. Neviens it kā nemanīja, ka viņas balss skan mazliet nedrošāk, bet smaids ir drusku saspringts.

-   Man nekas nav pretī. - Sāras brīvā roka ņurcīja Olivijas svārku ieloci, tomēr šoreiz viņa atbildēja bez pamudinājuma. Dedzīgais balss tonis ļāva nojaust, ka bērns jūt ne- izsakāmu atvieglojumu, uzzinājis, ka nepaliks pa nakti viens svešā vietā.

Marta pamāja ar galvu.

-   Jauki. Hlojas istaba ir otrā spārnā līdzās mistera Seta telpām. Manējā ir otrpus halles, blakus mis Kellijas istabai. Ja jums kaut kas nepieciešams, nekautrējieties nākt pie manis. Man nudien ir visai jautrs miegs.

Pagātnes vīzijas pamazām izplēnēja.

-   Norunāts.

-   Pagaidām sadabūšu jums abām kādus nebūt naktskreklus, bet rīt paraudzīsimies, kā atgādāt no autoostas jūsu ceļasomas. Ja man izdosies sazvanīt Lamāru, viņš jau no paša rīta atvedīs jūsu bagāžu.

-   Paldies, Marta. - Pametusi skatienu uz Hloju, Olivija konstatēja, ka viņa joprojām pēta Sāru, kura, bez šaubām, cītīgi aplūkoja austrumnieciskos paklāja rakstus, nevis izaicinoši un ar paceltu galvu atbildēja šim neslēpti kritiskajam skatienam. - Arlabunakti, Hloja.

-   Arlabunakti, - meitēns apbrīnojami pieklājīgi atņēma un pagriezās uz durvīm, tiklīdz Marta bija satvērusi viņas roku. Abas devās uz otru mājas spārnu. Kad viņas bija projām, Olivija paraudzījās uz Sāru, kas joprojām bija piespiedusies viņai cieši klāt: viena roka paslēpusies mātes plaukstā, otra - ieķērusies mātes svārkos, skatiens joprojām nodurts grīdā.

-   Vai viss kārtībā, plūmlt? - palaidusi vaļā meitas pirkstiņus, lai saudzīgi apskautu viņas plecus, Olivija pajautāja.

Pamājusi ar galvu, arī Sāra savukārt apkampa māti.

-   Esmu ļo-o-ti priecīga, ka tu šonakt gulēsi kopā ar mani, - viņa teica, kad Olivija bija palaidusi viņu vaļā.

-   Tikai nedomā raut man nost visas segas. - Olivija ar nolūku runāja vieglā un priecīgā tonī.

Tas lika Sārai pasmaidīt.

-   To es nedarīšu. Ir pārāk karsts.

Aizgājusi līdz istabas vidum, Sāra, lūkodamās apkārt, lēni griezās riņķī.

-   Kas tev šobrīd prātā? - Olivija smaidīdama jautāja.

-    Šī māja iedveš bijību, - Sāra atbildēja. - Tā ir īsta muiža.

Tā tas varēja būt, it īpaši salīdzinājumā ar viņu lēto divistabu dzīvoklīti.

-   Un ko es tev teicu?

-   Man šķita, ka tu drusku piemelo.

-   Es lai tev melotu? Nemūžam, - Olivija atbildēja. Sāra iesmējās. Tas lika Olivijai atviegloti uzelpot. - Vai redzi šo gultu? - Olivija turpināja, šķērsodama istabu un ar izplestām rokām atkrizdama tajā uz muguras.

Sāra pamāja ar galvu.

-   Šajā gultā es gulēju, kad biju maza meitene. Tai bija dzeltens pārklājs ar milzīgām rozēm un mežģīnēm rotāti spilveni. Turklāt spilvenu bija daudz.

-    Un tev piederēja liela lelle sārtā kleitā ar dzelteniem matiem - Viktorija Elizabete. - Pienākusi pie gultas, Sāra smaidīdama noraudzījās uz māti. Viņa bija neskaitāmas reizes klausījusies šos stāstus, tāpēc zināja visu gandrīz tikpat sīki un smalki kā Olivija.

-   Pareizi.

-   Un tu vienā jaukā dienā nokrāsoji sev matus dzeltenus, jo gribēji izskatīties līdzīga lellei. Un… tava krustmāte

Kellija visādi izmēģinājās izmazgāt krāsu no matiem, bet nekas neiznāca, tāpēc tos vajadzēja nogriezt. - Sāras smaids izvērtās smīnā, un viņa novēlās uz vēdera gultā līdzās Olivijai. - Kā tu varēji rīkoties tik dumji?

-   Būs vien jāatzīst, ka tas patiešām nebija prāta darbs.

-  Bet reiz pa kamīna dūmvadu istabā bija iekļuvusi nutrija, un, kad tu pamodies, tā sēdēja uz spilvena un skatījās uz tevi. Tu kliedzi tik skaļi, ka sacēli kājās visu māju, visi atskrēja šurp, bet nutrija panikā skraidīja pa istabu; kad Sets mēģināja to izdzīt ārā, tā iekoda, un Setam vajadzēja saņemt potes pret trakumsērgu.

-   Tas tiesa.

-   Un izrādās, ka tas viss ir patiesība, - Sāra izbrīnījusies teica. - Gan lelle, gan nutrija, gan…

Klauvējiens pie durvīm lika Olivijai piecelties sēdus, jo viņa justos mazliet neērti, ja tiktu pieķerta vāļājamies pa gultu. Arī Sāra pieslējās sēdus un izslīdēja no gultas, itin kā baidīdamās, ka kaut ko izdarījusi aplam. Apveltīdama māti un meitu ar labvēlīgu smaidu, atvērtajās durvīs stāvēja Marta.

-   Meitenes, atnesu jums naktskreklus, - viņa teica, rādīdama pār labo roku pārliktās drānas. - Rītakleitas un zobu sukas arī.

-   Marta, tu nudien esi vienreizīga. - Piecēlusies kājās, Olivija šķērsoja istabu, lai paņemtu atnestās mantas. - Paldies.

Marta uzsmaidīja vispirms Olivijai, tad Sārai.

-   Labi gan, ka atkal esi mājās, mis Olivija. Un mis Sāra

arī.

Marta devās projām, un Olivija aizvēra durvis. Pagriezusies pret meitu, viņa ieraudzīja, ka Sāra ar ieplestām acīm nekustīgi stāv pie gultas.

-   Viņa nosauca mani par "mis Sāru".

-   Tā šeit ir pieņemts. Nepieļauj, lai tas sakāpj tev galvā.

Sāra sarauca degunu.

-   Nē jau, nē.

-   Tad ir labi. Man nudien nepatiktu, ja tu uzpūstos un pārsprāgtu kā balons, tad tiktu notašķītas sienas.

-   Nu gan tu pārspīlē!

-   Es zinu. - Pamanījusi meitas sejas izteiksmi, Olivija iespurcās. Visvisādi mēģinādama Sāru uzmundrināt, viņa saprata, ka pūles beidzot ir vainagojušās ar panākumiem.

Pēc neilga brīža, paņēmušas naktskreklus un zobu sukas, viņas devās uz vannasistabu, lai nomazgātos un iztīrītu zobus. Bija pārāk vēls, lai ietu vannā, un Olivija nomierināja savu sirdsapziņu, nospriezdama, ka Sāra droši vien neņems ļaunā, ja ierastā ikvakara vannošanās šoreiz izpaliks. Kad abas bija nomazgājušās un ietērpušās patapinātajos naktskreklos - Sāras sārtais naktstērps izskatījās ļoti līdzīgs Hlojas zilajam bezpiedurkņu naktskreklam, savukārt Olivijas zaļā, paīsā neilona naktstērpa īpašniece nebija tik viegli nosakāma -, viņas aizdipināja atpakaļ uz istabu, aizvēra durvis, izslēdza gaismu un iekāpa gultā.

Olivija bija nolēmusi pagaidīt, kamēr Sāra aizmieg, tad doties uz virtuvi un - ja līdz tam brīdim nebūs saņemta nekāda jauna informācija - apzvanīt tuvākās slimnīcas, lai uzzinātu, uz kuru no tām nogādāts Lielais Džons. Viņa bija pārliecināta, ka tā noteikti ir kāda no daudzajām Batonrū- žas slimnīcām, tāpēc nemaz nebūs viegli atrast īsto.

-   Noskaiti lūgšanu, - viņa, tāpat kā ik vakaru, atgādināja Sārai. Gulēdama cieši līdzās meitai - laukā joprojām mirgoja mazās spuldzītes, kuru gaisma spiedās cauri aizkariem, padarīdama tumsu caurredzamu, - Olivija klausījās bērna balsī, kas murmināja lūgšanu.

-   Nu man laiks gulēt iet…

Bērnības gados Olivija, gulēdama šajā pašā gultā, bija skaitījusi to pašu lūgšanu. Tumsā bija viegli iztēloties, ka laika tecējums pagriezies atpakaļ, ka Olivijai līdzās guļ viņas māte, klausīdamās, kā lūgšanu skaita Olivija, un uz mirkli šī ilūzija šķita tik reāla, ka pār muguru noskrēja salti dre- buļī. Te nu bija īsts dйjа vu…

-   Vai tu skumsti par to veco vīru, māmiņ? - pavaicāja Sāra, kas acīmredzot bija pabeigusi skaitīt lūgšanu, kamēr Olivija kārtējo reizi domās kavējās pagātnē. Un atkal Olivija piespieda sevi atgriezties tagadnē.

-   Esmu ļoti noraizējusies par viņu, - Olivija atbildēja. - Cerams, ka viņš izveseļosies.

-   Vai man izlūgties Dieva svētību arī viņam?

-   Tas būtu jauki.

-  Dievs, svētī šo veco vīru, - Sāra teica, izraisīdama Olivijai smaidu.

Brītiņu Sāra klusēja. Tad ierunājās atkal:

-  Tā meitene - Hloja… nav laba, vai ne? Mēs viņai nepatīkam.

-  Viņa mūs nepazīst. Kad iepazīs, gan jau iemīlēs, it īpaši tevi. Un kāpēc gan lai tas tā nebūtu?

-   Ak, māmiņ… - Sāra miegaini iesmējās.

-   Kuš… - Kad Sāra pievirzījās tuvāk, Olivija noskūpstīja meitas vaidziņu.

-   Pastāsti man par to laiku, kad tu vēl biji maza meitene, - Sāra lūdzās gluži tāpat kā ik vakaru. Parasti Olivija labprāt izpildīja šo lūgumu, bet šonakt visas atmiņas šķita pārlieku tuvas un reālas. Gandrīz pārdabiski reālas… Turklāt viņa bija nogurusi un noraizējusies un zināja, ka arī Sāra ir pārguruši.

-   Ir pārāk vēls, plūmīt. Guli.

-   Bet māmiņ…

-   Guli.

Olivija apņēmīgi noraidīja visus Sāras turpmākos tērzēšanas mēģinājumus, atkal un atkal atkārtodama:

-   Guli.

Galu galā vienmērīgā elpa līdzās liecināja, ka bērns tiešām ir aizmidzis.

Piesardzīgi izslīdējusi no gultas, Olivija sataustīja un uzvilka Martas pagādāto rītakleitu. Pēc tam bez redzama iemesla piegāja pie augstajiem logiem, kas drīzāk atgādināja stiklotas divviru durvis, lai pārliecinātos, ka tie ir cieši aizvērti, - gluži tāpat, kā to allaž bija darījusi, pirms devās pie miera šajā istabā. Uzdegusi pie gultas naktslampiņu, lai Sā- ra, nejauši pamozdamās, nenobītos no tumsas, viņa klusi izgāja, lēnītēm aizvērdama aiz sevis durvis. Tad nokāpa lejā. Raizes par Lielo Džonu, kuras viņa Sāras dēļ bija apslāpējusi, uzviļņoja ar jaunu spēku, izraisot teju vai fizisku nelabumu.

Oliviju šausmināja doma, ka Lielais Džons var nomirt. Ja viņš nomirs, tā būs vienīgi viņas vaina.

Viņa nedrīkstēja atgriezties.

8. nodala

Iegājusi virtuve, Olivija ieraudzīja tur divas sievietes melnās formas kleitās ar baltiem priekšautiem. Olivija viņas nepazina, tomēr atcerējās, ka viena no viņām pirms brīža hallē bija runājusi ar Martu. Uzgriezušas durvīm muguru, abas ar dzelteniem sūkļiem čakli spodrināja baltās, laminētās galdu virsmas. Uz vienas no garajām virtuves letēm, salikti cits uz cita, rindojās slēgti ēdienu uzglabāšanas trauki. Ciešie vāki nespēja aizkavēt pikanto aromātu izplatīšanos, un Olivija nosprieda, ka palīdzes sagatavojušas ēdienu pārpalikumus ņemšanai uz mājām.

Virtuve izskatījās tāda pati kā senāk. Pēc pārbūvēšanas piecdesmitajos gados vēlāk tajā laiku pa laikam tika nomainīta viena vai otra ierīce, bet kopumā tā bija saglabājusies tāda pati - plaša, aptuveni četrdesmit pēdu gara un divdesmit pēdu plata telpa. Kādreiz te bija pletušās trīs mazākas istabas. Tagad virtuve lepojās ar ozolkoka paneļu sienām, kas bija krāsotas gaišā krēmkrāsā, pēc pasūtījuma izgatavotiem ķirš- koka skapjiem, kas rindojās gar trim sienām līdz pašiem griestiem, pamatīgu "Sub-Zero" ledusskapi un modernu nerūsējoša tērauda pavardu, kurš acīm redzami bija iegādāts pavisam nesen. Pie garā, tīri noberztā, gadu gaitā noskrambātā ozolkoka galda, kurš bija novietots virtuves vidū, varēja sa- sēsties divpadsmit cilvēku. Virs galda karājās vismaz gadsimtu veca kaltas dzelzs lustra, kas bija pārveidota par elektrisko gaismekli īsi pirms Olivijas aizbraukšanas. Virtuves tālāko sienu veidoja daudzrūšu logi, kas stiepās no griestiem līdz grīdai. Divas augstas, stiklotas durvis veda uz pirmā stāva verandu. Patlaban krēmkrāsas aizkari ar zaļu efeju rakstu bija aizvilkti ciet, neļaudami naktij lūkoties virtuvē. Telpa bija bagātīgi apgaismota - par to gādāja gan lustra virs galda, gan arī antīkās vara un misiņa lampas, kas tika lietotas jau kopš mājas uzcelšanas brīža, vēlāk pārtopot no eļļas lampām par elektriskajiem gaismekļiem.

Kad Olivija iegāja no halles virtuvē, abas sievietes palūkojās pār plecu.

-   Sveikas, - Olivija nedroši ierunājās. Par spīti Olivijas pārnākšanas sajūtai, kas apliecināja viņas atgriešanos mājās, virtuves palīdzes varēja būt drošākas par savu vietu šajā mājā nekā viņa. - Vai ir kādi jaunumi par misteru Ār- čeru?

Abas sievietes papurināja galvu.

-   Mēs neko nezinām, - atbildēja hallē redzētā sieviete.

-  Jūs esat Olivija Šenjē, vai ne? - Otra sieviete vērtējoši nopētīja Oliviju. Spriežot pēc izskata, šī bija vecākā no abām - tā ap trīsdesmit, ar tumšsarkaniem, acīm redzami krāsotiem matiem, skarbiem sejas vaibstiem un bumbiervei- dīgu figūru, ko īpaši izcēla ap vidu apsietais priekšauts.

-  Jā. Tagad gan esmu Olivija Morisone, - Olivija atbildēja, savilkdama ciešāk sārtās, paīsās, Martas dotās rītakleitas jostu. Kājas viņai bija basas. Kaut arī rītakleita nosedza pietiekami daudz un izskatījās pieklājīgāka nekā saņurcītā lencīšu kleita, kurā viņa bija ieradusies, zem šo sieviešu ziņkārīgajiem skatieniem Olivija jutās nejēdzīgi bikla un nedroša.

-   Esmu Eimija Makdžija, meitas uzvārdā Eimija Fraja. Droši vien jūs mani neatceraties, toties es jūs agrāk bieži redzēju. Mēs dzīvojam pilsētiņā. Jūs aizbēgāt un apprecējāties ar kaut kādu rodeo jātnieku, vai ne? Debestiņ, pēc tam visi par to runāja mēnešiem ilgi. Tā nu gan ir karstas putras strēbēja, mēs mēdzām teikt. - Un sieviete, divdomīgi pasmaidījusi, paspieda Olivijai roku.

-   Eimij! - otra sieviete pārmetoši iesaucās. Viņa bija jaunāka, slaidāka un glītāka, brūnie mati uz pakauša saņemti zirgastē. Uzmetusi Olivijai skatienu, kas pauda atvainošanos, viņa piemetināja: - Esmu Eimijas māsa Lora Fraja. Mums abām pieder ēdienu piegādes firma "Māsas". Mēs gatavojām ēdienus šīm viesībām, tikai desertus ne. Tie tika piegādāti no Patū konditorejas.

-   Desiņas smaržo brīnišķīgi, kaut arī man neiznāca tās nobaudīt. - Priecādamās, ka saruna aizvirzījusies projām no viņas pagātnes, Olivija šķērsoja virtuvi, sajuzdama zem kailajām pēdām vēsos, raupjos grīdas ķieģeļus. Olivija prātoja, cik lielā mērā viņa - tīri nomazgātu seju, aiz ausīm atsu- kātiem matiem - atbilst šo sieviešu priekšstatiem par agrāko gadu Oliviju. Droši vien īsti neatbilst, viņa nosprieda. - Nonācu lejā piezvanīt. Vai aparāts joprojām…?

Olivija pamāja ar galvu uz virssulaiņa kambarīti, kas atradās virtuves tālākajā galā un nebija nekas vairāk kā prāvs pieliekamais ar telefonu un iebūvētu izlietni. Kad viņa bija vēl dzīvojusi šeit, visā milzīgajā mājā bija uzstādīti tikai divi tālruņi - vispārējai lietošanai domātais aparāts virtuves kambarītī un otrs Lielā Džona kantora telpās rietumu spārnā. Lielajam Džonam nekad nebija patikuši telefoni, tāpēc viņš uzskatīja, ka mājā nav nekādas vajadzības vēl pēc kāda šā "trokšņainā daikta". Pēc viņa domām, pilnīgi pietika ar diviem. Tāds ierobežojums postoši ietekmēja Olivijas sabiedrisko dzīvi, un tolaik viņu bija briesmīgi kaitinājuši Lielā Džona despotiskie lēmumi. Bija ļoti grūti risināt nepiespiestu sarunu - it īpaši ar zēniem - cilvēku pilnas virtuves vidū, kur ikviens, kas patrāpījās tuvumā, varēja pēc patikas noklausīties sarunu.

Bieži vien Olivija bija braukusi uz pilsētiņu, lai piezvanītu no sīkpreču veikalā uzstādītā telefona automāta. Un ikreiz šī nepieciešamība saniknoja viņu līdz neprātam.

-  Tur iekšā, - Eimija apstiprināja, ar īkšķi norādīdama uz kambarīti. Vērojot Oliviju šķērsojam virtuvi, viņas skatiens pauda neslēptu ziņkāri. Olivija iekšēji sarāvās, atskārtusi, ka nākamajā dienā neizbēgami būs pilsētiņas ļaužu valodās. Savulaik viņai bija paticis šokēt gan ģimeni, gan arī vietējo sabiedrību, un tenkas viņai nerūpēja ne tik, cik melns aiz naga, bet laiks un apstākļi bija mainījuši viņas dabu. Pārliecīgais lepnums, kā izrādījās, bija nemaldīgs priekšvēstnesis Olivijas krišanai, un tagad viņu sāpināja doma, ka viņa kļūs par visai nepatīkamu tenku objektu.

-   Eimij, ir jau vēla nakts. Ko jūs abas ar Loru vēl šeit darāt? - Marta sašutusi jautāja, ienākdama pa durvīm un pauzdama daudz vairāk pašpārliecības nekā Olivija. Protams, Marta šeit bija savs cilvēks, bet to nevarēja apgalvot par tā īsti pie ģimenes nepiederošo Oliviju. Marta izskatījās tikpat mundra kā allaž, savukārt Olivija jau sen bija galēji pārguruši un nešaubījās, ka tas skaidri redzams viņas sejā.

-   Mēs tikai nupat visu pabeidzām, - Eimija atbildēja, iemezdama abus sūkļus trauku mazgājamās mašīnas augšējās redelēs. - Negribējām atstāt virtuvi nekārtībā. - Ar plašu kustību aizcirtusi durtiņas, viņa ieslēdza mašīnu.

-   Es ceru, ka misteram Ārčeram klājas labi. - Loras izturēšanās bija apvaldīta. Runādama viņa paņēma uz letes nolikto rokassomiņu - lētu vinila darinājumu - un pārmeta siksnu pār plecu.

-   Es arī ceru. - Marta nopūtās. - Jums jau droši vien nav zināmi nekādi jaunumi, vai ne?

-   Mums neviens neko nav teicis, - Eimija atbildēja.

-   Es nupat grasos apzvanīt Batonrūžas slimnīcas. - Olivija, turēdama rokā klausuli, pabāza galvu no kambarīša.

-   Ak, mis Olivija, tu vēl esi nomodā? - Uzlūkodama viņu, Marta pakratīja galvu. - Pēc tik smagas dienas tev būtu jāguļ kā nosistai.

-   Nespēju aizmigt, iekams neesmu uzzinājusi, kā klājas Lielajam Džonam. - Olivijas pirksti žņaudzīja klausuli. Neviens nebija izpratis nedz viņas raizes, nedz arī tiesības izjust šīs raizes. Viņa atskārta, ka jūtas aizvainota - pret viņu izturējās kā pret viešņu. Deviņi prombūtnes gadi taču neko nebija mainījuši; Olivijai Lendželas plantācija joprojām bija mājas, bet Ārčeri - viņas vienīgā ģimene.

-   Droši vien tev taisnība, - Marta piekrita. - Sāc vien zvanīties. Es vispirms pamēģinātu sazvanīt Svētās Elizabetes slimnīcu. Tajā mis Belindai pagājušajā gadā veica žults- pūšļa operāciju. Eimij, vai jūs saņēmāt čeku?

Kamēr Eimija runāja ar Martu, Olivija uzgrieza Batonrūžas izziņu dienesta numuru.

Savienojuma brīdī atvērās stiklotās verandas durvis, un Olivija paraudzījās atpakaļ.

-   Lūdzu, kāds ir jūsu numurs? - no līnijas viņa gala at- plūda smalka balstiņa.

-   Mēs tur neko nespējam palīdzēt. - Runātājs vēl nebija redzams, bet caur atvērtajām durvīm bija dzirdama Seta balss, kas izklausījās visai pikta. Virtuvē ienāca Kellija, kuras seja bija krīta bālumā; viņai līdzi telpā ieplūda valgs, sausseržu smaržas piesātināts gaiss. Tagad viņa izskatījās krietni novecojusi, daudz vecāka, nekā bija šķitis ārā, lāpu izgaismotajā tumsā, un Olivija kārtējo reizi pārmeta sev, ka nav rādījusies šeit tik ilgi. Viņai būtu vajadzējis apciemot mājas vismaz reizi vai divas - tomēr tad vajadzētu atzīties, cik zemu viņa kritusi. Ja ģimenes locekļi uzzinātu, ka viņas dzīve kļuvusi par izdzīvošanas cīņu, tas Olivijai būtu neizturams pazemojums.

Pēdējā mājās pavadītajā vakarā, kad Olivija bija kliegusi, ka grasās precēties ar Ņūvolu Morisonu, vai nu Setam tas patīk, vai ne, viņš bija brīdinājis, ka tādā gadījumā Olivija uz visiem laikiem zaudēs ģimenes atbalstu.

Pats par sevi saprotams, ka viņa nebija uzklausījusi nedz draudus, nedz brīdinājumus. Jo bija pārliecināta, ka visu saprot un zina labāk.

Olivija toreiz bija ļoti jauna. Viena vienīga doma par to, ka viņa reiz bijusi tik jauna, sāpīgi aizžņaudza rīkli.

Un piedevām vēl muļķe. To nevarēja noliegt. Aizlaisties no mājām ar vīrieti, kuru pazina tikai četrus mēnešus, nudien nebija prāta darbs. Turklāt bēgšana notika trīs nedēļas pirms tam, kad viņai bija jāsāk studijas Tulānas koledžā, - un tāda rīcība vairs nebija vienkārša muļķība, bet gan nepiedodams stulbums.

Kamēr viņa to saprata, bija jau par vēlu.

Ielūgdama Oliviju un Sāru paviesoties Lendželas plantācijā, Kellija bija rakstījusi, ka esot slima, bet nebija paskaidrojusi neko sīkāk. Ieraugot viņu spilgtajā apgaismojumā, Olivijai pirmo reizi ienāca prātā, ka šī slimība varētu būt ļoti nopietna. Un šī doma kārtējo reizi uzdzina saltus drebuļus.

Vai viņa tiešām bija atgriezusies pie savulaik tik muļķīgi atraidītās ģimenes, lai citu pēc cita zaudētu sev tuvos cilvēkus? Tā bija patiesi baisa doma.

Aiz krustmātes virtuvē ienāca kāds vīrietis, kuru Olivija nepazina. Viņš bija aptuveni Kellijas vecumā, varbūt savas pāris collas garāks, toties ar pamatīgu vēderu un gandrīz pilnīgs plikpauris - virs ausīm galvu ietvēra īsi apgrieztu sirmu matu vainadziņš. Vīrietis bija tērpies baltā īspiedur- kņu kreklā un rūpīgi izgludinātās un sajoztās brūnās biksēs. Seja ar smagnējo žokli karstumā pietvīkusi, uz pieres un deniņiem vizēja sviedru lāses. Kvadrātveida plauksta ar strupajiem pirkstiem īpašnieciskā žestā gulēja uz Kellijas trauslā pleca. Kaut ko sacīdama pār plecu, šiem abiem sekoja Melorija, Seta saderinātā. Lai gan ārā valdīja mitra tveice, šķita, ka Melorija nule iznākusi no skaistumkopšanas salona - gaišie mati gludi un spīdīgi, āda nevainojami matēta. Šaurā, melnā bezpiedurkņu linauduma kleita bez nevienas krociņas, uz zeltneša liels dimants, ap locītavu mazāku dimantu rokassprādze; pat tumšsarkanā lūpu krāsa šķita kā nupat uzklāta. Sieviete pagāja garām, nepamanīdama Oliviju, līdz ar to viņa neguva iespēju izbaudīt tās skaudības pilno skatienu. Slaida kā niedre, eleganta, pašpārliecināta un nenoliedzami bagāta, Melorija iemiesoja sevī visu to, kā Olivijai trūka, bet ko viņa alka iegūt. Aiz Melorijas Olivijas redzeslokā ienāca Sets, aizvērdams un ar klikšķi noslēgdams stiklotās divviru durvis.

9. nodala

Ko Sets bija teicis? Vai tu jebkad esi darījusi arī kaut ko citu, nevis sagādājusi visiem vienas vienīgas nepatikšanas?

Olivijas ausi zumēja nepārtraukts signāls, vēstīdams, ka savienojums pārtraukts. Viņa nebija pateikusi operatorei ne vārda. Bija radusies iespēja uzzināt jaunumus tepat.

-   Ak, Set, mums vajadzēja palikt slimnīcā, - pārmetošā balsī ierunājās Kellija, visiem saejot dziļāk virtuvē. Plikpaurainais vīrietis atvilka krēslu. Kellija atslīga tajā, it kā kājas pēkšņi būtu atteikušās viņai klausīt, un, nolikusi rokas uz galda, nolaida galvu uz tām. Arī pārējie apsēdās, tikai Sets, apstājies pie Kellijas krēsla, noraudzījās lejup uz māti. Viņa piere bija saraukta, bet roka saspringti žņaudzīja Vindzoras stila krēsla izliektās atzveltnes augšmalu.

-   Māt, intensīvās terapijas palātā drīkst uzturēties tikai viens cilvēks, un tur patlaban sēž Belinda. Neaizmirsti, ka viņa ir Lielā Džona meita. Nodaļā ir arī Čārlijs, viņa ārstē-

jošais ārsts. Filips sēž uzgaidāmajā telpā. Kāris ir ceļā uz slimnīcu. Tomēr nedz viņi, nedz mēs neko nespējam darīt Lielā Džona labā.

-Ja tur nebūtu manis, tu noteikti būtu palicis slimnīcā. Tu gluži vienkārši devies projām, lai pārvestu mani mājās. Es tevi pazīstu, Set Ārčer. - Izsliedamās krēslā, it kā nevēlēdamās atzīties savā vājumā, Kellija atlieca galvu, lai ielūkotos dēlam sejā.

-   Māt… - Grumbas Seta sarauktajā pierē kļuva dziļākas. Olivija ievēroja, ka ari viņš spožajā apgaismojumā izskatās vecāks par saviem gadiem. Laiks bija iegravējis grumbiņas ap acīm un padarījis manāmas rievas, kas stiepās no deguna uz mutes kaktiņiem. Stūraina seja ar izciļņiem vaigu kauliem un apņēmīgu zodu. Deguns - Ārčeru deguns - garš un taisns, bet ar tikko jaušamu kumpumu augšdaļā. Skaisti veidotās, plānās lūpas izskatījās tā, it kā vairs nebūtu radušas savilkties smaidā. Sets bija tumši iededzis, bet virs ausīm īsajos, gaišajos matos šur tur vīdēja pa sudrabainam pavedienam, un, matiem atkāpjoties, piere bija kļuvusi augstāka. Kalsns, garš augums, plati pleci - pat šajā vēlajā stundā Sets izstaroja nerimtīgu enerģiju. Viss šajā vīrietī liecināja par to, ka viņš ir dzimis līderis, un tā tas, bez šaubām, ari bija.

-   Tu pati zini, ka tev nepieciešama atpūta, Kellij. - Šie vārdi atskanēja no plikpaurainā vīrieša mutes; apsēdies līdzās, viņš uzlūkoja Kelliju ar neslēptām bažām.

-   Nemāci mani, Aira! Es vēl neesmu invalīde. - Kellija uzmeta blakussēdētājam drūmu skatienu.

No Seta lūpām izlauzās nepacietīgs izsauciens.

-   Fakts paliek fakts - būtu bijis aplam palikt tur un galīgi nomocīt sevi, ja Lielajam Džonam ir nodrošināta vislabākā aprūpe un pēc mūsu klātbūtnes tur nav nekādas vajadzības. Tagad tev jārūpējas par sevi, nevis par citiem, māt.

-      Tieši to jau es viņai cenšos ieskaidrot. - Neatraudams skatienu no Kellijas sejas, Aira piekrizdams dedzīgi māja ar galvu. Kellijas acis brīdinoši samiedzās.

-   Kāds ir mistera Ārčera stāvoklis? - pusbalsī iejautājās Marta, kura kopā ar abām ēdienu piegādātājām joprojām stāvēja pie virtuves letes. Savās rītakurpēs un puķainajā rītakleitā Marta šeit iederējās tikpat labi kā maizes klaips.

-   Viņš pārcietis smagu sirdslēkmi, Marta, - Kellija teica tā, it kā pati vēl nebūtu līdz galam tam noticējusi. - Viņš ievietots intensīvās terapijas palātā. Mani tur neielaida. Setam ļāva uz mirklīti ieiet, bet gandrīz tūdaļ izdzina ārā. Vairākus apmeklētājus reizē neielaiž, tomēr viņi ļauj vienam no tuviniekiem atrasties līdzās.

-   Vai tad ir tik ļauni? - Vārdi negaidīti izspruka Olivijai pār lūpām, likdami tūdaļ nožēlot savu pārsteidzību. Niknodamās uz sevi, viņa stāvēja kambarītī, lūkodamās gar stenderi kā nogrēkojies bērns. Kad visu skatieni pievērsās viņai, Olivija karsti vēlējās, kaut zeme atvērtos un apritu viņu. Tomēr jaunā sieviete saņēma dūšu un iznāca no kambarīša. Nemūžam viņa neļaus nevienam - it īpaši jau nu Setam - nojaust, ka patiesībā jūtas tramīga un nedroša.

-   Pietiekami ļauni, - Sets strupi atbildēja, ar skatienu nomērīdams Oliviju no galvas līdz kājām. Skaudrāk nekā jebkad apzinādamās savu visnotaļ pieticīgo izskatu, Olivija tik tikko turējās, lai nesaļimtu zem šā vērtējošā skatiena. Protams, tagad viņa izskatījās pavisam citāda, nekā bija saglabājusies Seta atmiņās, un šī atskārta pazemoja. Pirms deviņiem gadiem Olivija bija stūrgalvīga pusaudze, kurai šķita, ka pasaule ir viņai pie kājām, kura neslēpti dižojās ar savu pievilcību un bija pāri galvai iemīlējusies mīlestībā. Bet tagad - kas viņa ir tagad? Divdesmit sešus gadus veca, dzīves smagi izmācīta vientuļā māte ar pieciem dolāriem un pāris centiem makā - tātad kādreizējam meitēnam gluži pretēja būtne.

Paraugoties uz Oliviju, Kellijas seja atmaiga.

-   Olivij, dārgā, nāc un apsēdies! Cik bēdīga atgriešanās! Tomēr mēs visi priecājamies, ka tu atkal esi kopā ar mums. - Tad, pametusi skatienu uz abām māsām, kas platām acīm vēroja notiekošo, viņa piemetināja mazliet stingrākā tonī: - Eimij, ja esat beigušas, jūs ar Loru varat doties mājās. Marta, kā būtu ar kafiju? Man šķiet, ka neviens neatteiksies iedzert pa tasītei.

Abas māsas, iztraucētas no interesantās ģimenes drāmas vērošanas, nomurmināja atvadu sveicienus un devās uz durvīm, paņemdamas līdzi ēdienu traukus un veselu vezumu jaunumu, par kuriem nākamajā dienā patenkot. Marta steidzīgi sāka rīkoties ar kafijas vārītāju. Savukārt Olivija negribīgi tuvojās galdam, labi apzinādamās, ka patapinātajā sārtajā rītakleitā, ar basām kājām, bez kosmētikas un taisniem, aiz ausīm nevērīgi atsukātiem matiem izskatās visai nožēlojama. Sets, Kellija, Aira un Melorija noraudzījās viņā ar visai atšķirīgu izteiksmi sejā. Sets - naidīgi un noraidoši, Melorija - vienaldzīgi, Aira - ziņkārīgi, tikai Kellijas, mīļās krustmātes Kellijas skatiens bija silts un sirsnīgs. Uzsmaidījusi krustmātei, Olivija apsēdās galda tālākajā galā.

-   Vai tava mazā meitiņa… Sāra guļ? - Kellija laipni apvaicājās. - Viņa ir burvīga.

-   Paldies. - Sārai veltīti labi vārdi bija īsākais ceļš uz Olivijas sirdi. - Viņa patiešām ir ļoti mīļa. Jā, viņa guļ.

-   Sārai ir astoņi gadi, vai ne?

-   Mhm.

-   Gluži tāpat kā Hlojai.

Sets bez žēlastības pārtrauca omulīgo sarunu.

-   Māt, ar Oliviju tu varēsi patērzēt rīt. Ir jau vēls, tev jādodas pie miera.

-   Dēls, vai tu vienmēr esi izturējies tik valdonīgi vai arī esi ieguvis šo paradumu pēdējā laikā? - Kellija apvaicājās ar ironiju balsī, uzmezdama Setam ašu skatienu.

-     Kādam taču jārūpējas par tevi, ja jau tu pati to nedari. - Ar kreiso roku joprojām balstīdamies pret Kellijas krēsla atzveltni, Sets sarauktu pieri uzlūkoja Oliviju, kura šo to zināja par Seta valdonību, tomēr mīļā miera labad neko neteica. - Olivija būs šeit arī rīt no rīta - protams, ja viņai neienāks prātā aizlaisties projām nakts vidū.

Dzēlīgie vārdi un aizskarošais skatiens lika Olivijai izaicinoši izsliet zodu. Uz brīdi viņai atkal bija septiņpadsmit, un viņas skatiens atkal krustojās ar Seta skatienu, jo bija jāatvaira uzbrukums. Bet tajā pašā acumirklī Olivija atcerējās, ka tagad viņa ir pieaudzis cilvēks - vai nu tas bija uz labu, vai ļaunu - un Setam vairs nav pār viņu varas. Neuzskatīdama par vajadzīgu atbildēt, viņa novērsās un uzsmaidīja Kellijai, kura savukārt veltīja viņai maigu, komiski līdzjūtīgu smaidu.

-  Melorij, vai esi gatava doties projām? Es aizvedīšu tevi mājās, - Sets piepeši teica, pievērsdamies savai saderinātajai.

-   Ja vien tu esi gatavs, dārgais. - Spriežot pēc Melori- jas jutekliskā skatiena, Olivija saprata, kur Sets visticamāk pavadīs atlikušo nakts daļu.

-   Vai negribi vispirms iedzert tasīti kafijas, Melorij? - Kellija apvaicājās. Virtuvē pamazām izplatījās kārdinošais aromāts.

-   Ne tagad, māt. - Pasteidzies ar atbildi, Sets atvilka Melorijai krēslu. Veltīdama Kellijai zobgalīgu grimasi, Me- lorija piecēlās. Bija skaidrs, ka apmaiņā pret saderināšanās gredzenu pirkstā viņa ir gatava paciest Seta valdonīgumu.

-   Es arī došos projām. Setam taisnība, Kellij, tev jāiet pie miera. - Atgrūdis krēslu, Aira piecēlās.

-   Ja jūs abi tā neauklētos ar mani… - Kellijas niknais skatiens pamīšus skāra te Airu, te Setu. Tad viņa vērsās pie Olivijas. - Starp citu, Olivij, iepazīsties ar Airu Heisu, vietējo šerifu. Diezin vai jūs esat pazīstami. Viņš ieradās šeit gadu pēc tam, kad tu biji aizbraukusi. Aira, iepazīsties ar mūsu Oliviju, esmu tev par viņu stāstījusi.

-   Priecājos ar jums iepazīties, jaunā dāma. - Aira smaidīdams pamāja ar galvu. Olivija atskārta, ka brūnās bikses un baltais krekls bija daļa no formastērpa. Trūka tikai žetona.

-   Arī es priecājos, - Olivija smaidot atbildēja. Izskatījās, ka Kellija atradusi sev draugu; tas priecēja. Olivijas bērnībā Kellija visai reti bija atļāvusies izklaidēties. Viņas vīra Maikla dzīvību pirms divdesmit septiņiem gadiem bija laupījis traģisks negadījums uzņēmumā "Ārčeru jahtas". Pēc tam Kellija apprecējās otrreiz - tolaik Olivijai bija deviņi gadi, Sets jau mācījās koledžā -, tomēr šīs laulības ilga tikai divus gadus un beidzās ar šķiršanos. Tad Kellija bija atgriezusies Lendželas plantācijā, lai rūpētos par māju, Lielo Džonu - viņa sieva bija uz nāves gultas - un Oliviju, kas pirms neilga laiciņa bija zaudējusi savu patēvu, Maikla brāli Džeimsu. Olivija vienmēr bija mīlējusi Kelliju, kura savukārt darīja visu iespējamo sava vīra brāļameitas labā, kaut arī divpadsmit gadu vecumā Olivija jau bija kļuvusi par visai nevaldāmu radījumu. Brīdis, kad starp viņām varēja izveidoties patiesi atklātas mātes un meitas attiecības, bija palaists garām, tāpēc Kellija galu galā kļuva par Olivijas sirsnīgu, kaut arī palaikam kritiski noskaņotu draudzeni.

-   Melorij… - Seta roka apvijās ap Melorijas elkoni, bet skatiens pavirši pārslīdēja Olivijas sejai. Viņa acu ledainais saltums acumirklī izdzēsa sievietes smaidu. Seta sejas izteiksme bez vārdiem atklāja, ka viņš nepiekrīt mātes sacītajam un nebūt nepriecājas par Olivijas atgriešanos ģimenes klēpī.

-   Eju jau, eju, - uzsmaidījusi Kellijai un Olivijai, Melo- rija smiedamās teica. - Kellij, redzēsimies rīt. Bija jauki ar jums iepazīties, Oliva.

-   Olivija, - Sets un Olivija izlaboja gandrīz reizē. Uz bridi viņu izbrīna pilnie skatieni sastapās, bet Sets tūdaļ pat novērsās.

-      Ej gulēt, māt! - vezdams Meloriju uz durvīm, viņš skarbi uzsauca pār plecu. Aira, aši noskūpstījis Kelliju uz vaiga, sekoja viņiem. Olivija, Kellija un Marta palika virtuvē vienas.

Kellija nopūzdamās veltīja Olivijai ašu smaidu, kas tomēr nespēja noslēpt vecākās sievietes pārgurumu.

- Olivij, dārgā, mums jau sen vajadzēja aicināt tevi uz mājām, - viņa ierunājās, kad Marta bija nolikusi viņai priekšā uz galda tasi svaigi pagatavotās kafijas. - Es gribēju tev rakstīt, bet Lielais Džons un Sets apgalvoja, ka tu esi izdarījusi savu izvēli, tāpēc mums esot jāļauj dzīvot tev pašai savu dzīvi. Un es ļāvu viņiem ņemt virsroku. Tev nav klājies viegli, vai ne? Paskatoties uz tevi, es uzreiz sapratu, ka tu esi piedzīvojusi grūtus laikus.

10. nodala

-    Grūti laiki AtrAk padara cilvēku pieaugušu, - Olivija bezrūpīgā tonī atbildēja, tomēr pat sev neatzīdamās, cik noderīgas bijušas dzīves mācībstundas, ko viņa bija apguvusi pēc aizbēgšanas no mājām. Marta pasniedza viņai kūpošu kafijas tasi; apveltīdama viņu ar ašu, pateicīgu smaidu, Olivija iedzēra malciņu. Stiprais un aromātiskais dzēriens, kam piemita viegla cigoriņu garša, bija Olivijai tieši pa prātam. Ja šis brīnumlīdzeklis nepalīdzēs pārvarēt miegainību, tad to nespēs nekas.

-   Tomēr mums ļoti nepatīk, ja mūsu bērniem jāpārdzīvo grūti laiki. - Kellija bija sakļāvusi plaukstas ap kafijas tasi, itin kā tīksminoties par siltumu. Pasniegusies pēc cukurtrauka un iebērusi dzērienā vienu karotīti, viņa uzlūkoja Oliviju. - Savā ziņā es tevi allaž esmu uzskatījusi par pašas bērnu, dārgā. Un šobrīd pat vairāk nekā jebkad.

-   Krustmāt Kellij… - Olivija iesāka, bet aprāvās, jo Kellija pēkšņi atmeta galvu pret krēsla atzveltni un aizvēra acis.

Olivija satraukta paliecās uz priekšu, satvēra viņas roku un atkārtoja uzstājīgākā tonī: - Krustmāt Kellij?

Marta strauji pienāca tuvāk, bet Kellija, atvērusi acis, ar redzamām grūtībām pievērsa tās Olivijai. Acis piepeši bija iekritušas, seja kļuvusi pelnpelēka. Pieskaroties viņas rokai, Olivija juta, ka krustmātes pirksti ir ledaini auksti.

-   Krustmāt Kellij, vai ar tevi viss ir kārtībā?

-   Vai nevajag kaut ko atnest? - Marta, pienākusi klāt, klusi pavaicāja.

-   Nu jau atkal ir labi, - izsliedamās un paceldama galvu no krēsla atzveltnes, apgalvoja Kellija. Tomēr šie vārdi nespēja kliedēt Olivijas bažas, jo krustmātes balss skanēja vārgi un seja bija kļuvusi vēl bālāka. - Tagad es šad tad jūtos nelāgi. Man gluži vienkārši drusku jāatvelk elpa.

Visas trīs sievietes apklusa, un Kellija vēl labu bridi dziļi vilka elpu, līdz viņas sejā atkal parādījās viegls sārtums.

-   Marta, vai tu, lūdzu, neatnestu man pretsāpju tabletes? Tās ir vannasistabas skapītī. Sakarā ar šāvakara notikumiem aizmirsu īstajā laikā iedzert tableti, un tagad tas liek sevi manīt.

Uzlūkojusi Kelliju un Oliviju, Marta pamāja ar galvu.

-   Acumirklī būšu atpakaļ. - Viņa izgāja no virtuves.

-   Savā vēstulē tu rakstīji, ka esot slima, - Olivija ierunājās, joprojām turēdama Kellijas roku un juzdama neskaidras bailes, kas ātri vien pārauga sāpīgā pārliecībā. - Kas tā par slimību? Kas tev īsti kait?

Kellija ielūkojās Olivijai acīs. Viņa jau bija atguvusi gandrīz vai normālu sejas krāsu, un iekritušo acu skatiens bija nesatricināmi rāms.

-   Man gribētos, kaut būtu iespējams pateikt to saudzī- gāk, diemžēl tādas iespējas nav. Man ir limfmezglu vēzis, dārgā. Šo diagnozi man noteica pirms diviem gadiem. Ārsti apgalvoja, ka audzējs attīstoties lēni, un ieteica man gluži vienkārši atrasties pastāvīgā mediķu uzraudzībā, tāpēc es neredzēju iemesla īpašam satraukumam. Bet šogad jūlija beigās, kad biju izgājusi parasto pārbaudi, man pateica, ka slimības gaita kļūstot agresīva. Un tad es rakstīju, lai tu brauc mājās. Zinu, ka man vajadzēja to izdarīt jau sen. Visus šos gadus, kamēr tu biji projām, es bieži domāju par tevi, tomēr allaž uzskatīju, ka laika būs atliku likām, lai atsauktu tevi mājās un izlīdzinātu visas nesaskaņas. Tagad izskatās, ka laiks man kļūst dārgs, tāpēc es vairs nevilcinājos. Priecājos, ka tu atbrauci.

-   Ak, krustmāt Kellij… - Olivijas pirksti saspieda ciešāk vecākās sievietes roku; patlaban viņa jutās tā, it kā pāri būtu pārbrāzies viesulis, aizcirzdams viņai elpu. - Vai tevi ārstē? Kas…? - Olivijas balss apdzisa.

-   Pirmajā augusta nedēļā tika uzsākts ķīmijterapijas kurss, - Kellija atbildēja un vārgi pasmaidīja. - Nākamos sešus mēnešus būs tā - trīs nedēļu kurss, vienas nedēļas pārtraukums. Patiesībā pirms tam es jutos pavisam labi - vienīgi tas nogurums. Tagad gan jūtu, ka patiešām esmu slima. Bet viņi apgalvo, ka zāles iedarbojoties labi, tā ka īstenībā man nav iemesla žēloties.

Raudzīdamās vecākajā sievietē, Olivija satriekta klusēja. Tikai pēc krietna brīža viņai izlauzās dedzīga vārdu straume:

-  Piedod! Man tik ļoti žēl, ka esi slima. Piedod, ka biju projām tik ilgi! Tiklīdz ieraudzīju Lendželas plantāciju… Lielo Džonu… tevi un visus pārējos, es sapratu, cik ļoti esmu pēc jums noilgojusies. Bet… bet…

-   Bet tu biji par lepnu, lai pārrastos mājās ar kājstarpē iežmiegtu asti. Es saprotu. - Kellija saspieda Olivijas pirkstus. - Ir jau labi, mīļā. Tomēr pienācis laiks atstāt visas nesaskaņas aiz muguras. Ārsti teica, ka man esot visai labas izredzes nodzīvot vēl ilgus gadus. Esmu nolēmusi darīt visu iespējamo, lai sagaidītu, līdz Hloja apprecas un dāvā man mazmazbērnus. Un es nepieļaušu vairs nekādus ģimenes strīdus! Šīs muļķības ievilkušās jau pārlieku ilgi. Rakstīju tev tāpēc, ka ilgojos tevi sastapt, bet vēl arī tāpēc, lai tu izlīgtu ar Setu un Lielo Džonu… un visu pārējo ģimeni, kamēr es vēl varu rūpēties, lai tas tiešām notiek. Es nepaziņoju viņiem, ka tu grasies braukt šurp, jo viņi tik nejēdzīgi un saasināti uztvēra tavu bēgšanu no mājām. Lai arī kas notiks ar Lielo Džonu - kaut gan ceru, ka viņš izķepurosies, - mums visiem atkal jākļūst par vienu ģimeni. Un es vēlos, lai arī tu papūlētos šā mērķa labā.

Olivija bezpalīdzīgi raudzījās uz krustmāti.

-   Sets šovakar teica, ka es to vien darot, kā sagādājot citiem nepatikšanas; baidos, ka šoreiz viņam taisnība - esmu gandrīz pilnīgi pārliecināta, ka Lielo Džonu sirdslēkme ķēra manis dēļ… Es…

-   Muļķības! - Kellija noraidoši papurināja galvu. - Lielajam Džonam pēdējos gados… prāts palaikam kļuva… tāds kā drusku neskaidrs un arī veselība vairs nebija nekāda labā. Galu galā viņam ir astoņdesmit septiņi gadi! Nevēlos, lai tu vaino sevi. Tas varēja notikt jebkurā laikā, jebkura iemesla pēc. Ja runājam par Setu - tev jāsaprot, ka arī viņam pēdējie gadi nav bijuši viegli. Viņš ir pilnībā pārņēmis "Ar- čeru jahtu" vadību, un tas nozīmē ārkārtīgi smagu atbildības nastu. Turklāt neaizmirsīsim Hloju - bērna audzināšana gulstas vienīgi uz Seta pleciem. Šī kuce - piedod par rupjību, dārgā, tomēr nespēju atrast atbilstošāku apzīmējumu šai Dženiferai Reinijai, Seta bijušajai sievai, - pirms pieciem gadiem aizlaidās uz Kaliforniju un paņēma Hloju līdzi. Sets bija ārkārtīgi sarūgtināts, lai neteiktu vairāk. Bet pagājušajā gadā Dženifera apprecējās otrreiz un atsūtīja Hloju atpakaļ. Tā pavisam vienkārši. Viņa ar jauno vīru daudz ceļojot, un pastāvīgā Hlojas klātbūtne radot lielas neērtības. Pēc tam viņa ir redzējusies ar savu meitu vienu reizi - pagājušajā gadā divas dienas pirms Ziemassvētkiem, kad abiem ar vīru nejauši gadījās būt Ņūorleānā. Man vajadzēja aizvest Hloju uz to satikšanos. Dženifera pat nedomāja apgrūtināt sevi, lai ierastos šeit.

Kellija apklusa, un Olivijai radās iespaids, ka viņas pašsajūta atkal pasliktinās. Olivija satvēra ciešāk krustmātes roku, un Kellija atguvusies turpināja savu stāstu.

-   Setam bija māja pilsētā, bet pēc Hlojas ierašanās viņš pārvācās atpakaļ uz šejieni, lai es varētu palīdzēt viņam audzināt meitu. Tu jau saproti, ka es nedrīkstēju pamest Lielo Džonu vienu. Jaunajos apstākļos Hlojai klājās grūti, un tas ir pilnīgi saprotams. Tagad Sets nolēmis precēties otrreiz, un tas droši vien dos Hlojai lielāku stabilitātes izjūtu. Diemžēl pagaidām izskatās, ka Hlojai Melorija ne visai patīk. - Kellija nopūtās. - Dzīvē nekas nenotiek vienkārši, vai ne?

-   Tas tiesa, - greizi pasmaidīdama, Olivija nomurmināja. Kellijas stāstītais bija izraisījis līdzjūtības uzplūdu. Olivija atcerējās, ko nozīmē būt liekam un nevēlamam. Viņa bija bērns no mātes pirmās laulības un pēc mātes nāves palika dzīvot patēva ģimenē, nekad nejuzdamās īsti piederīga Ārčeru priviliģētajai pasaulei. Olivija allaž bija manījusi, ka savā ziņā uztiepta šim diženajam klanam un ģimene gluži vienkārši spiesta ar to samierināties. - Hloja ir burvīga meitenīte. Sets nudien var ar viņu lepoties.

-   Nabaga mazā pēc izskata ir ļoti līdzīga savai mātei, - Kellija mazliet dzēlīgi noteica. - Ja vien viņa nekļūs līdzīga viņai arī pēc rakstura, tad jau viss būs labi.

-   Vai Sets un Melorija jau izvēlējušies laulību datumu? - Olivija pavaicāja.

-   Jā, sestajā novembrī, jau pēc desmit nedēļām. Melorija ir ieplānojusi vērienīgas svinības, kaut arī abiem tā ir otrā laulība. Viņa grib Hloju par līgavas māsu. - Kellijas izmisīgais tonis atklāja viņas īstās domas par šīm kāzu iecerēm. - Melorija pastāvīgi aicina Hloju līdzi, kad dodas izvēlēties tērpus.

Klusi atvērās virtuves durvis, un istabā ienāca Marta ar mazu, brūnu zāļu pudelīti rokā.

-   Atnesu zāles, - viņa teica, pienākdama pie galda.

-   Paldies, Marta. - Pateikdamās Kellija paņēma pudelīti un izkratīja delnā divas mazas, sārtas tabletītes. Izņēmusi no trauku skapja glāzi, Marta piepildīja to ar ūdeni un pasniedza Kellijai. Olivija pamanīja, ka roka, kura ceļ pie mutes tabletes un ūdens glāzi, vieglītiņām dreb. Norijusi tabletes un ūdens malku, krustmāte saviebās un aizvēra acis. Pēc mirkļa tās atvērusi, viņa cieši pavērās Olivijā.

-   Cik ilgi tu vari šeit palikt, Olivij?

-   Man izdevās dabūt tikai nedēļu ilgu atvaļinājumu, - Olivija atbildēja. - Varētu jau piezvanīt un palūgt vēl dažas neapmaksātas atvaļinājuma dienas, bet Sārai drīz sākas skola. Līdz tam laikam mums jātiek mājās. Tomēr, ja esmu tev vajadzīga, apsolu, ka apciemošu tevi, cik bieži vien spēšu.

-    Ja esi man vajadzīga… - Kellija papurināja galvu. - Dārgā, protams, tu esi man vajadzīga. Mums visiem. Par spīti visiem pavērsieniem, līkumiem, grambām un šķēršļiem mūsu dzīves ceļā, mēs esam viena ģimene. Kopš saslimu, esmu atskārtusi - vissvarīgākais ir ģimene. - Padzērusies vēlreiz, viņa atkal saviebās. Olivija noraizējusies vēroja Kelli- jas mainīgās sejas izteiksmes, tomēr šoreiz krustmāte šķita atžirgstam ātrāk. Pavisam nedaudz vilcinājusies, Kellija turpināja: - Bet pamatīgāk mēs par to visu.aprunāsimies rīt.

Dziļi ievilkusi elpu un pavisam lēnām to izpūtusi, viņa paraudzījās uz Martu.

-   Domāju, ka paklausīšu Seta padomam un iešu gulēt. Pēkšņi jūtos tik nogurusi, ka gandrīz nespēju nosēdēt.

-   Tas nu gan mani ne drusciņas nepārsteidz. - Marta noraizējusies pasniedzās pēc Kellijas krēsla atzveltnes, gra- sīdamās to atvilkt. - Pēc visa tā, kas šodien noticis, kurš katrs būtu galīgi pārmocījies. Bet slimības novārdzinātam cilvēkam it īpaši tas ir par daudz. Pareizi misters Sets teica - jums pārmaiņas pēc derētu parūpēties par sevi, nevis par citiem.

-   Kopš saslimu, Marta dzīvo pie mums un palīdz tikt ar visu galā. Viņa neiet pie miera, iekams neesmu apgūlusies es. Nudien nezinu, ko bez viņas iesāktu, - Kellija teica, vāri uzsmaidīdama Martai.

-   Droši vien nomocītu sevi līdz nāvei, - Marta nomurmināja, atvilkdama krēslu.

-   Es arī došos pie miera. - Olivija piecēlās, ar augošu nemieru vērodama, kā Kellija lēnām un apdomīgi slienas kājās. Martas piedāvātais atbalsts tika noraidīts, un krustmāte devās uz virtuves durvīm, kustēdamās lēni, bet apņēmīgi. Kāpņu galā visas trīs sievietes apstājās. Uzlūkojusi Oliviju, Kellija vārgi pasmaidīja.

-   Dārgā, es patiešām priecājos, ka tu atbrauci, - viņa teica, sirsnīgi apskaudama Oliviju, kura nodrebēja bailēs, sajutusi, ka krustmātes ķermenis kļuvis gaužām trausls.

-   Arī es priecājos, - Olivija nomurmināja. Atraisoties no vecākās sievietes skavām, viņas sirds pārplūda žēlumā, mīlestībā un nožēlā. Noskumusi viņa jau kuro reizi nodomāja, ka rīkojusies galīgi aplam, tik ilgi nebraukdama mājās. Viņa bija ļāvusi lepnumam un stūrgalvībai šķirt sevi no ģimenes. Izrādījās, ka līdz pat šim vakaram viņa vēl bija pārāk jauna un dumja, jo neapzinājās, cik īslaicīga un gaistoša ir cilvēka dzīve.

Bet tagad viņa uz visiem laikiem bija iegaumējusi šo patiesību.

Viņas šķīrās - Marta un Kellija aizgāja uz vienu pusi, Olivija - uz otru. Jau atlaidusies līdzās Sāras augumiņam, Olivija nespēja aizmirst Kellijas apskāviena izraisītās sajūtas; slimība bija galīgi izvārdzinājusi krustmātes ķermeni. No viņas bija palicis pāri gaužām maz - vieni vienīgi kauli un āda.

Un Lielo Džonu bija piemeklējusi smaga sirdslēkme. Lai kādus mierinājuma vārdus Olivija uzklausītu, viņu nekad nepametīs smaga vainas izjūta.

Mīļais Dievs, neļauj viņam mirt. Un sargi krustmāti Kel-

liju.

Olivijai bija vajadzīgs laiks, lai visu vērstu par labu. Gan attiecībās ar Lielo Džonu un krustmāti, gan arī ar pārējo ģimeni, kuru viņa savulaik neapdomīgā kaismē bija pametusi.

Bailes zaudēt savus mīļos iespiedās kaklā kā ciets kamols, atstāja mutē žultaini sūru garšu un darīja viņas sirdi smagu kā akmens. Asaras plūda pār vaigiem un mērcēja spilvenu. Ilgi jo ilgi Olivija, gulēdama savā bērnības gultā, raudāja bez skaņas, lai neiztraucētu līdzās dusošo, mīļo meitiņu, līdz beidzot pārgurums ņēma virsroku un viņa iegrima miegā.

11. nodala

Džīnerete, Luiziānas štats, 1971. gada 14. aprīlis

Bija pusnakts, un kāds stāvēja aiz guļamistabas loga. Beka Ēpela saklausīja, ka zem viegliem soļiem nogurkst grants, ko viņas māte izmantoja krūmāju mulčēšanai, ka nočab krūmu zari un atskan būkšķi, it kā kāds neatlaidīgi dauzītos pie rūts. Viņa bija pārāk nobijusies, lai paskatītos. Varbūt iekšā laužas vilkacis - no šiem briesmoņiem viņa baidījās visvairāk. Vai arī vampīrs - lielais brālis Daniels uzskatīja, ka vampīri esot vēl bīstamāki par vilkačiem, - bet varbūt aiz loga stāvēja pats Frankenšteins? Abi tomēr sprieda, ka Fran- kenšteins nav tik bīstams ka vilkači un vampīri, jo no viņa varētu vieglāk aizmukt. Viņa negribēja zināt, kas dauzās pie loga, - lai tur būtu kas būdams. Uzgriezusi logam muguru, viņa saritinājās kamoliņā un pievilka ceļgalus pie krūtīm, cerēdama, ka noslēpumainā būtne pazudīs.

Tomēr būkšķi pret stiklu neaprima.

Beka vēlējās, kaut varētu doties pie mammas. Bet mamma gulēja slimnīcā, kur bija laidusi pasaulē vēl vienu bērnu. Pēc skaita piekto, it kā bērnu šajā ģimenē jau tāpat nebūtu gana. Danielam bija deviņi, viņai astoņi, Deividam seši, bet Markam trīs gadi, un piedevām šī mazā meitene, kurai vēl nebija vārda. Kura bija piedzimusi no rīta. Tētis bija aizvedis visus bērnus uz slimnīcu apskatīt viņu caur stikla rūti. Kad tētis bija vaicājis, vai mazā māsiņa neesot burvīga, Beka, Daniels un Deivids bija palūkojušies cits uz citu un izteiksmīgi pārbolījuši acis. Jo visiem trim bērniem sīkais, plikpaurainais zīdainis šķita gandrīz vai neglītākais radījums, kāds jebkad dzīvē redzēts. Tomēr tētim viņi to neteica. Jo tētis varēja palikt nikns. Tāds nu viņš bija. Tētis varēja piepeši saniknoties par kuru katru muļķīgu sīkumu.

Bija nolemts, ka šī mazā māsa dzīvos Bekas istabā, jo viņas bija ģimenē vienīgās meitenes. Beka kopā ar mammu jau bija pārkārtojusi visu istabu, lai atbrīvotu vietu redeļu gultiņai un nelielai kumodei ar polsterētu augšpusi, uz kuras mazajai mainīt autiņus.

Beka nemaz negribēja dzīvot vienā istabā ar trokšņainu un smirdīgu bēbi. Viņa zināja, kādi tie mēdz būt, jo atcerējās Marku šajā vecumā. Bēbji jau nedarīja neko citu, kā vien kakāja, vēma un raudāja. Būkš! Būkš!

Beka drebēja pie visām miesām. Vecāku guļamistabā gulēja misis Grendžera, kas parasti dzīvoja ielas otrā pusē. Viņa uzturējās šeit, kamēr mamma bija slimnīcā, jo mamma gribēja, lai tētis ir līdzās viņai. Viss jau būtu labi, tikai misis Grendžerai bija vismaz simt gadu, viņa mūžīgi smirdēja pēc kāpostiem un gandrīz nekad nesmaidīja.

Lai cik izbiedēta Beka jutīsies, viņa neies pie misis Gren- džeras.

Bet varbūt derētu uzmodināt Dānieļu? Brālis zobosies

un apsaukas viņu par bēbi, tomēr tas būs labāk, nekā ļaut, lai viņu saplosa gabalos vilkacis. Būkš! Būkš!

Tas vairs nebija izturams. Beka nosvieda no galvas segu. Ja jau viņa jozīs uz istabu, kur guļ brāļi, vispirms vajag visu kārtīgi noskaidrot. Varbūt kāds jau ielavījies istabā, tikai viņa to vēl nav pamanījusi? Bet ja nu tas pamanīs Beku tieši tad, kad viņa uzdrīkstēsies pakustēties?

Viņu ģimene dzīvoja no ķieģeļiem būvētā vienstāva mājā ar trim guļamistabām, un Bekas istaba bija pagalma pusē. Misis Grendžera nebija nolaidusi logu aizklājus, kā to ik vakaru mēdza darīt mamma, tāpēc istabu pārpludināja mēnessgaismas straume. Slepus paraudzījusies caur skropstām, Beka saprata, ka istabā nemaz nav tik tumšs. Mēness spīdēja ļoti spoži.

Tagad viņa saskatīja to, kas atradās aiz loga.

Acīm ieplešoties, Beka uz mirkli pamira. Tās nebija viņas iedomas. Kaut arī uz gaišās mēnessgaismas fona bija saskatāms tikai melns apveids, šim apveidam bija divas smailas austiņas.

Silvija. Viņas kaķene. Izmantojot jezgu, kas valdīja mājās pirms došanās uz slimnīcu, lai apciemotu mammu, kaķis bija pamanījies izsprukt laukā. Tagad Silvija sēdēja uz palodzes un gribēja tikt iekšā.

Kamēr Beka raudzījās logā, kaķenes galva atkal piesitās pie rūts. Būkš!

Atviegloti smaidīdama, Beka izkāpa no gultas un piegāja pie loga. Basās pēdas klusi dipēja pret dēļu grīdu. Garie, gaišbrūnie mati meitenītei bija sacelti uz augšu un galvvidū savīti mezglā, mugurā karstā laika dēļ tikai T krekls un biksītes, tomēr viņa cepās vai laukā. Ja mamma būtu mājās, viņas būtu ieslēgušas ventilatorus, bet misis Grendžera bija atvērusi visus logus, apgalvodama, ka gan jau nakts gaiss būšot pietiekami vēss. Bet Beka nespētu aizmigt, ja no ārpusē klīstošajiem mošķiem viņu sargātu tikai moskītu siets, tādēļ viņa bija aiztaisījusi logu un tagad nosvīdusi slapja.

Atvērusi logu un to pacēlusi, Beka mazliet pacēla ari sietu, bet tikai tik daudz, lai Silvija tiktu iekšā. Istabā ieplūda vēsa gaisa vilnis. Svaigā pūsma uz pārkarsušās ādas bija tīkama, un Beka brītiņu pastāvēja, vēlēdamās, kaut viņai pietiktu drosmes atstāt logu vaļā un doties atpakaļ gultā. Galu galā visi mājas logi tik un tā bija vaļā. Tomēr tik daudz drosmes viņai nebija. Nu labi, Silvija nebija nekāds vilkacis, bet tas nebūt nenozīmēja, ka laukā neklaiņo tamlīdzīgi briesmoņi.

Spīdēja pilnmēness.

Nopūzdamās Beka aizvēra logu un noliecās, lai paņemtu rokās kaķi, kas trinās viņai ap kājām.

- Laba meitene. - Glaudīdama dzīvnieciņu, kurš sāka murrāt un piegrūda viņai pie zoda aukstu purniņu, Beka devās atpakaļ uz gultu.

Ja Silvija gulēs pie viņas, Bekai nebūs bail.

Kad meitenīte no mugurpuses tika sagrābta un piespiesta pie karsta, spēcīga pieauguša vīrieša ķermeņa, viņas lūpās vēl kavējās vārs smaids. Ap viņu nesaudzīgi apvijās spalvainas, cimdotas rokas. Vai tiešam vilkacis? Nē…

Kaķis glābdamies izspruka viņai no rokām. Beka mēģināja iekliegties, bet, kad viņa jau bija pavērusi muti, sejai smagi uzgūlās pretīgi smirdoša lupata.

Beka vairs neizdvesa ne skaņas.

Kopš iepriekšējās reizes bija pagājis ilgs laiks. Gandrīz divi gadi. Nesdams meitenītes ļengano ķermeni uz autofurgonu, viņš gaidās trīcēja. Nebija saprotams, kā gan viņam izdevies noturēties tik ilgi. Aizvien augošā vēlme līdzinājās atsperei, kas nostiepjas aizvien stingrāk, līdz tas gandrīz vai nebija izturams. Viņš patiešām bija centies apspiest savu vēlmi. Ber, ieraugot šo meitenīti, sekojot viņai līdz mājām un atskārstot, ka ir iespējams to izdarīt, ka tas nemaz nebūs grūti, visi labie nodomi bija izčibējuši. Viņš nespēja pretoties vēlmei. Un šoreiz viņš rīkosies apdomīgāk. Pagājušajā reizē viss iznāca pārāk nelāgi - avīžu virsraksti un cirks ar tiesas prāvu, kas beidzās ar meitenītes tēva notiesāšanu par slepkavību, - bet viņš bija mācījies no savām kļūdām. Nevajadzēja nolikt Misiju atpakaļ gultiņā. Tagad viņš rīkosies daudz gudrāk.

Šo meitenīti vairs nekad un neviens neredzēs - vienīgi viņš.

12. nodala

Olivijas miegs bija drudžains un saraustīts. Pēc pamošanās vēl īsu bridi caur smadzenēm slīdēja sapņu miglainās driskas. Olivija bija redzējusi māti - viņa sēdēja nelielā koka šūpuļkrēslā guļamistabas stūrī un dziedāja šūpuļdziesmi- ņu savai mazajai meitiņai, kas gulēja gultā. Mātes parfīma aromāts - Olivija pēkšņi skaidri atcerējās nosaukumu "Baltie pleci" - viņai bija šķitis visburvīgākais pasaulē. Toties otrs sapnis uzdzina šermuļus. Olivija nespēja skaidri to atcerēties, vienīgi miglaini apjauta, ka tam bija kaut kāds sakars ar ezeru un balsi no ūdeņu dzīlēm. Bēdz projām. Bēdz projām. Viņa atcerējās tikai šo balsi, pārējais bija pagaisis sapņa dūmakā. Turklāt Olivija nemaz nealka to atcerēties. Viņa nevēlējās uzkurināt šīs neizprotamās bailes no ezera nedz miegā, nedz nomodā.

Pagriezusies uz muguras, Olivija apņēmīgi aizgainīja no smadzenēm pēdējos snaudas tīmekļus. Tie jau bija tikai sapņi, nekas vairāk, un viņa priecājās, ka nomoda skaidrība tos izklīdinājusi. Viņa palūkojās uz meitu. Sāra, atmetusi rokas, gulēja uz vēdera, izbāzusi no segas apakšas brūni iedegušu pēdiņu. Olivija pasmaidīja. Arī tajos laikos, kad meita vēl bija pavisam maza, viņa allaž bija pamanījusies izbāzt kājas no visiem apsegiem.

Pa aizkaru spraugu istabā lauzās bālganas rīta saules strēles. Olivija ilgojās pagriezties uz otriem sāniem un laisties atpakaļ miegā. Tomēr viņa skaidri zināja, ka šajā rītā vairs neaizmigs. Cenzdamās nepamodināt Sāru, Olivija piesardzīgi izlīda no gultas, tad nokāpa virtuvē, kur kopš neatminamiem laikiem virs pavarda piekārtais pulkstenis vēstīja, ka patlaban ir bez desmit minūtēm septiņi. Pilnīgi pamodusies, tomēr cīnīdamās ar vieglām galvassāpēm, viņa ieslēdza kafijas vārītāju un pārbaudīja, vai uz tālruņa aparātam līdzās novietotās ziņojumu tāfeles nav atstāta kāda vēsts.

Tādu nebija, un Olivija to uzskatīja par labu zīmi.

Pie stiklotajām verandas durvīm atskanēja klauvējiens. Joprojām aizvilktie aizkari darīja virtuvi krēslainu un kavēja ieraudzīt apmeklētāju. Kas gan ieradies tādā agrumā? Olivija, kas bija tērpusies patapinātajā naktskreklā un rītakleitā, mīļuprāt neliktos ne zinis par mundrajiem klauvējieniem. Bet tad viņai ienāca prātā, ka ārpusē varbūt palicis kāds no ģimenes locekļiem, kuram nav mājas atslēgu. Bet varbūt kāds bija atsūtīts pavēstīt jaunumus no slimnīcas? Ja Lielais Džons būtu miris, vai viņi gluži vienkārši piezvanītu vai arī sūtītu šurp kādu draugu vai priesteri?

Baisais minējums lika Olivijas sirdij iepukstēties straujāk. Atmetusi no sejas matus, viņa steidzās pie durvīm, bet, uzlikusi plaukstu uz roktura, nogaidoši sastinga. Mazliet atbīdījusi aizkarus, viņa palūkojās laukā, lai vispirms noskaidrotu, kas ieradies tik agri.

Plašajā verandā, spožās rīta saules apspīdēts, nolicis pie kājām divas vienkāršas un lētas ceļasomas - Olivijas melno un Sāras sarkano -, stāvēja Lamārs Lenigs. Viņš lūkojās uz ezera pusi, tādējādi dodams Olivijai iespēju viņu pavērot. Lamāra augums bija sešas pēdas garš, platos, muskuļotos plecus izcēla apģērbs - pieguļoši džinsi un balts T krekls. Melnie, pagarie mati pakausī bija savijušies sīkās, ciešās sprogās, bet raupjie sejas vaibsti nebija zaudējuši vīrišķīgo glītumu. Kopš pusaudža gadiem Lamārs bija fiziski nobriedis, tomēr Olivija viņu uzreiz pazina. Aiz atvieglojuma viņa sajuta pēkšņu vājumu - Ārčeriem nenāktu ne prātā uzticēt ļaunu ziņu nogādāšanu Lamāram.

Kamēr Olivija prātoja, vai neaizvilkt ciet spraugu aizkaros, Lamārs bija manījis viņas pētīgo skatienu. Olivija nosprieda, ka nav piemēroti ģērbusies, lai pieņemtu apmeklētāju, it īpaši jau nu tādu viesi. Pusaudža gados Lamārs tika uzskatīts par vietējo skaistuli, kura dēļ meitenes, jukdamas vai prātā, bieži nonāca smieklīgā situācijā. Olivija, pilsētiņas ievērojamākās ģimenes palaidnīgā atvase, jau agri bija pamanījusi Lamāra pastiprināto interesi. Viņai pret to nebija nekādu iebildumu. Tad vēl ne. Jo tajos laikos tādi puiši viņu sajūsmināja. Kaut arī Lamārs oficiāli nekad nebija uzskatīts par viņas draugu, viņi bija p^ris reižu slepeni tikušies un mazliet pamīlējušies. Nu labi, drusku vairāk nekā mazliet. Faktiski pat par daudz.

Tagad Olivijai uzmācās neveiklības sajūta. Diezin vai viņa varēja cerēt uz šā puiša atmiņas zudumu.

Kaut arī spraudziņa aizkaros bija pavisam šaura, Lamārs bija pazinis Oliviju. Jo palēnām pār vīrieša seju pārlaidās smaids un acīs pavīdēja priecīga pārsteiguma uguntiņas.

Saprazdama, ka nav kur sprukt, Olivija atbīdīja aizkarus un atvēra stiklotās durvis.

-   Sveiks, Lamār, - viņa negribīgi apsveicinājās.

-   Kā es te stāvu, tā taču ir Olivija Šenjē! - Lamārs ierunājās, pārlaizdams skatienu viņas augumam. Apzinādamās, ka nebūt nav savā labākajā izskatā, Olivija savilka skābu seju, bet puiša acis sastapās ar viņas skatienu. - Redzu, ka tu, kā vienmēr, izskaties varen kārdinoša.

Agrāk Olivija bija uzskatījusi pielūdzēja vaļīgo izrunāšanos par viņa valdzinājuma neatņemamu daļu. Laikam jau viņu visvairāk bija saistījusi nevis Lamāra izskatīgā āriene, bet sava veida "aizliegtā augļa" vilinājums, kas dvesmoja no šā puiša. Toreiz, pirms daudziem gadiem, aizmukdama uz satikšanos ar Lamāru, Olivija bija jutusi, ka rīkojas gluži neiedomājami pārdroši.

Un toreizējai pusaudzei tieši tas bija īsti pa prātam.

-   Paldies, ka atvedi mūsu bagāžu, - Olivija teica, iznākdama verandā, un noliecās, lai paņemtu ceļasomas. Pat tik agrā rīta stundā laukā jau valdīja karstums, bet, paaugstinoties mitruma līmenim, dienas gaitā pieņemsies spēkā arī smacējošā tveice. Olivijas nāsīs iesitās īpatnējā, ne ar ko nesajaucamā Lendželas plantācijas smarža, kurā jautās gan magnoliju, sausseržu un rožu, gan arī simtiem citu augu aromāti. Viņa dziļi ievilka krūtīs smaržīgo gaisu. Pagalma zemākās daļas biezajā, zaļajā maurā kašņājās un meklēja ēdamo divas dzeltenbrūnas pāvu mātītes un brīnumaini košā spalvu rotā tērpies tēviņš. Sāra, kas mīlēja visu dzīvo radību, noteikti būs sajūsmināta, Olivija nodomāja. Viņa nevarēja vien sagaidīt, kad izrādīs meitai gan pāvus, gan visus citus savas bērnības mājas jaukumus. Sārai noteikti šeit patiks.

-   Nav par ko. - Vēlreiz nopētījis Olivijas augumu, La- mārs bez pūlēm atņēma viņai somas, iekams Olivija bija paguvusi tās pacelt. - Nezināju, ka somas ir tavas. Ja būtu zinājis, atbrauktu krietni agrāk. Kaut vai nakts vidū.

Iestiepjot nesamo virtuvē, Lamāra seju rotāja plats smaids. Bija skaidrs, ka viņš nav aizmirsis kopā pavadītos intīmos brīžus, tāpēc joprojām izturējās familiāri. Šie mājieni šķita visai netīkami, tomēr arī Olivijas atmiņai nebija nekādas vainas, tāpēc viņa bija spiesta vien atzīt, ka ir pelnījusi Lamāra nekaunīgo smaidu.

Puisis pameta skatienu pār plecu.

-   Kur lai nolieku?

-   Liec tepat zemē, - Olivija atbildēja, ienākdama virtuvē un uzsvērti pamezdama durvis vaļā. Nolicis abas somas uz ķieģeļu grīdas galda tuvumā, Lamārs, sabāzis rokas džinsu priekšējās kabatās, pagriezās pret Oliviju.

-   Atbrauci ciemos?

Sakrustojusi rokas pār krūtīm, Olivija klusēdama pamāja ar galvu. Viņa nedarīs neko tādu, ko Lamārs varētu uzskatīt par iedrošinājumu. Sliktie puiši viņu vairs neinteresēja. Olivija bija kļuvusi gan vecāka, gan gudrāka.

-   Sen nebiji manīta šaipusē.

"Jā-

-   Cik ilgi tu doma te palikt?

-   Varbūt kādu nedēļu.

-  Ja tev sagribas izklaidēties…

-   Šaubos, vai man iznāks tam laika, - Olivija uzsvērti teica. - Esmu atbraukusi kopā ar meitu, tāpēc…

-   Paskat tik, tev ir meita? Vai vīru atstāji mājās?

-   Esmu šķīrusies.

Šis jaunums viņu uzjautrināja. Piešķiebdams galvu un šūpodamies uz papēžiem - Olivija nebija pārsteigta, pamanīdama, ka viņam kājās ir kovboju zābaki, - Lamārs vēlreiz plati pasmaidīja.

-   Visa pilsētiņa zināja, ka tu smagi iegrābsies ar to savu rodeo jātnieku, kura dēļ pameti mani. To saprata visi, vienīgi tu ne. >

-  Vienīgi es ne. Starp citu, es tevi nepametu. Mēs nekad…

-   Sveiks, Lamār. - Negaidītā uzruna lika abiem palūkoties atpakaļ. Pa atvērtajām divviru durvīm bija ienācis Sets, kas brītiņu miedza acis, lai pierastu pie virtuvē valdošās puskrēslas. Sets bija garāks, kalsnāks par otru vīrieti un acīm redzami ne tik izskatīgs kā Lamārs, turklāt šorīt vēl neskuvies, ar pietūkušiem plakstiņiem un grumbās sarauktu pieri. Viņam mugurā joprojām bija tā pati tumšzilā sporta žakete, T krekls un haki krāsas bikses. Bija skaidrs, ka viņš nav nakšņojis mājās, tāpēc Olivija gribot negribot atcerējās Meloriju.

-   Labrītiņ, Set. - Zobgalīgais smaids pagaisa kā nebijis. Kamēr Sets šķērsoja virtuvi, Lamārs, pauzdams cieņu, izslējās staltāk un izņēma rokas no kabatām. Kaut gan reti kurš pilsētiņas jaunākās paaudzes pārstāvis, uzrunājot Ār- čerus, lietoja pagodinošās uzrunas "mister Set" vai "mis Olivija", kā to nemainīgi darīja vecāki ļaudis, Lamāra uzvedībā tomēr jautās ieaudzinātā godbijība. - Atvedu šurp pāris ceļasomu.

Apstājies pie letes, Sets rūpīgi nopētīja bagāžu, kas bija novietota uz grīdas pie Lamāra kājām. Tad pasniedzās pie bikšu aizmugures kabatas un izvilka kabatas portfeli.

-   Cik esam tev parādā?

Olivijai pat prātā nebija nācis, ka Lamāram par pakalpojumu pienākas samaksa. Protams, viņam bija jāsaņem nauda, jo viņš taču nestrādāja par velti. Atcerējusies sava naudasmaciņa trūcīgo saturu, Olivija piepeši nopriecājās par negaidīto Seta ierašanos.

-   Ar desmit dolāriem būs gana.

Atvēris kabatas portfeli, Sets izvilka naudaszīmi un pasniedza to Lamāram.

-   Pateicos. - Bija nepārprotami skaidrs, ka ar to pašu Lamāra vizīte ir galā.

-   Vienmēr gatavs pakalpot. - Lamārs labprāt pieņēma gan naudu, gan mājienu doties projām. Pagriezies uz iešanu, viņš, Setam neredzot, veltīja Olivijai blēdīgu skatienu un šķību smaidu. - Olivij, bija jauki tevi sastapt.

-   Tevi arī, Lamār.

Atvadījies ar galvas mājienu, Lamārs izgāja, aizvērdams aiz sevis durvis. Tikai tad Sets, jautājoši savilcis uzacis, palūkojās uz Oliviju.

-   Sāc izklaidēties? - viņš pajautāja, dodamies pie kafijas vārītāja. Virtuvē izplatījās bagātīgais un kārdinošais svaigi pagatavotā dzēriena aromāts. Pietika ar kafijas smaržu, lai Olivijas galvassāpes pamazām pārietu.

-   Protams, ne. Es gluži vienkārši patrāpījos virtuvē, kad Lamārs atveda somas. - Olivija centās, lai šie vārdi neizklausītos pēc taisnošanās.

-   Esmu pārliecināts, ka tu esi priecīga, tikdama pie savas garderobes. - Atvērdams trauku skapi, kur glabājās tases, viņš pārlaida bezkaislīgu skatienu Olivijas sārtajai rītakleitai un basajām kājām.

Kaut arī nedz vārdos, nedz tonī nebija nekā aizskaroša, Olivija, kas senāk bija bieži karojusi ar Setu, saprata, ka kļuvusi par kārtējās dzēlības upuri.

Sakodusi zobus, viņa nolēma to laist gar ausīm.

-   Tev taisnība, - viņa mīlīgi piekrita.

Ielējis sev tasi kafijas, Sets atbalstījās pret leti un sāka malkot dzērienu, pār tases malu vērodams Oliviju.

-  Ja tevi tas interesē, izskatās, ka Lielais Džons izķepurosies. Ārsti apgalvo, ka šorīt viņa stāvoklis esot stabilizējies.

Sets nešaubījās, ka vārdi sasniegs iecerēto mērķi. Ar vienu roku balstīdamās pret noskrambāto galdu, Olivija raudzījās Setam acīs ar niknumā dzirkstošu skatienu.

-    Ko tu ar to gribi teikt - ja mani tas interesē? Protams, interesē. Zinu, ka viņš dabūja sirdslēkmi manas vainas pēc, bet es tur neko nevarēju darīt! Kurš gan varēja zināt, ka, ieraugot mani, ar viņu notiks kaut kas tamlīdzīgs? Turklāt Lielais Džons ir ne tikai tavs, bet arī mans vectēvs - vismaz es vienmēr esmu uzskatījusi viņu par savu vectēvu.

No Seta lūpām paspruka izsmejoša skaņa. Viņš iedzēra vēl pāris malku kafijas.

-      Ja tu nebūtu pazudusi uz veseliem deviņiem gadiem un tad piepeši uzradusies, varbūt viņš nebūtu tā satriekts. Un mēs visi arī.

Dzirdot tik netaisnīgu apvainojumu, Olivijas pirksti krampjaini savilkās.

-   Krustmāte Kellija ielūdza mani un Sāru ciemos. Viņa zināja, ka es ieradīšos. Pavaicā viņai. Ja jūs ar Lielo Džonu nebūtu izturējušies tik sasodīti žultaini un stūrgalvīgi, viņa droši vien to būtu pastāstījusi jau laikus, nevis nostādījusi jūs fakta priekšā, lai jums nerastos iespēja protestēt. Katrā ziņā visus šos gadus tu - un jūs visi - zināji, kur es dzīvoju. Jūs varējāt mani apciemot. Bet gaidi vien! Laiku pa laikam saņēmu tikai pa atklātnītei no krustmātes Kellijas. - Pats par sevi saprotams, ka Olivija bija cerējusi - tuvinieki, pareizāk, tieši Sets, ieradīsies viņai pakaļ un pārvedīs mājās. Sākumā, peldēdama svētlaimē, Olivija, līdz ausīm iemīlējusies savā vīrā, jutās atvieglota, ka ģimene liek viņu mierā. Bet pēc Sā- ras piedzimšanas, kad viņu kopdzīve pārvērtās par murgu un Olivija viena pati lipināja kopā izpostīto dzīvi, beidzot kļuva skaidrs, cik ļoti viņai sāp Ārčeru vienaldzība.

Bet ko tad viņa galu galā bija iedomājusies? Olivija taču nekad īsti nebija piederējusi pie Ārčeru ģimenes. Viņā neritēja Ārčeru asinis, un šajā ģimenē asinsradniecībai bija izšķiroša nozīme. Vai nu tu esi piederīgs šai dzimtai, vai neesi.

-   Tu biji precēta sieviete. Kāda tam būtu jēga? - Sets iedzēra vēl malciņu kafijas. - Ko Dievs savienojis, to cilvēkiem nebūs šķirt.

Olivija atskārta, ka šajā brīdī neieredz Setu tikpat stipri kā senāk.

-   Labāk aizveries! - viņa atcirta, nikni paglūnēdama uz viņu. Tad, paķērusi katrā rokā pa ceļasomai, izsoļoja no virtuves.

Pirms aizcirtās durvis, Olivija pamanīja, ka Seta lūpās ievijies smīns, un tas viņu gluži vai satracināja.

Bet kāpnēs Olivija jau bija gatava sevi izpļaukāt. Viņa bija runājusi ar Setu gluži tāpat kā pusaudzes gados, kad viņš tēloja vecāko un gudrāko pseidobrālēnu, uzskatot, ka ir tiesīgs mācīt Olivijai, kā jādzīvo. Tolaik viņa bija neskaitāmas reizes teikusi Setam tos pašus vārdus, un laikam tāpēc tie atkal tik viegli bija izsprukuši pār lūpām.

Kad Sets atkal izteiks kaitinošas piezīmes, Olivija izliksies tās nedzirdam. Atšķirībā no Seta Olivija šo deviņu gadu laikā bija krietni vien pieņēmusies prātā.

Ienākusi guļamistabā, Olivija konstatēja, ka Sāra guļ ciešā miegā, jo vēl joprojām bija ļoti agrs. Izkravādama šai dienai nepieciešamo apģērbu, Olivija neraizējās, ka darbošanās varētu meitu uzmodināt. Pabāzusi somas zem gultas - pārējo viņa izkravās vēlāk - un uzkārusi gultas kājgalī Sāras drēbītes, Olivija devās uz vannasistabu. Nomazgājusies dušā, izmazgājusi un izžāvējusi matus, viņa uzkrāsojās un uzvilka pusgarus džinsus, T kreklu laima augļa zaļumā un sporta kurpes, pēc tam vēlreiz atgriezās guļamistabā, lai palūkotos uz Sāru. Modinātājpulkstenis pie gultas rādīja piecpadsmit minūtes pāri astoņiem. Sāra miegā šņākuļoja.

īsti nezinādama, ko iesākt, Olivija atkal devās lejā. Bija dzirdams, ka virtuvē kāds rosās - varbūt Sets, bet varbūt Marta. Nevēlēdamās tik drīz sastapties ar Setu otrreiz, Olivija īpaši nealka redzēt arī citus mājiniekus. Pūlēdamies nelikties zinis par galvassāpēm un aizmirst, ka aizsvildamās palikusi bez tik noderīgās rīta kafijas tases, Olivija atvēra durvis un izgāja ārā, kur viņu ieskāva saulainās dienas siltums. Viņa paguva satvert un klusītēm aizvērt arī moskītu sietu, pirms tas bija ar troksni aizcirties. Nebija nekādas vajadzības uzsvērt savu klātbūtni.

Olivija brītiņu pastāvēja verandas ēnā, kur aiz slaidajām kolonnām un grozos iekārtajām papardēm pavērās skats uz saules kveldēto ainavu. Šķita, ka deviņu gadu laikā nebija mainījies itin nekas. Kaut arī savulaik neizmērojami plašās cukurniedru plantācijas gadu gaitā bija sarukušas līdz pieciem akriem zāliena un četrdesmit akriem krūmainu mežu un purvu, Lendželas plantācijas teritorija, cik vien tālu sniedzās skats, pletās uz trim debespusēm. Ceturtajā pusē aiz kraujas vīdēja ezers, kas rīta saulē mirdzēja kā sudrabs. Olivija ar nolūku piespieda sevi palūkoties uz ezera pusi. Ūdens spogulis neizskatījās nedz draudīgs, nedz ļauns. No ūdeņiem neatskanēja nekādas balsis. Saules stari bija izkliedējuši pagājušās nakts rēgus, kas bija dzimuši vienīgi viņas iztēlē.

Vieglītiņām slidinot plaukstu pār kaltajām dzelzs margām, Olivija sāka iet lejā pa platajām akmens kāpnēm. Brītiņu pastāvējusi uz akmens plāksnēm bruģētās takas, kas veda uz piebraucamo ceļu, viņa palūkojās visapkārt, īsti nesaprazdama, kurp doties. Pilnā sparā dziedāja un vītero- ja putnu koris. Dūca kukaiņi. No tāluma atlidoja slāpēts lauksaimniecības mašīnu darba troksnis - iespējams, kaut kur tuvumā strādāja traktors. Abi zāliena vidū augošie mag- noliju koki šķita tikpat diženi kā senāk, un tumšzaļo, spīdīgo lapotni greznoja balti, vaskaini ziedi zupas šķīvja lielumā. Gan rožu dārzs, gan olīvas un jasmīni vasaras paviljona tuvumā bija pilnos ziedos. Bāldzeltenās sausserža stīgas, savijušās ar tumšdzelteno forsītiju zariem, veidoja dzīvžogu, kas iezīmēja Lendželas īpašuma robežas. Bet Lielo māju ieskāva rūpīgi apcirpts, tumšzaļu buksusa krūmu biezoknis, kura priekšā izšķērdīgi ziedēja tumšsarkanu amariļļu klājiens. Gaisā tvanēja visvisādu ziedu aromāti, un baudu sagādāja ikviens elpas vilciens.

Kaut arī mājas apkārtne bija ārkārtīgi skaista, lielisko iespaidu mazināja drazas, kas bija palikušas pēc iepriekšējā vakara svinībām. Izslēgto spuldzīšu virtenes joprojām apvija krūmus un nokarājās gan no koku zariem, gan Lielās mājas un vasaras paviljona dzegām. Viesībās šīs sīkās gaismiņas bija vairojušas svinīgo noskaņu, bet šajā rītā lika īpašumam izskatīties nolaistam un nekoptam gluži kā sievietei, kura aizgājusi gulēt, nenomazgājusi kosmētiku. Zāliena tālākajā malā patlaban strādāja četri viri. Divi savāca atkritumus melnos plastmasas maisus, bet abi pārējie darbojās ar grābekļiem. Pie Olivijas kājām zemē mētājās izlietotas plastmasas tases un dakšiņas, salvetes un pārsprāguši baloni, un vēl daudz kas cits; bija skaidrs, ka tāpat izskatās visā plantācijas teritorijā.

Gar mājas stūri izsoļoja pāvs.

Nokāpusi no takas zālienā, Olivija vēroja krāšņo putnu, kas nolieca galvu un paķēra kaut ko knābī. Mētādams galvu, pāvs sajūsmināts aprija savu atradumu, bet Olivija apjukusi atskārta, ka putns nule kāri uzcienājies ar cigaretes galu, itin kā tas būtu zemē nokritis cepums. Izskatīdamies varen apmierināts, pāvs cienīgi turpināja pastaigu. Aiz viņa parādījās divas iepriekš redzētās pāvu mātītes, kas bez mitas darbīgi knābājās pa zāli, un vēl viens pāvu tēviņš ar izslietu galvu un visā krāšņumā izplestu asti.

Varavīkšņaini zaigodams zilu un zaļu krāsu niansēs, pāvs paspilgtināja jaukā, saulainā rīta skaistumu.

Pagriezdamās ap mājas stūri un dodamās uz pagalma pusi, Olivija nosprieda, ka Lendželas plantācija nav mainījusies ne par matu - proti, šī vieta vairāk piederēja pagātnei, nevis tagadnei. Tomēr skaistajā, puķu smaržas piestrā- votajā rītā šī doma drīzāk priecēja, nevis skumdināja, jo tagad viņas dumpīgie pusaudzes gadi bija pārtapuši par miglainām atmiņām.

Olivijas uzmanību saistīja ar acs kaktiņu uztverta kustība, un viņa palūkojās uz mājas pusi. Kuplajai astei plīvojot, pa otrā stāva galerijas margām, graciozi balansēdams, soļoja liels, balts persiešu kaķis. Viens aplams solis - un dzīvnieciņš nokristu no divdesmit pēdu augstuma, tomēr kaķa gaita bija tik rāma, it kā tas pārvietotos pa līdzenu zemi. Tikai pēc tam Olivija ieraudzīja, kurp tas dodas - galerijas tālākajā galā, turēdama kaut ko saujās, pār margām bija pārliekusies Hloja. Viņa vēl bija tērpusies zilajā naktskrek- liņā, bet garie mati ar elastīgajām lentēm bija saņemti divās zirgastes. Olivija pamanīja, ka bērns paver vaļā saujas.

Iezvīļodamies saules staros un tik tikko sakustinādams lejā augošā krūma lapas, zemē nokrita neliels priekšmets.

Atliekdamās taisni, Hloja pamanīja Oliviju, kas izbrīnīta raudzījās uz augšu. Pārsteigumā viņa nedz uzsauca sveicienu, nedz pamāja ar roku; arī Hloja neteica ne vārda. Apveltījusi Oliviju ar ļaunu skatienu un paņēmusi rokās kaķi, kas pa to laiku bija pienācis viņai klāt, meitenīte pazuda ēnainās galerijas dziļumos un iegāja mājā.

Juzdama ziņkārību, Olivija devās pie ziedošā krūma, lai pašķirstītu zarus un mēģinātu atrast nomesto priekšmetu. Nāsis kairināja smalks vaniļas aromāts. Olivija kopš bērnības dienām atcerējās, ka krūma trauslie, baltie ziedi un lie- tussardziņiem līdzīgās lapas nosedz dobumu, kas noder par lielisku slēptuvi. Pašķirdama smaržīgo ziedu pilnos zarus un piesargādamās no bitēm un lapsenēm, ko pievilināja saldais nektārs, Olivija saliekusies palīda zem krūma un palūkojās apkārt. Gandrīz uzreiz viņa ieraudzīja meklēto - pāris collu no zemes zarā karājās rokassprādze.

Tātad Hloja bija nometusi lejā šo greznumlietiņu. Saulē zvīļojošais priekšmets bija smalks juvelierizstrādājums. Saudzīgi nokabinājusi to no zara, Olivija iznira no krūma apakšas saules gaismā. Izslējusies viņa pavēra sauju, lai aplūkotu atradumu.

Tas bija pulkstenītis, nevis rokassprādze. Izsmalcināts sieviešu pulkstenītis - sīksīkiem dimantiņiem greznota aproce, ciparnīcā inkrustēti prāvāki dimanti. Savukārt cipariņi bija izveidoti no nelieliem rubīniem. Olivija netika gudra, kur gan Hloja ņēmusi tik dārgu greznumlietu un kas viņu pamudinājis iesviest to krūmā.

Olivija pārvilka pirkstu sešstūrainajam platīna vai baltā zelta korpusam - metāls šķita tīkami vēss un gluds.

Pulkstenīša aizmugures vāciņu rotāja smalki, iegravēti burtiņi. Olivija pacēla pulkstenīti tuvāk pie acīm un pagrieza pret sauli, lai izlasītu uzrakstu: Melorija Hodža.

13. nodala

Saraukusi pieri, Olivija iebāza atradumu džinsu priekšējā kabatā un devās tālāk, prātodama, kas tagad būtu darāms. Bija skaidrs, ka pulkstenītis jāatdod īpašniecei, tomēr Olivijai negribējās atklāt pulksteņa atrašanas patiesos apstākļus. Vai nu Hloja bija, vai nebija grūti audzināms bērns - kaut arī viss liecināja, ka "grūti audzināms" šoreiz ir vienīgais piemērotais vārds, - šim bērnam dzīve nebija aiztaupījusi smagus pārdzīvojumus.

Varbūt gluži vienkārši pateikt, ka viņa atradusi pulksteni zālienā?

Olivija sāka iet pa grantēto taciņu, kas veda uz garзonniиre, nelielu divstāvu namiņu pie pašas Lendželas īpašuma robežas, namiņu, kurā kādreiz bija dzīvojuši pieauguši, bet vēl neprecējušies ģimenes vīrieši, un kuru vēlākos laikos izmantoja viesu izmitināšanai. Vārtus greznoja režģota arka, un Olivija, brītiņu pavilcinājusies, iegāja dārzā, kas ieskāva namiņu, lai apjūsmotu tur valdošo jaukumu. Baltie jukas ziedu čemuri, vīdamies ap arkas balstiem un dārza žogu, bija ideāls ietvars krāsaino puķu pārpilnībai, kuras auga un ziedēja ap dārza vidū novietoto piecas pēdas augsto marmora eņģeli; tā vien šķita, ka šī statuja savulaik greznojusi kādu no Ņūorleānas kapsētām.

Gluži kā vēja nesti ziedi, pa dārzu lidinājās tauriņi, uz žoga tupēja divi strazdi ar saulē vizošiem spārniem, bet trešais kašņājās melnajā, auglīgajā zemē.

Sāra būs sajūsmināta, Olivija vēlreiz nodomāja un pagriezās uz Lielās mājas pusi, lai palūkotos, vai meita jau pamodusies. Sāra pat nedēļas nogalēs nemēdza gulēt ilgāk par astoņiem, tomēr vakardiena viņas abas gan fiziski, gan emocionāli bija pārlieku nogurdinājusi.

Piebraucamais ceļš aiz mājas paplašinājās, izvērsdamies bruģētā laukumiņā, kur vajadzības reizē varēja novietot vismaz divdesmit automašīnu. Laukumiņš tika izmantots arī basketbola un shovelboard* spēlei. Dodamies uz kādreizējo ratnīcu, kuras tālākais gals bija pārbūvēts par garāžu četrām automašīnām, bruģēto laukumiņu šķērsoja Sets. Pārģērbies ērtās haki krāsas biksēs un tumšzaļā polo kreklā, viņš iedams risināja lietišķu sarunu pa mobilo telefonu.

Viņi ieraudzīja viens otru gandrīz vienlaikus. Olivija apstājās, pukodamās, ka tik drīz atkal spiesta sastapt Setu, savukārt viņš, pavirši pārlaizdams Olivijai skatienu, nemaz nepalēnināja gaitu. Abi nepagodināja viens otru pat ar rokas mājienu.

Ja kabatā negulētu dimantiem greznotais pulkstenītis, Olivija ietu Setam apkārt ar lielu līkumu. Bet tagad nekas cits neatlika kā vien doties viņam klāt, lai atdotu pulkstenīti un izmestu šo gadījumu no prāta. Sets bija Hlojas tēvs un Melorijas līgavainis - tātad īstais cilvēks, kam atdot atrasto mantu.

Kad Sets bija beidzis sarunu un ieslidinājis kabatā tāl-

" Spēle, kurā met ripu attiecīgā numurētā laukumā. (Tulk. piez.)

runi, Olivija sāka iet uz ratnīcas pusi. Pastiepdams roku, lai atvērtu vienas no četrām atsevišķi ierīkotajām garāžas durvīm, viņš izlikās neredzam Oliviju tuvojamies.

-   Set, uzgaidi mirklīti! - viņa uzsauca, kad smagās metāla durvis atvērās un viņš grasījās pazust krēslainās garāžas dziļumā.

Iegājis iekšā, Sets pagriezās un uzlūkoja Oliviju.

-   Kas nu? - Jautājums pauda slēptu nepacietību. Seta roka viegli balstījās pret tumšas krāsas "Jaguar" bagāžnieku.

Ienākusi no spožās saules gaismas krēslainajā telpā, Olivija apstājās viņam līdzās un samirkšķināja plakstiņus. Juzdama, ka āda ap acīm tīkami atslābst, viņa atskārta, ka acis visu laiku bijušas piemiegtas. Pat agrā rīta stundā Luiziānas saule bija neizturami žilbinoša.

-  Man… tev kaut kas jāatdod. - Necerēdama, ka sastaps Setu tik drīz, Olivija nebija izdomājusi, ko īsti teiks, tāpēc sastomījās.

-   Ko? - Ar katru mirkli Seta nepacietība izpaudās jūta- māk. Pieradusi pie puskrēslas, Olivija pamanīja, ka Sets ir noskuvies, tomēr viņa acis joprojām bija asinīm pieplūdušas un viņš izskatījās noguris un aizkaitināts.

-   Šo te. - Iebāzusi roku kabatā, Olivija izvilka pulksteni un pastiepa to viņam. Dimanti iezaigojās pat puskrēslā.

-   Melorijas pulkstenis. - Izbrīns pārvērta viņa balss toni. Paņēmis pulkstenīti, viņš pagrozīja to pirkstos, tad strauji pacēla skatienu. - Kur tu to dabūji?

Tagad sekoja pats sarežģītākais.

-   Atradu laukā. - Tā bija burtiska, kaut arī tikai daļēja patiesība.

Viņa acis piemiedzas.

-  Pirms nepilnas stundas tas vēl atradās guļamistabā uz kumodes. Melorija pagājušajā naktī aizmirsa pulkstenīti manā mašīnā.

-     Un ko tu ar to gribi teikt? - Olivija acumirklī sabo- zās par nelāgo mājienu, ko šķita saklausījusi viņa vārdos. Pēkšņi viņu uzmanību novērsa skrejošu soļu dipoņa, un gan Sets, gan Olivija pagriezās uz durvju pusi.

-   Tet, pagaidi! - Tērpusies īsos, baltos šortiņos un zil- balti svītrotā T krekliņā, ar tenisa raketi rokā, abām zirgas- tēm plīvojot, garāžā iedrāzās Hloja, bet, ieraudzījusi tēvu kopā ar Oliviju, spēji apstājās, ļaudama skatienam klejot no viena pie otra un atpakaļ. Tad, nepievērsdama uzmanību Olivijai, viņa vērsās pie Seta. - Kurp tu dodies? Tu taču apsolīji, ka no paša rīta aizvedīsi mani pie Keitijas, lai mēs varētu uzspēlēt tenisu!

Raugoties uz meitu, nepacietības izteiksme Seta sejā gandrīz nemazinājās.

-   Hloja, es nevaru. Man…

-  Kur tu to dabūji? - Ieraugot Seta rokā pulksteni, Hlo- jas balstiņa piepeši kļuva spalga. Aizdomu pilnais samiegto acu skatiens pievērsās Olivijai. - Vai tu viņam to iedevi? Ko tu viņam sastāstīji? Kaut kādus drausmīgus melus par mani?

Olivija iepleta acis.

-   Nē, protams, ne. Es…

-  Uzvedies kā pieklājas, jaunkundzi - Seta balss bija zema un nikna.

-   Lai ko viņa tev stāstītu, tā nav taisnība! - Abās rociņās satverto tenisa raketi turēdama sev priekšā kā vairogu, Hloja lūdzoši raudzījās tēvā. Platas, zilas acis, gaiši, divās garās zirgastēs sasieti mati - Hloja izskatījās pēc nevainības iemiesojuma. - Vai tu tici man vai viņai?

-   Hloja… - Bet pirms Sets paguva ko teikt, Hlojai sāka drebēt apakšlūpa.

-   Tu tici viņai, vai ne? Tu vienmēr tici visam, ko kurš katrs par mani sastāsta! Es tevi ienīstu! - viņa izgrūda. Izplūzdama skaļās raudās, meitene uzmeta Olivijai negantu skatienu un izdrāzās laukā.

Kamēr abi pieaugušie raudzījās bērnam nopakaļ, garāžā iestājās klusums. Tad Sets paraudzījās uz Oliviju.

-   Atvainojos savas meitas vārdā, - viņš gurdeni noteica. Drūmais skatiens un tumši pietvīkusi seja liecināja par dusmām, apjukumu vai arī par abām šīm izjūtām. - Viņa pati atvainosies vēlāk.

-   Ir jau labi. - Olivija juta pēkšņu līdzjūtības uzplaiksnījumu gan pret Setu, gan viņa meitu. Acīmredzot šīs attiecības nebija no vieglajām. - Man ir sava teorija - ja bērns vismaz reizi mēnesī nenostāda tevi neveiklā situācijā, tu nemaz nevari justies kā īsts tēvs vai māte.

Seta acis pārslīdēja Olivijas sejai. Viņš sažņaudza plaukstā pulksteni, lūpas saknieba šaurā svītrā.

-  Mana bijusī sieva samaitāja bērnu līdz nejēdzībai. Kad viņa apprecējās otrreiz, jaunais vīrs acīmredzot nevēlējās šajā darījumā tikt pie pameitas. Un viņa atsūtīja Hloju atpakaļ pie manis, it kā bērns nebūtu nekas vairāk par apnikušu mājdzīvnieciņu. Tas Hloju ārkārtīgi sāpināja.

-  Jā, tava māte man to pastāstīja.

-  Ta jau es domāju. - Seta sejas vaibsti saspringa. - Tagad pasaki, ko Hloja gribēja ar to visu teikt? Kur tu atradi pulksteni?

Kodīdama apakšlūpu, Olivija brītiņu pārdomāja turpmāko rīcību.

-   Es tev to neteikšu, - viņa galu galā sacīja. - Labāk būs, ja tu pajautāsi Hlojai.

-   Livij… - Tomēr lasīdams viņas sejā nepiekāpību, Sets aprāvās un, nepacietīgi papurinādams galvu, iebāza pulksteni kabatā. - Šobrīd vairs nav laika. Pusdesmitos man jābūt slimnīcā, lai aprunātos ar Lielā Džona ārstiem. Ar Hloju - un arī tevi - tikšu galā vēlāk. - Sets apveltīja Oliviju ar drūmu skatienu.

Tad viņš iesēdās mašīnā un aizcirta durvis. Tūdaļ iemur- rājās motors un gaisā izplūda gāzu mākonītis. Atbrīvodama ceļu, Olivija atkal izgāja saulē un devās uz bruģētā laukumiņa malu. Atpakaļgaitā izbraucis no garāžas, izveicīgi manevrētais "Jaguar" pagriezās uz piebraucamā ceļa pusi, bet pēc pāris metriem piepeši apstājās. Saulē kļuva redzams, ka mašīna ir tēraudpelēka ar krēmkrāsas salonu. Motors tika izslēgts, durvis atvērās, un galīgi sadrūmušais Sets izkāpa ārā.

-   Lai viss iet pie velna! - Sparīgi aizcirtis durvis, Sets pavērās Olivijā. - Kurp viņa aizskrēja?

-   Manuprāt, uz pagalmu mājas priekšā, - Olivija atbildēja.

Vēlreiz nolamājies un uzmetis Olivijai dusmīgu skatienu, Sets devās norādītajā virzienā. Raugoties viņam nopakaļ, Olivija nespēja novaldīt smaidu. Sets niknumā drāžas projām - šis skats uzvilnīja veselu gūzmu atmiņu. Pirms daudziem gadiem Olivija bija izraisījusi tādas dusmu lēkmes biežāk, nekā viņai tagad patika atcerēties. Sets bija nosaucis viņu par Liviju gluži kā toreiz, kad viņa bija vēl bērns. Senais mīļvārdiņš viesa cerības, ka brālēns varbūt ir gatavs piedot un aizmirst visas nesaskaņas. Nebūtu slikti atkal būt draugos ar Setu. Bērnībā Olivija bija uzskatījusi, ka lielais brālēns spēj visu - pat nonest mēnesi no debesīm. Arī vēlāk, lai gan viņi nemitīgi ķīvējās, sirds dziļumos Olivija vienmēr bija brālēnu apbrīnojusi, cienījusi un… jā, arī mīlējusi.

Tagad viņi bija pieauguši cilvēki, abi šķirteņi, abi audzināja viena vecuma meitas. Pirmo reizi viņi bija vairāk vai mazāk līdzvērtīgās pozīcijās. Protams, ja neņem vērā to, ka Sets bija bagāts, veiksmīgs un drošs par savu vietu dzīvē. Savukārt Olivija…

Bruģētajā laukumiņā līdzās "Jaguar" apstājās vēl viens automobilis. "Mazda Miata" - divvietīga sporta mašīna ar nolaistu jumtu. Pie stūres sēdēja Melorija - uz acīm saulesbrilles, ap gaišajiem matiem apsieta balta zīda šalle. Olivija uzmeta mašīnai skaudīgu skatienu. Viņa brauca ar vecu "Mercury Cougar", kura skaitītājs rādīja pāri par simttūkstoš jūdžu nobraukumu, bet riepas bija pavisam bēdīgā stāvoklī. Mašīna nebūtu izturējusi garo ceļu uz Lendželu, tāpēc viņas bija braukušas ar autobusu. Ja Olivijai ļautu izvēlēties, viņa noteikti iegādātos sev tieši tādu pašu mašīnu, kāda bija Melorijai.

-   Sveika! - Pamājusi ar roku, Melorija noņēma saulesbrilles, noraisīja šalli un izkāpa laukā.

-   Sveika, - Olivija smaidīdama atņēma sveicienu.

Melorija pienāca klāt. Viņai mugurā bija elegants tenisa kostīms ar īsiem, plisētiem svārciņiem, kas neslēpti demonstrēja garo, iedegušo kāju daiļumu. Arī šā tērpa dēļ Olivijas sirdī iedūrās skaudības dzelksnis.

-  Varbūt tu zini, kur ir Sets vai Hloja? Mēs norunājām, ka es aizvedīšu Hloju pie draugiem uzspēlēt tenisu. Setam pusdesmitos esot jābūt Batonrūžā. - Ierasti pametusi skatienu uz rokas locītavu, Melorija papurināja galvu. - Velns parāvis, visu laiku aizmirstu, ka pulkstenis nav tur, kur tam jābūt. Nu, nav svarīgi. Vai esi šorīt sastapusi kādu no viņiem?

Olivijas prātā šaudījās pretrunīgas domas un izjūtas. Vispirms viņa gribēja pasargāt tēvu un meitu no svešinieces iejaukšanās tik kutelīgā lietā. Bet tad Olivija atgādināja sev, ka šī sieviete drīz kļūs par Seta sievu un Hlojas pamāti un tāpēc nebūt nav uzskatāma par svešu cilvēku. - Man šķiet, ka viņi ir zālienā otrpus mājas.

Melorija sarauca pieri.

-   Sasodīts, kāpēc… - Tad viņas seja atplauka. - Ahā, tur jau viņi nāk.

Atskatījusies Olivija ieraudzīja, ka gar mājas stūri viņām tuvojas Sets un Hloja. Tēvs turēja roku uz meitas pleca. Viņš izskatījās visai drūms, un arī Hloja, joprojām žņaudzīdama rokā savu tenisa raketi, šķita pagalam saīgusi.

Noraudzīdamās abos nācējos, Melorija nopūtās, tad, uzbūrusi sejā smaidu, mundri pamāja ar roku.

Sets pamāja pretim. Hloja ne. Viņa it kā saīga vēl vairāk.

-   Nē, nudien, šis bērns… - Melorija čukstus nomurmināja un uzmeta ašu skatienu Olivijai, lai pārliecinātos, vai tā dzirdējusi šos vārdus. Raudzīdamās uz abiem nācējiem, Olivija izlikās kurlāka par kurlu.

Sets pieveda meitu pie Olivijas. Teva roka, saspiežot bērna plecu, izdabūja no Hlojas lūpām tik tikko sadzirdamu "piedod", ko pavadīja zibensātrs, dziļas nepatikas pilns skatiens.

-   Ir jau labi, - Olivija laipni teica, pie sevis nošķendē- damās par Seta sasteigto konfliktu risināšanas manieri. Olivija uzskatīja, ka, ar varu piespiežot bērnu atvainoties, tiek vairots pretestības gars.

Melorija raudzījās uz Hloju un Oliviju, tad, jautājoši saraukdama uzacis, smalkjūtīgi uzmeta ašu skatienu Setam. Viņa sejas izteiksme bija noraidoša. Melorija, kam pietika veselā saprāta nekomentēt šo vārdu pārmaiņu, pārlieku sirsnīgi vērsās pie Hlojas.

-   Tavs tētis palūdza mani aizvest tevi pie Keitijas. Es piezvanīju viņas mātei, un mēs norunājām, ka arī pašas uzspēlēsim tenisu. Varbūt mēs pat varētu noorganizēt dubultspēli - katrā pārī pa mātei un meitai? Tas taču būs jautri, vai ne?

Hloja drūmi paglūnēja uz Meloriju, bet Olivija aizturēja elpu, jo bija pārliecināta, ka skaļš dusmu izvirdums ir teju vai neizbēgams - viņa jau pietiekami labi bija iepazinusi Hloju. Tomēr kaut kas - visticamāk Seta brīdinošā plauksta uz pleca - apvaldīja mutuļojošās emocijas.

-Jautri gan, - Hloja atbildēja.

Šie vārdi pauda nepārprotamu sarkasmu, bet visi trīs pieaugušie izlikās to nemanām. Olivija nosprieda, ka sarkasms aizstājis dusmas.

-  Nu tad brauksim. - Melorija uzsmaidīja Hlojai ar lūpām vien, jo acis smaids neskāra. Setam veltītais smaids šķita daudz sirsnīgāks. - Neraizējies par mums.

-  Labi. - Apmainoties ar Meloriju skatieniem, Seta seja mazliet atmaiga. Atvadoties vēlreiz saspiedis Hlojas pleci- ņu, viņš piekodināja: - Uzvedies kā pienākas. - Balsī skanēja brīdinoša nots.

Meitenīte ieņēma pasažiera vietu, bet Melorija un Sets devās pie durvīm vadītāja pusē. Sets tās atvēra, bet Melorija, uzlikusi roku uz vīrieša pleca, vieglītiņām noskūpstīja viņu uz lūpām un tikai tad iekāpa mašīnā.

-   Paliec sveiks, dārgais, - viņa smaidīdama atvadījās, kad Sets bija aizcirtis mašīnas durvis. Olivijas skatiens neapzināti aizslīdēja pie Hlojas. Bērna drūmais skatiens bija kļuvis pavisam negants.

Olivija atkal aizturēja elpu, gaidīdama dusmu uzliesmojumu, taču Hloja bija klusa. Melorija, uzlikusi roku uz aizdedzes atslēgas, palūkojās uz Setu, kas bija atkāpies malā.

-   Mīļais, pirms mēs dodamies projām, esi, lūdzu, tik laipns un atnes manu pulksteni. Bez pulksteņa esmu kā bez rokām.

Sets uzmeta skatienu Hlojai, kas nekustīgi blenza vējstiklā un izlikās nedzirdējusi Melorijas lūgumu.

-   Tīrās sagadīšanās pēc tas man ir līdzi. - Izvilcis pulksteni, Sets pasniedza to Melorijai.

-   Paldies. - Viņa aizsprādzēja aproci. - Biju tik priecīga, kad tu paziņoji, ka esi to atradis. Man nemūžam nevajadzēja mašīnā ņemt nost pulksteni.

Seta sejas izteiksme mainījās.

-   Nevajadzēja vis, - viņš piekrita, pasmaidīdams ar lūpu kaktiņiem vien, tādējādi likdams Olivijai minēt, ko vēl Melorija vakarnakt mašīnā novilkusi vai noņēmusi.

-     Vai mēs beidzot brauksim? - Hlojas naidpilnais tonis lika Seta smaidam izplēnēt. Paraudzījusies uz līdzās sēdošo meiteni, Melorija saknieba lūpas gluži plānas.

-   Uzvedies kā pienākas, - Sets vēlreiz brīdinoši noteica. Melorija pamāja ar roku, motors ierēcās, un "Miata"

iegriezās piebraucamajā ceļā.

Sets brītiņu noraudzījās mašīnai pakaļ. Kad automobilis bija pazudis skatienam, viņš palūkojās uz Oliviju.

-   Man jābrauc. Redzēsimies vēlāk, - Sets noteica. Un viņš iesēdās mašīnā un devās projām.

14. nodala

"Jaguar" bez piepūles rija jūdzes, kas šķīra Lendželas plantāciju no Batonrūžas. Bet kas gan cits būtu sagaidāms no automobiļa, par kura nomu ik mēnesi jānoskaita gandrīz septiņi simti dolāru? Setam, kas pelnīja iztiku, būvēdams jahtas, naudīgu klientu pievilināšana bija izdzīvošanas jautājums, un panākumiem svētīta biznesmeņa tēls bija daļa no šīs spēles. Tomēr patlaban viņš tik tikko spēja atlicināt ikmēneša maksājumus par šo smalko automašīnu.

Tiesa gan, neviens nenojauta par šīm grūtībām, vienīgi viņš, Lielais Džons un varbūt pāris bankas ierēdņu, kas nodarbojās ar kredītu noformēšanu. Ja viss notiks pēc Seta prāta, neviens to arī neuzzinās. Ja vien Lielais Džons izķepurosies. Citādi velns būs laukā no maisa, sāksies likstas ar mantojumu, un visai pasaulei taps zināms, ka Ārčeru ģimenes uzņēmums jau ilgāku laiku balansē uz bankrota robežas.

Bet Lielais Džons droši vien nenomirs. Vectēvs bija va- ren sīksts un izturīgs kūmiņš. "Pārāk spītīgs, lai tā vienkārši ņemtu un nomirtu," būtu teikusi vecmāmiņa, ja vēl būtu dzīvajo vidū. Šī doma lika Seta mutes kaktiņiem savilkties smaidā. Lielo Džonu neviens nedēvētu par mīļu un maigu, tomēr Sets no visas sirds mīlēja veco rūgumpodu. Kopš desmit gadu vecuma, kad nomira Seta tēvs, Lielais Džons allaž bija centies aizstāt viņam šo zaudējumu. Skarbais un īgnais vectēvs vienmēr atrada laiku, ko veltīt Setam.

Tagad bija pienākusi Seta kārta rūpēties par vectēvu.

Vēl pāris gadu saspringta darba, mazliet veiksmes - un situācija varētu mainīties uz labo pusi. "Ārčeru jahtas" atkal kļūtu par ienesīgu uzņēmumu. Viss bija atkarīgs no pasūtījumiem baržu būvēšanai, kurus Lielais Džons līdz šim spītīgi atteicās pieņemt - viņi, raugi, esot jahtu būvētāji. Toties baržu būvēšana bija ienesīga. Izskatījās, ka smalko un dārgo jahtu pirkšanas bums ir aizgājis pagātnē.

Lielais Džons paļāvās uz Setu, kurš savukārt bija apņēmības pilns darīt visu, kas būs viņa spēkos, lai glābtu ģimenes uzņēmumu. Ja vien vecais vīrs būtu ieklausījies Seta vārdos agrāk, lejupslīde nebūtu notikusi tik strauji. Bet kas to deva - Lielā Džona acīs Sets bija un palika "puika", kam vēl slapjš aiz ausīm. Un vecais bija tiepīgs kā ēzelis. Viņu nebija iespējams pārliecināt, ka uzņēmuma izdzīvošanas vārdā jāmaina taktika.

Visi un viss - ģimene, mājas, pilsētiņa un tās iedzīvotāji - bija atkarīgi no "Ārčeru jahtu" panākumiem. Ja uzņēmums noies dibenā, tas paraus līdzi daudzus. Radinieki zaudēs lielāko daļu ienākumu. Ģimenes īpašumus, arī Lendželas plantāciju, kas paaudžu paaudzēs piederējusi Ārčeriem un ko viņš bija ieķīlājis, lai saņemtu aizdevumu baržu būvēšanas uzsākšanai, paņems banka. Piektā daļa pilsētiņas iedzīvotāju bija "Ārčeru jahtu" darbinieki, bet pārējiem vai nu piederēja sīki uzņēmumi un veikali, kuru izdzīvošana arī bija tiešā veidā atkarīga no "Ārčeru jahtu" biznesa veiksmēm un neveiksmēm, vai arī viņi bija tajos nodarbināti. Seta aprēķini rādīja, ka viņa rokās ir gandrīz trīs tūkstošu cilvēku eksistence un labklājība. Šī smagā atbildības nasta nozīmēja darba nedēļu astoņdesmit stundu garumā un draudīgu nespēju naktīs normāli aizmigt un izgulēties.

Dženifera nebija gribējusi ar to samierināties. Iepazīstoties ar Setu Mardigrasā, viesībās, ko rīkoja multimiljonārs uz savas jaunās, simt divdesmit pēdu garās, Ārčeru uzņēmumā būvētās jahtas, viņa bija uzskatījusi Setu par bagātu un darba pienākumu īpaši neapgrūtinātu džentlmeni. Vēlāk izrādījās, ka Dženifera bija apprecējusies ar Setu galvenokārt šā iemesla pēc. Kad nāca gaismā patiesība, viņa jutās piekrāpta un aizlaidās, tiklīdz bija sameklējusi sev piemērotāku vīrieti.

Sets neskuma pēc viņas. Neskuma jau gadiem ilgi. Sasodīts, viņš pat priecājās, ka sieva bija projām. Viņa bija dārga un smalka luksusa spēļlietiņa, ko Sets nedz gribēja, nedz varēja atļauties.

Tomēr atmiņas par laiku, kad sieva, paņemdama līdzi meitu, bija viņu pametusi cita, bagātāka vīrieša dēļ, bet viņš bija izmisumā raudājis kā bērns un pēc tam nedēļām ilgi dzēris kā grāvracis, viņu neizturami pazemoja.

No purva, kurā Sets grima aizvien dziļāk, viņu bija izvilcis Lielais Džons. Vectēvs bija izlējis aizsākto viskija pudeli izlietnē, iecirtis viņam pamatīgu pļauku un pavēlējis saņemt sevi rokās vai ari vākties pie visiem velniem projām no Ārčeru uzņēmuma.

Kad Sets, niknumā pielēcis kājās, grasījās likt vecajam trūkties, Lielais Džons bija nostājies pretī ar izslietām dūrēm, neganti lādējies un bļāvis, lai tikai pamēģinot pacelt pret viņu roku.

Paldies dievam, ka Setam bija pieticis veselā saprāta pagriezties un aiziet. Kad alkohola skurbulis izvējoja, bija kaunā jānosarkst, atceroties, ka viņš gandrīz bija uzsācis kautiņu ar astoņdesmit divus gadus veco ģimenes patriarhu.

Ar skaidru skatienu paraudzījies uz sevi un skumji konstatējis, ka kļuvis par kašķīgu nelāga rakstura dzērāju, Sets saprata, ka Dženifera nav tā vērta. Kopš tā brīža viņš bija uzvedies prātīgi kā sludinātājs.

Tikai reizēm, kad darbu un ģimenes pienākumu slogs kļuva neizturami smags, Sets pieķēra sevi ilgojamies visu pamest, sēsties nomātajā automobilī un laisties projām uz saulrieta pusi. Nekādas atbildības. Nekādas pienākumu nastas. Svešā vietā viņš varētu dzīvot gluži citādu dzīvi, uzsākt pats savu biznesu, kuru nevilktu uz leju citu cilvēku kļūdas un vajadzības.

Viņš varētu būt brīvs.

Tomēr brīvības cena bija pārlieku augsta, un viņš to ļoti labi saprata. Tas nozīmētu zaudēt mantojumu. Tas nozīmētu pamest nelaimē cilvēkus, kurus viņš mīlēja un kuri mīlēja viņu.

Sets to nespēja. Un īstenībā īsti nemaz arī nevēlējās. Tādas domas viņam uzmācās tikai paretam.

Teiksim, šodien.

Meita bija nejēdzīgi izlaidusies. Mātei bija vēzis. Vectēvs gulēja intensīvās terapijas nodaļā. Uzņēmums balansēja uz bankrota robežas. Likstu saraksts bija izstiepies tik garš, ka kļuva teju vai komisks.

Tiesa gan, smiekli viņam nenāca.

Viņš piespieda sevi domāt par Meloriju. Ar šo sievieti viņam bija patiešām laimējies. Melorijai, kas bija gan skaista, gan izglītota, turklāt vēl piederēja pašai savs ienesīgs bizness. Viņa mīlēja Setu. Gultā bija gluži nepārspējama. Me- lorija būs viņam fantastiski laba sieva.

Diemžēl viņš nespēja ar simtprocentīgu pārliecību apgalvot, ka ir iemīlējies Melorijā. Toties Hloja Meloriju ienīda. Arī Melorija nebūt nebija sajūsmā par Hloju, lai gan visiem spēkiem centās to neizrādīt. Sasodīts, Meloriju tajā nudien nevarēja vainot! Lai gan Hloja bija viņa miesīgs bērns, arī Setam nereti gribējās meitēnu gluži vienkārši iepļaukāt.

Vai nu tas uz labu, vai ļaunu, bet Sets un Hloja nebija šķirami viens no otra; pat ja viņš nemīlēja Meloriju, viņa tomēr būs nevainojama sieva un māte - un tas bija tieši tas, kas Setam un Hlojai bija nepieciešams. Atšķirībā no Dženiferas Melorija bija nobriedis un saprātīgs cilvēks. Melorija bija stabila un uzticama. Melorija mīlēja Lendželas pilsētiņu, plantāciju un viņa ģimeni - par Hloju nerunāsim. Melorija saprata, ko Setam nozīmē viņa darbs. Melorija bija apdāvināta, veiksmīga un ellīgi laba organizatore.

Bet varbūt tas nemaz nebija tik labi? Varbūt tieši tāpēc pēdējo nedēļu laikā, kad gatavošanās kāzām ritēja pilnā sparā, Sets sāka justies kā neliela firma, kuru uzstājīgi grib pārņemt lielāka kompānija? Varbūt nemaz nebūtu slikti, ja Melorija pārtrauktu organizēt viņa dzīvi? Varbūt viņš vēl nemaz nav gatavs vēlreiz stūrēt laulības ostā?

Kurš pateiks, kāpēc Sets jutās tik nelāgi? Tomēr bija pilnīgi skaidrs, ka patlaban šīs attiecības ar Meloriju izvērtušās par vēl vienu problēmu viņa dzīvē.

Lendželā bija ieradusies Olivija. Sets bija vairījies domāt par šo atgriešanos. Gadiem ilgi atcerējās Oliviju pavisam reti. Tomēr pietika viņu ieraudzīt, lai pagātne atdzīvotos ar divkāršu sparu.

Olivija kopā ar māti ieradās Lendželas plantācijā, kad viņai bija tikai gadiņš. Gandrīz tūdaļ lielacainā apaļvaidze Livija bija sākusi kūņoties Setam pa pēdām, uz līdzenas vietas savaldzinādama divpadsmitgadīgo puišeli, kas bija vienīgais bērns ģimenē. Livijas bērnībā viņš bija nemainīgi izpildījis lielā brāļa lomu, mazo visādi izkomandēdams un palaikam apbalvodams ar belzienu pa pakausi, ja viņam šķita, ka meitēns to pelnījis, tomēr allaž sargādams viņu un ļaudams viņai visur staigāt sev līdzi. Tad pienāca studiju laiks koledžā, kam sekoja viņa pirmais un vienīgais ar ģimenes biznesu nesaistītais darbs. Paklausot Lielā Džona aicinājumam, viņš bija atgriezies mājās, bet tolaik piecpadsmit gadus vecā Olivija jau bija kļuvusi nevaldāma. Jaukā, sirsnīgā un bezgalīgi mīlošā Seta māte nebija īstais cilvēks, kam pietiktu spēka un autoritātes iegrožot patvaļīgo meiteni. Savukārt Lielais Džons, kam netrūka nedz viena, nedz otra, nepauda ne mazāko vēlēšanos noņemties ar nemierīgo pusaudzi, pastāvīgi atgādinādams, ka Olivijā nerit Arčeru asinis.

Tā kā neviens nevarēja vai arī nevēlējās uzņemties šo pienākumu, Sets darīja visu iespējamo, lai saņemtu Liviju grožos un apvaldītu viņas pāri plūstošo seksualitāti. Tomēr drīz vien viņš atskārta, ka tikpat labi varētu mēģināt apvaldīt paisumu. Žēlīgais Dievs, pēdējā gada laikā, kad Livijai bija palicis septiņpadsmit, bet Sets jau bija pilnīgi pieaudzis, divdesmit astoņus gadus vecs vīrietis, arī viņā šad tad modās seksuāla vēlme pēc šīs meitenes.

Un kāds gan tur brīnums? Kārdinoši apspīlēti džinsi un šauri, īsi krekliņi tolaik šķita gluži vai viņas formastērps. Kādreizējais bērnišķīgais tuklums bija pārtapis kairinošās ķermeņa līnijās ar augstām, pilnīgām krūtīm, apaļīgu pēcpusi un slaidu, tvirtu, iedegušu vidukli, kas bieži vien vīdēja kails. Taisnie, tumšie, zīdainie mati tolaik bija garāki un sniedzās gandrīz līdz viduklim. Ar savām lielajām, brūnajām acīm un sulīgajām lūpām Olivija atgādināja reklāmrul- līšos bieži redzētās Havaju salu meitenes.

Lai nepamanītu šo krāšņumu, vīrietim būtu jābūt pēdīgajam einuham.

Tomēr Sets neko nebija atļāvies. Nedz toreiz. Nedz vispār jebkad. Savā ziņā Olivijas aizbēgšana viņam bija šķitusi gandrīz vai kā atpestīšana.

Tagad viņa bija atgriezusies kopā ar meitu - tievāka, bālāka un rāmāka, un bija skaidrs, ka pēdējos gados viņa apguvusi dažas dzīves mācības.

Olivija vairs necentās valdzināt.

Bet pietika vakar vakarā virtuvē uzmest viņai vienu vienīgu skatienu, lai Sets apjucis atskārstu, ka arī visai pieticīgā izskatā - kailas kājas, rītakleita un tā tālāk - viņa joprojām ir un paliek ellišķīgi seksuāla.

Tātad sarakstu papildina vēl viena problēma.

Iestūrēdams mašīnu Svētās Elizabetes slimnīcas autostāvvietā, Sets nopūtās. Viņš nespēja domāt par vairākiem sarežģītiem jautājumiem vienlaikus, turklāt šobrīd svarīgāk šķita pārliecināties, ka Lielais Džons saņem vislabāko medicīnisko aprūpi.

Atbalstījies pret savu nomāto "99 Lexus", stāvvietā gaidīja Čārlijs. Jādomā, ka atšķirībā no viņa tēvocis patiešām varēja atļauties vizināties tādā mašīnā. Čārlijs bija Lielā Džona personiskais ārsts, un viņa rīcībā noteikti bija jaunākās ziņas par vecā vīra stāvokli, bet šoreiz Čārlijs bija ierosinājis satikties autostāvvietā, lai pastāstītu Setam kaut ko tādu, ko nebija gatavs teikt pārējiem ģimenes locekļiem, kuri bija sapulcējušies slimnīcā.

Burvīgi. Novietojot mašīnu, izkāpjot un nevērīgi nospiežot centrālās atslēgas pogu, Seta muskuļi saspringa nelāgās ziņas priekšnojautās.

Viņš nebija maldījies. Izskatīdamies saburzīts un noguris pēc nomodā pavadītās nakts, Čārlzs, izslējies un pienācis klāt, uzlika roku Setam uz pleca.

Abu vīriešu acis sastapās.

- Piedod, - Čārlijs ierunājās, - man ir slikti jaunumi. Vai tad jaunumi vispār kādreiz mēdz būt labi? Tikai ne pēdējā laikā. Tikai ne viņam.

15. nodala

Kad Olivija šoreiz ienāca istaba, Sāra jau bija piecēlusies. Viņa bija pilnīgi apģērbusies, tikai baltās tenisa kurpītes vēl mētājās uz grīdas. Nostājusies uz matrača maliņas ar seju pret gultas galvgali, viņa, pētīdama savu mugurpusi, pār plecu raudzījās ovālā, zeltītā rāmī ietvertā kumodes spogulī pie pretējās sienas. Prāto, vai nav pārlieku apaļīga? Olivija tūdaļ uzminēja meitēna neērtās pozas iemeslu. Bērnībā viņa bija rīkojusies gluži tāpat, turklāt daudz biežāk, nekā tagad gribētos atcerēties.

Pamanījusi, ka nav viena, Sāra uzmeta mātei vainīgu skatienu un nekavējoties nolēca uz grīdas.

- Ko tu tur darīji? - Olivija uzprasīja ikdienišķā tonī, kamēr Sāra, apsēdusies uz gultas maliņas, vilka kājās kurpes.

Nepaceļot skatienu, meitene paraustīja plecus. Tumšbrūno, paīso matu šķipsnas sakrita uz pieres, neļaujot saskatīt sejas izteiksmi.

Olivija neuzstāja. Viņa nevēlējās, lai Sāras absolūti normālais svars kļūtu par nez kādu sasāpējušu problēmu, turklāt meitene nebija gatava pārrunāt savus kompleksus ar māti. Kamēr Sāra saitēja ciet kurpes, Olivija piegāja pie loga, lai atvilktu aizkarus un ielaistu istabā rīta sauli. Acumirklī interjera brūnganie un krēmkrāsas toņi zaudēja drūmo pelēcīgumu un iemirdzējās daudz košākās krāsās. Saules staros spīdēja pat vecā dēļu grīda, bet pār neuzklāto gultu līksmi dejoja zaigojoši puteklīši.

-   Šodien ir skaista diena, - paraudzīdamās pār plecu, teica Olivija. Sāra, pabeigusi saitēt kurpes, piecēlās un ar ierastu kustību ķērās pie savandītajiem palagiem, kas nokarājās teju līdz grīdai. Viņu mājās Hjūstonā valdīja dzelžains likums - ik rītu pirms došanās dienas gaitās jāsaklāj gultas.

-   Kur tu biji? - Sāra jautāja, kad Olivija nostājās gultas otrā pusē, lai palīdzētu.

-   Biju izgājusi pastaigāties. - Olivija izlīdzināja palagus un segas, un Sāra darīja to pašu. - Vai labi izgulējies?

-   Ļoti labi. - Sāra pasvieda Olivijai spilvenu. Māte un meita katra savā gultas pusē gandrīz vienlaikus atslēja spilvenus pret galvgali, apmainījās ar jautriem skatieniem par sasniegto simetriju, un ar to pašu gultas klāšana bija galā. - Ko mēs šodien darīsim?

-   Nezinu. - Olivija uzsmaidīja meitai. - Es domāju, ka sāksim ar mazgāšanos, zobu tīrīšanu un matu sukāšanu…

-   Nē jel, mamm, ko mēs darīsim interesantu un jauku? - Sāra nepacietīgi pārtrauca māti. - Šīs taču ir mūsu brīvdienas.

-   Mēs varētu doties visu izpētīt, - Olivija ierosināja, apiedama gultai apkārt, lai apskautu un piekļautu meitu sev klāt. Sāra nekad nebija piedzīvojusi īsti aizraujošas brīvdienas, kaut arī Olivija darīja visu iespējamo, lai viena nedēļa, ko viņa spēja vasarās izbrīvēt, saglabātos meitas atmiņā pēc iespējas ilgāk. Pagājušajā gadā, kad nepietiekamo līdzekļu pēc vajadzēja palikt mājās, viņas bija devušās vienas dienas izbraukumos uz Galvestonas pludmali un tuvējo izpriecu parku, apmeklējušas tirdzniecības centrus un kino. - Es jau paguvu apskatīt visādas interesantas būtnes.

-   Kādas? - Arī Sāra apvija rociņas ap mātes vidukli un, atgāzusi galvu, paraudzījās viņai sejā. Olivija uzspieda vieglu skūpstu uz meitas pieres. Viņa mīlēja savu bērnu tik ļoti, ka reizēm šī mīlestība atbalsojās ķermenī kā fiziski sajūtama sāpe.

-   Piemēram, lielu persiešu kaķi. - Sāra mīlēja šos dzīvniekus, bet sava kaķa viņai nebija. Mājā, kur viņas dzīvoja, nebija atļauts turēt mājdzīvniekus. - Un dažus pāvus.

-   Pāvus? - Sāras acis iepletās. - Tu nemānies?

-   Nemānos vis. - Olivija pasmaidīdama atglauda matus no Sāras sejiņas. - Bet vispirms - laipni lūdzu uz van- nasistabu, mis.

Kad Sāras rīta tualete bija galā un viņas varēja doties lejā, pulkstenis rādīja gandrīz desmit. Sārti svītrotā bezpie- durkņu blūzītē, sārtos džinsu šortos, ar divām sārtām sprā- dzītēm matos Sāra, izskatīdamās apbrīnojami jauka, Olivijai pa priekšu mundri lēkāja no pakāpiena uz pakāpienu.

-   Vispirms brokastis, - norādīdama uz virtuves pusi, Olivija paziņoja, kad viņas bija sasniegušas kāpņu galu. Sāra paklausīgi pagriezās norādītajā virzienā, bet Olivija sekoja pāris soļu iepakaļ. Saklausījusi virtuvē apslāpētu balsu murdoņu, Sāra sastinga durvju priekšā.

-   Varbūt mēs uzreiz varētu doties apskatīt pāvus? - viņa pačukstēja Olivijai, kas jau bija uzlikusi plaukstu uz durvju roktura. - Es neesmu pārāk izsalkusi.

-   Toties es esmu, - Olivija noteiktā balsī paziņoja un atvēra durvis. Sāra joprojām vilcinājās, tāpēc māte viņu pastūma uz priekšu. Pie virtuves galda sēdēja Kellija un Marta. Kellijai priekšā bija glāze ar apelsīnu sulu, kafijas tase, olu kultenis un grauzdēta maizīte. Izskatījās, ka viņa dzērusi tikai kafiju, bet maltītei nav pat pieskārusies. Marta patlaban beidza tukšot kafijas tasi. Viņas šķīvis jau bija tukšs. Noklaudzot durvīm, abas pagriezās, lai palūkotos uz ienācējām.

-   Labrīt! - Kellija smaidīdama apsveicinājās. Viņa bija tērpusies haki krāsas biksēs un baltā zīdaina auduma krekl- blūzē. Rožainā lūpu pomāde un vaigu sārtinātājs maldināja - viņa izskatījās veselīga un atpūtusies. - Kā labi gulējāt?

-   Pateicos, ļoti labi, - Olivija atbildēja, bet Sāra, cieši turēdamās mātei pie rokas, klusēdama pamāja ar galvu.

-   Dāmas, ko jūs vēlētos baudīt brokastīs? - Marta piecēlās no galda. Rūtaini šorti, tumšzaļš T krekls, sandales ar ķīļveida papēdi, augsti uzsukāti mati un koši krāsotas lūpas - viņa izskatījās gaužām neatbilstoši vietai un laikam. Toties draudzīgais smaids un skatiens staroja neviltotā sirsnībā. Olivija atminējās, ka savos trakulīgajos pusaudzes gados nebija dzirdējusi no Martas nevienu nosodošu vārdu.

-   Sēdi vien, Marta. Gan es pati tikšu galā, - Olivija atbildēja, neuzkrītoši atbrīvodama, roku no Sāras tvēriena un mudinādama meitu sēsties pie galda. - Sāra vienmēr brokastīs ēd grauzdētu maizīti, bet man pietiks ar tasi kafijas.

-   Nevajadzēs ne piecas minūtes, lai pagatavotu olu kulteni, bet varbūt jūs labāk gribētu pankūkas? Ledusskapī atradīsies arī kāda smalkmaizīte… - Apstājusies pie sava krēsla, Marta jautājoši uzlūkoja Oliviju.

-   Nē, pateicos. - Olivija smaidīdama noraidoši papurināja galvu un devās pie tostera, lai pagatavotu grauzdiņus.

-   Mīļo stundiņ, cik tu esi līdzīga savai mātei! - Kellija teica un uzsmaidīja Sārai, kas vilcinādamās tuvojās galdam.

-   Nāc un apsēdies. - Norādījusi uz krēslu sev līdzās, viņa uzlūkoja Oliviju, kas patlaban lika tosterā maizes šķēles.

-   Raugoties uz jums abām, nudien šķiet, ka atgriezušās senās dienas, kad tu, Olivij, biji Sāras vecumā un Selīna gatavoja tev brokastis.

-   Mamma man grauzdēja brokastu maizītes? - Olivija nevērīgi pārjautāja, apmierināta konstatēdama, ka Sāra bez pamudinājumiem apsēdusies līdzās Kellijai. Savukārt Marta, nemaz nedomādama likties mierā, sameklēja ledusskapī apelsīnu sulu un pienu, lai piepildītu pa divām glāzēm katra dzēriena.

Kellija iesmējās.

-   Tu jau ēdi tikai grauzdiņus ar nogrieztām garoziņām, apziestus ar vīnogu džemu un sagrieztus trīsstūrīšos. Tev pa prātam tos mācēja pagatavot tikai mamma. Citu gatavotiem grauzdiņiem tu neskatījies ne virsū.

-   Man arī garšo tikai mammas gatavotie grauzdiņi, - Sāra kautrīgi atzinās, ar ierasti dzīvu interesi tverdama stāstus par savas mātes bērnību. - Un vīnogu džems ari.

Olivija nesaklausīja Kellijas atbildi, jo tieši tajā brīdī no tostera izlēca apgrauzdētā maizes šķēle. Apziezdama to ar sviestu un vīnogu džemu, Olivija mēģināja atcerēties, iztēloties savu māti, kas gatavo viņai brokastis, tomēr nespēja. Domājot par māti, Olivijas atmiņās nez kāpēc bija pārāk daudz tukšumu. Un pirmo reizi viņai ienāca prātā, ka te kaut kas nav īsti kārtībā.

-   Ko jūs abas šodien darīsiet? - Kellija jautāja, kad Olivija atgriezās pie galda un pasniedza Sārai grauzdiņu - bez garoziņas, apziestu ar sviestu un vīnogu džemu, sagrieztu trīsstūrīšos. Pūlēdamās atbrīvoties no vēl viena urdoša dйjа vu uzplūda, Olivija pasmaidījusi apsēdās pie galda līdzās meitai.

-   Gribam visu izpētīt.

-   Pilsētiņā ir atklāts jauns peldbaseins, kas uzcelts Mār- geritas Ārčeres piemiņai. To pabeidza pirms diviem gadiem, lielākoties par Lielā Džona saziedotajiem līdzekļiem. Olivij, jums abām tur patiks. Hloja un viņas draugi bieži dzīvojas pa baseinu.

Iedzērusi uzmundrinošu malciņu kafijas, Olivija papurināja galvu. Viņas smaids izskatījās mazliet samocīts.

-   Tā Lielajam Džonam patiesi bijusi lieliska doma - iemūžināt savas sievas piemiņu.

-   Mana mamma nekad nepeldas, - Sāra teica, nokoz- dama vēl vienu kumosu. Viņa bija paradusi apēst divus astoņos trīsstūrīšos sagrieztus grauzdiņus - vispirms tika noēsti stūrīši, tad vidiņi. - Bet viņa pierunāja mani apmeklēt peldēšanas nodarbības. Tikai man vēl lāgā neveicas.

Kellija paraudzījās uz Oliviju ar raižpilnu skatienu.

-   Dārgā, piedod man, es taču aizmirsu. Reizēm šķiet, ka tās zāles man galīgi aizmiglo prātu.

-   Ir jau labi. - Šoreiz Olivijas smaids izskatījās gandrīz neviltots. Bailes no ezera, gadu gaitā aizvien pieņemdamās spēkā, izvērtās par bailēm no visu veidu ūdeņiem, bet Olivijai ārkārtīgi nepatika to pieminēt. Viņa nespēja sevi pārvarēt, kaut ari bailes bija smieklīgas un apgrūtinošas, it īpaši tajās reizēs, kad Sāra vēlējās baudīt ūdens priekus. Par laimi, meita nebija mantojusi no viņas šīs muļķīgās bailes. Olivija atrada iespēju samaksāt par peldēšanas stundām un neatlaidīgi vadāja Sāru uz nodarbībām, līdz meita spēja pati saviem spēkiem aizpeldēt līdz baseina vidum.

Ielējusi sev vēl tasi kafijas, Marta apsēdās pie galda un saskatījās ar Kelliju; saruna tūdaļ pievērsās citiem tematiem.

-   Vai tev patīk teniss? - Kellija vaicāja Sārai. - Hloja ar saviem draugiem šovasar bieži spēlē tenisu. Patiesībā arī patlaban viņa ir aizbraukusi pie draudzenes uzspēlēt tenisu un būs atpakaļ tikai uz lenča laiku.

-   Es nekad neesmu pamēģinājusi, - Sāra atzinās, nokoz- dama vēl gabaliņu grauzdiņa. - Bet domāju, ka tas būtu jauki.

-   Sārai patīk dzīvnieki, - Olivija piebilda, malkodama apelsīnu sulu, ko gādīgā Marta bija nolikusi viņai priekšā.

-   Mēs iziesim laukā paskatīties pāvus. Un varbūt pat sastapsim lielo persiešu kaķi, ko šorīt redzēju.

-  Tā ir Džindžera. - Kellija pasmaidīja. - Kaķene dabūja vārdu par godu Džindžerai no "Spice Girls". Kad pirms diviem gadiem Hlojai uzdāvināja kaķēnu, viņa bija briesmīgi aizrāvusies ar šo grupu. Bet tagad šķiet, ka šī apsēstība sāk pāriet. Gluži tāpat būs arī ar Bīniju lellītēm. Pēc gada tās tiks aizmirstas.

-   Vai Hloja krāj Bīnijus? - Sāra ieinteresēta apjautājās.

-   Man tie ļoti patīk.

-   Hlojai arī. - Kellija uzsmaidīja Sārai; raugoties uz viņām, arī Olivijai lūpās iezagās smaids. Tikai dažas rotaļlietas bija izpelnījušās tik nedalītu Sāras mīlestību, bet Bīniju dzīvnieciņi pāris pēdējo gadu laikā atradās dzimumdienu un Ziemassvētku vēlamāko dāvanu saraksta augšgalā. Svētku starplaikos Sāra cītīgi krāja naudiņu, lai pirktu jaunas lellītes. Ja Olivija vēlējās meitu īpaši iepriecināt, viņa pārnesa mājās kādu no šiem mazajiem rotaļu dzīvnieciņiem.

-   Mis Hlojas istabā ar tiem pilns vesels skapis, - Marta piebilda. - Man tā vien šķiet, ka tur ir itin visi jebkad pārdotie Bīniji.

-   Pat kaķis Nips? - Saruna bija tik aizraujoša, ka Sāra aizmirsa ēdienu. Grauzdētās maizes trīsstūrītis palika pusceļā uz muti. - Un lācēni arī? Varbūt pat Lācenīte Princesi te?

Bija skaidrs, ka šāda iespēja viņai šķiet gluži neticama.

Marta papurināja galvu, bet Kellija iesmējās.

-   Dārgumiņ, tas tev būs jājautā Hlojai. Tētis sadāvinājis viņai veselu kaudzi. Tikai es nezinu, kā tos dzīvnieciņus sauc, un Marta droši vien nav gudrāka.

Marta vēlreiz papurināja galvu.

-   Man viņi visi izskatās vienādi.

-   Pabeidz ēst, Sāra, - Olivija rāmi mudināja. Būtu jauki, ja runādamās par Bīniju rotaļlietām, abas meitenes atrastu kopigu valodu. Tomēr Hlojas rakstura pēc šādai iespējai bija grūti noticēt.

Iezvanījās telefons.

-   Es pieiešu. - Uzmetusi ašu skatienu Kellijai, Marta atgrūda krēslu un veicīgi devās uz virssulaiņa kambarīti. Atskanot trešajam zvana signālam, viņa paņēma klausuli.

-  Lendželas plantācija. - Marta brīdi klausījās. Pēc mirkļa, aizklājusi klausuli ar plaukstu, viņa palūkojās uz Kelli- ju. - No slimnīcas zvana misters Sets. Viņš vēlas ar jums parunāt.

To dzirdot, Kellijas piere savilkās raižpilnās grumbās. Viņa devās pie aparāta un paņēma klausuli. Saruna bija īsa, bet pēc Kellijas izturēšanās Olivijai uzreiz bija skaidrs, ka jaunumi ir nelāgi. Bezspēcīgi atslīgstot pret durvju stenderi, krustmātes seja zem rūpīgi uzklātās kosmētikas kārtiņas kļuva gluži bāla.

Nolikusi klausuli, Kellija uz brītiņu sastinga, tad pagriezusies ieraudzīja, ka visu skatieni pievērsti viņai.

-   Lielo Džonu ķērusi trieka, - viņa gurdeni teica. - Viņš esot gandrīz atguvies pēc sirdslēkmes, bet tad sekojis nākamais trieciens. Sets apgalvo, ka tas esot ļoti nopietni. Viņš teica, ka man nevajagot braukt uz slimnīcu, jo Lielais Džons guļot nesamaņā un neviens no mums nespējot viņam palīdzēt.

-  Ak dievs, nē! - Olivijas plauksta aizklāja muti, bet tad bezpalīdzīgi noslīga. Kuņģī viss sagriezās, un viņa sajuta pēkšņu nelabumu.

-   Misteram Setam taisnība, - Marta pārliecinošā tonī apstiprināja. - Misteram Ārčeram ar to nebūs līdzēts, ja jūs padarīsiet sevi vēl slimāku.

-   Sets gribēja, lai es tūdaļ zvanu Deividam un aicinu viņu nekavējoties braukt mājās. - Kellijas balss piepeši bija zaudējusi jebkādu izteiksmi.

-   Ak nē! - Olivija atkārtoja. Deivids bija otra, jaunākā

Lielā Džona atvase un vienīgais vēl dzīvais dēls, kas dzīvoja Sandjego, kur viņam piederēja restorāns "Bārnijs". Olivijai patika Deivids - viņš ikvienā viņu tikšanās reizē bija izturējies neviltoti sirsnīgi un laipni. Tiesa gan, Lielais Džons ar savu jaunāko dēlu plēsās kā suns ar kaķi un darīja visu iespējamo, lai viņu ceļi krustotos pēc iespējas retāk.

Ja Sets lūdza māti nekavējoties zvanīt Deividam, Lielais Džons droši vien bija uz nāves sliekšņa.

16. nodala

Lai gan Marta un Olivija pūlējas pierunāt Kelliju palikt mājās, viņa tomēr uzstāja, ka dosies uz slimnīcu. Par spīti krustmātes apgalvojumiem, ka viņa pati lieliski tikšot galā, nolēma, ka pie stūres sēdīsies Olivija. Viņas abas ar Martu nosprieda, ka Kellijas veselības stāvoklis ir pārlieku nestabils, lai ļautu viņai vadīt mašīnu. Martai bija jāpaliek mājās, jo varēja gadīties, ka Melorija atved Hloju pirms Kellijas atgriešanās, un bija skaidrs, ka meitēns uzvedīsies jēdzīgāk kopā ar kādu, kurš zina, ko no viņas var gaidīt. Sāra paliks mājās kopā ar Martu. Olivijai gan lāgā nepatika atstāt meitu svešā vietā ar viņai maz pazīstamu cilvēku - turklāt neko īpaši labu nesolīja arī kuru katru mirkli gaidāmā Hlojas ierašanās -, bet Olivija juta nepārvaramu vēlēšanos šajā krīzes brīdī atrasties pie Lielā Džona gultas. Vai vismaz slimnīcas uzgaidāmajā telpā - ja nu tālāk viņa netiks.

Olivijai bija vienalga, ja vienam otram ģimenes loceklim nepatiks viņas klātbūtne.

Dziļi sirdī viņa uzskatīja Lielo Džonu par tuvu radinieku - un nebija svarīgi, ka viņš pats domā citādi.

Sāra palika virtuvē kopā ar Martu. Abas priecīgās balsīs apsvēra iespēju pagatavot persiku saldējumu, liekot lietā vecmodīgo, jau gadu gadiem izmantoto saldējuma aparātu. Sāra, kas bija dedzīga "Baskin-Robbins", "Dairy Queen" un jebkuras citas ceļā patrāpījušās saldējuma kafejnīcas cienītāja, līdz šim nebija pat nojautusi, ka saldējumu var pagatavot arī mājās, tāpēc tagad platām acīm vēroja Martu, kura, lietišķi apsējusi priekšautu, rindoja uz galda iecerētajam gardumam vajadzīgos produktus.

-    Atgriezīšos, cik ātri vien būs iespējams. - Pa ceļam uz durvīm Olivija uzspieda meitas vaidziņam vieglu skūpstu.

-    Viss kārtībā, - Sāra atbildēja. - Par mani neraizējies, mamm.

Meita izklausījās pieaugusi - tādā tonī vecāki mēdz mierināt savus bērnus. Ne jau pirmo reizi Olivijai bija jāatzīst, ka Sāras bērnība ir gluži citāda nekā viņas pašas bērnu dienas. Nepilnā ģimene, ierobežotie naudas līdzekļi un pārlieku smagā raižu nasta lika astoņgadīgajam bērnam ātri kļūt prātīgam. Varbūt pat pārlieku ātri.

Bet varbūt arī ne. Varbūt atšķirībā no mātes agrākos gados sasniegts briedums viņai nāks tikai par labu? Varbūt tas pasargās Sāru no kļūdām, kādas pieļāva māte jaunības dienās? Olivijai ārkārtīgi gribējās tam ticēt.

-    Tava meita nudien ir brīnišķīgs bērns, - Kellija ierunājās ceļā uz slimnīcu. Tumšzilais, vecmodīgi lielais un ērtais "Lincoln Town Car", Olivijas vadīts, traucās pa 415. šoseju dienvidu virzienā. Divjoslu ceļa austrumu pusē pletās purvs ar iesāļu ūdeni, kurā augošās kaķastes un purva grīšļi stīdzēja augstāk par dambi, kas bija būvēts, lai iegrožotu Misisipi ūdeņus. Rietumu puses dumbrājos attapīgie fermeri iekopa rīsa laukus un audzēja upes vēžus. Pārplūdušie lauki pletās līdz pašam apvārsnim. - Vai viņa vienmēr ir tik paklausīga?

-     Sāra ir īsts brīnums, - Olivija no visas sirds apgalvoja. Automobiļa salonā ieplūda nelāgā pūstošu augu smaka, kas bija raksturīga šīm purvainajām vietām, tāpēc Olīvija pabīdīja kondicionētāja slēdzi līdz galējai pozīcijai, tādējādi cerēdama mazināt gan nelāgo smirdoņu, gan karstumu. Zilajās bezmākoņu debesīs nežēlīgi svelmēja saule - gaiss virs nokaitētā asfalta virmoja, saules stari spiedās mašīnā, dedzinoši karsēdami tumšzilo ādas polsterējumu. Juzdama, ka stilbi pielipuši pie sēdekļa, Olivija neomulīgi sagrozījās.

-    Nespēju iedomāties, ko es bez viņas iesāktu.

-     Uzreiz redzams, ka tu esi laba māte. - Kellija nopūtās. - Žēl gan, ka Hlojai nav tā paveicies. Mēs ar Setu darām visu, kas vien ir mūsu spēkos, tomēr… - Balss apklusa.

-     Kaut gan - Dženifera nekad nav bijusi īpaši laba māte, tāpēc šis zaudējums nemaz nav tik sāpīgs.

-    Nevaru vien beigt slavēt savu Sāru. Viņa bija tīrais zelta gabaliņš jau no piedzimšanas brīža. Zīdaiņa vecumā viņa raudāja tikai tad, ja viņai tiešām ko vajadzēja. Arī vēlāk nemēdza niķoties. Man nekad nav bijis jāuzklausa sūdzības no auklītēm un skolotājām. Tā vien šķiet, ka Sāra gluži vienkārši piedzimusi miermīlīga un saticīga.

-     Tad jau viņa nav atsitusies tevī, vai ne? - Kellijas ķircinošais smaids piepeši izskatījās apbrīnojami līdzīgs Seta smaidam. - Atceros, ka tu, kad biji maza, nerātna meitene, reizēm uzvedies patiešām neciešami. Man šķita, ka Selīnai piemīt īsta eņģeļa pacietība. Viņa ne reizes tevi neiepļaukā- ja. Pat tad ne, kad Lielais Džons mudināja viņu rīkoties stingrāk.

-     Lielais Džons gribēja, lai māte mani iepļaukā? - Olivijas pārsteigtais skatiens atrāvās no ceļa un pievērsās Kel- lijai. Bija grūti noticēt, ka Lielais Džons vispār jebkad pievērsis uzmanību bērnu audzināšanai. Tomēr vēl grūtāk bija iztēloties sevi un māti ikdienas dzīvē. Nedaudzās atmiņas šķita līdzīgas pāris miglainiem momentuzņēmumiem, lai gan pēdējās diennakts laikā, ieradusies Lendželas plantācijā, Olivija jutās mātei tuvāka nekā jebkad agrāk. Gandrīz vai gribējās noticēt, ka vietā, kur Selīna bija dzīvojusi un aizgājusi viņsaulē, vēl kavējas kāda viņas būtības daļa, ko Olivija spēj sajust.

-    Tas notika pēc tās reizes, kad tu niknumā biji nosviedusi uz galda spageti šķīvi. Makaroni un mērces šļakatas notašķīja pie galda sēdošos viesus. Lielais Džons sakliedza uz tevi un tavu māti, pārmezdams viņai nepietiekami stingru audzināšanu, bet Selīna ielūkojās viņam acīs un teica, ka pati zinot, kā audzināt savu bērnu; tad paņēma tevi uz rokām un izgāja ārā - tobrīd tu brēci kā aizkauta. Es apbrīnoju viņas rīcību. Lai stātos pretī Lielajam Džonam, bija vajadzīga drosme. Selīna nebija lēnprātīga avs. Pēc dabas rāma, viņa allaž izturējās pieklājīgi pret ļaudīm cienījamos gados, tomēr neļāva nevienam kāpt sev uz galvas. Un lai Dievs žēlīgs tam, kurš mēģināja jebkādā veidā aizskart tevi.

Olivija mirkli klusēja - apziņas nostūros atdzīvojās atmiņu ēnas, rīkli aizžņaudza ciets kamols. Šajās atmiņās nebija nekā konkrēta. Tikai visaptverošas mīlestības klātbūtne. Māte mani mīlēja, viņa nodomāja, juzdama kamolu kaklā augam aizvien lielāku. Norijusi siekalas un dziļi ievilkusi elpu, Olivija galu galā spēja ierunāties gandrīz ikdienišķā balsī.

-    Vai zini ko? Es gandrīz neatceros savu māti.

Kellija paraudzījās viņā.

-    Nav nekāds brīnums. Kad viņa… nomira, tev bija tikai seši gadiņi.

Olivijas ausīm nepalika nepamanīta mirklīgā sastomī- šanās. Vai Kellija bija grasījusies sacīt kaut ko citu? Olivijai gribējās uzdot veselu gūzmu jautājumu, bet ne vieta, ne laiks nebija piemēroti šādai sarunai. Turklāt viņas emocijas jau bija pārlieku saasinātas.

Ja saruna par māti turpināsies, Olivija sāks raudāt. Savukārt Kellijai arī bez visa tā nebija viegli.

-     Pastāsti man par Seta un Melorijas kāzu plāniem, - vēlēdamās mainīt sarunas tematu, Olivija mundri ierosināja. - Vai laulību ceremonija notiks Svētā Lūkas baznīcā?

Svētā Lūkas bīskapijas draudze bija izveidota 1837. gadā, gandrīz tūdaļ pēc pilsētiņas dibināšanas. Arčeru ģimene jau paaudžu paaudzēs bija šīs draudzes spēcīgākais balsts.

Kellija smaidīdama papurināja galvu.

-     Melorija ir ielūgusi piecsimt viesu, tātad Svētā Lūkas baznīca ir par mazu. Laulību ceremonija notiks Batonrūžas Svētā Bartolomeja baznīcā, bet svinības - Batonrūžas Ārpilsētas klubā. Melorijai ir ķēriens uz organizēšanas darbiem, tomēr man šķiet, ka Setam labāk patiktu vienkāršākas svinības. Viņš gan neko nav teicis, tomēr es viņu pazīstu. Setam tas viss sāk krist uz nerviem.

-    Patiešām? - Arī Olivija pasmaidīja. Jocīga šķita doma par Setu, kas cieš no pirmskāzu nervozitātes.

-    Setam tagad neklājas viegli. - Kellijas balss piepeši kļuva nopietna. - Es runāju par savu slimību. Sets vienmēr ir bijis tas, kurš uzņemas atbildibu. Viņš mēģina novērst jebkuras grūtības un nepatikšanas, kas skar jebkuru no mums. Bet šoreiz viņš ir bezspēcīgs.

Olivija nezināja, ko sacīt. Par laimi, priekšā bija redzams pagrieziens uz Batonrūžu; saruna pārtrūka, jo brauciens pāri Misisipi tiltam un mašīnu pieblīvētajās pilsētas ielās prasīja nedalītu uzmanību.

Intensīvās terapijas nodaļa bija izvietota Svētās Elizabetes slimnīcas ceturtajā stāvā. Kondicionēšanas sistēma darbojās tik labi, ka, izkāpjot no lifta, Olivija jau trīcēja no vēsuma. Pirms došanās šurp viņa bija pārģērbusies, nomainot šortus pret piedienīgāku apģērbu - pusgariem, sasienamiem džinsu svārkiem. Ansambli papildināja balts T krekls un brūnas siksniņu sandales. Par zeķēm nevarēja būt ne runas - šādā laikā tā būtu muļķība tomēr apģērbs smacējošajā āra karstumā bija licies pārāk biezs. Toties tagad Olivijai šķita, ka tērpusies pārāk plāni. Viņa ar skaudību noraudzījās uz Kelliju, kas, ienākusi pa durvīm, tūdaļ uzvilka tālredzīgi līdzi paņemto, eleganto, balto jaku.

-    Ceru, ka neesam ieradušās, lai uzzinātu vēl bēdīgākus jaunumus, - Kellija nomurmināja, satverdama Olivijas elkoni. Gar rosībā kūsājošo māsu istabu viņas devās uz intensīvās terapijas bloka pusi. Krustmātes aukstie pirksti šķita kaulaini kā skeletam. Jau kuro reizi apjautuši, ka Kellija ir ļoti slima, Olivija kā sargādama uzlika plaukstu vecākās sievietes rokai.

-     Sets zvanīja mums tikai pirms stundas. - Olivija pameta skatienu sānis, kur zaļā virsvalkā tērpies sanitārs stūma garām gultu. Gumijotie ritentiņi čīkstēja pret slideno, pelēki lāsumaino grīdu. Gultā nekustīgi gulēja izdēdējusi sieviete, viņas plānie, sirmie mati bija savēlušies šķipsnās. Slimnieces acis bija ciet, seja aizgriezta. Gultai bija piestiprināts metāla statīvs ar intravenozās injekcijas sistēmu, no kuras pa caurspīdīgu caurulīti slimnieces vēnā ritēja šķidrums.

Uzmetusi gultai skatienu, Kellija novērsās. Olivija juta, ka viņa nodreb.

Vai no bailēm? Olivija bija pārliecināta, ka krustmāte iztēlojas sevi šīs slimnieces vietā.

-    Kellij, tev nevajadzēja braukt šurp! - Viņām pretī steidzās Belinda Vērnona - plāns, seleriju zaļš bikškostīms, rūpīgi safrizēti kastaņbrūni mati, vienīgi seja bāla un nogurusi. Viņa izstiepa abas rokas pret Kelliju. Pa kreisi virs atvērtām durvīm karājās uzraksts UzgaidAmA istaba. Durvīs iestājās Filips Vērnons, ar skatienu meklēdams māti, un, ieraudzījis abas pienācējas, devās viņām klāt. Pašā vestibila galā atradās intensīvās terapijas nodaļa.

Uzraksts uz platajām, gaiša koka un metāla dubultdur- vīm vēstīja: nepiederošiem ieeja aizliegta.

-      Pati saproti, ka nevarēju rīkoties citādi. - Kellija apkampa Belindu. - Kā viņam klājas?

-    Ne visai labi. - Belindas balsī skanēja ciešanas. - Ārsti dara visu iespējamo, bet Čārlijs apgalvo, ka mums atliekot tikai lūgt Dievu.

-     Sveika, Olivij, - Filips pusbalsī apsveicinājās, nostādamies blakus mātei. Viņš bija tērpies zilā kreklā un haki krāsas biksēs. Tumšbrūnie mati bija rūpīgi sasukāti, seja gludi skūta. Acīmredzot viņi abi ar māti bija atraduši laiku nomazgāties, pārģērbties un varbūt pat pāris stundiņu pagulēt.

Olivija atņēma Filipa sveicienu. Pievērsdama skatienu Olivijai, Belinda klusēdama pamāja. Pieklājīgs, bet vēss žests, Olivija nodomāja. Nu nekas, gan jau viņa pārdzīvos.

-     Māt, tagad tava kārta. - Turēdams rokā tālruņa klausuli un ar skatienu meklēdams māti, Kāris pabāza galvu pa uzgaidāmās istabas durvīm. Pēc brītiņa viņš iznāca vestibilā. Tāpat kā trīs gadus vecākais brālis, arī Kāris bija tērpies haki krāsas biksēs, bet viņa krekls bija balts. Abi brāļi bija līdzīgi - padrukni, ar zilām acīm un tumšbrūniem matiem. Kāris bērnībā bija nevaldāms resgalis, kam prātā tikai draiskulības un nerātnības, - tieši viņš toreiz bija iemetis Oliviju ezerā. Tomēr šis brālēns Olivijai allaž bija paticis. Kāris apsveicinājās ar ašu apskāvienu un smaidu.

-     Pie Lielā Džona drīkst atrasties tikai viens ģimenes loceklis, - Belinda paskaidroja Kellijai, kad visi sāka virzīties uz intensīvās terapijas nodaļas durvju pusi. - Bet tam patiesībā nav nekādas nozīmes. Tētis guļ nemaņā.

-     Esmu pārliecināta, ka gan jau kāda viņa būtības daļa sajūt mūsu klātbūtni un gūst no tā mierinājumu, - Kellija iebilda. Nodaļas durvis atvērās, un ārā nāca Sets, sarunādamies ar kādu pār plecu. Uz mirklīti apstājies, lai pabeigtu sarunu, viņš paraudzījās uz tuvinieku grupiņu, tad sarauca pieri un devās tiem pretī. Nodaļas durvis aizcirtās.

-    Kāds ir viņa stāvoklis? - Belinda nekavējoties jautāja.

Sets papurināja galvu.

-     Bez pārmaiņām. - Seta skatiens aizslīdēja pie Kellijas un Olivijas, un viņa lūpas tūdaļ sakniebās. - Māt, tev nevajadzēja braukt šurp.

-    Gluži manas domas, - Belinda pievienojās.

-     Bet es vēlējos ierasties, - Kellija atbildēja rāmas pašcieņas pilnā balsī. - Lielais Džons ir mans vīratēvs, un es viņu mīlu gluži tāpat, kā mīlēju savu tēvu. Pats par sevi saprotams, ka man bija jābrauc šurp.

-     Tev jādomā par sevi, māt. - Sets šķita ārkārtīgi sa- drūmis. Viņš paraudzījās uz Belindu. - Zinu, ka tagad ir tava kārta, bet varbūt tu uz mazu brītiņu ļautu ieiet palātā viņai - tikai uz minūtīti, lai viņa pēc tam ar mierīgu sirdi varētu doties mājās. Ķīmijterapija mātes imūnsistēmu ir ļoti novājinājusi, tāpēc viņai ieteicams turēties tālāk no slimnīcām, kur vienmēr čum un mudž visādi mikrobi.

-     Kurš tev teica, ka mana imūnsistēma ir novājināta? - Kellija izaicinoši iejautājās. Balsī skanēja pārsteigums un tik tikko jaušama piesardzība.

-    Es runāju ar taviem ārstiem.

-    Bez manas atļaujas viņi nedrīkst neko stāstīt.

-     Varbūt viņiem šķita, ka tev vajadzīgs kāds, kurš tevi pieskata.

Māte un dēls nomērīja viens otru ar skatieniem.

-    Ej iekšā, Kellij, - ierunājās Belinda, pārtraukdama skatienu divkauju. - Setam taisnība. Tev pēc iespējas ātrāk jādodas atpakaļ uz mājām.

-     Setam patīk komandēt, - Kellija pusbalsī nomurmināja, tomēr bez turpmākām ierunām ļāva sevi pavadīt līdz nodaļas durvīm. Tās atvēris, Sets pateica pāris vārdu, ielaida iekšā Kelliju, bet pats palika ārpusē.

-    Ceru, ka tev nav nodoma apraudzīt manu tēvu, - Be- linda sacīja Olivijai, kad Sets atkal bija pievienojies tuviniekiem. - Tā kā viņa sirdslēkmi izraisīji tieši tu, es gluži vienkārši nedrīkstu pieļaut tavu apmeklējumu. Ceru, ka tu sapratīsi.

Olivija skumji pamāja ar galvu. Protams, viņa sapratīs, lai cik netīkams viņai šķita Belindas lēmums. Galu galā, ja viņa patiešām izraisījusi Lielā Džona sirdslēkmi, būtu neprāts iet pie vājinieka gultas, iekams viņam nav kļuvis nepārprotami skaidrs, kas viņa īsti ir. Kaut gan - ja jau Lielais Džons guļ bezsamaņā, viņas klātbūtnei nav nekādas nozīmes. Olivija bija cerējusi vērst par labu ilgās nesaskaņas, kamēr vēl tas iespējams.

-    Vai nav drusciņ par šerpu? - Kāris iebilda, uzmezdams mātei pārmetošu skatienu.

-    Ir jau labi, Kāri. Patiesībā es tikai atvedu šurp krustmāti Kelliju, - Olivija teica.

Pievienodamies grupiņai, Sets saklausīja pēdējos vārdus un jautājoši sarauca uzacis.

-     Olivija taču nav vainīga, ka vectēvs dabūja sirdslēkmi, - Filips piemetināja, vērsdamies pie Belindas.

-    Protams, - Sets piekrita, pārsteigdams Oliviju - viņai bija šķitis, ka brālēns nelaimē vaino viņu. Sets pievērsa krustmātei stingru skatienu. - Mēs visi zinājām, ka sirdslēkme var piemeklēt Lielo Džonu jebkurā brīdi, jebkura iemesla pēc. Vai arī vispār bez iemesla. Tas, kas notika, nav Olivijas vaina.

Olivija veltīja Setam vārgu, pateicības pilnu smaidu, un Seta lūpas sašķobījās greizā atbildes grimasē.

-    Tu vienmēr esi bijis viņas pusē, - Belindas balsī skanēja rūgtums. Viņa pagriezās un augsti paceltu galvu aizso- ļoja uzgaidāmās telpas virzienā.

-    Māte ir satraukta un nobažījusies, - Filips aizbildināja Belindu.

-    Vai negribi doties uz kafejnīcu iedzert tasīti kafijas un pagaidīt krustmāti Kelliju tur? - Kāris smaidīdams apjautājās.

Mirklīti pavilcinājusies, Olivija piekrītoši pamāja ar galvu.

-    Tas būtu lieliski. - Viņai patiešām negribējās uzturēties uzgaidāmajā telpā, tādējādi tracinot Belindu.

-    Es novedīšu mammu lejā, kad viņa būs gatava doties uz mājām, - Sets teica. - Un, kad tas būs iespējams, pastāstīšu Lielajam Džonam, ka tu biji ieradusies slimnīcā.

-     Paldies. - Aši uzsmaidījusi Setam, Olivija pagriezās, lai dotos projām.

Olivija kopā ar Kārlu devās uz liftu, bet Sets un Filips iegāja uzgaidāmajā telpā. Līdz Olivijas ausīm atlidoja klusinātas balsis. īsti nespēdama saklausīt teikto, Olivija saprata, ka runāts tiek par viņu.

Olivijas dzirde bija skaidri uztvērusi vienu vienīgu vārdu, ko spalgā balsī izrunāja Belinda. Salašņa.

17. nodala

Aplūkodams Saru, uz verandas margAm tupēja liels, balts kaķis. Viņa pacēla skatienu no grāmatas, un - tur viņš bija. Persiešu šķirnes mincim bija ārkārtīgi pūkaina spalva un lielas, zilas acis. Bridi dzīvnieks un meitenīte raudzījās viens otrā. Tad, novicinājis asti, kaķis nolēca uz grīdas un devās pie zilas māla bļodiņas, kurā kusa persiku saldējuma paliekas. Sāra aptuveni pirms stundas bija beigusi ēst, nolikusi trauciņu uz grīdas līdzās šūpolēm un, aizmirstot visu pasauli, iegrimusi grāmatā. Viņa lasīja aizraujošu stāstu par zirgiem.

Sāras karstākā vēlēšanās bija iegūt pašai savu zirdziņu.

Bet otrā - tikt pie sava kaķa. Bet varbūt kaķis tomēr ir pirmajā vietā? To bija ļoti grūti pateikt.

Nē, galvenā Sāras vēlēšanās bija tāda - lai mammai būtu daudz naudas, tik daudz naudas, lai par naudu vairs nebūtu jāraizējas. Un tad mamma Sārai nopirktu gan zirgu, gan kaķi. Jā, tā būtu vispareizāk.

Bet šobrīd kaķis, īsts un dzīvs kaķis, ātri šaudīdams sārto mēlīti, laizīja blāvi oranžo, lipīgo peļķīti bļodiņas dibenā. Nolikusi uz zila spilvena atvērto grāmatu ar vākiem uz augšu, Sāra izslīdēja no šūpolēm un nometās uz grīdas līdzās dzīvnieciņam.

-    Sveiks, mincīt, - viņa teica. Paraudzījies uz Sāru, dzīvnieks turpināja mieloties ar saldējuma paliekām, bet viņa pastiepa roku un noglāstīja kaķi. Kažociņš bija zīdaini mīksts un biezs. Sajuzdams glāstu, kaķis sāka murrāt.

-     Kāds mīļš mincītis, - Sāra atzinīgi teica, glaudīdama dzīvnieku. Murrāšana kļuva skaļāka. Kad kaķis pacēla galvu, Sāra ieraudzīja, ka tam ūsās palikušas oranžas saldējuma lāses. Meitenītes sejā izplauka smaids. Līdz šim brīvdienu ceļojums viņu vienīgi nogurdināja un biedēja, bet kaķa klātbūtne bija piešķīrusi šai dienai pavisam citu jaukumu.

-    Ko tu tur dari ar Džindžeru? - Apsūdzošā balstiņa atskanēja tik negaidīti, ka Sāra satrūkās ne pa jokam. Plecs atsitās pret šūpoļu metāla rāmi. Iekustinātas tās vēlreiz sāpīgi iebelza pa plecu. Saviebusies viņa strauji atvirzījās un, berzēdama sāpošo vietu, paraudzījās uz Hloju, kura tik negaidīti bija iestājusies stiklotajās verandas durvīs.

-     Ko tu dari ar Džindžeru? - Hloja vēlreiz atkārtoja, kad kaķis, pametis izlaizīto trauciņu, pašcieņas pilnā gaitā devās pie savas saimnieces.

-    Neko. Es viņu tikai paglaudīju.

-    Viņa ir mana. - Paspērusi soli kaķim pretī, Hloja cieši satvēra dzīvnieciņu un piespieda to sev pie krūtīm. Džindže- ra nespirinājās, tikai cītīgi laizījās, baudīdama ūsās ieķērušās saldējuma lāses un raudzīdamās uz Sāru ar nekustīgu skatienu. Brīdi viņu vēroja divi līdzīgu, zilu acu pāri.

-     Viņa ir tik skaista, - lūkodamās uz Džindžeru, Sāra no visas sirds atzina. - Kā man gribētos savu kaķi!

-    Kāpēc tad tu to neiegādājies?

-     Mēs nedrīkstam. Mājā, kurā mēs dzīvojam, nav atļauts turēt mājdzīvniekus.

-Jūs mitināties dzīvoklī?

"Jā-

-    Tikai jūs abas ar mammu?

-Jā.

-Kur?

-    Hjūstonā.

-Jūs laikam esat ļoti nabadzīgas, vai ne? Sāra paraustīja plecus. Viņa nekad nebija par to domājusi, bet…

-    Laikam gan.

-    Tas redzams pēc tavām drēbēm.

-    Kas vainas manām drēbēm? - Sāra izbrīnīta aplūkoja savu ietērpu. Viņai patika sārtie šortiņi un svītrainā blūzīte.

-    Tavas drēbes ir lētas.

-    Kā tu zini? Hloja novaibstījās.

-    Uzreiz redzams. - Viņas skatiens, pārslīdējis šūpolēm, piepeši iedegās.

-    Paklau, tā taču ir mana grāmata!

-    Es to nezināju. Bet tā ir patiešām laba.

-    Tu nedrīkstēji to ņemt bez manas atļaujas!

-    Piedod, - Sāra pazemīgi atvainojās.

Hloja sarauca pierīti. Kaķis sakustējās, un viņa to pacēla augstāk, lai paberzētu vaigu pret dzīvnieciņa kažoku.

-    Vai tev patīk zirgi?

-    Briesmīgi patīk. - Sāras balss pauda neslēptu dedzību.

-    Uz Ziemassvētkiem es dabūšu zirgu. Tētis apsolīja.

-    Tev nu gan veicas!

Hloja noskatīja Sāru no galvas līdz kājām.

-    Vai tu krāj Bīnijus? Sāra pamāja ar galvu.

-    Man ir gandrīz trīsdesmit. Hloja nosprauslojās.

-    Tikai? - viņa nicinoši iesaucās. - Man ir visi. Nu, gandrīz visi, trūkst vienīgi lielākie retumi - piemēram, Pelēns Slepenpolicists. Bet tētis solīja, ka nopirkšot arī tos, ja vien kaut kur atradīšot.

-    Varbūt tev ir Lācenīte Princesīte? - Sāra godbijīgi apvaicājās. - Pašlaik man briesmīgi gribas to dabūt.

-     Man ir veselas divas. Vienu nopirka tētis, otru - vecāmāte. Gribi redzēt?

Neslēpdama dedzību, Sāra pamāja ar galvu.

-    Tad iesim.

Sāra piecēlās un sekoja Hlojai, kas pazuda stiklotajās verandas durvīs. Sārai ļoti nepatika, ka tieši tādas pašas durvis ved arī uz viņas guļamistabu, kas tāpēc šķita mazliet spokaina - kamēr viņa gulēja, istabā taču varēja ienākt kurš katrs. Tomēr neviens par to neuztraucās, arī viņas mamma ne, un Sārai negribējās ar savu baiļošanos izskatīties pēc galīga bēbja.

Abas meitenes devās uz Hlojas istabu. Telpā valdīja zili un dzelteni toņi. Pie logiem karājās zilsvītraini, viegli kokvilnas aizkari. Istabā bija plata gulta ar baldahīnu no bagātīgi sakrokota pieskaņotas krāsas auduma. Kad ienāca Sāra, istabas saimniece jau stāvēja durvīs, kas veda uz mazāku blakustelpu. Nostājusies viņai līdzās, Sāra pamanīja, ka gar istabas sienām rindojas plaukti, kuri bija kā piebāzti ar rotaļlietām. Izbrīnā iepletusi acis, Sāra nodomāja, ka te ir vairāk spēļmantu nekā veikalā.

-    Vai redzi? - Hloja norādīja uz prāvu skapi, kas aizņēma veselu kaktu. Skapja plaukti bija pilni ar Bīniju dzīvnieciņiem.

Mirkli noraudzījusies šajās bagātībās, Sāra pagriezās pret Hloju.

-    Tev patiešām veicas! - viņa teica no visas sirds.

Hloja pasmaidīja.

-    Vai gribi paspēlēties ar Bīnijiem?

18. nodala

Nākamajā rtra, svētdien, visa ģimene devās uz baznīcu. Kaut arī Hjūstonā Olivija ar Sāru baznīcu apmeklēja visai reti, jo svētdienas rīta nomidzis bieži vien šķita nepārvarams vilinājums, Olivija ar prieku atcerējās bērnības gadu svētdienas. Visi Arčeri ik nedēļu apmeklēja dievkalpojumu. Par aizbildinājumu tika atzīts vienīgi savārgums - bet nekādā ziņā ne pārlieku ieilgusi līksmošanās sestdienas vakarā. Bērnībā Olivijai bija patikuši draudzes saieti ar zivju cepšanu piektdienās un vasarā bieži rīkotām maltītēm, kur ikviens draudzes loceklis ieradās ar kādu paša gatavotu ēdienu. Toties pusaudzes gados Olivija bija ienīduši svētdienas dievkalpojumus. Lendželas plantācijā itin visi ģimenes locekļi bija pakļauti nerakstītajam likumam - apmeklēt baznīcu. Tas attiecās uz visiem-bez izņēmuma.

Atcerēdamās šo likumu, Olivija bija paņēmusi līdzi piemērotu apģērbu. Viņai mugurā bija "Kmart" veikalā lēti pirkta balta kokvilnas kleita ar īsām piedurknēm un jostiņu, garumā līdz ceļgaliem, to papildināja miesaskrāsas zeķbikses un baltas augstpapēžu kurpes. Sāras kleita bija maksājusi vairāk - Olivija to bija pasūtījusi no padārga bērnu preču kataloga sezonas izpārdošanas laikā. Tas bija bālsārts kokvilnas trikotāžas tērps ar tumšsārtu ziedu rakstu. Brīvi piegrieztā, plīvojošā kleitiņa sniedzās mazliet pāri ceļgaliem. Ansambli papildināja baltas zeķītes ar mežģīņu maliņu, melnas, lēzenas kurpītes un tumšsārta lente matos - bija jāatzīst, ka Sāra nudien izskatās jauki. Viņai līdzās "Jaguar" aizmugurē sēdēja Hloja, tērpusies acīm redzami dārgā bālzilā kleitā ar baltu, krokotu apkaklīti, īsām, kuplām piedurknēm un smalku, caurspīdīgu uzmetni. Gaišie mati, kas bagātīgā vilnī plūda pār muguru, pakausī bija sasieti ar zilām lentītēm. Raudzīdamās uz abām meitenēm, Olivija nopriecājās, ka nebija skopojusies, pērkot Sārai kleitu, - viņas meitai par apģērbu nebija jākaunas.

Tveicīgajā augusta rītā Svētā Lūkas baznīcas zvans jau aicināja draudzi uz dievkalpojumu. Melodiskās zvana skaņas, kas bija sadzirdamas visā pilsētiņā, atkal aizvilināja Olivijas domas pagātnē. Cik vien viņa spēja sevi atcerēties, šis zvans Lendželā bija ieskandinājis ikvienu svētdienas rītu.

Pilsētiņā darbojās vēl trīs baznīcas - lielākā no tām bija Sāpju Dievmātes katoļu baznīca, Lendželas baptistu draudzes dievnams bija lielāks par Svētā Lūkas baznīcu, bet Vasarsvētku draudzes baznīciņa bija tik niecīga, ka tai diezin vai vispār bija dots nosaukums.

-    Ienīstu baznīcu, - Hloja pikti noburkšķēja, kad mašīna tuvojās Svētā Lūkas dievnamam. Viņa bija veltīgi pūlējusies izvairīties no dievkalpojuma apmeklēšanas, paziņojot, ka mūsdienās neviens vairs baznīcā neejot. Olivija bērnībā bija mēģinājusi izmantot to pašu argumentu, tāpēc no savas puses varētu ieteikt bērnam velti nešķiest vārdus.

-        Nē, neienīsti vis, - Kellija rāmi iebilda. Viņa sēdēja priekšā līdzās Setam, kas vadīja mašīnu. Olivija kopā ar abām meitenēm bija iekārtojusies aizmugurē.

-     Ienīstu gan. - Hlojas sejā bija lasāms neslēpts dumpī- gums. Drūms, nepakļāvīgs skatiens, spītīgi izstiepta apakšlūpa, rokas sakrustotas pār krūtīm. Raudzīdamās uz viņu, Sāra nervozi kodīja lūpu. Olivija viņu saprata - šķita, ka Hlojai kuru katru mirkli izlauzīsies nevaldāmas dusmas.

-    Tagad pietiks, jaunkundz. - Seta tonis nedeva iespēju turpināt strīdu. Kaut arī Hlojas skatiens kļuva vēl negantāks, viņa vairs neteica ne vārda.

Luiziānas dienvidos dominēja katoļu baznīca. Savukārt ziemeļu daļā pārsvarā bija luterāņu draudzes. Šajā novadā, kas iezīmēja robežšķirtni starp Akadiju un ziemeļu štatiem, luterāņu un katoļu skaits bija aptuveni vienāds. Ārčeriem līdzīgie angļu izcelsmes aristokrātu pēcteči apmeklēja Svētā Lūkas baznīcu. Lendželas baptistu draudzi lielākoties veidoja dienvidu štatu laucinieku pēcnācēji, kas dzīvoja pilsētiņā, pelnīdami iztiku "Ārčeru jahtās" un citos vietējos uzņēmumos. Dažiem piederēja sūrā, grūtā darbā iegūtas fermas. Savukārt citi brauca strādāt tuvējos gāzes un kokrūpniecības industrijas uzņēmumos. Tie nedaudzie pilsētiņas iedzīvotāji, kuri varēja lepoties ar franču izcelsmi, apmeklēja Sāpju Dievmātes baznīcu. Lielāko draudzes daļu veidoja kajēnieši - Jaunskotijas akadiešu pēcteči, kas astoņpadsmitajā gadsimtā piespiedu kārtā bija pārvietoti uz Luiziānas dienvidiem. Kajēnas ļaudis pārējie iedzīvotāji uzlūkoja it kā no augšas. Vēl nesenā pagātnē vārds "kajēnietis" bija uzskatīts par nievājošu, tāpēc Olivija allaž bija mazliet kaunējusies par savu izcelsmi. Ārčeru ģimene nekad nebija slēpusi, ka Džeimss Ārčers, apprecēdams kajēnieša atraitni Selīnu Šenjē, ir ticis pie sievas ar zemāku sociālo izcelsmi.

Viņi pabrauca garām Sāpju Dievmātes baznīcai - ar balti krāsotiem dēļiem apšūtai ēkai Rietumu galvenās ielas galā. Ielas pretējā pusē slējās vēl pirms pilsoņu kara celtais tiesu nams, ko ieskāva labi kopts zāliens. Kādreiz šeit bija pilsētiņas centrs. Olivijai allaž bija šķitis jocīgi, ka nelielās pilsētiņas lielāko ielu sauc par Rietumu galveno ielu, jo Austrumu galvenās ielas gluži vienkārši nebija. Tas ir, savulaik tāda patiešām eksistēja, bet gadsimta postošākie plūdi tūkstoš deviņsimt divdesmit septītajā gadā bija iznīcinājuši gan šīs ielas apbūvi, gan arī pašu ielu, kas tā arī vairs nebija atjaunota. Rietumu galvenā iela negaidīti aprāvās pie krustojuma ar Čitimačas ielu. Šajā T veida krustojumā slējās Sāpju Dievmātes baznīca un tiesas nams. Svētā Lūkas baznīca, kas atradās pilsētiņas pretējā galā Kokodraijas ielā, bija uzbūvēta uz neliela pakalna gleznainas ozolu birzs vidū.

Bet visādi citādi Lendželas pilsētiņa atgādināja nekārtīgi izsvaidītu dzīvojamo māju, veikaliņu un dažādu uzņēmumu jūkli, it kā pilsētas tēvi neko nebūtu dzirdējuši par pil- sētplānošanu. Tiesa gan, laikā, kad tika celtas vairums māju un dibināta lielākā daļa uzņēmumu, varbūt viņiem patiešām par to nebija ne jausmas. Prāvākās un modernākās mājas slējās pāris akru gruntsgabalos Melankonpaikā, pilsētiņas tālākajā rietumu malā. Tur atradās gan māja, kur Sets bija mitinājies kopā ar bijušo sievu un Hloju, gan Čārlija un Belin- das, gan viņu dēla Filipa mājas. Šie mitekļi bija samērā nelieli un pasen celti, bet mājām piederošie zemes gabali bija cieši iespiesti starp veikaliem un citām iestādēm. Šis rajons varēja lepoties ar Maika Losona pārtikas veikalu un degvielas uzpildes staciju, Patū konditoreju (šīs ģimenes pārstāvji jau paaudžu paaudzēs bija izslavēti par brīnumgardu desertu meistariem), Mērijas Džīnas modes salonu, Lendželas viesnīcu un restorānu, transporta kompāniju, Brusarda aptieku, Kerlīza dzelzspreču veikalu un daudziem citiem tamlīdzīgiem birojiem. Čitimačas ielas ziemeļu galā bija Lendželas pamatskola. Ar sarkaniem dakstiņiem apjumtajā, garajā vienstāva ēkā mācījās bērni no pirmās līdz astotajai klasei. No devītās līdz divpadsmitajai klasei viņi turpināja apgūt zinības vidusskolā - ne tik sen celtā divstāvu ķieģeļu ēkā, kas bija izvietojusies turpat līdzās pamatskolai. Daudzi Olivijas draugi bija mācījušies šajās skolās, tikai viņa ne. Arče- ru bērni jau paaudžu paaudzēs tika sūtīti uz privātu mācību iestādi Batonrūžā. Droši vien tur mācījās arī Hloja.

-     Vai redzat? Es taču teicu, ka neviens uz šejieni nebrauc! - iesaucās Hloja, kad automobilis iegriezās stāvvietā pie pelēkās akmens baznīcas. Patiešām, laukumiņā, kurā bez pūlēm varētu novietot vismaz piecdesmit automašīnu, patlaban stāvēja augstākais desmit spēkratu. Ja sprieda pēc visai retajām mašīnu rindām baznīcu ārpusē, neviens dievnams šorīt nevarēja lepoties ar īpaši kuplu baznīcēnu pulku. Tur nebija nekā pārsteidzoša - augusta svētdienas tradicionāli tika uzskatītas par vislabāko laiku atpūtai. Iestājoties vēsākam laikam, no septembra līdz Ziemassvētkiem, baznīcēnu rindas pakāpeniski auga.

-    Mēs esam šeit, - Kellija uzsvērti iebilda.

Nepiedienīgā skaņa, kas izlauzās no Hlojas lūpām,

skaidri pauda, ka meitēns daudz labprātāk atrastos pavisam citur. Olivijas skatiens instinktīvi pievērsās Setam. Sēžot aizmugurē, Olivijai bija iespēja novērot viņu atpakaļskata spogulī. Aizņemts ar mašīnas novietošanu stāvvietā, viņš acīmredzot bija palaidis gar ausīm šo izlēcienu. Arī Kellija izlikās neko nedzirdējusi.

Kad Sets izslēdza mašīnas motoru, no līdzās novietotā baltā "Lincoln Towti" izkāpa kāds vīrietis. Olivija pazina Airu Heisu. Ģērbies tumšzilā sporta žaketē, kas visai veiksmīgi maskēja prāvo vēderu, bālzilā kreklā ar sarkanu kaklasaiti un baltās biksēs, viņš šķita daudz izskatīgāks nekā pirms divām dienām, kad Olivija viņu bija ieraudzījusi pirmo reizi. Aira atvēra durvis Kellijas pusē. Kellija izkāpa un nostājās viņam līdzās, izskatīdamās ļoti tieva sviesta dzeltenajā linu kleitā, kas acīmredzot bija pirkta laikos, kad slimība vēl nebija izvārdzinājusi viņas ķermeni. Kellijas apbrīnojami sirsnīgais smaids liecināja, ka šis vīrietis viņai ir daudz tuvāks, nekā Olivijai bija šķitis sākumā.

Kamēr Olivija atsprādzēja drošības jostu, no mašīnas vispirms iztrausās Hloja, tad Sāra. Durvis viņas pusē tika atvērtas no ārpuses. Pacēlusi skatienu, Olivija ieraudzīja, ka tās pietur Sets, nolūkodamies viņā ar neizdibināmu skatienu. Pelēkajā vasaras uzvalkā, baltajā kreklā, ar zilo kaklasaiti, kas paspilgtināja acu krāsu, viņš izskatījās elegants. Gaišie mati saulē mirdzēja, lūpās rotājās laisks smaids - Olivija piepeši atskārta, ka Sets ir apbrīnojami glīts vīrietis. Šis atklājums viņu satrauca, jo nekad agrāk viņa nebija prātojusi par brālēna izskatu.

-    Varbūt tu vēlētos izkāpt? - Sets laipni apjautājās, pastiepdams roku. Olivija apjēdza, ka vismaz pāris sekunžu tā vienkārši sēdējusi un blenzusi uz viņu. Galīgi apmulsusi, viņa novērsās un, atbalstīdamās uz viņa rokas, izkāpa no mašīnas. Seta plauksta bija silta, tvirta un daudz prāvāka nekā viņas mazā delna. Pieskāriens pavisam negaidīti lika sajust viņā… vīrieti. Piepeši Olivija saprata, ka Sets viņai šķiet ļoti pievilcīgs. Tā bija satriecoša doma. Neuzdrošinādamās pacelt acis, lai neļautu izlasīt šo atskārtu savā skatienā, Olivija steidzīgi palaida vaļā brālēna roku. Šķita, ka Sets neko nav manījis - viņš mierīgi aizcirta mašīnas durvis. Šķērsojot stāvvietu, Olivija nemitīgi juta Seta klātbūtni. Viņš bija tik tuvu, ka abu ēnas saplūda vienā. Seta ēna bija garāka un platāka, tā nosedza daudz sīkāko Olivijas ēnu.

Seta plauksta automātiskā pieklājības žestā apkļāva Olivijas kailo elkoni. Viņai bija jāpiepūlas, lai neatrautu roku. Sets gadu gadiem bija pieskāries Olivijai neskaitāmas reizes - mierīgos brīžos un dusmās, palīdzēdams izkāpt, iekāpt, nokāpt, - un ne reizes šie pieskārieni nebija viņu saviļņojuši. Kas ar mani notiek, viņa nodomāja, es taču ne 110 šā, ne tā piepeši uzvedos kā jukusi.

-        Olivija! Kāds prieks, tevi atkal redzot mūsu vidū! Protams, es zinu, ka tu biji precējusies un tev ir bērns. - Tēvs Rendolfs, plati smaidīdams, sagrāba un spēcīgi pakratīja Olivijas plaukstu. Kad Seta roka noslīga, Olivija, uzsmaidīdama tēvam Rendolfam, juta spēju atvieglojumu. Viņai vienmēr bija paticis šis priesteris. Apaļīgs, augumā tikai mazliet garāks par Oliviju, sārta seja, bālzilas acis aiz brillēm sudrabainos ietvaros, biezi, sirmi mati. Melnais amata tērps tika valkāts gaužām cienīgi. - Vai tā bija tava meitiņa, kura nupat kopā ar Hloju paskrēja garām? Nu protams! Viņa izskatās tik līdzīga tev.

-Jā, tā ir Sāra, - Olivija smaidīdama apstiprināja.

-     Mēs priecājamies, ka jūs abas atbraucāt uz dievkalpojumu, - tēvs Rendolfs sacīja. Tad pagriezās pret Setu, un abi vīrieši apmainījās rokasspiedieniem. - Vakar biju ieskrējis slimnīcā apraudzīt tavu vectēvu. Mēs visi lūdzam Dievu par viņu.

-    Tencinu. Viņš to augsti vērtētu, ja vien būtu pie apziņas.

Tēvs Rendolfs pazemināja balsi.

-    Kā tava māte pārcieš ķīmijterapiju?

-    Cik nu vien labi tas iespējams.

-    Mēs lūdzam arī par viņu. Ņem vērā, ka vajadzības reizē jūs visi drīkstat man zvanīt jebkurā diennakts laikā. Nākamajā nedēļā katrā ziņā tiksimies slimnīcā.

-Jā, norunāts. Visu labu, svēto tēv.

-    Tev tāpat, Set.

Pie priestera pienāca kāda sieviete, un Olivija grasījās turpināt ceļu. Sets sekoja, bet bija spiests apstāties, jo sieviete viņam uzsauca:

-    Set, kur tad Melorija?

Kad Sets apstājās, Olivija instinktīvi pagriezās, lai palūkotos uz jautātāju. Aptuveni četrdesmit gadus veca būtne ar gaišiem, šķipsnās krāsotiem matiem, "vārnu kājiņām" acu kaktiņos un tumšzilā kostīmā tērptu, omulīgi apaļīgu augumu. Sarokojoties ar tēvu Rendolfu, viņa ar neslēptu ziņkāri nopētīja Oliviju.

-     Viņa ir Batonrūžā, izrāda pārdodamos īpašumus, - Sets pieklājīgi paskaidroja.

-Nekustamo īpašumu darījumi patiešām aizņem daudz laika. - Atbrīvodama roku, sieviete izklaidīgi uzsmaidīja priesterim un pārlaida Olivijai vēl vienu zīmīgu skatienu. Tajā brīdī tēva Rendolfa uzmanību piesaistīja kāds vīrietis, kas bija tērpies tumšzilā, lietišķā uzvalkā.

-     Jums taisnība, - Sets piekrita. Sastopot Olivijas skatienu, viņš pasmaidīja. Brīdi šķita, ka Seta acīs dejo velniņi, un Olivija nodomāja vēlreiz: sasodīts, viņš patiešām ir ļoti izskatīgs vīrietis. Satvēris Oliviju aiz rokas, Sets pavilka viņu uz priekšu. - Olivija, iepazīsties ar Šeronu Bišopu. Viņa ir mūsu jaunā vidusskolas direktore. Abi ar vīru - rau, Toms patlaban runā ar tēvu Rendolfu - nopirka veco Džeta Peili- ja māju. Šeron, šī ir Olivija Morisone.

Kad sievietes bija pieklājīgi pasveicinājušas viena otru, Sets atvainojās un sekoja Olivijai, kas devās iekšā baznīcā. Attapusies pēc negaidīti saviļņojošā Seta pieskāriena, Olivija, atkal spēdama sakarīgi domāt, manīja, ka otra sieviete paslepus noraugās viņiem pakaļ. Viņa zināja gan, kas ir prātā Šeronai Bišopai. Godīgi sakot, patlaban šīs domas droši vien daudz neatšķīrās no pašas Olivijas domām, kaut arī īstenībā tas viss bija galīgi šķērsām. Starp viņu un Setu nekā tamlīdzīga nebija un arī nevarēja būt.

-    Tev vajadzēja pateikt, ka esmu tava māsīca, - viņa pikti nošņāca pār plecu.

-     Pati sapratīs, - Sets atčukstēja. Un tad bija pienācis laiks ieņemt vietas, jo sākās dievkalpojums.

Aptuveni simt dievlūdzējiem paredzētā baznīca bija skaists dievnams ar augstiem griestiem, ko nostiprināja kokgriezumiem rotātas, tumšas sijas, baltām, raupji apmestām sienām un pulēta sarkankoka solu rindām, ko dalīja uz pusēm viduseja. Lukta atradās pa kreisi no kanceles. Tur šobrīd sēdēja tikai trīs sievietes un viens vīrietis, un visiem četriem bija mugurā ar zelta izšuvumiem greznotas tumšsārtas drēbes. Kancelei otrā pusē dižojās draudzes lepnums - baznīcas ērģeles, ko pirms daudziem gadiem bija dāvinājis Lielais Džons. No aptuveni divdesmit dievlūdzējiem Olivija pazina vismaz četrpadsmit. Deviņu gadu laikā Lendželā nebija mainījies gandrīz nekas.

Dievkalpojumā bija iekļautas īpašas lūgšanas par Lielo Džonu un Kelliju, bet citādā ziņā tas bija tradicionāls dievkalpojums. Olivijai tas patika. Kaut arī viņas māte bija katoliete - Olivija bija kristīta šajā ticībā un grūtos brīžos allaž vērsās pie Visuvarenā ar katoļu lūgšanu vārdiem -, viņa bija uzaudzināta stingri episkopālā garā. Arčeri bija par to rūpējušies.

Olivijas vieta bija starp Sāru un Setu, kuram otrā pusē sēdēja Hloja, bet Hlojai blakus - Kellija. Kellijai līdzās apsēdās Aira - abi izmantoja vienu dziesmu grāmatu. Sākumā bērni bija sēdējuši blakus, bet Sets drīz vien pārsēdināja meitu otrā pusē, jo mazās bija nejauši nometušas zemē dziesmu grāmatu un sākušas nevaldāmi ķiķināt. Olivija bez vārda runas piekrita, ka pieklājības vārdā labāk ir bērnus izsēdināt. Tomēr tik ciešs Seta tuvums nudien nevairoja viņas dvēseles mieru. Sešiem vienā solā bija tā kā mazliet par šauru, un pakustoties Olivijas roka ikreiz pieskārās Seta piedurknei. Viņa ar Sāru izmantoja kopīgu dziesmu grāmatu, gluži tāpat kā Sets ar Hloju, tomēr brīdī, kad baznīcēni piecēlās kājās, lai dziedātu psalmu, Olivija pieķēra sevi, ka neviļus tīksminās par Seta stalto stāvu un tīkami dziļo, sulīgo balss tembru. Kad Sets pagriezās un viegli kā pūciņu pārcēla Hloju sev otrā pusē, Olivija nespēja neievērot viņa platos plecus un atzīstamo fizisko spēku. Viņas nāsis skaidri sajuta vīrieša miesas smaržu, ko papildināja ziepju un skūšanas krēma aromāts. Pametot acis uz leju, skatienu piesaistīja drēbnieka šūtajās biksēs tērptās garās, muskuļotās kājas un plakanais vēders. Dievkalpojuma gaitā Olivija aizvien spēcīgāk apzinājās vīrieša tuvumu, un tas viņu ārkārtīgi mulsināja. Kā tad tā - manus jutekļus saviļņojis Sets, viņa apmulsusi domāja. Šī atskārta bija tik satraucoša, ka viņa nemanāmi pavirzījās tuvāk Sārai un piespieda sevi domāt par kaut ko citu.

Sāra. Viņa domās par Sāru. Vakar, pārbraukusi no slimnīcas, Olivija, vienlaikus pārsteigta un atvieglota, bija atradusi Sāru un Hloju otrā stāva galerijā spēlējamies ar Bīni- jiem. Acīmredzot iemīļotās rotaļlietas bija palīdzējušas abām atrast kopīgu valodu un sadraudzēties. Olivijas piedāvājums doties pastaigā tika noraidīts, un bērni līdz pat vakaram gluži jaukā saskaņā turpināja iesāktās rotaļas. Sāra vienīgi baidījās no Hlojas dusmu uzliesmojumiem un pārlieku dedzīgi centās iztapt savai jaunajai draudzenei.

Sets bija nometies ceļos tāpat kā pārējie baznīcēni. Aptvērusi, ka domās aizklīdusi tālu prom, Olivija sekoja viņa piemēram. Noslīgusi ceļos uz polsterētā lūgšanu soliņa, viņa dievbijīgi pievēra acis. Skaitot lūgšanu, kuru Olivija zināja no galvas, viņas un Seta augumi, vienam vai otram pakustoties, saskārās. Lai kā Olivija nopūlējās, lai pievērstu savas domas baznīcai, ticībai un lūgšanām, pēc nedaudziem mirkļiem visus viņas prātus atkal aizņēma Sets un vienīgi Sets.

Varbūt atgriešanās Lendželā atmodinājusi agrāko Oliviju, viņa nodomāja. Varbūt taisni šā iemesla pēc Seta klātbūtne pēkšņi tā satrauc? Pusaudzes gados Olivijai ļoti patika vīrieši - viņu uzmanība, viņu pieskārieni un ķermeņi. Olivijai patika baudīt seksu, un tieši tāpēc viņai savulaik bija šķitis, ka ir ārkārtīgi iemīlējusies Ņūvolā. Jo viņiem brīnum labi saskanēja gultā. Vismaz sākumā. Bet tad Olivija bija palikusi stāvoklī, dzemdējusi Sāru - un līdz ar to sekss viņai vairs nebija ne prātā. Pēc šķiršanās no Ņūvola visus spēkus paņēma rūpes par to, kā pabarot, apģērbt un izaudzināt savu bērnu.

Olivija satriekta atskārta, ka nav baudījusi seksu veselus sešus gadus.

Nav brīnums, ka Sets viņai piepeši šķiet tik pievilcīgs, Olivija atviegloti nodomāja. Atgriezdamās ierastajā Lendže- las gaisotnē, viņa gluži vienkārši bija atguvusi arī savu agrāko būtību. Seno dienu Olivija būtu nomirusi no domas vien, ka sešus gadus jāiztiek bez vīrieša.

Sāra bija piepildījusi visu Olivijas dzīvi, jo pēdējos sešos gados rūpes par meitu bija šķitušas vissvarīgākās. Šobrīd viņu dzīve Hjūstonā nebija īpaši pārticīga, toties stabila. Sāra pamazām aug, bet es vēl esmu jauna, viņa sev atgādināja. Kāpēc gan pēc atgriešanās mājās nenodibināt kādas attiecības? Viņa savulaik Hjūstonā bija devusies uz satikšanos gan ar pāris doktora Grīna kolēģiem, gan ar kāda pacienta brāli un pat savu augšstāva kaimiņu. Olivija bija pieradusi gan saņemt, gan arī noraidīt tamlīdzīgus priekšlikumus - atteikumu dabūja pat advokāts šķiršanās prāvā. Pienācis laiks atkal ielaist savā dzīvē kādu vīrieti, un viņai būs pietiekami lielas izvēles iespējas. Nav nekā nosodāma šajā atdzimušajā interesē par seksu, viņa sev teica. Olivijai gluži vienkārši vajag novirzīt šo interesi pareizā virzienā.

Tas varēja būt jebkurš vīrietis, vienīgi Sets ne.

19. nodala

Sestdienas vakarā, kad tumšpelēkais "Jagvar", pāršķeldams biezo krēslu ar spožiem starmešu gaismas kūļiem, apstājās laukumiņā aiz mājas, Olivija un abas meitenes bija ārā. Pulkstenis rādīja gandrīz desmit, nesen bija iestājusies krēsla, un Lendželas karstajās vasarās tas bija vislabākais laiks, kad baudīt svaiga gaisa jaukumus. Zemu virs koku galotnēm debesīs karājās gandrīz pilns mēness. Bālgani caurspīdīgā gaisma lija pār zālienu, bet zem kokiem un dzīvžoga ēnā bija tumšs kā alā. Marmora eņģelis mūžzaļā dārza vidū rēgainajā apgaismojumā izskatījās gluži kā dzīvs. Mitruma piesātinātajā gaisā tvanīgi smaržoja sausserži. Kukaiņi un abinieki apvienoja balsis savā ikvakara koncertā. Kad laiku pa laikam ieķērcās kāds no pāviem - tie nakšņoja ezera tuvumā augošajos kokos -, Olivija satrūkās. Viņai ikreiz bija sev jāatgādina, ka šo nervus plosošo skaņu rada putni.

Bagātīgi noziedušās ar pretodu līdzekli un bruņojušās ar stikla burkām, Sāra un Hloja šaudījās pa zālienu, meklēja jāņtārpiņus un lika tos burkās, lai tādējādi iegūtu dzīvu "lukturīti", kas spīdēs viņu guļamistabās līdz pašam rītam. Arī Olivijai bērnībā bija paticis lasīt jāņtārpiņus. Mitinoties nelielajā Hjūstonas dzīvoklītī, Sārai nekad nebija radusies iespēja būt laukā vēlu vakarā un izklaidēties, ķerot tumsā spīdošās vaboles. Ierosinot šo izpriecu, Olivija izbrīnīta bija uzzinājusi, ka arī Hloja to nekad nav darījusi.

Meitenes lieliski pavadīja laiku - abas smiedamās skraidīja pa zālienu, viņu gaitu iezīmēja mirgojošā burkā iesprostoto dzīvo "laterniņu" gaisma. Vēlēdamās paturēt bērnus acīs, Olivija ar prieku uzņēmās šķīrējtiesneses, līdzjutējas un jāņtārpiņu meklētājas pienākumus. Kellija un Marta sēdēja verandā šūpuļkrēslos un tērzēdamas vēroja jaunās paaudzes izpriecas.

Tiklīdz "Jaguar" bija apstājies, atskanēja necilvēcisks Hlojas kliedziens. Spalgā skaņa uz mirkli sastindzināja Oliviju, un viņa drāzās pie Hlojas, tiklīdz locekļos atgriezās kustības spēja. No otras pagalma puses, vicinādama rokā tumsā spīdošo burku, traucās šurp Sāra. Pēc kopīgās rotaļās pavadītajām divām dienām bērni bija cieši sadraudzējušies.

-    Hloja! Kas noticis? - izdvesa Olivija, kad viņas ar Sā- ru gandrīz reizē pieskrēja pie joprojām spiedzošās Hlojas.

-    Man uz rokas! Tas sēž man uz rokas! - Panikas pārņemta, Hloja lēkāja, izstiepusi roku iespējami tālu no sevis, it kā ap locītavu būtu apvijusies čūska.

-     Kas tad? - Olivijas skatiens nemanīja neko panikas vērtu.

-    Jāņtārpiņš! Vāc to projām! Vāc to projām no manis! - Hloja bija tuvu histērijai.

-    Nekliedz. Paliec mierā un ļauj man apskatīties.

Pieturēdama Hloju aiz pleca, lai piespiestu viņu nedīdī-

ties, Olivija satvēra meitenes locītavu un palūkojās uzmanīgāk. Izrādījās, ka izbīļa cēlonis bija viena no burkā iesprostotajām spīdošajām vabolēm; tikusi brīvībā, tā nelidoja vis projām, kā pieklātos prātīgam kukainim, bet gan rāpoja augšup pa roku un patlaban izplestiem spārniem tupēja uz elkoņa.

Olivijas lūpas izliecās atvieglojuma pilnā smaidā. Kritiskā situācija tika atrisināta, ar vieglu kustību sagūstot vaboli otrreiz. Tad Olivija palaida vaļā Hlojas locītavu. Gari un saraustīti nopūzdamās, meitene ļāva rokai noslīgt gar sāniem.

-     Žēlīgā debess, kas šeit notika? - Sets bija piesteidzies palīgā tikai dažus mirkļus par vēlu.

-     Tas tupēja man uz elkoņa! - Kaut gan balstiņa aizkustinoši drebēja, Hloja nebija izlaidusi no rokām burku ar jāņtārpiņiem; pēc tā Olivija secināja, ka pārdzīvojums nemaz nav bijis tik briesmīgs. Sāra tādā reizē katrā ziņā mestos mātes apkampienos, bet Hloja, apakšlūpai trīcot, gluži vienkārši lielām acīm lūkojās uz Setu, kurš nemaz negrasī- jās apskaut meitu vai mierināt viņu ar pieskārienu. Olivijai radās aizdomas, ka Hloja sacēlusi kņadu tikai tādēļ, lai pievērstu sev tēva uzmanību.

-     Kas tad? - Seta skatiens šaudījās no Hlojas uz Oliviju. Nespēdama rast pierādījumus savām aizdomām, Olivija nolēma pārdomāt visu vēlāk.

-     Jāņtārpiņš, - viņa mazliet paskarbi atbildēja, uz īsu mirklīti pavērdama vaļā sauju ar lietisko pierādījumu. Vabole izpleta spārnus un iemirdzējās, bet Olivija tūdaļ sakļāva delnu. - Hloja, padod burku, es ielaidīšu to atpakaļ.

-     Es biju nobijusies līdz nāvei\ - Hloja apņēmīgi paziņoja, ar prieku pastiepdama Olivijai burku.

-     Es ari, - Sāra teica, vērojot, kā Olivija atskrūvē vāku un apdomīgi ielaiž vaboli traukā pie pārējām sugasmāsām. - Man likās, ka tev uzbrucis… kāds nezvērs.

-     Mūsu pagalmā? Nezvērs? - Hlojas balss pauda neizmērojamu nicinājumu. Apbrīnojami ātri attapusies no izbailēm, viņa apveltīja draudzeni ar nievīgu skatienu. - Kādi gan nezvēri varētu būt mūsu pagalmā?

-    Varbūt īpašais pagalma briesmonis? - Sāra minēja.

-    Milzu varde, vai? - Kaut gan šāds pavērsiens bija Hlo- ju ieinteresējis, viņa joprojām neslēpa nicinājumu.

-     Drīzāk jau milzīgs jāņtārpiņš, - Sāra atbildēja. - Varbūt pat visu jāņtārpiņu karalis, kurš tādā jaukā naktī nolaidies no debesīm, lai mums baismīgi atriebtos un atbrīvotu visus savus pavalstniekus, ko mēs esam iesprostojušas burkās.

-     Vai tad jāņtārpiņiem ir karalis? - Hloja šaubu pilnā balsī vaicāja.

Sāra pamāja ar galvu.

-     Noteikti. Bitēm taču ir karaliene, vai ne? Bet jāņtārpiņu karalim noteikti ir ilkņi, - Sāra nodrebēdama piemetināja, pamazām aizvien vairāk aizrāvusies ar stāstu. - Mēs esam saniknojušas to karali, vampīru, kurš ieradies, lai izsūktu mūsu asinis, - viņa patētiski pabeidza un iespurcās. - Lūk, kas varēja tev uzbrukt!

-     Tu to visu izdomāji! - Hloja platām acīm lūkojās uz Sāru, kas līksmi ķiķināja. Neizturējusi iespurcās arī Hloja, un drīz vien abas meitenes, sakļāvušas kopā pleciņus, locījās smieklos un raudzījās apkārt trīsuļojošās izbailēs, itin kā cerēdamas ieraudzīt fantāzijas radīto būtni.

-     Ņem. - Aizskrūvējusi vāku, Olivija pasniedza burku Hlojai. Meitene bija apbrīnojami ātri pārtapusi no izbiedēta upura līksmā sazvērniecē, un tas nostiprināja Olivijas aizdomas, ka vismaz daļēji izbailes tika notēlotas par godu tēvam. - Ja citu reizi jāņtārpiņš izdomā apmesties uz tavas rokas, atceries, ka tie nekož, un gluži vienkārši notrauc to nost. Tā kliegdama, tu mani nobiedēji līdz nāvei.

-     Mani arī, - Sets pusbalsī noteica, kad meitenes bija aizdiebušas, lai turpinātu rotaļu, kas tagad bija guvusi jaunas ierosmes. - Pēc kliedzieniem varēja domāt, ka viņu kāds galina nost.

-         Jā, tavai meitai labāk patīk kukaiņi burkā, nevis uz rokas. - Olivija palūkojās uz Setu. Viņam mugurā bija haki krāsas bikses un tumšs polo krekls, kas skaisti izcēla gaišos, mēness apmirdzētos matus. Vērojot bērnu rotaļu, viņa acīs iezagās siltums. Olivija atskārta, ka iepriekš izjustais valdzinājums nekur nav zudis; jaunā sieviete pieķēra sevi samērojam savu augumu ar viņējo - sešas pēdas un divas collas, veselu pēdu garāks par Oliviju, - un apbrīnojam vīrieša platos plecus un šauros gurnus.

Apjukusi viņa pievērsa gan skatienu, gan arī domas abiem bērniem. Šo pēcpusdienu meitenes kādu laiku bija spēlējušās ar Bīnijiem, bet tad Olivija bija palīdzējusi otrā stāva galerijā uzbūvēt "fortu", kurā pēc tam tika sarīkotas tējas viesības. Paēdušas vakariņas, abas draudzenes bija noskatījušās filmas "Skaistule un briesmonis" videokaseti. Hloja visu dienu uzvedās nevainojami, un Olivijas sirds bija sākusi atmaigt.

-     Tavai meitai ir varen spilgta iztēle. - Pēc Seta toņa nebija noskāršams, vai šos vārdus drīkst uzskatīt par komplimentu.

Olivija novaibstījās.

-    Jā, tā tas ir, pateicos. Nupat pabeidzām lasīt "Buni- kulu", un vampīriskais jāņtārpiņu karalis droši vien būs ieradies taisnā ceļā no turienes.

-     "Bunikula"? - Viņam nebija ne jausmas, kas tas par zvēru. Oliviju tas nepārsteidza. Viņa jau bija sapratusi, ka Sets par savu meitu zina gaužām maz.

-   Tā ir bērnu grāmatiņa par trusīti vampīru. Varu derēt, ka arī Hlojai tā patiks, ja viņa vēl nav to lasījusi.

Sets papurināja galvu.

-     Goda vārds, nezinu. Tas jājautā viņai pašai. Vai arī manai mātei. Grāmatas Hlojai pērk viņa.

Olivija klusēja. Viņa noturējās, lai nepateiktu, ka tieši viņam pienāktos zināt visvairāk par savas meitas dzīvi.

-        Vai šodien jums radās kādas domstarpības? - paraudzījies uz Oliviju, Sets pavaicāja uzsvērti ikdienišķā balsī. Uzreiz bija skaidrs, ka runa ir par Hlojas uzvedību, un Olivija atkal iedomājās tēva un meitas savādās attiecības. Bija nepārprotami skaidrs, ka viņš mīl savu meitu. To pašu varēja teikt par Hloju - arī viņa mīlēja tēvu. Tomēr šajās attiecībās kaut kas nebija kārtībā.

-    Hloja visu dienu uzvedās nevainojami, - Olivija atbildēja, pat nemēģinādama izlikties, ka nav sapratusi jautājumu. Sets greizi pasmaidīja.

-    Prieks dzirdēt, - bija viņa vienīgā atbilde.

-    Kā klājas Lielajam Džonam? - Olivija mainīja sarunas tematu. Tūlīt pēc dievkalpojuma Sets bija devies projām un droši vien bija paguvis iegriezties arī slimnīcā.

Seta piere mazliet savilkās, un viņa skatiens atkal pievērsās abām meitenēm. Izklaidīgi atgaiņājis moskītu, viņš paraudzījās uz Oliviju.

-    Jāatzīst, ka nav nekā jauna. Viņš joprojām ir bezsamaņā, joprojām pieslēgts pie mākslīgās elpināšanas aparāta. Bet Čārlijs apgalvo, ka ar katru dienu viņa izredzes augot. - Seta skatiens vilcinādamies pārslīdēja Olivijas augumam, ko sedza šorti un sarkans lencīšu krekliņš. Mirklīti vēlāk viņš atkal paraudzījās viņai sejā. - Tevi šādā tērpā dzīvu apēdīs!

Viegli pasmaidījusi, Olivija papurināja galvu.

-    Mēs visas trīs esam gluži lipīgas no pretodu līdzekļa. Neaizmirsti, ka neesmu pirmo reizi ar pīpi uz jumta - esmu taču šeit uzaugusi.

-    Tici man, to nu es neesmu aizmirsis, - Sets atbildēja, vēlreiz pārlaizdams skatienu viņas augumam. Olivija pēkšņi aptvēra, ka bārkstainā šortu mala tik tikko sniedzas līdz pusstilbam un šaurais krekliņš pārlieku cieši apspīlē krūtis. Šķita, ka Seta skatiens aizķēries tieši pie krūtīm, un viņai aizrāvās elpa. Nedodams iespēju apstiprināt šīs aizdomas, viņš strauji pagriezās un devās uz mašīnu novietnes pusi.

- Atvedu mājās Deividu. Kītu ari. Šorīt viņi ielidoja Baton- rūžā un tūdaļ ar taksometru devās uz slimnīcu. Viņi apme- tīsies šeit. Nāc sasveicinies.

To viņš pateica pār plecu, jau dodamies projām.

-    Priecājos, ka ieradies Deivids. - Ar vienu aci uzmanīdama bērnus, Olivija sekoja viņam uz autostāvvietu, kur pie garāžas sienas piestiprinātā luktura gaismā ieraudzīja Kelli- ju, kas apskāva gara auguma, spēcīgas miesasbūves vīrieti gaišā, sportiskā žaketē un tumšās biksēs. Atraisījusies no apskāviena, Kellija tādā pašā veidā apsveicinājās ar otru - mazāku augumā, druknāku, bet ļoti līdzīgi ģērbušos vīrieti.

-    Lielais Džons ir viņa tēvs, - Sets noteica un paraustīja plecus, itin kā gribēdams teikt - neko darīt. - Es jau stāstīju, ka ieradusies Olivija, - viņš sacīja, kad abi bija pienākuši klāt atbraucējiem.

Garākais vīrietis smaidīdams pagriezās pret Oliviju. Viņa augums un ķermeņa apveids atgādināja Setu, tikai seja bija platāka un stūraināka, un paraupjie vaibsti sauca atmiņā Lielo Džonu. Pēc izskata viņam varēja būt aptuveni sešdesmit, un par to liecināja arī grumbiņu tīkls un nelielais dubultzods. Tiesa gan, mati joprojām bija apbrīnojami biezi un tumši - Olivijai modās aizdomas, ka tie varētu būt krāsoti, - un kopainu papildināja rūpīgi frizētas, melnas ūsi- ņas. Tas bija Seta tēvocis Deivids, ko Olivija bija sastapusi varbūt tikai reizes sešas.

Olivija viņam uzsmaidīja.

-     Sveika, Olivij! - Deivids līksmi sasveicinājās. - Kad pēdējo reizi tikāmies, tev nebija vairāk par divpadsmit gadiņiem. Laikam tas notika manas mātes bērēs, vai ne?

Nomurminājusi kaut ko piekrītošu, Olivija ļāvās ašam apskāvienam. Viņi saskūpstījās, gandrīz nepieskardamies viens otra vaigam. Tad Deivids norādīja uz savu pavadoni.

-    Tu, bez šaubām, atceries Kītu Seiersu, vai ne?

Skaidrs, ka Olivija viņu atcerējās, kaut arī bija sastapusi tikai divas reizes. Pēdējoreiz tas bija noticis Deivida mātes bērēs. Atvezdams līdzi savu kopdzīves partneri, Deivids bija izraisījis sprādzienveida reakciju. Lielo Džonu gandrīz ķēra trieka - viņa dēls publiski dižojas ar savu homoseksua- litāti! Belinda, kas bija stingri nostājusies tēva pusē, vēl ilgi nebeidza sodīties par brāli, kurš tik peļamā kārtā bija atvedis uz nopietnu ģimenes saietu savu tā dēvēto "draugu". Olivija bija nejauši dzirdējusi Belindas sarunu ar Kel- liju: "Deivids to izdarīja, lai ieriebtu tētim. Viņi ienīst viens otru."

Nav šaubu, ka Olivija atcerējās Kītu Seiersu.

-     Kā jums klājas? - viņa sirsnīgi apvaicājās, atkārtodama apskāviena un gaisīgā skūpsta rituālu.

-    Raizējos par Deividu tēva slimības dēļ, bet citādi - nekādas vainas, - Kīts atbildēja, smaidot noraudzīdamies uz Oliviju. - Kauna lieta, ka ģimene satiekas tikai šādos gadījumos, vai ne?

-     Patiešām, - Kellija atbildēja un aicināja visus iekšā. Olivija devās saukt mājās bērnus, un tas viņai izdevās tikai ar lielām pūlēm. Kad viņas ienāca virtuvē - Sāra un Hloja ar pilnām jāņtārpiņu burkām rokā -, visi jau sēdēja ap virtuves galdu. Noraidījusi piedāvāto kafiju ar kūkām vai sviestmaizēm, Olivija uzticēja Hloju ar visu viņas vērtīgo burku Martas gādībai, bet pati uzveda augšā Sāru - bija laiks mazgāties un iet gulēt. Tikusi līdz gultai, Sāra saldi žāvājās, arī plakstiņi bija kļuvuši pavisam smagi, tomēr viņa, kā allaž, vēlējās dzirdēt kādu stāstu. Apsēdusies uz gultas malas, Olivija noklausījās meitas vakarlūgšanu un pēc tam pastāstīja, ka reiz bērnībā no māla un akmeņiem uzbūvējusi pagalmā feju namiņu. Naktī viņa piecēlusies no gultas, pa- raudzījusies pa logu un, pamanot, ka ap namiņu laidelējas jāņtārpiņi, nospriedusi, ka tās ir fejas. Izlavījusies no istabas, viņa…

Sāra bija aizmigusi.

Smaidīdama Olivija piecēlās, ciešāk apspraudīja bērnam apkārt segu un nekāpa vis lejā pie pārējiem, bet devās uz vannasistabu. Vannasistabas logs izgāja uz sētaspuses pagalmu, un mazgājoties Olivijai šķita, ka pie mājas apstājas vēl vairākas automašīnas. Izkāpusi no vannas, viņa iztīrīja zobus, iezieda seju ar mitrinošu krēmu un palaida vaļā matus, ko mazgājoties bija uzsējusi augstā zirgastē. Sukādama savēlušās šķipsnas, viņa paskatījās pa logu un ievēroja stāvvietā trīs mašīnas. Melorijas "Miata", baltais "Lincoln", kas acīmredzot piederēja Airām, bet trešās mašīnas īpašnieku viņa nezināja. Tomēr tas atklājās visai drīz - iznākusi no vannasistabas, Olivija saskrējās ar Kārlu, kurš tuvojās viņai no kāpņu puses.

-    Ko tu šeit dari? - viņa izbrīnīta pavaicāja. Olivija bija tērpusies sārtā neilona bezpiedurkņu naktskreklā un puķainā kokvilnas rītakleitā ar rāvējslēdzēja aizdari, bet Kārla skatiens piepeši lika viņai justies gandrīz vai puskailai. Viņa nebija domājusi, ka sastaps kādu - vismazāk jau nu Kārlu - pa ceļam uz guļamistabu. Kamēr Lielais Džons bija slimnīcā, šajā mājas daļā mitinājās tikai Olivija un Sāra.

-     Nācu paraudzīties, vai man tomēr neizdosies pierunāt tevi nokāpt pie mums, - Kāris vieglā tonī teica. - Lejā notiek īsts ģimenes saiets. Sets teica, ka tu esot aizgājusi gulēt, bet es nospriedu, ka tomēr nākšu un mēģināšu tevi novest lejā.

Kāris aicinoši smaidīja. Sešas pēdas garš, padrukns, bet nekādā ziņā ne resns, tumšbrūni mati, no tēva mantotas riekstbrūnas acis, sirsnīga daba - Kāris patiešām bija pievilcīgs vīrietis. Šī doma lika Olivijas acīm iemirdzēties, un viņa pārlaida vīrietim gandrīz vai cerīgu skatienu. Nē, lai cik pievilcīgs viņš būtu, Olivija nespēja saredzēt Kārlā kaut ko vairāk par bērnības rotaļbiedru un palaikam visai apnicīgu brālēnu. Jo labāk, viņa rezignēti nosprieda. Aizraušanās ar Kārlu izraisītu tikpat daudz sarežģījumu kā aizraušanās ar Setu. Nez ko teiktu Kārla māmiņa - ragana -, uzzinot, ka dēls sapinies ar Oliviju? Iztēlojoties Belindu šādā situācijā, Olivija pasmaidīja. Tas gandrīz būtu tā vērts.

Olivijas smaids lika Kārla sejai uzstarot. Tomēr viņa papurināja galvu.

-    Neesmu piemēroti ģērbusies, turklāt esmu ļoti nogurusi. Došos vien uz gultu. Tomēr pateicos, ka atcerējies mani.

-    Tu nepārdomāsi? - Kāris vīlies pārvaicāja.

Olivija papurināja galvu. Vēl pēc pāris neveiksmīgiem mēģinājumiem pierunāt viņu, Kāris padevās un nokāpa lejā. Vēlreiz apraudzījusi Sāru, Olivija gāja gulēt.

Kad viņa laidās miegā, prātā iešāvās Seta skatiens šovakar pagalmā aiz mājas. Atceroties, kā vīrieša acis bija slīdējušas pār viņas augumu, elpa kļuva straujāka. Ja viņš būtu pieskāries… Šī doma lika Olivijai nodrebēt, un miegs acumirklī pazuda kā nebijis. Viņu baidīja vēlmes, kas slēpās pašas zemapziņā. Olivija neparko nevēlējās, lai viņas seksuālās fantāzijas vītos ap Setu.

Galu galā, kad traucējošās domas joprojām neļāva aizmigt, Olivija ķērās pie pārbaudīta paņēmiena - pateicības lūgšanas: Visuvarenais, pateicos Tev par Sāru, pateicos par man doto veselību, pateicos par jumtu virs galvas, dienišķo maizi un silto gultu; Visuvarenais, pateicos Tev par Sāru…

Ar smaidu uz lūpām viņa iegrima miegā. Pēc kāda laika no sapņa skavām viņu izrāva spalgs kliedziens.

20. nodala

Sāra! Olivija acumirkli pamodās, neizprotamā veidā skaidri zinādama, ka kliegusi viņas meita. Atmetusi segas, viņa izlēca no gultas un skrēja uz Sāras istabu - kāda laime, ka ceļš zināms kaut vai aizsietām acīm, jo šī mājas daļa patlaban grima necaurredzamā tumsā. Uz gaiteņa slidenās koka grīdas, kas atšķirībā no istabām un vestibila nebija klāta ar mīkstiem, austrumniecisku ornamentu greznotiem paklājiem, Olivija paklupa, it kā patiešām pārvietotos ar aizsietām acīm.

- Sāra! Sāra! - Atrāvusi meitas guļamistabas durvis, Olivija tūdaļ pamanīja, ka naktslampiņa ir izslēgta, bet aizkaros pavērusies sprauga, pa kuru istabā ieplūst mēnesnīca. Telpā bija pietiekami gaišs, lai ieraudzītu, ka Sāra, stīvi izslējusies, sēž gultas vidū ar savandītu palagu ņudzekli apkārt.

Likdama meitu gulēt, Olivija allaž pārbaudīja visus logu aizbīdņus. Vai tiešām viņa bija atstājusi aizkaros šo spraugu, kas ielaida istabā bālu mēnesstaru? Viņa neatcerējās to redzējusi, kad bija nodzēsusi gaismu un uzmetusi Sā- rai pēdējo skatienu, - bet varbūt tobrīd mēness vēl nebija pakāpies pietiekami augstu?

-    Sāra! - Olivija nospieda griestu lampas slēdzi, un telpu pārpludināja siltas, dzeltenīgas gaismas straume. Aši, bet pamatīgi aplūkodama meitu, Olivija nesaskatīja neko aizdomīgu. Sapratusi, ka bērnam nekas nekait, viņa atvieglojumā uz brīdi atslīga pret durvju stenderi. Sirds mežonīgi dauzījās, elpa bija saraustīta, turklāt smeldza kājas īkšķis, ko viņa paklupdama bija sadauzījusi. Bet tie bija nieki, galvenais, ka Sārai nav noticis nekas ļauns. Bet kas gan varēja notikt dzimtās mājas drošajā patvērumā?

-    Mammīt! - Saukdama viņu drebošā balsī, Sāra stiepa pretī abas rokas, it kā atkal būtu mazs bērniņš. Steigdamās klāt, Olivija pamanīja, ka meitas seja ir balta kā palags, bet tumšās, plati ieplestās acis izbaiļu pilnas. - Mammucīt…!

Sāra pavirzījās uz gultas malu, un viņas cieši apskāvās. Olivija piesēda uz gultas. Pulkstenis uz naktsgaldiņa rādīja gandrīz puspieci. Sāras sārtais naktskrekliņš bija mikls no sviedriem.

-     Kaut kas… kāds stāvēja gultas kājgalī! - Piespiedusi seju mātes plecam, saraustīti murmināja Sāra. Olivijai pār muguru spēji pārskrēja drebuļi, un viņa apskāva meitu ciešāk. Kaut kas… Sāras gultas kājgalī… Olivijas bērnistabā, pie viņas gultas…?

-    Vai te kāds bija? - Olivija pūlējās nomākt sajūtu, ka reiz jau piedzīvojusi kaut ko līdzīgu, un, nespēdama noturēties, paraudzījās uz šūpuļkrēslu istabas stūrī, un atmiņa tūdaļ pakalpīgi uzzīmēja mātes tēlu. Olivijas intuīcija vēstīja, ka šajā krēslā bieži sēdējusi viņas māte, kamēr Olivija gulēja. Kāpēc māte bija sēdējusi šeit, kamēr Olivija gulēja? Caur smadzenēm slīdēja miglainu atmiņu driskas, bet pie skaidrības Olivija netika. Tomēr atmiņas dzīvoja savu, no viņas neatkarīgu dzīvi…

-    Tas bija ļoti liels… ar pliku pauri un skatījās uz mani!

-     Kas skatījās, bērniņ? - Atmetusi prātošanu, Olivija pievērsās meitai, vēlēdamās viņu pēc iespējas ātrāk nomierināt.

-    Tas, kas stāvēja gultas kājgalī. Tam mugurā bija kaut kas tumšs - tāds kā apmetnis - un, pamanījis, ka skatos uz viņu… briesmonis pasmaidīja, un… un viņam bija ilkņi! - Atceroties pārdzīvotās izbailes, Sāru sāka purināt drebuļi.

-    Ilkņi? - Olivija pārjautāja, piekļaudama bērnu ciešāk. Dīvaini, bet tieši šī detaļa - ilkņi - pēkšņi darīja viņas sirdi mierīgāku. Lai kādi bērnības šausmu tēli slapstījās Olivijas apziņas tālākajos nostūros, ilkņu gan tiem nebija.

-    Es domāju, ka tas bija vampīrs - jāņtārpiņu karalis, - Sāra paziņoja, šņukstēdama un trīcēdama no šausmām.

Olivija atviegloti uzelpoja. Bailes pamazām sāka gaist. Vampīrs - jāņtārpiņu karalis? Tas neraisīja viņā nekādas asociācijas. Un piepeši Olivija visu saprata.

-    Tas, no jūsu šāvakara rotaļas?

Cieši piespiedusi seju mātes plecam un apvijusi rociņas ap viņas kaklu, Sāra pamāja ar galvu.

-     Sāra, man šķiet, ka tas bija tikai slikts sapnis. - Olivija noskūpstīja meitas vaidziņu.

Sāra papurināja galvu.

-     Nē, tas nebija sapnis! Kad pamodos, viņš tur stāvēja. Istabā bija tumšs - bet tu taču apsolīji, ka atstāsi lampiņu degam! - un es viņu redzēju no loga krītošajā gaismā. Es redzēju! Viņš skatījās uz mani, un es redzēju viņa smaidu un ilkņus. Kad sāku kliegt, viņš pagriezās uz loga pusi un… un pazuda!

-    Tevi mocīja murgi, meitiņ. - Aizvien vairāk ticēdama, ka viņas bērnu gluži vienkārši mocījuši murgi, Olivijas atvieglojums auga augumā. Apskāvusi meitu, viņa atglauda tai no pieres matus un uzmundrinoši pasmaidīja.

-         Paskatīsimies, kas noticis ar lampiņu, - viņa teica, saudzīgi atbrīvodamās no bērna rociņām, kas cieši skāva viņas kaklu. - Es atstāju degam naktslampiņu. Jādomā, ka kaut kas sabojājies..

Naktslampiņa bija balta porcelāna darinājums ar lētu, gofrētu abažūru. Pastiepusi roku, Olivija sataustīja un nospieda slēdzi. Nekas nenotika. Saudzīgi atbīdījusi bērnu, viņa piecēlās un palūkojās aiz naktsgaldiņa, lai pārbaudītu elektrisko auklu. Lampa bija pieslēgta rozetei. Galu galā Olivija pārbaudīja, vai spuldzīte ieskrūvēta pietiekami stingri, tad izrāva kontaktdakšu no rozetes un izskrūvēja spuldzīti. Visas šīs darbības modri vēroja Sāras nemirkšķinošais skatiens.

Visbeidzot Olivija pakratīja spuldzīti pie auss. Raksturīgā skaņa apstiprināja viņas aizdomas.

-    Spuldzīte izdegusi. - Šajā brīdī Olivija jau spēja runāt pavisam ikdienišķi. Slimīgā šausmu sajūta, kam viņa gandrīz bija ļāvusies, iedomājoties, ka kaut kas - vai arī kāds - patiešām bijis meitas istabā, izkūpēja kā nebijusi. Nolikusi spuldzīti, viņa devās pie aizkaros pavērušās spraugas. - Tūlīt pārbaudīšu visus logus.

Atvilkusi aizkarus plašāk, viņa aplūkoja vecmodīgi pamatīgo vara aizbīdni, kas droši turējās cilpā un nebija izkustināts ne par milimetru gluži tāpat kā iepriekšējās pārbaudes laikā. Drošības labad Olivija to aptaustīja. Viss bija kārtībā, jo bija pilnīgi skaidrs, ka, izkāpjot ārā pa logu, neviens nespētu to aizbultēt no iekšpuses. Ja šis "kāds", Sāras kliedziena iztraucēts, būtu meties laukā pa durvīm, vestibila tumsā Olivija viņu gan nespētu saskatīt, toties noteikti sadzirdētu un sajustu. Viņa bija izdrāzusies no savas guļamistabas jau pēc pāris sekundēm. Iebrucējs nepagūtu tik ātri aizbēgt.

-     Logs ir aizbultēts, - Olivija paziņoja. Lai būtu pavisam droša, viņa pārbaudīja arī otru logu. Viss bija pilnīgā kārtībā.

-     Tātad tas bija tikai slikts sapnis? - Sāra neviļus nodrebēja. Vaigos pamazām atgriezās sārtums, lai gan tramīgā būtne gultā vēl nepavisam neatgādināja mundro un dzīvespriecīgo Sāru.

-     Tieši tā. - Pamājusi ar galvu, Olivija atkal rūpīgi aizvilka aizkarus. Tad piegāja pie balti krāsotās kumodes, lai sadabūtu Sārai citu naktskreklu. - Bērniņ, apmainīsim naktskreklu. Tavējais ir mitrs.

-    Es svīdu. - Noķērusi mātes pasviesto naktskreklu, Sāra nostīvēja sasvīdušo un uzvilka tīro. Ari tas bija sārts krekliņš Bārbiju stilā - Olivijai bija palaimējies "Kmart" izpārdošanā nopirkt uzreiz pusduci par 3,99 dolāriem gabalā. Sāra pameta mātei novilkto naktskreklu, un viņa to ielidināja netīrās veļas grozā.

-     Mammucīt! Vai es drīkstu gulēt pie tevis? Man tik un tā ir bail.

Kopš Sāra aprīlī bija sasniegusi visnotaļ cienījamo astoņu gadu vecumu, šāda uzruna tika izmantota tikai ļoti nopietnos brīžos. Parasti viņa lietoja daudz atturīgāko "mā- miņ".

-     Protams, meitiņ. - Ja Sāra nebūtu pasteigusies pirmā, Olivija šādu iespēju būtu piedāvājusi pati. Audzinot bērnu viena, Olivija baidījās kļūt pārlieku aizbildnieciska un īpašnie- ciska, baidījās pārmērīgi izlutināt savu atvasi. Tāpēc viņas meitai jau no mazotnes bija sava istaba un gulta. Pat tajos laikos, kad Sāra vai ik vakaru vēlējās gulēt pie mātes, Olivija allaž bija pacietīgi nogaidījusi, kamēr bērns aizmieg, un tad aiznesusi Sāru uz bērnistabu. Tas tika darīts nevis tāpēc, ka viņa nevēlētos just līdzās savu bērnu - gluži otrādi -, bet gan pašas Sāras labad. Tomēr īpašos apstākļos, kad bērns bija saslimis vai ļoti sarūgtināts, vai ari viņām abām bija nepieciešams just vienai otras tuvumu, Olivija atļāva Sārai pārnakšņot savā gultā. Un tieši tajās naktīs Olivija izgulējās vislabāk, jo pilnīgi skaidri juta, ka viņas bērns ir drošībā.

Līdz šim Olivijai nebija ienākusi prātā vienkārša doma - kāpēc gan viņai likās, ka savā istabā Sāra nav pilnīgā drošībā?

Mazs bērns viens pats savā gultiņā - Olivijai šķita, ka prātā ieskanas attāls trauksmes zvans…

-    Māmiņ?

Olivija attapās, ka labu brīdi nekustīgi stāv līdzās gultai, ar neko neredzošu skatienu blenzdama tukšumā. Sāras skatienā bija iezagušās bažas.

Olivija samirkšķināja acis.

-     Es gluži vienkārši prātoju, kurā gultā mēs gulēsim - manā vai tavā?

-     Tavā, - Sāra apņēmīgi paziņoja, un Olivija neiebilda. Piekrizdama pamājusi ar galvu, viņa pastiepa roku, un Sāra aši izlēca no gultas. Viņas rokrokā izgāja no istabas, pamez- damas durvis vaļā un gaismu neizslēgtu. Kaut ari Olivija bija pilnīgi pārliecināta, ka bailēm nav pamata, tomēr būtu gaužām netīkami palikt bez vienīgā gaismas avota piķa melnajā tumsā, kas bija apņēmusi visu mājas otro stāvu.

-    Vai tev uz tualeti nevajag? - Olivija pajautāja. īsu brīdi pakavējušās vannasistabā, viņas devās uz Olivijas istabu. Bez redzama iemesla, gluži vienkārši pēkšņas iedomas dzīta, Olivija paslepus no Sāras aizslēdza durvis, tiklīdz viņas bija spērušas kāju pār slieksni. Naktslampiņas gaismā māte un meita saritinājās zem segas, un Olivija izstāstīja smieklīgu, pa lielākai daļai sadomātu gadījumu no savas bērnības. Izsmē- jusies no visas sirds, Sāra beidzot aizmiga.

Tikai tad Olivija izslēdza lampiņu, apvija roku aizmigušajam bērnam un mēģināja aizmigt pati. Tomēr miegu gaiņāja projām uzmācīga doma - vai savā istabā Sāra patiešām bija redzējusi kaut ko - vai kādu…?

Vaboli vampīru? Absurdais pieņēmums šķita smieklīgs, un Olivijai gribot negribot bija jāatmet šīs aizdomas. Sārai gluži vienkārši bija rādījies slikts sapnis.

Visuvarenais, pateicos tev par Sāru…

Laižoties miegā, Olivijas dzirde uztvēra grīdas dēļu ie- čīkstēšanos vestibilā. Vienā acumirklī miegs pazuda kā nebijis, un viņā modri ieklausījās apkārt valdošajā klusumā. Tomēr pūliņi nedeva augļus - skaņa neatkārtojās. Vecās mājās taču allaž kaut kas čīkst, vai ne?

Olivija ilgi jo ilgi gulēja nomodā un klausījās. Pret rītu, joprojām apņēmusi Sāru ar sargājošu roku, Olivija iekrita nemierīgā miegā.

Tikai krietnu laiku pēc tam, kad viņas bija atstājušas istabu, aizstaigājušas uz tualeti un iekārtojušās naktsguļai blakusistabā, viņš, vēlreiz paglūnējis laukā un pārliecinājies, ka gaiss tīrs, izlīda no gultas apakšas.

Viss bija karājies mata galā. Viņš sāka zaudēt iemaņas. Kopš iepriekšējās reizes bija pagājis pārāk ilgs laiks.

Tā nu gan ir laime, ka māmiņām nekad neienāk prātā pārbaudīt pagultes un sienas skapjus!

Šī doma izraisīja smaidu. Viņš jutās labi. Īstenībā pat pārsteidzoši labi. Bija pacilāts, apņēmības pilns un gatavs panākt savu.

Kaut ari plāns šonakt bija izgāzies, viņa kaislība auga augumā.

Drīz viņš atkal tiksies ar mazo mis Sāru.

Pat ļoti drīz.

21. nodala

Grandaila, Luiziānas štats, 1974. gada 17. jūlijs

-    Tēti, lūdzu, nef.j projām, kamēr f.s aizmiegu. Man bailes palikt vienai. - Megijas Monro balss skanēja lūdzoši. Apvilkusi purpursārtu pidžamu ar sīku, sārtu ziediņu rakstu, viņa stāvēja brīvdienām noīrētās kotedžas durvīs - mājele atradās tikai pāris kvartālu attālumā no pludmales. Meitenes kājas, kas rēgojās laukā no rišainajām pidžamas biksēm, bija tievas kā dzērvei, bet dzeltenie, sprogainie mati vērta viņu līdzīgu pienenei. Vinss, viņas tēvs, jau bija ticis līdz noplukušā lieveņa kāpnēm. Viņam, raugi, esot jādodas projām, bet Megijai vajagot līst gultā. Parasti meitene nemēdza ne vārdiņa pīkstēt tēvam pretī, jo baidījās no tēva pat tad, kad viņš šķita esam gluži labā omā. Tomēr vēl vairāk viņa baidījās pēc tumsas iestāšanās palikt viena šajā pussagruvušajā būdā.

-         Velns parāvis, Megij, tev taču jau ir deviņi gadi! Tu esi pietiekami liela, lai mazu brītiņu padzīvotu savā nodabā. - Uzlūkojot pār plecu Megiju, tētis šķita aizkaitināts, bet saniknots vēl ne.

Pametusi baiļpilnu skatienu uz tumšajām ēnām, kas ložņāja pār nekopto mauru kotedžas priekšā, Megija iedomājās, ka puskrēsla drīz vien sabiezēs par necaurredzamu tumsu, un, krampjaini norijusi siekalas, mēģināja vēlreiz.

-    Tētiņ, lūdzu! Apsolu, ka ļoti ātri aizmigšu, esmu jau pavisam miegaina…

-     Būt' es zināj's, ka tev vajag aukli, nemūžam nebūtu ņēmis tevi līdzi! - Negantais skatiens sarāva Megijas iekšas čokurā. Viņa zināja, ka tūdaļ tētis kļūs īsti nikns. - Taisies, ka tiec uz gultu, bet es drīz būšu atpakaļ, skaidrs?

To teikdams, viņš atrāva durvis, tās ar troksni aizcirzdams aiz sevis. Megija bezcerīgi noraudzījās, kā tētis iesēžas košzilajā "Chevy Impala" un aiztraucas projām. Labi pazīdama sava tēva ierašas, Megija zināja, ka viņš pārradīsies ap sauleslēktu piedzēries kā mārks un nikns kā pūķis.

Kāpēc mammai vajadzēja sacelt tādu brēku un žēloties, ka tētis pārāk maz laika pavada kopā ar Megiju? Šā iemesla pēc viņai tagad jānīkst šeit. Šķiršanās prāvas laikā mamma kliedza, ka tētis par maz rūpējoties par meitu, tāpēc vēlāk viņš bija piezvanījis un paziņojis, ka noīrējis māju pludmalē un vedīs Megiju brīvdienās, lai viņi varētu kādu laiku pavadīt kopā un mammai vairs nebūtu iemesla gausties un žēloties, ka viņš neko nedara savas meitas labā. Starp citu, viņš dara gan, tikai bijušajai sievai gluži vienkārši pārāk patīk gausties.

Mamma vēlāk bija mēģinājusi visu vērst par labu, apgalvodama, ka Megija nekur nebrauks, tomēr bija jau par vēlu. Tiesnesis bija pasludinājis savu lēmumu, un Megijai vajadzēja doties brīvdienās kopā ar tēvu.

Kad viņš vakarrīt bija ieradies pēc meitas, mamma ar tēti bija sarīkojuši savas parastās vārdu kaujas pagalma vidū, visu kaimiņu acu priekšā. Paldies dievam, ka viņai beidzot esot pieticis prāta izšķirties un uz visiem laikiem padzīt viņu ellē ratā no savas dzīves, beigu beigās mamma bija kliegusi. Tētis, paraudzījies uz apkārtējo māju atvērtajiem logiem, aiz kuriem vīdēja cilvēku silueti, pusbalsī noteica "kuce tāda" un, neielaizdamies tālākās runās, iesēdās mašīnā. Tad mamma bija apskāvusi Megiju, noskūpstījusi uz vaiga un piekodinājusi rūpēties pašai par sevi, jo tēvs jau to nedarīšot. Pēc tam Megijai neatlika nekas cits kā vien sēsties mašīnā un doties projām no mājām.

Uz šo būdu, kurā Megijai būs jāpavada nakts vienai. Arī tētim galu galā esot brīvdienas, un viņš neļaušot tās maitāt ar muļķīgu činkstēšanu.

Iestājoties krēslai, pagalms kļuva aizvien tumšāks un drūmāks. Nodrebēdama Megija iegāja mājā un rūpīgi aizslēdza durvis. Ja viņa ielīdīs gultā tūlīt, varbūt palaimēsies aizmigt, iekams iestājas nakts; tad viņa neko neredzēs un neapzināsies, ka palikusi tumsā viena pati.

Megija steigšus devās uz kotedžas vienīgo guļamistabu - tētis gulēja tepat uz izvelkamā dīvāna -, ielīda gultā un, saritinājusies kamoliņā, pārvilka segu pāri galvai. Tad atcerējās, ka drīz taču satumsīs pavisam, bet viņa bija aizmirsusi iedegt gaismu. Aši izlēkusi no gultas, Megija steidzās no telpas telpā, klikšķinādama elektrības slēdžus, un visas trīs istabas drīz vien pārpludināja elektriskās gaismas straume. To paveikusi, viņa devās atpakaļ uz gultu, saritinājās kamoliņā, atkal pārvilka segu pāri galvai un lūdzās, lai miegs neliktu uz sevi gaidīt.

Guļvieta oda pēc pelējuma un vēl kaut kā - tā vien šķita, ka to pirms krietna laika kāds pieslapinājis. Kondicionētājs bija sabojājies, un smaka un karstums panāca savu - Megija drīz vien juta, ka rīkles galā sakāpj nelabums. Lai izvemtos, būtu jāpieceļas un jādodas uz vannasistabu, tomēr bailes bija pārāk spēcīgas, tāpēc viņa nolēma nekur neiet un pafantazēt par visādām jaukām lietām. Megija iztēlojās, ka kļuvusi par skaistu princesi, vārdā Elisona, kas dzīvo apburtā pilī uz tālas salas un draudzējas ar vienradzi Dezlu.

Tā bija viņas iemīļotā fantāzija, ko viņa lika lietā ikreiz, kad jutās izbiedēta un vientuļa. Drīz vien, pārvērtusies par Elisonu, kas vienradža mugurā traucas caur mākoņiem debesu tālēs, Megija nemanot iemiga.

Uztrūkusies no miega, viņa nezināja, cik ilgi gulējusi, tomēr šķita, ka pagājis diezgan ilgs laiks, jo mājās bija pārra- dies tētis. Atvēris guļamistabas durvis, viņš nodzēsa gaismu un pienāca pie Megijas gultas.

- Tēti? - Mirkšķinādama salipušos plakstiņus, viņa izbāza galvu no segas apakšas, priecādamās, ka beidzot var ieelpot mazliet tīrāku gaisu. Tētis stāvēja pavisam tuvu un no augšas noraudzījās uz viņu. Kad Megija grasījās pieslieties sēdus, tētis pēkšņi metās viņai virsū un iegrūda sejā mitru, pēc benzīna smirdošu lupatu, ar otru roku stingri satverdams meitenes pakausi, lai neļautu viņai izrauties. Norīstījusies Megija ar izmisīgu rāvienu uz mirkli atsvabinājās no tvēriena, pacēla acis un ieraudzīja, ka tas nemaz nav tētis, bet pilnīgi svešs vīrietis.

Mežonīgas izbailes vairoja spēkus, un meitene turpināja cīniņu.

Tomēr spēcini bija par vājiem. Pēc minūtes Megijas acis pārgriezās un ķermenis kļuva ļengans.

Nozagt mazas meitenes no viņu gultiņām bija viņa vislielākā bauda un prieks. Bieži vien mazās bija nesen izkāpušas no vannas, tāpēc smaržoja tīri un saldi. Viņam tas ārkārtīgi patika. Bērni savās mājās jutās drošībā, un tam ticēja arī viņu vecāki, savukārt viņš vai plīsa no smiekliem, iedomādamies, kādu seju rāda māmiņa, kas no rīta vairs neatrod savu bērnu. Šīs meitenītes attēlu viņš pirms pāris nedēļām bija ieraudzījis uz piena pakas, kuras uzraksts vēstīja: vai esat redzējuši šo bērnu? Tas lika viņam iesmieties. Skaidrs, ka viņš bija redzējis. Tomēr viņam pat prātā nenāca, ka uzvara iekritīs rokās tik drīz.

Tā vien šķita, ka šis meitēns pieder pie tiem, kas prot sevi aizstāvēt. Ja tā, viņam tiks viens prieciņš vairāk. Protams, kad viņa redzēs, kur nokļuvusi, un sapratīs, ko viņš grasās darīt, cīņas spars izkūpēs kā nebijis. Un tomēr būs ļoti interesanti pavērot šo sejiņu brīdī, kad šī atskārta nonāks līdz viņas saprašanai. Varbūt viņš meitēnu uz laiku paslēps kādā piemērotā vietiņā. Pietaupīs līdz brīdim, kad vairs nespēs izturēt ne mirkli ilgāk.

Tā tik būs bauda - cīniņš pašam ar sevi, mēģinot pēc iespējas ilgāk apslāpēt iznīcinošo vēlmi.

Protams, bauda tā būs vienīgi viņam. Traukdamies pa starpštatu šoseju uz ceļamērķi, viņš nosmējās vēlreiz. Suņa būrī iesprostotā rotaļlietiņa atradās kravas nodalījumā. Spriežot pēc skaņām, kas atplūda no turienes, meitēns sāka atgūt sajēgu.

- Māmiņ… - Megija ievaidējās.

Dārgumiņ, tu vairs nekad neredzēsi savu māmiņu, viņš nodomāja.

Tad pasmaidīja baudas priekšnojautās. Nākamā doma lika smaidam pārvērsties skaļos smieklos. Savām gaitām viņš allaž izmantoja necilu, neviena neievērotu, baltu furgoniņu.

Varbūt patiesības labad viņam derētu nolīgt kādu, kas uzkrāsotu uz furgoniņa smaidošu seju un uzrakstu briesmonis?

Varbūt tad bērneļi muktu no viņa, ko kājas nes?

22. nodala

Atlikusī brīvdienu daļa Olivijai paskrēja nemanot. Divreiz zvanīja Lamārs Lenigs, vienreiz uzaicinādams viņu uz kino Batonrūžā, otrreiz - ielūgdams uz kopīgu lenču, pusdienām vai vakariņām, izvēli atstājot Olivijas ziņā. Abas reizes puisis saņēma atteikumu. Piezvanīja un atbrauca ciemos sena Olivijas draudzene no Svētās Terēzas skolas laikiem - Lī Enna Hobarta, vīra uzvārdā Džeimsa, kura dzīvoja Len- dželā un bija precējusies ar vietējo aptiekāru. Viņas atcerējās trakulīgos jaunības laikus, un no Lī Ennas Olivija uzzināja, ka viņas atgriešanās pilsētiņas ļaužu valodās ir temats numur viens.

Pārējo laiku viņa pavadīja kopā ar Sāru un no jauna iepazina savu ģimeni. Uz vakara maltīti vai ik dienas ieradās viens vai vairāki radinieki; paretam gadījās pāris sīku nesaskaņu, bet kopumā vakari tika pavadīti visai jautri.

Sešu mēnešu ilgajā Kellijas ķīmijterapijas kursā ik pēc trim nedēļām bija paredzēta viena atpūtas nedēļa, kuru viņa pavadīja mājās, pūlēdamās pēc iespējas pilnvērtīgāk atgūt spēkus, pirms - pašas Kellijas vārdiem runājot - "viņi atkal sāks pilināt vēnās indi". Savukārt Sets mājās gandrīz nebija sastopams. Olivijai šķita, ka viņš dala savu laiku starp "Ār- čeru jahtu" uzņēmumiem un slimnīcu, tomēr tie bija tikai pieņēmumi. Deivids un Kīts uz nenoteiktu laiku bija apmetušies garзonniиre - vecpuišu namiņā. Kīts, Deividam nedzirdot, bija vaļsirdīgi paskaidrojis, ko nozīmē šis "nenoteiktais laiks" - viņi nebraukšot projām, iekams Lielais Džons nebūšot vai nu nomiris, vai arī sācis atveseļoties. Tā kā Deivids bija nodevis sava restorāna vadības grožus citam, viņa ilgstošā prombūtne biznesam īpaši nekaitēja.

Arī Hloja bieži vien nebija mājās, jo nodevās savām dažādajām interesēm. Viņa apmeklēja peldēšanas un tenisa nodarbības, klavierstundas un rotaļu grupu - meitenes dienas režīms nudien šķita gaužām saspringts. Sāru uzaicināja pievienoties rotaļu grupai, jo Kellija bija pārliecināta, ka meitenei patiks Hlojas draugi. Tomēr palikusi vienatnē ar māti, Sāra mīļi lūdza, lai viņu turp nesūta. Meitenei nepatika iepazīties ar svešiem, ja vien bija iespējams no tā izvairīties. Olivija atļāva Sārai palikt mājās, jo neredzēja iemeslu, kāpēc meitai noteikti vajadzētu iedraudzēties ar šejienes vienaudzēm, - viņu apciemojums Lendželā gandrīz bija galā.

Vakarus Sāra un Hloja pavadīja kopīgās rotaļās - abas spēlējās ar Bīnijiem vai noņēmās ar videospēlēm Hlojas istabā. Nedēļas sākumā laiks iegadījās samērā lietains, tāpēc jāņtārpiņu medības netika atkārtotas, un Olivijai pret to nebija iebildumu. Sāra viena pati mierīgi vadīja naktis Olivijas vecajā istabā, un viņas mātei vairs nebija jāraizējas par jauniem vampīrisku jāņtārpiņu karaļu uzbrukumiem. Tomēr, atceroties nemierīgās nakts pārdzīvojumus, abas vēl joprojām juta satraukumu.

Kaut ari tas bija tikai nelāgs sapnis.

Hlojai laiku pa laikam uznāca sliktas omas uzplūdi, tomēr meitenes satika gluži labi, jo Sāra allaž pauda mazliet pārspīlētu gatavību izpildīt Hlojas vēlēšanās.

Olivija un Sāra priecīgu prātu pavadīja daudzus brīžus kopā, izpētīdamas apkārtni, kad laiks to atļāva, un kopīgi lasīdamas grāmatas, kad laukā lija. Olivija bieži aizņēmās Kellijas "Lincoln", lai abas ar meitu dotos uz pilsētiņu un aplūkotu Olivijas bērnības dienu iemīļotās vietas un panaš- ķētos ar saldējumu.

Oliviju gandrīz pastāvīgi mocīja vainas izjūta, jo vientuļai, strādājošai mātei nekad neatlika pietiekami daudz laika, ko veltīt savam bērnam. Sāra pēc skolas uzturējās pie kaimiņiem, un arī vakaros, kad Olivija pārnāca mājās no darba, viņām neizdevās mierīgi pabūt kopā, jo bija jāgatavo vakariņas, jāpilda mājasdarbi, jāsarūpē nākamās dienas lenčs un jāgludina drēbes - vārdu sakot, jātiek galā ar sīko ikdienas darbu gūzmu. Olivijai visvairāk pietrūka laika. Brīva laika, ko veltīt meitai. Olivija allaž bija vēlējusies šādas brīvdienas ar nesteidzīgām pastaigām, lasīšanu un sarunām.

Viņas bija nodomājušas atgriezties Hjūstonā piektdien. Olivija bija nopirkusi biļetes uz "Greyhound" autobusu braucienam abos virzienos, un viņām vajadzēja ierasties Ņū- roudas pieturā jau sešos no rīta. Iebraukušas Hjūstonā vēlu vakarā, viņas paņems no autoostas stāvvietas mašīnu un dosies mājās. Nedēļas nogalē atliks pietiekami daudz laika, lai atpūstos no garā pārbrauciena un sapirktu visu nepieciešamo mācībām, kas sāksies nākamās nedēļas trešdienā. Pirmdien pulksten astoņos no rīta Olivijai bija jāierodas darbā.

Viņu dzīve atkal ritēs ierastajās sliedēs. Tiesa gan, ar vienu izņēmumu. Tagad, kad sarautās attiecības bija atjaunotas, Olivija vēlējās atgriezties dzimtajās mājās, cik bieži vien iespējams, - it īpaši Lielā Džona un Kellijas slimības dēļ. Len- dželas plantācija vairs nebija tikai tāls sapnis par senajiem, labajiem laikiem, sapnis, kuru stāstot ieaijā miegā bērnu. Len- džela atkal bija kļuvusi par Olivijas dzimtajām mājām.

Trešdienas pēcpusdienā Oliviju un Sāru pastaigas laikā pārsteidza pēkšņa lietusgāze. Laiks bija tik karsts, ka lāses, pieskaroties ādai, nesniedza veldzi. Zāliens kūpēja un garo- ja. Gaisā vēdīja smaga mitras zemes un sausseržu smarža. Viņas bija devušās meklēt pāva spalvas, jo Sāra, kurai bija izdevies atrast veselas četras, bija iedegusies aizrautībā, vēlēdamās izveidot krāšņu kolekciju. Kad, rokās sadevušās, māte un meita smiedamās uzskrēja pa kāpnēm verandā, viņām uzsauca sveicienus Kellija un Kīts, kuri sēdēja baltos pītos šūpuļkrēslos netālu no šūpolēm - starp citu, gluži tādas pašas šūpoles bija ari otrā stāva galerijā. Virs viņu galvām piecpadsmit pēdu augstumā šķietami traucās debesīs divi izbāzti fazāni, ko Čārlijs pirms divdesmit pieciem gadiem bija piekāris pie verandas griestiem. Uz grīdas starp abiem krēsliem bija novietota liela, brūna kartona kārba.

-     Nāciet abas šurp! - Kellija uzsauca, aicinoši mādama ar roku.

Tērpusies miklā, lietus lāšu izraibinātā dzeltenā krekliņā un no veciem džinsiem pārtaisītos šortos (ārpus darba tas bija gandrīz vai viņas iecienītākais apģērbs), Olivija jutās drusku neomulīgi un gandrīz vai vēlējās noraidīt aicinājumu. Tomēr atlikušais viesošanās laiks bija sarucis pavisam īss, un viņa vēl nebija paguvusi izrunāt ar Kelliju visu, kas sakrājies uz sirds. Tāpēc viņa piekrizdama pasmaidīja un grasījās pievienoties abiem sēdētājiem. Sāra paraustīja māti aiz rokas. Olivija jautājoši uzlūkoja meiteni.

-     Vai es drīkstu iet paskatīties multenītes? - Sāra čukstus jautāja. Aiz "vecpuišu namiņa" uzstādītais satelītante- nas šķīvis nodrošināja Lielās mājas iemītniekiem iespēju skatīties visvisādas televīzijas programmas, no kurām vismaz trīs bez pārtraukuma raidīja multiplikācijas filmas. Sārai tas nozīmēja gluži vai septītās debesis, jo Hjūstonā viņas vispār nevarēja atļauties sev kabeļtelevīzijas pakalpojumus. Lendželā meitene skatījās televizoru gan kopā ar Hloju viņas

istabā, gan ari viena pati pie lielā aparāta dzīvojamā istabā.

-    Protams, bērniņ. - Olivija palaida vaļā meitas roku, un bērns, apveltīdams māti ar pateicīgu smaidu, nozuda durvīs.

-    Vai aplūkojat fotogrāfijas? - Olivija pienāca pie Kel- lijas un Kīta. Jautājums bija lieks - abi sēdētāji, žirgti sarunādamies, sniedza no rokas rokā momentuzņēmumus. Dei- vids gandrīz visu dienu nodzīvoja slimnīcā, bet Kītam, kurš, tāpat kā Olivija, netika laists Lielajam Džonam ne tuvumā, bija ļoti daudz brīva laika, ko viņš labprāt pavadīja Kellijas sabiedrībā. Kellija jokodamās mēdza dēvēt viņu par savu svaini. Šķita, ka Kīts to uzskata par komplimentu, un viņš visiem spēkiem centās izturēties pret Kelliju ar īpašu labvēlību.

-    Olivij, šīs es glabāju tev, - Kellija sacīja, ar rokas mājienu norādīdama uz kartona kārbu. - Man šķita, ka vienā jaukā dienā tu vēlēsies tās paņemt.

Olivija pamanīja, ka krustmāte tur rokā kādu fotouzņēmumu - attēlā bija redzama skaista, tumšmataina sieviete, kas bija notupusies aiz eņģeliska izskata mazas meitenītes kuplos kruzuļu svārciņos. Mazā spieda pie krūtīm milzīgu, dzeltenmatainu lelli.

Lelli sauca par Viktoriju Elizabeti.

Olivija atskārta, ka raugās attēlā, kurā bija iemūžināta viņa pati kopā ar māti.

23. nodala

Uz mirkli Olivijai Šķita, ka viņa neviļus iekāpusi karuselī, kas cauri gadiem aiznesis viņu atpakaļ pagātnē. Galva šķita dīvaini tukša, mocīja viegls nelabums. Attēls Kellijas rokā zaudēja asumu, un Olivijai sāka likties, ka viņa ir maza apaļvaidze, kas no attēla raugās savā pieaugušajā līdziniecē.

Olivija atkal juta tikko jaušamu mātes parfīma dvesmu.

-    Tu esi izlieta Selīna, - Kellija apmierināta konstatēja, pievērsusi skatienu fotogrāfijai. - Līdzīgas kā divas ūdens lāses. Šķiet, ka Sāra dienās izskatīsies tāpat.

-    Patiešām apbrīnojama līdzība, - piekrita Kīts, paraudzījies uz Oliviju. Viņš pētīja attēlu, ko turēja rokā.

Olivija nevēlējās pieskarties fotogrāfijai. Nevēlējās redzēt, nevēlējās atcerēties. Instinktīvi vairījās skatīties, salīdzināt, paņemt rokā attēlu, kuru Kellija bija pastiepusi viņai pretī. Tomēr tā būtu muļķīga rīcība - lai neteiktu vairāk. Jo tas nozīmētu noliegt māti, sevi un zināmā mērā arī Sāru.

- Līdzība patiešām ir apbrīnojama, - paņemdama attēlu, saspringtā balsī apstiprināja Olivija. Uzņēmums bija izdarīts ar "Polaroid" kameru, un krāsas gadu gaitā bija sākušas balēt. Fotogrāfijas maliņas šķita stīvas un gludas kā plastmasa. Nespēdama piespiest sevi ieskatīties uzņēmumā, kurā bija iemūžināta smejoša māte un meita viņu dzīves laimīgākajos mirkļos līksmā neziņā par drūmo nākotni, Olivija apgrieza fotogrāfiju otrādi.

Un ieraudzīja apakšmalā ar melnu tinti rakstītus vārdus. Sīki, slīpā, akurātā rokrakstā savīti burtiņi. Livija un es. Datums - 1976. gada 13. jūnijs.

Tas bija mātes rokraksts. Olivija to atcerējās tikpat skaidri kā pašas vārdu.

Pēkšņi Olivijai sagriezās galva, un viņai šķita, ka tūdaļ paģībs. Pieturēdamās pie Kellijas krēsla atzveltnes, viņa ar pūlēm noturējās kājās, drūmi apņēmusies nepadarīt sevi par apsmieklu.

Kas ar viņu galu galā notiek? Vai tad tā nebija viņa, kura allaž bija skumusi, ka atmiņu par māti saglabājies tik maz? Viņa, kura gadiem ilgi nožēloja, ka aizmukusi no mājām, paņemdama līdzi tikai čemodānu ar apģērbu? Olivija toreiz bija pametusi itin visu - sākot no bērnībā iemīļotajiem mīkstajiem zvēriņiem līdz vidusskolas abiturientes gredzenam. Tajā brīdī viņai neeksistēja nekas cits, vienīgi Ņū- vols.

Mīļais dievs, kāda viņa toreiz bijusi muļķe!

Bet arī tajos laikos, kad Olivija vēl dzīvoja Lendželas plantācijā, piemiņlietu no mātes nebija saglabājies īpaši daudz. Visas Selīnas mantas - gan apģērbi, gan fotogrāfijas - drīz pēc viņas nāves bija nez kur pagaisušas.

Kas no acīm prom, tas no sirds ārā. Olivija atcerējās šo teicienu, tikai nezināja, kas un kādā sakarībā bija to teicis. Var jau būt, ka viņa bija apjautājusies par mātes mantām. Bet kas lai to tagad vairs zina?

Vai viņa, Selīnas meita Olivija, smejošā apaļvaidze no fotogrāfijas, bija izdziedinājusies no zaudējuma sāpēm? Pirms ierašanās Lendželas plantācijā Olivija, ne mirkli nešaubīdamās, atbildētu apstiprinoši.

Toties tagad viņa zināja, ka tie ir maldi. Brūce bija ap- dzijusi, bet sāpes nebija rimušas.

Varbūt istā izdziedināšanās sāksies tikai pēc tam, kad Olivija aplūkos mātes fotogrāfijas un iztaujās Kelliju par viņas dzīvi, tādējādi piešķirot atmiņu tēlam dzīva cilvēka vaibstus?

-     Vai tev nekas nekait, Olivij? - Kīta skatiens un jautājums pauda vieglas bažas.

-     Viss kārtībā. Es gluži vienkārši nezināju, ka saglabājies šāds attēls. Domāju, ka visas fotogrāfijas sen izmestas laukā. - Dziļi ievilkusi elpu, Olivija pagrieza attēlu pret sevi un saņēmās, lai ielūkotos tajā ar bezkaislīgas vērotājas skatienu. Līdzība patiešām neticama, viņa nodomāja. Gandrīz vai šķita, ka tā ir Olivijas un trīsgadīgās Sāras fotogrāfija.

-     Dārgā, vai tiešām tu domā, ka es būtu atļāvusies izmest piemiņlietas? - Kellija pārmetoši teica. - Tās pieder tev. Viss gadiem ilgi glabājās bēniņos. Tur stāv arī tavas mantas - viss, kas palika tavā istabā pēc aizbraukšanas. Pati ar savām rokām visu sasaiņoju kastēs.

-     Patiešām…? - Pacēlusi acis no fotogrāfijas, Olivija nedroši pasmaidīja. - Nespēju ticēt, ka tu… pēc tam, kad tik neglītā veidā biju… aizlaidusies. Paldies. Un īpašs paldies par mātes fotogrāfijām. - Vēlreiz paraudzījusies attēlā, viņa atkal pievērsās Kellijai. - Domāju, ka man ir pienācis laiks tās aplūkot.

-      Olivij, apsēdies un kopā ar Kelliju mierīgā garā apskati tās visas. - Kīts piecēlās un atbrīvoja vietu šūpuļkrēslā. Kad Olivija mēģināja protestēt, viņš atvairīja iebildumus ar noraidošu rokas mājienu. - Vai tiešām tu domā, ka es uzticēšu pusdienu pagatavošanu Martai - kaut ari viņa ir lāga dvēsele? Neaizmirsti, ka kulinārijas jomā esmu īsts brīnumdaris.

Kaut arī šie vārdi izklausījās pēc joka, Olivijai radās iespaids, ka Kīts nebūt nejoko. Pietika atcerēties, ka Kīts savulaik bija ieguvis šefpavāra izglītību un viņi ar Deividu iepazinušies pirms aptuveni trīsdesmit gadiem, kad abi kopā strādājuši kādā Ņūorleānas restorānā: Kīts bija pavārs, bet Deivids - viesmīlis. Ar rokas mājienu norādījis uz brīvo vietu, Kīts nozuda durvīs. Savukārt Olivijai neatlika nekas cits kā visai negribīgi apsēsties šūpuļkrēslā un ķerties pie vecajām fotogrāfijām, kas neizbēgami uzvandīs atmiņas par sen mirušo māti.

Olivija nebija gatava šīm atmiņām. Jau viens vienīgs skatiens uz mātes seju attēlā bija izraisījis gluži vai fiziskas sāpes.

Tomēr vairs nebija kur sprukt, un Olivija izvilka no kārbas sudraba rāmītī ievietotu fotogrāfiju. Kāzu bilde: māte pieguļošā ziloņkaula krāsas līgavas tērpā, balti cimdotajā rokā - sārtu orhideju un frēziju pušķis. Līdzās, starojoši smaidīdams, stāv Džeimss Arčers, augumā garš, gaišmatains un ļoti izskatīgs vīrietis, tērpies tumšzilā uzvalkā ar pogcaurumā iespraustu orhideju. Pie viņu kājām sēž mazulīte sārtā, kruzuļotā kleitiņā, mazos, baltos zābaciņos ieautām pēdiņām un sīku rožu vainadziņu tumšajos, pūkainajos matiņos.

Šī mazulīte bija viņa, Olivija.

Apžilbinoši spilgtā atmiņu uzplaiksnījumā viņa atskārta, ka šī fotogrāfija kādreiz dižojusies goda vietā uz naktsgaldiņa pie mātes gultas. Olivijai atkal sāka reibt galva.

- Vai tu zināji, ka Džeimss iepazinās ar Selīnu, kad viņa strādāja "Ārčeru jahtu" būvētavā? - Kellija vaicāja.

Nespēdama parunāt, Olivija pakratīja galvu. Šķita, ka sudrabā ierāmētā fotogrāfija kļūst aizvien smagāka. Nolikusi to klēpī, viņa atbalstīja pakausi pret pīto krēsla atzveltni. Viņa atcerējās vecāku guļamistabu. Tā atradās viņas istabai pretējā vestibila pusē. Māte bija mitinājusies tur kopā ar savu viru, bet Olivija bieži vien rītos bija pārdipinājusi pāri vestibilam un iesprukusi gultā vecākiem pa vidu. Māte bija apskāvusi meitiņu, patēvs bija jokojis un smējies…

Guļamistabas sienas bija bāli sārtas. Sārtā bija Olivijas mīļākā krāsa. Gluži tāpat kā Sārai. Droši vien arī mātei, ja jau viņa bija piešķīrusi laulāto guļamistabai šo maigi sievišķīgo toni.

-     Tā ir patiesība. Selīna bija ieradusies Lendželā no Grandkeilo.

Kellija domīgi sarauca pieri. Olivija skaidri redzēja savā priekšā krustmātes seju, tomēr viņai šķita, ka raugās uz Kelliju caur stikla sienu. Olivija bija atslīgusi krēslā, dīvaini nespēcīgās rokas tik tikko skāra klēpī novietoto fotogrāfiju. Viņa jutās savādi nekustīga, itin kā ikviena kustība prasītu neiedomājami lielu piepūli. Droši vien viņas seja bija balta kā palags…

-    Vai vēlies dzirdēt visu patiesību, Olivij? Bet varbūt tomēr ne?

Ar lielām pūlēm Olivija sakustējās un pievērsa skatienu fotogrāfijai sudraba rāmītī. Māte izskatās tik jauna… vairākus gadus jaunāka nekā šobrīd Olivija. Viņa zina par māti tik maz…

Livija un es. Prātā iešāvās vārdi uzņēmuma otrajā pusē. Uzraksts šķita mājīgs un omulīgs.

Dzīve kopā ar māti bija mājīga un omulīga. Smieklu, mīlestības un sirsnības pilna dzīve.

Olivijas sirdī iedūrās dzelonis. Kaut arī atmiņas bija neskaidras un izbalējušas, tās izraisīja skaudru un skaidru emociju uzplūdu.

-    Protams, ka es to vēlos, - Olivija atbildēja. Balss šķita piesmakusi. Tomēr viņa saprata, ka vēlas uzzināt visu līdz pēdējam. Pēkšņi tas likās ārkārtīgi svarīgi.

Kellija līdzjūtīgi pamāja ar galvu.

- Tavu īsto tēvu es nepazinu, bet Selīna stāstīja, ka viņš esot nodarbojies ar garneļu zveju un pāris mēnešu pirms tavas piedzimšanas gājis bojā nelaimes gadījumā uz kuģa. Pēc tam tava māte bija nokļuvusi bezcerīgā situācijā - ne naudas, ne māju, ne darba, ne ģimenes, kas varētu sniegt atbalstu. Viņa ieradās Lendželā pie savas draudzenes, kas strādāja Ārčeru uzņēmumā par mēbeļu tapsētāju. Šī meitene palūdza Lielajam Džonam sameklēt darbu arī viņas draudzenei Selīnai Šenjē, un tava māte tika pieņemta darbā. Mans vīrs Maikls bija miris jau pirms vairākiem gadiem, un "Ārčeru jahtu" vadība bija pārgājusi nākamā vecākā brāļa - Džeimsa rokās. Tomēr arī Lielais Džons joprojām bija pie teikšanas, un tieši viņš bija tas, kurš pieņēma darbā Selīnu. Džeimss neprātīgi iemīlējās Selīnā. Viņam bija vienalga, ka Selīna nesa zem sirds cita vīrieša bērnu, ka viņa māte - piedod, dārgā, - uzskatīja tās par Selīnas aprēķina laulībām, ka viņš bija krietni vecāks par Selīnu. Jo viņš, raugi, bija iemīlējies līdz ausīm. Kad mazais - proti, tu - bija nācis pasaulē, Džeimss, tāpat kā iepriekš, apmeklēja nelielo namiņu Kokodraijas ielā, kur Selīna īrēja istabu pie kādas večiņas, viņš apgādāja zīdaini ar visu nepieciešamo un mēģināja pierunāt Selīnu apprecēties ar viņu. Beigu beigās viņa piekrita, un pēc trim mēnešiem bija kāzas. - Kellija pakratīja galvu. - Es domāju, ka Džeimsa māte Mārgerita gandrīz dabūja trieku. Tu taču atceries viņas neprātīgo lepnību! Atklāti jāatzīst, ka viņas abas ar Belindu gan pašā sākumā, gan arī pēc tam izturējās pret tavu māti gaužām nejauki. Man vienmēr licies, ka Belinda bija gluži vienkārši greizsirdīga uz Selīnu. Jo tava māte bija ļoti jauna un piemīlīga. Turklāt dedzīga un dzīvespriecīga. Domāju, ka tieši tāpēc Džeimss viņu tā mīlēja. Viņā verda neremdināmas dzīves alkas. Pēc apprecēšanās viņi dzīvoja ļoti laimīgi. Māte tevi dievināja, bet Džeimss pret meitu izturējās kā pret paša bērnu. Kad Selī- na nomira, viņa bēdas bija neaprakstāmas. - Aprāvusi stāstu, Kellija vainīgi palūkojās Olivijā, itin kā baidīdamās, ka pateikusi par daudz. Pēc mirkļa viņa kā atvainodamās turpināja: - Pēc viņas nāves Džeimss pavisam pārvērtās. Nezinu, vai tu atceries, kāds viņš bija pirms tam, bet pēc Selīnas nāves Džeimss pilnīgi noslēdzās sevī. Man toreiz šķita, ka viņš vēlas mirt, lai nāve viņu atkal savienotu ar Selīnu. Pēc pāris gadiem šī vēlēšanās piepildījās.

Kodīdama lūpu, Kellija brītiņu paklusēja. Abu sieviešu skatieni sastapās.

-    Olivij… mani joprojām moka sirdsapziņa, ka pēc Selīnas nāves tik maz esmu darījusi tavā labā. Bet tolaik vēl bija dzīva Mārgerita, tava vecāmāte, un es gluži vienkārši neuzdrošinājos pretoties viņas gribai. Tu taču atceries viņas raksturu! Viņa vēlējās uzaudzināt tevi atbilstoši saviem priekšstatiem par to, kādai jābūt īstai dāmai, un viņai izdevās Džeimsu pilnīgi pakļaut savai gribai. Džeimss bija viņas dēls, un pēc Selīnas nāves vairs nekad neuzdrošinājās pārkāpt mātes nospraustās robežas. Viņi abi izturējās pret tevi pārāk skarbi un… bez mīlestības. Kad Selīna… atceries, ka tu savai mātei biji viss. Pēc viņas nāves tev droši vien bija ļoti smagi. Kad par to domāju, man atliek vien nožēlot, ka nemēģināju tev visiem spēkiem palīdzēt šajā grūtajā laikā.

-     Lūdzu, nevajag sevi šaustīt! - Olivija satvēra krustmātes roku. Āda šķita sausa un plāna kā papīrs. - Tu vienmēr esi izturējusies pret mani ļoti mīļi, pat tad, kad nebiju to pelnījusi. Uzskatu, ka tu darīji visu, kas bija tavos spēkos.

-    Bet ar to nepietika. Kaut es būtu spējusi vairāk! - Kellija greizi pasmaidīja un saspieda Olivijas roku. - Slimība piespiež cilvēku pārdomāt dzīvi un izsvērt visu paveikto un nepaveikto. Nepaveiktais kremt visvairāk. Man vajadzēja apprecēties otrreiz, dzemdēt bērnus… Un daudz labāk izturēties pret tevi.

-    Krustmāt… - Saklausījusi vecākās sievietes balsī sāpīgu nožēlu, Olivija sakļāva delnas ap Kellijas plaukstu. - Reizēm man šķiet, ka dzīve rit saskaņā ar savām noteiktām likumībām un nav īpašas nozīmes tam, ko mēs darām vai nedarām. Ja man nebūtu bijusi tik dumpīga daba, es nemūžam nebūtu aizmukusi no mājām ar Ņūvolu. Bet tad arī man nebūtu Sāras, un viņa ir vislabākais, ko dzīve man dāvājusi. Es nenožēloju nedz viņas piedzimšanu, nedz arī jebkuru savu soli, kas pie tās noveda.

-     Priecājos, ka tu to uztver šādi, dārgā. Tas man liek justies daudz labāk. - Kellija pasmaidīja, bet viņas lūpas drebēja un acis pildījās asarām.

Baltā "Mazda Miata" ar nolaistu jumtu aiztraucās garām kokiem un dzīvžogiem, kas iezīmēja īpašuma robežu un, riepām kaucot, iegriezās piebraucamajā ceļā. Kad automobilis nozuda aiz mājas, Kellija samirkšķināja acis, nošņau- kājās un, palaidusi vaļā Olivijas roku, negaidīti veikli piecēlās.

-     Raudulīgs sentiments neko labu nedod, vai ne? Atbrauca Melorija ar Hloju. Iešu iekšā un apjautāšos, kā viņām veicies ar iepirkšanos. Kad esi gatava, pievienojies mums.

-      Norunāts. - Olivija palika sēžam un noraudzījās krustmātei pakaļ. Uzzinājusi par Kellijas slimību, viņa bija nemitīgi prātojusi, kas īsti slēpjas aiz viņas mundri ironiskās attieksmes pret ļauno kaiti. Tagad, kad Olivija bija ieskatījusies sāpju, baiļu un nožēlas bezdibenī, ko maskēja Kellijas lietišķā izturēšanās, viņas cieņa pret krustmāti auga augumā. Kellija izturējās pret vēzi tāpat, kā bija izturējusies pret ikvienu likteņa triecienu savā dzīvē, - gluži vienkārši viņa turpināja dzīvi. Olivija uzskatīja, ka tā ir īsta drosme un vīrišķība.

Lietus bija pierimis, bet debesīs joprojām drūzmējās pur- purkrāsas mākoņu kalni. No visām dzegām pilēja ūdens lāses, un šī skaņa Oliviju nomierināja. Dziedāja putni, dūca kukaiņi. Zālienā starp izgarojumu vāliem vīdēja sudrabainas lietusūdens lāmas. No krūmiem iznākušie pāvi pastaigājās pa zālienu un kāri knābāja sliekas, kas pēc lietus bariem vien bija izlīdušas virs zemes. Juzdama zem pirkstiem klēpī noguldītās fotogrāfijas vēso stiklu, Olivija laiski vēroja krāšņos putnus. Viņai sakustoties, šūpuļkrēsls ik reizi paklusām iečīkstējās, un ari šī skaņa nezin kāpēc viesa viņā apbrīnojamu mieru.

Pēc brīža Olivija uzmanīgāk papētīs brūnās kārbas saturu, bet pašreiz viņai pietika ar to, ka viņa elpoja un bija dzīva.

- Es tevi ienīstu, ienīstu, ienīstu! - Kliedzieniem sekoja plīstošu stiklu šķindoņa. Olivija satrūkās un paraudzījās apkārt. Durvis tika atrautas, un pa tām izdrāzās Hloja. Iekams tās aizcirtās, Hloja bija paguvusi šķērsot lieveni un, visā galvā kliegdama: "Es tevi ienīstu!" - nesās lejā pa kāpnēm tādā ātrumā, it kā viņai dzītos pakaļ izsalkušu vilku bars.

Iekams Olivija paguva pakustēties un pavērt muti, lai meitēnu aizkavētu, Hloja, gaišajiem matiem plīvojot, viegli kā stirna pārjoņoja pār zālienu un aiztraucās pa taku, kas veda uz ezeru.

24. nodala

-    Hloja Ārčere, TOi.fr NAc atpakaļ! - Pa durvīm izšāvās Melorija, kas šobrīd nebija savā labākajā izskatā. Elegantā frizūra bija slapja un pieplakusi pie galvas, ūdens no matiem pilēja uz mēļās linauduma kleitas, kura jau tā bija bagātīgi aplieta ar ūdeni. Melorijas seja bija pietvīkusi sarkana, acis meta zibeņus.

-    Hloja Ārčere! - Durvis ar sparu aizcirtās, un Melorija pietraucās pie margām, aurodama nopakaļ bēgošajai meitenei. Hloja izlikās nedzirdam un pēc pāris mirkļiem, sasniegusi klintī izcirstos pakāpienus, nozuda aiz kraujas.

Sažņaugusi dūres, Melorija uz mirkli sastinga, bezspēcīgi noraudzīdamās viņai pakaļ. Tad apsviedās uz saviem augstajiem, smilškrāsas kurpju papēžiem un pēkšņi pamanīja, ka nav viena.

-     Savu mūžu neesmu sastapusi briesmīgāku bērnu, - Melorija noņurdēja caur sakostiem zobiem. Abu sieviešu skatieni sastapās.

Durvis atvērās vēlreiz, un verandā iznāca Kellija. Me- lorijas niknumā kvēlojošais skatiens pievērsās viņai.

-     Melorij, man ļoti žēl! - Kellija nekavējoties iedūdojās, steigdamās pie nākamās vedeklas. - Dārgā, Hlojai nevajadzēja tā rīkoties, bet…

-     Nekādus "bet"! - Melorija joprojām runāja caur sakostiem zobiem. - Viņa nedrīkstēja tā darīt, un punkts! Mest man ar vāzi tikai tāpēc, ka es parādīju žurnālā līgavas māsas kleitu, kurā, manuprāt, viņa izskatītos burvīgi! Ja es nepa- gūtu pieliekties, viņa būtu mani nositusi! Šim bērnam vajadzīga profesionālu psihiatru uzraudzība!

-    Melorij, tā tas nav, viņa vēl ir bērns, turklāt nesen pārdzīvojusi grūtus laikus…

Kamēr Kellijas rokas bez redzamiem panākumiem plivinājās ap Melorijas samirkušajiem matiem un tērpu, Me- lorijas plakstiņi uz mirkli sakļāvās. Viņa atvēra acis tikai pēc tam, kad vairākas reizes bija dziļi ievilkusi elpu.

-     To es ļoti labi saprotu, - Melorija ierunājās rāmākā tonī. - Ticiet man, Kellij, es patiešām pūlos izturēties iejūtīgi. Cenšos sadraudzēties ar viņu. Pēdējās nedēļās esmu pilnīgi pārkārtojusi savu darba grafiku, lai varētu pēc iespējas biežāk būt kopā ar viņu. Esmu vedusi Hloju uz klavierstundām, tenisa un peldēšanas nodarbībām. Šo pēcpusdienu es atcēlu pusmiljonu vērta īpašuma izrādīšanu Batonrūžā, lai mēs varētu sapirkt visu skolai nepieciešamo. Esmu pūlējusies visiem spēkiem, Kellij.

-     Es zinu, dārgā. - Kellija pār Melorijas plecu sastapa Olivijas skatienu un pacēla acis pret debesīm. Tad atkal mierinoši iedūdojās: - Vispirms izžāvēsim matus un tērpu un pēc tam padomāsim, ko iesākt turpmāk. Tik pēkšņi tikt pie pameitas - tas nemaz nav vienkārši…

Kellijas acis, kas vēlreiz sastapās ar Olivijas skatienu, bez vārdiem pauda lūgumu pēc palīdzības. Atskārtusi, ka viņu lūdz sameklēt Hloju, Olivija pamāja ar galvu. Kellijas skatienā pazibēja atvieglojums, un viņa kopā ar saniknoto Meloriju iegāja mājā.

Rūpīgi ievietojusi ierāmēto fotogrāfiju kārbā pie pārējām, Olivija devās lejā pa kāpnēm. Viņa kustējās visai negribīgi. Galu galā Hloja taču nebija viņas meita, toties grūti audzināms bērns gan. Kāpēc Kellija bija iedomājusies, ka Olivija tiks ar viņu galā, ja reiz to nespēja viņas miesīgais tēvs, vecāmāte un nākamā pamāte?

Nūjā, šajā brīdī mājās nebija neviena cita, kas varētu doties meklēt Hloju, turklāt Olivija bija uzkrājusi zināmu pieredzi bērnu audzināšanā, jo pati bija astoņus gadus vecas meitas māte. Nevarētu gan teikt, ka Sāra kaut mazliet līdzinātos šai nerātnei. Viņa savā mūžā nebija pastrādājusi nevienu negantību.

Pati Olivija gan. Viņa pēkšņi atcerējās visas savas dusmu lēkmes, no kurām bija cietusi gan vecāmāte, gan Kellija, gan arī Sets. Atšķirībā no Olivijas Sāra nekad tā nebija uzvedusies.

Bet kāpēc? Sasniegusi kraujas malu, kur viņas ar Sāru pirmo reizi bija noraudzījušās uz Lendželas plantāciju, Olivija, neko neredzošu skatienu vērdamās sudrabotajā ezera spogulī, ko ieskāva gleznainu, mēļu ūdens hiacinšu loks, izdarīja pārsteidzoši svarīgu atklājumu.

Hloja bija dēvējama par "grūti audzināmu" - tas vēl bija maigi teikts -, un Olivija gan viņas vecumā, gan arī vēlāk bija gluži tāda pati.

Jo viņai bija licies, ka neviens viņu nemīl. Šī atskārta līdzinājās elektriskās strāvas triecienam, un Olivija manīja, ka kuņģī sagriežas viegls nelabums. Tieši tā. Pēc mātes nāves Olivija vairs nekad nebija jutusies mīlēta.

Hloja uzvedās neciešami tieši tāda paša iemesla pēc.

Klintī izcirstie pakāpieni bija slapji, un Olivija no pieredzes zināja, ka slapji tie ir ļoti slideni. Piesardzīgi nokāpusi lejā, viņa tikpat apdomīgi laipoja uz priekšu pa dubļu un peļķu klāto taku, kas veda uz ezeru. Olivijai ienāca prātā teksts no kādas Indianas Džonsa piedzīvojumu filmas: "Čūskas? Kāpēc tieši čūskas?" Viņa greizi pasmaidīja. Hlo- ja taču varēja aizdrāzties uz jebkuru debespusi. Kāpēc viņa izvēlējās tieši ezeru?

Tāpēc, ka tāda ir dzīve. Lai cik dedzīgi cilvēks vēlas aizbēgt, lai cik bieži līkumodams nogriežas aiz jauniem un jauniem stūriem, beigu beigās viņš attopas, ka nonācis atpakaļ pie sevis paša.

Olivija izdzirdēja meitenes šņukstus, pirms bija sasniegusi viņas slēptuvi. Protams, Olivija zināja, kur meklēt. Ikviens bērns, kas dzīvojis Lendželas plantācijā, zina slēptuvi zem klints pārkares. Par alu to īsti nevarēja dēvēt, drīzāk par paprāvu iedobumu stāvās klints sienā. Aptuveni piecas pēdas dziļš un sešas pēdas plats padziļinājums ar robotu un izliektu "jumtu", kas slējās vismaz divpadsmit pēdu augstumā. Bet vislielāko jaukumu šai vietai piešķīra biezi saaugušie vīnogulāji. Cieši savijušās stīgas aizsedza ieeju kā košzaļš aizkars. Nezinātājs nemūžam neatrastu šo slēptuvi.

Noskaidrojusi Hlojas atrašanās vietu, Olivija apstājās un pārdomāja turpmāko rīcību. Patlaban Hloja nespēs paciest nedz līdzjūtību, nedz pamācības. Šādā noskaņojumā jebkura tuvošanās tiks uztverta kā ielaušanās.

Tātad to nedrīkstēja darīt.

Ieklausīdamās meitenes šņukstos, Olivija ķērās pie darba. Savākusi nelielu kaudzīti žagaru un akmentiņu, viņa sāka kaut ko meistarot tieši iepretī alas ieejai.

Turklāt viņa iedziedājās.

Olivijai nebija nedz dzirdes, nedz dziedamās rīkles. Viņa to zināja no tiem laikiem, kad, mācīdamās Svētās Terē- zas skolas septītajā klasē, piedalījās gadskārtējā skolas koncertā un galīgi izgāzās. Taču patlaban pareizs meldiņš nebija svarīgs. Šobrīd viņa vēlējās piesaistīt viena ļoti nelaimīga bērna uzmanību, turklāt tā, lai šim bērnam nerastos aizdomas, ka tas tiek darīts ar nolūku.

"Džimijs graudus sēja…" Olivija klusītiņām iedungojās. Viņa paguva izdziedāt vēl pusduci citu dziesmiņu, iekams līksma piedziedājuma vidū sajuta belzienu pa plecu. Par smalkjūtīgu tādu žestu nevarēja nosaukt, bet pieklājības robežas arī nebija pārkāptas.

Aprāvusi dziesmu, Olivija pavērās pār plecu ar "neviltota" izbrīna izteiksmi sejā.

-     Ā, tā esi tu, Hloja, sveika! - viņa teica, izlikdamās, ka neredz meitenes pietūkušās acis, saraudāto seju un joprojām drebošo apakšlūpu, ka nezina, kas pirms neilga brīža norisinājies mājās.

-    Ko tu te dari? - Tonis bija īgns un kašķīgs, varbūt pat naidīgs. Skatiens kā piekalts kavējās pie neliela, četrstūraina veidojuma, ko Olivija bija sameistarojusi no akmeņiem un mālainajiem dubļiem.

-     Lieku mājiņai jumtu, - Olivija atbildēja, kārtodama žagariņus tā, lai to gali krustotos pār horizontāli novietotu resnāku stibu topošā jumta vidū.

-    Bet ko tu būvē?

Pagrābusi krietnu riekšavu dubļu, Olivija izlīdzināja tos pār krusteniski saliktajiem zariņiem. Viņas rokas bija dubļainas gandrīz līdz elkoņiem, un kāda dubļu piciņa bija trāpījusi arī uz vaiga. Sīkumi, Olivija nodomāja, riskēdama uzlūkot Hloju vēlreiz. Bērns vēl reizi pa reizei nošņaukājās, tomēr izskatījās ļoti ieinteresēts.

-    Feju namiņu.

-     Feju namiņu? - Balss pauda neizmērojamu nicinājumu.

-    Mhm. Kad biju maza, būvēju tādas vienā gabalā. Pēc lietus ir vislabākais laiks. Vieglāk būvēt, ja zeme ir slapja, un mitrā laikā apkārt lidinās vairāk feju.

-    Tādu feju vispār nav. - Ja vārdiem būtu svars, šoreiz nicinājuma smagums būtu pieplacinājis Oliviju pie zemes.

Viņa paraustīja plecus.

-    Kā tu zini?

-    Zinu, un viss. To zina visi.

Turpinādama ņemties ap namiņa jumtu, Olivija vēlreiz paraustīja plecus.

-     Kad man bija astoņi gadi - gluži tāpat kā tev -, man bieži vien klājās ļoti grūti, un tādos brīžos es vienmēr būvēju feju namiņus, turklāt tā, lai tos varētu redzēt no manas istabas loga. Pēc tam gulēju un gaidīju, kad ieradīsies fejas. Viņas vienmēr atlidoja.

-    Fejas? - Vienā vienīgā vārdā Hloja prata ietvert veselu jūru skepses.

-     Nu labi, - Olivija piekāpās, - kaut kas tomēr atlidoja. Savām acīm redzēju, ka sīkas gaismiņas šaudās iekšā un ārā pa feju namiņa logiem.

-     Tie bija tikai jāņtārpiņi! - Hloja ļaunā priekā iesaucās.

-    Varbūt, - Olivija piekrita, pabeigdama darbu un slaucīdama rokas mitrajās lapās. - Tomēr es iztēlojos, ka tās ir fejas.

-    Kaut ko iztēloties ir tīrais stulbums.

Pakratījusi galvu, Olivija piecēlās un lepni aplūkoja savu veikumu. Takas malā pacēlās no akmeņiem, dubļiem un žagariņiem būvēts, aptuveni pēdu augsts namiņš.

-    Iztēle ir varena balva, Hloja. Ar iztēli cilvēks spēj just, iegūt un izdzīvot. Es mēdzu iztēloties, ka spēju lidot. Gulēdama zālē aiz mājas, raudzījos pāri slīdošajos mākoņos un iztēlojos, ka spēju uzlidot augstu jo augstu… - piepeši Olivija saminstinājās, aptvērusi, ka devusi vaļu sen aizmirstām izjūtām, bet tad viņas balss atmaiga, - …un apciemot debesīs savu mammu.

Cik ļoti Olivija toreiz vēlējās, lai iztēles rotaļa kļūtu par īstenību!

-         Cik tev bija gadu, kad nomira tava mamma? - Aizmirsusi asaras un niknumu, Hloja ar neviltotu interesi uzlūkoja Oliviju.

-    Seši, - viņa atbildēja, mēģinādama atbrīvoties no mulsinošām izjūtām, ko izraisīja iespēja atkal paraudzīties uz pasauli ar sešgadīgās Olivijas acīm. Šobrīd taču bija jātiek galā ar Hlojas likstām.

-     Man arī bija seši gadi, kad mamma apprecējās otrreiz, - Hloja teica, un viņas lūpas atkal sāka drebēt. - Tāpēc es tagad esmu šeit. Viņa mani vairs negribēja.

Hlojas acīs sariesās asaras. Instinkta mudināta, Olivija apskāva un piekļāva sev klāt raudošo bērnu. Bet tā bija aplama rīcība. Strauji atsvabinājusies no apskāviena, Hloja nikni paglūnēja uz Oliviju.

-    Kaut ko iztēloties ir gatavais stulbums! - viņa nokliedza, sašķobīdama seju. Pirms Olivija aptvēra, ko Hloja grasās darīt, viņas kāja sašķaidīja nule uzcelto feju namiņu. Pēc tam meitēns pagriezās un aizskrēja pa taku uz mājas pusi.

Arī labi, nodomāja Olivija, sērīgi aplūkodama sava roku darba bēdīgās paliekas; vismaz viņa aizdieba uz pareizo pusi.

Pacēlusi acis, Olivija atskārta, ka palikusi viena tur, kur vismazāk vēlējās būt, - divdesmit pēdu attālumā no ezera, kurā bija noslīkusi viņas māte. Lai gan viņa centās sev iestāstīt, ka satraukumam nav nekāda pamata, rīklē iespiedās krampjainu baiļu kamols.

Bēdz projām! Olivija skaidri saklausīja šos vārdus, kaut arī nesaprata, no kurienes tie skan. Ieklausīdamās viņa samirkšķināja plakstiņus. Skrien! Bēdz projām!

Labu bridi raudzījušies uz ezeru, Olivija beidzot visu saprata. Vārdi skanēja viņas prātā. Vēlu naktī, nākdama ar Sā- ru no autobusa, viņa jau bija dzirdējusi šīs balsis. Arī toreiz rēgu un spoku balsis nebija skanējušas no ezera rāmajiem ūdeņiem, no kokiem, zāles un mākoņiem.

Tā bija viņas baiļu valoda, un Olivija nolēma, ka pienācis laiks reizi par visām reizēm apklusināt šo balsi.

Nekustīgi stāvot, Olivija piespieda sevi pavērot ezeru. Lielā un dziļā ūdenskrātuve aizņēma vismaz divdesmit akru. Saule pamazām slīga uz rietu, tāpēc ūdeņi vairs nebija sudrabaini, bet gandrīz vai purpura sārtumā. Ūdens hiacintes veidoja loku gar robaino krasta līniju, līganie ziedi bija mazliet tumšākā purpurkrāsā, bet lapu sulīgais zaļums saplūda ar ūdenslēcu klājienu, radot iespaidu, ka puķes zied uz zemes, nevis ūdenī. Zaļo ozolu un nokaltušo ciprešu apveidi aiz ūdens klaida šķita līdzīgi dzīvām, vēja izpluinītām skulptūrām. Ap ezeru augošie koki bija greznoti ar garu, sudrabzaļu sūnu, kas nokarājās no izlocītajiem zariem kā paplukuši spalvu boa.

Skrien! Bēdz projām! Bija sacēlies vējš, atnesdams līdzi nepatīkamu smārdu, kas Olivijas atmiņās vienmēr atgādināja šo ezeru. Viņa neviļus nodrebēja, pēkšņi sajuzdama uz- vējojam saltu dvesmu. Nebija viņas varā atgaiņāt bailes. Ezers… Visbriesmīgākajos nakts murgos viņu allaž bija vajājis šis ezers.

Bet viņa vairs nebēgs projām. Šoreiz Oliviju stiprināja no jauna atgūtās atmiņas par māti. Viņa stāsies pretī bailēm, ko iedvesa spokainais ūdens klaids.

Bēdz projām, Olivij! Bēdz projām! Patlaban šķita, ka balsis skan skaļāk un uzstājīgāk, un šo vārdu nozīmību pastiprināja arī zaru čīkstoņa, lapu čaboņa un viļņu šļaksti. Mēļās negaisa tūces, kas atnesa pēcpusdienas lietusgāzes, bija pārtapušas maigi sārtos vakara mākoņos, kuri gausi peldēja gaiši violetajās debesīs. Savukārt rietošā saule pēc apļveida un krāsas izskatījās kā apelsīnu saldējuma bumbiņa.

Dziļi ievilkusi elpu, Olivija, nelikdamās ne zinis par brīdinošajām balsīm, nokāpa no takas. Līkumodama starp kokiem, klupdama uz ciprešu saknēm, pīdamās krūmājos, viņa apņēmīgi devās uz ezera pusi. Olivija bija nolēmusi nostāties pašā ūdens malā, kur vilnīši varētu nolaizīt viņas kurpju purngalus, ieskatīties acīs savām bailēm un tādējādi tās uzvarēt. Viņa vairs nevēlējās nodrebēt šausmās ik reizi, kad redzeslokā patrāpās ezers.

Olivija! Balsis no ezera kliedza, lai viņa netuvojas, lai netraucē šo mieru. Olivija izgāja no koku paēnas un spēra pirmo soli dūņainajā, akmeņainajā ezermalā. Vēl viens solis - un viņa būs sasniegusi mērķi.

Dīvainā kārtā Olivija acumirklī iegrima līdz potītēm dūņās. Viņa apjukusi palūkojās uz leju - iesāļais ūdens jau skalojās ap stilbiem.

Piepeši kāda plauksta satvēra Olivijas roku un ar negantu spēku parāva viņu atpakaļ.

25. nodala

Izbailēs iekliegdamās, Olivija bez vārda runas būtu ie- vēlusies uz pēcpuses dūņās, ja spēcīgas rokas nebūtu viņu uztvērušas un pieturējušas.

-    Velns parāvis, ko tu šeit dari? - Pagriezusi galvu, cik nu tas bija iespējams tādā neērtā pozā, Olivija atklāja, ka tās ir Seta rokas. Viņa skatiens bija drūms, kuplās, taisnās uzacis niknumā savilkušās kopā, skatiens bargi urbās viņai sejā. Sets izskatījās vienlaikus dusmīgs, izbrīnīts un izbiedēts.

-    Ko es šeit daru? - Olivija juta, ka izbailes pagaist tikpat pēkšņi kā radušās. - Labāk pasaki, ko tu pats šeit dari! Tā piezagdamies, tu mani nobiedēji!

Olivija apjēdza, ka visai grūti ir paust pienācīgu sašutumu, ja pēcpuse šūpojas sešu collu augstumā virs dūņām un rokas, kas tur viņu zem padusēm, ir vienīgais glābiņš, lai neiekristu dūņās visā garumā.

-        Vai tad tu nedzirdēji, ka es tevi saucu? Kliedzu pilnā kaklā, bet tu devies uz priekšu kā apmāta. Pa taisno tajā nolādētajā ezerā, it kā tu grasītos… Ko tu gribēji darīt?

Seta elpa bija saraustīta, it kā viņš būtu skrējis, bet zeltaini brūnais iedegums nespēja nomaskēt dusmu tvīkumu. Sets bija apbrīnojami izskatīgs no jebkura redzespunkta - par raugoties atmuguriski no gandrīz vai horizontāla stāvokļa. Kaut ari viņa skatiens bija nikns, lūpas cieši sakniebtas un uzacis savilktas, Olivija piepeši juta, ka augums atsaucas uz viņa tuvumu. Šādā situācijā tas nudien bija smieklīgi, turklāt pilnīgi nepieļaujami. Dieva dēļ, tas taču Sets! Viņa nedrīkst ļaut vaļu nepiedienīgām fantāzijām.

-    Es tev prasu, ko tu grasījies darīt? - Vārdi skanēja tik skarbi, ka Olivijas acis iepletās. Viņa atskārta, ka viņas rīcība Setu izbiedējusi un tāpēc viņš tagad ir tik dusmīgs.

-     Es mēģināju pārvarēt savas bailes no ezera, - Olivija atzinās mazliet piekāpīgākā tonī. - Un ko tu domāji - ka es grasos slīcināties, vai?

Olivija bija mēģinājusi pateikt šos vārdus ironiski, tomēr Seta acīs uzzibsnījušās uguntiņas apliecināja, ka viņa trāpījusi desmitniekā.

-    Tu tā domāji, vai ne? - Olivija iesmējās, bet tūdaļ apjēdza, ka Sets ar prieku ļautu viņai ievelties dūņās. Sakniebis lūpas, ar niknumā satumsušu skatienu viņš strauji uz- slēja Oliviju stāvus un palaida vaļā, tiklīdz redzēja, ka viņa stingri nostājusies uz kājām.

-    Nākamreiz, kad sadomā pabradāt, paņem kādu līdzi. Klīst gar ezermalu vienatnē ir gatavais stulbums. - Viņa seja sašķobījās dusmās un pretīgumā. - Tu mūžīgi sagādā vienas vienīgas nepatikšanas!

Olivija sekoja viņa skatienam. Izrādījās, ka arī Sets līdz potītēm iestidzis glumajās dūņās. Turklāt viņš bija tērpies elegantā, tumšzilā uzvalkā un baltā kreklā, ar sarkanu kaklasaiti. Droši vien kājās viņam bija dārgi apavi, bet tos patlaban klāja bieza netīrumu kārta.

-      Mīļo stundiņ, - Olivija nomurmināja, kad viņu skatieni sastapās, un gandrīz pret savu gribu plati pasmaidīja. - Goda vārds, esmu tev ļoti pateicīga. Es nejokoju.

-     Nākamreiz slīksti vien mierīgi nost. - Viņa tonis bija tik skābs, ka Olivija sāka smieties. Sets rādīja drūmu seju, tomēr galu galā arī viņa lūpu kaktiņi izliecās smaidā. - Oli- vij, tu laikam esi driģenes saēdusies.

-    Pateicos, ser.

Piesardzīgi pagriezies uz krasta pusi, Sets izvilka no lipīgajām dūņām notašķītu kāju - no tās tecēja netīri strautiņi. Šo operāciju pavadīja čāpstinoša skaņa un sapuvušu olu smaka. Paspēris soli uz krasta pusi, viņš atkārtoja to pašu ar otru kāju. Vēl solis - un Seta labā kāja jau atradās sausumā, toties kreisajai nepaveicās. Pēdējo reizi izvilkdams to laukā no šķidrajiem dubļiem, Sets nolamājās, un Olivija pamanīja, ka viņš pazaudējis kurpi.

-     Mīļo stundiņ, - viņa atkārtoja, saprazdama, ka tie nu nav īstie vārdi, tomēr ātrumā nespēdama izdomāt ko piemērotāku. Kad viņu skatieni atkal sastapās, Olivija bezpalīdzīgi iesmējās. Sets neteica ne vārda, bet viņa seja bija apmākusies drūma kā negaisa mākonis. Lādēdamies pagriezies atpakaļ, viņš iebrida dūņās un noliecās, lai sameklētu kurpi. Olivija pa to laiku bija saviem spēkiem izkūņojusies uz cieta pamata. Viņas kurpes gan nebija nomukušas, kaut gan kājas bija netīras līdz ceļgaliem. Olivija pagriezās, lai uzmestu aci Setam. Uz kailā stilba uzlaidās moskīts, un viņa to izklaidīgi nosita. Domas un skatiens bija pievērsti Setam. Atradis kurpi, viņš iztaisnojās; vīrieša kustības saglabāja atlētisku grāciju, kaut arī viņš bija pāri potītēm iestidzis muklājā. Kāds lielisks augums… Olivija atkal bija spiesta sevi apsaukt. Galu galā, pavērojot Seta pūliņus, viņa gribēja tikai drusku uzjautrināties.

Viņa uzvalka piedurkne līdz pat elkonim bija aplipuši ar dubļiem un dūņām, no laimīgi atrastās kurpes tecēja ūdens, ap galvu griezās moskītu un odu mākonis. Kad Sets sasniedza sausu pamatu, ar brīvo roku gaiņādams insektus un nikni zem deguna lādēdamies, bija pilnīgi skaidrs, ka viņš tik tikko valdās.

Olivija viņam uzsmaidīja.

-     Es nācu meklēt Hloju, - Sets ierunājās, pasperdams vēl divus soļus un gluži vai pienaglodams Oliviju pie zemes ar skatienu. Viņa vairs neuzdrošinājās smieties. - Vai tu viņu sastapi?

Olivija piesardzīgi pamāja ar galvu, prātodama, cik daudz Setam ir zināms par meitas grēkiem. Droši vien pietiekami, ja jau viņš nācis Hloju meklēt.

-    Mēs mazu brītiņu parunājāmies, un tad viņa aizskrēja… es domāju, ka viņa aizskrēja uz mājām.

Nicīgi nosprauslojies, Sets nometa zemē kurpi un pamēģināja iedabūt tajā pēdu. Apavi, tāpat kā bikšu staras, bija izmirkuši un notašķīti.

-    Viņa svieda Melorijai ar puķu vāzi.

-    Zinu.

Seta skatiens nesolīja Hlojai nekā laba.

-    Nezinu, vai man vajadzētu viņu kārtīgi nopērt vai arī aizvest pie psihiatra. Melorija uzskata, ka labāks būtu otrais variants. - Iedegušajā sejā negaidītā smaidā pazibēja balti zobi. - Vismaz tā viņa apgalvo. Tomēr man šķiet, ka Hloja pelnījusi pamatīgu pērienu.

-    Set, tu taču to nedomā nopietni!

-    Tev tā šķiet? - Viņa izskats nesolīja neko labu.

Brienot pa krūmiem uz taciņas pusi, Sets pastiepa roku

atbalstam. Slapjais un saltais pieskāriens iztrūcināja Oliviju, un viņa platām acīm pavērās uz savu ceļabiedru.

-    Piedod, - viņš atvainojās, atvilkdams roku. Acīs pazibēja zobgalīgas uguntiņas. - Starp citu, mums šovakar ir pilna māja viesu. Melorija un viņas māmiņa, Deivids ar Kītu, Čārlijs ar Belindu, Filips ar Koniju - Konija ir viņa sieva, jūs noteikti neesat pazīstamas tad vēl viņu bērni un Kāris. Ak jā, un Aira arī. Bet droši vien esmu kādu aizmirsis.

-    Žēlīgā debess, - Olivija satriekta noelsās.

-     Gluži manas domas. Vai vari iedomāties, kā es jutos, kad pārbraucu mājās un uzzināju, ka meita atkal mūs apkaunojusi? Un tagad man jāsatiekas ar savu nākamo sievasmāti un jāpaskaidro, kāpēc es nostājos viņas priekšā purva velna izskatā. Tas patiešām būs īsti cienīgs nobeigums šai notikumu pārbagātajai dienai.

Iznākot no biežņas un sperot soli uz labi iemītās takas, Seta roka vēlreiz instinktīvi pastiepās, lai atbalstītu Oliviju. Šoreiz viņas skatiens laikus aizkavēja pieskārienu. Atvainodamies pasmaidījis, Sets atvilka slapjo un netīro roku. Olivija viņam pa priekšu sāka iet uz māju pusi.

-     Kāpēc šodien ieradušies tik daudz viesu? - viņa pavaicāja pār plecu. Ar acs kaktiņu Olivija pamanīja samīdīto feju namiņu, bet neko neteica - Sets jau tā bija pārāk nikns uz Hloju.

-    Čārlijs gribēja sasaukt ģimenes padomi, lai apspriestu Lielā Džona ārstēšanas iespējas. Bet Melorijas māte acīmredzot uzaicināta līdzi iepirkšanās braucienā, jo Melorija apgalvo, ka viņai esot vajadzīgs morāls atbalsts, lai spētu kontaktēties ar manu neaudzināto, izlaisto un kaprīzo atvasi. Protams, Melorija tobrīd bija mazliet zaudējusi savaldību. Esmu pārliecināts, ka patiesībā viņa tā nemaz nedomā.

-     Set. - Olivija negaidīti pagriezās un pastiepa roku, lai viņu apstādinātu. Paraudzījies uz sakaltušiem dubļiem klāto plaukstu, kas bija nogūlusies tieši uz sarkanās zīda kaklasaites, viņš ieskatījās Olivijai acīs. Seta sejas izteiksme acumirklī kļuva neizdibināma. Šķita, ka dusmas izplēnējušas, tikai nebija īsti skaidrs, kas stājies to vietā. Piemiegto acu skatiens, ielūkojoties vaļsirdīgajās Olivijas acīs, kļuva gandrīz vai skarbs. - Vai Hloja tev nevienu neatgādina?

Seta mutes kaktiņš komiski saviebās smaidam līdzīgā grimasē.

-    Lindu Blēru no filmas "Sātana izdzinējs".

-Set!

Viņš iesmējās.

-    Labi jau, labi, varbūt es patiešām šauju pār strīpu. Bet ko tu ar to domāji?

-    Viņa atgādina mani.

Seta acis iepletās izbrīnā.

-    Žēlīgā debess, Linda Blēra būtu labāks variants!

-    Set, es runāju nopietni!

-    Es arī.

-     Jauki! - Olivija apcirtās un apņēmīgi soļoja projām. - Ja jau tu esi tik ietiepīgs, ka nespēj uzklausīt citus…

-     Livij. Livij! - Sets satvēra Oliviju aiz pleciem, lai piespiestu viņu apstāties. Dubļainā plauksta bija gandrīz vai sausa, taču Olivijai tas vairs nelikās svarīgi, jo piepeši viņu pārņēma niknums. Sets neklausās un nekad nevienā nav klausījies! Viņam vienmēr šķiet, ka pats visu zina labāk…

-     Olivij… - Sets pagrieza Oliviju pret sevi, bet rokas no viņas pleciem nenoņēma. Acīs un lūpu kaktiņos vīdēja smaids. - Pagaidi, netrako. Kāpēc tev šķiet, ka Hloja līdzinās tev?

-     Hloja domā, ka neviens viņu nemīl - tāpēc! - Olivija nesaudzīgi izgrūda, nikni raudzīdamās Setam sejā. Viņa bija gribējusi izmantot saudzīgākus paņēmienus, tomēr no apziņas dzīlēm uzpeldējusī, ilgi slāpētā netaisnības izjūta lika aizmirst taktu un smalkjūtību.

Bija redzams, ka Setam šie vārdi ir ļoti nepatīkami. Uz mirkli vīrieša acis iepletās un rokas sāpīgi sažņaudza Olivijas plecus. Lūpas sašķobījās noraidošā grimasē.

-    Blēņas.

Tas ielēja eļļu ugunī.

-    Tu tā domā?

-    Jā. Ko tu ar to gribi teikt - neviens viņu nemīl? Es viņu mīlu, ari mana māte un…

-    Bet kā lai viņa to uzzina? Pavadījusi šeit veselu nedēļu, esmu redzējusi tikai to, ka tu, pat neiedomādamies par meitu, dodies uz darbu, uz slimnīcu vai vēl nezin kur, bet, paretam sastopoties ar Hloju, tu karo ar viņu vai arī lasi viņai morāli. Saki, kur tu šeit saskati mīlestības izpausmes? Krustmāte Kellija ir gatavais eņģelis, bet viņa ir pārāk slima, lai nodrošinātu Hlojai nepieciešamo uzmanību. Marta ir sajūsmā par Hloju, tomēr viņa ir tikai palīdze. Melori- ja… par viņu es neteikšu ne vārda. Bet māte - Hlojas māte - ir salauzusi bērnam sirdi, vienā mierā atsūtīdama viņu atpakaļ pie tevis. Set, tava meita jūtas pamesta. Viņai vajadzīgi nevis sodi, bet gan rūpes, laiks un uzmanība.

-    Blēņas!

-    Nav vis blēņas! Tā ir patiesība, tikai tu esi pārāk truls, lai to apjēgtu!

Viņi stāvēja aci pret aci. Lai saglabātu līdzsvaru, Olivija ar abām rokām turējās pie viņa žaketes atlokiem, savukārt viņa plaukstas bija cieši sagrābušas Olivijas delmus. Viņa tik tikko sniedzās Setam līdz zodam, tāpēc bija atmetusi galvu, lai nevairoties sastaptu viņa skatienu. Viņa juta spēcīgo roku tvērienu, draudus un dusmas, kas viļņiem izstaroja no spēcīgā ķermeņa, tomēr neatkāpās ne par collu.

Jo Olivija nemēdza atkāpties.

-     Sasodīts, tu pati neapjēdz, ko runā! - Sets caur zobiem izgrūda.

-    Bet tu gluži vienkārši neklausies! Tu nekad neesi klausījies! Tev vienmēr šķiet, ka visi kļūdās, tikai tu ne!

-     Atzīsties, vai tas, ko es teicu par Ņūvolu Morisonu bija kļūda? Nu? Vai tas bija aplam? Ja tu būtu klausījusi mani, nevis bez apdoma metusies gultā ar to nožēlojamo cilvēciņu…

-     Aizveries! Set Arčer, aizveries! - Olivija iekliedzās.

Zaudējusi savaldību,viņa atsvabināja roku un iecirta viņam pamatīgu pļauku. Seta galva salīgojās, bet sitiena troksnis nedabiski skaļi atbalsojās vakara klusumā. Olivijas plauksta smeldza. Acumirklī nožēlodama izdarīto, Olivija spēja vienīgi bezpalīdzīgi noraudzīties, kā uz Seta vaiga aizvien košākā sārtumā iezīmējas viņas delnas kontūras, bet skatiens, kļūdams aizvien negantāks, gandrīz vai izurbjas viņai cauri.

Šis pliķis bija baisa atskaņa no viņu pēdējā strīda pirms Olivijas aizbēgšanas ar Ņūvolu. Arī toreiz uz Seta vaiga bija degusi Olivijas cirsta pļauka.

- Ej ellē! - viņa satriekta nočukstēja un mēģināja atsvabināt ari otru roku. Seta tvēriens atslāba, bet Olivija labi zināja, ka viņai neizdotos izrauties, ja Sets nevēlētos laist viņu vaļā. Lepni izslējusi galvu, Olivija aizsoļoja pa taku uz mājas pusi. Ja veiksies, varbūt viņai izdosies, neviena nemanītai, uzlavīties augšstāvā.

Bet gaišākajām cerībām nekad nav lemts piepildīties… Kad Olivija bija tikusi pa klinšaino taku līdz kraujas virsotnei, izrādījās, ka visa sabiedrība sapulcējusies verandā, lai patīksminātos par saulrietu un iebaudītu aperitīvus. Izdzirdot balsu murdoņu un smieklus, viņas soļi kļuva gausāki. Olivija apsvēra domu dzīvžoga aizsegā nemanītai tikt līdz sētaspuses durvīm. Tomēr viņu kāds varēja pamanīt - kāds noteikti pamanīs, jo krūmi nemaz nebija tik biezi, - un tad Olivija nokļūs vēl muļķīgākā situācijā.

Tāpēc neatlika nekas cits kā vien izlikties, ka viss ir kārtībā - nav bijis nedz pārsteidzīgās ķildas, nedz mīcīšanās pa dubļiem, nedz balsu no ezera dzīlēm, nedz mēģinājuma nomierināt astoņgadīgu bērnu… un pēc iespējas bezrūpīgā gaitā soļot uz mājas pusi. Galu galā Olivijai izdevās apvaldīt spēcīgo emociju virpuli. Sasniedzot verandas kāpnes, viņas seju rotāja piemīlīgs smaids.

26. nodala

Ārčeru ģimene un viņu viesi bija iekārtojušies plašajā verandā - daži sēdēja, citi balstījās pret margām, vēl citi stāvēja kur nu kurais. Bet visi bez izņēmuma ar lielu interesi vēroja Olivijas uznācienu.

Šis nebija piemērots brīdis nokļūšanai sabiedrības uzmanības centrā - Olivija bija netīra, sasvīdusi un nikna, moskītu sakostiem stilbiem un dubļiem apkaltušām kājām, džinsu šorti un dzeltenais krekliņš bija nosmulēti, turklāt vairākumam vērotāju tie droši vien izskatījās pārāk apspīlēti.

Tomēr atpakaļceļa nebija.

- Olivij! Tu nāc kā saukta! Tūdaļ vakariņas būs galdā. - Kīts, kurš sēdēja uz kāpņu margām, sveicināja Oliviju, līksmi paceldams pret viņu pusizdzerto glāzi. Deivids, stāvēdams turpat līdzās, vispirms domīgi nopētīja jauno sievieti no galvas līdz papēžiem un tikai tad veltīja viņai līdzīgu žestu. Aiz viņiem no mājas iznestos krēslos bija apmetušies Čārlijs un

Aira. Pārtraukuši iesākto sarunu, abi vīrieši izbrīnīti raudzījās Olivijā. Čārlijs pamāja ar roku, bet Aira pasmaidīja.

Gar mājas stūri, spārdīdami futbolbumbu un līksmi klaigādami, zālienā izdrāzās četri gaišmataini, enerģiski un dzīvespriecīgi bērneļi. Pametusi pār plecu skatienu, Olivija lēsa, ka mazie ir vecumā no diviem līdz sešiem gadiem. Viņa nosprieda, ka tie droši vien ir Filipa bērni. Jocīgi, ka viņš jau ir precēts vīrs un četru bērnu tēvs.

-    Puikas, klusāk! - salicis delnas taurītē, iesaucās Filips, tomēr spēles skaļums nemazinājās. - Paklau, vai tu nevarētu viņus drusku nomierināt? - viņš vērsās pie padruknas, aptuveni trīsdesmit gadus vecas sievietes ar gaišbrūnu zēngal- viņu un apbrīnojami sirsnīgu smaidu. Tā acīmredzot bija Filipa sieva Konija, ar kuru Olivija vēl nebija pazīstama. Brālēna sieva sēdēja otrā šūpuļkrēslā blakus Kellijai, kura, nenolaizdama no Olivijas skatienu, patlaban cēlās kājās. Filips stāvēja viņām līdzās.

-    Lai taču bērni spēlējas, - Konija rāmi atbildēja un uzsmaidīja Olivijai, kas nekavējās ar atbildes smaidu. Filipa teikto Olivija nesaklausīja, jo pievērsās Kellijai.

-    Hloja pārnāca mājās pirms piecpadsmit minūtēm. Es uzsūtīju viņu augšā, - pačukstēja krustmāte. - Droši vien Sāra ir kopā ar viņu. Debestiņ, vai Sets bija briesmīgi nikns?

Olivija pamāja ar galvu.

-     Vai drīkstu atnest tev dzērienu, Olivij? - Pametis savu vietu līdzās brālim, viņām tuvojās Kāris. Olivija smaidīdama papurināja galvu. Bija skaidrs, ka Kārla uzmanības apliecinājumiem nav nekāda sakara ar radnieciskām jūtām. Olivijai gandrīz bija žēl, ka viņa nerod sevī atbalsi šai interesei. Jo agrāk viņš to sapratīs, jo mierīgāk būs ap sirdi viņiem abiem. Turklāt patlaban Olivija vairāk par visu vēlējās nokļūt savā istabā.

-     Ei, tu taču esi viscaur novārtījusies ar dubļiem! Tik sušķīgā skatā tev vajadzēja izmantot sētaspuses durvis! - Turēdama augsti piekrautu paplāti ar cepumiem, vīnogām un dzeltena siera šķēlītēm, Belinda, kas bija nostājusies verandas durvīs, veltīja Olivijai klaji nelabvēlīgu skatienu.

-     Liecies mierā, Belinda! - Kellija viņu klusām aprāja, nevēlēdamās pievērst šai vārdu pārmaiņai apkārtējo uzmanību.

-     Man patiešām nekaitētu pēc iespējas ātrāk tikt zem dušas… - Olivija sāka virzīties uz durvju pusi, cerēdama, ka Belinda atbrīvos ceļu.

-    Māt, lūk, arī Sets! Es taču tev teicu, ka viņš drīz būs klāt. - Melorija bija iekārtojusies šūpolēs, bet viņai blakus sēdēja visai līdzīga izskata gaišmataina, vecāka dāma, acīmredzot viņas māte. Melorija pielēca kājās, pietraucās pie margām un sāka dedzīgi māt ar roku. Droši vien viņa māja Setam. Satvērusi durvju malu, ko balstīja Belindas augums, Olivija neuzdrošinājās pamest skatienu atpakaļ. Atlika cerēt, ka plaukstas kontūra uz Seta vaiga bija paguvusi izbālēt. Citādi bail pat iedomāties, ko visa šī jaukā kompānija nodomās…

-     Paskat, arī viņš ir galīgi nojaucies ar dubļiem! - Belinda skaļā balsī iesaucās, joprojām aizšķērsodama Olivijai ceļu. Viņas ļaunais skatiens atkal ieurbās Olivijas sejā. - Nez, ko jūs abi tur darījāt?

Visu skatieni pievērsās Olivijai. Melorija ar savu māmiņu pievirzījās tuvāk, lai labāk saskatītu Olivijas vainas pierādījumus. Arī Kāris, uzlūkojis viņas dubļainos stilbus, drūmi sarauca pieri.

-    Cepām smilšu kūkas, - Olivija atbildēja, apveltīdama jauko kompāniju ar mīlīgu smaidu. Tad mazliet dzēlīgākā tonī vērsās pie Belindas: - Man patiešām jātiek dušā. Ja vien tu būtu tik laipna un palaistu mani garām…

Belindai nekas cits neatlika - viņa pakāpās malā. Lai Sets izskaidrojas ar viņiem pats, Olivija nodomāja, veikli ie- sprukdama pa durvīm iekšā.

Viņam droši vien bija izdevies samelot kaut ko visai ticamu, jo, atgriežoties no vannasistabas, Oliviju pārsteidza apbrīnojami bezrūpīgie Seta smiekli, kas plūda no viesistabas.

Olivija nosprieda, ka viņu lejā nenovilinās pat kārdinoši aromātiskais cālis pikantajā mērcē - spriežot pēc gardās smaržas, vakariņās tika pasniegts šis ēdiens. Marta nāca viņu meklēt, bet Olivija aizbildinājās ar galvassāpēm. Lāga dvēsele uznesa Olivijai ēdienu augšā. Ap desmitiem atnāca Sāra, kas bija paēdusi kopā ar Hloju bērnistabā. Kad meita bija nomazgājusies un noklausījusies ikvakara atmiņu stāstu, Olivija visbeidzot devās uz savu istabu un likās gultā. Viņa aizmiga, tiklīdz galva bija pieskārusies spilvenam.

Nav brīnums, ka viņa sapnī redzēja ezeru. Gluži tāpat kā pēcpusdienā, viņa atkal stāvēja krastā, un no ūdeņiem skanēja balss. Skrien! Bēdz projām! Bet šoreiz viņa zināja, kam pieder šī balss. Saucēja bija viņas māte - niecīga, tik tikko saskatāma figūriņa, kas ķepurojās mutuļojošu ūdeņu virpulī. Šausmās sastingusi Olivija redzēja, ka māte vēlreiz izkliedz brīdinošos saucienus un pēc tam pazūd zem ūdens. Neizprotamā kārtā Olivija skaidri zināja, ka Selīnu norāvusi dibenā kāda acīm nesaskatāma būtne.

Olivija pamodās, svīzdama aukstus baiļu sviedrus. Viņa vairākas minūtes gulēja nekustēdamās, pūloties apvaldīt trauksmaini auļojošo sirdi un pārliecināt sevi, ka ir drošībā. Sapnis bija šķitis tik reāls - bet tas taču patiešām atspoguļoja reālus notikumus! Viņa iepriekšējā dienā bija stāvējusi ezera krastā, iztēlojusies balsis, lūkojusies sen mirušās mātes fotogrāfijā.

Vai kāds brīnums, ja tas viss bija guvis atspoguļojumu šerminošos murgos? Būtu jābrīnās, ja tā nenotiktu.

Kaut arī šis secinājums bija neapstrīdami loģisks, sirdi joprojām māca bailes. Tās nepagaisa vēl ilgi pēc tam, kad Olivija bija sev iestāstījusi, ka tā baidīties ir smieklīgi un muļķīgi. Pagāja krietns brīdis, iekams viņa nomierinājās un aizmiga pa otram lāgam.

Pienākot rītam, Olivija bija atbrīvojusies gan no murga iespaida, gan no savām dusmām pret Setu. Pārdomājot vakardienas ķildu, viņu pārņēma kauns par savu uzvedību. Olivija bija iesaistījusies cīniņā, it kā joprojām būtu nesavaldīga pusaudze. Vai tad viņi abi galu galā nebija pieauguši cilvēki?

Pēcpusdienā, kad viņas ar Sāru meklēja papildinājumu pāva spalvu kolekcijai, Olivija prātoja, ka pirms aizbraukšanas tomēr derētu izlīgt ar Setu. Viņām bija jādodas projām nākamajā rītā. Tomēr labos nodomus izjauca Seta prombūtne - viņš nebija mājās visu dienu. Hloja bija ieslēgta savā istabā, viņai bija aizliegts skatīties televizoru un rotaļāties ar draudzenēm; tātad Sets nebija ņēmis vērā Olivijas vārdus - proti, bērnam, kas jūtas nemīlēts, vajadzīgas rūpes un mīlestība, nevis sodi.

Kāpēc Olivijai būtu jāuztraucas par to, ka viņi ar Setu šķirsies neizlīguši? Tas jau nebija nekas jauns.

Tomēr viņai tas kremta.

Ap vienpadsmitiem vakarā, kad Sāra blakusistabā gulēja saldā miegā, pie augstajām, stiklotajām durvīm atskanēja viegls klauvējiens. Izdzirdot šo skaņu, Olivijā modās neskaidrs satraukums. Viņa sastinga, turēdama rokās blūzi, ko bija gatavojusies likt ceļasomā, un labprāt izliktos nedzirdējusi klauvējienu. Viņai nepatika doma, ka viņas istabā var iekļūt no otrā stāva galerijas. Tas izraisīja vieglu nervozitāti.

Kādas muļķības! Pie durvīm taču noteikti klauvē kāds no ģimenes locekļiem. Pieejot pie loga un atvelkot aizkarus, Olivijas apņēmība guva atalgojumu - aiz durvīm stāvēja Sets. Bailes acumirklī nomainīja gandarījums, jo viņš tomēr bija atnācis, lai pirms Olivijas aizbraukšanas izlīdzinātu ķildas radītās nesaskaņas.

- Iznāc ārā, man ar tevi jārunā, - viņš klusi palūdza, kad Olivija bija atvērusi durvis.

Atskatījusies uz nesakravātajām ceļasomām, viņa paklausīja. Gan jau pagūs sakravāties vēlāk.

Ārā Oliviju apņēma nakts maigais siltums. Sets, neteikdams ne vārda, aizvēra aiz viņas stiklotās durvis. Tad veltīja Olivijai domīgu skatienu, acumirkli padarīdams viņu modru.

Varbūt Sets nemaz nebija nācis atvainoties, bet gan paziņot nelāgus jaunumus?

-     Kas noticis? - Olivija saspringtā balsī vaicāja. Viņa pazina Setu pietiekami ilgi - varētu pat teikt, ka visu savu mūžu, - tāpēc tūdaļ noprata, ka viņš nav ieradies, lai gluži vienkārši izlīgtu.

Vīrieša lūpas izliecās greizā smaidā.

-     Kāpēc tu nekavējoties nospriedi, ka kaut kas noticis? Vai es, tavuprāt, neesmu nekas cits kā vien sliktu ziņu pienesējs?

-    Uz to pusi ir.

-    Olivij, nāc apsēdies, es gribu ar tevi parunāt.

Viņi devās uz verandas tālāko galu, kur bija pāris šūpuļkrēslu un šūpoles. Sets pamāja ar roku uz vienu no krēsliem, un Olivija bez vārda runas ieņēma norādīto vietu. Sets neapsēdās līdzās, bet atbalstījās pret verandas margām viņai pretī.

No aizklātā loga krītošā vājā gaismiņa ļāva saskatīt, ka Sets nomainījis dubļiem notraipīto uzvalku ar saņurcītām haki krāsas biksēm un baltu T kreklu. Vaigus un zodu apēnoja krietni paaugušies bārdas rugāji, bet īsi apgrieztie mati bija sajukuši, it kā kāds - droši vien Melorija - būtu tos rotaļādamies bužinājis. Olivija atskārta, ka viņai tas nepavisam nepatīk. Bet tūdaļ sevi norāja, jo atzīties greizsirdībā nozīmētu atzīt, ka Sets viņai nav vienaldzīgs.

Un to nu viņa negrasījās atzīt.

Sets izskatījās noguris.

Kāds gan tur brīnums? Pulkstenis rādīja vēlu stundu, un arī Olivija bija nogurusi.

-    Kravājies? - Sets iedzēra malciņu no glāzes, ko turēja rokā. Klusinātajā gaismā glāze ar šķidrumu meta uz balti krāsotajām margām zeltainu atspīdumu.

-    Uzminēji. - Olivija juta, ka nakts skaistums kliedē sa- springtību. Viņa ieelpoja sausserža un magnolijas ziedu smaržu, ieklausījās kukaiņu korī un jūsmīgi noraudzījās majestātiskajās, tumšzilajās debesīs, kas bija nobērtas ar zvaigžņu tūkstošiem. Olivijas redzeslokā iekļuva arī Sets, kurš brīnišķīgi iederējās uz zvaigžņoto debesu fona. Bija godīgi jāatzīst, ka viņa klātbūtne tomēr ļoti nomierina. Par spīti visām pūlēm, Olivijas skatiens atkal un atkal atgriezās pie viņa, pakavējoties pie īsajiem, gaišajiem matiem, ko mēnessgaisma darīja platīnblondus, gludās, platās pieres, augstajiem vaigu kauliem un taisnā deguna, pie smaida, kas, tikko jaušams, rotājās lūpu kaktiņos, stingrajām zoda līnijām, platajiem pleciem un staltā auguma, ko īpaši izcēla naksnīgās debesis viņam aiz muguras. Seta acis patlaban šķita bezkrāsainas, bet, sastopot viņa skatienu, Olivija juta pazīstamo satraukumu.

Viņa apjukusi saprata, ka nespēj cīnīties ar šo apmātību.

Aizbraucot no Lendželas, viņa visvairāk skums pēc Seta.

Uzlūkojot Oliviju, viņa acis samiedzās. Zinādama, cik labi viņi viens otru pazīst, Olivija bažījās, ka Setam varbūt piemīt spēja lasīt viņas domas. Viņa steidza uzsākt sarunu, lai kaut kā kliedētu saspringumu.

-     Man ļoti žēl, ka tev iesitu, - viņa negaidīti ierunājās, atmezdama galvu pret atzveltni un pievērsdama skatienu mirgojošu zvaigžņu nosētajām debesīm. - Es atvainojos par to.

-    Pirmo reizi dzirdu tevi izrunājam tādus vārdus, - Sets iesmiedamies atslīga otrā šūpuļkrēslā, kas žēli nočīkstēja zem viņa svara. Spēcīgās, bronzas brūnumā iedegušās rokas atpūtās uz krēsla paročiem - viena turēja dzēriena glāzi -, garās, muskuļotās kājas bija izstieptas uz priekšu. Uzmetusi skatienu pītajā krēslā atslīgušajam, slaidajam augumam, Olivija tūdaļ apņēmīgi ņēmās pētīt zvaigznes.

-     Bet vai tu negrasies atvainoties? - viņa aizkaitināta apvaicājās. Pievēršanās Seta trūkumiem - piemēram, viņa izcilajam talantam sadusmot Oliviju - palīdzēs novērst uzmanību no viņa fiziskās pievilcības.

-     Kāpēc man būtu jāatvainojas? - Jautājums noskanēja laiskā, teju vai ķircinošā tonī.

Pametusi uz viņu skatienu, Olivija pasmaidīja ar lūpu kaktiņiem vien.

-    Es pazīstu tevi, Set Ārčer.

-     Es arī tevi pazīstu, Olivija Šenjē… - Piemetinot "Mo- risone", viņa balss kļuva tikko jaušami skarbāka.

Tonis nepārprotami pauda viņas uzvārda maiņas novērtējumu. Olivija nopūtās.

-     Lai notiek, izrunāsim visu līdz galam. Tev bija taisnība, es izdarīju kļūdu.

-    Par ko tu runā?

-     Pats zini, par ko. Par Ņūvolu, protams. Es biju liela muļķe, aizbēgdama no mājām un apprecēdamās ar viņu. Es to ļoti labi saprotu, un nav nekādas vajadzības to pastāvīgi bāzt man degunā.

Sets klusēja. Neatlaidīgi turpinādama vērot izplatījumu, Olivija sajuta viņa smago skatienu.

-    Ja tev šķiet, ka es to pastāvīgi bāžu tev degunā, es lūdzu piedošanu. Tā es negribēju. Dievs zina, ka mēs visi savu reizi kļūdāmies. - Pēc ilgas pauzes, neatraudams skatienu no Olivijas sejas, Sets klusi pajautāja: - Vai bija tik ļauni, Livij? Šī laulības dzīve ar viņu?

Dīvainā kārtā Seta saudzīgais tonis izraisīja nepārvaramu vēlēšanos apraudāties.

-     Pavisam ļauni, - viņa pēc iespējas nepiespiesti atbildēja. - Mēģini iztēloties nebeidzamas vīra pielūdzēju rindas, mūžīgu naudas trūkumu visam, kas nav domāts viņa vēlmju un vajadzību apmierināšanai, turklāt vēl nemitīgus pār- braucienus no lēta moteļa uz lētu moteli, no rodeo uz rodeo.

Kad viņš mani pameta citas apmātas pusaudzes dēļ, es biju pamatīgi izmācīta un skaidri zināju, ko nozīmē aizbēgt no mājām ar gluži svešu cilvēku.

-     Vai vēlies par to parunāt? - Seta balss joprojām skanēja apbrīnojami iejūtīgi.

Cenzdamās neskatīties uz viņu, Olivija papurināja galvu.

-    Nē, tam visam ir strīpa pāri.

-     Nav jādomā par pagātni, svarīga ir nākotne, vai ne? - Balsī bija jaušams smaids. Tas bija viens no iemīļotajiem Lielā Džona teicieniem, un to zināja visi, kas viņu labi pazina. Ar to pietika, lai ievilinātu arī Olivijas lūpās smaidu.

-     Tieši tā, - viņa atbildēja, beidzot riskēdama uzmest skatienu sarunu biedram. Diemžēl tumsā nebija saskatāma Seta sejas izteiksme. Jocīgā kārtā Olivija pēkšņi vēlējās, lai Sets viņu mierina. Patlaban viņas kvēlākā vēlēšanās bija ierausties viņam klēpī, ļauties apskāvienam un…

-     Es vēlos, lai tu nebrauc projām, - Sets negaidīti paziņoja. - Mēs visi vēlamies, lai tu nebrauc projām. Es gribēju aprunāties par to.

27. nodala

-     Ko tu teici? - Pārsteiguma iepletusi acis, Olivija nevairīdamās raudzījās Seram sejā.

-    Gribu piedāvāt tev darbu uzņēmumā "Ārčeru jahtas" un mājvietu jums abām ar Sāru Lendželas plantācijā - cik ilgi vien jūs vēlētos šeit dzīvot.

Olivija bija mēma no pārsteiguma. Šāda iespēja viņai nebija ne prātā nākusi.

-     Nu, ko teiksi? - Sets paskubināja, jo Olivija nebilda ne vārda.

-    Vai tu runā nopietni?

-    Pats par sevi saprotams.

Olivija pārlaida ar mēli pēkšņi apkaltušajām lūpām. Prātā šaudījās neskaitāmu domu un izjūtu virpulis. Palikt un dzīvot šeit, vietā, kuru viņa pirms daudziem gadiem bija tik necienīgi pametusi, turklāt atgriezties kopā ar Sāru - Olivija pagaidām nesaprata, ko lai domā par šo priekšlikumu.

-        Set, es lāgā nezinu, ko atbildēt. Manas un Sāras mājas patlaban ir Hjūstonā. Pēc pāris dienām Sārai sākas jauns mācību gads, bet man tur ir darbs…

- Olivij, - Sets viņu pārtrauca, - es zinu, ka tas nav visai labi apmaksāts darbs. Zinu, ka jūs mitināties mazā dzīvoklītī Hjūstonas nomalē. Zinu, ka jums abām ar Sāru ikdienas dzīve ir nemitīga cīņa. Gribu tev piedāvāt labāk apmaksātu darbu ar perspektīvu nākotnē. Šobrīd man vajadzīga biroja administratore, kas sastādītu apmeklētāju grafikus, rūpētos par dokumentāciju, atbildētu uz tālruņa zvaniem, strādātu ar datoru… vārdu sakot, darītu vēl daudz ko citu. Pašreizējā administratore Ilze Bārtleta pēc diviem mēnešiem dodas dekrēta atvaļinājumā. Pašlaik viņai nepieciešama palīdze, savukārt man - prasmīga un iestrādājusies Ilzes aizstājēja. Vēlos pieņemt tevi darbā šajā amatā ar lielāku algu, nekā tu saņem Hjūstonā, - summu nosauc pati, es tev uzticos. - Balsī ieskanējās jautra nots. - Vēlāk, kad Ilze atgriezīsies darbā un tu būsi iepazinusi uzņēmumu, varēsi pāriet uz pārdošanas nodaļu, kur saņemsi lielāku algu un komisijas naudu no pārdošanas summas. Nesaprotu, kāpēc man tas neienāca prātā agrāk, jo, pazīstot mūsu klientūru, gribot negribot jāsecina, ka skaista sieviete šajā amatā gūs ļoti labus panākumus. - Kad Olivija grasījās iebilst, viņš noraidoši pacēla roku. - Uzklausi mani līdz galam. Darba laiks tiks pieskaņots tam, lai tu varētu būt mājās, kad Sāra atgriežas no skolas. Tu aizvedīsi Sāru - un Hloju arī - uz skolu, pēc tam dosies uz darbu, bet pēc stundām atvedīsi abas meitenes mājās un visu pēcpusdienu varēsi pavadīt kopā ar bērniem. Jā, runa ir arī par Hloju, vismaz līdz tam laikam, kad mēs ar Meloriju apprecēsimies. Pēc tam redzēsim. Izskatās, ka tev Hloja patīk, un šķiet, ka tu viņai arī, jo tavā klātbūtnē viņa uzvedas itin ciešami. Domāju, ka jūs abas ar Sāru varētu dot manai meitai daudz laba. Turklāt mātei nākamajā nedēļā atsākas ķīmijterapijas kurss, kas turpināsies vēl piecus mēnešus. Tu viņai esi vajadzīga. Viņa grib, lai tu dzīvo šeit. Ari Lielā Džona stāvoklis pagaidām ir visai bēdīgs. Viņš var arī neizķepurories. Un tādā gadījumā tu tik un tā vēlēsies braukt šurp. Darba dēļ, mātes un Lielā Džona slimības dēļ esmu ļoti aizņemts, tāpēc patlaban man neatliek pietiekami daudz laika, ko veltīt Hlojai. Tev bija taisnība. Tādēļ tu esi vajadzīga arī man. Gribu, lai tu dzīvo šeit, kamēr viss daudzmaz nokārtosies. Arī pēc kāzām, kad mēs ar Meloriju un Hloju pārcelsimies uz manu pilsētas māju, es ļoti vēlos, lai tu paliec šeit kopā ar manu māti, līdz viņa atkal tiek uz kājām. Bet pēc tam es sameklēšu tev un Sārai māju pilsētā. Māja, par kuru būs samaksāts, piederēs tev. - Sets uzmanīgi vēroja Olivijas seju. - Ko tu saki par manu priekšlikumu?

-    Visu to labāko, Set… - Olivija dziļi ievilka elpu. - Tomēr man jāpadomā. Man taču ne prātā nebija nācis šeit palikt. Es… bet kuru skolu apmeklēs Sāra? Kur mācās Hloja?

Sets viegli pasmaidīja.

-    Tepat pilsētiņā. Lendželas pamatskolā. Atceroties vecmāmiņas iedomu sūtīt tevi Svētās Terēzas skolā un to, kas no tā iznāca, man šķita, ka labāk būs paturēt Hloju pēc iespējas tuvāk mājām.

Olivija bija pārsteigta līdz sirds dziļumiem. Ārčeru atvase apmeklē vietējo pamatskolu? Tas šķita kaut kas nedzirdēts. Šīs izjūtas acīmredzot atspoguļojās Olivijas sejā, jo Sets jautri iesmējās.

-    Paklau, man varbūt šis tas pielec lēni, bet tomēr pielec.

Olivija pūlējās tikt galā ar haotisko domu jūkli.

-    Belinda mani ienīst. Uzzinājusi šādus jaunumus, viņa kritīs ģībonī.

-     Ienīst - vai tas nav drusku par stipru teikts? - Sets iebilda, tomēr nemēģināja noliegt acīm redzamo. - Turklāt uzņēmumu "Ārčeru jahtas" vadu es, nevis viņa.

-     Zinu, bet… Ak kungs, Set, tu mani mudini spert ļoti nopietnu soli.

Iemalkodams dzērienu, Sets raudzījās tumsā.

-    Vai tev ir draugs? Kāds, kuru tu nevēlies pamest?

Pakratīdama galvu, Olivija bēdīgi pasmaidīja.

-     Tici vai ne, bet pēc Ņūvola man nekā nopietna nav bijis. Varu tikai atkārtot tavus vārdus - man pielec lēni, bet tomēr pielec.

Iedzēris vēl malciņu, Sets novietoja glāzi uz platā paro- ča un uzlūkoja Oliviju.

-    Tad kas tevi kavē?

-    Nu… - Olivija vilcinādamās iesāka. Iebildumu bija tik daudz, ka viņa gandrīz vai nezināja, ar ko sākt. - Man ir īrēts dzīvoklis Hjūstonā. Man ir darbs, kur uz mani paļaujas. Man tur ir draugi. Sārai arī. Viņa ir pieradusi pie savas skolas. Man ir iekrājusies šāda tāda iedzīve. Mana mašīna pašlaik atrodas Hjūstonas autoostas stāvvietā. Dieva dēļ, es nevaru tā gluži vienkārši ņemt un palikt šeit.

-    Protams, vari. Ja vien vēlies.

Viņi lūkojās viens otrā.

-    Nu, kā tad būs? - Sets jautāja.

-    Man jāparunā ar Sāru, - Olivija lēnām atbildēja. - Nevaru pieņemt tik svarīgu lēmumu, iepriekš neapspriedusies ar meitu.

-    Tad parunā ar viņu. - Skatieni atkal sastapās. - Livij, tu esi mums vajadzīga. Un mēs esam vajadzīgi tev. Paliec! - viņš teica.

Olivija piepeši atskārta, ka vēlas palikt. Ak, un kā vēl! Viņa taču bija sapņojusi par atgriešanos mājās jau no paša pirmā brīža, kad pamazām atklājās drūmā patiesība par viņas sasteigto laulību. Un, domājot par Sāru, Seta piedāvājumi izklausījās pat pārāk skaisti, lai būtu patiesi.

Droši vien kaut kur slēpjas lamatas.

Ja Olivija piekritīs piedāvājumam, viņai nebūs jāšķiras no Seta. Sirdi apšļāca karsts vilnis. Saprāta balss bija bezspēcīga.

-    Mūsu autobuss atiet sešos no rīta. Biļetes man jau ir somā. Vai… vai es drīkstu piezvanīt no Hjūstonas, lai paziņotu mūsu lēmumu?

-    Jūs nebrauksiet ar to sasodīto kasti! Pietiek, ka šurp- ceļā divpadsmit stundas kratījāties autobusā. - Negaidīti pie- lēcis kājās, Sets piegāja pie margām, nolika glāzi un pagriezās pret Oliviju. Balss skanēja gandrīz dusmīgi. - Ja vēlies braukt rīt, es jūs aizvedīšu. Ja gribi, ņem jebkuru mašīnu un brauc pati. Bet par autobusu aizmirsti.

Olivija mirkli klusēdama raudzījās viņā. Tad klusiņām noteica:

-      Set, braucienam autobusā patiesībā nav nekādas vainas.

-    Pie velna autobusu! Turklāt runa jau nav par to. - Pienācis pavisam tuvu klāt, Sets sarauktu pieri no augšas nolūkojās Olivijā. Viņa plaukstas bija savilkušās dūrēs.

Paceļot acis un sastopot viņa skatienu, Olivijai piepeši aizrāvās elpa. Viņš atradās pavisam tuvu. Tik tuvu, ka pieceldamās Olivija nonāktu viņa skavās.

Viņai neprātīgi gribējās piecelties no krēsla!

-     Aizmirsti autobusu! - Sets gandrīz skarbi atkārtoja. - Izgulies, parunā ar Sāru un paziņo man savu lēmumu. Ja izlemsiet atgriezties Hjūstonā, es pats jūs aizvedīšu. Norunāts?

Cieši sakļaudama plaukstas ap krēsla paročiem, it kā vēlēdamās noturēties pretī pēkšņi uzvilnījušai vēlmei piecelties, Olivija pamāja ar galvu.

-    Norunāts.

Labu brīdi viņi raudzījās viens otrā. Tad Sets, apgriezies uz papēžiem, piegāja pie margām un, atbalstījis pret tām abas rokas, klusēdams lūkojās naktī. Olivija, vērodama plato muguru, šauros gurnus un muskuļotās kājas, sajuta, ka izkalst mute. Tomēr viņa varonīgi palika sēžam.

Viņi pazina viens otru visu mūžu. Sets bija Olivijas lielais, valdonīgais brālēns, kurš reizēm spēja saniknot viņu līdz neprātam, bet kuru viņa allaž uzlūkoja ar dziļu cieņu. Olivija nedrīkstēja izpostīt šīs attiecības, ievazādama tajās seksuālas spēlītes elementus. Un viņa to nedarīs. Sets viņai nozīmēja pārāk daudz. Turklāt viņš drīz precēsies ar Mcloriju.

-     Parunāsim rīt, - Sets pār plecu noteica. - Ej gulēt, Olivij.

Ja viņa nevēlējās izskatīties pēc gatavās idiotes un salaist visu grīstē, neatlika nekas cits kā vien sekot veselā saprāta diktētajam padomam.

Palaidusi vaļā sažņaugtās plaukstas, Olivija piecēlās.

-    Arlabunakti, - viņa klusi teica Seta mugurai. Par atbildi nomurminājis kaut ko nesaprotamu, viņš joprojām lūkojās zvaigžņotajā naktī.

Ar lielām pūlēm atrāvusi skatienu no Seta, Olivija apņēmīgi devās projām pa galeriju, līdz nonāca savas istabas drošajā patvērumā. Aizbīdījusi bultu, viņa ilgi jo ilgi palika stāvam ar muguru pret durvīm.

28. nodala

Galu galā šī iecere izvērtusies par ļoti ģimenisku izbraukumu, un tas nemaz nav slikti, prātoja Sets. Pulkstenis rādīja pusdesmit sestdienas rītā, un viņi lidoja jau aptuveni stundu. Sets vadīja nelielu divmotoru lidmašīnu "Beechcraft", ko savām vajadzībām nomāja kompānija, - tiesa gan, lidaparāts bija pārāk dārga, tomēr nepieciešama greznība, kas palīdzēja atstāt vajadzīgo iespaidu uz bagātiem klientiem un ļāva brīvi pārvietoties pa visu valsti. Bet patlaban Sets visiem spēkiem pūlējās atbrīvoties no vienas vienīgas uzmācīgas domas: kā gan tas būtu - gulēt ar Oliviju? Tērpusies šauros, baltos šortos, kas, cieši apspīlējot gurnus, atklāja skatienam iedegušās kājas, un tomātsarka- nā T kreklā, kurš mīlīgi kļāvās pie krūšu apaļumiem, viņa sēdēja otrā pilota krēslā. Mati, kuru krāsa Setam allaž atgādināja tumšo šokolādi, bija uzsieti augstā zirgastē. Nekā izaicinoša - vienīgi šī frizūra īpaši izcēla brūni iedegušā kakla izliekumu un maigo zoda līniju. Olivija smējās, atklādama skatienam līdzenus, baltus zobus, un viņas acis priekā dzirkstīja.

Tās bija sāpīgi nevaldāmas alkas, un, ja Setam neizdosies savaldīties līdz nosēšanās brīdim Hjūstonā, viņš piedzīvos vienu otru neveiklu brīdi, jo vispār nespēs piecelties no savas vietas. Viņš nespēja pretoties šīm alkām. Turklāt negribēja arī.

Pēc diviem mēnešiem viņš būs precējies ar Meloriju, sievieti, kam pēc tiesas un taisnības pienāktos zvaigznes loma viņa erotiskajās fantāzijās.

Olivija bija viņa ģimenes locekle un turklāt vēl padotā. Un Setam jāievēro atbilstoša atturība.

Pat tādā gadījumā, ja šī atturība Setu nobeigs - un šajā brīdī tas nemaz nelikās neticami.

Par laimi, aizmugurē, cieši piesprādzējušās, sēdēja divas lieliskas pavadones - Sāra un Hloja -, un abas tarkšķēja bez mitas, iesaistīdamas savās sarunās arī Oliviju.

Olivija bija uzstājusi, ka uz Hjūstonu jāņem līdzi arī Sāra - galu galā jāļauj bērnam savākt savas mantiņas un atvadīties no vecās dzīvesvietas. Pēc tam Olivija bija ierosinājusi ņemt līdzi arī Hloju, un tā lidojums galu galā izvērtās par ģimenes izbraukumu - ar to Sets nebija rēķinājies. Tomēr, par spīti Seta bažām, viss nokārtojās necerēti veiksmīgi. Bērni labi sapratās gan viens ar otru, gan ari ar Oliviju, un Hloja, priecādamās, ka tikusi līdzi, uzvedās apbrīnojami labi.

Sārai šis bija pirmais lidojums. Setu vienlaikus aizkustināja un uzjautrināja meitenītes godbijīgi ieplestās acis un izbrīns par itin visu - sākot no vadības paneļa līdz skatam, kas pavērās pa iluminatoru. Lepodamās, ka nav pirmo reizi ar pīpi uz jumta, Hloja dāsni dalījās savā lidošanas pieredzē ar draudzeni - lai arī viss teiktais gluži neatbilda patiesībai, meitas dedzība uzbūra tēva lūpās smaidu.

Klausīdamies Hlojas tērgāšanā par Bīnijiem, Pokemo- niem un raidījumu "Jūrnieku mēness", Sets atskārta, ka par meitas iekšējo pasauli un interesēm gandrīz neko nezina. Viņš mīlēja savu bērnu, rūpējās, lai viņam nekā netrūktu, mēģināja ieaudzināt viņā vēlamās īpašības, tomēr apkaunots saprata, ka ne reizes nav īsti aprunājies ar viņu. Protams, šad tad viņš apvaicājās par skolu un draugiem, ar kuriem Hloja mēdza rotaļāties, bet parasti visas viņu sarunas aprobežojās ar morāles lasīšanu vai rājieniem. Kad Dženifera bija atsūtījusi meitu atpakaļ, Sets gandrīz visu audzināšanas smagumu bija uzkrāvis savas mātes pleciem. Bet ko gan viņš saprot no mazu meiteņu audzināšanas smalkumiem, sajutis vainas apziņu, Sets mēģināja attaisnot sevi.

Meitenes pļāpāja par nezin kādu mūziķu grupu, par kuru Setam nebija ne mazākās jausmas, toties Olivijai tūdaļ bija skaidrs, par ko ir runa.

Šādā situācijā Melorija būtu tikpat bezpalīdzīga kā viņš.

Protams, Livija audzina astoņgadīgu meitu, bet Melorija ne. Salīdzināt abu sieviešu pieredzi bērnu audzināšanas jomā nebija godīgi, un Sets to saprata gluži labi.

Tomēr nelūgtās domas neatstājās.

Izkāpjot no lidmašīnas, Hjūstona apsveica viņus ar karstumu, kas versmoja no debesīm un atstarojās no nokaitētās zemes. Teksasas klimats bija citāds: Luiziānas karstums bija smacējoši mitrs, bet Teksasā - dedzinoši sauss. Sets nosprieda, ka tomēr dod priekšroku Luiziānai. Patlaban viņam šķita, ka soļo pa nokaitētu plīts virsmu, bet Hlojas bālā sejiņa karstumā pietvīka ik mirkli tumšāka. Setam šķita, ka vieglās, plānās drēbes karsē viņu kā melns vilnas uzvalks.

Visi sasēdās taksometrā, lai brauktu pēc Olivijas mašīnas, kas gaidīja autoostas stāvlaukumā. Zemo, garo autoostas ēku greznoja kompānijas "Greyhound" logo - ātrgaitas tvaikoņa attēls uz zila fona. Aiz ēkas bija sastājušies sudrabzili autobusi, un apmēram trešā daļa no tiem darbojās tukšgaitā, tādējādi bagātīgi papildinot smogu, kas pletās pār pilsētu kā bieza dūmaka. Aptuveni pusi no autostāvvietas aizņēma visvisādu marku un vecumu automašīnas. Olivija taisnā ceļā devās pie vistraģiskākā eksemplāra - apdauzīta un nožēlojama desmit gadus veca "Cougar". Sets pārsteigumā apstulba. Mašīna bija īsta grabaža - 123 000 jūdžu nobraukums, līdz pēdējam nolietotas riepas - labākajā gadījumā par tādu varētu dabūt ne vairāk kā tūkstoti. Doma par to, ka Olivija un Sāra pārvietojas pa lielpilsētu tādā lūznī, viņam uzdzina drebuļus. Ja automašīna "izlaiž garu" nepiemērotā vietā, tas var radīt katastrofālas sekas. Acīmredzot Sets nebija spējis noslēpt savu pārsteigumu, jo Olivija veltīja viņam ironisku smaidu.

-    Vai tagad tu saproti, kāpēc mēs braucām ar autobusu? - viņa pačukstēja, nevēlēdamās, lai sacītais nonāk līdz bērnu ausīm.

-    Ar šo graustu braukt patiešām būtu bezcerīgi, - viņš drūmi piekrita, un tūdaļ sarunā iejaucās Hloja, kam nenāca ne prātā pieklusināt savu skaļo balstiņu.

-    Vai šī ir jūsu mašīna? - Viņa neslēptās šausmās raudzījās uz Sāru.

Paļaujies tik uz manu taktisko meitiņu, nodomāja Sets, uzmezdams skatienu Olivijai, kas savukārt tūdaļ pievērsās Sārai. Laba māte vienmēr raizējas par savu bērnu - to nepārprotami pauda viņas sejas izteiksme.

-Jā. - Sāras balstiņa skanēja gaužām bikli, un viņas garastāvoklis spēji šķita noslīdam līdz nullei. Sets atskārta, ka bērns ir samulsis. Sāra, kas izskatījās ļoti līdzīga Olivijai bērnībā, bija viņam uzreiz iepatikusies. Tiesa gan, mātes un meitas raksturi bija pavisam atšķirīgi. Sāra aizkustināja ar savu kautrību, rāmumu un neaizsargātību, un Setam negribējās, lai bērns justos neērti par sīkumiem - kā, piemēram, par vecu, apdauzītu vāģi.

-    Kad mācījos koledžā, arī man bija tāda pati mašīna, - viņš mundri sameloja, apskatīdams automobili 110 visām pusēm. - Man nekad nebija jāuztraucas, ka mašīna dabūs kādu skrambu vai švīku vai arī tiks nozagta. Ja cilvēks dzīvo lielpilsētā, par tādām lietām allaž ir vērts padomāt.

-     Tu gribi teikt, ka mūsu "Jaguar" te varētu nozagt? - Hloja iepleta acis.

-     Varētu gan, - Sets atbildēja, atvērdams durvis vadītāja pusē un pabrīnīdamies, ka tās acumirklī neatdalās no mašīnas korpusa. Sāra piepeši izskatījās daudz mundrāka, bet Olivija, bez vārdiem pateikdamās par meitas pašlepnuma glābšanu, apbalvoja viņu ar platu, jauku smaidu.

Šāda smaida dēļ Sets bija ar mieru izmelot vai vilku no meža.

-     Vadīšu mašīnu pati, - Olivija paziņoja, nostādamās līdzās. Tad veikli ieslīdēja sēdeklī, nedodama Setam iespēju protestēt. - Es zinu ceļu. Tu nezini.

Sets neiebilda. Viņš pats bija mācījis Olivijai braukšanas prasmi un nebija īpaši augstās domās par viņas spējām, tomēr viņi laimīgi nokļuva līdz galamērķim, pa ceļam apstādamies, lai paņemtu pāris tukšu kastu. Olivijas dzīvoklis atradās pilsētas strādnieku rajonā, noplukušu ēku pudurī, ko veidoja piecas septiņstāvu īres mājas. Palūkojoties uz šīm mājām, neviļus bija jādomā par viņas mašīnu. Abas bija vienādi grausti.

Toties dzīvoklītis atstāja pavisam citādu iespaidu. Ar pirmo skatienu kļuva skaidrs, ka tas ir ļoti mazs - ienācis iekšā, Sets saskatīja niecīgu, kuģa kambīzei līdzīgu virtuvīti, daļu priekšnama un telpu, kas, izmantota gan par dzīvojamo istabu, gan ēdamistabu, pletās tieši priekšā. Grīdu sedza lēts, pabalējis, zeltainbrūns paklājs. Sienas balti krāsotas. Visapkārt valdīja nevainojama tīrība, mēbeles bija lētas, toties ērtas, un īpašu mājīgumu radīja visās malās izvietotie istabas augi.

Ienākot pa durvīm, Sāras sejiņa atplauka. Šeit viņa bija mājās. Kas zina, varbūt Olivijai bija grūti pierunāt meitu pārcelties uz Lendželas plantāciju? Arī Olivija bija pievērsusi uzmanību Sāras sejas izteiksmei - noliekusies viņa kaut ko iečukstēja bērnam ausī. Paraudzījusies uz māti, Sāra svinīgi pamāja ar galvu.

-    Olivij! Vai tā esi tu? - Pa durvīm, ko Sets, ienākdams pēdējais, nebija paguvis aizvērt, iebrāzās kāda sieviete. Vispirms viņš pamanīja viešņas sarkani krāsotos matus, kas bija uzsprausti galvvidū nevērīgā mezglā, no kura kā putna spalvas spraucās ārā vaļā pasprukušas šķipsnas. Pēc tam skatienu piesaistīja viņas caurspīdīgais purpurkrāsas tērps - bikses un mazs krekliņš ar lencītēm. Kad sieviete nevērīgi paspraucās viņam garām, Sets ieraudzīja, ka tā ir glīta gara auguma būtne, pēc izskata spriežot, nedaudz vecāka par Oliviju.

-    Sjū! - Olivija smaidīdama pagriezās un apskāva draudzeni. - Paldies, ka aplaistīji manas puķes. Tās izskatās lieliski.

-     Labdien, Sjū, - Sāra sasveicinājās, kopā ar Hloju iedama ārā no dzīvojamās istabas. Abas meitenes vilka sev līdzi lielas, tukšas kartona kastes.

-    Sveika, mazulīti - Sjū uzsauca nopakaļ Sārai, kas jau bija nozudusi aiz durvīm. Tad pievērsās Olivijai.

-     Saki, ka tu vakar tikai pajokoji! - viņa uzstāja, pakāpdamās soli atpakaļ, tomēr atstādama rokas uz Olivijas pleciem un lūkodamās viņā ar traģikomisku izteiksmi sejā. - Vai tiešām tu esi nodomājusi pārcelties uz kaut kādu provinciālu miestu Luiziānā?

Aizverot durvis, Seta mutes kaktiņš savilkās greizā smīnā. Protams, jebkurai hjūstonietei Lendžela patiešām izskatītos pēc provinciāla miestiņa.

-    Esmu tur dzimusi un uzaugusi, - Olivija kā taisnodamās paskaidroja un atraisījās no draudzenes rokām. - Mēs ar Sāru pārceļamies uz manām bērnības mājām.

-     Jau šodien? Pārcelšanās taču prasa nedēļas, pat mēnešus! Tādas lietas taču cilvēki plāno laikus.

-     Sjū, es tev visu paskaidroju vakardienas telefonsarunā! Šodien mēs paņemsim tikai drēbes un dažas personiskās mantas. Par pārējo nākamnedēļ parūpēsies transporta firma.

-    Vai tiešām jūs brauksiet projām jau šodien? - Sjū gandrīz vai ievaimanājās. - Ko es iesākšu bez savas labākās draudzenes? Es nudien skumšu pēc tevis.

-    Es arī, - Olivija steidzīgi apstiprināja. - Par laimi, eksistē telefons. Un tu varēsi braukt pie manis ciemos.

Setam tāda iespēja šķita visai apšaubāma, jo Lendžela tamlīdzīgas būtnes vēl nebija pieredzējusi. Pirms šī doma bija izdomāta līdz galam, Olivija ņēmās iepazīstināt viņu ar savu draudzeni.

-    Sasodīts, es taču nesapratu, ka tev uzradies jauns draudziņš! - Sjū iesaucās, nopētīdama Setu no galvas līdz kājām. - Ak tad tāpēc… Bet ko teiks Marks?

-    Sets ir mans brālēns, - Olivija apņēmīgi paziņoja, kaut gan viņi abi zināja, ka nav vis. - Un ar Marku esmu satikusies tieši divas reizes. Mēs esam tikai draugi. Viņam šajā lietā vispār nekas nav sakāms.

Marks… skaidrs, ka te iejaukts vīrietis. Vīrieši lipa klāt Olivijai kā mušas medus podam.

-    Tā tu tikai saki, draudzenīt. Diezin vai Marks būs ar to mierā. Vai viņš jau zina šos jaunumus?

-     Piezvanījusi tev, tūdaļ zvanīju arī Markam, Annai, Mēribetai un doktoram Grīnam…

-     Ko teica doktors Grīns, kad uzzināja, ka tu piepeši grasies pamest darbu? - Sjū domas pārsviedās citā virzienā.

-    Viņš izturējās patiešām jauki. Teica, ka visu saprotot - un Sārai pirms skolas vajagot mazliet pierast pie jaunajiem apstākļiem. Novēlēja man panākumus turpmākajā dzīvē.

-    Mamm, vai varu jau šodien ņemt līdzi savus Bīnijus? - No blakustelpas bija iznākusi Sāra.

Olivija paraudzījās uz Setu.

-    Vai pietiks vietas? Viņai to ir ne mazums.

-     Ņem droši, - Sets atbildēja Sārai. - Ņem līdzi visu, ko vēlies, vienīgi mēbeles ne. Diezin vai lidmašīnā atradīsies vieta tavai gultai.

Sāra iespurcās.

-    Norunāts, - viņa atbildēja un izsteidzās pa durvīm.

-     Lidmašīna? - Sjū lūpas gandrīz bez skaņas izveidoja šo vārdu. - Viņa lidmašīna?

Olivija pamāja ar galvu.

-    Ak kungs! Turklāt vēl seksīgs.

-    Viņš precas pēc diviem mēnešiem.

-    Ar tevi

-     Tad nē jel, niekkalbe. Es taču teicu, ka viņš ir mans brālēns.

Paraudzījusies uz Setu, Olivija saprata, ka šī vārdu pārmaiņa nav paslīdējusi garām viņa ausīm. Olivija pietvīka. Seta skatiens pauda neviltotu interesi - viņam reti bija gadījies redzēt sarkstošu Oliviju.

-     Kā varu būt noderīgs? - Sets pavaicāja, ieiedams dziļāk telpā. Sjū nenolaida no viņa vērtējošu skatienu. Sets bija izbaudījis šādus skatienus neskaitāmas reizes, tāpēc centās pēc iespējas ašāk pazust no acīm.

Olivija palūdza viņu izvākt virtuves skapīšus, bet pati pa to laiku kopā ar Sjū pārnesa lielāko daļu istabas augu uz draudzenes dzīvokli. Puķpodi pārceļoja pie Sjū, vienīgi kaktusi, kas piederēja Sārai, un milzīga paparde, kura Olivijai bija īpaši mīļa, palika savā vietā. Sets noprata, ka paparde dosies uz Lendželu kopā ar Sāras rotaļlietām.

Pabeidzis tukšot virtuves skapjus, Sets devās uz bērnistabu. Vēl nesasniedzis atvērtās durvis, viņš ieraudzīja, ka abas meitenes sēž uz grīdas un izkravā Sāras nelielās, baltās kumodes saturu kartona kārbā. Ieklausīdamies bērnu sarunā, viņš apstājās.

-         Kas tas tāds? - Hloja vaicāja, paņemdama rokā nelielu fotogrāfiju zeltītā rāmītī, kuru Sāra bija izcēlusi no atvilktnes.

-     Mans tētis. - Sāra piesardzīgi izņēma attēlu no Hlo- jas rokām.

-    Es domāju, ka tev nemaz nav tēta.

-     Ir gan. Tikai viņi ar mammu ir šķīrušies, un es viņu tikpat kā nepazīstu. Tētis dzīvo Oklahomā, viņš ir apprecējies otrreiz. - Meitenes balss skanēja skumji.

-    Mana mamma tāpat, tikai viņa dzīvo Kalifornijā. Tiklīdz vecāki apprecas otrreiz, mēs viņiem vairs neesam vajadzīgi. - Hloja to pateica tik pašsaprotami, ka Sets sāji saviebās. Vai tiešām bērni tā domā?

Meiteņu nepamanīts, Sets klusiņām atgriezās virtuvē, domīgi atbalstījās pret galdu un dziļi ievilka elpu. Atkal uzmācās vainas apziņa. Kad Hloja tika atsūtīta uz mājām, Sets tikko bija iepazinies ar Meloriju. Drīz pēc tam viņi bija aizrāvušies ne pa jokam. Šai draudzībai padziļinoties, Hlojas uzvedība bija strauji pasliktinājusies. Bet pēc viņu saderināšanās bērns bija kļuvis pavisam nevaldāms. Sets brīnījās, ka nebija laikus pamanījis šīs sakarības.

Hloja baidījās, ka pēc apprecēšanās ar Meloriju viņa tēvam vairs nebūs vajadzīga.

Olivija to bija sapratusi uzreiz. Bija viņam teikusi, ka Hlojai pietrūkstot tēva mīlestības.

Sets jutās kā pēdīgais idiots. Pēkšņi kļuva nepārprotami skaidrs, ka viņš ir pametis novārtā savu meitu.

Diemžēl nepavisam nebija skaidrs, kā vajadzētu rīkoties, lai visu vērstu par labu. Ar to vien nebūs līdzēts, ja viņš skaidri un gaiši pateiks, ka meita vienmēr būs viņam vajadzīga - vai nu viņš prec Meloriju, vai ne.

Atceļā Seta domas turpināja riņķa danci. Šoreiz lidmašīnā valdīja klusums. Motoru dūkoņas ieaijātas, abas meitenes bija aizmigušas savos sēdekļos. Pametis skatienu atpakaļ, Sets pamanīja, ka Hlojas galviņa noslīgusi uz pleca, bet Sāra atkritusi pret pelēko ādas atzveltni. Aiz viņām goda vietā dižojās lielā paparde. Nojauta, kā izrādījās, bija pareiza - Olivija patiešām ņēma līdzi šo augu. Turpat atradās kārba ar Sāras Bīniju mantiņām, ar kurām bērni spēlējās, iekams tos bija pievārējis miegs. Par laimi, viss pārējais bija ietilpis kravas nodalījumā.

-     Vai Sārai nebija iebildumu pārcelties uz Lendželu? - Sets klusi pajautāja, iepriekš vēlreiz pārliecinājies, ka bērni patiešām aizmiguši.

Olivija uzmeta viņam sānisku skatienu.

-    Domāju, ka viņa ir satraukta un drusku nobijusies arī. Viņas vecumā nemaz nav tik viegli mainīt skolu, draugus un visu pārējo.

-    Vai ilgi nācās pierunāt?

Laukā pamazām kļuva tumšāks. Apvārsnis iekrāsojās spilgti oranžos, sārtos un sudrabotos toņos, bet virs lidmašīnas debesis bija kļuvušas gandrīz tumšsarkanas, un tajās pamazām iedegās zvaigznes. Vēl bija pietiekami gaišs, lai Sets spētu saskatīt savu ceļabiedri, neiededzot salonā gaismu.

Olivija bija pavilkuši vienu kāju zem sevis un atmetusi galvu pret atzveltni. Viena roka balstījās pret krēsla paroci, otra rāmi dusēja klēpī. Viņa izskatījās nogurusi un tāda kā maķenīt saburnīta, tomēr apbrīnojami skaista. Sets nespēja noticēt, ka šī sieviete ir tā pati meitene, kuru viņš bija pazinis tik ilgus gadus.

-     īpaši pierunāt nemaz nevajadzēja. Domāju, ka savu lomu nospēlēja izredzes tikt pie kaķa, - viņa mīklaini paskaidroja. Laikam Sets bija palaidis kaut ko gar ausīm. Nebūtu jau nekāds brīnums - viņš bija pārlieku aizrāvies, lūkodamies Olivijā.

-    Kaķi? - viņš piesardzīgi pārvaicāja. Ja sacītajā slēpjas kaut kāda jēga, prātīgāk būs nelikt manīt, ka viņš neko nesaprot.

-        Sāra vairāk par visu pasaulē grib savu kaķi. Mūsu dzīvoklī nedrīkstēja turēt dzīvniekus. Es teicu, ka Lendželā viņa dabūs sev kaķi. Tu taču neiebilsti, vai ne?

-     Livij, tev nav man jālūdz atļauja, ja Sāra grib turēt kaķi. Lendžela ir tavas mājas. Sāra… un tu drīksti darīt visu, ko vien sirds kāro.

Olivija apveltīja viņu ar smaidu.

-    Sāra būs septītajās debesīs.

-    Šodien nevilšus noklausījos Sāras un Hlojas sarunu, - Sets negaidīti mainīja tematu. - Spriežot pēc dažiem Hlojas izteikumiem… tev bija taisnība. Viņa patiešām jūtas nemīlēta. Bet… es nezinu, kā visu vērst par labu.

Brītiņu Olivija klusēdama nolūkojās viņā.

-    Vai tu lūdz man padomu? - Kaut kas viņas balsī lika secināt, ka ķilda ezermalā nav aizmirsta.

-    Laikam gan.

-    Debestiņ, tad tā ir pirmā reize.

-    Pavērsiena punkts mūsu attiecībās, vai? - Sets pasausi noteica. - Labi, Livij, pietiks tīksmināties par uzvaru. Tavuprāt, kā man vajadzētu rīkoties turpmāk?

-     Pavadīt vairāk laika kopā ar meitu. Piedalīties kopīgās izpriecās. Nevis aizsūtīt spēlēt tenisu, bet gan pašam uzspēlēt ar viņu. Neizvairīties no skolas sarīkojumiem. Un tamlīdzīgi. - Apvaldīts smaids satrīsināja Olivijas lūpu kaktiņus. - Kopā paspēlēties ar Bārbijām.

Manīdams, ka viņu izzobo, Sets pārmetoši paraudzījās uz savu ceļabiedri.

-    Es runāju nopietni.

Olivija iesmējās.

-    Labi jau, labi, par Bārbijām bija joks. Manuprāt, vislabāk būtu, ja jūs, pavadīdami laiku kopā, nodarbotos ar kaut ko tādu, kas sagādā prieku jums abiem. Saki Hlojai, ka tev patīk būt kopā ar viņu. Samīļo viņu. Pasaki, ka mīli viņu. Un vēl… - Olivija vilcinādamās apklusa.

-    Hmm? - Sets uzmeta viņai jautājošu skatienu.

Neteikdama ne vārda, Olivija bridi raudzījās Setā. Šķita, ka viņa vilcinās pateikt to, kas jau ir pašā mēles galiņā.

-    Turpini, - viņš mudināja.

-     Varbūt tev, Melorijai un Hlojai vajadzētu biežāk būt kopā, izdomāt kaut ko interesantu. Varbūt tad Hloja sāks pierast pie domas, ka jūs visi trīs esat ģimene.

-     Laba doma, - Sets atbildēja. Viņš patiešām tā domāja. Tikai nekādi nespēja iztēloties, ka šādā kompānijā kaut viena kopīga iecere nebeigtos ar Hlojas dusmu lēkmi un Me- lorijas izteiktu asu kritiku. Un piepeši viņš saprata, ka vispār nespēj iztēloties sevi, Hloju un Meloriju par ģimeni.

Un šī atskārta atlikušajā mājupceļā deva viņam vēl vairāk vielas pārdomām.

29. nodala

Donaldsona, Luiziānas štats, 1976. gada 19. oktobris

Es ienīstu skolu. Lejā atskanēja vectēva pulksteņa sitieni - bija divi naktī. Nespēdama aizmigt, Ketlīna Kristofersone gulēja uz mutes pārlieku mīkstā divguļamā gultā vecāsmātes mājas viesu guļamistabā. Meitenes galva, ko greznoja gari, liesmaini rudi mati, bija paslēpta zem spilvena, dūrēs sažņaugtie pirksti gumzīja svaigo, smaržīgo palagu. Es ienīstu skolu, es ienīstu skolu, es ienīstu skolu.

Ketlīna, kas bija saviem desmit gadiem pārāk maza un tieva, rudo matu un vasaras raibumu pēc bija iesaukta par Pepiju Garzeķi, bet šodien bija kļuvusi par visas piektās klases zobgalību mērķi.

Burkāniņ! Burkāttiņ! Trušu kārumiņi

Ja mamma ļautu viņai apgriezt īsus matus, kā to bija darījušas vairākums citu meiteņu, tie neizskatītos tik uzkrītoši, bet mamma par to neļāva ne iepīkstēties. Tev ir ļoti skaisti mati, viņa mēdza apgalvot, vienā jaukā dienā tu man pateiksi paldies, ka neļāvu tos nogriezt.

Gaidi vien, Ketlīna nicīgi nosprauslojās. Tie noderēs tikai tādā gadījumā, ja kādreiz apmaldīšos miglā - tad pēc matiem mani būs vieglāk atrast.

Visi vaļējām mutēm blenž uz viņu. Šodien pat - kaut kāds pretīgs puisis sekoja viņai līdz pašām vecāsmātes mājas durvīm. Ketlīna zināja, ka puiša uzmanību piesaistījuši viņas mati. Ja nebūtu garo krēpju un vasaras raibumu, viņu neviens pat nepamanītu. Ketlīna tad būtu pavisam parasta un neievērojama meitene - un tieši pēc tā viņa alka visvairāk.

Lepojies ar savu citādību. Ari tie bija mammas vārdi. Viņai bija pilna vācele tamlīdzīgu padomu. Ketlīnas tēvs arī bija rudmatis. Nav brīnums, ka mamma un vecāmāte tā sajūsminās par viņas matiem - tie atgādina tēti.

Tētis bija vadījis helikopteru un gājis bojā Vjetnamā mēnesi pirms Ketlīnas piedzimšanas.

Mamma bija bibliotekāre. Turklāt skolas bibliotekāre. Patiesībā tieši viņa bija ieteikusi Elenai Medoksai, vienai no klases lielākajām vīzdegunēm, izlasīt grāmatu par Pepiju Garzeķi. Elena bija visiem rādījusi grāmatiņu, uz kuras vāka bija tievas, vasarraibumainas, rudi bižainas meitenes attēls, un tieši tad Ketlīna bija tikusi pie savas iesaukas.

Neliecies par apcelšanu ne zinis, tad viņiem drīz apniks ķircināties. Tie atkal ir mammas vārdi. Tomēr šis padoms nelīdzēja. Ketlīna to bija izmēģinājusi ne reizi vien. Šodien pat - viņa iebāza degunu grāmatā un izlikās par kurlu. Tomēr klasesbiedri nerimās, un beigu beigās viņa vairs nespēja to izturēt. Pašai par lielu kaunu, viņa bija apraudājusies un aizdrāzusies, lai meklētu patvērumu meiteņu tualetē.

Pirmdien Ketlīna neies uz skolu. Viņa nezināja, kādā veidā izdosies atkratīties no skolas, bet tas bija negrozāmi izlemts.

Mamma šajā nedēļas nogalē bija aizbraukusi uz bibliotekāru konferenci Ņfūorleānā, tāpēc Ketlīna bija atstāta pie vecāsmātes. Viņa bija tēva māte, turklāt patiešām ļoti veca - viņai varēja būt ap deviņdesmit. Tomēr Ketlīna viņu sirsnīgi mīlēja. Meitene nožēloja, ka tā arī nekad nav pazinusi savu tēvu, vecāsmātes dēlu. Vecāmāte apgalvoja, ka Ketlīna esot viņam ļoti līdzīga, turklāt ne tikai matu ziņā.

Pie Ketlīnas gultas stāvēja ierāmēta tēva fotogrāfija. Viņš izskatījās ļoti glīts, kaut arī bija rudmatis. Ketlīnu priecēja apgalvojums, ka viņa esot līdzīga tēvam. Jācer, ka tie nebija tukši vārdi.

Cik vien Ketlīna spēja sevi atcerēties, viņas ar mammu bija divatā mitinājušās nelielā mājiņā, pāris kvartālu atta- lumā no vecāsmātes plašā savrupnama, kuru viņa savukārt apdzīvoja viena pati. Kad Ketlīna bija vaicājusi, kāpēc viņas nedzīvo visas trīs kopā, mamma atbildēja, ka viņas ar vecomāti viena otrai krītot uz nerviem.

Ketlīnas pārdomas pārtrauca kāpņu iečīkstēšanās - tas bija trešais pakāpiens no augšas, kas čīkstēja ikreiz, kad kāds gāja augšā vai lejā. Šo skaņu Ketlīna pazītu starp simtiem citu. Kāpņu iečīkstēšanās nakts klusumā šķita tik baisa, ka matiņi uz skausta sacēlās stāvus. Ketlīna pēkšņi jutās nobijusies līdz nāvei.

Vecmāmiņa gulēja savā istabā mājas tālākajā galā un noteikti divos naktī nekāpa uz otro stāvu.

Zem spilvena valdīja piķa melna tumsa. Mājā atkal bija iestājies pilnīgs klusums. Nebija dzirdama neviena skaņa. Un tomēr Ketlīna skaidri juta, ka viņas istabā, kura atradās vistuvāk kāpnēm, kāds ir ienācis.

Viņa gulēja, tik tikko uzdrīkstēdamās elpot. Bet, sev par lielām šausmām, viņa atskārta, ka dzird ieelpu un izelpu - ne pārāk skaļi, tomēr kāds patiešām elpoja tepat līdzās.

Tātad kāds ielavījies viņas istabā.

Vienā mirklī šis "kāds" norāva viņai no galvas spilvenu.

- Ku-kū! - atskanēja vīrieša balss.

Ketlīnas acis atsprāga vaļā. Mute pavērās. Mēģinādama uzrausties sēdus, viņa paguva saskatīt dīvainu galvu un platus plecus, kas liecās viņai pāri. Bet, pirms viņa bija paguvusi iekliegties un mēģināt bēgt projām, seju pārklāja auksta, slapja, smirdoša lupata.

Ketlīna izbailēs ieelsojās, ieraudama dziļi plaušās saldenos izgarojumus. Klepodama un rīstīdamās meitene zaudēja samaņu.

Šo meiteni viņš bija pamanījis pie skolas. Viņas mati bija brīnišķīgi - gari, biezi, piesātināti rudā tonī. Uzspīdot saulei, tie it kā iekvēlojās no iekšpuses. Rudmates viņam vēl nebija gadījušās, tāpēc viņš nerada sevī spēku pretoties. Viņš patiešām bija centies no visas sirds, pūlējies uzvesties labi. Viņš bija daudz domājis par savu apmātību toreiz, pēc pēdējās meitenes, vārdā Megija, un cieši nolēmis, ka nākamās reizes nebūs. Lai atbrīvotos no postošās dziņas, bija gājis baznīcā un lūdzis Dievu. Tomēr - lūdzies vai nelūdzies - pēdējos mēnešos vēlme bija pārņēmusi viņu ar dubultu spēku, it kā iekšā viņam būtu loka stiegra, kas savilktos aizvien spriegāk. Viņš zināja, ka, savilkdamās pārāk cieši, stiegra pārtrūkst - un tas bija noticis šonakt.

Viņā snaudošais briesmonis atkal bija ticis brīvībā.

Un viņu bija apmājusi maza, sarkanmataina meitenīte.

Šī doma izvilināja lūpās smaidu. Viņš nebeidza smaidīt, stūķēdams mazās rudmates augumiņu veļas maisā, kuru pārmeta pār plecu un neslēpdamies iznesa laukā pa mājas parādes durvīm.

30. nodala

Nākamais mēnesis bija tik bagāts notikumiem, ka Olivija nedabūja ne elpu atvilkt. Viņa sāka strādāt uzņēmumā "Ār- čeru jahtas", Sārai un Hlojai bija klāt jaunais skolas gads - abas mācījās vienā klasē, un Olivija īsti nesaprata, vai tas ir labi vai slikti, - savukārt Kellija pārcieta nākamo ķīmijte- rapijas kursa posmu. Lielais Džons joprojām gulēja slimnīcā. Olivijai beidzot atļāva viņu apmeklēt - Sets reizi nedēļā lenča pārtraukumā pats veda Oliviju pie vectēva, kurš tā arī nebija atguvis samaņu, tāpēc viņas iecerētā samierināšanās joprojām nenotika. Trauslais, slimnīcas gultā guļošais sirmgalvis, kura augumu apvija lokanu, caurspīdīgu caurulīšu mudžeklis, nepavisam neatgādināja kādreizējo valdonīgo vīru. Olivija paturēja sirmgalvja roku savējā, nomurmināja pāris vārdu, un drīz vien bija laiks doties projām.

Kad kļuva skaidrs, ka Lielais Džons var nogulēt slimnīcā ļoti ilgi, Deivids un Kīts atrada piemērotu risinājumu - pusi nedēļas viņi pavadīja Lendželā, bet otru pusi - savās mājās. Nedēļas nogalēs, kas restorānos bija viskarstākais darba laiks, viņi lidoja uz Kaliforniju, bet no pirmdienas līdz ceturtdienai uzturējās Lendželā, pareizāk, - slimnīcā. Dei- vids un Belinda sēdēja pie tēva pamīšus, tāpēc slimnīcā gandrīz vienmēr varēja sastapt vienu no viņiem. Pārējie ģimenes locekļi apmeklēja Lielo Džonu, kad to ļāva darbs un citi pienākumi. Pat Kīts neatteicās ierasties slimnīcā, kaut ari vairījās tuvoties Lielā Džona gultai. Viņš paskaidroja, ka vajadzības reizē vēloties būt Deivida tuvumā.

Sets juta, ka viņam pienāktos apmeklēt Lielo Džonu biežāk, tomēr patlaban pirmajā vietā bija izvirzījusies "Ārčeru jahtu" darbības uzlabošana. Iepazīdamās ar dokumentāciju, Olivija ātri vien saprata, ka šis bizness, kurš ilgu laiku bija nodrošinājis ģimenei bezrūpīgu un pārticīgu dzīvi, pēdējo desmit gadu laikā krietni vien panīcis. Sets neatlaidīgi cīnījās, lai kompānija neatteiktos no komerciāli nozīmīgiem projektiem, ko citi ģimenes locekļi joprojām uzskatīja par neatbilstošiem "Ārčeru jahtu" prestižam, lai gan Sets atzina, ka tie ļaus atsperties pakāpeniskai firmas augšupejai. Šādā situācijā nebija mazsvarīgu sīkumu, tāpēc Sets personiski pārraudzīja itin visu - gan ražošanas grafikus, gan kvalitātes kontroli, gan pārdošanas nodaļas darbību. Olivija saprata, ka bez Seta pūliņiem "Ārčeru jahtas" būtu piemeklējis daudzu seno ģimenes uzņēmumu liktenis - bankrots vai firmas pārdošana svešās rokās.

Uzņēmumā jahtas tika būvētas jau gandrīz gadsimtu, un ari pārvaldes sistēma kopš tiem laikiem šķita saglabājusies nemainīga. Ilze Bārtleta, kuru Olivija gatavojās uz laiku aizstāt, bija gara un tieva - protams, to nevarēja teikt par auguma vidējo daļu, kas astotajā grūtniecības mēnesī bija pieņēmusi krietnus apmērus, - trīsdesmit gadus veca, ne īpaši izskatīga, toties ar atzīstamu humora izjūtu apveltīta sieviete. Uz Ilzes pleciem gūlās viss biroja ikdienas darbs, un viņa vaļsirdīgi atzinās, ka tas esot grūts. Galvenajā kantora ēkā atradās ari arhīva telpa, kurā glabājās visi dokumenti, sākot no firmas dibināšanas līdz pat mūsdienām, un kuru Ilze dēvēja par katakombām. Tajā visās iespējamās vietās bija sabīdīti dokumentu skapji, kuros, šķita, netrūka nevienas papīra strēmeles, kam bija kaut vai attāls sakars ar kompānijas darbību. Pa starpām telefona zvaniem, mistera Ārčera - proti, Seta - darba kalendāra sastādīšanai, jahtu specifikāciju un nepieciešamo materiālu pasūtījumu sagatavošanai, apmeklētāju pieņemšanai, vārdu sakot, līdztekus visiem parastajiem sekretāres pienākumiem Olivijai bija jāievada arhīva dati nesen uzstādītajā kompānijas vienotajā datorsistēmā. Šis uzdevums šķita gandrīz vai nepaveicams, vēl jo vairāk tāpēc, ka neviens, ari Ilze ne, īsti neprata apieties ar datoriem. Jau pirmajā darba stundā Olivijai kļuva skaidrs, ka ikviens devīgi piešķirtās algas cents būs sūri, grūti jānopelna. Toties tas izkliedēs jebkuras aizdomas, ka Sets - vai nu savas dāsnās dabas dēļ, vai arī vēlēdamies paturēt Oliviju Lendželā - iekārtojis viņu siltā vietiņā ģimenes uzņēmumā.

Arī Kāris un Filips bija nodarbināti uzņēmumā "Ārče- ru jahtas" - Filips bija ģenerāldirektora vietnieks, bet Kāris - pārdošanas menedžeris. Kā jau Seta galvenais palīgs, Filips uzturējās birojā gandrīz nepārtraukti, bet izskatījās, ka ari Kārlam bieži vien šeit atrodas kaut kas darāms. Olivija pat neiedomājās par Kārla biežo apmeklējumu iemesliem, bet Ilze sausā tonī piezīmēja, ka pēc Olivijas stāšanās darbā redzot Kārlu biežāk nekā trīs iepriekšējos gados kopā.

"Ārčeru jahtu" ražotne bija izvietota piecas jūdzes uz rietumiem no pilsētiņas. Plašo kompleksu veidoja jahtu noliktavas, remontdarbnīcas, tirdzniecības centrs ar četrām milzīgām jahtu demonstrācijas zālēm, kantoris, konstruktoru birojs un jahtu būves angāri, kā arī citas ēkas, kuras bija domātas, lai sāktu liellaivu ražošanu. Divpadsmit pēdu augstais žogs ar dzeloņstieplēm augšdaļā, kurš ietvēra uzņēmuma teritoriju, nezinātājam atgādināja cietuma žogu. Toties, iebraucot teritorijā no pilsētiņas puses, ikvienu apmeklētāju sveica divas taisnstūrainas, masīvas pulēta granīta plāksnes ar vienādiem uzrakstiem Ārčeru jahtas. Bruģēts piebraucamais ceļš, kas stiepās pār līdzenu pļaviņu, aizveda pie tirdzniecības centra - stiklā mirdzošas divstāvu ēkas aptuveni puskvartāla platumā. Aiz tirdzniecības centra, uzceltas tieši uz pamatīgi būvētā dambja, kas aizsargāja apkārtni no varenās Misisipi ūdeņiem, rindojās pārējās ražotnes ēkas - vismaz divi duči noliktavām līdzīgu angāru. Vieta nebija izvēlēta nejauši - no dambja bija visērtāk ielaist ūdenī izremontētās vai no jauna uzbūvētās jahtas. Kad kārtējais ūdens transporta līdzeklis bija gatavs - turklāt pavisam drīz šeit bija paredzēts sākt arī liellaivu būvi -, celtnis to novietoja dambja slīpuma augstākajā punktā uz pamatīgiem metāla gultņiem, kas aizveda savu kravu līdz pašai ūdens malai. Regulēta ar resnām metāla trosēm, gravitācijas spēka iespaidā laiva pati noslīdēja pa nogāzi upē. Tas radīja milzīgu šļakatu kaskādi un vilni, kas spētu noslaucīt it visu savā ceļā. Plānojot jahtu nolaišanu ūdenī, tika brīdināti visi krasta apsardzes dienesti, un tie uz noteiktu laiku apstādināja satiksmi upē. Šī lieliskā sistēma ar nedaudziem uzlabojumiem bija brīnišķīgi darbojusies gandrīz gadsimtu.

Sets, uzņēmuma ģenerāldirektors, veltīja saviem pienākumiem garas jo garas stundas. Parasti viņš darbā ieradās jau pirms septiņiem un strādāja, līdz viss ieplānotais bija paveikts. Pēc lidojuma uz Hjūstonu Sets centās pārrasties mājās vismaz ap septiņiem vakarā, lai varētu kaut nedaudz būt kopā ar Hloju, pirms viņa devās pie miera. Diezgan bieži - ja bija norunāta satikšanās ar Meloriju, ja darbā bija radušās problēmas vai arī vajadzēja izklaidēt potenciālos jahtu pasūtītājus - Setam neizdevās ievērot paša izstrādāto dienas režīmu, tomēr viņš ārkārtīgi centās veltīt meitai pēc iespējas vairāk laika un uzmanības.

Paklausīdams Olivijas ieteikumam, Sets pirmajā mācību dienā pats aizveda meitu uz skolu un kopā ar viņu iegāja klasē - Olivija bija ārkārtīgi pārsteigta, uzzinājusi, ka viņš to darot pirmo reizi, - bet nedēļu vēlāk ap dienasvidu ieradās bibliotēkas rīkotā pasākumā, lai būtu klāt, kad čaklākie lasītāji - arī Hloja un gandrīz vai visi viņas klasesbiedri - saņēma medaļas par cītīgu lasīšanu vasaras brīvdienās. Tā kā Sāra bija jaunpienācēja, viņa pie medaļas netika, un Sets, pamanījis meitenes sarūgtināto sejiņu, izdomāja lielisku veidu, kā viņu uzmundrināt. Tajā pašā vakarā, pārradies mājās, viņš nesa rokā divas smalkos dāvanu papīros ietītas kārbiņas. Meitenes dedzīgi metās tās izsaiņot, bet starp neskaitāmām kreppapīra kārtām uzgāja tikai divas Seta vizītkartes. Olivija, kas bija tikpat apjukusi kā meitenes, vēroja Sāru neizpratnē grozām pirkstos nelielo kartona gabaliņu. Bet tad Olivija pamanīja otrā pusē ar Seta roku rakstītus vārdus: Paskaties manā mašīnā.

-    Pagriez kartīti otrādi, - viņa klusi pateica priekšā. Izlasījušas norādījumu, abas meitenes iespiedzās no sajūsmas, izskrēja ārā pa sētaspuses durvīm un nodrāzās lejā pie Seta automobiļa, ko viņš pretēji paradumam bija novietojis turpat durvju priekšā.

Olivija, Sets, Kellija un Marta izgāja verandā. Pieaugušie vēroja, kā Sāra un Hloja, satraukti čalodamas, ielūkojas pa mašīnas logiem, tad iespiedzas vēlreiz un metas atvērt aizmugures durvis. Pēc pāris sekundēm abas spieda pie krūtīm kaut ko mīkstu un pūkainu.

-    Māmiņ, nāc paskaties! - Sāra sauca aiz godbijības trīcošā balsī.

Kopā ar citiem pieaugušajiem nogājusi lejā, Olivija ieraudzīja, ka Sāra auklē mazu, pūkainu, dūmakaini pelēku persiešu kaķēnu. Ap dzīvnieciņa kaklu bija apsieta rozā lentīte ar Sāras vārdu. Hloja bija dabūjusi tieši tādu pašu kaķēnu, kam uz lentītes dižojās viņas vārds.

-    Sara! - Olivija līksmi apskāva meitu.

-    Tādu kaķēnu es vēlējos vairāk par visu pasaulē, - Sāra svinīgi teica, it kā nespēdama līdz galam noticēt savai laimei. Viņa kautrīgi pacēla acis uz Setu, kas bija nostājies līdzās Olivijai. - Paldies, Set.

-    Nav par ko, Sāra, - viņš atbildēja un noglāstīja meitenītei galvu. Sāras acis mirdzēja priekā. Pēc tam Sets apbrīnoja Hlojas kaķēnu.

Sagaidījusi izdevīgu brītiņu, Olivija pateicās Setam par jauko izdomu.

-      Es ar nolūku dāvināju kaķēnus abām, - viņš teica. Iekārtojies uz dīvāna televizora priekšā un sakrustojis rokas pār krūtīm, Sets vēroja abas meitenes, kas uz grīdas spēlējās ar saviem minčiem. - Izvēlējos pilnīgi vienādus, lai nebūtu iemesla ķīviņiem. Kā tev šķiet, vai esmu rīkojies pareizi?

-     Esi gan, - Olivija apstiprināja. Viņa bija piemetusies dīvāna pretējā galā. Kad Olivijas un Seta skatieni sastapās, viņa silti un sirsnīgi uzsmaidīja. Viņa atbildes smaids šķita mazliet greizs, un drīz vien viņš piecēlās un izgāja no istabas.

Kaut gan, veikdams visparastākos vecāku pienākumus - vakaros apspraudījot segu un šad tad bez īpaša iemesla samīļojot savu bērnu -, Sets vēl nejutās visai pārliecinošs, viņš tomēr ļoti centās, tāpēc bija manāmi arī pirmie panākumi. Atbildot uz aizvien lielāku tēva uzmanību, Hloja sāka uzvesties itin ciešami.

Vislielākās raizes joprojām darīja laika trūkums. Lai Sets spētu paveikt visu, kas jāpaveic, diennakts bija par īsu. Tāpat kā darbs, Hloja un Lielais Džons, savu tiesu uzmanības prasīja arī Kellija. Ķīmijterapija darīja viņu vārgu un nespēcīgu. Kaut gan Kellija pret savu slimību izturējās ar ierasto ironiju, bija skaidrs, ka Seta klātbūtne viņai ir ārkārtīgi nepieciešama. Viņš bija Kellijas vienīgais bērns, un abi mīlēja viens otru no visas sirds. Sets pavadīja kopā ar māti katru brīvo brītiņu un vismaz pāris rītu nedēļā, izbrīvējis laiku, pasēdēja pie mātes gultas, kamēr pa caurulītēm viņas vēnās plūda zāles, kas spēja nokaut ļaundabīgās šūnas. Sets ieradās slimnīcā arī vakaros, kad Hloja jau bija aizgājusi gulēt. Turklāt nebija aiz kalniem ari gaidāmās Seta kāzas, un gandrīz ik dienas "Ārčeru jahtu" birojā iegriezās Melorija, lai uzzinātu Seta viedokli vienā vai otrā laulību ceremonijas un kāzu svinību jautājumā. Olivija palaikam nobrīnījās, kā viņš iztur tādu slodzi un turpina darbu tikpat intensīvi un veiksmīgi.

Septembra beigās Olivija bija pilnīgi piemērojusies jaunajam dzīves un darba ritmam. Rītos viņa cēlās pusseptiņos, pamodināja, apģērba un paēdināja meitenes, astoņos aizveda viņas uz skolu un piecpadsmit pāri astoņiem ieradās darbā, kur strādāja līdz diviem četrdesmit piecām, bet trijos sagaidīja bērnus pie skolas. Pēcpusdienas tika veltītas Sārai - un arī Hlojai. Viņa pārraudzīja mājasdarbu izpildi, rīkoja rotaļas, veda meitenes uz sporta nodarbībām, apmeklēja vecāku sapulces, brīvprātīgi palīdzēja viena vai otra pulciņa pasākumos un tika galā ar neskaitāmiem citiem pienākumiem. Pirmo reizi kopš Sāras piedzimšanas viņai atlika laiks, ko veltīt savam bērnam. Ja nebūtu pastāvīgo raižu par Kelliju un Lielo Džonu, nebūtu nakts murgu, kas tā arī nebija mitējušies viņu mocīt, dzīve Olivijai liktos rožaina.

Nelāgie sapņi viņu laiku pa laikam apciemoja. Olivijai reizēm šķita, ka kļūtu vieglāk, ja tie rādītos ik nakti - tad viņa vismaz zinātu, ko gaidīt. Turpretī tagad nebija nojaušamas nekādas likumsakarības - vienu nakti sliktie sapņi bija klāt, citu - ne.

Šajos sapņos allaž valdīja nakts, allaž Olivija stāvēja ezera krastā, bet viņas māte, tērpusies plānā, baltā tērpā ar platām mežģīņu lencēm, bija ūdenī. Māte kliedza: Bēdz pro- jātrt, Oliuij! Skrien! Bēdz projām! Pēc tam kāds neredzams spēks parāva Selīnu zem ūdens.

Tomēr visvairāk šajos sapņos šausmināja tas, ka ikreiz atklājās kāda jauna, iepriekš nemanīta detaļa. Vienā sapnī Olivija pamanīja, ka mātes acis ieplestas šausmās, bet uz kliedzienā pavērtajām lūpām nav ne miņas no lūpu krāsas. Citā reizē Olivijas skatiens uztvēra vilnīšu ņirbu - kāds peldēja viņai aiz muguras, un Selīnas izbaiļu pilnā seja pavērsās pret ezera krastu. Vēl citā sapnī Olivija bezpalīdzīgi vēroja māti slīkstam, līdz virs ūdens palika tikai mātes roka, kas izmisīgi stiepās pret debesīm, līdz galu galā ūdens aprija arī to.

Tikai viena sajūta bija un palika nemainīga - Olivija ikreiz pamodās, svīzdama aukstus baiļu sviedrus. Viņa gulēja, platām acīm raudzīdamās tumsā un pūlēdamās sev iestāstīt, ka tas ir tikai sapnis.

Bet vai patiešām tikai sapnis? Dzīvojot Hjūstonā, viņu nekad nebija mocījuši tādi murgi. Toties tagad šie draudīgie sapņi, nemitīgi atkārtodamies, vairs neatgādināja tikai nejaušas zemapziņas strāvojumu izpausmes.

Vairākas reizes, uztrūkdamās no parastā murga, Olivija spētu vai apzvērēt, ka nāsis uztver tik tikko jaušamu mātes iemīļotā parfīma dvesmu.

Bet tā acīmredzot bija tikai iztēles rotaļa. Un murgi simbolizēja viņas bailes no ezera, jo viņa patiešām baidījās no ezera, kurā bija noslīkusi māte. Kad Olivija pārdomāja nakts parādības ar vēsu prātu, šis izskaidrojums šķita neapstrīdami loģisks.

Viņa prātoja, ka derētu palūgt Kellijai, Setam vai kādam citam radiniekam sīki aprakstīt tās liktenīgās nakts notikumus, kad bija gājusi bojā viņas māte.

Šī doma uzdzina saltus drebuļus. Un Olivija no tās atteicās, samierinādamās ar regulārajām mocībām naktī un iegalvodama sev, ka iedziļināšanās mātes bojāejas apstākļos vairs neko nemainīs. Turklāt ģimenes locekļiem bija katram savas rūpes. Atlika vien cerēt, ka ar laiku murgi liks Oliviju mierā.

Par vissvarīgāko septembra notikumu Lendželā uzskatīja Rudens svētkus mēneša pēdējā piektdienā. Svētki, kas tika rīkoti apvienotajā pamatskolas un vidusskolas teritorijā, piedāvāja daudzveidīgas izpriecas - karnevālu, piknika vakariņas un deju vakaru. Ieņemtā nauda bija paredzēta viena vai otra vecāku un skolotāju asociācijas projekta īstenošanai. Sets, "Arčeru jahtu" galvenā amatpersona un pilsētiņas ievērojamākais pilsonis, tika lūgts palīgā ūdens atrakciju stendā. Bez īpaša prieka, tomēr apzinādamies pienākumu sabiedrības priekšā, Sets pusseptiņos vakarā devās projām, ietērpies peldbiksēs, T kreklā un paķēris līdzi drēbes, ko pārvilkt, kad būs ticis ar saviem pienākumiem galā. Melorija un Hloja ari aizbrauca kopā ar viņu. Olivija bija piekritusi darboties stendā "Prasmīgās namamātes" un tirgot tur mājās gatavotus gardumus. Pamatskolas skolēnu mātes bija pūlējušās no sirds, sacepdamas milzum daudz kūku, tortu, cepumu un smalkmaizīšu, lai stends četrās svētku norisei atvēlētajās stundās ne mirkli nepaliktu tukšs. Olivija bija apņēmusies tirgoties no septiņiem līdz astoņiem, lai viņai pēc tam atliktu pietiekami daudz laika izbaudīt svētku noskaņu.

Kad Airas baltais "Lincoln", kura bagāžnieks bija pilns ar pēdējā brīdī piegādātiem gardumiem, atveda Oliviju, Sā- ru un Kelliju uz svētku norises vietu, bija iestājusies agras novakares krēsla. Tērpusies melnā īspiedurkņu svīterītī un īsos, baltos džinsu svārkos, Olivija, kopā ar Airu un Sāru stiepdama brūnos papīra maisiņos iesaiņotos kārumus, nonāca pie stenda reizē ar pirmo pircēju. Kārtodama uz trijiem pakavveidā novietotiem galdiem labāko, ko bija sarūpējušas čaklās Lendželas namamātes, Olivija priecājās, ka viņas pāriniece bija Lī Enna Džeimsa, pirmsskolas vecuma bērnu grupiņas audzinātāja. Sāra, izskatīdamās sevišķi piemīlīga džinsos un rožainajā blūzītē, pievienojās savai audzinātājai Džeinai Fušī un trim klasesbiedrēm, kas bija apņēmušās palīdzēt klases rīkotajā keikvoka konkursā.

-    Kaut kas traks, izskatās, ka pēc stundas mums te būs tukši galdi! - pēc neilga brīža Lī Enna ierunājās. Rosīgi tirgodamās, viņas bija samazinājušas gardumu krājumus apmēram par ceturto daļu. Šī bija pirmā reize, kad abām radās iespēja pārmīt kādu vārdu savā starpā.

-    Diez vai tā būs, jo visi steidzas šurp, lai pagūtu iegādāties pašus iecienītākos kārumus - tā, piemēram, misis Re- mijas karameļu torti vai Lūizes Olbraitas šokolādes kūciņas. Pārējais tiks izpirkts krietni gausāk. - Atbildot Lī Ennai, Olivija lika lietā citos Rudens svētkos gūto pieredzi un nevarēja vien nobrīnīties, kā tik ātri un nemanāmi no jauna iekļāvušies ierastajā Lendželas dzīves plūdumā. Ja nebūtu Sāras, pavisam viegli varētu noticēt, ka pēdējo deviņu gadu viņas dzīvē nav bijis.

-     Es vienmēr aizmirstu, ka tu esi šejieniete, - Lī Enna smiedamās atzinās. - Tā kā mēs abas vidusskolu beidzām Batonrūžā, man visu laiku liekas, ka arī tu esi no turienes.

-     Olivij, vai Lerlīnas Sprūvelas šokolādes kūkas vēl ir? Maniem puisēniem tās ļoti garšo, bet šoreiz laikam esmu ieradusies maķenīt par vēlu.

Olivija uzsmaidīja nākamajai pircējai - tā bija Augusta Blēra, Kellijas vienaudze un draudzene, kuru Olivija pazina gandrīz visu savu mūžu, gluži tāpat kā vairākumu Lendželas iedzīvotāju. Viņas trīs "puisēni" jau bija pieauguši vīri, kas ieņēma dažādus amatus kompānijā "Arčeru jahtas".

-    Tūlīt paraudzīšos. - Pārlaidusi skatienu galdiem, Olivija noliecās un izvilka no pagaldē novietotajiem krājumiem divus sarkanus kartona šķīvjus ar kūkām, kuri bija rūpīgi iesaiņoti plastmasas plēvē un apsieti ar sarkanu lenti. Uz tās dižojās Lerlīnas Sprūvelas paraksts. - Te būs.

Misis Blēra samaksāja un, apmierināti smaidīdama, devās projām. Nākamais pircējs bija tēvs Rendolfs. Viņš vēlējās nobaudīt šokolādes torti, bet šaubījās, kuras saimnieces cepumu izvēlēties. Zinādama, ka 110 atlikušajām tortēm garšīgākā ir Elinas Gibsas ceptā, Olivija palīdzēja izdarīt pareizo izvēli. Pēc tam pircēju - lielākā daļa no viņiem bija pazīstami - saradās tik daudz, ka Olivijai gandrīz neatlika laika ar kādu pārmīt vārdu. Kad atnāca otra maiņa, Olivija ar prieku atbrīvoja savu vietu.

-     Ko tu tagad darīsi? - Lī Enna apvaicājās, kad viņas reizē izgāja no saldumu stenda. Dziļi ieelpojusi silto nakts gaisu un izstaipījusi pastīvo kaklu, Olivija pasmaidīja.

-    Apskatīšos, ko dara Sāra. Viņa palīdz keikvoka sacensībās.

-     Es iešu pameklēt Tomu un Maiklu. - Toms bija viņas vīrs, bet Maikls - piecgadīgais dēls. - Redzēsimies vēlāk.

Atvadījusies no Lī Ennas, Olivija devās uz pamatskolas ēkas pusi, jo zināja, ka vienā no klasēm norisinās keikvoka sacensības. Visos divstāvu ēkas logos dega spoža gaisma, un bija redzams, ka iekšā drūzmējas milzum daudz ļaužu. Katra klase bija izdomājusi savu naudas pelnīšanas paņēmienu. Skolā patlaban ritēja leļļu izrāde, šautriņu un monētu mešanas sacensības, mēmais šovs, mājdzīvnieku skaistuma konkurss un daudz kas cits. Pa galvenajām durvīm iekšā un ārā nemitīgi plūda cilvēku straume.

Veikli lavierēdama cauri pilsētiņas iedzīvotāju pūlim un aplūkodama abpus celiņam izvietotos stendus, Olivija uzsauca neskaitāmus sveicienus, bet apstājās tikai pie ūdens atrakciju telts. Tajā uz īpašas platformas sēdēja Sets, ar saucieniem uzmundrinādams muskuļotu puisi, kas gatavojās mest beisbola bumbu pa metāla disku. Ja trāpījums būs precīzs, platforma sašķiebsies un iegāzīs Setu ūdenī. Sets.jau bija paguvis samirkt, slapjie mati lipa pie galvas, plānais, baltais T krekls cieši apkļāva krūtis. Vērojot viņu, Olivijas lūpu kaktiņos ievijās smaids. Ja viņa nemaldījās, puisis, kas gatavojās mest bumbu, bija viens no "Ārčeru jahtu" darbiniekiem. Abi vīrieši apmainījās jautrām un ķircinošām piezīmēm - Rudens svētkos vienlīdz bezrūpīgi mēdza līksmot gan priekšnieki, gan padotie, un tieši tas piešķīra svētkiem neatkārtojamu gaisotni. Pamanījis pūlī Oliviju, Sets pasmaidīja un pamāja ar roku, bet tūdaļ ar pamatīgu plunkšķi ievēlās ūdenī, jo beisbola bumba bija trāpījusi mērķī. Olivija smiedamās vēroja viņu iznirstam un nopurinām ūdeni, ar abām rokām atglaužot no sejas slapjos matus.

- Trāpīgs metiens! - Sets uzsauca puisim, kas, apmierināti smaidīdams, devās projām, iespiedis padusē saņemto balvu - mīkstu plīša rotaļu dzīvnieciņu. Viņa vietā jau bija stājies nākamais metējs. Sets uzrāpās atpakaļ uz platformas. No viņa auguma straumēm tecēja ūdens. Kamēr Sets un jaunpienācējs apmainījās asprātībām, Olivijas skatiens lēni slīdēja pār vīrieša ķermeni, pamanot, ka slapjais T krekls īpaši izceļ platos plecus un muskuļotās krūtis. Kājās melnas, slapjumā spīdīgas peldbikses. Zemāk - atlēta cienīgi ceļgali un iedeguši stilbi, ko klāj vizoši matiņi. Pār platformas malu šūpojās garas un šauras pēdas. Olivijas sirds iepukstējās straujāk. Viņa nespēja tur neko mainīt. Vienīgi turēties tālāk no kārdinājuma. Kopīgā darbā plecu pie pleca pavadītā mēneša laikā viņa bija pamatīgi iegaumējusi šo gudrību. Kad tuvumā bija Sets, Olivija atkāpās drošākā vietā. Tas nenoliedzami darīja viņas dzīvi vienkāršāku.

31. nodala

Pagriezusi muguru ūdens atrakciju teltij, Olivija sāka virzīties uz skolas pusi. Pēc pāris mirkļiem viņas pulss atguva ierasto ritmu. Aizraušanās ar Setu bija un palika neprātība. Ja viņa pietiekaiVii apņēmīgi pretosies, agri vai vēlu tā izgaisīs pati no sevis.

Viņai patiešām derētu satikties ar kādu vīrieti, Olivija nosprieda. Un skābi saviebās, domās pārskatot iespējamās kandidatūras. Lamārs Lenigs joprojām zvanīja viņai vismaz divreiz nedēļā, aicinādams uz satikšanos, un arī Kāris neslēpa, ka Olivija viņam patīk. Un tas vēl nemaz nebija viss; sarakstā droši varēja iekļaut vairākus "Ārčeru jahtu" darbiniekus, kuri saskaņā ar lizes teikto bija brīvi un dabūjami, kā arī LI Ennas svaini - draudzene dedzīgi vēlējās savest viņus kopā.

- Olivij, vai tu nevarētu aiznest šo te Lindai Raiderei? Viņa strādā grabuļu mešanas stendā. Džeimijam vajag uz poda, - Oliviju uzrunāja Heilija Fredžone, glīta brunete Olivijas vecumā, kas bija dzimusi un uzaugusi Lendželā. Heilija savulaik mācījās vietējā vidusskolā, un viņas bija visai pavirši pazīstamas. Bet šobrīd, vienā rokā turēdama somu, kas bija piebērta ar sīknaudu, bet ar otru mēģinādama novaldīt nesen staigāt sākušu puisēnu, kurš visiem spēkiem pūlējās izsprukt no ciešā tvēriena, Heilija vērsās pie Olivijas tikpat pašsaprotami kā pie jebkuras citas pazīstamas jaunās māmiņas.

Olivija saprata, ka viņas atgriešanās vairs netiek uzskatīta par tenku cienīgu jaunumu, un tas patiešām iepriecināja. Olivija bija kļuvusi par savējo.

-    Protams, - viņa atbildēja, paņemdama somu, kura, kā izrādījās, bija pārsteidzoši smaga. Heilija paguva pār plecu uzsmaidīt, un tad mazais aizvilka viņu projām. Grabuļu mešana risinājās savus divpadsmit stendus tālāk. Olivija nosprieda, ka aiznesīs turp uzticēto somu un pēc tam dosies meklēt Sāru.

Šie Rudens svētki bija veltīti Francijai, jo visā štatā atzīmēja trīssimto gadskārtu, kopš Luiziānas teritorijā nodibināta franču kolonija. Francijas krāsas zaigoja itin visur - gan karodziņos un lentēs, kas greznoja teltis, gan arī pie kokiem piesietajos balonos. Lampiņu virtenes, kas bija izvilktas starp teltīm, kliedēja tumsu un pamatskolas pusē sadalīja plašo futbollaukumu vairākos improvizētos celiņos, kur bija izvietota lielākā daļa atrakciju stendu.

Piknika galdi rindojās milzīgā, baltā teltī, kas bija uzslieta pamatskolas autostāvvietā, un to pildīja cilvēki, kuri vēlējās nobaudīt skolas kafejnīcas piedāvāto maltīti. Vakariņotājus izklaidēja vieglās mūzikas orķestris. No attālākās vidusskolas ēkas puses atplūda modernāki ritmi - tur sporta zālē notika dejas. Tomēr telts tuvumā pārsvaru ņēma orķestra mūzika.

-    Olivija? Vai līksmojies vienatnē? - Gan balss, gan cietā plauksta, kas apvijās viņas viduklim, piederēja Lamāram

Lenigam. Negaidīti pārsteigta, Olivija pacēla acis un instinktīvi mēģināja atbrīvoties, tomēr vīrietis, smaidīdams vēl platāk, pat nedomāja laist viņu vaļā. - Sveika, skaistulīti

-    Patiesībā esmu šeit kopā ar ģimeni. - Olivijai beidzot izdevās izrauties. Lamārs, šūpodamies uz papēžiem - viņš bija tērpies rūtainā kreklā ar uzlocītām piedurknēm un šauros džinsos, kājas ieautas kovboju zābakos -, demonstratīvi aizbāza īkšķus aiz jostas. Ap pieri vijās melnu cirtu mākonis, bet sejā zibēja tumšas, nekautrīgas acis. Lamārs bija skaists vīrietis, un liela daļa sieviešu viņa dēļ bija kā bez prāta, bet Olivija nejuta par viņu ne mazāko interesi.

-    Ak tad ar ģimeni gan, ko? - Pārlaidis skatienu garām plūstošajam pūlim, Lamārs pārspīlēti skeptiski savilka uzacis. - Tad jau tu esi nomaldījusies.

-    Es strādāju "Prasmīgo namamāšu" stendā. Nupat pabeidzu maiņu un dodos meklēt Sāru.

-     Mūsu vecās draudzības vārdā vispirms ļauj izmaksāt tev maltīti. - Viņš smaidīdams pastiepa roku un pieskārās Olivijas lūpām ar cietu rādītājpirkstu.

Vecā draudzība - tieši to viņa vēlējās aizmirst uz visiem laikiem.

-     Nē, pateicos, Lamār. - Pakāpusies atpakaļ, Olivija smaidīdama papurināja galvu un devās tālāk.

-    Ei, uzgaidi brītiņu! - Notvēris sievieti aiz rokas, Lamārs piespieda viņu pagriezties atpakaļ. Viņa piere bija saraukta, tumšās acis nelāgi dzirkstīja. - Man nav iebildumu, ja meiča drusku palaužas, bet nupat tas paliek par traku. Kas man būtu jādara - jāmetas ceļos un jālūdzas tevi?

-     Nekas. - Olivija neuzkrītoši mēģināja atsvabināt roku. Tas neizdevās, un Olivija nopūtās. Tātad neatlika nekas cits kā vien ļoti laipni pateikt viņam patiesību. - Laid mani vaļā, Lamār. Tev neizdosies mani pierunāt - nedz tagad, nedz vispār. Tā mums abiem būs vislabāk.

-    Ko tu ar to gribi teikt? - Lamāra acis samiedzās, bet plauksta ciešāk sažņaudza Olivijas roku.

-    Esmu kļuvusi pavisam citāda. Neesmu vairs meitene, kuru tu savulaik pazini. Tagad esmu māte savam bērnam, pieaudzis cilvēks, īsta mājās tupētāja. Nepaietu ne stundiņa, un es tev būtu apnikusi līdz nāvei.

-     Kaķīt, meiča ar tādu izskatu man nekad neapniks. - Pievirzījies tuvāk, viņš satvēra ari otru Olivijas roku. Viņa skatiens pavedinoši slīdēja pār viņas augumu un apstājās pie lūpām. Septiņpadsmit gadu vecumā Olivijai šī neslēptā iekāres demonstrēšana būtu likusies varen vilinoša. Tagad, kad viņai bija divdesmit seši gadi, tā šķita muļķīga un kaitināja.

Olivija pameta skatienu apkārt. Kaut gan tuvumā bija vismaz ducis paziņu, nebija neviena, kuru varētu ar skatienu lūgt talkā, lai iespējami taktiski atrisinātu neērto situāciju. Pat tad, ja kāds būtu pievērsis uzmanību viņiem, skaļā mūzika neļāva sadzirdēt runāto. Protams, cilvēku pūlī viņai nekādas reālas briesmas nedraudēja, turklāt maz ticams, ka Lamārs varētu kļūt patiešām bīstams. Olivijai pēc iespējas uzstājīgāk jāpieprasa, lai viņš novāc rokas. Bet vai viņš to darīs? Jācer uz to labāko. Ja Olivija sarīkos scēnu, tenkas pēc tam neapklusīs mēnešiem ilgi.

-    Laid mani vaļā, Lamār. - Tonis atgādināja rāmā balsī izteiktu pavēli.

-    Tikai tādā gadījumā, ja tu ļausi man uzcienāt sevi ar vakariņām.

-    Pateicos, nē. - Tas bija nepārprotams atteikums. Olivija vēlreiz centās neuzkrītoši atsvabināties no viņa rokām.

-     Tad rītvakar. - Smaids bija pagaisis, skatiens kļuvis skarbs.

-     Pateicos, nē.

-    Tad nākamajā piektdienā? Vai sestdienā?

-    Nedomāju vis. Tomēr pateicos.

-    Citiem vārdiem sakot - lasies pie velna?

Olivija sāka zaudēt pacietību.

-    Var sacīt arī tā. - Viņa beidzot atbrīvoja rokas. Delmi virs elkoņiem smeldza, un bija skaidrs, ka rīt uz tiem būs Lamāra pirkstu atstātie zilumi.

-    Vai uzskati, ka esi pārāk smalka priekš manis?

Saruna veda pavisam nelāgā virzienā. Paraustījusi plecus, bet neteikdama ne vārda, Olivija pagriezās, lai dotos projām. Lamārs atkal aizšķērsoja viņai ceļu.

-    Mīļumiņ, vai neatceries, ka tu jau esi gulējusi ar mani? Ja mana māte būtu visai pilsētiņai zināma padauza, kas izdarījusi pašnāvību, es vis neceltu degunu tik augstu.

Olivija bija nikna jau par atgādinājumu, ka viņai pieticis muļķības reiz pārgulēt ar Lamāru. Taču nākamā frāze viņu satrieca līdz sirds dziļumiem. Mēmi raugoties Lamārā, Olivijas lūpas pavērās, bet acis plati iepletās.

-    Vācies projām, Lamār. - Seta balss skanēja rimti, bet nepārprotami draudīgi. Sajuzdama uz pleciem viņa spēcīgās plaukstas, Olivija mazliet nomierinājās. Kaut ari viņas seja bija kļuvusi balta kā palags un apkārtne šķita zaudējam krāsas, Seta klātbūtne vairoja spēku un pašpārliecību.

Lamārs pavērsa kareivīgu skatienu kaut kur pāri Olivijas galvai. Viņa saprata, ka abi vīrieši lūkojas viens otrā, juta divu spēku klusējošu sadursmi, pamanīja, kā pēkšņi uzliesmo Lamāra acis, iekams viņš klusēdams atkāpjas. Sakniebtām lūpām un nodurtu skatienu, Lamārs, vairs neteikdams ne vārda, pagriezās un aizgāja.

Noraudzīdamās viņam pakaļ, Olivija jutās tā, it kā būtu saņēmusi sitienu zem jostasvietas.

-    Set… - viņa žēlabaini izstomīja.

-    Livij… - Sets pagrieza jauno sievieti pret sevi un ielūkojās viņai sejā. Viņš saprata, ka Olivija ir satriekta. Seta žoklis saspringa un tvēriens kļuva ciešāks.

-     Lamārs teica… viņš teica, ka…

-    Es dzirdēju, ko viņš teica. - Seta balss skanēja drūmi.

Viņš ātri paraudzījās uz draugu un kaimiņu pūli, kas plūda garām abās pusēs, veltījuši nule notikušajai drāmai vienu otru ziņkārīgu skatienu.

-     Set… - Olivija vēlējās pajautāt, vai tā ir patiesība, tomēr nespēja pateikt ne vārda. Šķita, ka mute ir piebāzta ar vati. Smagums krūtīs tik tikko ļāva elpot.

-     Te mums neizdosies parunāt. - Vēlreiz pārlaidis skatienu apkārtnei, viņš noņēma rokas no Olivijas pleciem un satvēra viņas plaukstu, cieši savīdams abu pirkstus kopā. - Nāc man līdzi.

Viņš sāka iet, un Olivija sekoja, bezdomu stingumā joprojām stiepdama līdzi plastmasas somu ar sīknaudu. Sets atbildēja uz sveicieniem, nemitīgi smaidīja un māja ar galvu, bet ne reizi nepalēnināja gaitu. Olivija nespēja ne smaidīt, ne māt. Paklausīgi klunkurojot Setam līdzi, viņa jutās kā mēnessērdzīga.

Aizvedis Oliviju projām no svētku kņadas, mūzikas, gaismas un ļaudīm, Sets skolas ēkas otrā pusē atvēra pelēkas metāla durvis, kas veda uz vingrošanas zāli. Milzīgā telpa bija tukša. Augstu pie griestiem izvietotās dienasgaismas spuldzes apmirdzēja lieliski nospodrināto koka grīdu un saliekamu metāla sēdekļu rindas, kas bija piestiprinātas pie balti krāsotām betona bloku sienām. Viņi devās uz nišu basketbola laukuma tālākajā galā. Abās pusēs nišai bija ģērbtuves. Atvēris zēnu ģērbtuves durvis, Sets ievilka viņu sev līdzi.

Arī Šī telpa bija tukša. Olivija kā caur miglu redzēja noplukušu skapīšu rindas, trīskrāsainām flīzēm klāto grīdu un durvis kreisajā pusē, kas veda uz dušas telpām un tualetēm. Viņa nejuta pat ģērbtuvēm raksturīgo piesvīdušu sporta tērpu un dezinfekcijas līdzekļu smārdu. Olivija nepretodamās ietu Setam līdzi vienalga kurp, un tas, ka viņš atvedis viņu uz zēnu ģērbtuvi, šķita gaužām mazsvarīgi.

-        Pagaidi mirklīti, kamēr es pārģērbjos, norunāts? - Olivija beidzot pamanīja, ka viņam mugurā joprojām ir slapjais T krekls un šorti, basās pēdas ieautas gumijas sandalēs. Ar vienu savas apziņas daļu, kas vēl spēja reaģēt uz ikdienišķiem sīkumiem, viņa nodomāja: Setam droši vien salst. Un patiesi - zem mitrā krekla bija izspiedušies saspringti krūšu zirnīši. Ārā bija daudz siltāk nekā kondicionētāju atvēsinātajā telpā, un Olivijai šķita, ka ķermeni pārklāj zosāda. Uzmetusi skatienu kopā savītajām rokām, viņa pārliecinājās, ka tā tas patiešām ir.

-    Apsēdies. - Sets saudzīgi pastūma Oliviju uz kopā sabīdīto, garo koka solu pusi. Novietojusi līdzās smago plastmasas somu, viņa paklausīgi apsēdās, saspieda ceļgalus kopā un noliecās, atbalstīdama galvu sakļautajās plaukstās. Saraucis pieri raižpilnās grumbās, Sets atvēra vienu no šaurajiem ģērbtuves skapīšiem, kurā atradās viņa apģērbs - haki krāsas bikses, tumšzils polo krekls, zeķes, kurpes un apakšveļa.

-    Set…

Ar savīstītajām drēbēm vienā un kurpēm otrā rokā viņš pagriezās pret Oliviju.

-    Vai tā ir patiesība? - Viņas balss izklausījās nedabiski spalga un saspringta. Skatiens pauda mēmu lūgumu. Saki, ka tie ir meli. Bet Olivija jau bija visu sapratusi. Atbilde bija ierakstīta viņa sejā jau no brīža, kad Lamārs bija izrunājis liktenīgos vārdus. Tomēr viņa vēl cerēja. Acis iepletās, itin kā gaidot sitienu, bet mute piepeši izkalta. Viņa aplaizīja lūpas. Krūtis spieda svina smagums.

-     Dieva dēļ, Livij, tas taču notika pirms divdesmit gadiem! - Ar troksni nometis kurpes zemē un savīstīto apģērbu uz tuvākā sola, Sets aši norāva slapjo T kreklu un uzvilka mugurā polo kreklu. Olivija bija tik nomākta, ka neuzmeta ne skatiena viņa iespaidīgajam torsam ar labi attīstīto muskulatūru un tumšo matiņu ķīli, kas pazuda aiz bikšu jostas. Tad Sets pārkāpa pāri solam, uz kura gulēja pārējie apģērba gabali, un uz mirkli sastinga viņas priekšā. Nepaceldama noliekto galvu, Olivija juta viņa raižpilno skatienu.

-     Viņš teica, ka… mana māte izdarīja pašnāvību? - Ar lielām pūlēm Olivija piespieda sevi pacelt skatienu, zinādama, ka Seta seja pavēstīs vairāk nekā vārdi. Viņa acis sa- miedzās, lūpas sakniebās šaurā svītrā. Bija skaidri redzams, ka viņš nespēj paciest Olivijas sāpes un paša bezspēcību šo sāpju priekšā.

-      Livij… - Ceļgaliem gandrīz saskaroties, Sets apsēdās viņai pretī un satvēra viņas rokas savējās. Zilo acu skatienā vīdēja gan bezspēcīgas dusmas, gan līdzjūtība.

-    Set, pastāsti visu. Man jāzina patiesība.

-    Nevajag. Pēc tā nav nekādas vajadzības. - Balsī ieskanējās skarba nots, bet skatiens satumsa, it kā viņas sāpes būtu aizēnojušas acu zilgmi.

-     Set… - Lūgums palika neizteikts. Sets viņu pazina tik labi, ka spēja sadzirdēt arī nepateikto.

-      Labi jau, labi. - Uz brītiņu novērsies, viņš aplaizīja lūpas un iesāka: - Tava māte kādā naktī gluži vienkārši iebrida ezerā. Tajā vakarā viņa bija aizgājusi gulēt agrāk. Tēvocis Džeimss bija uz pāris dienām devies biznesa braucienā. Ieradies mājās īsi pēc pusnakts, viņš uzgāja augšā un, neatradis sievu guļamistabā, sāka viņu meklēt - vispirms pa visu māju, pēc tam pagalmā un dārzā. Tonakt mājā uzturējās daudz ļaužu; tie visi bija sacelti kājās un devās pārmeklēt apkārtni. Lielais Džons atrada Selīnu ezerā. Čārlijs pūlējās viņu atdzīvināt - viņi abi ar Belindu bija ieradušies paviesoties -, tomēr bija par vēlu. Pēc tam tika konstatēts, ka viņa izdarījusi pašnāvību.

Olivija aizvēra acis un sažņaudza Seta rokas, kas šķita vienīgais siltuma avots ledaini saltajā pasaulē. Pēc mirkļa viņa atvēra acis un paraudzījās uz Setu. Sausie un lietišķie vārdi bija neslēpts mēģinājums aiztaupīt viņai sāpes, daudz ko noklusējot.

-     Bet kāpēc? - viņa jautāja. - Kāpēc viņi domāja, ka tā ir pašnāvība? Vai tad tas nevarēja būt… nelaimes gadījums?

Viņas ciešanas atspoguļojās Seta skatienā.

-      Kad Selīnu atrada, viņa bija ģērbusies naktskreklā. Turklāt nekādi nebija izskaidrojama viņas atrašanās ezera krastā tik vēlā nakts stundā. Un… vēlāk kļuva zināms, ka viņu pirms pāris nedēļām bija mocījusi depresija.

-    Kas to apgalvoja?

-     Čārlijs. Viņš esot ārstējis Selīnu no depresijas. Acīmredzot viņai tika izrakstīti attiecīgi medikamenti.

-     Bet kāpēc viņai bija depresija? Vai viņas dzīvē kaut kas bija sagājis grīstē?

-     Livij, varbūt nevajag…? - Viņu biedēja Seta balss un sejas izteiksme, jo tā liecināja, cik viņš ir satriekts par to, kas viņam jāsaka. Un tas, ka viss vēl nebija pateikts, Olivijai bija skaidrs kā diena.

-    Set, lūdzu…

Šķita, ka, satverdams ciešāk Olivijas rokas, Sets mēģina iedvest viņai daļu sava spēka.

32. nodala

-    Es toreiz biju pusaudzis, tāpēc varēju kaut ko nezināt vai pārprast. - Nenolaizdams acis no Olivijas sejas, Sets dziļi ievilka elpu. - Runāja, ka viņai esot bijis mīlas romāns un tēvocis Džeimss piedraudējis ar šķiršanos, tāpēc viņa nolēmusi izdarīt pašnāvību. Bausmoja, ka Džeimss speciāli pār- radies mājās negaidītā laikā, jo cerējis pieķert sievu kopā ar mīļāko.

Olivija sarāvās. Prātā pazibēja neskaidras atmiņas par laiku, kad viņa bija dzīvojusi kopā ar māti un patēvu. Kaut gan Olivija nespēja piebremzēt atmiņu skrējienu, lai ilgāk pakavētos pie atsevišķām epizodēm, kopiespaids vēstīja, ka viņi bija dzīvojuši ļoti laimīgi. Visi trīs - māte, patēvs un Olivija.

-    Kas bija šis vīrietis? - Balss skanēja savādi, it kā nepiederētu viņai.

-     Nezinu. Sasodīts, nezinu pat to, vai šāds vīrietis vispār bijis. Zinu tikai to, ko man savulaik pastāstīja citi.

-    Ak dievs! - Te nu bija izskaidrojums Lamāra nekaunīgajām runām, Kellijas savādajam mulsumam, pieminot Se- llnas nāvi, un pat Seta satraukumam, atrodot Oliviju ezera krastā. Viņu skatieni sastapās. - Tad tāpēc tu… skrēji man pakaļ, kad todien ieraudzīji mani ezera krastā? Tev likās, ka es grasos darīt sev galu. Kāda māte, tāda meita, vai ne?

Seta lūpas savilkās nožēlas pilnā grimasē.

-    Tā es nedomāju. Tā gluži vienkārši bija… instinktīva reakcija.

-Jums vajadzēja man visu izstāstīt. Turklāt jau sen.

-    Kāpēc? - Viņa pirkstu spiediens pastiprinājās. Ceļgali saskārās. Vērīgais skatiens neatlaidīgi pētīja viņas seju. - Viss sen beidzies un nogrimis pagātnē. Ne tu, ne es, ne arī kāds cits spēj kaut ko mainīt. Un pagātnes notikumiem nav nekāda sakara ar tevi, tavu dzīvi un personību. Vispār nekāda sakara, vai dzirdi?

Viņa dedzības dēļ Olivija papūlējās iemānīt lūpās drebošu smaidu.

-    Dzirdu.

-    Tas ir labi. - Viņš dziļi ievilka elpu. - Vai ar tevi viss ir kārtībā?

Viņa pamāja ar galvu.

-    Esi pārliecināta?

-    Esmu. - Patiesībā nekas nebija un nevarēja būt kārtībā, bet Olivija neuzdrošinājās ne iepīkstēties par savām patiesajām izjūtām, jo nevēlējās nobiedēt Setu līdz nāvei.

-     Labi. Vispirms ātri pārģērbšos un pēc tam aizvedīšu tevi uz mājām. - Palaidis vaļā Olivijas rokas, viņš piecēlās. - Norunāts?

Olivija ar pūlēm sakopoja domas. Pacelt galvu, lai sastaptu viņa skatienu, šķita neiedomājami grūti.

-    Sāra. Bez viņas nekur nebraukšu.

-    Mēs atradīsim Sāru. Bet viņa vēl var palikt un palīksmoties, gan jau mana māte vai Melorija pārvedīs viņu mājās.

Nespēdama izteikt ne vārda, Olivija papurināja galvu.

Uzlūkojot Oliviju mazliet ilgāk, Seta skatiens apmācās. Pagrābis no krēsla sausās drēbes, viņš devās uz blakustel- pu, kur bija iekārtotas dušas un tualetes.

Palikusi viena, Olivija noliecās uz priekšu, apvija rokas ap stilbiem un noguldīja galvu uz ceļiem. Viņu mocīja nelabums, galva dunēja un griezās. Vīzija par māti - bet varbūt tā bija viņa pati -, kas dodas iekšā ezera darvaini tumšajos ūdeņos, sākumā atgādināja miglainus kinofilmas kadrus, bet pakāpeniski pārtapa draudīgi reālās izjūtās.

Viņai mugurā bija garš, viegls balta neilona naktstērps ar platām mežģīņu lencēm, kājas basas. Nakts bija karsta un spiedīga, gaisā dūca moskītu mākoņi. Mēness, spoguļodamies gludajā ūdens virsmā, izklāja priekšā platu gaismas taku. Sperot soli un pamazām iegremdējoties iesāļajā ūdenī, tas šķita pavisam silts, gluži tāds pats kā todien, kad Olivija bija nokāpusi pie ezera. Arī smarža bija tāda pati - ezers viegli oda pēc stāvoša ūdens un pūstošiem ūdensaugiem. Kailās pēdas iegrima dūņās, kas spiedās starp pirkstiem un iesūca kāju līdz potītēm. Ūdens skalodamies cēlās aizvien augstāk, naktstērps samirka vispirms līdz ceļgaliem, tad līdz viduklim…

Piepeši Olivija vairs nebija notikuma dalībniece, bet gan vērotāja. Viņa stāvēja ezera krastā, bezpalīdzīgi noraudzījās, kā māte slīkdama kūņojas ezerā, un nespēja neko mainīt. Caur cieši samiegtajiem plakstiņiem spraucās asaras, vaigi kļuva slapji. Olivijas bēdas bija tik milzīgas un visaptverošas, it kā māte šo pašu brīdi būtu noslīkusi viņas acu priekšā.

- Livij? - Bija atgriezies Sets. Olivija dzirdēja saucam sevi vārdā, zināja, ka viņš ir līdzās, bet nespēja nedz atsaukties, nedz apturēt asaras un remdēt bēdas. Atbalstījusi pieri pret ceļiem, viņa izmisīgi raudāja, cerēdama, ka Sets aizies un atstās viņu mierā.

-     Livij… - Sets notupās viņas priekšā, ar abām rokām atglauda viņas matus no sejas un sajuta uz pirkstiem asaru sāļumu. - Vai tu raudi? Paskaties uz mani.

To viņa nespēja. Jo nevēlējās Setu vēl vairāk satraukt un sarūgtināt. Viņa mīļuprāt apturētu raudas, ja vien to spētu. Bēdas bija pārņēmušas visu viņas būtību, un šobrīd tur nekas nebija līdzams.

-     Sasodīts, Livij! - Izklausījās, ka viņš jūtas tikpat bezpalīdzīgs kā viņa. Olivijas neērtās pozas pēc arī Seta apskāviens iznāca neveikls. Rokas glāstīja viņas muguru un vieg- lītiņām uzsita uz pleca. - Lūdzu, neraudi. Tas, kas noticis pagātnē, nav tavu asaru vērts.

Viņa centās apturēt raudas. Patiešām centās. Cieši aizmiedza acis un ievilka plaušās pavairāk gaisa - bet ieelpa pārtapa šņukstā un asaras turpināja strūklot pār vaigiem.

-    Nolādēts! - Ar plaukstām aptvēris Olivijas roku locītavas, Sets piecēlās, uzraudams viņu sev līdzi. Viņa paklausīgi pieslēja stāvus savu slābano augumu, joprojām nevērdama acis vaļā un cīnīdamās ar elsām. Atliecot galvu, mati noslīdēja no sejas. Sets saudzīgi atglauda atpakaļ dažas cirtas, kas bija pielipušas pie asaru mērcētajiem vaigiem, un apskāva viņu, iekļaudams vēso augumu savā siltumā.

Olivija apvija rokas Seta viduklim, paslēpa seju pie viņa krūtīm un raudāja tā, it kā viņas sirds grasītos lūzt.

-    Kuš, Livij. Neraudi. Lūdzu, neraudi. - Sets šūpoja cieši apskauto augumu. - Ir muļķīgi raudāt par to, kas noticis pirms divdesmit gadiem. Lūdzu, neraudi.

Maigi dudinātie mierinājuma vārdi sasniedza Olivijas apziņu, pamazām nogludinot asās sāpju šķautnes. Šņukstiem norimstot, viņa aizvien skaidrāk apjauta Seta roku spēku un tvirtos krūšu muskuļus zem sava vaiga. Viņš tīkami oda - aromātu sajaukumā bija samanāma gan veļas mīkstinātāja (krekls), gan hlora (baseins), gan arī vīrieša miesas smarža. Sets bija daudz garāks, plecīgāks un spēcīgāks par Oliviju, un viņai tas patika. Bet vislabākais bija tas, ka savos skāvienos viņu auklē tieši Sets.

Asaras lēnām apsīka, un brāzmainā emociju virpuļa izvārdzinātā Olivija pateicīgi baudīja mierinājumu, ko sniedza Seta tuvums.

Olivija atskārta, ka viņa skavās jūtas pasargāta no visas pasaules. Šīs rokas bija viņas mājas un drošais patvērums.

Šķita, ka Sets īpaši nesteidzas pārtraukt šo apskāvienu.

Tagad Olivijai pieklātos palaist vaļā vīrieša vidukli, izraisīties no viņa rokām, apgalvot, ka jūtas daudz labāk un atvainoties par asaru plankumiem uz viņa krekla.

Jā, viņai vajadzētu rīkoties tieši tā. Tas bija skaidrāks nekā divreiz divi.

Olivija pieglaudās Setam vēl ciešāk, izbaudīdama viņa tuvumu, miesas smaržu un divējādas izjūtas - dziļu drošību un neskaidras briesmas -, un šīs jaunās izjūtas it kā atvairīja nupat izbristo bēdu un skumju akaci.

Viņš taču bija Sets, viņas Sets, un Olivijai vairs nepietika ar mierinājumu, ko sniedza šī tuvība.

Sets bija sajutis pārmaiņu Olivijas noskaņojumā, un viņa ķermenis nekavējās atsaukties. Mugura zem Olivijas plaukstām saspringa, sirds sāka pukstēt straujāk.

Olivija juta, ka paātrinās arī viņas sirdspuksti, ka nemierīgi iedunas pulss. Viņas pašas un viņu draudzības labā bija pienācis pēdējais brīdis, lai izslīdētu no Seta rokām…

Olivija sakustējās, pacēla galvu un ielūkojās vīrieša sejā. Tomēr viņas rokas dzīvoja pašas savu dzīvi, neparko nevēlēdamās laisties vaļā. Arī viņas augumam acīmredzot piemita savs prāts un saprašana, jo tas atteicās atvirzīties kaut vai par milimetru.

Sets kā aizsargādams bija noliecis seju pār Oliviju. Ielūkojusies viņa acīs, Olivija atklāja, ka tās ir ārkārtīgi tuvu. Satumsušajā skatienā bangoja nemiers, un Sets aši pievēra plakstiņus, itin kā vēlēdamies noslēpties. Seja izskatījās saspringta. Lūpas sakniebtas šaurā, taisnā līnijā. Viņš izskatījās pēc vīrieša, kas visiem spēkiem pūlas apvaldīt kaisli.

-    Set, - Olivija pačukstēja, nespēdama pretoties vēlmei tuvināt muti Seta lūpām.

-     Vai palika labāk? - viņš vaicāja pēkšņi piesmakušā balsī. Skatiens klejoja no viņas acīm pie lūpām un atpakaļ.

Olivija pamāja ar galvu. Gan viņas, gan Seta elpa kļuva jūtami straujāka. Viņu augumi bija tik tuvu, ka šķita gandrīz saplūduši vienā. Daļēji tā noteikti bija Olivijas vaina - viņa bija piekļāvusies tik cieši, it kā viņi būtu viena veseluma divas pusītes.

Arī Seta rokas nevēlējās laist vaļā viņas augumu.

-    Set, - viņa teica vēlreiz. Balss bija klusa un viegla kā dvesma. Skatieni iegrima viens otrā, un Olivija pamanīja, ka vīrieša acu dzīlēs iedegas karstas dzirkstis, bet acu zīlītes pēkšņi paplašinās. Sakļaujoties vēl ciešāk, caur viņu augumiem izskrēja vieglas trīsas.

-    Ak kungs, Olivij! - Seta balss bija zema, piesmakusi un gandrīz nepazīstama. Tas bija viņš, kurš sakustējās un pavilka Oliviju uz augšu, likdams viņai pacelties pirkstgalos, lai tūdaļ apklātu viņas muti ar savām lūpām.

Skūpsts bija kaisles un izsalkuma pilns. Viņa mēle ieslīdēja viņas mutē kā dedzīgs, bet maigs iekarotājs. Pavērusi lūpas, Olivija atbildēja ar tikpat kvēlu aizrautību. Šķita, ka viņi nemūžam nespēs atdzerties viens otra tuvuma.

Neatraudams lūpas no Olivijas mutes, Sets pagrieza viņas augumu un atvirzīja to soli atpakaļ. Viņas mugura atdūrās pret vienu no ģērbtuves skapīšiem. Olivija juta caur plāno svīterīti un svārkiem slideni gludā metāla pieskārienu, kas saldēja. Sānā sāpīgi spiedās skapīša rokturis. Tomēr viņa gandrīz nemanīja šīs sīkās neērtības.

Sets ar visu augumu piekļāvās Olivijai klāt, ar savu svaru pieplacinādams viņu pie metāla virsmas. Viņa izbaudīja garā, spēcīgā stāva tuvumu. Pašas ķermenis, ko satrauca un uzbudināja vīrieša auguma smagums, dedzīgi tiecās tam pretī. Seta plauksta ieslīdēja viņas matos un satvēra pakausi, bet otra sāka glāstīt melnajā, plānajā svīterī un neilona krūšturī iespīlētās krūtis.

Olivija sajuta tik karstu pirmatnējas vēlmes uzplūdu, ka šķita gandrīz vai izkūstam tajā. Izgrūdusi klusu rīkles skaņu, viņa ieslidināja abas rokas zem Seta polo krekla malas, lai noguldītu tās uz viņa kailās muguras.

Šī mugura bija karsta un muskuļota, āda zīdaini gluda un mazliet mikla no sviedriem. Kad Olivijas plaukstas, glāstīdamas tvirto muguru, slīdēja uz augšu, pie viena atbrīvodamas to no krekla, Sets ievaidējās.

Savukārt viņa roka, ienirusi zem Olivijas svītera, atrada krūšu kailumu. Roka bija liela un karsta, un, kad tā sa- kļāvās pār maigajiem apaļumiem, Olivijas ceļgalos iemetās vājums. Ja nebūtu viņa auguma smaguma, kas noturēja Oliviju stāvus, viņa būtu bezspēcīgi saļimusi uz grīdas.

Seta īkšķis pārslīdēja krūtsgaliņam. Nespēdama pretoties izjūtām, ko modināja šis glāsts, Olivija sāka trīsēt. Viņas nagi iecirtās Seta mugurā. Olivija gribēja viņu.

-    Set? - Atsprāga ģērbtuves durvis, pret flīžu grīdu nodunēja steidzīgi soļi, un atskanēja uzstājīgs Filipa sauciens.

Aši pacēlis galvu, Sets nostājās tā, lai ar savu augumu aizsegtu Oliviju. Viņas plaukstas uz Seta muguras sastinga. Toties nekādi nebija noslēpjams fakts, ka tās atradās zem krekla, un Filips to lieliski varēja saskatīt.

Pēkšņais klusums, ko nepārtrauca nedz soļu .troksnis, nedz citas skaņas, lika domāt, ka Filips mēmā pārsteigumā noraugās ainā, kas bija pavērusies viņa skatienam. Tomēr tas bija tikai pieņēmums, jo Seta augums pilnībā aizsedza skatu.

-    Kas noticis? - pagriezis galvu, Sets uzsauca visai vēsā tonī. Viņa plauksta izslīdēja no svītera apakšas. Viņas krūtis nodrebēja, un Olivija piepeši jutās kā aplaupīta. Dziļi ievilkusi elpu, viņa mēģināja nomierināties, tomēr viņas ķermenis dzīvoja savu neatkarīgu dzīvi, tas kvēloja un trīsēja kaislē.

-    Ak dievs, piedod. Es nezināju… - Filipa balss apklusa, un viņš apjukumā dziļi ievilka elpu. - Tavai mātei pēkšņi kļuva slikti. Viņu aizveda uz slimnīcu.

-     Ko? Kas ar viņu notika? - Sets apsviedās, lai parau- dzītos uz Filipu, un Olivijas rokas noslīga. Satriekta par nelāgajiem jaunumiem, Olivija, joprojām nejuzdamās droša par saviem ceļgaliem, atbalstījās pret metāla skapīti un, sakrustojusi rokas pār trīsošajām krūtīm, pār Seta plecu raudzījās Filipā. Olivija bažījās par Kelliju, turklāt piepeši jutās ārkārtīgi neaizsargāta un nokaunējusies. Viņas rīcībai nebija nekāda attaisnojuma. Jau pašā sākumā bija skaidrs, ka seksuālas attiecības ar Setu būtu nepiedodama muļķība.

-     Es nezinu. Viņa gluži vienkārši saļima. Aira aizbrauca kopā ar viņu ātrās palīdzības mašīnā, bet Melorija… - Filips sastomījās, un viņa skatiens pārslīdēja no Seta uz Oliviju. Kad viņu skatieni sastapās, Filips kļuva sārts kā biete, un Olivija pēc saviem svilstošajiem vaigiem saprata, ka ar viņu noticis tas pats. - Melorija sūtīja visus meklēt tevi.

Aši ievilcis elpu, Sets acīm redzami pūlējās savaldīt emocijas.

-    Kur Hloja? - viņš steidzīgi pavaicāja.

Filips papurināja galvu.

-     Nedomāju, ka viņa tobrīd bija kopā ar Kelliju, bet skaidri zinu, ka ar Meloriju noteikti ne. - Viņš vēlreiz paraudzījās uz Oliviju, it kā viņa piesaistītu skatienu pret paša gribu, tad no jauna pievērsās Setam un nelaimīgā balsī paskaidroja: - Melorija paņēma no Airas viņa "Lincoln" atslēgas un tagad sēž mašīnā skolas priekšā un gaida tevi, lai jūs tūdaļ varētu steigties uz slimnīcu.

Nu protams, Olivija nodomāja, uz slimnīcu kopā ar

Setu brauks Melorija. Kā gan Olivijai bija pieticis dumjības to aizmirst?

-    Es sameklēšu un nogādāšu mājās Hloju, - Olivija pieteicās. Kā par brīnumu, balss skanēja gandrīz normāli. Parūpēties par Hloju - tas šobrīd bija labākais, ko viņa varēja darīt Kellijas - un arī Seta labā.

Abi vīrieši paraudzījās viņā.

-    Ņem manu mašīnu. - Pat nemēģinādams iebilst, Sets parakņājās kabatā pēc mašīnas atslēgām. Pasniegdams tās Olivijai, viņš uzmeta skatienu Filipam.

-     Esi tik laipns, un atstāj mūs uz brītiņu vienus, - Sets teica.

Abi vīrieši apmainījās ar klaji nelabvēlīgiem skatieniem.

-    Protams. - Filips krampjaini pamāja ar galvu un, uzmetis vēl pēdējo skatienu Olivijai, nozuda aiz durvīm.

Sets pagriezās pret Oliviju. Sastopot viņas skatienu, Seta mute savilkās greizā smaidā.

-    Vai ar tevi viss ir kārtībā? - viņš pavaicāja.

Olivija pamāja ar galvu

-    Jā. Tagad ej. - Ja Sets sāks atvainoties par notikušo, viņa nomirs tepat uz vietas.

-     Es jau eju, - Sets atbildēja. Tad noliecās un uzspieda viņas lūpām ašu un ciešu skūpstu. - Piezvanīšu tev no slimnīcas. Un neraizējies, diez vai tas būs kaut kas nopietns. Neaizmirsti par Hloju, norunāts?

-    Neuztraucies, neaizmirsīšu.

Olivijas lūpās vēl trīsēja viņa skūpsts. Pēdējos vārdus viņa teica Seta mugurai. Pēc mirkļa aizcirtās durvis. Viņš bija projām, un Olivija palika zēnu ģērbtuvē viena.

33. nodala

-     Nē! Meklē sev citu slēptuvi! Šeit tu nevarēsi paslēpties. Tu esi pārāk resna! Tava pakaļpuse paliks laukā, un tad mūs noteikti atradīs! - Divas meitenes, kas bija iespiedušās spraugā starp gaisa kondicionēšanas bloku un apmesto skolas sienu, spurkdamas turēja priekšā savai slēptuvei saplacinātu kartona kārbu.

Netikusi kārotajā slēptuvē, Sāra vilkās projām. Viņa kodīja drebošo apakšlūpu, jo bija cieši apņēmusies neļaut asarām vaļu. Būtu jau laiks pierast pie ķircināšanās, tomēr tas bija pārāk sāpīgi. It īpaši, ja ķircinātāja bija Hloja, kura taču bija viņas draudzene!

-     Viens, div', trīs, mēs nākam drīz! - Ēriks Olbraits un Džefs Štolcs bija meklētāji. Viņu sauciens mudināja Sā- ru aši paraudzīties pēc citas slēptuves. Protams, viņi nemaz negrasās meklēt Sāru. Viņa nepiederēja pie klases populārākajām meitenēm. Puikas noteikti vispirms mēģinās atrast Hloju un viņas labāko draudzeni Džīniju - abas slēpās aiz kondicionēšanas bloka - vai ari Tifaniju, Šenonu, Mēriju Frānsisu vai Reičelu. Tās bija meitenes, kas zēniem patīk. Glītas, tievas meitenes, kas bija dzimušas un dzīvojušas Lendželā, kopā sākušas apmeklēt bērnudārzu un skolu. Sā- ra divu gadu laikā bija šeit vienīgā jaunpienācēja, un viņa bija resna.

Resnums padarīja visu daudz ļaunāku.

Sāra dzirdēja, ka zēni smiedamies un sasaukdamies nāk aizvien tuvāk, pa ceļam pārbaudot visas piemērotās slēpšanās vietas aiz skolas ēkas, kur norisinājās paslēpju spēlēšana. Skolas ēkā, tās priekšā un futbollaukumā pilnā sparā turpinājās Rudens svētki, un bērni savām izpriecām bija izvēlējušies tukšo rotaļlaukumu. Bija tumšs, bet zēniem bija līdzi kabatas laterniņas, un ari svētku uguņu atblāzma deva pietiekami daudz gaismas, lai viņi pamanītu Sāru, ja vien iedomātos paraudzīties uz šo pusi.

Panikā iebēgusi birzī, kas ietvēra skolas teritoriju, Sāra paslēpās aiz koka. Notupusies zemē, viņa aizturēja elpu un pamanīja, ka uz viņas pusi skrien Ēriks. Viņš bija viens no klases populārākajiem zēniem, un Sārai nudien nebūtu nekādu iebildumu, ja viņu atrastu tieši Ēriks. Tomēr tad viņai būtu jāmēģina pirmajai tikt līdz "mājām", bet Sārai ar skriešanu īsti nevedās.

Jo viņa bija resna.

Viņa ienīda savu resnumu.

Mamma gan teica, ka Sāra nemaz neesot resna, viņa esot tieši tāda, kādai vajagot būt, bet mamma jau nemūžam neatzītu, ka Sāra ir resna, kaut arī tā būtu patiesība. Un tā bija patiesība. Pietika tikai paraudzīties uz citu meiteņu pēcpusēm un salīdzināt tās ar savējo. Nevajadzēja lielu gudrību, lai uzreiz redzētu starpību.

Ēriks paspīdināja laterniņu zem lielā irbenāju krūma birztalas malā. Neko neatradis, viņš aizjoza atpakaļ uz pagalma vidu. Lēkājošais gaismas stars aiztraucās viņam pa priekšu.

- Re, kur Šenona! Es redzu Šenonu!

Džefa sauciens atskanēja otrā rotaļlaukuma malā. Tūdaļ pat sākās mežonīgi spiedzieni un smiekli - acīmredzot bērni drāzās uz "mājām".

Sārai uzplūda tik milzīgs vientulības un pamestības vilnis, ka viņa gandrīz sāka raudāt. Viņa ilgojās pēc savas skolas un saviem draugiem, lai gan arī Hjūstonā mācību gada beigās viens otrs klasesbiedrs bija sācis viņu apsaukāt par resnīti. Tātad tā patiešām bija taisnība. Citādi jau visi nerunātu vienu un to pašu. Sāra taču nebija dumja. Viņa visu ļoti labi saprata. Viņa bija resna.

Tomēr viņas draudzenes nebija apsaukājušās. Kristena Stafjēri bija Sāras labākā draudzene kopš bērnudārza laikiem. Reizēm - piemēram, šobrīd - viņa ļoti ilgojās pēc Kris- tenas, Pollijas un Greisas.

Kāpēc Sāra bija piekritusi pārvākties uz šo nejauko vietu?

Tiesa gan, mammai šeit patika. Mamma jutās laimīga. Te viņām bija pietiekami daudz naudas, viņas dzīvoja milzīgā savrupmājā, un mammai bija labs darbs. Turklāt viņa bija šeit uzaugusi, te dzīvoja viņas draugi un radinieki. Šeit bija viņas īstās mājas.

Bet Sārai gan ne.

Tomēr jauki vismaz, ka mamma jūtas labi. Hjūstonā viņa pastāvīgi raizējās par naudu un visu ko citu. Bet šeit viņas pavadīja kopā katru pēcpusdienu. Tas bija ļoti liels pluss.

Un vispār - šeit bija arī ne mazuma labā. Tātad mamma daudz laika pavadīja mājās un bija laimīga - tas ir ļoti svarīgi. Sets un krustmāte Kellija izturējās pret Sāru ļoti jauki, tāpat arī Marta un reizēm pat Hloja - ja vien tuvumā nebija viņas draudzeņu.

Bet vislabākais, bez šaubām, bija Sāras kaķēns Smokijs. Ja viņa nedzīvotu šeit, Smokija nebūtu.

Tatad vienīgais sliktums ir tas, ka viņa ir resna, Sāra nosprieda. Ja viņa tāda nebūtu, bērni neizturētos tik nejauki.

Bet viņa būs resna visur neatkarīgi no dzīvesvietas.

Pilnīga bezcerība.

Sāra saklausīja kaut kādas skaņas. Nebija īsti skaidrs, vai tā ir lapu čaboņa, soļu troksnis vai vēl kaut kas cits. Viņa tramīgi palūkojās apkārt.

Birztalas vidū zem koka stāvēja kaut kas milzum liels. Salīdzinājumā ar vāji apgaismoto rotaļlaukumu šeit bija patiešām tumšs, un Sāra nespēja saskatīt, vai tumšais apveids ir cilvēks vai tomēr kaut kas cits. Jo šis "kaut kas" šķita pārāk garš, daudz garāks par Setu, ar druknu ķermeni, tievām, garām kājām, olveidīgu galvu un… spārniem.

Radījums izskatījās pēc tā, kas bija stāvējis viņas gultas kājgalī tajā naktī, kad Sārai rādījās ļoti, ļoti nelabs sapnis.

Sapnis par jāņtārpiņu karali - vampīru.

Tagad tas lūkojās tieši uz Sāru! Tas tuvojāsl

Uz mirkli Sāra šausmās sastinga, redzēdama, ka briesmonis slīd viņai klāt. Tad pielēca kājās un ar sirdi plosošu spiedzienu metās uz rotaļlaukuma pusi.

-     Re, kur Sāra! Es redzu Sāru!

Aiz šūpolēm parādījās Ēriks, viņa lukturīša stars haotiski graizīja tumsu.

Sāra, kuru bija pārbiedējis vampīriskais jāņtārpiņu karalis, skrēja tik ātri, ka gandrīz sasniedza mērķi pirmā. Bet tikai gandrīz…

-    Sāra! Vai tu nezini, kur ir Hloja?

Pēkšņi pagalmā meitene ieraudzīja savu mammu, un turpmākajā sajukumā, ko bija izraisījis negadījums ar krustmāti Kelliju, - bija jāsameklē Hloja, pēc tam Seta mašīna, ar kuru viņas devās mājās, - Sāra aizmirsa pastāstīt par radījumu, ko bija ieraudzījusi tumšajā birzī zem koka.

Bet, kad viņa bija aizmigusi, zemapziņā atdzīvojās nesen izjustās šausmas un viņa atkal sāka murgot.

Sāra pamodās, kliegdama nelabā balsī.

Izslīdēdams pa Sāras istabas logu un ar klikšķi iebīdīdams vietā loga bultu, viņš nosprieda, ka medības izvērtušās necerēti aizraujošas. Tās viņu uzmundrināja. Veicīgi aizslīdējis projām pa otrā stāva galeriju, viņš pavilcinājās tikai mirkli, lai ieraudzītu, ka Sāras istabā iedegas gaisma. Tad pazuda telpā divas durvis tālāk. Gluži tāpat kā daudzas iepriekšējās naktis, viņš bija devies paraudzīties uz guļošo meiteni un nebija spējis pretoties kārdinājumam parādīties viņai birztalā pie skolas, kad pamanīja, ka mazā drostaliņa palikusi viena pati. Meitenes izbailes, viņas kliedzieni, paniskā bēgšana viņu uzbudināja.

Viņš pabrīnījās, kāpēc visas iepriekšējās reizes nebija pamēģinājis izsekot mazās vismaz pāris nedēļu.

Bet tagad labi zināmā spēle bija ieguvusi jaunu pavērsienu. Dzīve kļuva aizvien aizraujošāka.

34. nodala

Kellija kļuva aizvien vārgāka. Ar ķīmijterapiju panāktā organisma pretošanās slimībai galu galā bija izraisījusi pēkšņu vispārējā stāvokļa pasliktināšanos, tāpēc kurss tika pārtraukts. Slimības gaita neizbēgami paātrinājās, un ļaundabīgās šūnas pārņēma Kellijas organismu kā slepkavniecisku iekarotāju pūlis. Vienīgo cerību uz izveseļošanos varēja dot kaulu smadzeņu pārstādīšana vai arī Kellijas iekļaušana eksperimentālu ārstniecības līdzekļu pārbaudes programmās, kas tika izstrādātas lielākajos onkoloģisko slimību pētniecības centros. Tomēr ārsti godīgi atzina, ka arī tas droši vien nedos vēlamo rezultātu, jo Kellijas organisms bija ļoti novājināts un slimība progresēja pārlieku strauji. Sets atteicās samierināties ar šo spriedumu. Kopš sestdienas rīta, kad Olivija pievienojās aizvien pieaugošajam draugu un radinieku bariņam, kas pulcējās Kellijas palātā, Sets, izmantodams plašo Čārlija draugu un paziņu loku, nepagurdams mēģināja sazvanīt Bostonas, Hjūstonas un Ņujorkas speciālistus.

-    Dēls, dzīvē ir dažas lietas, kuru priekšā pat tu esi bezspēcīgs, - Kellija saudzīgi ierunājās. Ierasti rūpīgi noskuvies, bet no miega bada sarkanām acīm Sets vāca kopā pēdējos Kellijas analīžu rezultātus, lai pa faksu nosūtītu tos uz Hjūs- tonu. Onkoloģijas centra speciālisti bija piekrituši kaut uzmest aci Kellijas slimības vēsturei. Brīnums, ka svētdienas rītā vispār bija izdevies kādu sazvanīt.

Olivija šajā rītā bija atbraukusi uz slimnīcu stundu agrāk nekā Sets, pa ceļam aizvedot Sāru un Hloju uz svētdienas skolu. Līdz Olivijas pārbraukšanai par abām meitenēm bija solījusi parūpēties Marta. Olivija brītiņu pasēdēja arī pie Lielā Džona gultas intensīvās terapijas palātā, satvēra viņa plaukstu savējā un paklausījās elpināšanas aparāta dūkoņā. Vectēvs joprojām gulēja bezsamaņā, un Čārlijs apgalvoja, ka cerības uz viņa atlabšanu esot niecīgas.

Kellijas stāvokļa pēkšņā pasliktināšanās viesa vēl lielākas bažas. Sets tikpat kā neatgāja no mātes gultas, arī Aira bija viņai līdzās gandrīz nepārtraukti. Pārējie - sākot 110 Be- lindas un Kīta un beidzot ar Kellijas draudzenēm Augustu Blēru un Šarloti llemziju - nomainīja cits citu, nevēlēdamies ne uz mirkli pamest Kelliju vienatnē ar viņas slimību.

-    Bet kā tu vari zināt, ka tas attiecas arī uz tevi, māt? - Sets tikpat saudzīgi jautāja. Noliecies pār Kellijas gultu, viņš satvēra mātes roku savējā. Kellija zilajā slimnīcas ģērbā izskatījās īpaši trausla un vāra, bet viņas pirksti, kas bija kļuvuši tik kaulaini, ka drošības dēļ vajadzēja noņemt laulības gredzenu, sažņaudza dēla roku ar negaidītu spēku.

-     Ak, Set! - Viņa uzsmaidīja dēlam. Kellija šķita tik viegla un ēteriska, ka viņas galva gandrīz neatstāja iespiedumu plānajā slimnīcas spilvenā. - Tu piederi pie cīnītājiem gluži tāpat kā tavs tēvs. Nebeidzu vien apbrīnot šo īpašību. Man tā nekad nav piemitusi.

-    Nē, māt, arī tu esi cīnītāja. Tu cīnīsies un uzvarēsi ari šoreiz. - Noliecies zemāk, Sets noskūpstīja mātes izdēdējušo vaigu, saspieda viņas pirkstus. Uzmetis neizdibināmu skatienu Olivijai, viņš pasita padusē mapi ar analīžu rezultātiem un izgāja no palātas.

Kopš Olivija piektdienas vakarā tika pamesta skolas sporta zāles ģērbtuvē, viņai nebija izdevies parunāties ar Setu vienatnē. Pēdējās naktis viņš bija pavadījis slimnīcā, atlaizdamies izvelkamajā krēslā Kellijas gultas galvgalī. Patlaban šo vietu bija ieņēmusi Olivija. Sets caurām dienām apspriedās ar ārstiem, zvanīja pa telefonu, pārmeklēja internetu - vārdu sakot, darīja visu, lai atrastu iespēju glābt māti. Viņš uzskatīja, ka tāda iespēja visādā ziņā eksistē. Viņam atlika tikai to sameklēt.

-    Kad sitīs mana pēdējā stundiņa, viņam sāksies visgrūtākais, un šī doma mani sāpina līdz asarām. - Kellija pagrieza galvu, ar skatienu pavadīdama dēlu. Pievēršoties Olivijai, viņas acīs patiešām iemirdzējās asaras.

-    Krustmāt Kellij, lūdzu, nerunā tā, - Olivija lūdzās, satverdama krustmātes roku. - Mūsdienās vēzis ir ārstējams. Diendienā arvien vairāk cilvēku atlabst.

-     Mīļā Olivij, uz mani tas laikam gan neattiecas. - Kellija saviebās un mēģināja sataustīt ierīci, kas ļāva slimniekam pašam regulēt pretsāpju līdzekļa devu. Olivija pagrieza slēdzi. Pēc mirkļa Kellija dziļi ievilka elpu un nedroši pasmaidīja. - Šorīt sajutu, ka manas dienas ir skaitītas. Ja man ļautu izvēlēties, es vēl gribētu padzīvot zemes virsū, bet, tā kā izvēles nav, atliek vienīgi skatīties patiesībai acīs, lai cik nepatīkama tā būtu.

-     Krustmāt Kellij… - Olivija bezpalīdzīgi ierunājās, noliekdamās pār slimnieci. Acīs saskrēja asaras. Krustmātes mati bija gandrīz nogājuši, āda kļuvusi dzeltenpelēka. Olivija satriekta atskārta, ka Kellija tagad izskatās gluži tāpat kā sieviete riteņkrēslā, ko viņas bija ieraudzījušas, kad pirmo reizi ieradās slimnīcā pie Lielā Džona. Atcerēdamās krustmātes tābrīža sejas izteiksmi, Olivija iekšēji nodrebēja. Bija skaidrs, ka jau toreiz Kellija nojauta savu likteni.

-     Ar Setu es nevaru runāt skaidru valodu, jo tas viņu satrieks līdz sirds dziļumiem. Viņš ir mans dēls, mans vienīgais bērns, un es viņu mīlu vairāk par visu pasaulē. Bet viņam būs ļoti grūti. Tu droši vien esi pamanījusi, ka vīrieši daudz sliktāk pārcieš sāpes nekā mēs, sievietes. Pat paši stiprākie visu mūžu paliek bērni.

Nerazdama atbildi, Olivija auklēja rokās Kellijas plaukstu. Krustmātes skatiens aizslīdēja līdz logam, pa kuru palātā ieplūda žilbinoša saules gaisma. Loga četrstūris, kurā uz mirkli lidojumā pazibēja mājas strazdu pāris, šķita kā skatāmlūka uz pasauli, kurā joprojām savu nozīmi nebija zaudējušas ikdienišķās lietas un norises.

-    Vai zini, kas mani visvairāk skumdina? Man sasodīti žēl, ka vairs nepieredzēšu Ziemassvētkus. Ka nekad vairs neredzēšu izrotātu eglīti… Muļķīgi, vai ne? Skumt par Ziemassvētku eglīti…

-    Ai, krustmāt… - Asaras, kas bija krājušās acīs, sāka plūst pār Olivijas vaigiem. Viņa satvēra ciešāk Kellijas roku. - Nav vis muļķīgi.

-    Tagad mēs abas kaucam, un galu galā dažas pēdējās, tik dārgās stundiņas man būs jāpavada ar sarkanu degunu un sūrstošu rīkli. - Dziļi ievilkusi elpu, Kellija izmocīja vāru smiekliņu. - Ak, Olivij, esmu tik priecīga, ka jūs abas ar Sāru atgriezāties mājās! Tava klātbūtne man bija un ir īsta svētība.

-    Arī man prieks, ka atkal esmu mājās! - Olivija runāja ar lielu piepūli, jo kaklu aizžņaudza ciets kamols.

-    Tu redzēsi, mīļā, viss nokārtosies. Galu galā viss būs labi.

Nesdama lielu, sārtu rožu pušķi baltā pocelāna vāzē, asi klikstinādama papēdīšus, palātā ienāca Melorija. Palaidusi vaļā Kellijas roku, Olivija nomurmināja dažus pieklājīga sveiciena vārdus. Kā jau parasti, Melorija izskatījās nevainojami - pelēks zīda kostīms, ap kaklu pērļu virtene -, it kā viņa būtu ieradusies taisnā ceļā no biroja vai arī svētdienas dievkalpojuma.

Aši uzsmaidījusi Olivijai, Melorija piegāja pie slimnieces gultas no otras puses un novietoja vāzi uz naktsgaldiņa. Rožu smarža piepildīja gaisu, uz laiku nomākdama slimnīcas smārdu.

-    Kā jums klājas? - Melorija delikāti apvaicājās, noliekdamās apskaut vecāko sievieti. Saules starā iezaigojās saderināšanās gredzena dimants. Šis gredzens bija Seta un Me- lorijas mīlestības simbols, lieku reizi atgādinot, ka Melorija drīz kļūs par Seta sievu. Lai cik dedzīgs bija skūpsts skolas sporta zāles ģērbtuvē, tas nebija solījums, tikai īss maldu mirklis, un Olivija cieši nosolījās paturēt to prātā.

-     Nesūdzos, - Kellija atbildēja, runādama ar Meloriju savā ierasti mundrajā balsī. - Apsēdies un pastāsti, kā veicas ar gatavošanas kāzām. Vai tev izdevās sarunāt ēdienu piegādātājus?

-    Viņi prasa drusciņ augstāku cenu, nekā biju domājusi… - Melorija iesāka, paklausīdama Kellijas mājienam un apsēzdamās krēslā iepretī Olivijai.

Visas trīs brītiņu patērzēja par gaidāmajām kāzām - kaut arī tas nudien nebija Olivijas mīļākais sarunu temats -, līdz palātā ienāca Aira un Filips ar savu sievu. Kopš notikumiem sporta zāles ģērbtuvē Olivija bija sastapusi Filipu divas reizes. Ne ar vārdu, ne skatienu Filips nelika manīt, ka atceras redzēto, un Olivija par to jutās ļoti pateicīga.

-    Olivij… - Kad viņa piecēlās, lai dotos projām, Kellija satvēra viņas roku. Pārējie sarunājās savā starpā, un krustmātei radās iespēja čukstus palūgt: - Vēlāk atved pie manis Hloju, norunāts?

Lūkodamās krustmātes acu pabalējušajā zilumā, Olivija bez liekiem vārdiem saprata nepateikto. Viņa pamāja ar galvu, itin kā apstiprinādama svinīgu solījumu, un Kellija, pasmaidījusi noguruma pilnu smaidu, palaida vaļā viņas roku.

Olivija kopā ar Hloju atgriezās slimnīcā pirms vakariņu laika. Logam priekšā bija aizvilkti aizkari, apgaismojums bija nespodrs. Izskatījās, ka Kellija iegrimusi snaudā. Viņai līdzās tēvs Rendolfs lasīja Bībeli. Hloja, kas izskatījās apbrīnojami jauka savā džinsu kostīmiņā ar baltu T kreklu zem tā un zilu lenti matos, ceļā uz Batonrūžu bija pļāpājusi bez mitas, bet, ienākusi palātā, pēkšņi apklusa, un viņas plaukstiņa zagšus ieslīdēja Olivijas rokā. Olivija cieši satvēra vēsos pirkstiņus. Tēvs Rendolfs pacēla skatienu. Pasmaidījis viņš piecēlās un devās pretī abām apmeklētājām, kas bija apstājušās pie durvīm.

-      Kas tas? - viņš čukstus pajautāja, norādīdams uz priekšmetu, ko Olivija turēja otrā rokā.

-    Olivija teica, ka Nana gribot sev Ziemassvētku eglīti. - Hloja pavīpsnāja, uz mirkli atguvusi ierasto izturēšanās manieri. - Nez kāpēc tā? Vēl taču nav pagājusi pat Visu svēto diena.

Tēvs Rendolfs saskatījās ar Oliviju. Viņš visu saprata.

-    Tā būs brīnišķīga naktslampiņa, - tēvs Rendolfs atzina. Aiznesis Melorijas rozes uz galda istabas stūrī, viņš novietoja aptuveni pēdu augsto, izgreznoto mākslīgo kociņu pašā naktsgaldiņa vidū. Tad iesprauda kontaktdakšu rozetē, un eglītē koši iemirdzējās sarkanas, zaļas, zilas un dzeltenas uguntiņas.

Olivija bija nopirkusi kociņu pēc pirmās šīsdienas vizītes slimnīcā.

Rosība uzmodināja Kelliju, viņa atvēra acis un sakustējās. Tad pagrieza galvu, jo viņas uzmanību bija piesaistījušas līksmi mirgojošās lampiņas. Ieraugot pie gultas eglīti, viņa sastinga un brītiņu nolūkojās tajā. Drebošās lūpas pavērās smaidā. Klīstošais skatiens apstājās pie Olivijas, kura kopā ar Hloju bija nostājusies gultas kājgalī.

-     Paldies. - Un pēc tam viņa raudzījās vienīgi uz savu mazmeitu.

-    Hloja… - Kellijas balss skanēja daudz vārgāk nekā no rīta. Ar lielu piepūli viņa pavilkās gultā mazliet augstāk un pastiepa Hlojai pretī plaukstu.

-     Vecomāt! - iešņukstēdamās Hloja steidzās satvert pastiepto roku.

Apmainījušies skatieniem, Olivija un tēvs Rendolfs klusēdami izgāja gaitenī, atstādami veco sievieti un meiteni vienatnē, lai ļautu viņām netraucēti atvadīties.

35. nodala

Liftus nemitēdamies gāza visu nākamo dienu un nakti. Sēdēdams pie mātes gultas novietotajā izvelkamajā krēslā un sildīdams savās plaukstās viņas rokas, kamēr viņa gulēja zāļu izraisītā, smagā slimnieka miegā, Sets nodomāja, ka apmākušās debesis un sudrabainais lietus aizkars lieliski papildina viņa drūmo noskaņojumu. Viņa māte nomirs - varbūt šodien, varbūt rīt vai parīt.

Nāve. Vārds, kas apzīmē galējo robežu.

Un viņš nespēj māti glābt. Šodien Sets bija pieņēmis sirdi plosošo lēmumu un parakstījis atteikšanos mākslīgā ceļā uzturēt viņas dzīvību.

Uz viņas slimības vēstures bija parādījusies uzlīme "Koda nav". Slimnīcas leksikā tas nozīmēja rīkojumu nemēģināt atdzīvināt mirstošu pacientu.

Tas izklausījās tik lietišķi. Ari viņš, parakstīdams nepieciešamos dokumentus, bija izturējies apbrīnojami lietišķi un savaldīgi, kaut gan patiesībā bija juties tā, it kā viņam sirdi rautu ārā no krūtīm.

Viņš bija pieaudzis, trīsdesmit septiņus gadus vecs vīrietis, pats kļuvis par tēvu, tomēr doma par mātes nāvi lika viņam justies kā pārbiedētam puišelim.

Pulksten vienpadsmitos vakarā, kopā ar Airu dodamies projām, tēvs Rendolfs bija pavilcis Setu sānis un ieteicis lūgt Dievu.

-     Uzskatu, ka patlaban ir pienācis īstais brīdis lūgt tavai mātei Visuvarenā palīdzību, - bija teicis priesteris, kad viņi bija izgājuši gaitenī pie Kellijas palātas durvīm. Medicīnas māsas bija brīdinājušas, ka pat bezsamaņā guļošs cilvēks reizēm spējot uztvert to, kas tiek runāts viņa klātbūtnē.

Par atbildi priesterim Sets bija nikni nošņācies.

-    Sasodīts, vai jums šķiet, ka es to nedaru? Esmu lūdzies, līdz vairs nejūtu ceļgalus, bet viņas ciešanas nemazinās. Tā ir viena nolādēta būšana! Manai mātei, kura savu mūžu nav nodarījusi nevienam neko ļaunu, jāmirst mokās!

Priesteris lūkojās viņā ar dziļu līdzcietību.

-    Tu lūdzi par viņas izveseļošanos, vai ne?

-    Nu protams, par ko gan citu? - Sets, juzdams baiļu uzplūdu, saskaitās uz sevi. - Un te nu ir dzīvs, nē, mirstošs pierādījums tam, ka Dievs nedzird mūsu lūgšanas.

Tēva Rendolfa balss bija skumju pilna.

-    Set, es no visas sirds ticu tam, ka Dievs sadzird visas lūgšanas. Bet viena no smagākajam mācībām, kas jāapgūst ticīgam cilvēkam, skan tā: reizēm, atbildot uz mūsu lūgšanām, Viņš saka "nē". - Priesteris uzlika Setam uz pleca roku. - Lūgdams par tavu māti, es izlūdzos, lai Viņš neatrauj tavai mātei savu mīlestību un ņem viņu pie sevis mūžīgā dzīvē, kad viņai sitīs Dieva noliktā pēdējā stunda.

Tad tēvs Rendolfs bija atvadījies, apsolīdams, ka atgriezīsies rīt no rīta.

Tagad Sets grozījās krēslā, mēģinādams atrast ērtāku pozu, tomēr nevēlēdamies ne uz mirkli izlaist no savām plaukstām mātes rokas - ja nu viņa tomēr jūt šo pieskārienu? Pulkstenis rādīja viens naktī, un slimnīca bija iegrimusi miegā. Telpu apgaismoja vienīgi tumsā spīdošie monitori un neiederīgi līksmās uguntiņas muļķīgajā Ziemassvētku eglītē. Olivija ar tēva Rendolfa atbalstu bija panākusi, ka gaismiņas paliks ieslēgtas. Ēkā valdīja klusums, ko palaikam pārtrauca gaiteņa grīdas iečīkstēšanās zem medicīnas māsas soļiem vai riteņkrēsla pārvietošanas troksnis. Bet šajā telpā ikviena skaņa šķita nedabiski skaļa - gan zāļu pilēšana caurulītē, kas bija savienota ar mātes roku, gan elpošanas un sirdsdarbības kontrolējošo aparātu dūkoņa, gan nemierīgā palagu čaukstoņa zem Kellijas kājām.

Pēdējās pusstundas laikā viņas pēdas kustējās gandrīz nepārtraukti.

Konvulsīvās kāju kustības biedēja tāpat kā gārdzošā elpa, kas arī bija sākusies nesen.

Sestās maņas mudināts, Sets ielūkojās mātes sejā un atklāja, ka viņa ir atvērusi acis un lūkojas uz viņu. Pārsteigumā Sets nespēja parunāt - māte pirmo reizi pēc ilga laika bija nākusi pie samaņas.

-    Hei, - viņš attapies klusītēm teica. Kellija pasmaidīja un mēģināja paspiest viņa roku. Kādreiz tik spēcīgais sievietes augums bjja izdilis līdz nepazīšanai. Acis bija dziļi iegrimušas, sausā, dzeltenīgā āda cieši apspīlēja galvaskausu. Sets zināja, ka pēc ievietošanas slimnīcā viņa vairs nebija ēdusi normālu barību. Viņam piepeši gribējās sapirkt vestibilā novietotajos automātos šokolādes tāfelītes un dzērienus, lai māti paēdinātu.

Ja vien Sets tā spētu paglābt viņu no neizbēgamā…

Kellijas skatiens slīdēja pār dēla seju, it kā vēlēdamies uz visiem laikiem paturēt atmiņā viņa sejas vaibstus. Ierunājoties viņas balss nebija skaļāka par čukstu.

-        Vai atceries: kad tu biji mazs, tev patika plūkt un dāvināt man puķes? Mūsu dārzi bija pilni ar puķēm - tur ziedēja un smaržoja rozes, amariļļi un peonijas bet tu allaž skrēji pagalmā lasīt pienenes. Tu nāci un devi man šos pieticīgos pušķīšus, jo uzskatīji pienenes par visskaistākajām puķēm pasaulē. Vai zini ko? Man arī tās šķita visskaistākās puķes pasaulē, jo tās man dāvāji tu. - Viņas acis smaidīja.

-    Es atceros, - Sets teica. Viņš noliecās tik zemu, ka viņu sejas gandrīz saskārās, un satvēra ciešāk mātes rokas. - Tu ieliki pienenes tīrā ievārījuma burkā un novietoji virtuves galda vidū.

-Jā. - Viņa slāpēti iesmējās, tad uzmanīgi palūkojās uz dēlu. - Set, es gribu, lai tu zinātu - tu esi bijis manas dzīves prieks un laime. Es mīlēju tevi kopš pirmās dienas, kad tu biji nācis pasaulē, un mīlēšu mūžīgi. Nespēju iedomāties labāku dēlu par tevi. Tu mani esi darījis laimīgu un lepnu.

-    Māt… - Vārdi iestrēga rīklē, un acis pieplūda ar asarām. - Māt…

Viņa lūkojās uz Setu - bet tad mātes skatiens pār viņa plecu pievērsās telpas kaktam. Mātes seja piepeši atplauka, it kā viņai tiktu dāvāts kāds brīnišķīgs pārsteigums. Arī Sets pagriezās uz to pusi, taču neko īpašu neieraudzīja. Vienīgi puķēm apkrautu, apaļu galdu.

-    Paskat, Maikls! - joprojām lūkodamās Setam pār plecu, Kellija pasmaidīdama teica gandrīz savā normālajā balsī. Tad lēni ievilka dziļu, gārdzošu elpu, aizvēra acis un šķita aizmiegam.

Izelpas nebija.

-    Māt! - viņš satraukts iekliedzās, pielēkdams kājās un noliekdamies pār viņu. Tad skaļi iesaucās: - Māt, es tevi mīlu!

Gandrīz tajā pašā brīdī monitoros ieskanējās trauksmes signāls un gaitenī sāka dipēt skrejoši soļi. Pēc mirkļa durvis tika atrautas vaļā un palātā iesteidzās mediķi.

36. nodala

Kad Olivija pamodās, pulkstenis pie gultas rādīja trīs un trīsdesmit divas minūtes. Viņa gulēja bijušajā Belindas istabā līdzās pašas kādreizējai bērnistabai, kas tagad bija nodota Sāras rīcībā, un, dziļi elpodama, pūlējās atbrīvoties no šausmu sajūtas, ko bija atstājis sapnis.

Gluži tāpat kā vienmēr, kad murgi uzrāva viņu no miega nakts vidū, gaisā tik tikko jaušami vēsmoja mātes iemīļotā parfīma smarža. Olivija nespēja saprast, vai tā ir tikai iztēles rotaļa vai arī smarža ir reāli sajūtama.

Bet vai patiešām iespējams iztēloties sen pagaisušas smaržas?

Istabā gan nevaldīja piķa melna tumsa, tomēr necik daudz redzēt nevarēja. Laukā gāza lietus, mēness slēpās aiz mākoņiem, un vienīgais gaismas avots bija tumsā spīdošie pulksteņa cipari. Paceldama pret šo gaismiņu roku, Olivija spētu saskatīt plaukstas tumšās kontūras. Citādi ne.

Sapnis bija mocījis viņu trīs naktis pēc kārtas, reizi pēc reizes kļūdams spilgtāks un šaušalīgāks. Olivija sāka baidīties no miega. Protams, murgu cēlonis gan viņai bija pilnīgi skaidrs.

Viņa nespēja atbrīvoties no Seta stāstījuma izraisītajām, baisajām vīzijām - jauna, skaista, veselīga sieviete, mīļa māte izdara pašnāvību, noslīcinādamās ezerā.

Dīvaini, bet sapnī šī aina nemaz nelīdzinājās pašnāvībai. Tajā dominēja bailes, nevis skumjas.

Turklāt pēc Kellijas ievietošanas slimnīcā mājās valda tik nomācoša gaisotne, ka ar to vien pietiek, lai ikvienu sāktu mocīt nelāgi sapņi, Olivija domāja, mēģinādama paraudzīties uz visu ar vēsu prātu. Hloja te niķojās, te pieglaimojās, Sāra noslēdzās sevī, Marta bija apjukusi un izklaidīga, bet Oliviju pašu nedaudzu dienu laikā bija piemeklējuši tik spēcīgi emocionāli satricinājumi, ka viņa jutās galīgi izsista no sliedēm.

Lai mērs būtu pilns, arī Sāru mocīja nelāgi sapņi - bija atgriezies jāņtārpiņu karalis vampīrs. Acīmredzot šī izdomātā radība bija atstājusi Sāras iztēlē paliekošas pēdas, un meitene naktī no piektdienas uz sestdienu atkal pamodās kliegdama, ka vampīrs esot atnācis pēc viņas. Pagājušajā naktī savukārt viņa sapņoja, ka tas ielavījies viņas istabā.

Tomēr šonakt viss šķita mierīgi. Nekas netraucēja Olivijas miegu, vienīgi viņas pašas murgainie sapņi. Viņa vairs nespēja aizmigt.

Bija nepatīkami apzināties, ka visā milzīgajā mājā atrodas tikai četri cilvēki: šajā spārnā - viņa un Sāra, otrā - Marta ar Hloju.

Bez Kellijas un Seta māja šķita nemīlīga un neapdzīvota.

Vēlreiz paošņājusi gaisu, Olivija konstatēja, ka parfīma smarža pagaisusi - protams, ja vien tā nebija tikai viņas iztēles auglis.

Tajā pašā mirklī Olivija saklausīja soļus otrā stāva galerijā. Stingrus, smagus soļus, kas nekādi nevarēja būt Sāras, Hlojas vai pat Martas soļi.

Tie bija vīrieša soļi.

Olivija tramīgi ausījās, pūlēdamās caur lietus lāšu vienmuļo bungošanu vēlreiz saklausīt tikko dzirdētās skaņas.

Par spīti pūlēm, dzirdams vairs nebija nekas.

Uzvilkusi segu līdz zodam, Olivija gulēja siltajā, ērtajā gultā, raudzījās uz aizkaru klātajiem logiem un ieklausījās klusumā, līdz galva sāka džinkstēt no sasprindzinājuma.

Soļi nebija iztēles rotaļa, par to viņa bija droša. Bet kas gan varētu staigāt pa galeriju nakts laikā?

Oliviju pēkšņi pārņēma neizskaidrojamu baiļu vilnis, pamudinot viņu uz apņēmīgu rīcību. Ja pa galeriju kāds staigā, viņai jānoskaidro, kas tas ir.

Šajā mājā Sāra veselas trīs reizes bija uzmodusies kliegdama, ka viņas istabā kāds ielavījies.

No Olivijas zemapziņas dzīlēm iznira neskaidras atmiņas. Vai viņa savulaik nebija sapņojusi kaut ko līdzīgu? Par cilvēku, kas stāv viņas gultas kājgalī? Bet vai tā bija? Miglainās atmiņas - varbūt tās nemaz nebija atmiņas, tikai Sāras pārdzīvojumu atspulgs - aizslīdēja, aizlocījās kā čūska, ko nav iespējams satvert.

Tomēr tās atstāja aiz sevis nepatīkamas mieles.

Varbūt - bet tikai varbūt - kāds vai kaut kas patiešām bija ložņājis pa Sāras istabu, kamēr viņa gulēja? Varbūt šīm bailēm no vampīriskā jāņtārpiņu karaļa bija reāls pamats?

Šis pieņēmums lika Olivijas asinīm sastingt dzīslās.

Atmetusi segu, viņa izkāpa no gultas. Neiedegdama gaismu, lai neiztramdītu svešinieku, kas varbūt joprojām bija galerijā, Olivija klusi izlavījās gaitenī un atvēra Sāras istabas durvis. Sperdama soli pār slieksni, viņa saklausīja meitas vienmērīgo elpu un blāvi oranžās, pastāvīgi degošās nakts- lampiņas gaismā ieraudzīja zem segas saritinājušos augumiņu. Kājgalī uz segas gulēja kaķēns Smokijs.

Palūkojusies uz kaķabērnu, Olivija pasmaidīja. Beidzot tikusi pie sava dzīvnieciņa, Sāra bija neizsakāmi laimīga, un ari Olivija lutināja kaķēnu kā pilntiesīgu ģimenes locekli.

Sāra bija drošībā. Kad kuņģī pārstāja griezties vieglais nelabums, kas atgādināja sajūtu liftā, kad tas pārlieku strauji sāk braukt lejup, Olivija aptvēra, cik nelāgi bija jutusies.

Labi, tātad Sāras istabā viss ir mierīgi. Tomēr Olivijai nebūt nešķita, ka soļi galerijā bijuši viņas dzirdes traucējums.

Aizvērusi Sāras istabas durvis, Olivija atgriezās savā istabā un, piegājusi pie tuvākā loga, pavilka vaļā aizkarus, lai uzmanīgi palūkotos ārā.

Skatiens atdūrās pret pelēkmelnu lietus sienu. Protams, ko gan viņa cerēja ieraudzīt, ja laukā tik pamatīgi gāž? Lai iebrucēju saskatītu, tam būtu jānostājas tieši loga priekšā. Tātad neatlika nekas cits kā vien atvērt stiklotās durvis un iziet laukā.

Šī doma lika noskriet pār muguru baiļu drebuļiem. Ja kāds patiešām staigāja pa galeriju, vai doties laukā būs prāta darbs? Olivija vilcinājās. Taču viņa saprata, ka nespēs likties gultā un aizmigt, iekams nebūs noskaidrojusi visu līdz galam.

Kustēdamās pēc iespējas klusāk, Olivija atbīdīja bultu, pavēra stiklotās durvis un izgāja ārā.

Viņu acumirklī apņēma ziedošu sausseržu un slapjas zemes smarža. Sakrustodama rokas pār krūtīm, lai kaut cik pasargātos no lietus šaltīm, Olivija piesardzīgi palūkojās visapkārt. Galerija bija ņirbošu ēnu pilna, bet tās tālākie gali grima pilnīgā tumsā, nodrošinot iespējamiem iebrucējiem drošu paslēptuvi. Kaut kur no labās puses atplūda klusas skaņas, kuru izcelsme tumsā nebija nosakāma. Noslēpumaino čīkstoņu un tādus kā vaidus apslāpēja spēcīgā lietus šalkoņa.

Olivijai šķita, ka naktī, tumsā un lietū Lielā māja ir atdalīta no visas pasaules, it kā viesuļvētra būtu to pacēlusi gaisā un nometusi kaut kur Ačafalajas purvājos.

Visprātīgāk būs, ja viņa nekavējoties atgriezīsies istabā un cieši aizbultēs durvis.

Olivija jau grasījās izpildīt šo saprātīgo lēmumu, kad pamanīja galerijas tālākajā galā kustību. Iepletusi acis un pavērusi muti, Olivija ieraudzīja, ka lēni un vienmērīgi šūpojas viens no šūpuļkrēsliem. Noslēpumainās skaņas radīja krēsla šņirkstēšana pret galerijas koka grīdu.

Krēslā kāds sēdēja.

Balti krāsotajā krēslā vīdēja tumšs siluets. Olivijas smadzenēs vienā mirklī pazibēja doma par spokiem, zombijicm un tamlīdzīgiem nešķīsteņiem, bet tūdaļ viņa atskārta, ka sēdētāja siluets šķiet savādi pazīstams.

-    Set? - viņa nočukstēja, plati iepletusi acis.

Atbildes nebija. Krēsls vienmērīgi šūpojās. Tomēr Olivija neizprotamā kārtā zināja, ka tas ir viņš.

-    Set? - Aizmirsusi, ka viņai mugurā vienīgi plāns naktskrekls, salīgi sakrustojusi rokas pār krūtīm, ar basajām kājām nedzirdami skardama krāsoto dēļu grīdu, Olivija virzījās viņam tuvāk. Sets nebija pamanījis viņas klātbūtni; krēsls ne mirkli nepārtrauca vienmērīgo kustību.

Māju joprojām ieskāva tumšs, caurspīdīgs lietus aizkars. Slapja vēja brāzma saplivināja Olivijas naktskrekla apakšmalu kā sārtus un vieglus spārnus.

-    Set? - Tas bija viņš. Olivija bija pienākusi pavisam tuvu un skaidri saskatīja paskarbo profilu. Sets nenovērsdamies raudzījās tumsā, kur nebija nekā, ko redzēt, pirksti bija cieši satvēruši stūrainos krēsla paročus, pret grīdu atbalstītās pēdas ritmiski kustināja krēslu uz priekšu un atpakaļ.

Bija noticis kaut kas ļauns. Olivija to saprata bez vārdiem.

Uzlikusi plaukstu uz pītās krēsla atzveltnes, viņa raudzījās uz sēdošo vīrieti.

-     Krustmāte Kellija…? - Olivija iejautājās piesmakušā, aizžņaugtā balsī.

Sets pacēla skatienu. Ap viņa acīm bija iegūlušas tumšas ēnas.

-    Māte nomira vienos septiņpadsmit. - Balss skanēja pavisam rāmi. Nedabiski rāmi.

Aizklādama ar plaukstu muti, Olivija ievaidējās.

-     Ak dievs, nē, - viņa ierunājās, kad atkal spēja parunāt. Pār vaigiem plūda asaras. - Ak, Set, man tik ļoti žēl!

-     Es nolēmu, ka Hlojai to pateikšu rīt no rīta. - Viņš joprojām runāja tajā pašā nedabiski rāmajā, atsvešinātajā balsī. Skatiens novērsās no viņas, un šūpuļkrēsls atsāka kustību - uz priekšu un atpakaļ, uz priekšu un atpakaļ - nerimtīgā bēdu un paškontroles noteiktā ritmā. - Es nezinu, sūtīt viņu rīt uz skolu vai ne. Varbūt viņai nāktu par labu, ja netiktu traucēta ikdienas dzīve. Kā tu domā?

-     Man šķiet, ka Hlojai jāpaliek mājās. Viņas sirsniņa lūzīs no bēdām. Krustmāte Kellija viņu ļoti mīlēja. - Vienkāršā saruna palīdzēja Olivijai saņemties. Rūpes par dzīvajiem gan viņai, gan Setam vismaz pagaidām kavēja izjust sāpju skaudrumu.

Sets saviebās. Tā pagaidām bija viņa vienīgā emociju izpausme. Olivija zināja, ka viņi ar māti bija ļoti tuvi, ka viņa sirds vai lūst no zaudējuma sāpēm. Kellija bija mīlējusi Hloju, bet Setu viņa bija mīlējusi nesalīdzināmi stiprāk. Taču Sets bija vīrietis, kurš visiem spēkiem mēģinās turēties un neļaus vaļu sērām.

Sastopoties ar sāpēm, viņš zināja, ka jāsakož zobi un jāiztur.

-     Es paliku, kamēr viņu aizveda. Aiziet projām, pametot māti tur, bija visgrūtākais, ko dzīvē esmu darījis. - Viņš to stāstīja lietum, vējam un naktij, ne reizi nepaceldams skatienu uz Oliviju.

-         Ak, Set! - viņa bezpalīdzīgi atkārtoja. Noliekusies Olivija viņu apskāva, bezvārdu mierinājumā piekļaudama vaigu viņa sejai.

-    Livij… - Apvijis roku ap Olivijas vidukli, Sets nosēdināja viņu klēpī. Olivija neprotestēja. Viņa skavas šķita gandrīz konvulsīvas. Apskāvusi Seta kaklu, Olivija paslēpa seju pie viņa pleca un ļāva asarām vaļu - tās lija tikpat brāzmaini kā naksnīgais lietus. Viņa lēja rūgtas asaras, lai veldzētu savu sirdi, asaras, ko nespēja izraudāt Sets. Tās lija par krustmāti Kelliju, Hloju, Airu, par visiem tiem, kuri bija mīlējuši Kelliju Ārčeri un kuri sēros par viņas aiziešanu.

Sets auklēja viņu savā klēpī. Olivija juta elpu, kas cilāja viņa krūtis, tvirtos roku muskuļus, atlētiskos augšstilbus, sajuta šajā ķermenī slēpto spēku. Seta augums izstaroja siltumu, bet Olivijai sala. Ieritinoties ciešāk klēpī, viņa piekļāvās vēl tuvāk, bet Sets, šūpodams, glāstīdams un mierinādams Oliviju, guva mierinājumu arī pats.

-     Viņa mazliet parunāja ar mani, - Sets galu galā ieteicās. - Tieši pirms…

Balss aizlūza, un viņš strauji ierāva elpu. Bija skaidrs, ka viņš nespēj parunāt.

Pacēlusi galvu no stiprā, mierinošā pleca, Olivija palūkojās viņā. Viņus šķīra tikai pāris collu, tāpēc pat tumsā bija saskatāms, ka Seta seja ir sāpīgi saspringta un lūpas cieši sakniebtas. Bet visļaunākais slēpās acīs. Tumšais, valgais, naktī vērstais skatiens liecināja, ka šis stiprais cilvēks cieš neiedomājamas mokas.

-    Set… - Olivija pačukstēja un maigi noskūpstīja vīrieti uz lūpām, vēlēdamās izraut viņu no sāpjpilnā sastinguma, piedāvāt pretindi bezgalīgajām sērām. Bet viņa reakcija bija pavisam negaidīta.

Seta skatiens pacirtās uz leju un iezīdās viņas acīs. Iekļāvis plaukstā viņas pakausi, Sets skūpstīja Oliviju kā izsalcis, it kā nespētu vien atdzerties viņas lūpu maigumu. Olivijas plakstiņi aizvērās, rīkle izgulgoja piekrītošu skaņu, skāviens kļuva ciešāks - viņa atbildēja skūpstam. Viņa pirksti, ieniruši Olivijas matos, noglāstīja viņas kaklu. Noguldījis jaunās sievietes galvu uz sava pleca, Sets skūpstīja viņu tā, it kā ar šo skūpstu vēlētos iegūt savā varā viņas dvēseli. Olivijas augums satraukti trīsēja, pulss paātrinājās, ausīs šalca. Seta roka glāstot nogūlās uz krūtīm, ko sedza tikai plānais neilona naktskrekls. Krūtsgaliņš acumirklī saspringa. Iekvēlodamās kaislē, Olivija izelsoja savu vēlmi viņa lūpās. Visas domas par smago zaudējumu, sērām, pagātni un nākotni bija pagaisušas, viņiem eksistēja tikai šis brīdis.

Brīdis, kad Sets skūpstīja Oliviju, kad viņa roka glāstīja viņas krūtis, kad viņas ķermenis trīsēja kaislē. Brīdis, kurā nebija vietas nekam citam.

Seta mute atrāvās no Olivijas lūpām, un viņš, neizlaiz- dams sievieti no skavām, strauji piecēlās. Šūpuļkrēsla slieces noskrapstēja pret grīdu. Sets, nesdams Oliviju rokās, gariem, apņēmīgiem soļiem devās uz Olivijas istabas pavērto durvju pusi. Viņas rokas joprojām apvija Seta kaklu, bet kailās pēdas šūpojās viņa soļu ritmā.

Sasniedzis durvis, Sets apstājās, dziļi ievilka elpu un paraudzījās viņai sejā.

-    Livij, ja tu nevēlies, lai mēs ļaujamies mīlestībai, tad pasaki to tagad, - viņš ierunājās klusā, nedrošā balsī.

Pacēlusi galvu, Olivija ielūkojās viņam acīs. Lietus smaržoja un šalca, un uz mirkli Olivija iztēlojās, ka viņi atrodas uz neapdzīvotas salas.

-    Es vēlos, - viņa pačukstēja, ciešāk apskaudama vīrieša kaklu. Seta acis iekvēlojās un mutes kaktiņi viegli saspringa.

Tad viņš sāniski iespraucās pa stiklotajām durvīm, pāris soļos šķērsoja istabu un saudzīgi nolika Oliviju gultā.

37. nodala

Sets apgūlās viņai līdzās un tūdaļ apklāja viņas lūpas ar savu muti, gandrīz nedodams iespēju ievilkt elpu. Olivijas gulta - dubultplata sarkankoka mēbele ar biezu, pārlieku mīkstu matraci un baldahīnu - nebija uzskatāma par antīku vērtību, bet gan par pamatīgu seno laiku darinājumu. Kad matraci ielieca otra gulētāja svars, vecā mēbele žēlabaini iečīkstējās. Sets atsvieda malā sagumzītos palagus un segas. Vienīgais gaismas avots istabas tumsā bija modinātājpulksteņa zaļganā blāzma. Pa vaļā pamestajām durvīm kopā ar lietus troksni telpas melnumā iespiedās tik tikko jaušams, blāvs pustumsas ķīlis.

Seta rokas ieslīdēja zem Olivijas naktskrekla un sāka glāstīt krūtis, vēderu un gurnus. Ar zibenīgu kustību vieglais audums tika pārrauts pār galvu un aizlidināts sānis. Olivija gulēja kaila, bet Setam joprojām mugurā bija tās pašas drēbes, kurās viņš bija uzturējies slimnīcā. Diezin vai viņš ir novilcis pat kurpes, Olivija nodomāja. Viņas kailums kontrastēja ar Seta spēcīgo, apģērbto augumu. Vēlēdamās viņu izģērbt, Olivija sataustīja krekla pogas. Seta pirksti ieslīdēja starp viņas kājām, aši un nepārprotami piesakot savas tiesības uz viņas augumu, un lūpas, virzīdamās zemāk, apmīļoja kaklu un visbeidzot piekļāvās krūtīm.

Olivija ievaidējās un nodrebēja, kad viņas augums, pa- docamies viņa lūpām un rokām, iekvēlojās aizvien spēcīgāk. Jaunā sieviete atbildēja viņa uzstājīgajai kaislei. Ļaudamās Seta savtīgajai gribai, viņa prasmīgajās, mazliet paskarbajās rokās Olivija kusa kā vasks…

Viņa ar neizmērojamu prieku sev atgādināja, ka šis vīrietis ir Sets. Sets… Visu, ko viņš vēlējās saņemt, Olivija sniedza labprātīgi. Izbaudot glāstus, kas sakaitēja vēlmi līdz neprātam, Olivija satvēra palaga malas un vaidēdama locījās viņa rokās. Viņa izjuta šo mīlas spēli kā apņēmīgu, parupju uzbrukumu, kura noteikumus diktēja vienīgi nevaldāma kaisle, kas aizslaucīja visus aizliegumus.

Kad viņš, nometis drēbes, ieguva viņu līdz galam, Olivija, kaislīgi izelsodama lūgumu, tiecās viņam pretī ar visu augumu. Saplūsmes bridis bija tik lielisks un pacilājošs, ka Olivija, sasniegdama virsotni gandrīz vienā acumirklī, izliecās, sastinga un izdvesa viņa vārdu. Bet Sets neaprima - kustēdamies tikpat ātri un spēcīgi, viņš sameklēja Olivijas lūpas. Kaislīgi atbildot skūpstam, Olivijas rokas apvija viņa kaklu, bet kājas - vidukli, līdz abi augumi kustējās vienotā ritmā, un Olivijas vēlme vēlreiz sasniedza karstas liesmas.

Sasniedzot orgasmu, Seta augums nodrebēja, un līdz ar viņu notrīsēja arī Olivija. Ar savu karstā un miklā ķermeņa smagumu iespiedis viņas augumu mīkstajā matracī, Sets, smagi elpodams, uz bridi sastinga. Tad, noslīdējis nost no viņas, pagriezās, apgūlās uz muguras un noguldīja Olivijas galvu uz sava pleca.

- Livij. - Elpa bija kļuvusi rāmāka, un joprojām pie- smakusi balss skanēja gandrīz tāpat kā parasti. - Ak debess, Livij. Es nemūžam nebiju domājis to darīt.

Viņas labā roka, kas bija rotaļājusies ar apbrīnojami biezo matu mežiņu uz viņa krūtīm, nogaidoši sastinga. Pacēlusi galvu, Olivija mēģināja saskatīt viņa sejas izteiksmi.

-    Set Ārčer, ja tu grasies atvainoties…

-     Nu gan nobiedēji. - Viņa balsī bija jaušams smaids. - Starp citu, atvainošanās man nav ne prātā. Pareizāk sakot, es atvainošos gan, ja tu apgalvosi, ka nožēlo to, kas notika starp mums.

-     Es neko nenožēloju.

Dziļi ievilcis elpu, Sets pēkšņi sastinga. Olivija atskārta, ka viņu no jauna pārmācis nežēlīgais bēdu smagums. Uz brīdi pat šķita, ka smagums ir sajūtams gluži fiziski.

Izjuzdama viņa sāpes kā savējās, Olivija aizvēra acis. Nedrīkstēja sāpēm padoties. Tās nepadarīs bijušo par nebijušu, neatsauks mirušo atpakaļ dzīvē. Olivija nespēja noraudzīties Seta ciešanās. Atvērusi acis, viņa uzgūlās Setam virsū un uzspieda viņa lūpām maigu skūpstu.

-    Atlikušo nakts daļu mēs domāsim tikai par šo, - viņa pačukstēja, satverdama viņa strauji piebriestošo locekli. - Tikai par šo.

Olivija skūpstīja viņu vēlreiz. īsu brīdi vilcinājies, Sets atbildēja skūpstam. Iniciatīvu uzņēmās Olivija, likdama lietā gan rokas, gan lūpas, izzinādama visu, ko vēlējās zināt par viņa augumu. Viņi atkal nonāca baudas smailē, un Olivija cieši piespieda seju Seta plecam, lai noslāpētu ekstāzes kliedzienu.

Pēc tam viņi apskāvušies iegrima miegā.

Olivija pamodās, jo uz naktsgaldiņa aizgūtnēm zvanīja modinātājs. Pa vaļā pamestajām, stiklotajām durvīm istabā plūda blāva rīta gaisma.

-     Sapnī ielaužas dzīves īstenība, - nomurmināja Sets, kad Olivija pastiepās viņam pāri, lai apklusinātu pulksteni.

Atbalstījusies uz elkoņiem, Olivija, matiem krītot pār seju, brīdi mirkšķināja miega salipinātos plakstiņus. Tad, atmetusi atpakaļ kafijbrūno matu vilni, viņa paraudzījās uz Setu.

Viņa bija gulējusi ar Setu. No šīs domas vien caur ķermeni izskrēja karstas tirpas.

Seta acis bija aizvērtas. Viņa īsie smilškrāsas mati galvvidū bija saspurojušies kā eža adatas. Vaigus un zodu apēnoja krietni sadīgušie bārdas rugāji. Nežēlīgajā rīta gaismā spilgti izcēlās sīko grumbiņu tīkls acu kaktiņos un daudz dziļākās rievas, kas bija iegrauzušās abpus mutei. Un tomēr, Olivija domāja, pietiek tikai paraudzīties uz viņas gultā guļošo Setu, lai pulss acumirklī paātrinātos un ķermenis sāktu jutekliski pulsēt.

Viņa bija gulējusi ar Setu.

Viņš bija izstiepies uz muguras un līdz viduklim ietinies palagā. Krūtis bija bālākas nekā rokas, kakls un seja, jo viņam reti izdevās būt saulē bez krekla. Viena roka bija saliekta un aizlikta aiz galvas, atklājot vērotājas skatienam padusi ar pelēkbrūniem matiņiem. Olivija brītiņu patīksmi- nājās par saliektās rokas iespaidīgajiem muskuļiem. Tad visnotaļ atzinīgi novērtēja vīrieša platos plecus, iespaidīgo krūškurvi ar pelēkbrūno, biezo matiņu ķīli, plakanos, vīrišķīgos krūšgaliņus un palaga nenosegto muskuļoto vēderu. Veicis šo ceļojumu, Olivijas skatiens atgriezās pie viņa sejas. Viņa cerēja, ka sastaps tikpat ieinteresēti vērojošu skatienu, tomēr vīlās. Seta acis joprojām bija ciet. Saspringtā seja un šaurā svītrā sakniebtās lūpas pauda smagās zaudējuma sāpes, ko viņš cieta.

Sapnī ielaužas dzīves īstenība, viņš bija teicis. Patiesi vārdi. Olivija juta, ka pār viņiem un visu šo māju nolaidies sēru smagums. Uzaustot rītam, vairs nebija nekādu iespēju izvairīties no tā.

- Man vajadzēs šur tur piezvanīt un pēc tam parunāt ar Hloju, - viņš gurdi teica, atvērdams acis un sastapdams Olivijas skatienu. - Joprojām nesaprotu, kā lai viņai to pasaku.

Seta skatiens pārslīdēja viņas augumam, ar redzamu patiku pakavēdamies pie kārdinošajiem krūšu apaļumiem, sievišķīgā vidukļa izliekuma, tvirtās pēcpuses un skaisti veidotajām kājām. Palagu baltums izcēla viiias zeltainbrūno ādu. Spriežot pēc Seta skatiena, viņam redzētais ārkārtīgi patika.

Kad viņu skatieni atkal sastapās, Sets greizi pasmaidīja, it kā uz mirkli paceldams grūtsirdības plīvuru, kas apēnoja viņa seju.

-    Vai pagājušajā naktī es tev atcerējos pateikt, ka tu esi skaista?

Olivija klusēdama papurināja galvu.

-    Savu mūžu neesmu redzējis tādu skaistumu, - viņš piebilda un noliecās Oliviju noskūpstīt.

Atbildot skūpstam, viņas lūpas atmaiga, bet, pirms viņa paguva attapties, Sets izslējās, pārmeta kājas pāri gultas malai un piecēlās.

Šķita, kailums viņu nemulsina ne mazākajā mērā. Pacēlis no grīdas nevērīgi nomestās drānas, viņš sāka ģērbties. Olivija nepalaida garām izdevību atkal pavērot Setu, un viņa klusēdama ņēmās apbrīnot slaido, atlētisko augumu, šauros gurnus un vēl vienu otru īpaši vīrišķīgu ķermeņa daļu. Viņas ieinteresētā skatiena pavadīts, Sets aši uzrāva mugurā drēbes - vispirms plānas, baltas apakšbikses, tad garās bikses un kreklu, kam aizpogāja tikai pāris pogu. Iestūķējis zeķes bikšu kabatā, viņš iebāza kurpēs basas pēdas.

Tad atkal paraudzījās uz Oliviju, kura sēdēja gultā, aizbāzusi aiz muguras spilvenu un atbalstījusies pret gultas galvgali. Palags bija uzvilkts pāri krūtīm, kautrīgi aizsedzot Seta skatienam kailo augumu.

-   Kā lai to pasaku Hlojai? - viņš jautāja. Piemiegtās acis un saspringtais žoklis liecināja par viņa ciešanām. - Ka viņas vecāmāte pagājušajā naktī nomira? Vai astoņgadīgam bērnam tas nebūs par skarbu? Varbūt sacīt, ka viņa devusies uz debesīm un kļuvusi par eņģeli? Kā tu rīkotos?

Olivija brītiņu padomāja. Arī viņa vēl nekad nebija pavēstījusi bērnam ziņu par tuva cilvēka nāvi. Olivija mēģināja iztēloties, ko viņa tādā reizē sacītu Sārai. Olivija nespēja atsaukt atmiņā vārdus, kas pēc mātes nāves bija teikti viņai.

-    Es sacītu gan vienu, gan otru, - Olivija lēni ierunājās. - Un vēl teiktu, ka vecāmāte viņu ļoti mīlēja un vienmēr noraudzīsies uz viņu no debesīm. Ja vien tas iespējams, es ļautu viņai piedalīties bēru organizēšanā. Viņai jājūtas noderīgai. Tas palīdzēs ātrāk samierināties ar dzīves realitāti.

Pamājis ar galvu, Sets saviebās.

-     Man pašam ir grūti aptvert, ka mātes vairs nav. Līdz vakardienai es pat īsti neticēju, ka viņa mirst.

Sets devās uz durvju pusi. Tad apstājās un vēlreiz pagriezās atpakaļ, lai uzlūkotu Oliviju.

-    Livij, pateicos tev, - viņš klusi sacīja. - Ja nebūtu tevis, es nezinu, vai būtu pārdzīvojis pagājušo nakti.

Olivija komiski sašķobīja seju.

-    Lūdzu, lūdzu, nav par ko! - viņa pārmēru laipni atsaucās. - Priecājos, ka spēju būt noderīga.

Viņa tika atalgota ar vārgu smaidu.

-    Ak kungs, kā es priecājos, ka tu esi atgriezusies mājās! - viņš teica un izgāja laukā, aizvērdams aiz sevis durvis.

Olivija labu brīdi sēdēja, nespēdama novērst skatienu no šīm durvīm.

38. nodala

Nedaudzas dienas līdz Keli.ijas bērēm Olivijai aizjoņoja vienā steigā. Tiklīdz viņa bija iznākusi no savas istabas pirmajā rītā pēc Kellijas nāves, nekavējoties vajadzēja tikt galā ar simt un vienu pienākumu. Viņa nosprieda, ka tas nemaz nav slikti, jo tādējādi neatlika laika gremdēties domās un izjūtās - gluži vienkārši bija jārīkojas. Telefona zvani, apmeklētāji, rūpes par Sāru un Hloju - darbs dzina darbu.

Sets šķita vēl vairāk aizņemts, un, Olivija domāja, droši vien arī viņš priecājas par pastāvīgo steigu, kas liedza viņam palikt vienatnē ar savām sāpēm. Olivija šajās dienās redzēja Setu pavisam reti, bet vienatnē viņi nebija sastapušies ne reizes, un arī tas bija labi, jo, atceroties intīmos brīžus, ko viņi bija pavadījuši Olivijas gultā, viņai ikreiz gribējās nosarkt. Dienas gaismā tas, kas bija norisinājies starp viņiem, šķita gandrīz neiespējams.

Izskatījās, ka Sets viņu kopīgo nakti apracis pagātnē. Neviens vārds vai žests neliecināja, ka viņu attiecībās kaut kas mainījies. Aizvēris aiz sevis Olivijas guļamistabas durvis, Sets izturējās tā, it kā starp viņiem nekas nebūtu noticis.

Olivija pūlējās sev iegalvot, ka viņš ir aizņemts. Ļoti aizņemts. Daudz laika prasīja bēru sagatavošanas darbi, turklāt viņš nepameta savus pienākumus "Ārčeru jahtās" un apmeklēja slimnīcā Lielo Džonu. Māja visu dienu bija apmeklētāju pilna, un cilvēki, kas vēlējās izteikt Setam līdzjūtību, apstādināja viņu it visur, kur vien viņš parādījās.

Arī Teriota sēru nams, kur bija novietots Kellijas zārks, ik dienas bija ļaužu pilns, itin kā visi pilsētiņas iedzīvotāji uzskatītu par savu pienākumu ierasties, lai parādītu aizgājējai pēdējo godu. Cilvēki bija mīlējuši Kelliju Ārčeri, un Olivija saprata, ka šis zaudējums vienlīdz smagi skāris gan Kellijas ģimeni, gan visu vietējo sabiedrību.

Lielajā mājā līdz bērēm bija apmetusies Kellijas māsa Rūta un divas pavecākas krustmātes. Caur māju gan dienu, gan nakti nebeidzamā straumē plūda ļaudis. Apmeklējuši sēru namu, viņi ieradās Lendželas plantācijā. Marta un Kīts rāvās pa virtuvi no rītausmas līdz pusnaktij, vai ik stundu pasniegdami galdā ēdienus tiem, kas bija ieradušies izteikt līdzjūtību.

Gaisotne, kas valdīja Lielajā mājā un zināmā mērā arī Teriota sēru namā, šķita gandrīz vai sirreālistiska. Tas viss savā ziņā atgādināja viesības, kur sastopas mēnešiem un gadiem neredzējušies radi, kas mēģina atgūt nokavēto, apberot cits citu ar jautājumiem; kur mazās grupiņās pulcējas draugi un kaimiņi, labprāt patenkodami par itin visu - gan par problēmām darbā un valsts dzīvē, gan par bēru viesu tualetēm un viņu personiskās dzīves peripetijām. Starp pieaugušajiem skraidīja bērni, kas, šķita, ieradušies uz rotaļu pēcpusdienu, nevis uz bērēm. Sārai un Hlojai šajās dienās bija pievienojušās četras Filipa atvases, divi Čārlija un Be- lindas meitas Andželas bērni un krietns bariņš pilsētiņas bērnu. Viņi ēda un dzēra, spēlējās un ķildojās, tādējādi ieviesdami bēdīgā notikuma gaisotnē možāku noskaņu.

No virtuves vai visu diennakti plūda kairinošas smaržas - tur galdi un letes gandrīz lūza no sagatavotajām uzkodām. Ēdamistabā tika novietotas milzīgas kannas ar kafiju un tēju, kā ari kārdinošu, pastāvīgi mainītu un papildinātu desertu izlase - desertu pagatavošana bija Kīta specialitāte. Piesūtīto ziedu bija tik daudz, ka Olivija galu galā izvietoja tos verandā. Gaisu piesātināja salda, tvanīga smarža, kas vedināja uz domām par dzīvību un iznīcību.

Melorija, kā jau Seta līgava, bija notikuma centrā - gan stāvēja kopā ar ģimeni sēru namā, gan izrīkoja Martu un bēru laikā pieņemtos papildu palīgus, gan pildīja citus namamātes pienākumus. Turklāt Melorija smalkā Batonrūžas veikalā bija nopirkusi Hlojai greznu melna tafta kleitiņu, ko rotāja balta mežģīņu apkakle un mežģīņota apakšmala un papildināja baltas mežģīņu zeķes un melnas lakādas kurpītes.

Pats par sevi saprotams, ka Hloja, saņēmusi dāvanu, atteicās to pat uzlaikot. Olivija, kuru pasauca izbiedētā Sāra, baidīdamās no trača, kas būtu jo kaunpilnāks mājā sanākušo cilvēku priekšā, steidzīgi novērsa Hlojas uzmanību, aizsūtīdama abas meitenes uz virtuvi pie patīkama darbiņa - Martas vadībā gatavot šokolādes kūciņas. Pēc tam viņai izdevās nomierināt Meloriju ar solījumu darīt visu iespējamo, lai Hloja bēru dienā būtu tērpusies viņas gādātajā kleitā.

Līdz šim par Hlojas ikdienas vajadzībām bija rūpējusies Kellija. Kopš viņas vairs nebija, Olivija, neteikdama ne vārda, uzņēmās pieskatīt arī Hloju, labi zinādama, ka Setam tāpat rūpju ir pāri galvai. Kopš Olivija bija izpratusi meitenes nelāgās uzvedības cēloņus, viņa juta pret šo bērnu gan patiesu līdzjūtību, gan simpātijas.

Līdztekus sērām Olivijai bija smagi apzināties pastāvīgo Melorijas klātbūtni. Tērpusies melnā, eleganti safrizētiem matiem, nevainojami uzkrāsojusies, šajā grūtajā laikā nākamā sieva neatkāpās no Seta ne soli. Viņa turējās Setam pie rokas, čukstēja kaut ko ausī, apskāva viņu, ienākdama un iziedama bieži vien apveltīja līgavaini ar viegliem skūpstiem. Olivijai šķita, ka Setam pret to nav nekādu iebildumu. Gluži otrādi - izskatījās, ka viņu iepriecina tādi uzmanības pierādījumi. Protams, kāds gan tur brīnums - Melorija taču bija viņa līgava. Noraugoties viņos, Olivija bija spiesta negribīgi atzīt, ka jūtas, kuras viņu plosa un dedzina, ir spēcīga greizsirdība. Viņa atkal un atkal sev atgādināja, ka Sets nepieder un nekad nav piederējis viņai. Vienai kopā pavadītai naktij nebija it nekādas nozīmes. Viņš joprojām bija Melo- rijas Sets…

Bija vien jāatzīst rūgtā patiesība - Olivija bija palīdzējusi Setam pārdzīvot vienu ļoti grūtu nakti. Bet precēs viņš Meloriju, nevienu citu.

Nedrīkstēja tik neapdomīgi ielaisties tuvās attiecībās. Olivija bija brīdinājusi sevi jau pašā sākumā. Tomēr galu galā rīkojusies pretēji veselajam saprātam - un re, kur tāda rīcība bija viņu novedusi! Ieraugot Meloriju, Olivija ikreiz mocījās greizsirdībā un jutās satriekta, kad Sets izturējās pret viņu, Oliviju, tāpat kā parasti, kad turpretī viņa alka likties ar viņu gultā, izjust reibinošos apskāvienus un neprātīgos skūpstus.

Tas viss Olivijai ļoti sāpēja, tomēr viņa saprata, ka vainojama ir pati.

Saspringtie emocionālie pārdzīvojumi droši vien atspoguļojās arī viņas sejā, jo vakarā pirms bērēm, kas bija paredzētas ceturtdien pulksten vienpadsmitos Svētā Lūkas baznīcā, pie Olivijas, kura patlaban no jauna piepildīja kafijas kannu, pienāca Čārlijs, lai raižpilnā balsī apjautātos par viņas pašsajūtu.

- Tu izskaties bāla, - viņš teica, pārlaidis laipno, riekst- brūno acu skatienu viņas sejai. - Zem acīm melni loki. Vai tu pietiekami izgulies?

Sirsnīgi uzsmaidījusi tēvocim, Olivija papurināja galvu.

Rūpēdamās, lai Hloja naktis nepaliktu viena - jo no pieredzes zināja, ka tad bēdu slogs māc vissmagāk, - viņa bija ierīkojusi Sāras istabā tādu kā improvizētu nakšņošanas vietu. Sāra bija labprāt piekritusi atbalstīt draudzeni grūtajā laikā, un viņas trijatā bija sameistarojušas no segām kaut ko līdzīgu teltij, kurā tika sanesti guļammaisi, televizors, videomagnetofons, bērnu iemīļotās kasetes, grāmatas un našķi. Abas meitenes ar visiem trim kaķiem gulēja improvizētajā teltī, savukārt Olivija bija iekārtojusies Sāras gultā, lai būtu tuvumā, ja rastos vajadzība pēc viņas palīdzības. Kā jau tas bija paredzams, meitenes neaizmiga līdz pusnaktij un vēl ilgāk. Kad nogurums prasīja savu un bērnu plakstiņi aizvērās, Oliviju apsēda domas par Meloriju Seta skavās - varbūt viņi patlaban nodarbojas ar seksu? - kas lāgiem pārmāca pat nerimstošās sēras par Kellijas aiziešanu. Ja Olivijai tomēr izdevās aizmigt, klāt bija mokošais sapnis par mātes nāvi.

Olivija allaž pamodās ap pusčetriem, svīzdama baiļu sviedrus un ikreiz sajuzdama liegi novējojam "Balto plecu" aromātu. Turklāt tas vēl nebija viss. Kādu vakaru pirms laišanās miegā Olivija bija pametusi skatienu uz istabas kaktu un varēja vai apzvērēt, ka šūpuļkrēsls kustas, it kā tajā kāds sēdētu un šūpotos. Citā reizē, kad meitenes bija tikko aizmigušas, viņa ielūkojās spogulī ar apzeltīto rāmi, kurš bija karājies šajā istabā kopš viņas bērnības, un pārbijās līdz nāvei - viņai šķita, ka seja, kas raugās pretī no spoguļa, pieder viņas mātei. Mazliet citāda deguna forma, mazliet atšķirīga zoda līnija…

Sajūta, ka viņa sastapusies ar mātes rēgu, bija tik baismīga, ka Olivijai neviļus izkrita no rokām matu suka. Viņa instinktīvi palūkojās uz krītošo priekšmetu, bet, paceļot skatienu vēlreiz, spogulī atkal vīdēja viņas pašas seja.

Protams, arī pirmo reizi viņa bija raudzījušies pati savā spoguļattēlā. Jebkurš cits izskaidrojums bija smieklīgs. Nevarēja taču būt, ka māte mēģina sazināties ar Oliviju no viņsaules! Tāds pieņēmums drīzāk piederētos seriālam "Slepenās lietas".

Jo ilgāk Olivija prātoja par šīm dīvainībām, jo skaidrāk saprata, ka pašnāvības versija pilnīgi neatbilst tam, ko vēstīja viņas sapņi. Protams, viņa sev iebilda, sapņi nekad neatspoguļo realitāti burtiski, bet tomēr… Olivija instinktīvi juta, ka versijā par mātes nāvi kaut kas ir galīgi aplam.

-     Nē, - viņa impulsīvi atbildēja, uzlikdama plaukstu uz tēvoča rokas. Čārlijs nekad nebija izcēlies ar īpaši izskatīgu ārieni, bet novecojot tēvoča seja bija ieguvusi neveselīgu sārtumu, mati kļuvuši retāki, bet ap vidukli uzaugusi iespaidīga tauku kārta. Bija redzams, ka viņš svīst un jūtas gaužām neērti tumšzilajā uzvalkā, ar balto kreklu un sarkano kaklasaiti. - Diemžēl es guļu patiešām slikti. Nesen Sets pastāstīja, ka mana māte… esot izdarījusi pašnāvību. Es vienmēr uzskatīju, ka tas bijis nelaimes gadījums. Mani pastāvīgi vajā murgi, un pēc tiem es nespēju aizmigt. Sets teica, ka tajā naktī tu esot mēģinājis māti atdzīvināt, bet kādu laiku pirms tam ārstējis viņu no depresijas. Vai tas tiesa?

Čārlijs izskatījās apjucis, tomēr lēni pamāja ar galvu, ne- nolaizdams no Olivijas apbrīnojami vērīgo skatienu.

-    Nezinu gan, kādēļ viņam vajadzēja to stāstīt. Tā ir patiesība.

Vēlēdamies pamieloties ar kafiju un desertu, ēdamistabā ienāca vairāki kaimiņi. Olivija pazemināja balsi.

-     Sapņos es redzu visu, kas tonakt notika. Mana māte ezerā… un viss pārējais. Tas nepavisam neizskatās pēc pašnāvības. Un tieši tas mani urda.

Arī Čārlijs nemierīgi atskatījās uz ienākušajiem kaimiņiem.

-        Ja tu patiešām vēlies par to parunāt, nākamnedēļ iegriezies manā kabinetā, - viņš klusi teica. - Labprāt pastāstīšu visu, ko zinu.

Grasīdamās kaut ko piebilst, Olivija pamāja ar galvu, bet tajā brīdī durvīs iestājās Melorija, un viņas lūpas niknumā bija sakniebtas gluži plānas. Naidīgais skatiens nemaldīgi uzmeklēja Oliviju.

39. nodala

-    Viņa sagraizījusi to lupatas! - niknuma pārņemtā Me- lorija pusbalsī paziņoja, kad Olivija, pakļaudamās valdonīgam žestam, kopā ar viņu bija izgājusi vestibilā. Atbildēdama uz jautājošo skatienu, Melorija paskaidroja sīkāk. - Hloja ar šķērēm sagraizījusi melno kleitu, ko es viņai nopirku. No tās palikušas pāri vienas vienīgas skrandas!

-     Ko tu saki! - Olivija bija satriekta. - Mīļo stundiņ, bet vai tu droši zini, ka to izdarījusi Hloja? Varbūt kleitu sabojājuši kaķēni… vai vēl kas cits?

Mēģinādama aizstāvēt Hloju, Olivija izpelnījās klajas nelabvēlības pilnu skatienu.

-     Kad pavaicāju, vai Hloja uzlaikojusi kleitu, viņa bez aplinkiem paziņoja, ka nemaz negrasoties to vilkt mugurā un esot sagraizījusi tērpu lupatu lēveros. Sākumā es neticēju, jo neviens bērns - pat ja runa ir par Hloju - nespētu tik aukstasinīgi darīt cūcības, tomēr devos pārbaudīt. Viņa nebija melojusi. Turpat atradu šķēres, kurās bija ieķērušās auduma skrandiņas. Viņa patiešām ir iznīcinājusi šo tērpu!

Olivija nopūtās. Nebija nekādas vajadzības novērtēt postījumu apmērus savām acīm - tāpat bija skaidrs, ka Me- lorija nemelo. Kaut arī meitēna uzvedība pēdējā laikā bija manāmi uzlabojusies, Hloja palika Hloja. Turklāt Meloriju viņa joprojām necieta ne acu galā.

-     Es parunāšu ar Hloju, - Olivija apsolīja. - Viņa nedrīkstēja tā rīkoties un noteikti tev atvainosies. Bet…

Melorija viņu nikni pārtrauca.

-     Nezinu, kāpēc es vispār runāju ar tevi. Šis jautājums jārisina Setam. Viņš ir vienīgais, kurš kaut kā spēj tikt galā ar šo… resgali. Viņam nāksies izmantot savu ietekmi.

Apgriezušies uz papēža, Melorija iesoļoja plaši atvērtajās viesistabas durvīs, kas atklāja skatienam antikvāru mēbeļu pieblīvēto telpu. Telpas tālākajā galā Olivija pamanīja Setu - tērpies tumšzilā sporta žaketē un haki krāsas biksēs, viņš, atbalstījies pret sienu, tērzēja ar kādu pusduci viesu. Lampas siltajā starojumā viņa bēdu sagrauztā seja izskatījās tik skaista, ka Olivijas sirds iesāpējās. Kad Melorija ar īpašniecisku žestu ievija roku viņa elkonī, Olivija nespēja noskatīties ne mirkli ilgāk. Strauji uzgriezusi muguru, viņa devās meklēt Hloju. Čakli kapādama sīpolus, Marta pavēstīja, ka bērni spēlējoties verandā aiz virtuves, tādējādi viņai esot iespēja laiku pa laikam uzmest viņiem aci. Kīts, kaut ko maisīdams kastrolī uz plīts un sūkdams glāzi baltvīna, piebilda, ka bērni, viņaprāt, uzvedoties ļoti labi. Deivids, kas stāvēja turpat tuvumā, skeptiski novaibstījās, tomēr neko neiebilda.

Hloja patiešām spēlējās verandā. Kopā ar viņu bija arī Sāra un vēl daži bērni. Visi bija nometušies četrrāpus - acīmredzot tēloja suņus. Kaķene Džindžera, tupēdama uz verandas margām un mētādama asti, nicīgi vēroja šo skatu. Abi kaķēni - Smokijs un Airisa - turpat tuvumā dzenāja naktstauriņus. Verandu apgaismoja viena vienīga spuldzīte, kura karājās pie griestiem tieši aiz virtuves durvīm. Tās dzeltenīgā gaisma bariem pievilināja kukaiņus. Olivijai atlika tikai cerēt, ka visi bērni ir ieziedušies ar pretodu līdzekli, ko savukārt nebija izdarījusi viņa.

Laukā bija iestājusies jauka mēnesnīcas nakts. Kārdinošie ēdienu aromāti, kas plūda no virtuves, valganajā gaisā sajaucās ar tvanīgo ziedu smaržu.

Sāra apsveica Oliviju ar rējienu un zilos džinsos tērptās pēcpuses grozīšanu - ar to acīmredzot bija domāta astes lun- cināšana.

-    Sveika, plūmīt! - Kad Sāra pastiepās uz augšu, Olivija sabužināja meitas matus. Sāra pārmetoši palūkojās uz māti.

-    Māmiņ, es taču esmu sunītis! - viņa protestēja.

-    Ak tā, pareizi. Labs sunītis. - Olivija paglaudīja "sunītim" galvu, un Sāra līksmi iesmilkstējās. Tad Olivijas skatiens uzmeklēja Hloju. Kopā ar kādu meitenīti viņa spēlējās pie kāpnēm, kas veda uz automašīnu novietni. Nometušās uz visām četrām, viņas ar rokām attēloja rakšanas kustības. Olivija, kam pēdējos gados ne reizi vien bija gadījies vērot šādas rotaļas, tūdaļ saprata, ka "sunīši" patlaban ierok zemē kaulus.

-    Hloja, panāc, lūdzu, uz mirklīti šurp! - viņa uzsauca.

Pārtraukusi rotaļu, Sāra paraudzījās uz māti ar raižpil-

nu skatienu.

-    Vai Hloja kaut ko nogrēkojusies? - viņa čukstus jautāja, nemaldīgi uztvērusi Olivijas balsī neierastu bardzību.

Palūkodamās lejup, Olivija apslāpēja nopūtu. Sāra labi pazina māti. Uzlikusi pirkstu uz lūpām, Olivija pašūpoja galvu. Tas nozīmēja: tagad neko nevaicā, es visu izstāstīšu vēlāk.

Aizmirsusi rotaļu, Sāra, neteikdama ne vārda, platām acīm raudzījās uz māti.

Toties Hloja izlikās nedzirdam Olivijas aicinājumu un turpināja spēli. Otra meitenīte ņēmās neveikli rāpties lejā pa kāpnēm. Kad Hloja grasījās sekot, Olivija uzsauca viņai otrreiz, turklāt daudz stingrākā tonī. Uzmetusi viņai izaicinošu skatienu, Hloja, turpinādama tēlot suni, četrrāpus pielēk- šoja viņai klāt.

-     Kas ir? - meitene rupji uzsauca, tālu atliekdama galvu, lai ieskatītos Olivijai sejā. Viņa bija tērpusies zilos džinsos un dzeltenā krekliņā ar garām piedurknēm, matos dzeltena lente. Nezinātājam bērns izskatītos pēc gatavā eņģelīša.

Jauko spēli bija iztraucējusi pieauguša cilvēka iejaukšanās, tāpēc arī pārējie bērni nodrāzās pa kāpnēm pagalmā. Vairs neizlikdamies par suņiem, viņi ņēmās joņot pa zālienu un ķerstīt cits citu. Nakts bija gaiša - spīdēja gan mēness, gan zvaigznes -, un Olivija nosprieda, ka, rotaļājoties pagalmā, bērniem nekas ļauns nenotiks.

Viņa pievērsās Hlojai. Tā kā tuvumā joprojām bija tikai Sāra, Olivija mierīgi pavaicāja:

-    Vai tu sabojāji skaisto kleitu, ko Melorija tev nopirka?

Sāra apjukumā sastinga, savukārt Hloja uzmeta Olivijai izaicinošu skatienu.

-    Es viņai uzreiz pateicu, ka negrasos vilkt to mugurā.

Sagriezta kleita un izaicinoša uzvedība - tas nudien neliecināja neko labu par meitenes psiholoģisko stabilitāti. Nopietni noraizējusies, Olivija notupās Hlojas priekšā. Olivijai mugurā bija melnais, plānais svīterītis un īsi svārki, kājās zeķes un melnas augstpapēžu kurpes, tāpēc nebija viegli nolaisties līdz Hlojas acu augstumam, neuzplēšot zeķi vai arī neuzraujot pārāk augstu šauros svārkus, tomēr Olivija veiksmīgi tika galā ar šo uzdevumu.

-    Hloja, mīlulīt, kāpēc tu tā darīji?

-    Tieši to gribu zināt arī es. - Negaidīti atskanējusī Seta balss lika visām trim satrūkties. Palūkojoties atpakaļ, Olivija pamanīja, ka viņš stāv tieši aiz muguras un sarauktu pieri noraugās uz meitu, turēdams rokā sagraizīto tērpu. Ar vienu skatienu pietika, lai saprastu, ka kleita sabojāta neglābjami. Svārku daļa bija sagraizīta skrandainās strēmelēs, kas plivinājās pie jostas.

-     Ko teiksi, Hloja? - Sets jautāja, jo Hloja nebilda ne vārda. Olivija piecēlās, nogludināja svārkus un sakrustoja rokas pār krūtīm, mokoši sajuzdama, ka Sets stāv tik tuvu. Vairs neizlikdamās par suni, Hloja apsēdās uz grīdas, sakrustoja kājas, uzlika rokas uz ceļgaliem un dumpīgi paraudzījās uz tēvu.

-     Man nav jāvelk mugurā tas, ko grib Melorija. Viņa nav mana mamma!

Seta žoklis saspringa. No ilgās pieredzes zinādama, ka tas nevēsta neko labu, Olivija brīdinoši uzlika plaukstu uz viņa rokas. Šis bija pirmais pieskāriens pēc tam, kad viņš bija aizvēris aiz sevis Olivijas guļamistabas durvis. Ja Olivijai būtu laiks padomāt, viņa būtu atvilkusi savu roku. Olivija bija zinājusi, ka viena vienīga mīlas nakts pārmainīs viņu attiecības līdz nepazīšanai. Viņi vairs nebija gluži vienkārši vienas ģimenes locekļi. Tagad, kad viņu attiecības caurauda slēpjami strāvojumi, pat nevainīgākais pieskāriens lika justies neveikli.

Viņu skatieni uz mirkli sastapās. Seta seja mazliet at- maiga, tomēr, pievēršoties meitai, atkal kļuva barga.

-     Tev taisnība, Hloja, Melorija nav tava mamma. Bet tas vēl nedod tev tiesības ar nodomu iznīcināt skaistu tērpu, ko viņa tev uzdāvinājusi. - Par spīti Olivijas mierinošajai rokai, Seta tonis bija ļoti skarbs. Bet bija taču jāsaprot, ka arī Hloju nomāca bēdas. Gan viņam, gan arī pārējiem nudien nevajadzētu uztvert Hlojas izlēcienu tik saasināti.

Hloja caur pieri paglūnēja uz tēvu. Viņas apakšlūpa sāka drebēt un acīs sasprāga asaras.

-    Tu mani nemīli, vai ne? - viņa iekliedzās, pielēkdama kājās. - Mani neviens nemīl, kopš Nanas vairs nav! Neviens!

Skaļi raudādama, meitene nodrāzās lejā pa kāpnēm un pazuda aiz mājas stūra.

-    Hloja! - Sets sauca viņai nopakaļ. Kad kļuva skaidrs, ka Hloja ir projām, viņš klusiņām nolamājās.

Olivijas skatiens zīmīgi norādīja uz Sāru, kas joprojām bija sakņupusi pie mātes kājām un platām acīm noraudzījās pieaugušajos.

-    Piedod, Sāra. Man nevajadzēja tā runāt.

-    Nekas, - meitene nopietni atsaucās. - Neraizējies, man ne prātā nenāk atkārtot tādus vārdus skolā vai kaut kur citur. Es zinu, ka tas nav labi.

-     Man savā vecumā ari to tā kā vajadzētu zināt, - Sets atzina, sirsnīgi noglāstīdams bērnam galvu. - Tu esi laba meitene, Sāra. - Tad paguris nopūtās un uzlūkoja Oliviju. Dzeltenās spuldzītes gaisma zeltīja viņa matus, bet ēnas darīja seju skarbu un stūrainu. - Vai man vajadzētu iet viņu meklēt? Bet varbūt nevajag?

-     Vajag gan, - Olivija rāmi teica. - Arī Hlojai šobrīd sāp sirds.

Pavisam īsu mirkli raudzījies Olivijā, Sets satvēra viņas roku, kas bija noslīgusi, kad Hloja aizbēga tumsā. Pacēlis to pie lūpām, viņš noskūpstīja plaukstas virspusi. Karsto lūpu pieskāriens lika Olivijai nodrebēt no galvas līdz kājām. Pagriezis viņas roku, Sets noskūpstīja arī delnu, bet viņa raudzījās vīrietī, ielikdama skatienā visu savu sirdi un dvēseli.

Sets. Olivijas augums smeldzoši alka pēc viņa. Ausīs smagi dunēja pulss.

-     Es priecājos, ka tu esi atgriezusies mājās, - viņš atkārtoja vārdus, ko jau bija teicis. - Nesaprotu, ko mēs iesāktu bez tevis šādā brīdī.

Pirms Olivija paguva bilst kaut vārdu, Sets palaida vaļā viņas roku, iespieda tajā sabojāto tērpu un atsperīgi noskrēja lejā pa kāpnītēm, lai dotos meklēt Hloju.

-    Mamm, kāpēc Sets skūpstīja tev roku? - Sāra ziņkārīgi apvaicājās, kad viņš bija nozudis tumsā.

Olivija bija aizmirsusi, ka šai ainai seko vērīgu acu pāris. Piepeši juzdamās nejēdzīgi bikla, viņa paraudzījās uz meitu.

-    Lai pateiktos man, ka rūpējos par Hloju, - viņa teica iespējami vieglā tonī un nopriecājās, ka Sāra šķita apmierināta ar tādu paskaidrojumu.

Bet pats ļaunākais bija tas, ka tā patiešām varēja būt patiesība.

40. nodala

Iedams caur dArzu mAjas priekša un paklusām saukdams Hloju, Sets zem deguna murmināja lāstus. Tas viss bija nācis galīgi nelaikā. Dienas pēc mātes nāves bija prasījušas no viņa pēdējās sīkstuma un gara spēka rezerves. Patlaban viņam nebija vajadzīgas vēl papildu raizes. Tikai ne tagad. Sets apzinājās, ka viņa reakcija uz Hlojas nodarījumu bijusi pārāk asa. Kad Melorija bija parādījusi sabojāto kleitu, Sets bija zaudējis gan pacietību, gan savaldīšanos.

Vai tas būtu tik daudz gribēts - vēlēties, lai meita šajās smagajās dienās uzvestos daudzmaz pieklājīgi?

Tomēr Sets atgādināja sev, ka runa ir par astoņus gadus vecu bērnu, kura sirdi gluži tāpat māc zaudējuma sāpes. Nav izslēgts, ka pēdējais nodarījums uzskatāms par akmeni viņa paša dārziņā. Jo Sets šajā drūmajā laikā nebūt nebija īpaši raizējies par savas meitas izjūtām. Patiesību sakot, nebija par tām pat iedomājies, jo viņu pārlieku nodarbināja paša pārdzīvojumi.

Nabaga bērns - pēc Kellijas nāves Hlojai bija atlicis tikai viņš. Un patlaban viņam sāka likties, ka tas ir tikai nedaudz labāk kā nekas.

Lai gan Sets neveikli bija mēģinājis pildīt ikdienišķos vecāku pienākumus - apmeklējis skolu, stāstījis vakara pasaciņas un centies izzināt meitas intereses, un to visu bija aizsācis, Olivijas pamudināts, - tā vien šķita, ka viņam ar meitu nav lemts saprasties. Sets visai veiksmīgi spēja nodrošināt Hlojas dzīves materiālo pusi, bet, ja runa bija par emocionālo saikni, lai kā viņš pūlējās, bija skaidrs, ka šajā ziņā viņš ir pilnīgs nepraša.

Paldies dievam, ka Livija ir šeit. Tieši viņa bija tā, kas palīdzēja Hlojai tikt galā ar sāpīgo triecienu - viņa pieskatīja, nodarbināja un pat gulēja vienā istabā ar Hloju. Sets apzinājās, ka viņa pienākums būtu rūpēties par savu bērnu, diemžēl viņam gluži vienkārši trūka tam vajadzīgo iemaņu.

Livija bija palīdzējusi arī viņam. Ja nebūtu viņas, naktī, kad nomira māte, Seta dvēselei būtu jāizbrien melnu sāpju bezdibeņi. Setu joprojām stiprināja un uzmundrināja atmiņas par šo mīlas nakti. Apziņa, ka Livija ir un būs tepat līdzās, šķita kā bākas uguns sāpju un sēru miglā.

Ticis pāri šim vakaram un rītdien paredzētajām mātes bērēm, Sets centīsies sakārtot savu dzīvi.

Hloja bija nometusies uz dārza paviljona kāpņu augšējā pakāpiena. Sets viņu nemūžam nepamanītu, ja neizdzirdētu skaļus šņukstus. Meitene bija savilkusies čokuriņā, pievilkusi ceļgalus pie zoda un apskāvusi ar rokām stilbus. Visapkārt tvanēja skaidra un silta nakts, zvaigžņu pilnajās debesīs kā vēsa un dzedra acs peldēja mēness. Hlojas mati zeltaini mirdzēja mēnessgaismā. Paviljons - izsmalcināta karalienes Viktorijas stila būve - izskatījās pēc zāliena malā nevērīgi nomesta putnu būra. Un Hloja patlaban izskatījās pēc būrītī iesprostota putniņa.

Pagriezies, lai dotos pie Hlojas, Sets negaidīti asi atskārta, ka viņa vēl ir ļoti maza. No Dženiferas Hloja bija mantojusi smalku un trauslu ķermeņa uzbūvi. Viņa izskatījās ļoti līdzīga savai mātei. Interesanti, vai viņa kontakts ar meitu veidotos ciešāks, ja viņa izskatītos līdzīga Setam? Varbūt tad Hloja justu lielāku tuvību ar tēvu?

-     Hei! - viņš klusītiņām uzsauca, labi zinādams, ka pirms brīža bija runājis ar meiteni ļoti skarbi. Kaut nu viņam atrastos kāds mīļvārdiņš, kuru izmantot, uzrunājot meitu, tas palīdzētu abiem justies brīvāk. Sets bieži bija dzirdējis, ka Olivija dēvē Sāru par "plūmīti", tomēr viņam nenāca prātā nekas piemērots, turklāt tas liktos nedabiski un muļķīgi - pēkšņi ne no šā, ne tā lietot neierastu uzrunu. - Mums jāparunā.

Uzkāpis augšā, Sets nometās viņai blakus. Uz apakšējā pakāpiena līdzās Hlojas mazajām, dzelteni svītrainās sporta kurpēs ieautajām pēdām apņēmīgi nogūla viņa melnās, spīdīgās, vienpadsmitā izmēra kurpes. Saliecies uz priekšu, Sets nolika rokas uz ceļgaliem un savija kopā pirkstus. Viņš jutās apjucis. Skumji, bet bija vien jāatzīst, ka viņš nemāk sarunāties ar savu miesīgo bērnu.

Ciešāk apskaudama ceļgalus, Hloja uzmeta viņam vienu vienīgu skatienu un tūdaļ novērsās. Tomēr pietika jau ar to, ka viņa palika sēžam un neskrēja projām.

Ņemot vērā tēva un meitas saspringtās attiecības, arī tas ir daudz, Sets nodomāja ar drūmu humoru.

-    Nana gribēja, lai es uz viņas bērēm velku zilo kleitu ar margrietiņām, - Hloja ierunājās, pirms Sets bija paguvis bilst kādu vārdu. - Viņa teica, ka zilā kleita viņai patīkot vislabāk. Kad viņa paraudzīšoties no debesīm un man mugurā būšot tā kleita, tas nozīmēšot slepenu zīmi starp viņu un mani. Tāpēc es vilkšu mugurā zilo kleitu, nevis kaut kādu tur muļķīgu, melnu lupatu, ko nopirkusi Melo- rija.

Sets izlikās, ka nemana meitas kareivīgo toni un nelāgo intonāciju, pieminot Melorijas vārdu. Viņš pievērsās būtiskajam.

-     Nana? - viņš piesardzīgi pārjautāja. - Kad viņa tev to teica?

-     Kad Olivija bija aizvedusi mani uz slimnīcu atvadīties. Vecāmāte gribēja, lai velku zilo kleitu, un es tā arī darīšu.

-    Tatad Olivija aizveda tevi uz slimnīcu atvadīties? Kad tas notika?

-    Svētdien pēcpusdienā. - Hloja uzmeta viņam ašu, teju vai zaglīgu skatienu. - Nana lūdza, lai tev neko nesakot, jo tu būšot ļoti bēdīgs, ka mums ar Nanu vajadzēja atvadīties. Bet man šķita, ka tagad tu labāk sapratīsi, kāpēc rīt gribu vilkt mugurā zilo kleitu.

Sets piepeši juta, ka acīs riešas dedzinošs karstums. Iedomājoties, ka viņa māte un meita bija slepeni vienojušās pasargāt viņu no ciešanām, kaklā sakāpa kamols. Izrādījās, ka viņa māte tieši Hloju bija uzskatījusi par pietiekami stipru cilvēku, kas spēs ieskatīties acīs rūgtajai patiesībai…

-    Tēti, tagad, kad tu visu zini - vai tu joprojām dusmojies par to kleitu? - Hloja klusītiņām jautāja, piesardzīgi palūkodamās uz tēvu. Sets papurināja galvu. Viņš pat nemēģināja runāt. - Tu ļoti skumsti pēc viņas, vai ne?

Sets pamāja ar galvu.

-     Nana teica, ka pēc viņas nāves tu briesmīgi bēdāšoties. Un es arī. Bet vēl viņa teica, ka tomēr visu laiku būšot kopā ar mums un priecāšoties, ja mēs dzīvošot laimīgi. Un vēl - ja mēs gribot ar viņu parunāt, vajagot tikai iziet laukā zvaigžņotā naktī un sameklēt to zvaigzni, kas mirgo visstiprāk, - un tā būs Nana, viņa mās mums sveicienus. - Hloja paraudzījās debesīs un izstiepa roku. - Vai redzi to zvaigzni? To, kas mums mirkšķina? Varu derēt, ka tā ir viņa. Es jau pamāju pretī.

Paraudzījies Hlojas norādītajā virzienā, Sets starp neskaitāmiem zvaigžņu pulkiem zemu virs apvāršņa rietumu pusē ieraudzīja lielu, spožu zvaigzni. Uzlūkojot to ar asaru aizplīvurotām acīm caur ātri gaistošiem mākonīšiem, patiešām izskatījās, ka zvaigzne viņiem mirkšķina. Sajuzdams Hlojas skatienu, arī Sets pamāja sveicienu zvaigznei.

-    Tu pārāk neskumsti, tēt, - Hloja klusi teica, vaļsirdīgu skatienu uzlūkodama tēvu. - Nana joprojām ir kopā ar mums. Mēs tikai viņu vairs neredzam.

Sets jutās tā, it kā milzīga roka sažņaugtu sirdi. Viņa mazā, astoņus gadus vecā meita pūlējās mierināt tēvu. Viņš nebija tādas meitas cienīgs.

-     Hloja, - viņš iesāka. Un pavisam negaidot atcerējās vārdu, kādā bija saucis savu allaž smaidīgo meitiņu, kad tā tikko bija sākusi tuntuļot savām kājām - tas notika labu laiku pirms tam, kad attiecības ar sievu bija pasliktinājušās un bērns viņam tika atņemts. - Bitīt, es tevi mīlu. Zinu, ka nesaku to pietiekami bieži, tomēr tā ir patiesība. Mēs abi esam viena komanda. Un abi kopā tiksim pāri šim grūtajam laikam.

Paraugoties uz tēvu, Hlojas acīs iemirdzējās spožas asaras. Apskāvis meitu ar abām rokām, Sets piekļāva viņu sev klāt. Piepeši apskāviens vairs nemaz nešķita nevietā. Gluži otrādi.

-    Es arī tevi mīlu, tētiņ, - Hloja teica. - Tu tik ilgi neesi saucis mani par bitīti…

-    Biju aizmirsis, - viņš vaļsirdīgi atzinās.

Tēvs un meita vēl ilgi runādamies sēdēja skaidrajā, mēnessgaismas piestrāvotajā naktī, raudzīdamies uz spožo, mirgojošo zvaigzni.

41. nodala

Kraulija, Luiziānas štats, 1978. gada 4. jūlijs

Savanna de Harta bija pArAk saviļņota, lai spētu iemigt. Bija krietni pāri pusnaktij, vairs nebija tālu līdz Ceturtā jūlija rītausmai - šie svētki viņai bija tikpat mīļi kā Ziemassvētki. Tie pārspēja pat dzimšanas dienu, jo tā Savannai bija jāsvin kopā ar dvīņumāsu Samantu. Sestajā augustā abām paliks deviņi gadi. Bet Ceturtais jūlijs - šis Ceturtais jūlijs būs pavisam īpašs. Jo vakar Kraulijas Rīsa audzētāju biedrības svētkos Savanna tika kronēta par mazo "Mis Rīsa Graudu" un šodien viņa ietērpsies mantijā, uzliks galvā kroni, ieņems goda vietu uz Rīsa audzētāju biedrības platformas Neatkarības dienas parādē un garāmbraucot mās svētku skatītājiem.

Samanta bija ieguvusi otro vietu. Viņa un pārējās trīs finālistes ieņems vietas platformas stūros.

Savanna priecājās, ka Samanta bija pirmā no otrās vietas ieguvējām. Viņa allaž pārdzīvoja māsas uzvaras un zaudējumus gandrīz tāpat kā savējos. Turklāt allaž vēlēja Samantai labu.

Tiesa gan, varbūt mazdrusciņ mazāk nekā pati sev.

Kad tika paziņots uzvarētājas vārds, mamma vai plīsa no lepnuma. Pirms Savanna devās uz skatuves saņemt balvu, mamma, laimīgi smiedamās, viņu apskāva un sauca par savu daiļumiņu.

Viņas ar Samantu bija līdzīgas viena otrai kā divas ūdens lāses, tāpēc izskata ziņā Savannai nebija nekādu priekšrocību. Viņas abas bija savam vecumam pārāk mazas augumā, abām bija gari, melni mati, kas svinīgās reizēs tika rūpīgi sacirtoti un kuplās sprogās slīga pār muguru, koš- zilas acis un bāla sejas āda - mamma lika lietā labi daudz vaigu sārtuma, lai piešķirtu meiteņu sejām ziedošu izskatu. Toties Savanna dziedāja un dejoja mazdrusciņ labāk par Samantu, un mamma apgalvoja, ka uzvaru kaldināt palīdzējis viņas personības spilgtums.

Samanta bija klusāka un rāmāka būtne. Viņai nepiemita personības spilgtums. Viņai nepatika piedalīties sacensībās un konkursos. Toties Savannai gan. Viņai patika uzmanība, skaisti tērpi, balvas - bet visvairāk viņai patika lepnais smaids mammas sejā.

Samanta šovakar bija raudājusi līdz pilnīgam spēku izsīkumam. Savannai bija māsas ļoti žēl. Viņa bija aizlavīju- sies māsu mierināt un pat ielīdusi pie viņas gultā, lai abas būtu kopā, kamēr viņa aizmieg. Viņa uztraucās par Samantu, bet Samanta uztraucās, ka nav uzvarējusi un attaisnojusi uz sevi liktās cerības. Viņas abas baidījās pievilt un apbēdināt mammu.

Toties divus gadus jaunākais brālītis Semjuels par tādām lietām vispār nedomāja. Viņš bija mazs muļķa puika, kuram parasti neviens nepievērsa uzmanību.

Bet reizēm Savannai šķita, ka šā iemesla pēc brālim ir ļoti veicies.

Viņām ar māsu bija katrai sava istaba ar kopīgu van- nasistabu pa vidu. Semjuela istaba atradās pretī Samantas istabai, bet mammas un tēta istaba - pretī Savannas istabai; tiesa gan, tētis uzturējās mājās visai reti, jo strādāja naftas kompānijā un pastāvīgi braukāja apkārt. Viņu māja bija patiešām jauka. To laikam sauca par vairāklīmeņu plānojumu, tāds bija arī daudzām citām tuvumā uzceltajām ēkām, bet viņu māja atšķīrās ar mammas iekoptu puķu dārzu un skaisti izdekorētām iekštelpām. Savannas istabai bija sārtas sienas ar dzelteniem aizkariem un gultas pārklāju, savukārt māsas istabā otrādi - dzeltenas sienas ar sārtiem aizkariem un pārklāju. Semjuela istabā viss bija ilfcglīti zilā krāsā, turklāt tur visapkārt mētājās milzum daudz beisbola piederumu, jo Semjuels dievināja beisbolu.

Jocīgs sīkais, vai ne?

Savanna pagriezās uz sāniem un saritinājās kamoliņā, no visas sirds vēlēdamās iemigt. Kārtīgi neizgulējusies, viņa parādē neizskatīsies pietiekami labi. Savanna bridi gulēja mierīgi, dedzīgi pūlēdamās pievilināt miegu, tomēr beigu beigās neizturēja un pagriezās, lai vēlreiz uzmestu skatienu rītdienas svinībām sagatavotajam tērpam - kronim, mantijai un greznajai kleitai, kas atradās uz krēsla pie tualetes galdiņa.

Kaut kas traucēja skatienam. Kad Savanna samiedza acis, lai saskatītu labāk, šis "kaut kas" sāka tuvoties gultai.

- Samanta? - viņa nedroši jautāja, pieceldamās sēdus. Tomēr uzreiz zināja, ka tā nav Samanta. Zināja to tikpat skaidri kā visu, kas bija saistīts ar viņas dvīņumāsu.

Ikvienam cilvēkam piemītošais mūžsenais instinkts brīdināja, ka viņai draud nāves briesmas. Pār muguru noskrēja auksti baiļu drebuļi. Meitene paguva iekliegties, bet acumirklī kliedzienu apslāpēja sejai uzmesta mitra, smirdoša lupata. Svešas rokas satvēra pakausi un turēja pie sejas smacējošo vīstokli.

Mammīt! - viņa domās iekliedzās, iekams iegrima tumsā, jau zinādama, ka no šīs tumsas vairs neiznirs nekad.

Upuru izvēle uzskatāma vienlaikus par zinātni un mākslu, viņš prātoja, iziedams pa mājas parādes durvīm ar prāvu maisu uz pleca un ar pūlēm pārvarēdams vēlēšanos priecīgi uzsvilpot. Maisā juku jukām bija sastūķēts viss - bērns, kronis, kleita un apmetnis. Viss notika smieklīgi vienkārši. Cilvēkam ar labām iemaņām un piemērotiem instrumentiem iekļūšana mājā bija gatavā bērnu spēle. Bet vēl smieklīgāk bija tas, ka ļautiņi šādās mājās jutās neapdraudēti un pasargāti.

Kamēr viņš iekļuva iekšā un nozaga bērnus, mammītes gulēja kā lāči, jo svēti ticēja, ka viņu dārgumiņi savās siltajās gultiņās ir pilnīgā drošībā.

Šī doma viņu ārkārtīgi uzjautrināja.

Upuru izvēlē viņš bija kļuvis varen apdomīgs. Vairs neņēma ciet pirmo pagadījušos meiteni, kas nejauši bija patrāpījusies acīs. Tagad viņš darbojās krietni izsmalcinātāk. Viņu interesēja tikai tās meitenes, kuru izskats atbilda noteiktiem kritērijiem, savukārt viņš pats rūpīgi jo rūpīgi izpētīja visus apstākļus, lai pārliecinātos, ka īstenot iecerēto nebūs īpaši grūti. Aptuveni pirms mēneša viņš bija gatavs ņemt ciet jauku meitēnu, kuras gaišie mati izskatījās gandrīz balti. Bet, tuvāk iepazīstoties ar apstākļiem, šis plāns paputēja divu iemeslu pēc. Viens no šiem iemesliem bija ģimenes mīlulis - milzīgs, naidīgi noskaņots vācu aitu suns, kas bija mēģinājis pārlēkt pār žogu un uzbrukt, kad viņš, nopētīdams māju, gluži vienkārši gāja tai garām. Otrs iemesls bija mājas lielums. Spriežot pēc tā, meitenes ģimene bija visai bagāta, un bagātu vecāku atvases nozušana saceltu pārāk lielu troksni un brēku. Viņš nebija aizmirsiskļūmi ar Misiju Hārdinu un joprojām mocījās ar sirdsapziņas ēdām, ka par to bija samaksājis viņas tēvs.

Toreiz viņš vēl nezināja, ko dara. Kopš tā laika viņa tehnika bija ievērojami pilnveidojusies. Viņš izvēlējās meitenes, kādu brīdi sekoja viņām, pārbaudīja mājas, kurās viņas mitinājās, tad atnāca un paņēma savu guvumu. Viss bija ļoti vienkārši.

Vakar vakarā viņš bija ieraudzījis mazo "Mis Rīsa Graudu" un tūdaļ sapratis, ka atradis meklēto. Iekļūšana viņas mājā bija smiekla lieta. To spētu pat piecgadīgs bērns ar vienkāršu skrūvgriezi. Un ģimenes mīlulis šajā mājā bija kaķis. Pūkains, mīļš un pilnīgi nekaitīgs radījums.

Šī mazā "Mis" visā pilnībā atsvēra baltmatainās meitenes zaudējumu. Tagad jau var teikt, ka viņam veidojas gluži pieklājīga kolekcija. Tajā ietilpst Bekija, kura gan, atklāti sakot, nav nekas sevišķs, jo toreiz viņš vēl nesaprata, ko dara. Tomēr Bekiju viņš vērtēja visai augstu - viņa taču bija pirmā. Tā sakot, iedvesmas avots turpmākajam. Nākamā bija Megija ar īsajiem, cirtainajiem, dzeltenblondajiem matiem - ievērojami labāks eksemplārs. Liesmaini rudā Ketlīna - tā jau ir cita runa, ja vien būtu ar ko parunāt. Savukārt šī, kuru viņš ieguvis kopā ar kroni, mantiju un grezno kleitu un kura izskatījās pēc īstas Sniegbaltītes, nenoliedzami kļūs par viņa kolekcijas naglu.

Novietojis mašīnā savu jaunieguvumu, viņš devās ceļā, prātodams, ka derētu paplašināt un izvērst savu darbošanos. Varbūt nākamreiz nebūtu slikti papildināt kolekciju ar kādas citas etniskās grupas pārstāvi…?

42. nodala

Kellija Ārčere tika guldīta zemes klēpi līdzās savam sen mirušajam vīram ģimenes kapsētā ezera krastā. Tāda bija viņas vēlēšanās, tomēr bija arī jāsaņem īpaša atļauja no varas iestādēm, jo apbedījumi privātajos īpašumos vairs netika praktizēti. Kad sitīs Lielā Džona pēdējā stunda, viņš ieņems brīvo vietu līdzās savai sievai Mārgeritai. Pārējiem Ārčeru dzimtas locekļiem te vairs vietas nebija. Viņi tiks apglabāti kapsētā pie Svētā Lūkas baznīcas.

Naktī bija lijis, tomēr bēru dienā laiks noskaidrojās. Spožie saules stari bija izklīdinājuši biezo miglu, kas ietina zemi rīta cēlienā. Bija mīlīgi silts, un gaisā vairs nejuta smacējoši mitro vasaras tveici. Saule patīkami sildīja, nevis cepināja. Pāri galvai pletās skaidras, zilas debesis. Visapkārt dūca kukaiņi, laidelējās un dziedāja putni.

Kapsētu, kas aizņēma aptuveni akru kādreiz auglīgas, bet tagad panīkušas zāles klātas zemes Rēgu ezera krasta nogāzē, apjoza četras pēdas augsts, mazliet aprūsējis kaltas dzelzs žogs. Bēru kortežs tuvojās kapsētai un apstājās pie vārtiem. Zārka nesēji nocēla šķirstu no līķratiem un pa grambaino zemi aiznesa to uz katafalku, kas bija novietots līdzās iepriekšējā dienā izraktajam kapam. Pavadītāji, novietojuši savus spēkratus šaurā, grantētā ceļa malās, sekoja zārkam gandrīz pilnīgā klusumā, kurā bija dzirdama vienīgi grants čirkstoņa zem viņu kājām.

Olivija nebija rādījusies kapsētā gadiem ilgi. Toties bērnībā viņa nāca šurp visai bieži, apstaigāja pieminekļus un mēģināja atrast uz kāda no tiem meklēto vārdu. Viņa nesaprata, kāpēc mātes kaps nebija atrodams līdzās viņas patēva atdusas vietai. Reiz viņa bija uzdevusi šo jautājumu un saņēmusi savai toreizējai izpratnei gaužām mīklainu atbildi, proti, viņas māte esot kremēta. Gadiem ejot, viņa bija uzzinājusi šā vārda nozīmi, bet pavisam nesen šausminoši skaidri sapratusi arī šādas rīcības iemeslus. Pašnāvniece Se- līna Ārčere bija zaudējusi tiesības uz mūžīgo mieru svētītā zemē.

Šāda doma Oliviju tik ļoti sāpināja, ka viņa tūdaļ centās izmest to no prāta.

-    Māmiņ, nespied tik stipri, man sāp, - Sāra pačukstēja, paraustīdama roku. Savā tumšzaļajā kleitā ar krokotu ņieburu un lielu, baltu apkakli, baltām zeķēm un melnām kurpītēm kājās Sāra izskatījās burvīga - un ļoti pieaugusi.

-     Piedod. - Atvainodamās uzsmaidījusi meitai, Olivija juta, ka sāpju spīles mazliet atlaižas. Viņas meita *- mīļā, brūnacainā, sirsnīgā Sāra - bija gan Olivijas tagadne, gan nākotne. Savukārt Olivijas māte piederēja pagātnei, un vismaz šodien viņai jāpaliek tur.

Ārčeru ģimenes kapsēta bija izveidota par godu Len- dželas plantācijas dibinātājam un dzimtas ciltstēvam - pulkvedim Robertam Džonam Ārčeram, viņa sievai un pēctečiem. Viņa un viņa sievas pīšļi atdusējās īpaši celtā mauzolejā. Baltā, ar gadiem dzeltēt sākusī marmora būve atgādināja miniatūru sengrieķu templi ar smalkiem akmens grebumiem rotātu portiku, četrām slaidām kolonnām un diviem marmora eņģeļiem cilvēka augumā abpus sen nevirinātajām durvīm. Itin kā apsveikdamas kapsētas jauno iemītnieci, sēru ceremonijas laikā eņģeļu rokās plīvoja baznīcas sveču spožās liesmiņas. Sargādami pulkveža sešu pēcnācēju atdusas vietu, ap mauzoleju stāvēja sardzē vēl seši marmora eņģeļi. Acīmredzot vēlākos laikos akmens eņģeļi vairs nav bijuši modē, jo uz nākamo paaudžu Ārčeru kapavietām bija uzstādītas akmens plāksnes un vienkārši akmens krusti. Oliviju īpaši aizkustināja neliels sārta marmora krusts uz raupjas akmens pamatnes. Uz tā bija rakstīts dzimšanas un nāves datums un viens vienīgs vārds - Ebigeila, tādējādi iemūžinot sešu gadu vecumā mirušas Ārčeru atvases piemiņu. Bērnībā, ložņājot pa kapsētu, Olivijai bija iepaticies šis vecais krusts. Tagad, kad viņa bija kļuvusi par māti, Olivija pēkšņi juta skaudru žēlumu par agri izdzisušo jauno dzīvību un neviļus atkal pārāk cieši saspieda Sāras pirkstus.

- Māmiņ! - Apveltījusi Oliviju ar pūcīgu skatiēnu, Sā- ra atbrīvoja roku.

Kapsētā bija ieradies krietni mazāk pavadītāju nekā uz sēru dievkalpojumu Svētā Lūkas baznīcā, kas bija tik pilna, ka nebija kur adatai nokrist. Cilvēki, kuri netika iekšā, godbijīgā klusumā bija stāvējuši ārpusē, aizņemdami pat daļu no automobiļu novietnes laukuma.

Šeit bija sapulcējušies ģimenes locekļi un īpaši tuvi draugi, lai teiktu pēdējās ardievas, pirms Kellijas mirstīgās atliekas tiek guldītas zemes klēpī. Viņi sastājās ap pulēto riekstkoka zārku, kas bija noklāts ar baltām lilijām. Arī zemi ap vaļējo kapa bedri klāja ziedi. Sets un Hloja stāvēja pie zārka, sadevušies rokās. Sets bija ģērbies viscaur melnā, savukārt Hloja - neiederīgi košā, zilā kleitiņā ar dzeltenu un baltu margrietiņu rakstu. Seta acis bija sarkanas, seja bāla un izmocīta, tomēr viņš bija ļoti savaldīgs. Hlojas sejā sēru zīmes nebija tik manāmas. Raugoties uz viņiem, radās iespaids, ka meita mierina tēvu, nevis otrādi. Melorija, tērpusies melnā, pieguļošā kleitā, stāvēja Setam otrā pusē, turēdama rokās lūgšanu grāmatu un mirdzinādama saulē saderināšanās gredzena briljantu. Olivija visiem spēkiem mēģināja izmest no prāta domas par šo gredzenu un Seta laulībām, tomēr ikreiz, kad Melorija piekļāvās savam līgavainim, satvēra viņa roku vai arī pacēlās pirkstgalos, lai kaut ko iečukstētu viņam ausī, sirdī iedūrās ass greizsirdības dzelonis, uz mirkli caururbdams sāpju un skumju biezo dūmaku.

Lai gan Sets bija aizvadījis kaislīgu mīlas nakti ar Oliviju, viņš tomēr grasījās precēties ar Meloriju.

Kad tēvs Rendolfs, kas vadīja dievkalpojumu gan baznīcā, gan arī kapsētā, izrunāja tradicionālos izvadīšanas vārdus: "…no zemes tu esi ņemts, par zemi tev jāpaliek…" - Aira sāka raudāt un aizgriezies paslēpa seju rokās. Ari Olivijas vaigi kļuva mitri. Doma par to, ka Kellija, pēc ilgiem gadiem atkal sastapusi mīlestību, bija spiesta to tik drīz pazaudēt, darīja vēl smagāku jau tā sāpīgo zaudējuma apjautu. Satvērusi Sāras roku, Olivija noliektu galvu stāvēja sērojošo radu un draugu vidū līdz bēru ceremonijas beigām.

Viņa pacēla asaru aizmigloto skatienu brīdī, kad Melorija metās Seta sirsnīgajā apskāvienā.

Bija skaidrs, ka Setam nav vajadzīgs Olivijas sniegtais mierinājums. Aizgriezdamās viņa nokļuva Kīta lācīgajās skavās - viņi abi ar Deividu stāvēja Olivijai labajā pusē. Mīkstsirdīgais Kīts neslēpa asaras, turpretī stoiskās Arčeru dzimtas pārstāvis Deivids sēroja sausām acīm. Arī Olivija apskāva Kītu un no jauna apraudājās. Kad asaras bija izsīkušas, viņa kopā ar Sāru un Deividu devās nopakaļ pārējiem uz Lielo māju, kur bija paredzēts tradicionālais bēru mielasts.

* *

Nākamās nedēļas sākumā dzīve Lendželas plantācijā pamazām sāka atgriezties ierastajās sliedēs. Kaut arī visapkārt joprojām vēdīja smagā zaudējuma rūgtums, ikviens centās saņemties. Bija jāgatavo maltītes, jārūpējas par bērniem, jāpelna dienišķā maize. īsi sakot, dzīvei bija jāturpinās.

Deivids un Kīts tūlīt pēc bērēm bija aizlidojuši uz Kali- forniju, apsolīdami atgriezties pirmdienas vakarā. Hloja bija pārvākusies uz savu istabu, kas atradās līdzās Seta apartamentiem. Gaiteņa otrā pusē bija Martas istaba - viņa bija apsolījusi palikt Lendželas plantācijā līdz Seta kāzām. Olivija un Sāra palika turpat, kur bijušas. Kellijas istabā nekas nebija aiztikts - tur izskatījās tāpat kā Kellijas dzīves laikā, jo neviens no mājiniekiem vēl nespēja saņemties un ieiet šajā istabā, lai sasaiņotu Kellijas mantas.

Kā jau tas bija iegājies pirms Kellijas pēdējās iegulša- nās slimnīcā, Olivija pirmdienas rītā saposa un aizveda uz skolu abas meitenes, bet pēc tam devās uz darbu. Sets izgāja no mājas pirms septiņiem, un bija paguvis krietni daudz padarīt, pirms ieradās Olivija. Durvis uz viņa kabinetu bija aizvērtas, tomēr viņa juta, ka Sets tur ir. Olivija zināja, ka Sets mokās ar bezmiegu - pēc bērēm viņa veselas divas reizes agrās rītausmas stundās bija dzirdējusi galerijā viņa soļus. Olivija nebija devusies viņu mierināt - jau viena tāda reize bija izpostījusi viņu attiecības un salauzusi Olivijas sirdi.

Kopš bērēm viņi ne reizes nebija satikušies vienatnē. Kaut arī Sets bija devies uz darbu jau piektdien un veltījis pienākumiem ari sestdienu un daļu svētdienas, pa vidu vēl pagūdams ik dienas apmeklēt slimnīcā Lielo Džonu, tomēr bija skaidrs, ka viņš cenšas vakaros pārbraukt mājās agrāk, lai būtu kopā ar Hloju. Divreiz visi Lendželas iemītnieki bija ieturējuši kopīgas vakariņas, un tajos brīžos Martas un abu meiteņu klātbūtne Olivijai šķita īsta svētība. Citās reizēs Olivija mēdza atstāt Setu divatā ar meitu, pati nodarbodamās ar Sāru. Pavadot laiku četratā, viņi pārlieku atgādināja ģimeni. Pašreizējā situācijā tāda ģimenes imitēšana nenāktu par labu nevienam no viņiem. Tomēr vissāpīgāk Olivija pārdzīvoja to, ka Sets viņas klātbūtnē jutās acīm redzami neveikli. Pāris reižu Olivijai šķita, ka viņš vēlas kaut ko teikt, tomēr allaž izšķīrās par labu klusēšanai.

Olivija baidījās, ka viņai būtu jāuzklausa atvainošanās, kam sekotu neizbēgamā frāze: "Mīļā, aizmirsīsim to vienu nelaimīgo nakti, norunāts?"

Šie vārdi viņu satrieks un sašķaidīs kā kukaini, kam uzkritis ķieģelis.

Piektdien Olivija vēl bija palikusi mājās kopā ar Sāru un Hloju, bet nākamās nedēļas sākumā viņa atsāka darbu. Bija tik patīkami atkal ierasties birojā, parunāties ar cilvēkiem par gluži ikdienišķiem sīkumiem, veikt zināmos pienākumus. Izrādot cieņu Ārčeru ģimenes smagajam zaudējumam, Ilze sākumā izturējās neraksturīgi rāmi un bija apbrīnojami nerunīga, tomēr nepagāja ne pāris stundu, kad viņa jau pilnā sparā tērgāja par savu bērniņu un lielā nepacietībā gaidīto dzemdību atvaļinājumu. Arī visi pārējie - gan piegādātāji, gan klienti - izturējās gluži tāpat: vispirms daži cieņas un līdzjūtības apliecinājumi, tad - lietišķa pāreja pie ikdienas jautājumiem.

Piecpadsmit minūtes pirms lenča pārtraukuma, mirdzi- nādama pērles, birojā iebrāzās Melorija, izskatīdamās neticami slaida un eleganta savā tumšzilajā kostīmā, kurpēm ar trīs collu augstiem papēžiem kājās. Rokā viņai bija grezna, balta mape. Melorijas ierašanās nebija nekas īpašs - jau pirms Kellijas nāves viņa šāda vai tāda iemesla pēc bija apraudzījusi Setu gandrīz vai ik dienas. Tomēr kopš tā laika šis tas bija mainījies.

Pareizāk sakot, šis tas bija mainījies Olivijas izjūtās - viņa nevēlējās redzēt Meloriju.

-    Hallo, Olivij! Sveika, Ilze! - Melorija veltīja abām sievietēm līksmu smaidu. Olivija, kas tobrīd rosījās ap niķīgo datoru, uzskatīja to par pietiekami labu ieganstu, lai aprobežotos ar strupu galvas mājienu. Meloriju tas nesamulsināja - pienākusi pie Olivijas, kura izmēģināja visu iespējamo, lai piespiestu stūrgalvīgo ierīci izprintēt datus, kas bija ievadīti tās atmiņā tikai pirms divām nedēļām, viņa atbalstīja plaukstu pret rakstāmgaldu un noliekusies pašpaļāvīgi apjautājās:

-    Kā viņam klājas?

Zinādama, ka runa ir par Setu, Olivija papūlējās izmocīt pieklājīgu smaidu - tiesa gan, nekas prātīgs no tā neiznāca.

-     Cik man zināms - lieliski.

-     Priecājos to dzirdēt. Ielūgumi beidzot ir gatavi, un es gribēju, lai viņš tiem uzmet aci, pirms izsūtu tos adresātiem. Saprotu, ka šis nav gluži piemērots laiks, bet līdz kāzām palikušas tikai sešas nedēļas. Taisnību sakot, visi darbi ir aizkavējušies. Un Kellija teica, lai mēs neko neatliekot uz vēlāku laiku viņas dēļ. - Melorija smaidīdama izslējās un pabīdīja uz Olivijas pusi atvērto mapi. - Ko tu par to saki?

Melorija Bridžhemptona Hodža un Maikls Sets

Ārčers lūdz Jūs pagodināt ar savu klātbūtni kāzu

svinības, kas…

Olivija nespēja lasīt tālāk.

-    Ielūgumi ir ļoti skaisti, - viņa teica, pievērsdama skatienu datora ekrānam. Ielūgumi patiešām bija ļoti skaisti - eleganti, reljefi burti uz bieza, augstvērtīga papīra -, bet tie lika ar šausmām apjaust, ka Seta laulību diena vairs nav aiz kalniem.

Viņš ir mans, Olivija nodomāja, kaut gan tas nebija tiesa. Tepat viņai deguna galā atradās ielūgums, kurā melns uz balta bija rakstīts: Sets pieder Melorijai.

Savukārt Olivijai tā kā būtu laiks ar to samierināties.

Intīmas attiecības ar brālēnu - tā bija liela kļūda Olivijas dzīvē. Ar prātu viņa to bija apzinājusies jau pašā sākumā. Tomēr bija metusies uz galvas šajā atvarā kā pēdīgā muļķe, un tagad bija par vēlu kaut ko grozīt. Būs vien jāsamierinās ar domu, ka Setam viņu mīlas nakts nozīmējusi vienīgi izmisīgas alkas pēc mierinājuma. Kad pa rokai patrāpījās Olivija - sieviete, kas vēlējās tuvību, - viņš nekavējās izmantot gadījumu. Prātīgākais tagad būtu gan savā, gan viņa, gan pasaules priekšā izlikties, ka nekas nav noticis, un atkal kļūt par labiem draugiem un sirsnīgiem radiniekiem.

Bet kad Olivija bija rīkojusies prātīgi?

Viņa bija iemīlējusies Setā. Šī atskārta atplaiksnīja tik pēkšņi, ka Olivijai sametās nelabi. Viņai reiba galva un trūka elpas. Viņa nemaz nevēlējās iemīlēties Setā. Viņa nevēlējās tādu mīlestību.

Iemīlēšanās Setā, kas grasījās precēties ar Meloriji; draudēja viņai ar neglābjami salauztu sirdi.

Nē, nē un vēlreiz nē, Olivija izbailēs nodomāja, atgrūzdama krēslu. Nolietotie skritulīši spalgi iečīkstējās, bet Olivija to pat nepamanīja. Pielēkusi kājās un saspringtām lūpām uzsmaidījusi Melorijai, kas izskatījās mazliet apmulsusi, viņa paraudzījās uz Ilzi.

-     Tūlīt būšu atpakaļ, - viņa teica un nozuda aiz durvīm.

Kad bija nomazgāta seja un roku locītavas paturētas zem auksta, tekoša ūdens, reibonis pārgāja, un Olivija atgriezās kabinetā, kur sastapa vienīgi Ilzi.

Un paldies dievam, ka tā. Olivija šobrīd nespētu izturēt Melorijas sabiedrību ne mirkli ilgāk. Un arī ne Seta klātbūtni - lai gan šodien viņš vispār vēl nebija redzēts.

-        Vai ar tevi viss ir kārtībā? - Ilze raižpilnā balsī apjautājās. Ieņemdama savu vietu pie datora, Olivija pamāja ar galvu. Šķita, ka Ilze viņai noticējusi. Olivija jutās atvieglota, kad pēc pāris minūtēm telpā ienāca Filips un Kāris.

Augumā garie, tumšmatainie, padruknie un gandrīz vienādi ģērbušies brāļi izskatījās pēc dvīņiem. Abiem virs līdzīgi pieplacinātajiem deguniem bija nikni savilktas spurainas uzacis, un abi apveltīja viens otru ar dusmīgiem skatieniem - katram kļuva skaidrs, ka brāļiem radušās domstarpības.

-    Pirms piecpadsmitā jūnija tas neies krastā, - Filips apņēmīgā balsī uzrunāja brāli. - Lai pabeigtu šo jahtu, mums būs vajadzīgs tieši tik ilgs laiks.

-    Bet es apsolīju, ka tā būs gatava līdz pirmajam aprīlim. - Kāris kareivīgi palūkojās uz Filipu.

-    Tad atsauc šo solījumu. "Ārčeru jahtas" nemētājas ar solījumiem, ko nespēj pildīt. Tieši tāpēc mēs esam noturējušies tik ilgi.

-    Tava runāšana izklausās pēc maksas reklāmas, - Kāris īgņojās. - Apdomā pats, runa taču ir par piecus miljonus vērtu jahtu! Nesaprotu, kāpēc mēs nevarētu drusku pasteigties?

-    Tieši tāpēc, ka runa ir par piecus miljonus vērtu jahtu, tu āmurgalva! - Izklausījās, ka Filips ir noskaities līdz baltkvēlei. Nikni blenzdami viens otrā, abi brāļi bija apstājušies līdzās Olivijas galdam.

-    Puiši, puiši! - no telpas otra stūra atskanēja Ilzes pārmetošā balss. - Kāpēc jūs abi nevarētu drusku piebremzēt?

-    Tāpēc, ka mans brālis ir idiots! - abi reizē atsaucās. Pārsteigti saskatījušies, viņi sāka smieties.

Pat Olivija nespēja noturēties nepasmaidījusi.

-    Vai viņš ir kabinetā? - Filips ar galvas mājienu norādīja uz aizvērtajām durvīm.

Ilze papurināja galvu.

-    Viņš ar Meloriju aizgāja ieturēt lenču.

-     Starp citu, ja runājam par lenču… - Kāris uzsmaidīja

Olivijai. - Vai nevēlies, lai uzcienāju tevi ar kādu sendviču? Šodien dabūjami vistas salāti.

Pēc Olivijas atgriešanās Lendželā Kāris bija gandrīz diendienā viņu aicinājis ieturēt kopā maltīti. Olivija bija noraidījusi visus ielūgumus. Jau grasīdamās arī šoreiz rīkoties tāpat, viņa pēkšņi aprāvās.

Ja viņa patiešām vēlējās izdziedināties no savas mīlas pret Setu, bija jāatrod sev cits intereses objekts. Lai gan Kāris noteikti nebija Olivijas sapņu vīrietis, viņš ar labiem panākumiem varētu noderēt par ātro palīdzību un plāksteri Olivijas salauztajai sirdij.

- Izklausās jauki, - viņa teica, apveltīdama Kārlu ar sirsnīgu smaidu. Kad Olivija piecēlās, visi trīs - Kāris, Filips un Ilze - izskatījās apstulbuši.

43. nodala

Olivija atgriezās birojā bez piecpadsmit minūtēm divos, nopietni apsvērdama Kārla priekšlikumu piektdienas vakarā doties uz Batonrūžu padejot. Lai gan viņa nebija iemīlējusies šajā vīrietī, Kāris viņai patika. Lai dotos uz vienkāršu satikšanos, spēcīgas jūtas taču nav obligātas, vai ne? Tātad nebija nekāda iemesla atteikties no šīs izpriecas. Ja Belindu tas satracinās, jo labāk.

Protams, pieņemt Kārla ielūgumu nozīmētu viņu pārlieku iedrošināt. Jau lenča laikā viņš bija apsēdies līdzās, satvēris Olivijas plaukstu un itin kā nejauši aplicis roku ap viņas pleciem. Vārdu sakot, licis skaidri noprast, ka jūt pret viņu seksuālas dabas interesi, un tieši tas varēja radīt sarežģījumus.

Jo Olivija nemaz nedomāja likties gultā ar Kārlu, turpretī viņš par visu vari vēlējās panākt tieši to.

Visticamāk uz dejām Batonrūžā viņa neies.

Kad Olivija ar Kārlu atgriezās birojā, pie Olivijas datora sēdēja Sets. Viņš bija tērpies zilā kreklā ar dzeltenu zīda kaklasaiti un tumšzilās biksēs. Garās kājas izstieptas, rokas sakrustotas pār krūtīm, bet seja nevēstīja neko labu. Ja viņš mēģinājis izdabūt kaut ko no tās sasodītās mašīnas, tāds noskaņojums ir pilnīgi saprotams, Olivija pie sevis nodomāja. Nākamā doma viņu vēl vairāk iedvesmoja - bet varbūt viņu saniknojusi Melorija?

Ilze, kas strādāja ar dokumentāciju telpas otrā stūrī, brīdinoši iepleta acis.

-     Vai jūs abi jauki ieturējāties? - Sets pārlieku mīlīgā balsī apjautājās, uzmezdams Olivijai skarbu skatienu, un tūdaļ pievērsās Kārlam.

-    Ļoti jauki. - Nelikdamās zinis par Ilzes raidītajiem brīdinājuma signāliem - kāda gan Olivijai daļa par Seta nelāgo noskaņojumu? - viņa, starojoši pasmaidījusi, novilka zeltaino uzkārsta vilnas auduma žaketi un iekāra to skapī pie durvīm. Zem žaketes viņa bija pavilkuši zeltainu T kreklu - lai gan tas nebija pirkts komplektā ar žaketi, gan krāsa, gan audums bija tik saskanīgi, ka veidoja jauku ansambli, kas kopā ar šauriem, melniem svārkiem un melnām augstpapēžu kurpēm izskatījās patiešām neatvairāmi. Nav šaubu, ka mani tērpi smalkumā un dārdzībā nespēj līdzināties Melo- rijas apģērbiem, viņa nodomāja, iedama pie sava rakstāmgalda, toties tie man brīnišķīgi piestāv un atbilst maniem ienākumiem. - Tik jauki, ka mēs abi piektdien nolēmām doties padejot uz Batonrūžu.

-    Vai patiešām? - Olivijai tuvojoties, Seta acis nikni pie- miedzās. Izaicinoši atbildējusi šim skatienam, viņa apstājās pie sava krēsla, kuru bija ieņēmis Sets. Laiks pierādīt, ka arī viņa ir pārvilkusi treknu krustu viņu gaužām īsajai mīlas epizodei.

Tikai vai viņa spēs pārvilkt šo krustu?

-    Ej nu ej, tas tik ir vareni! Biju gatavs zvērēt, ka tu atteiksies! - Uzsmaidīdams Olivijai, Kāris lika lietā visu savu šarmu. Olivija pasmaidīja pretī, apzinādamās, ka izdara vēl vienu kļūdu, dodama Kārlam veltas cerības, tomēr šajā brīdī viņai tas bija vienalga. Sets, joprojām sēdēdams Olivijas krēslā, izskatījās drūms kā negaisa mākonis.

-    Vai es nekļūdīšos, apgalvodams, ka vienos tev bija norunāta tikšanās ar klientu? - Seta skatiens pievērsās Kārlam, un viņa balsī nepārprotami ieskanējās skarba nots.

Kārla bezrūpība pazuda kā nebijusi.

-     Ak dievs! - Iebelzis sev pa pieri, viņš uzmeta skatienu Olivijai, tad vainīgi paraudzījās uz Setu. - Es to biju pilnīgi aizmirsis!

-     Tā jau es domāju. - Arī Sets paraudzījās uz Oliviju, itin kā vainodams šajā izklaidībā viņu. Tad piecēlās un atkal pievērsās Kārlam. - Nogaidījis veselu pusstundu, misters Krovels saniknots aizdrāzās projām. Nedomāju, ka mums tuvākajā laikā radīsies iespēja būvēt viņam jahtu.

-    Mīļais cilvēk, man ļoti žēl! - Kāris novaidējās. Atspiedis abas plaukstas pret rakstāmgaldu, viņš izmisīgi purināja galvu. - Nesaprotu, kā es to varēju aizmirst! Mēs taču gatavojām šo tikšanos veselus divus mēnešus.

-     Es gan saprotu. Tu biji aizņemts, skraidīdams pakaļ Olivijai. - Seta niknais skatiens trāpīja Oliviju. Nākamais teikums bija domāts viņai. - Starp citu, lenčam ir atvēlēts laiks no divpadsmitiem līdz vieniem.

-     Vai noteiktais lenča laiks attiecas uz visiem? - Olivija medussaldā balstiņā apjautājās. Ja Sets nolēmis izturēties nejauki, Olivija parādā nepaliks. Lai gan Sets bija aizņemts, viņš vienmēr atrada laiku, lai skraidītu pakaļ Melorijai. - Acīmredzot arī tavs lenčs bija ievilcies, citādi tu būtu parūpējies par misteru Krovelu pats.

Seta acis samiedzās pavisam šauras. Kārla sejā atspoguļojās šausmas. Setam aiz muguras Ilze izmisīgi purināja galvu. Bet Olivijai bija vienalga. Beidzot viņa bija līdz neprātam noskaitusies uz Setu. Salauzis viņas sirdi, viņš vairs nelikās par Oliviju ne zinis. Vēl ļaunāk - ierurēja kopā ar Meloriju lenčus, kuru laikā viņiem ēdiens droši vien nebija ne prātā.

Pirms Sets bija paguvis atvērt muti, Kāris steidzīgi metās starpā.

-     Tūlīt pat zvanīšu un atvainošos misteram Krovelam. Teikšu viņam, ka… kaut ko jau izdomāšu.

-     Šodien tu viņu vairs nesazvanīsi. Viņš jau ir pametis viesnīcu. Tā nu tas ir, kavalieri. Tu mūs esi pamatīgi iegāzis.

Olivija caur pieri nikni raudzījās uz Setu. Kāris, kuru daudz vairāk uztrauca nenotikušais darījums nekā Seta neierastais naidīgums, devās uz durvīm.

-    Man kabinetā ir viņa mobilā tālruņa numurs. Teikšu, ka pa ceļam mašīnai pārsprāga riepa. - Viņš sāka kaut ko murmināt sev zem deguna. - Lendželā? Viņš nenoticēs, būs jāizdomā kaut kas cits. - Bija skaidrs, ka Kāris apspriežas pats ar sevi. Iedams ārā pa durvīm, viņš uzsauca pār plecu: - Paldies par jauko lenču, Olivij! Vēlāk sarunāsim par piektdienu.

Iestājās neveikla klusuma brīdis. Ilze demonstratīvi pievērsās darbam. Nikni paraudzījusies uz Setu, Olivija apsēdās pie sava galda. Atbildējis ar tikpat niknu skatienu, viņš devās uz savu kabinetu.

Apstājies pie durvīm, Sets uzsvērti neitrālā tonī palūdza:

-    Olivij, esi, lūdzu, tik laipna un ienāc uz mirklīti manā kabinetā.

Olivija atrāva acis no zilganā ekrāna. Protams, viņa būs tik laipna. Viņai nudien nav iebildumu bez lieciniekiem pateikt visu, ko viņa domā.

-    Protams, - viņa atbildēja tikpat vēsi. Ilze līdzjūtīgi pār- bolīja acis. Olivija izslēja zodu un iztaisnoja muguru. Sets laipni palaida viņu pa priekšu. Olivija cēli aizpeldēja garām, neuzmezdama viņam ne skatiena. Sets aizvēra durvis.

Viņa kabinets bija lieliska reklāma "Ārčeru jahtu" uzkrātajai pieredzei cēlkoku izmantošanā. Ar rokām pulētie tīkkoka paneļi mirdzēja saulē, kas ieplūda pa lielo logu. Ari iebūvētie grāmatplaukti, kas aiz rakstāmgalda slējās no grīdas līdz griestiem, bet gar citām sienām - aptuveni krēsla paroču augstumā, bija no tīkkoka. Pulēts sarkankoka rakstāmgalds bija pamatīga antīka mēbele, uz kura stāvēja vara galda lampa un safjānādas rakstāmpiederumu komplekts. Aiz rakstāmgalda bija novietots respektabls ādas krēsls. Istabas iekārtojumu papildināja stiklā un varā mirdzošs kafijas galdiņš un dīvāns ar diviem atpūtas krēsliem, kas bija apvilkti ar melnu ādu. Visās iespējamās vietās bija izlikti pēc mēroga darināti jahtu modeļi. Sienas greznoja jūras tematikai veltītas gleznas. Grīdu sedza gaumīgi neuzkrītošs, meln- ganpelēks paklājs.

-     Es nevēlos, lai tu satiecies ar Kārlu, - atbalstīdamies pret aizvērtajām durvīm, Sets bez kavēšanās paziņoja. Pagriezusies pret viņu, Olivija pašai negribot pamanīja, ka viņa pleci aizņem gandrīz visu durvju platumu, bet gaišie mati atauguši garāki, nekā ierasts, jo pēdējās nedēļas bijušas tik saspringtas, ka viņam nav iznācis laika aiziet pie friziera. Seja pēc mātes nāves bija sakritusies, savukārt grumbiņas acu kaktiņos un rūgtās rievas abpus mutei bija kļuvušas daudz dziļākas. Tikai zilo acu skatiens joprojām vērās tikpat dziļi un caururbjoši. Lūpas bija sakniebtas šaurā svītrā.

-     Vai patiešām? - uzraukdama uzacis, Olivija jautāja. Sāniski atbalstījusies pret rakstāmgaldu, viņa atmeta galvu, atsviezdama atpakaļ mirdzoši brūno matu vilni. - Un kāpēc?

-     Tāpēc, ka tas izraisa vienas vienīgas nepatikšanas. Daudzās firmās eksistē noteikumi, kas aizliedz darbiniekiem ielaisties neformālās attiecībās. Arī uzņēmumā "Ārčeru jahtas".

-    Kādas muļķības! No kura laika?

-    No šodienas.

-    Tu to nedrīksti!

-     Skaidrs, ka drīkstu. Esmu šeit boss. Varu darīt visu, kas man ienāk prātā, ja vien tas nāk par labu kompānijai.

Nespēdama izteikt ne vārda, Olivija labu brīdi klusēdama lūkojās vīrietī. Kad runas spējas bija atgriezušās, viņa piesardzīgi jautāja:

-    Un kādā ziņā mana satikšanās ar Kārlu varētu kaitēt "Ārčeru jahtu" labklājībai?

Seta skatiens pavisam lēnām pārslīdēja Olivijas augumam no galvas līdz pat augstpapēžu kurpītēs ieautajām kājām. Līdz sirds dziļumiem sašutusi, Olivija tomēr nopriecājās, ka pirms atgriešanās birojā nebija aizmirsusi sasukāt matus, nopūderēt degunu un atsvaidzināt lūpu krāsu. Viņa tomēr bija pietiekami labi kopta sieviete, lai arī nespēja sacensties elegancē ar Meloriju, lai arī katram bija skaidrs, ka viņas tērpi pirkti "Kmart", nevis Sakša veikalos.

-     Sāksim ar to, ka mani tas gluži vienkārši kaitina un patlaban man jau tā visa kā ticis par daudz, lai vēl raizētos par tevi un Kārlu.

-    Tātad es nedrīkstu satikties ar Kārlu, jo tevi tas kaitina? - Olivija neticēja savām ausīm. Nudien īsts suns uz siena kaudzes! Niknumā kūsādama, viņa caur pieri paraudzījās viņā. - Zini ko? Es par to nospļaujos! Tās ir tavas problēmas!

-     Šodien es sarāvu attiecības ar Meloriju, - viņš klusi teica. Nedaudzie vārdi trāpīja Oliviju kā zibens spēriens.

Kad to jēga bija nonākusi līdz Olivijas apziņai, viņas acis iepletās lielas kā apakštases. Sašutums acumirklī izkūpēja kā gaiss no pārdurta balona.

-Tu sarāvi attiecības? Atcēli saderināšanos?

-    Tieši tā. - Sets tuvojās Olivijai.

-     Bet… viņai bija līdzi kāzu ielūgumi. - Olivija saprata, ka runā aplamības, tomēr Seta vārdu jēga vēl nebija sasniegusi viņas smadzenes. - Tie bija jau gatavi.

-     Es zinu. Jutos… nē, vēl joprojām jūtos gaužām nelāgi, tas nu man jāatzīst. Bet nekas cits man neatlika, jo citādi man vajadzētu ar Meloriju precēties, bet galu galā esmu nonācis pie secinājuma, ka to nepavisam nevēlos.

Sets bija nostājies pavisam tuvu Olivijai. Viņa mutes kaktiņos rotājās paslepens smaids. Joprojām balstīdamās pret galda malu, Olivija pacēla skatienu, lai ielūkotos viņam acīs. Un nodomāja, ka tās izstaro - maigumu, vai?

Tomēr viņa joprojām nespēja ticēt šādam notikumu pavērsienam.

-    Kāpēc tu domā, ka mani tas varētu interesēt? - Viņas tonis bija dzedrs.

Viņš vairs neslēpa smaidu.

-     Nezinu. Cerēju, ka mēs abi varētu atsākt no tās vietas, kur beidzām.

-    Un kur mēs beidzām? - Sirds mežonīgi dauzījās krūtīs. Skatieni bija kā piekalti viens otram.

-    Nu, ja vien tu negulēji ar mani tīrās cilvēkmīlestības pēc… - Pacēlis pie lūpām viņas roku, Sets pavērtām lūpām pieskārās delnai. Olivija sajuta šo lūpu valgo kvēli ar katru miesas šūniņu. - Saki, Livij, vai tu tonakt tikai izrādīji laipnību savam bēdu nomāktajam brālēnam?

-    Tu neesi man nekāds brālēns! - Olivija dedzīgi iesaucās un metās viņa skavās. Jaunās sievietes rokas apvijās ap Seta kaklu, un Sets apskāva viņas vidukli.

-    Paldies dievam, neesmu vis. - Un viņš noskūpstīja Oliviju.

Uz rakstāmgalda iezvanījās telefons.

-     Nolādēts, - Sets nomurmināja un, neizlaizdams Oliviju no skavām, pastiepa roku pie aparāta. Nospiedis pogu, viņš ierūcās: "Kas ir?" - un Olivija atskārta, ka viņš runā pa iekšējo telefonu.

-        Mister Ārčer, ieradies divos trīsdesmit ieplānotais apmeklētājs. - Ilzes balss skanēja tik skaidri, it kā viņa atrastos tepat līdzās.

-     Pēc minūtes aicināšu iekšā. - Viņš nospieda arvieno- juma taustiņu. Apskāvusi Seta kaklu un piespiedusi lūpas pie viegli durstīgā zoda, Olivija kļāvās viņam klāt, pat nemanīdama, ka miesā sāpīgi spiežas rakstāmgalda mala. Viņa spēja domāt tikai par Setu.

Viņas Setu.

Sameklējis Olivijas muti, Sets skūpstīja viņu vēlreiz, tad noslidināja lūpas pār vaigu.

-    Ko tu saki par kopīgām vakariņām? - viņš jautāja, piespiedis muti Olivijas ausij.

-     Vai tu aicini mani uz satikšanos? - Tada doma viņu ārkārtīgi aizkustināja. Iet uz satikšanos ar Setu - visos viņu ilgajos pazīšanās gados Olivijai ne reizi nebija ienākusi prātā tamlīdzīga doma. Atmetusi galvu, lai varētu ieskatīties viņam sejā, Olivija savilka pieri tēlotā bardzībā. - Man šķiet, ka tu nesen kaut ko teici par kompānijas politiku attiecībā uz darbinieku neformālajām attiecībām?

-    Laikam būšu aizmirsis pateikt, ka uz ģenerāldirektoru šie noteikumi neattiecas. - Viņš smaidīja. - Nu, kā tad būs ar vakariņām?

-    Sāra… Hloja… - Kad Sets skatījās uz viņu tā, Olivijai juka domas. Bija tīkami un loģiski atrasties viņa skavās. Olivijā, gluži kā šampanietī, sāka kūsāt līksme.

-    Marta parūpēsies par meitenēm. Turklāt mēs nepaliksim vēlu. Es gribu tevi kaut kur aizvest.

-    Set… - Olivija mēģināja saglabāt vēsu prātu. Viņu bija pārpludinājusi reibinoša laimes izjūta un atskārta, ka viņa vēlas būt kopā ar šo vīrieti ikvienā savas dzīves brīdī. Tomēr viss nebija tik vienkārši. - Hlojai varētu nepatikt mūsu… attiecības. Patlaban gan mēs saprotamies itin labi, bet…

-     Attiecības? Tas ir labs vārds. Man patīk. - Olivija tika apveltīta ar vēl vienu dziļu un dedzīgu skūpstu. Atbildēdama uz to, viņa gandrīz zaudēja domu pavedienu, tomēr neatlaidās un turpināja savu.

-    Es uzskatu, ka meiteņu dēļ mums jāizturas pēc iespējas apdomīgāk. Man šķiet…

Atkal iezvanījās telefons. Šoreiz runāja Filips. Viņa balss par godu klienta klātbūtnei skanēja līksmi un dzīvespriecīgi, tomēr sacītais skanēja visai daudznozīmīgi.

-    Set, draudziņ, ieradies Niko Terezakis.

Olivija zināja, ka minētais kungs ir viens no bagātākajiem "Ārčeru jahtu" klientiem, kurš patlaban apsvēra iespēju pasūtīt jaunu jahtu aptuveni desmit miljonu vērtībā.

-     Es jau eju, - Sets atbildēja un nospieda atvienojuma taustiņu. - Neraizējies par Hloju. Tu viņai patīc. Bet Melo- rija nekad nav patikusi. Hloja teica, ka Melorija pielabinoties viņai, lai noķertu uz āķa mani.

-    Hlojai piemīt savas īpatnības, bet viņai ir ari ļoti ass prāts. - Olivija izrāvās no Seta rokām. - Tev laiks ķerties pie darba. Bet man jādodas pēc Sāras un Hlojas. Aprunāsimies vēlāk.

-    Uzgaidi mirklīti. - Iekļāvis Olivijas seju plaukstās, Sets viņu noskūpstīja un pētīgi aplūkoja. Tad plati pasmaidīja. - Tu biji nikna kā pūķis, kad iesoļoji šeit, bet tagad smaidi pār visu seju, acis mirdz, un uz lūpām vairs nav ne grama krāsas. Kā tev šķiet, ko domās Ilze un Filips?

-     Visu to ļaunāko, - Olivija novaidējās, atskārtusi, ka viņam taisnība. Viņa ar plaukstām mēģināja saglaust matus un kodīja lūpas, lai lūpu krāsas trūkums nebūtu tik ļoti manāms.

Sets smējās.

-     Labāk priecājies, ka tagad viņiem būs par ko patenkot.

-    Kāda laba doma! - Olivija nomurmināja un devās uz durvīm.

Sets sekoja uz pēdām, lai atvērtu viņai durvis.

-     Papūlies izskatīties tikpat pūcīga, kāda šeit ienāci, - viņš ķircinoši pačukstēja, uzlicis roku uz durvju roktura. - Un neaizmirsti paziņot Kārlam, ka dejas piektdien tiek atceltas.

Pirms Olivija paguva bilst vārdu, Sets atrāva vaļā durvis, un viņa piepeši jutās kā primadonna pirmizrādē - visu acis bija pievērstas viņai.

Olivija satraukta juta, ka Filipa un Ilzes pētīgie skatieni liek viņai nosarkt. Darbabiedres seja sākumā pauda līdzjūtību, jo viņai bija šķitis, ka Olivija saņēmusi no priekšnieka kārtīgu brāzienu, - bet tūdaļ acis pārsteigumā iepletās. Filipa skatiens pauda klaju nosodījumu. Viņš jau vienreiz bija pieķēris abus skūpstāmies, tāpēc droši vien nojauta, kas bija norisinājies aiz kabineta durvīm.

Trešais cilvēks - melnmatains, melnīgsnējs, ne īpaši gara auguma vīrietis, kas šķita piederam pie tiem, kuri pieraduši, ka visi pakalpīgi lēkā viņiem apkārt, - pārlaida Olivijai visnotaļ atzinīgu skatienu.

-    Niko! - Sets sirsnīgi iesaucās, paiedams garām Olivijai, lai paspiestu klientam roku. - Piedod, ka liku tev gaidīt. Nāc iekšā un uzmet aci "Atēnas" plāniem. Es uzskatu, ka šī jahta būs patiešām iespaidīga…

Visi trīs vīrieši iegāja Seta kabinetā un aizvēra durvis.

Olivija palika viena ar Ilzi, kas, stāvēdama pie dokumentu skapja ar aizmirstiem aktu vākiem rokās, joprojām blenza viņā platām acīm un pavērtu muti.

Par laimi, Ilzei pietika takta neko nejautāt.

Paķērusi somiņu un žaketi, Olivija, aši uzsmaidījusi dar- babiedrei, atvadījās un izsteidzās ārā pa durvīm, lai do^os pēc Sāras un Hlojas.

44. nodala

Sets ieradās mājās neparasti agri - īsi pēc pulksten pieciem. Olivija kopā ar septiņām meitenītēm brūnos formas tērpos sēdēja pie virtuves galda un palīdzēja viņām līmēt putnu barotavas. Viņa bija tērpusies platā, olīvzaļā T kreklā un galīgi novalkātos džinsos, kas droši vien drīzumā pārtaps par šortiem; basās kājas bija ieautas sporta kurpēs. Mati bija uzsprausti pakausī, mezgls nostiprināts ar zīmuli. Pār seju krita brīvībā pasprukušās cirtas. No kosmētikas nebija ne miņas, bet pirksti un labais vaigs bija notriepti ar līmi. Ieraugot virtuvē ienākušo Setu, viņai aizrāvās elpa.

Agrāk redzēto ietērpu tagad papildināja arī dzeltenbrūna, sportiska piegriezuma žakete, un bija vien jāatzīst, ka viņš atkal izskatās satriecoši.

Apstājies durvīs, Sets izbrīnīts vēroja čalojošo meiteņu bariņu, kas sēdēja ap galdu.

-    Pulciņa nodarbība, - Olivija smaidīdama paskaidroja.

-        Ak tā. - Viņš pasmaidīja pretī. Žilbinoši zilas acis, Olivija nodomāja, turklāt šī mute… Viņa apslāpēja vēlēšanos steigties viņam klāt, apmest rokas ap kaklu un skūpstīt smaidā izliektās lūpas.

Tikai ne bērnu acu priekšā, viņa sevi aprāja.

-    Tētis! - Beidzot pacēlusi acis no sava darinājuma, Hlo- ja apsveica viņu ar smaidu. - Tu gan esi agri mājās!

-     Tā ir. - Pienācis meitai klāt un uzlicis roku viņai uz pleca, Sets aplūkoja viņas roku darbu. - Lieliski, bitīt. Bet kas tas īsti ir?

Meitenes iespurcās par tādu nezināšanu.

-     Putnu barotava! - Hloja sašutusi atbildēja. - Olivija parādīja mums, kā tas darāms. Mēs pārdosim barotavas karnevāla laikā.

-     Ahā. - Sets pamāja ar galvu, it kā patiešām saprastu, par ko ir runa, lai gan Olivija liktu vai galvu ķīlā, ka viņam par to nav ne jausmas. - Sveika, Sāra.

-    Sveiks, Set. - Darbodamās ierasti čakli un uzcītīgi, Sāra, kas savā darbā bija tikusi vistālāk, izklaidīgi pacēla acis un pēkšņi atplauka priecīgā smaidā.

-     Runa ir par skolas Ziemassvētku karnevālu, - Olivija paskaidroja, pieceldamās un noslaucīdama rokas mitrā papīra dvielī. - Mums šogad būs savs stends.

-     Mums būs vislabākās pārdodamās mantas, un mēs sapelnīsim kaudzi naudas savam pavasara izbraukumam un nometnei, - Džīnija Zīglere lielījās. Viņa bija gara, trausla meitene ar mirdzošiem, tumšblondiem matiem, kas cirtainā zirgastē šūpojās pār muguru. Olivija jau zināja, ka Džīnija ir Hlojas labākā draudzene. Tāpat kā Hlojai, arī viņai piemita spēcīgs raksturs, tāpēc Sāra viņas klātbūtnē jutās nedroša un nomākta.

-     Set, vai esi pazīstams ar visām meitenēm? - Olivija it kā starp citu pavaicāja. Patiesību sakot, par to gan bija jāšaubās. Negaidīdama atbildi, viņa pēc kārtas nosauca visus vārdus, papildinādama iepazīstināšanu ar rokas mājienu.

-      Keitija Evansa, Tifanija Holta, Mērija Frānsisa Bernarda, Šenona Maknaltija, Džlnija Zīglere. Meitenes, sasveicinieties ar misteru Ārčeru.

-    Sveicināts, mister Ārčer! - atskanēja paklausīgu balsti- ņu koris.

Sets pasmaidīja un pamāja ar galvu. Tad uzlūkoja Oliviju.

-      Mēs drīz beigsim. Pussešos viņām atbrauks pakaļ vecāki.

-      Ak tā. - Seta skatiens pārslīdēja pār Olivijas lūpām. - Kur ir Marta?

-     Aizbrauca uz pilsētu apciemot meitu. Būšot atpakaļ ap sešiem.

-     Misis Morisone, palīdziet, lūdzu, man pirksti līp pie jumta. - Šenonas balstiņa skanēja pavisam žēlabaini. Olivija devās meitenei palīgā un ar pirkstu galiem izlīdzināja līmes slāni. Vēlreiz noslaucīdama rokas papīra dvielī, viņa atkal sajuta Seta skatienu.

-    Iešu pārģērbties. Atgriezīšos pēc brīža.

-     Mēs tepat vien būsim, - Olivija smaidīdama atbildēja. Šķita, ka patlaban viņa gluži vienkārši nespēj nesmaidīt.

-    Misis Morisone, vai mēs krāsosim barotavas šodien? - Mērija Fransisa vaicāja.

-     Nē, šodien ne. Vispirms līmei kārtīgi jānožūst. Krāsosim nākamnedēļ. - Sets pa to laiku devās uz durvīm. Olivijas skatiens neapzināti sekoja viņam. Tad viņa attapās un papūlējās veltīt visu uzmanību meitenēm un darāmajam darbam.

Kad Sets nonāca lejā, barotavas jau rindiņā žuva uz virtuves letes, bet meitenes rotaļājās pagalmā. Viņš bija pārģērbies cbtnos biksēs, kas izskatījās gandrīz tikpat nonēsātas kā Olivijas džinsi, un izbalējušā džinsu kreklā ar uzrotītām piedurknēm. Ikdienišķais apģērbs lieliski izcēla viņa atlētisko miesasbūvi, bet krekla krāsa paspilgtināja acu košo zilumu.

-    Kur visi palikuši? - Sets apvaicājās, ienākdams virtuvē.

-      Ārā. - Olivija mazgāja rokas izlietnē. Pienācis klāt, Sets apvija rokas sievietes viduklim un noskūpstīja viņas kaklu, ko atklāja skatienam vienkāršais matu mezgls. Pār Olivijas muguru noskrēja karstas tirpas. Noslaucījusi rokas, viņa smaidīdama pagriezās un apskāva vīrieti.

-     Bet es taču nācu jums palīgā, - Sets pasūdzējās, pievilkdams pakļāvīgo augumu tuvāk.

-     Nokavēji, - Olivija murmināja, paceldamās pirkstgalos, lai viņu noskūpstītu. Viņa lūpas bija tik karstas un alku pilnas, ka Olivijas ceļgalos pēkšņi iemetās savāds vājums.

-     Vai esmu tev teicis, ka labi ir atgriezties mājās pie tevis? - viņš nomurmināja mirkli vēlāk.

Atgriezties mājās pie tevis - tas izklausījās brīnišķīgi, mājīgi un uzticami.

Klusi smaidot, Olivija papurināja galvu.

-     Tu esi devusi šai mājai dvēseli, - viņš teica, skūpstīdams viņas mutes kaktiņu. - Ja nebūtu tevis, es diezin vai spētu te dzīvot.

Olivija manīja viņa skatienā sāpes.

-     Ak, Set, es saprotu, cik tev ir grūti, - viņa sacīja, pagriezdama galvu, lai lūpas atkal varētu sastapties skūpstā. Šoreiz skūpsts bija rāms un maigs, īsts mīlošas un labsirdīgas sievietes skūpsts. - Mēs visi mīlējām tavu māti, un mums visiem tagad nav viegli. Tomēr es saprotu, ka tev ir vissmagāk. Kaut manos spēkos būtu remdēt tavas sāpes!

-    Livij… - Viņš dziļi ievilka elpu, sajuzdams Olivijas lūpas aizslīdam pār durstīgo vaigu un pakņudinām ausu ļipiņu. Seta krūtis sāka cilāties straujāk, bet rokas ciešāk pie- kļāva sev klāt Olivijas augumu. - Tu proti padzīt sāpes.

Viņa mute bija karsta un prasīga. Pēc.šā skūpsta abi smagi elpoja. Seta augums spieda Oliviju pret virtuves leti, un bija skaidrs, ka viņa vēlme ir iedegusies.

-         Domāju, ka šobrīd mums derētu piebremzēt, - viņš teica pēc mirkļa, negribīgi atraudamies nost, un atbalstījās pret leti viņai līdzās. Sažņaudzis plaukstas ap ieslīpo malu, viņš uzlūkoja Oliviju. - Man ir lieliska ideja. Ko tu teiktu, ja mēs visi četri dotos vakariņās uz picēriju?

Lai nomierinātu uzbudinātos jutekļus, Olivija dziļi ievilka elpu. Pulss auļoja, ķermenis tirpa un smeldza. Tomēr pārvarēt spējo tieksmi aizvilkt Setu taisnā ceļā uz gultu palīdzēja prieks par viņa vēlēšanos sagādāt prieku Sārai un Hlojai. Tēva lomā viņš guva aizvien lielākus panākumus. Olivija veltīja viņam dzirkstošu smaidu.

-     Tas izklausās brīnišķīgi! Meitenes būs sajūsmā. Bet man vispirms jāsakopjas. Šādā izskatā es nekur nevaru rādīties.

Seta skatiens pārslīdēja Olivijas augumam, bez vārdiem apliecinādams, ka viņš uzskata Oliviju par īstu skaistuli. Tas bija skaidri lasāms viņa acīs.

-    Labi, ej un nomazgā seju un rokas, uzkrāso lūpas, vai kas nu vēl krāsojams, un tūdaļ nāc atpakaļ. Tikai nepārģēr- bies. Man nudien patīk, kā tev pieguļ šie džinsi.

Šoreiz Seta smaids izskatījās drusku mežonīgs. Olivija, nespēdama sev liegt to prieku, pieliekusies uzspieda viņa lūpām ašu, kvēlu skūpstu un aizskrēja, iekams viņai paguva apvīties Seta rokas.

45. nodala

Kad Sets iznāca pa virtuves durvīm veranda, lai pavērotu meiteņu rotaļas, viņa lūpās joprojām kavējās smaids. Nepievērsdami viņam nekādu uzmanību, bērni skraidīja un klaigāja pilnā rīklē. Čivināja putni, cits citu centās pārspēt varžu un kukaiņu kori, gar dzīvžogu, barību meklēdami, pastaigājās pāvi. Mīlīgi sildīja vēlās pēcpusdienas saulīte, un Sets satriekts atskārta, ka pēdējā laikā viņam nebija izdevies papriecāties par dabas skaistumu. Pēc garajām, darbam veltītajām stundām maigais pēcpusdienas starojums, kas zeltīja Lielās mājas pagalmu, viņam šķita kaut kas pilnīgi jauns. Ērti iekārtojies mātes iemīļotajā šūpuļkrēslā, Sets uz mirkli sajuta atgriežamies zaudējuma sāpes, bet tad apņēmīgi novērsa domas tīkamākos ceļos.

Livija. Domas par viņu gan sasildīja, gan iekvēlināja. Kurš gan būtu spējis iedomāties, ka apaļīgā mazulīte, kas bērnībā neatstājās no Seta ne soli, izaugot liela, paņems viņa sirdi?

Tikai ne viņš. Nemūžam.

Gluži kā šī lielā, nolaistā māja, "Ārčeru jahtas", ģimene un, taisnību sakot, arī visa Lendželas pilsētiņa, Livija allaž bija viens no pavedieniem, kas dabiski un pašsaprotami ieaudās Seta dzīvē. Varbūt tieši tāpēc viņam vajadzēja tik ilgu laiku, lai atskārstu patiesību - viņš Liviju mīl, nevis gluži vienkārši vēlas iedabūt viņu gultā, lai krietnu brīdi nelaistu no tās ārā.

Paga, paga, viņš sevi apsauca, kad bija atskārtis šīs domas nozīmību. Protams, viņš mīlēja Liviju. Vienmēr bija viņu mīlējis - gan pirmoreiz ieraugot mazulīti ar apaļajiem vaidziņiem, gan pēc viņas tracinošās pārvērtības jutekliskā pusaudzē, gan arī pēc tam. Viņš bija mīlējis Liviju briesmīgās ķildas laikā, kam sekoja viņas bēgšana ar to nelieti Mo- risonu, mīlēja visos viņas prombūtnes gados, mīlēja pēc atgriešanās Lendželā. Taču bezrūpīgā un aizbildnieciskā lielā brāļa mīlestība, ko tikai laiku pa laikam saduļķoja viens otrs iekāres uzliesmojums, bija pavisam kas cits.

Patlaban visām šīm jūtām bija pievienojies kaut kas nozīmīgāks. Daudz nozīmīgāks.

Viņš mīlēja Liviju, bija iemīlējis viņu patiesi, dziļi un kaislīgi.

Doma par dzīvi bez Livijas tuvuma iekala viņu ledainu baiļu važās. Tas līdzinātos saules izdzišanai. Sets vēlējās saņemt pretmīlestību, tikpat izšķērdīgi devīgu kā viņas mīlestība pret Sāru, mīlestība, ko Olivija šķita gatava veltīt arī Hlojai. Olivija bija vajadzīga gan viņam, gan Hlojai. Livija ar Sāru un viņš ar Hloju kopā veidotu ģimeni. Nē, tas būtu tikai ģimenes sākums. Jo Livija bija dzimusi, lai būtu māte. Sets nebija sastapis otru tik mīļu un pašaizliedzīgu sievieti.

Viņš vēlējās paturēt Liviju uz visiem laikiem.

Šī doma mazliet biedēja. Nestreb karstu, viņš sevi aprāja. Viņam aiz muguras jau bija viena neizdevusies laulība. Viena grandioza kļūda. Līdz šodienai viņš bija saderināts, lai apprecētos otro reizi. Tātad tā būtu otra kļūda - par laimi, viņš bija laikā attapies, jo šīs laulības droši vien radītu vēl postošākas sekas. Tagad Sets bija iemīlējies Livi- jā. Patiešām iemīlējies. Ar savu pašreizējo dzīves pieredzi viņš to saprata diezgan skaidri. Šī mīlestība nebija nedz kļūda, nedz malds. Ne Dženifera, ne Melorija nebija izraisījušas viņā šādas jūtas. Tas bija tikpat skaidrs kā divreiz divi. Tomēr prātīgāk būs nesteidzināt notikumu gaitu.

Tā būs labāk visiem - Sārai un Hlojai, Livijai un viņam pašam.

Vajadzēja dot visiem laiku pierast pie domas, ka viņi - četri - ir viena ģimene, un tikai tad parūpēties par formalitātēm.

Galu galā nebija taču nekur jāsteidzas. Nedēļām vai mēnešiem te nebija nekādas nozīmes. Viņiem ar Liviju bija pietiekami daudz laika.

Ja vien neuzrodas Kāris vai vēl kāds trešais. Seta lūpās pazibēja smaids, atceroties savu niknumu, kad Livija bija paziņojusi, ka jaunākais brālēns piektdienas vakarā vedīs viņu uz dejām. Seta pirmā doma bija - tikai pār manu līķi! Bet otrā? Nē, pār Kārla līķi!

Sets vēlējās sev laiku pārdomām, bet gribēja būt drošs, ka Livija pieder vienīgi viņam. Un to panākt nemaz nebūs grūti, viņš nodomāja. No šā brīža Livija būs ļoti aizņemta gan dienā, gan naktīs. It īpaši naktīs…

- Resnīt, resnīt, palecies, durvīm cauri izspraucies!

Divreiz atkārtots, bērnišķīgi ķircinošais skaitāmpantiņš apdzēsa Seta tīkamās pārdomas kā auksta ūdens šalts. Satrūcies viņš pārlaida skatienu sētaspuses pagalmam un ieraudzīja, ka Hloja ar draudzenēm pa nomelnējušām virvju kāpnēm uzrāpušās lielajā ozolā, kurš auga netālu no puķu dārza un kura zaros Sets zēna gados bija ierīkojis būdu. Nespēdama tikt augšā, Sāra neveikli kulstījās pusceļā. Sets redzēja, ka viņa lēnām un apdomīgi mēģina nokļūt atpakaļ uz zemes.

-    Resnīt, resnīt, palecies…

-      Stop! - viņš iesaucās, pielēkdams kājās kā lingas sviests un platiem soļiem steigdamies pie verandas margām. - Sasodīts, tūlīt šurp! Sāra, panāc, lūdzu, šurp. Hloja un pārējās draudzenes arī.

Acumirklī iestājās klusums, un meitenes sāka paklausīgi rāpties lejā no koka. Pirmā pie Seta pienāca nelaimīgā Sāra. Sarauktu pieri, pār krūtīm sakrustotām rokām, viņš gaidīja uz lieveņa trepju zemākā pakāpiena. Juzdamās vainīgas, ķircinātājas, arī Hloja, cita pēc citas tika lejā pa virvju kāpnēm un ciešā bariņā pienāca klāt. Uz mirkli Setam sagribējās, lai tuvumā būtu Olivija, un viņš cerīgi pameta skatienu pār plecu, tomēr velti - Oliviju nekur nemanīja. Nekas cits neatlika - vajadzēja tikt galā pašam saviem spēkiem.

-     Ir jau labi, Set. Patiešām, tam nav nekādas nozīmes, - Sāra murmināja ar cietējas izteiksmi sejā. Raudzīdamies uz nelaimīgo meiteni, Sets juta uzplūstam smacējošas dusmas. Tā jau mēdz teikt, ka bērni esot cietsirdīgi, bet viņš nebūs tas, kurš ļaus cietsirdīgi izturēties pret Sāru. Setam viņa patika sava mīļuma un saticīgā rakstura dēļ, ne tikai tāpēc, ka viņa bija Livijas bērns.

-     Nē, nav vis labi, - viņš stingri paziņoja, nostādamies uz betonētā celiņa, kas savienoja verandas kāpnes ar mašīnu novietni. Uzlicis rokas Sārai uz pleciem, viņš pagrieza meiteni ar seju pret pārējām, kuru sejiņas izskatījās mazliet izbiedētas. Kad meiteņu bariņš bija apstājies pāris soļu attālumā, Sets, apveltīdams Hloju ar īpaši nosodošu skatienu, mēģināja aizstāvēt Sāru.

-    Nu tad tā. Es dzirdēju, ka jūs apsaukājat Sāru par resnuli, - Sets iesāka. Viņš juta, ka meitenes pleci notrīc, tomēr piespieda viņu raudzīties savu mocītāju S sejās. Pārējās - viņa paša mīļā meitiņa arī -, izskatīdamās pēc dūjiņām, kas ne mušai pāri nenodarīs, platām acīm lūkojās viņā.

-     Pirmā sāka Džīnija, - teica bāla, tumšcirtaina meitene, kas pati ari neizskatījās īpaši kalsna.

Nebūdams īsti pārliecināts, kura ir Džīnija, Sets palaida šo repliku gar ausīm. Turklāt tas šķita nebūtiski.

-    Nav nozīmes tam, kura sāka pirmā, - viņš skarbi turpināja. -Jūs nepelnīti aizvainojāt Sāru. Gribu, lai jūs visas tūdaļ pat viņai atvainojaties.

Smalku, mīlīgu balstiņu koris nomurmināja pieprasītos atvainošanās vārdus. Sets sašķobīja lūpas, intuitīvi nojauzdams, ka ar atvainošanos vien šeit nekas nebūs līdzēts.

-    Labi, bet tagad es gribu, lai jūs sastātos rindā, - viņš turpināja. - Plecu pie pleca. Tu arī, Sāra. - Viņš iedrošinādams papliķēja meitenei pa plecu.

Kad pavēle bija šā tā izpildīta, Sets, salicis rokas uz muguras, vairākas reizes nostaigāja šurp turp gar nelīdzeno ierindu kā īsts seržants kareivju apmācībās. Lai gan meitenēm bija atšķirīga matu krāsa, auguma garums un ķermeņa uzbūve, viņas visas brūnajos formas tērpos izskatījās gaužām līdzīgas cita citai. Protams, vienīgi Sāra un Hloja ne. Bija redzams, ka meita sāk piktoties, bet visas pārējās, arī Sāra, raudzījās viņā platām, neizpratnes pilnām acīm.

-     Tu esi visgarākā. - Viņš pēkšņi norādīja uz meiteni, kuras brūnie, lāsmojošie mati bija sasieti augstā zirgastē.

-    Ta ir Džīnija, - pakalpīgi ierunājās kāda balstiņa.

Sets nopietni pamāja ar galvu.

-     Džīnija ir visgarākā, bet tu, - viņš norādīja uz līdzās stāvošo meiteni, - esi garāka par savu kaimiņieni. - Tad, norādīdams uz ceturto: - Bet viņa ir augumā vismazākā. Tagad sastājieties pēc auguma.

Apmulsušās meitenes mainījās vietām, līdz bija izpildījušas komandu.

-    Labi. Tagad pēc kārtas nosauciet savus vārdus, - Sets izrīkoja. - Sāksim ar tevi. - Viņš norādīja uz garāko meiteni.

-     Džīnija, - teica pirmā.

-    Šenona, - turpinaja otrā.

-    Mērija Frānsisa.

-    Hloja.

-    Keitija.

-    Sāra. ,

-    Tifanija.

-     Ļoti labi. - Sets vēlreiz pētīgi uzlūkoja meiteņu ierindu. - Tagad visas izlieciet uz priekšu labo kāju. - Klusi ie- spurkdamās, meitenes paklausīja. Saraucis pieri, Sets pārlaida skatienu pastiepto pēdu rindai. - Un tagad sastājieties pēc kājas izmēra, no lielākā līdz mazākajam. - Cītīgi samērīdamas pēdas, meitenes izpildīja arī šo rīkojumu. - Labi, tagad atkal nosauciet savus vārdus.

-    Džīnija!

-    Mērija Frānsisa!

-    Šenona!

-    Keitija!

-    Sāra!

-    Hloja!

-    Tifanija!

-     Braši! - Sets uzlielīja. - Tagad pamēģināsim sastāties pēc matu krāsas - no gaišākās līdz tumšākajai.

Meitenes jau spurca pilnā sparā.

Sets norādīja uz pirmo.

-    Hloja!

-    Tifanija!

-    Džīnija!

-    Keitija!

-    Šenona!

-    Mērija Frānsisa!

-    Sāra!

-     Lieliski! - Sets jutās aizvien drošāks. - Pamēģināsim vēlreiz. Tagad sastājieties pēc… deguniem. Kurai no jums ir visgarākais deguns?

Salikdamas sejas kopā, lai izmērītu degunus, meitenes smējās jau gluži nevaldāmi. Kad arī šis uzdevums bija paveikts, Sets atkal pamāja ar roku.

-    Džīnija!

-    Mērija Frānsisa!

-    Tifanija!

-    Keitija!

-    Šenona!

-    Sāra!

-    Hloja!

-     Labi. - Sets saprata, ka pienācis laiks rezumēt šīs darbošanās jēgu. - Jaunās dāmas, es ceru, ka jūs pamanījāt - ikreiz jums vajadzēja mainīt savu vietu ierindā. Dažas ir augumā garas, citas mazākas. Dažām no jums ir liela kāja, citām mazāka. - Šie prātojumi izraisīja atzinīgus spurcienus. - Dažai labai deguns ir garāks nekā citai. - Smiekli pieņēmās skaļumā. - Ar to visu es gribu teikt tikai vienu - jūs visas esat ļoti dažādas. Katra no jums līdzinās sniegpārslai, katra ir savā veidā skaista un neatkārtojama. Ir muļķīgi kādu ķircināt par garumu, mazliet lielāku pēdu vai drusciņ apaļīgāku augumu, tāpēc negribu, lai turpmāk man būtu jādzird kaut kas tamlīdzīgs. Katrs no mums ar kaut ko atšķiras no pārējiem. Tāpēc mēs līdzināmies sniegpārslām, nevis… - te viņa iedvesma izsīka, - …nevis kartupeļu biezputrai.

-    Tet, tas izklausās muļķīgi, - novaidējās Hloja, bet visas pārējās, arī Sāra, līksmi iesmējās.

Sets paraustīja plecus.

-      Zinu, tomēr jūs sapratāt manu domu. Lai turpmāk vairs nebūtu nekādas ķircināšanās. Ejiet spēlēties.

Meitenes aizspurdza. Sāra mazliet atpalika.

-    Paldies, Set, - viņa teica, kautrīgi pasmaidīdama. Tad, izbrīnīdama Setu līdz sirds dziļumiem, aši un cieši apskāva viņu. Pirms Sets paguva kaut ko teikt, meitene jau bija aiz- drāzusies pakaļ draudzenēm.

Šis apskāviens gluži vai iecementēja uz visiem laikiem Sāras vietu Seta sirdī. Tapat kā Hloja un Livija, ari Sāra bija kļuvusi par viņa dzīves neatņemamu daļu.

46. nodala

Kopīgās vakariņas pagāja ļoti jautri. Viņi četratā ieņēma atsevišķu nišu picērijā "Guido", kas nesen bija atvērta Vestmeinstrītas veikalu rajonā kādreizējās apavu labošanas darbnīcas vietā. Restorāna iekārtojums bija askētisks - plastmasas paneļi, linoleja grīdas segums, vienkārša bāra lete. Toties picas, ko pašrocīgi gatavoja Emīlija Mārsdena, kāda "Ārčeru jahtu" darbinieka ceturtā sieva, kura bija-atvērusi šo restorānu un izvēlējusies tam nosaukumu, viņasprāt, pietiekami itālisku, bija patiešām lieliskas.

Tādās pašās domās bija vismaz puse pilsētiņas. No septiņiem vakarā telpa bija pārpildīta ar vakariņotāju pulciņiem, turklāt daudzi iegriezās, lai nopirktu picas līdzņemšanai. Protams, visi pazina Setu un vairākums - arī Oliviju. Ieturot vakariņas, viņi atņēma neskaitāmus sveicienus un izturēja ne mazumu ziņkārīgu skatienu. Seta, Olivijas un abu meiteņu kopīgā maltīte bija gaužām nevainīgs notikums, bet Lendželā ikviens pārītis - ja vien tie nebija tuvi radinieki - allaž izraisīja sačukstēšanos un baumas. Tā kā Sets bija īpašs cilvēks pilsētiņas sabiedrībā, bija gaidāms īpašs tenku vilnis. Tiklīdz pilsētiņas iedzīvotāji uzzinās, ka Sets atsaucis saderināšanos ar Meloriju, baumu strautiņš pārvērtīsies mutuļojošā straumē.

Bet šodien par to vēl nav jāraizējas, Olivija atviegloti nodomāja, kad viņa un Sets, iedami ārā, pārmija dažas frāzes ar ziņkārē degošo vidusskolas direktori Šeronu Bišopu un viņas vīru. Kamēr atsauktā saderināšanās vēl nebija plaši zināms fakts, Seta un Olivijas radniecība bija tāds kā vairogs pret ļaužu valodām.

Protams, drīz vien šī radniecība dos baumotājiem vēl vairāk vielas tenkām.

Olivijai tas nepatika, bet, iedomājusies, ka tā ir sava veida nodeva saistībai ar šo lielisko vīrieti, viņa pasmaidīdama nosprieda, ka viņa dēļ ir vērts samierināties ar savas personiskās dzīves publisku iztirzāšanu.

Kad viņi pārbrauca mājās, Marta jau bija atgriezusies no pilsētiņas un virtuvē tērzēja ar Kītu. Pēc atlidošanas Kīts un Deivids no lidostas bija devušies katrs uz savu pusi - Dei- vids braucis uz slimnīcu, lai apraudzītu Lielo Džonu, bet Kīts taisnā ceļā ieradies Lendželas plantācijā. Pēdējo nedēļu laikā Marta un Kīts bija sadraudzējušies. Gluži kā veci armijas draugi, viņi mēdza padrūmi jokot, ka pastāvīgie virtuves norīkojumi zaldātus ļoti satuvinot…

Pēc tam Olivija, kā parasti, pie virtuves galda pārbaudīja bērnu mājasdarbus. Abām meitenēm tika doti vienādi uzdevumi, toties viņu darba stils bija pavisam atšķirīgs. Apzinīgā un centīgā Sāra nekavējoties ķērās pie darba un nepacēla galvu, iekams nebija visu paveikusi. Gudrā un attapīgā, bet gaužām nedisciplinētā Hloja visu atlika līdz pēdējam brīdim, un vienīgi Seta stingrība spēja piespiest meiteni izpildīt uzdevumus. Par laimi, šodien bija uzdots maz, un meitenes ar visu tika galā bez īpašām grūtībām.

Kad bērni bija pabeiguši pildīt mājasdarbus, sagatavojuši nākamajā dienā mugurā velkamās drēbes, nomazgājušies un aizmiguši, pulkstenis rādīja desmit vakarā.

Ikdienas rutīna nemaz nav peļama, Olivija nodomāja, iekāpdama vannā, - tā piešķir ritmu mājas dzīvei, kas pēc Kel- lijas nāves vairs nekad nebūs tāda kā agrāk. Atmiņas par krustmāmiņu uzvēdīja skumjas. Noskaitījusi sirsnīgu lūgšanu par mirušās Kellijas dvēseles mieru, Olivija negaidot nožāvājās. Viņa bija nogurusi. Olivija bija noklausījusies Sāras vakara lūgšanu, nolasījusi meitai nodaļu no grāmatas "Namiņš mežā", apsegusi un ar skūpstu novēlējusi viņai labunakti, bet Marta un Sets, sadalot šos pienākumus savā starpā, bija nolikuši gulēt Hloju. Kopš Sārai piederēja kaķēns Smo- kijs, viņa vēlējās aizmigt pati savā nodabā. Līdz šim Olivija allaž bija pagaidījusi, kamēr meitene aizmieg, tāpēc jaunā kārtība lika skaudri apjaust, ka Sāra vairs nav mazs bērns, kuram vajadzīga pastāvīga mātes klātbūtne. Varbūt tieši tāpēc Olivija, atstādama meiteni uz nakti vienu, ikreiz juta savādu nemieru. Kā gan citādi būtu izskaidrojama pēdējo dienu ur- dīgā vēlēšanās palikt kopā ar meitu līdz pat rītausmai?

Riskēdama kļūt par pārlieku piesardzīgu māti, pēdējā laikā Olivija bija sākusi pāris reižu naktī doties uz Sāras istabu, lai pārliecinātos, ka viss ir kārtībā. Kaut arī kopš Kellijas nāves vampīriski noskaņotais jāņtārpiņu karalis vairs nebija licis sevi manīt, tomēr…

Domādama par šiem murgainajiem sapņiem, Olivija ikreiz juta nemieru. Vai tā būtu tikai sagadīšanās, vai arī viņa pati reiz piedzīvojusi kaut ko līdzīgu?

Bet varbūt viņām abām ar meitu piemīt nosliece uz nelāgiem sapņiem, Olivija prātoja. Arī viņu pēc atgriešanās Lendželā bija regulāri mocījis murgs par mātes nāvi ezerā. Bet varbūt šejienes gaisotnē ir kaut kas tāds, kas iespaido gan Olivijas, gan Sāras psihi? Šī doma likās itin sakarīga. Galu galā tas šķita vissaprātīgākais izskaidrojums.

Tiesa gan, šonakt viņa nedomās nedz par saviem, nedz Sāras murgiem. Šonakt Olivija domās tikai par Setu.

Pabeigusi mazgāties, viņa no jauna uzkrāsojās, ilgi sukāja matus, līdz tie sāka spīdēt, tad iesmaržojās un apģērbās, uzvilkdama tīrus džinsus un baltu blūzīti. Saposusies viņa kāpa lejā.

Sets bija apsolījies gaidīt dzīvojamā istabā. Olivijas priecīgi satraukto seju rotāja smaids.

Ienākusi dzīvojamā istabā, viņa ieraudzīja, ka Sets patiešām gaida. Tālu izstiepis kājas un aizlicis rokas aiz galvas, viņš, sēdēdams uz dīvāna, kas bija apvilkts ar košdzeltenu mēbeļdrānu, tērzēja ar Deividu, kurš bija iekārtojies padi- lušā, bet ērtā ādas klubkrēslā. Otru tādu pašu krēslu bija aizņēmis Kīts; viņš apspriedās ar Martu, kas bija piestūmusi tuvāk savu šūpuļkrēslu. Televizors bija ieslēgts, tomēr izskatījās, ka nevienu tas neinteresē.

Uzmetot šai grupiņai skatienu, Olivija neviļus pasmaidīja. Te tev nu bija tikšanās ar Setu divatā!

Sets bija nodomājis to pašu un, sastapdams Olivijas skatienu, pasmaidīja nožēlas pilnu smaidu.

-     Ā, Olivija, tev zvanīja Kāris. Sakarā ar piektdienu. Atstāju zīmīti virtuvē uz ziņojuma dēļa, - Marta pavēstīja.

Seta smaids acumirklī saskāba un izplēnēja, acis īgni pie- miedzās.

-    Pateicos, Marta. - Seta izturēšanās vērta Olivijas smaidu vēl platāku. Pats par sevi saprotams, ka viņa grasījās atteikt Kārlam piektdienas vakarā ieplānoto satikšanos. Tomēr Olivijai darīja prieku Seta netīksme par Kārla zvanu. Tā bija neliels gandarījums par visu, ko Olivija bija izcietusi Melorijas dēļ.

Palūkojusies apkārt, Olivija vilcinājās, prātodama, kur apsēsties un vai vispār vēlas pievienoties pārējiem. Visi krēsli bija aizņemti, bet iekārtoties līdzās Setam nebija gluži ērti.

Viņu attiecības vēl bija noslēpums. Galu galā tās vēl bija jaunums arī viņiem pašiem.

Sets atrisināja neveiklo situāciju, pieceldamies kājās.

-    Ja tev šķiet, ka labāk būs pārvietot viņu uz citu slimnīcu, man nav iebildumu, - Sets teica Deividam. - Tiesa gan, Čārlijs uzskata, ka tā nav visai laba doma.

-    Bet viņa veselības stāvoklī nav manāma ne mazākā uzlabošanās, - Deivids iebilda.

-    Rīt apspriedīsim visu līdz galam. - Pievērsies Olivijai, Sets pasmaidīja. - Vai nevēlies paelpot svaigu gaisu?

Sakautrējusies no pārējo skatieniem, Olivija klusēdama pamāja ar galvu. Ar acs kaktiņu viņa pamanīja, ka Kīts uzmet Deividam daudznozīmīgu skatienu, bet Deivids smalkjūtīgi pamāj ar galvu. Martas acis pārsteigumā iepletās.

-     Vēlu visiem labunakti, - iedams nopakaļ Olivijai uz durvīm, Sets pār plecu uzsauca, saņemdams pretī nesaskanīgu labas nakts vēlējumu kori.

Kad viņi bija izgājuši verandā un aizvēruši aiz sevis durvis, Olivija dziļi ieelpoja silto, sausseržu aromāta piesātināto nakts gaisu. Nostājies līdzās, Sets pasmaidīja.

-    Vai tu domā, ka viņi patlaban runā par mums?

-    Nav šaubu.

-    Tie ir tikai ziediņi, būs vēl arī odziņas.

-    Zinu.

-    Vai izturēsi?

Olivija padevīgi paraustīja plecus.

-    Zinot alternatīvu, šķiet, ka izturēšu.

-    Un šī alternatīva ir…

-      …atdot tevi Melorijai. - Papurinājusi galvu, Olivija veltīja Setam maigu skatienu. - Neparko. Tāpēc man nav izvēles.

Satvēris augšpus elkoņiem Olivijas rokas, Sets pagrieza viņu pret sevi. Piemiegto acu skatiens sastapās ar Olivijas acīm, bet lūpu kaktiņos bija manāma tāda kā vīpsnā.

-    Starp citu, kad runāsi ar Kārlu, noteikti paskaidro iemeslu, kāpēc jūsu dejas tiek atceltas. Ja viņš turpinās ložņāt tev apkārt, vienā jaukā dienā es viņam iedauzīšu pauri.

Olivija pasmaidīja.

-    Tu to nedarīsi.

-    Darīšu gan. Pēdējā mēneša laikā viņš trīs reizes dienā vazājas pa galveno biroju, un man apriebies uz to skatīties. Pirms tu sāki strādāt pie mums, viņš ieradās augstākais divas reizes nedēļā. Kamēr tu viņu nelaidi sev tuvumā, stāvoklis vēl bija daudzmaz ciešams. Tagad, kad vienreiz esi pateikusi "jā", viņš neatkāpsies no tevis ne soli.

-    Tu esi greizsirdīgs, - Olivija teica, izbrīnījusies pakratīdama galvu, un apvija rokas Setam ap kaklu.

-      Sasodīti trāpīgs secinājums. - Uzlicis plaukstas uz viņas vidukļa, Sets uzlūkoja Oliviju, pievērsdams skatienu viņas lūpām. Tomēr tās nenoskūpstīja, kaut arī Olivija ilgojās pēc skūpsta. Pēkšņi viņš likās gaužām satraukts. - Vai gribi iet pastaigāties?

Olivija papurināja galvu.

-    Ne visai.

-    Mēs varam pasēdēt un patērzēt tepat verandā.

-     Varam gan. - Viņas balsī nemanīja ne mazāko entuziasmu.

-    Ko tad tu gribi? - Seta tonī jautās viegla nepacietība.

-     Ak, es nezinu. Domāju, ka mēs… varētu iet gulēt. - Olivijas skatiens nozibsnīja tumsā.

Sets smaidīja.

-     Kamēr es visiem spēkiem pūlos tevi aplidot, iedvest atlikušajā vakara daļā kaut nedaudz romantikas, tev prātā tikai viens - ātrāk iedabūt mani gultā. Būs jāsāk domāt, ka tu mani necieni.

Olivijas rokas, pārslīdējušas viņa pleciem, atpogāja augšējo krekla pogu.

-    Kā nu ne, briesmīgi cienu. Tomēr šobrīd visvairāk vēlos tevi izģērbt.

-     Te nu bija! - Seta rokas sakļāvās pār viņas delnām, kas pogāja vaļā otru podziņu, un piespieda tās cieši pie savām krūtīm. Olivija juta viņa ķermeņa kvēli, kas strāvoja cauri plānajai džinsu drānai. Viņa acis staroja. - Iesim augšā.

Reizē pagriezušies pret durvīm, abi sastinga, apmainīdamies mulsiem skatieniem.

-    Viņi ieraudzīs, ka kopā dodamies augšā, - Olivija dobji izdvesa.

Izlaidis pirkstus caur viņas matiem, Sets apmulsis blenza aizvērtajās durvīs.

-    Sasodīts, es jūtos kā dumjš pusaudzis.

-    Varbūt gribi pamīlēties mašīnā? - Olivija iespurcās.

-    Kuš, citādi viņi sadzirdēs. - Satvēris Olivijas roku, Sets aizvilka viņu sev līdzi. - Es zinu, ko darīt.

-Ko?

-     Mēs uzkāpsim pa ārējām kāpnēm un no galerijas ie- lavīsimies istabā.

-    Mīļotais, par tavējām nezinu, bet manas durvis vienmēr ir aizbultētas.

Stāvēdams uz metāla kāpņu pirmā pakāpiena, Sets no augšas pavērās uz Oliviju.

-     Kā tu mani nosauci?

Olivija sakautrējās.

-     Hmm… mīļotais?

Atgriezies pie viņas, Sets satvēra viņas pakausi.

-    Man patīk šis vārds, - viņš teica, noskūpstīdams Oliviju.

Kad Sets atbrīvoja Oliviju no apskāviena, viņai reiba galva.

-    Ejam. - Sets nepacietīgi vilka viņu līdzi augšā pa kāpnēm un tālāk pa galeriju. - Kur iesim - pie tevis vai pie manis? - viņš uzsauca pār plecu.

-    Manas durvis ir aizbultētas. - Olivija klusi atgādināja. Viņas lūpās joprojām dega Seta skūpsts.

-     Manas ari. - Viņš parakņājās vienā no piekārtajiem puķu groziem, kuros auga papardes. - Tavējā ir tuvāk, - viņš izlēma.

-    Kas tas ir? - Olivija pajautāja, aplūkodama priekšmetu viņa rokā.

-     Nagu vīlīte. Man šķiet, ka tur tā atrodas jau desmitiem gadu. Es to izmantoju paretam un vienmēr nolieku atpakaļ. Tas ir varen parocīgs rīks. Iebāžot vīlīti starp logu rāmjiem, var dabūt vaļā aizbīdni un bez grūtībām iekļūt mājā. - Runādams viņš demonstrēja savu iemaņu praksē. Bet Oliviju pārņēma šausmas, atskārstot, ka viņas istabā var viegli iekļūt kurš katrs.

-     Tu apgalvo, ka šī mantiņa tur atradusies vienmēr? - Olivija apsūdzot taujāja, kamēr Sets ievilka viņu iekšā un aizvēra durvis. Degošās naktslampiņas gaismā istaba izskatījās mājīga un aicinoša. - To taču var izmantot jebkurš! Gribu izmest šo vīli… un nomainīt aizbīdņus pret mūsdienu aizdari, ko nevar tik vienkārši dabūt vaļā! Jau rīt pat!

Iztēlojoties visu, kas varētu notikt, Olivijai asinis sastinga dzīslās.

-     Protams, ja jau tas tevi tā uztrauc, - izklausīdamies mazliet pārsteigts, Sets atbildēja, nolikdams vīlīti uz kumodes. - Laikam nekad neesmu padomājis par to no sievietes viedokļa. Man tā bija ierasta ērtība - gadījumā, ja atgriežos mājās vēlu, bet esmu aizmirsis atslēgu.

-    Tas mani patiešām uztrauc. - Tomēr Olivijas nemieru jau daļēji kliedēja viņas viduklim apvijušās Seta rokas. Stipras, muskuļotas rokas, tvirts, atlētisks ķermenis. Olivijai patika šīs sajūtas. Kad Seta gaišmatainā galva noliecās pār viņas tumšmataino, Olivija pacēla acis. Viņa seja bija tumši iedegusi, vaibsti spraigi un enerģiski, acu kaktiņos izpleties sīku smaida grumbiņu tīkls. Plata, skaisti veidota mute. Olivijas skatiens ceļoja lejup, pakavējās pie apņēmīgā zoda un kolonnai līdzīgā kakla, tad apstājās pie vaļējās krekla apkaklītes. Kā caur miglu atgādinājusi sev, ka no paša rīta steidzami jāpiezvana atslēdzniekam, viņa pastiepa rokas pie atlikušajām podziņām.

47. nodala

-    Tu esi skaista, - Sets teica, kamēr Olivijas pirksti pogāja vaļā viņa kreklu. Pacēlusi acis, Olivija pamanīja, ka viņš vairs nesmaida. Ciešais skatiens, kas bija pievērsts Olivijas sejai, lika viņai notrīsēt. Atpogātais krekls atklāja skatienam muskuļotu torsu, ko bagātīgi klāja zīdaini matiņi.

-    Tu arī, - viņa no visas sirds atzina, un Seta lūpās neviļus pavīdēja smaida ēna.

Olivijas delnas slīdēja pār viņa krūtīm, izbaudot kailās ādas siltumu. Satvēris viņas rokas, Sets piekļāva tās klāt, piespiezdams pārtraukt iesākto ceļojumu. Atbildēdams uz Olivijas jautājošo skatienu, viņš papurināja galvu. Acu dzīlēs staroja kvēle.

-    Piebremzē, - viņš teica piesmakušā balsī, - citādi viss beigsies pārāk ātri.

-     Es taču teicu, ka gribu tevi izģērbt. - Olivija koķeti ķircinājās, bet viņa skatiens piepeši lika aizrauties elpai. Atbrīvojis Olivijas delnas, viņš pievilka sev klāt Olivijas au- gurnu, bet viņa, ieslidinājusi rokas zem vaļējā krekla, piekļāvās viņam cieši jo cieši. Olivija juta, kā saspringst viņa plecu muskuļi. Seta roka, noslīdējusi pār viņas muguru, sataustīja caur izvalkātajiem džinsiem pēcpuses apaļumus un spēcīgi piekļāva viņas gurnus savējiem.

Sets skūpstīja viņu.

Turēdamās pie viņa pleciem, Olivija pacēlās pirkstgalos, lai atbildētu šim skūpstam. Tad pasniedzās atpogāt viņa džinsu pogu. Sets aizžņaugtu elpu ievaidējās un pacēla Oliviju uz rokām, lai aiznestu viņu līdz gultai.

-    Tu esi tik stiprs! - Viņa neslēpa apbrīnu, rotaļīgi vēdinādama skropstas.

Viņa lūpās iezagās viegls smaids.

-    Tu esi tik viegla!

Nolaidis Oliviju gultā, Sets nopurināja no pleciem kreklu. Viņai tika atvēlēts pavisam īss mirklis, lai apbrīnotu šā auguma vīrišķīgo skaistumu, un viņš apgūlās līdzās, ar platajiem pleciem aizsegdams naktslampiņas nespodro gaismu. Nenopūloties ar pogām, Sets pacēla un pārvilka pār Olivijas galvu plato, balto blūzi, pa roku galam aizsviezdams apģērba gabalu sānis. Brīdi viņš nolūkojās skatā, kas pavērās viņa acīm, apbrīnodams krūtis sārtajā, zīdainajā krūšturī, ko Olivija bija uzvilkusi, domādama par Setu.

-     Skaisti, - viņš teica un nolieca galvu, lai caur plāno audumu piekļautu lūpas krūtsgaliņam.

Sajuzdama uz miesas viņa mutes valgo karstumu, Olivija nodrebēja un ieslidināja pirkstus viņa īsajos, spurainajos matos. Pēc brītiņa viņš pacēla galvu un pasniedzās viņai aiz muguras, lai atāķētu skaisto veļas gabalu. Aizsviedis to sānis, viņš brītiņu noraudzījās uz viņas krūšu pilnīgajām puslodēm, ko greznoja zemeņsārti galiņi.

Tad vēlreiz noliecās pār viņu. Pār piebriedušo krūtsga- liņu pārslīdēja valga, silta mēle. Nevaldāma vēlme izskrēja caur Olivijas ķermeni kā zibens spēriens. Elsodama Olivija piekjāva viņa galvu ciešāk sev klāt. Paklausīdams neizteiktajam lūgumam, Sets saņēma krūtsgaliņu mutē, vieglītiņām to kodīdams un sūkādams. Kad mute aizslīdēja pie otras krūts, viņa roka atrada un attaisīja Olivijas džinsu spiedpogu. Atvilkdams rāvējslēdzēju, viņš pacēla galvu un ielūkojās sievietes sejā. Skatieni uz brīdi sastapās, un tad Olivijas uzmanību atkal piesaistīja viņa roka. Viņa kā apburta vēroja slaido, bronzas brūno plaukstu ieslīdam zem viņas džinsu jostas. Pārslīdējusi vēderam, siltā, mazliet raupjā delna nozuda sārtajās bikini biksītēs.

Un tad viņš brītiņu lika Olivijai mocīties gaidās.

Viņa izliecās mēmā lūgumā, kad maigie pirksti, glāstīdami melno, zīdaino cirtu trīsstūrīti, kavējās noslīdēt mazliet zemāk. Viņš tā rīkojās, kairinādams jauno sievieti, jo ļoti labi zināja, ko viņa vēlas. Daļēji aizkaitināta, daļēji iekvēlināta, Olivija atvēra acis un atklāja, ka viņu vēro uzmanīgu acu pāris.

- Set… - Olivija izmisīgi izelsoja viņa vārdu. Atstājot tikko jaušamas nagu pēdas uz tvirtajiem muskuļiem, Olivijas pirksti pārslīdēja viņa delmiem.

Un tad bezvārdu lūgums tika izpildīts - noritinot džinsus un bikini līdz ceļgaliem, Seta pirksti ieslīdēja starp viņas kājām. Tie uzmeklēja visjutīgākās vietiņas un visbeidzot sasniedza miklo klēpi. Seta skatiens ne mirkli neatrāvās no viņas sejas. Aizvērusi acis, lai paglābtos no šo acu zilās, dedzinošās liesmas, Olivija ieķērās palagos un izlieca augumu, itin kā tiekdamās pretī baudai, ko sniedza šī prasmīgā roka. Piepeši glāsti aprāvās. Izdvesusi vārgu protestu, Olivija atvēra acis. īsu, bet spriegu mirkli viņu skatieni sastapās, tad Sets, nometis atlikušo apģērbu un aizsviedis sānis Olivijas džinsus, glāstīja viņu ar mēli un lūpām tur, kur tikko bija viņa pirksti.

Kad viņa mute soli pa solim bija veikusi ceļu augšup pār vēderu un krūtīm, galu galā aprimstot kakla bedrītē, Olivija, kaislē drebēdama un degdama kā ugunīs, apvija kājas ap viņa vidukli. Viņa juta, ka arī Seta rokas un ķermenis dreb aizturētā spriegumā. Un tad iekliedzās, sajuzdama, ka viņš piepilda viņas iztvīkušo klēpi.

Spēle bija aizmirsta. Sets iekaroja Oliviju dedzīgi un ne- sātīgi, viņa uzstājība izraisīja jaunajā sievietē neprātīgu kvēli. Olivija pacēla gurnus viņam pretī. Pieplakusi Setam ar visu augumu, viņa trīsēja kaislē un, sasniegusi baudas virsotni, izelsoja viņa vārdu.

-     Livij… - viņš nostenējās, karsts, milzīgs un ciets piepildīdams viņas drebošo ķermeni. - Ak, Livij…

Tad viņš nodrebēja un sastinga. Pēc brīža lielais, nosvīdušais ķermenis atslābis palika guļam uz Olivijas auguma. Apvijusi rokas ap vīrieša muguru, Olivija noskūpstīja viņa plecu un aizvēra acis. Pāris sekunžu laikā viņa bija iegrimusi dziļā miegā.

-     Livij! Livij, mosties! Olivija! - Seta balss izrāva viņu no murga, no tumsas, no mēnesnīcas apspīdētā ezera, kurā viņas māte veltīgi cīnījās par savu dzīvību. Olivija vaidēja un svaidījās, sajuzdama kaut ko siltu un elastīgu, un visbeidzot nostenējās, kad trīsošajos plakstiņos iecirtās spožs gaismas kūlis.

-    Livij!

Seta balss. Šo balsi viņa pazītu starp tūkstoš citām. Elsodama, it kā nule pieveikusi maratona distanci, viņa pavēra acis šaurā spraudziņā. Pār viņu bija noliecies Sets - gaišie mati izbužināti, vaigus un zodu apēno bārdas rugāji, zilās acis piemiegtas un raižu aptumšotas. Tieši viņas acu priekšā slējās platie pleci un muskuļotās krūtis. Olivija pamanīja, ka viņš atbalstījies uz elkoņa un līdz viduklim apsedzies ar segu. Vēl pēc brītiņa viņa saprata, ka viņi guļ milzīgajā, baldahīna segtajā Olivijas gultā, istabā, kurā agrāk mitinājusies Belinda.

Viņi bija mīlējušies. Pēc tam Olivija bija iegrimusi miegā. Acīmredzot Sets bija apsedzis viņu un aizmidzis viņai blakus. Kad līdz baiļu pārņemtajām smadzenēm nonāca atskārta, ka viņa nav viena, saspringums pamazām atslāba.

-     Set… - viņa nomurmināja. Aizvien skaidrāk aptverdama situāciju, Olivija pamanīja, ka viņi ir kaili. Te pēkšņi nāsīs iesitās gaistoša parfīma dvesma. "Baltie pleci". Aši uzmetusi skatienu pulkstenim, Olivija redzēja, ka tas rāda trīs un divdesmit deviņas minūtes.

Sets bija viņu pamodinājis pirms sapņa beigām.

-     Vai tu jūti šo smaržu? - Olivija pēkšņi jautāja, pār- laizdama telpai satrauktu skatienu. Istabā dega gaisma. Telpa bija skaidri pārskatāma. Tajā nebija nedz citas dzīvas būtnes, nedz arī rēga. Vienīgi viņi abi.

Un šī parfīma dvesma.

-     Kādu smaržu, mazulīt? - Viņa pieri, kas bija izlīdzinājusies, atkal aizēnoja raizes. Starp uzacīm ievilkās grumbiņas, un skatiens uzmanīgi pētīja Olivijas seju.

-     Jebkādu! Ievelc nāsīs gaisu! - No miegainības vairs nebija ne miņas, un Olivija, parāvusies augstāk, atspiedās pret spilveniem un apsedza krūtis ar palagu. Dziļi ieelpojusi, viņa pārlaida istabai nemierīgu skatienu. Arī Sets paostīja gaisu, lai gan raudzījās uz Oliviju tā, it kā viņa piepeši būtu zaudējusi prātu.

-    Nu? - Olivija taujāja.

-Jūtu tikai tavas ādas saldo smaržu, - viņš smaidīdams teica, piebāžot degunu pie viņas rokas un pārspīlēti cītīgi to paostot. - Ļoti jauka.

-    Es runāju nopietni. - Viņa uzplikšķināja pa muskuļoto plecu, un Sets atliecās. Vēl viens telpai pārlaists skatiens apliecināja acīm redzamo - viņi ar Setu istabā ir vieni. Arī smarža jau bija pagaisusi.

-        Un ko, tavuprāt, man vajadzēja saost? - viņš piesardzīgi painteresējās, raudzīdamies apkārt. - Gāzes smaku vai kaut ko tamlīdzīgu?

Olivija nopūtās.

-     Manas mātes smaržas, - viņa atzinās, saprazdama, ka šāda atbilde izklausās pagalam ērmīga. - Viņa lietoja parfīmu "Baltie pleci". Es atceros šo aromātu. Ikreiz, kad pamostos no murgiem, istabā jūtama šī smarža.

Sets labu brīdi neteica ne vārda. Tikai raudzījās viņā piemiegtām acīm un sarauktu pieri. Tad atlaidās uz spilvena, aizlika roku aiz galvas un vēlreiz uzlūkoja Oliviju.

-     Tātad tu uzskati, ka pie tevis katru nakti ierodas mātes rēgs? - Sets bija trāpījis desmitniekā. Viņš ļoti labi pazina Oliviju.

-Jā. Nē. Nudien nezinu. Bet ko gan lai es domāju? Mani pastāvīgi moka šis murgs, un pamostoties ikreiz sajūtu viņas iemīļotās smaržas.

Tagad nopūtās Sets. Pabāzis roku zem viņas muguras, viņš pievilka Oliviju sev klāt. Viņa ar prieku ieritinājās Seta azotē, uzlika galvu viņam uz pleca un noguldīja roku uz platajām, siltajām krūtīm. Sets nepaguva ne attapties, kad Olivijas kāja bija apvijusi viņa gurnus.

-     Tagad stāsti, - viņš uzaicināja. - Ja pareizi saprotu, kopš tā laika, kad pastāstīju tev par mātes pašnāvību, tevi vajā murgi. Tev nevajadzēja to tik ilgi slēpt.

-     Patiesībā, - iesāka Olivija, ar pirkstu galiņiem maldī- damās viņa zeltīto matiņu biezoknī, zem kura jautās krūšu muskuļu kontūras, - šis murgs mani vajāja krietni agrāk… pirms es biju kaut ko uzzinājusi par šiem notikumiem. Tas sākās tūlīt pēc atgriešanās mājās. Un… tas nebūt nav viss. Manos sapņos mātes nāve… nemaz neizskatās pēc pašnāvības. Drīzāk šķiet, ka viņu kāds ievelk ūdenī un noslīcina. Ikreiz, kad redzu šo sapni, tajā ir aizvien jaunas un jaunas detaļas, tomēr būtība paliek nemainīga. Tā nav pašnāvība.

-        Hmm… - Sets domīgi nodūca, un Olivija iedrošināta izstāstīja viņam visu - gan par balsīm ezerā, gan par savādo, gandrīz patoloģisko nevēlēšanos aplūkot mātes fotogrāfijas, gan arī par seju, kas bija raudzījušies viņai pretī no spoguļa tagadējā Sāras guļamistabā. Viņa neaizmirsa neko un, pabeigusi runāt, jutās krietni labāk.

Izskatīdamies domīgs, Sets labu brītiņu klusēja.

-     Laikam esmu galīgi nojūgusies, vai ne? - viņa jautāja, juzdamās jau pavisam mundra. Izstāstot visu Setam, viņa bija novēlusi no sirds smagu akmeni. Tomēr vajadzēja vien atzīt, ka šim mundrumam ir arī cits iemesls - viņa gulēja Seta apskāvienos, bija mīlējusies ar Setu, kas tagad uz visiem laikiem piederēja viņai. Olivija bija gatava jebkuram dzīves mestam izaicinājumam.

-     Es uzskatu, ka neesi nojūgusies, bet ir cietusi tava emociju pasaule, - Sets lēnām teica. - Livij… man šķiet, ka tev derētu pārrunāt ar kādu to visu.

-    Bet es taču nupat izstāstīju tevi - Olivijas balsī ieskanējās tikko jaušams sašutums.

Sets uzmeta viņai šķību skatienu.

-    Es domāju - ar profesionālu psihiatru. Kā jau teicu - mātes nāve tev izvērtās par smagu traumu. Atgriešanās mājās deva impulsu, lai visas gadiem ilgi nomāktās emocijas beidzot izlauztos uz āru.

Olivija brītiņu pārdomāja šos vārdus.

-    Tavuprāt, tas viss notiek tāpēc?

-    Manuprāt, ticamāka izskaidrojuma nav.

Olivija uzmeta viņam skatienu.

-    Vai tev nešķiet, ka māte naktīs nāk pie manis, lai kaut kā darītu zināmu, ka viņas nāve nav bijusi pašnāvība?

Seta mutes kaktiņš sašķobījās greizā smaidā.

-    Vai tu patiešām to domā nopietni?

-     Bet ko tu teiksi par tām smaržām? Pamostoties pēc šā sapņa, es tās jūtu ik reizi. Runājot par seju spogulī - esmu gandrīz simtprocentīgi pārliecināta, ka tā bija mātes seja, nevis manējā.

-    Livij, bet es nejutu nekādas smaržas. - Seta balss skanēja ļoti maigi.

Olivija saviebās.

-    Tātad tu uzskati, ka tās ir tikai manas iedomas, jā?

-     Es uzskatu, ka tev vajadzētu aprunāties ar speciālistu. Pajautā Čārlijam, viņš tev ieteiks kādu patiešām labu psihiatru.

-Set?

-     Hmm?

-    Es priecājos, ka tu šonakt esi man līdzās. Bija tik briesmīgi nakti pēc nakts redzēt šo sapni un ikreiz pamosties vienai.

Seta acīs pamirdzēja zobgalība.

-    Tev vajadzēja mukt pie manis. Simt punktu, ka es nebūtu tevi patriecis no savas gultas.

Olivija pasmaidīja.

-     Žēl gan, ka nepamēģināju, tad redzētu, kā tu uz to reaģē.

-    Mazulīt, par manu reakciju vari nešaubīties. Esmu vēlējies iedabūt tevi savā gultā jau kopš tās dienas, kad tev palika septiņpadsmit.

Olivijas delna, kas glāstīja viņa krūtis, pēkšņi aprima. Atbalstījusi zodu pret plaukstu, viņa platām acīm lūkojās viņā.

-    Tu taču nerunā nopietni.

-     Es atceros pat tērpu, kas tev bija mugurā pēdējā vakarā, pirms tu aizlaidies no mājām. Košsarkana kleita ar šaurām plecu lencītēm un kruzuļotu apakšmalu kaut kur virs ceļgaliem. Tavi ciči un pēcpuse šajā tērpā izskatījās varen kārdinoši.

-     Fui, cik vulgāri! - Olivija pa jokam rājās.

-    Vai zini… pieķerot tevi pinamies ar to nožēlojamo tipu

Morisonu… pirms mūsu pēdējās saķeršanās, kad dabūju no tevis pļauku…

-    Piedod, - Olivija izdvesa nožēlas pilnā balsī.

-    …man vairāk par visu gribējās pašam noskūpstīt tevi. Pašam ievilkt tevi gultā. Es zināju, ka tu guli ar viņu. - Izrunājot pēdējos vārdus, Seta balss pārtapa zemā rūcienā.

Olivija izbrīnā iepleta acis. Sajūtot viņa skatienu, elpa piepeši iestrēga krūtīs, pulss strauji paātrinājās.

-     Kaut tu būtu to darījis! - viņa klusi atzinās. - Noskūpstījis un ievilcis savā gultā. Tajā naktī. Tas mums abiem būtu aiztaupījis veselu vezumu nepatikšnu.

-     Tolaik man bija divdesmit astoņi, bet tu vēl biji nevaldāma, septiņpadsmit gadus veca negantniece. Likums mums neaizliegtu būt kopā, toties morāle… Turklāt toreiz tu manī redzēji tikai savu vecāko brāli. Ja es būtu pielicis tev kaut pirkstu, mani varētu uzskatīt par vēl lielāku nelieti nekā tas nožēlojamais Morisons.

Olivija mirkli raudzījās viņā.

-    Priecājos, ka beidzot esmu pieaugusi.

Uzraususies viņam virsū, Olivija atbalstīja zodu pret sakrustotajām rokām. Viņa skatiens uzliesmoja un satumsa.

-    Es arī.

Tad viņas augumam apvijās Seta rokas; apvēlies otrādi, viņš uzgūlās Olivijai virsū. Sarunas viņiem vairs nebija prātā.

48. nodala

Nākamajā rītā, no automašīnas izlaidusi meitenes pie skolas, Olivija, pēkšņas iedomas vadīta, nolēma iegriezties pie Čārlija. Galu galā Seta ierosinājums nemaz nebija tik peļams. Viņai bija vajadzīgs gan labs psihiatrs, gan arī hipnozes speciālists. Par spīti Seta loģiskajiem spriedumiem, Olivija sirds dziļumos juta, ka māte pūlas no viņpasaules nosūtīt viņai svarīgu vēsti. Varbūt hipnozes speciālistam izdosies ievadīt viņu transa stāvoklī un izdibināt trūkstošo informāciju, ko pamostoties no sapņa nebija iespējams atcerēties. Olivijai šķita, ka kaut kur aiz viņas uztveres robežām ir kas ļoti svarīgs.

Ja tas tiesa, viņai jāuzzina patiesība.

Čārlija kabinets atradās Čitimačas ielā - no ķieģeļiem mūrētā vienstāva ēkā, kas savulaik bijusi ģimenes mājoklis. Čārlijs bija licis nobruģēt mājas priekšu un pakāris pie durvīm izkārtni Medicīnas doktors Čārlzs Vp.rnons, kur bija norādītas arī pacientu pieņemšanas stundas. Citādi mājas ārpuse nebija mainījusies.

Čārlija pieņemamās stundas sākās no pusdeviņiem, bet Olivija nosprieda, ka tēvocis jau ieradies darbā, jo mājas priekšā viņa lietošanai paredzētajā laukumiņā stāvēja viņa automobilis. Olivija, pārkāpdama satiksmes noteikumus, pagrieza mašīnu pretēji braukšanas virzienam un iestūrēja stāvvietā. Izkāpusi no braucamā, viņa pieglauda matus un nogludināja tērpu; Olivijai mugurā bija jauna, zeltainbrūna trikotāžas kleita ar iestrādātu jostiņu un šauru svārku daļu, kas izcēla auguma sievišķīgās formas un ko Olivija bija pirkusi, lai ar savu izskatu sagādātu prieku Setam. Skaļi pieklauvējusi, Olivija nospieda rokturi un iegāja uzgaidāmajā telpā.

- Tēvoci Čārlij?

Uzgaidāmā telpa bija tukša. Olivija nosprieda, ka Čār- lijs droši vien ir savā kabinetā mājas tālākajā daļā. Viņa zināja, ka tēvocim patīk ierasties darbā agrāk, lai mierīgi izlasītu rīta avīzes. Uz letes, kas atdalīja uzgaidāmo zonu no darba telpām, bija novietots zvaniņš. Skaļi pašķindinājusi to divas reizes, Olivija gaidīja.

Uzgaidāmā telpa bija iekārtota agrākajā dzīvojamā istabā, to visai pamatīgi pārveidojot. Sienas bija apvilktas ar gaumīgu, zeltainbrūnu audumu, grīdu sedza pieskaņotas krāsas lāsumains paklājs. Gar sienu rindojās vismaz ducis pelēki polsterētu gaiša koka krēslu. Telpas vidū novietotais kafijas galdiņš bija nokrauts ar žurnāliem. Savdabīgu akcentu gan uzgaidāmajai zonai, gan darba telpām piešķīra īpatnējie dekorējumi; Čārlijs, prasmīgs taksidermists, bija licis lietā šo mākslu, izvietodams savus darinājumus visos iespējamos stūros un nišās. Olivija attapās, ka nenovērsdamās lūkojas uz melnā lāča izbāzni uzgaidāmās telpas kaktā. Izbāztais dzīvnieks bija lielāks par Oliviju; ar izplestām priekšķepām lācis, pacēlies pakaļkājās, izskatījās tik dzīvs, ka Olivija bija spiesta savaldīties, lai neatvirzītos tālāk no zvēra izbāžņa. Pat lāča acis šķita ārkārtīgi dzīvas.

-    Kas tur ir? Ā, Olivija! - Tēvocis bija tērpies baltā virsvalkā, no krūškabatas rēgojās laukā pildspalva. Šķita, ka Olivijas apmeklējums viņu patiešām iepriecina. - Nāc tik iekšā!

Lai ielaistu Oliviju darba telpās, tēvocis atvēra un pieturēja letes malā ierīkotās durtiņas. Iedama viņam nopakaļ, Olivija pamanīja uz kartotēkas skapja novietotu kuplastai- nas vāveres izbāzni. Ievedis viešņu savā kabinetā, Čārlijs apsēdās pie rakstāmgalda un norādīja Olivijai uz pretī novietoto krēslu. Apsēdusies Olivija attapās, ka platām acīm raugās uz prāvas zivs izbāzni, kas bija piestiprināts pie sienas virs Čārlija galvas.

-    Kā varu būt tev noderīgs, Olivij? - tēvocis apjautājās, atslīgdams krēslā un vērīgi nopētīdams agro apmeklētāju. - Ja pareizi saprotu, šis nav gluži vienkārši draudzīgs apciemojums?

Olivija papurināja galvu.

-     Vai atceries, ka es tev stāstīju par saviem nakts murgiem? Par manas mātes nāvi.

-    Atceros gan.

-    Tie atkārtojas. Turklāt kļūst aizvien dzīvāki un reālāki. - Olivija paraudzījās tēvocī gandrīz lūdzoši. - Tēvoci, kas īsti notika tajā naktī?

Neteikdams ne vārda, Čārlijs labu brīdi lūkojās uz viņu. Tad atbalstīja elkoņus uz galda un salika kopā abu roku pirkstus.

-     Neko daudz tev nevarēšu pastāstīt. Ierados, kad viss jau bija galā. Mēs devāmies meklēt tavu māti, jo Džeimss bija ārkārtīgi noraizējies, neatrazdams sievu mājās. Bija jau vēls, krietni pāri pusnaktij, kaut gan precīzu laiku neatceros. Lielais Džons pamanīja Selīnu ezerā un sāka kliegt pēc palīdzības. Es izvilku tavu māti laukā un mēģināju viņu atdzīvināt. Tomēr bija par vēlu. Viņa bija mirusi, pirms es izcēlu viņu krastā.

-     Saki, vai viņai mugurā bija garš, balts naktstērps ar platām mežģīņu lencēm? - Olivija impulsīvi ievaicājās. Viņa vēlējās pārbaudīt ikvienu uzmācīgā sapņa detaļu.

Uzmanīgi paraudzījies uz Oliviju, tēvocis samirkšķināja plakstiņus.

-     Cik atceros… jā, naktstērps biia balts. Garš, jo apsedza viņas kājas.

Uz mirkli pievērusi acis, Olivija tās atvēra un pajautāja:

-     Varbūt tu pamanīji kaut ko… kas ļautu domāt, ka tā nav pašnāvība?

-     Piedod, Olivij, neko tādu nespēju atcerēties. Nevarēšu tevi iepriecināt.

Olivija nopūtās.

-    Tādā gadījumā es vēlos, lai tu sameklē man labu psihiatru. Un hipnozes speciālistu arī.

Čārlijs neizpratnē samirkšķināja acis.

-     Par psihiatru es nebrīnos - ja jau tevi pastāvīgi nomoka murgi. Bet kādēļ tev nepieciešams hipnozes speciālists?

-     Gribu uzzināt, vai eksistē kaut kādas papildu detaļas, ko es neatceros, kad uztrūkstos no murga. Man visu laiku šķiet, ka esmu palaidusi garām kaut ko svarīgu. Ceru, ka hipnoze varētu man palīdzēt.

Čārlijs pamāja ar galvu. Tad paņēma piezīmju bloku un izvilka no krūškabatas pildspalvu. Kaut ko uzšvīkājis, viņš noplēsa lapiņu un rakstīja uz nākamās.

-      Ar psihiatru mums nebūs nekādu problēmu. Džonu Holu no Batonrūžas pazīstu jau gadiem ilgi. Kas attiecas uz hipnozes speciālistu… par to jāpadomā. Es tev paziņošu, kad būšu atradis kaut ko piemērotu.

-     Vai tu nevarētu to izdarīt pēc iespējas ātrāk? - Olivija nevēlējās kļūt uzstājīga, tomēr šajā gadījumā bija vērts pasteigties. Pazīstot Setu, bija skaidrs - ja Olivija labi drīz nenokārtos šo lietu, viņš ķersies pie tās pats. Tas būtu tieši viņa stilā.

-     Apsolu, ka noskaidrošu jautājumu visdrīzākajā laikā. - Pastūmis uz Olivijas pusi aprakstītās papīra lapiņas, Čārlijs piecēlās. - Uzrakstīju tev Džona Hola telefona numuru; kad zvanīsi, piebilsti, ka to iedevu es. Uz otras lapiņas ir zāļu recepte - tās palīdzēs tev atgūt normālu miegu. Ja nevar pieveikt murgus vienā ceļā, jāpamēģina kaut kas cits. Patiesību sakot… - viņš apgāja rakstāmgaldam apkārt, un arī Olivija piecēlās, - …šķiet, ka man pie rokas ir šo zāļu paraugi. Pagaidi ārpusē, lūdzu, es tūdaļ tos iznesīšu.

Olivija paklausīja, un pēc brīža tēvocis iedeva viņai mazu, baltu pudelīti ar dzeltenu etiķeti.

-     Iedama gulēt, iedzer divas tabletes, tad tevi vairs nemocīs nekādi murgi un varbūt psihiatrs nemaz nebūs vajadzīgs.

-     Paldies, tēvoci Čārlij. - Sirsnīgi uzsmaidījusi ārstam, Olivija grasījās izņemt no somas čeku grāmatiņu. Viņš noraidoši pamāja ar roku.

-    Par to neraizējies - tu taču piederi pie ģimenes. Tagad ej, kur tev jāiet. Paziņo, vai zāles būs palīdzējušas.

Olivijai nekas cits neatlika kā vien patencināt tēvoci vēlreiz, iebāzt zāļu pudelīti somā un braukt uz darbu.

Par laimi, Sets visu rītu bija aizņemts ar klientiem. Olivijai bija darba pilnas rokas, bet Sets novērstu viņas domas no darāmā. Piezvanījusi atslēdzniekam par logu aizbīdņu nomaiņu guļamistabās, viņa sēdās pie datora. Sākumā Ilze uzlūkoja viņu mazliet greizi, bet Olivija neielaidās nekādos paskaidrojumos, un drīz vien Ilze šķita izmetusi no prāta jebkādas aizdomas, ko bija izraisījuši iepriekšējās dienas notikumi. īsi pirms lenča pārtraukuma kabinetā ienāca kāda sieviete, nesdama augstā stikla vāzē sakārtotu tumšsarkanu rožu pušķi. Olivija un Ilze pārtrauca darbu, lai neslēptā pārsteigumā apbrīnotu krāšņos ziedus.

-     Tie domāti jums, misis Morisone, - sieviete mundri teica. Tā bija Dana Pelca, Lendželas vienīgā puķu veikala īpašniece, vadītāja un floriste. - Divi duči manu skaistāko rožu. Man to gandrīz vai pietrūka. Kur nolikt vāzi?

-    Uz… mana galda, - Olivija atbildēja, visiem spēkiem cenzdamās apvaldīt emocijas. Protams, ka ziedus bija sūtījis Sets, un šī atskārta sildīja sirdi un sadzina vaigos asinis.

-Jums tie sagādās prieku. - Nolikusi vāzi uz galda, Dana Pelca uzsmaidīja Olivijai un izgāja pa durvīm. Nelikdamās zinis par Ilzes izbrīnīto skatienu, Olivija noliecās, lai pasmaržotu ziedus. Rožu aromāts bija dievišķīgs.

-    Kas… - iesāka Ilze, taču tūdaļ aprāvās, jo telpā iesoļoja Kāris, kurš bija uzvilcis pavisam jaunu tumšzilu, sportisku žaketi, gaišpelēkas bikses un zilu kreklu ar dzeltenu kaklasaiti. Viņš bija rūpīgi sasukājis matus, nospodrinājis kurpes līdz mirdzumam - vārdu sakot, bija redzams, ka Kāris savam izskatam veltījis daudz vairāk uzmanības nekā parasti.

Olivijai sametās neomulīgi ap sirdi.

-     Vai tu saņēmi manu ziņu…? - Ieraudzījis, ka Olivija noliekusies pār ziediem, Kāris aprāva iesākto teikumu. - Skaisti ziedi. i

Olivijai iešāvās prātā briesmīga doma, ka varbūt rozes atsūtījis Kāris. Tomēr skatiens, ko viņš veltīja krāšņajai buķetei, par to neliecināja. Olivija atvēra ziediem pievienoto kartīti. Tajā bija rakstīts: Es tevi mīlu. Sets.

Olivija apslāpēja atvieglotu nopūtu.

-     Pateicos, - viņa teica Kārlam. Ilze lūkojās uz Oliviju ar neslēptu ziņkāri.

-    Nu, kā tad paliek ar piektdienu? - Kāris vaicāja. - Iebraukšu pēc tevis ap sešiem, tad mēs Batonrūžā paēdīsim pusdienas un dosimies uz…

Purinādama galvu, Olivija pārtrauca viņu:

-    Kāri, es nevaru.

Viņš sarauca pieri.

-    Kāpēc? Man šķita, ka mums kopā bija jautri.

Olivija dziļi ievilka elpu.

-    Jā, tikai… es satiekos ar citu vīrieti.

Grumbas Kārla pierē kļuva aizvien dziļākas.

-     Ar citu? Kopš vakardienas? Ar ko? - Viņa aizdomu pilnais skatiens pievērsās krāšņajām rozēm.

Ar acs kaktiņu Olivija manīja, ka Ilzes izbrīns aug augumā.

-     Šim rītam pietiks strādāt. - Iznācis pa sava kabineta durvīm, Sets apstājās un pēc kārtas uzlūkoja Oliviju, Kārlu un rožu pušķi, tad atkal pievērsās Olivijai. Ģērbies labi pašūtā tumšzilā uzvalkā un baltā kreklā, ar sarkanu kaklasaiti, Sets izskatījās tik stalts un glīts, ka Olivijas sirds acumirklī sāka pukstēt straujāk. Sastopot viņa skatienu, Olivija, nespēdama noturēties, uzsmaidīja viņam platu smaidu. Veltījis Olivijai atbildes smaidu, Sets ar redzamu nepatiku uzlūkoja Kārlu.

-     Tas esi tu! - naidīgi raudzīdamies uz Setu, iesaucās Kāris. - Nemēģini noliegt!

-     Par ko tu runā? - Skatienā, ko Sets uzmeta brālēnam, nebija ne miņas no siltām un radnieciskām jūtām.

-Tu esi tas, kurš mēģina pavest Oliviju! Tas ir zemiski! Ļoti zemiski! Nekad nebūtu ticējis, ka tu esi uz kaut ko tādu spējīgs! Melorija… - Šķita, ka Kāris gluži vai aizrijas no sašutuma. Viņa sejā vīdēja neslēpts nicinājums.

Olivija drošības dēļ iznāca telpas vidū starp abiem vīriešiem - ja nu kāds no viņiem pēkšņi zaudē paškontroli? Brīdinoši purinādama galvu, viņa paraudzījās uz Setu, kurš saviebies pievērsās Kārlam, pie viena uzmezdams skatienu arī Ilzei, kuras acis bija iepletušās apaļas kā apakštases.

-     Nu labi, - viņš iesāka, pēc kārtas uzlūkodams gan Ilzi, gan Kārlu, - tagad paklausieties. Lai beidzot būtu miers, jūs abi drīkstat izbazūnēt šo jaunumu visai kompānijai un visai Lendželai. Mēs ar Meloriju esam atsaukuši saderināšanos. Es satiekos ar Oliviju. Punkts.

Kārla skatiens pievērsās Olivijai.

-    Tu satiecies ar Setu?

Olivija pamāja ar galvu.

-    Tas ir jauki. - Spriežot pēc Kārla balss, viņam tas nemaz nelikās jauki, tomēr tādējādi viņš vismaz saglabāja pašcieņu. - Tu vari satikties, ar ko vien tev tīk. - Setam veltītais skatiens joprojām bija kareivīgs. - Aši nostrādāts, brālēn. - Apgriezies uz papēža, viņš nozuda aiz durvīm.

Olivijas aizturētā elpa izlauzās garā nopūtā. Viņas skatiens sastapās ar Seta acīm.

-    Lenča pārtraukumā man jāaizbrauc uz Batonrūžu apraudzīt Lielo Džonu, - Sets teica, it kā nekas nebūtu noticis. - Vai gribi doties man līdzi?

-    Labprāt.

Sets pamāja ar galvu.

-     Pēc minūtes brauksim. - Iegājis savā kabinetā, viņš aizvēra durvis.

Ilze paraudzījās uz Oliviju.

-    Paskat tik! - viņa iesaucās.

Olivija padevās.

-    Esmu pēc viņa kā jukusi, - viņa atzinās. - Vai to var redzēt?

-      Kā ieslēgtu starmeti tunelī. - Ilze sasita plaukstas. - Es tā priecājos par tevi! Man vienmēr šķita, ka viņš ir par daudz labs šai Melorijai!

Kabineta durvis atvērās, un Ilze acumirklī pievērsās kartotēkai. Tomēr viņa pamanījās pār plecu uzsmaidīt Olivijai, pirms viņa kopā ar Setu bija nozudusi aiz durvīm.

49. nodala

Kad Olivija bija sākusi lasfr prihkSA grāmatas "Namiņš mežā" kārtējo ikvakara nodaļu, pie aizvērtajām Sāras guļamistabas durvīm atskanēja klauvējiens. Viņa apmainījās ar meitu ašiem skatieniem un, nolikusi atvērto grāmatu gultā ar vākiem uz augšu, devās paskatīties.

Aiz durvīm stāvēja Sets. Viņi bija šķīrušies aptuveni pirms stundas, kad Sets bija palicis virtuvē, pūlēdamies iedzīt Hlojas iecirtīgajā galviņā reizrēķina tabulu. Sāra bija paguvusi to iemācīties skolas brīvstundu laikā, tāpēc Olivija bija atstājusi tēvu ar meitu divatā un uzveduši Sāru augšā. Terpies ierastajās haki krāsas biksēs un baltā T kreklā, Sets izskatījās paguris un noraizējies. Olivija silti uzsmaidīja viņam.

- Piedod, ka iztraucēju. - Viņš pasmaidīja pretī un pār Olivijas plecu palūkojās uz Sāru, kas gulēja gultiņā ar kaķēnu Smokiju līdzās. - Sveika, Sāra. - Tad, pazeminājis balsi, vērsās pie Olivijas: - Iznāc uz mirkli gaitenī.

Apsolījusi Sārai, ka tūdaļ atgriezīsies, Olivija izgāja ārā un pievēra aiz sevis durvis.

Noglāstījis Olivijas kaklu, Sets uzspieda viņas lūpām ašu skūpstu.

-    Man tikko piezvanīja no slimnīcas, - viņš teica. - Lielajam Džonam sākušās elpošanas grūtības, tādēļ man jādodas turp. Deivids jau ir slimnīcā, un Belinda arī dodas turp.

-     Ak dievs! - Olivija izsaucās, satverdama viņa roku. - Vai nevēlies, lai braucu tev līdzi?

Sets papurināja galvu.

-    Nē, labāk būs, ja paliksi kopā ar bērniem. Es gribēju tevi pabrīdināt, lai tu zinātu, kur esmu palicis.

Olivijas smaids un skatiens bija maiguma pilns.

-    Es skumšu pēc tevis.

Seta skatiens pārslīdēja viņas sejai.

-    Un ko tu sacītu, ja atgriežoties es taisnā ceļā dotos uz tavu gultu?

Viņas smaids kļuva platāks.

-    Tā ir ļoti laba doma.

-    Livij… - Tā arī nepateicis līdz galam, ko bija grasījies teikt, Sets noliecās un vēlreiz uzspieda viņas lūpām ašu un ciešu skūpstu. - Redzēsimies vēlāk, - viņš noteica un devās uz kāpņu pusi.

Iegājusi atpakaļ istabā, Olivija acumirklī jutās kā nokļuvusi zem mikroskopa - viņu pētīja vērīgais, visu redzošais meitas skatiens.

-    Mamm, - viņa iesāka, pirms vēl Olivija bija piegājusi pie gultas, - tev patīk Sets, vai ne?

Olivija pārsteigta uzlūkoja meitu.

-    Protams, patīk. Kāpēc lai nepatiktu?

-    Mamm! - Sāras balstiņa skanēja pārmetoši. - Es domāju - patīk pa īstam. Kā puiši patīk meitenēm - kaut kā tamlīdzīgi.

-        Sāra… - Olivija iesāka, bet tad nolēma teikt patiesību. - Jā, man šķiet, ka tiešām patīk. Vai tu negribi, ka mēs satiekamies?

Sāra papurināja galviņu.

-     Man ari viņš patīk. Tikai… vai tu grasies precēties ar viņu?

Olivijas acis izbrīnā iepletās. Tik tālu viņa nebija atļāvusies aizdomāties.

-    Par precēšanos nav bijis nekādu runu.

Sāra novaibstījās.

-    Ja jūs abi apprecēsieties, vai mēs ar Hloju kļūsim māsas?

-     Pagaidām es par to nedomātu, jo Sets nav lūdzis mani kļūt par viņa sievu.

-    Bet ja nu tomēr…?

Olivija nopūtās.

-    Laikam gan.

-    Hloja ari tā teica.

-      Hloja teica, ka jūs kļūsiet māsas, ja es ar viņas tēti apprecēšos? - Olivija platām acīm lūkojās uz meitu. - Vai viņa domā, ka mēs grasāmies precēties?

Sāra paraustīja plecus.

-    Jā, viņa apgalvoja, ka tādā gadījumā viņa būšot vecākā māsa un man vajadzēšot darīt visu, ko viņa liek, tāpēc man vajagot jau laikus radināties pie šīs domas. Garajā starpbrīdī viņa gribēja lēkāt pār auklu, un bija vajadzīgs auklas turētājs, bet es negribēju turēt.

-      Sāra… - Apsēdusies uz gultas malas, Olivija nopietni uzlūkoja meitu. - Pagaidām mēs ar Setu esam tuvi draugi. Ja nolemsim precēties - ievēro, ka es saku "ja", - mēs to noteikti pateiksim jums abām ar Hloju. Un tad itin visu izlemsim kopā. Norunāts?

-     Norunāts, - Sāra atbildēja. - Pret Setu man nav nekādu iebildumu, bet par Hloju vēl jāpadomā.

-    Nav vērts uztraukties pirms laika, - Olivija pamācīja un paņēma grāmatu, lai turpinātu pārtraukto lasīšanu.

Kad viņa bija beigusi rosīties - nomazgājusies, uzvilkusi savu skaistāko sārta neilona naktskreklu ar burvīgi dziļu izgriezumu un īsām, kuplām piedurknēm, kā arī ielūkojusies Sāras guļamistabā, lai pārbaudītu, vai meita aizmigusi, - pulkstenis bija pāri vienpadsmitiem. Sets vēl nebija atgriezies - jo citādi viņš būtu atnācis pie Olivijas -, un viņa piepeši sajutās vientuļa. Vai nav brīnums, viņa pie sevis domāja, ka cilvēks tik ātri pierod pie labā - laižoties miegā, viņš grib sajust mīļu roku apskāvienu, saklausīt elpu sev pie auss, ieritināties blakus guļošā ķermeņa siltumā…

Viņa ir tik ļoti iemīlējusies Setā, ka tas jau šķiet teju vai smieklīgi, Olivija sprieda, sevī smaidīdama. Ieslīgstot miegā, viņas lūpās joprojām kavējās smaids.

Pēc kāda laika Oliviju pamodināja durvju vēršanās troksnis. Viņa nesaprata, vai pagājušas stundas vai tikai minūtes. Sets klusām ielavījās iekšā, tumšajā istabā atgādinādams milzīgu ēnu, un piesardzīgi aizvēra durvis, pūlēdamies ne- pamodināt Oliviju. Viņa pameta skatienu pulkstenī. Tas rādīja divdesmit divas minūtes pāri vieniem.

-     Sveiks, - Olivija miegaini nomurmināja, pagriezdamās, lai uzsmaidītu viņam. Sets uz mirkli sastinga, tad bez mazākā brīdinājuma veikli kā gorilla uzmetās viņai virsū. Olivija mēģināja iekliegties, bet viņš sāpīgi sagrāba jauno sievieti aiz matiem, parāva viņas galvu atpakaļ un iegrūda sejā mitru, pretīgi smirdošu lupatu.

Tas nav Sets! Tas nav Sets!

Pūlēdamās atbrīvoties no uzbrucēja tvēriena, Olivija locīdamās un rīstīdamās šausmās atskārta, ka to visu kādreiz jau piedzīvojusi.

50. nodala

Viņa atcerējās. Tagad viņa visu atcerējās. Atcerējās, ka tika kaut kur stiepta, cieši savīstīta kā mūmija, nespēdama pakustēties, gandrīz nespēdama paelpot. Viņa atcerējās stindzinošo baiļu garšu mutē - pretīgu zāļu garšu, no kuras pār muguru skrēja ledainas šausmu trīsas. Viņa atcerējās, ka tika iebāzta maisā, atcerējās attālās nakts skaņas, kas tik tikko bija dzirdamas caur apsējiem, kuros bija ievīstīta galva, atcerējās smagu vīrieša elpu.

Viņa atcerējās visu. Ak dievs!

Tis bija noticis pirms daudziem, daudziem gadiem, kad Olivija vēl bija maza meitene, mazāka par Sāru. Nakts vidū kāds bija ienācis viņas guļamistabā, miegā sagrābis viņu un uzspiedis sejai mitru, smirdošu lupatu. Viņa bija zaudējusi samaņu, bet attapdamās sadzirdējusi sievietes kliedzienus.

Kliedza viņas māte. Olivija iztēlē dzirdēja šos kliedzienus tik skaidri, it kā tie atskanētu šo pašu brīdi. Mazā Olivija, atmozdamās no nemaņas tādā kā audekla maisā, tūdaļ bija saklausījusi mātes kliedzienus. Izķepurojusies no maisa, viņa ieraudzīja, ka māte ezera krastā cīnās ar kādu vīrieti. Pašā Rēgu ezera krastā. Spīdēja mēness, mezdams pār tumšajiem ūdeņiem gaišu celiņu, kas atgādināja balto svītru pār skunksa muguru. Nakts bija karsta un spiedīga, sisināja kukaiņu koris, pilnā sparā stabulēja kokuvardes, virs ūdeņiem kā kaulaini pirksti snaicījās miglas strēles.

Viņa mēģināja piecelties, lai dotos pie mātes, lai viņai palīdzētu, bet ceļgali ļodzījās un kājas nespēja noturēt auguma svaru. Galva šķita dīvaini viegla, toties kuņģī griezās nelabums un gribējās vemt.

Piepeši mātes kliedzieni aprāvās, it kā būtu nogriezta skaņa. Olivija bija pacēlusi galvu un ieraudzījusi, ka māte ievilkta līdz viduklim ezerā un vīrietis tur viņas galvu zem ūdens, un mātes tumšie mati izplūst pa ūdens virsmu kā naftas plankums.

Viņš darīja pāri mātei.

Olivijai bija jādodas glābt māti. Pieķērusies pie nolīku- šajiem koku zariem, viņa pietrausās kājās tieši tajā brīdī, kad mātes seja iznira no ūdens. Viņa elsoja un klepoja; šķita, ka viņai izdevies izrauties, jo, izstiepusi rokas, viņa pagriezās pret krastu, lai mēģinātu tikt laukā.

Māte ieraudzīja Oliviju stāvam zem krastā augošajiem kokiem un sāka kliegt. Bēdz projām, Olivij! Skrien! Bēdz projām! Bēdz! Bet tad vīrietis no jauna sagrāba māti aiz vidukļa un vilka atpakaļ ezerā, un viņas kliedzieni pārtapa burbuļojošos gārdzienos, jo mātes galva atkal bija pabāzta zem ūdens.

Skrien projām! Bēdz! Bēdz projām! Ausīs joprojām atbalsojās mātes kliedzieni; Olivija pagriezās un skrēja, pareizāk, grīļojās starp kokiem, līdz sasniedza taku, kur pagriezās atpakaļ, lai vēlreiz palūkotos uz māti.

Viņa bija ezera vidū ar seju pret krastu, ieplestās acis šausmu pilnas, mute pavērusies kliedzienā. Mātei mugurā bija baltais naktskrekls ar platām mežģīņu lencēm, kurš Olivijai tā patika, un viņa stiepa rokas pret krastu, itin kā cerēdama izrauties no ūdens gūsta. Tad viņai līdzās iznira vīrietis, kas sagrāba māti ap vidukli un reizē ar viņu pazuda zem ūdens.

Pēdējais, ko Olivija saskatīja, bija mātes roka, kura ar izplestiem pirkstiem stiepās ārā no ūdens. Pēc tam nozuda arī tā.

Viņa pagriezās un klumburoja pa kokiem apaugušo taciņu uz Lielās mājas pusi. Galva dūca, mocīja nelabums un drausmīgas bailes. Olivija zināja, ka briesmonis dzenas viņai pakaļ. Viņš sagrābs Oliviju un ievilks ezerā tāpat kā māti…

Viņš jau bija pavisam tuvu - slapjš, elsojošs, pastieptām rokām gatavs sagrābt Oliviju. Viņa dzirdēja dunošos soļus, smago elpu, bet saklausīja arī balsis, kas atskanēja no Lielās mājas puses. Olivija iekliedzās, bet viņas kliedziens atgādināja vārgu pīkstienu. Tad viņa juta sāpīgu belzienu pa pakausi.

Olivija atjēdzās, kad bija pagājušas vairākas dienas. Māte bija mirusi, un tēvocis Čārlijs ārstēja viņu no pārdzīvotā šoka un pārrunāja ar meiteni baismīgos murgus, kas vajāja viņu vai ik nakti.

Kad Olivija atkopās, izrādījās, ka dzīve Lendželas plantācijā rit ierastajā gaitā. Diena sekoja dienai, mēnesis mēnesim - un tā pagāja gadi. Olivija neko neatcerējās. Baisās atmiņas bija nogrimušas apziņas dzīlēs. Tomēr atgriešanās Lendželā bija izprovocējusi viņas zemapziņu - un atmiņā pamazām atgriezās aizmirstie tēli un izjūtas.

Kā gan tas iespējams, ka viņa to visu piedzīvo vēlreiz? Sapnis pārvērtās konkrētās atmiņās, kas sabiezēja tik blīvas, ka piespieda darboties prātu. Olivija saprata, ka tas, kas notiek patlaban, nav nedz pagātnes atmiņu uzplaiksnījums, nedz sapnis. Viņa bija sazāļota, izvilkta no gultas, sasieta un satīta tā, ka nespēja pakustēties. Mutē bija iebāzts vīkšķis. Redzēt neko nevarēja, jo ap galvu kaut kas bija apsiets, tāpēc vajadzēja likt lietā citas maņas. Viņu kāds nesa, pārmetis pār plecu. Viņa juta, ka vēders spiežas pret nesēja muskulatūru. Acīmredzot viņu stiepa kāds vīrietis. Olivijas galva, viegli šūpodamās soļu ritmā, karājās pār nolaupītāja muguru. Viņš bija cieši sažņaudzis viņas augšstilbus un paceles. Bija manāms, ka uzbrucējs smagi cīnās uz priekšu ar savu nastu. Viņa dzirdēja svelpjošo, saraustīto elpu, juta, ka soļi kļūst aizvien lēnāki. Bagātīgajiem nakts aromātiem klāt jaucās tik tikko jaušama sviedru un zāļu smaka. Viņš bija nogājis no grantētā celiņa, un skaļo grants čirkstoņu nomainīja klusa zāles švīkstoņa.

Kurp viņu nes?

Olivija apzinājās, ka nespētu atsvabināties, pat ja mēģinātu cīnīties. Ar gribas piepūli piespiedusi sevi atslābināties, viņa izlikās, ka joprojām ir bezsamaņā.

Tad viņai iešāvās prātā baismīga doma - ja nu uzbrucējs nolēmis viņu noslīcināt ezerā?

Olivijai nekas cits neatlika kā vien saglabāt mieru un nekrist panikā, ļengani karāties uzbrucējam pār plecu un censties elpot pavisam rāmi. Nopratis, ka Olivija atguvusi samaņu, viņš visādā ziņā mēģinātu to laupīt vēlreiz, tādējādi iznīcinādams viņas pēdējo cerību uz izglābšanos.

Ieelpa. Izelpa. Atslābināties.

Tad Olivija saklausīja griezīgu, metālisku čirkstoņu, un ļaundaris ar visu nešļavu pagriezās sāniski, it kā pūlēdamies iespraukties pa šauri pavērtām durvīm. Olivijas galva negaidīti atsitās pret kaut ko cietu, un viņa nesavaldījusies izdvesa klusu vaidu. Viņš to sadzirdēja.

- Ahā, tātad tu esi pamodusies, - teica pazīstama, tik šausminoši pazīstama balss, ka Olivija nespēja ticēt savām ausīm līdz mirklim, kad nolaupītājs bija nolicis viņu uz cietas, slidenas virsmas un norāvis no viņas sejas apsēju.

51. nodala

Sets bija noguris, tik noguris, ka gandrīz nespēja uzkāpt otrajā stāvā. Katra pakāpiena pievārēšana prasīja neiedomājamas pūles. Ja augšā siltā, mīkstā gultā negaidītu Olivija, Sets prātoja ar gurdu smaidu sejā, viņš nebūtu ticis tālāk par dzīvojamās istabas dīvānu.

Doma par Oliviju, kas gaida viņu, bija pietiekami spēcīgs stimuls, un viņš pieveica pēdējos pakāpienus.

Sets dosies uz Olivijas istabu, nometīs drēbes, iekritīs gultā un, cieši apskāvis viņu, nogulēs līdz pašam rītam. Jā, viņš jutās tik noguris, ka šonakt nespēja domāt par mīlēša- nos. Acīmredzot pēdējo divu nedēļu notikumi paņēmuši visus spēkus, viņš nosprieda, piepeši juzdamies kā samalts.

Mātes nāve viņam bija trieciens, no kura viņš diezin vai kādreiz attapsies. Šī sāpe pavadīs viņu visu mūžu. Ja nebūtu Olivijas, Sets šo dažu nedēļu laikā nebūtu ne aci aizvēris.

Olivija bija viņa osta vētru plosītā okeānā. Silts patvērums aukstā ziemas naktī. Un visi citi neiedomājami poētiskie salīdzinājumi, ko viņam nekad nebija pieticis muļķības izteikt skaļi.

Tā vien šķita, ka arī Lielais Džons grasās pamest šo pasauli. Setam vienmēr bija licies, ka vecais vīrs ir pārāk spītīgs un stūrgalvīgs, lai tā vienkārši ņemtu un nomirtu. Šīs nakts krīzi bija izraisījuši nepareizi medikamenti - to bija atklājis Deivida uzaicinātais, jaunais ārstējošais ārsts. Par laimi, tiešas briesmas Lielā Džona dzīvībai nedraudēja, jo juceklis ar aplamajām zālēm bija pamanīts laikus. Čārlijam nebija patikusi ideja par ārsta nomaiņu. Šonakt slimnīcā viņš nebija redzēts. Setam bija jāatzīst - ja Čārlijs pieļauj tādas kļūdas, labāk uzticēt Lielā Džona ārstēšanu citam.

Lielā Džona nāve būs smags trieciens Ārčeru dzimtai, it īpaši, ja tā sekos tik drīz pēc Kellijas aiziešanas.

Vienīgā iespēja pārdzīvot visas nelaimes - cieši jo cieši apskaut Liviju.

Sasniedzis viņas istabu, Sets nospieda rokturi un iegāja iekšā. Kā parasti, mājas otrais stāvs grima piķa melnā tumsā, vienīgi elektroniskā pulksteņa zaļganā atblāzma ļāva saskatīt gultas aprises.

Pulkstenis rādīja viens un piecdesmit deviņas minūtes. Gulta šķita tukša.

-    Livij? - Sets jautājoši pasauca. Atbildes nebija.

Sākdams uztraukties, viņš sataustīja slēdzi un iededza

griestu lustru.

Gulta bija tukša, kaut arī tajā bija gulēts. Istabā neviena nebija. Stiklotās durvis ciet.

-    Livij? - viņš pasauca skaļāk.

Viņa droši vien ir pie Sāras.

Sets steidzās uz blakusistabu. Tajā dega nespodra nakts- lampiņa, ko Olivija ļāva atstāt ieslēgtu visu nakti. Pat neieslēdzot augšējo gaismu, bija redzams, ka arī Sāras gulta ir tukša.

Gultas veļa bija nomesta uz grīdas, it kā steigā kāds būtu atsviedis to sānis. Tā nebūtu rīkojusies nedz Olivija, Sāra.

Sāras pelēkais kaķēns, kura vārdu Sets nespēja atcerēties, ieskrēja no gaiteņa istabā un ielēca gultā.

Sāra vienmēr aizmiga ar šo kaķēnu līdzās. Viņš bija redzējis dzīvnieciņu, kad ienāca pavēstīt Olivijai par braucienu uz Batonrūžu.

Setam asinis sastinga dzīslās. Pirms bija uzmodināta Marta un Hloja, pirms viņš izrāva no miega Kītu, kurš gulēja "vecpuišu namiņā", Sets jau zināja, ka noticis kaut kas briesmīgs.

Kamēr Hloja un Marta, saspiedušās cieši kopā, sēdēja dzīvojamā istabā, kamēr Kīts steidzās no istabas istabā, visur iedegdams gaismu, Sets zvanīja Airām. Viņš pieprasīja, lai šerifs ar saviem palīgiem nekavējoties ierodas Lendželas plantācijā.

52. nodala

Tēvocis ČArlijs! Protams, mutē iebāztais vīkšķis neļāva runāt, taču šo vārdu Olivija izkliedza domās. Viņa to pazina uzreiz, pat caur brūno zeķi, kas bija uzmaukta galvā. No- vaikstījies viņš norāva masku un savīstījis iebāza to garā, melnā šineļveida mēteļa kabatā. Tad gandrīz vai bēdīgi paraudzījās uz Oliviju.

- Nu, Olivij, tagad tu esi iegrūdusi mūs abus pamatīgā ķezā, - viņš ierunājās. Olivija pamanīja, ka iestūķēta baltā audekla maisā. Čārlijs sāka vilkt nost šo maisu, noritinā- dams to pār viņas pleciem un ar rāvienu izvilkdams no gurnu apakšas. Pēc tam viņš noguldīja viņu uz gludas, sudrabaini spīdīgas virsmas, kura saldēja miesu. Čārlijs sasprādzēja ap viņas vidukli šai virsmai pierīkotās melnās, vismaz collu platās siksnas, cieši piesaistīdams bezpalīdzīgo augumu saltajam metālam. Olivija redzēja, ka virs sārtā naktskrekla ir pamatīgi notīta ar līmlenti. Sudrabainie vijumi bija savilkuši kopā viņas potītes un ceļgalus, padarījuši nevarīgas ķermenim klāt pietītās rokas.

Tagad, kad no galvas bija noņemts audekla maiss, Olivijas nāsīs iecirtās šķebīga dvaka. Viņa instinktīvi sarauca degunu un paraudzījās apkārt, lai noskaidrotu, no kurienes ceļas šī smirdoņa.

-Jā gan, te tā kā drusku ož pēc puvuma, vai ne? - Čār- lijs teica, itin kā nolasījis viņas domas. - Nākamreiz vajadzēs paķert līdzi gaisa atsvaidzinātāju.

Lietišķi saritinājis audekla maisu, viņš sāka rosīties ap kaut kādu priekšmetu, kas bija novietots uz grīdas Olivijai kājgalī. Viņa nepievērsa tam uzmanību, jo, vērodama telpu sev apkārt, acumirklī pārbijās līdz nāvei.

Tā bija kapliča. Ārčeru ģimenes patriarha mauzolejs. Olivija to atskārta, kad bija ieraudzījusi četras marmora sienās iemūrētās misiņa plāksnes aptuveni paplātes lielumā. Uzraksti vēstīja, ka šeit dus pulkvedis Roberts Džons Ārčers, viņa sieva Lavīnija un divi bērni. Misiņš gandrīz nebija nosūbējis, un Olivija neviļus nodomāja, ka plāksnes droši vien pirms daudziem gadiem apstrādātas ar kādu īpašu vielu. Katrā plāksnē bija iegravēts aizgājēja vārds, dzimšanas un miršanas dati, bet zem tiem - vēl pāris rindu vijīgā rakstā, ko Olivija nespēja izlasīt, kaut gan atradās tik tuvu, ka saskatīja spožajā metālā pati savu izplūdušo atspulgu.

Palūkojoties šajos atspulgos uzmanīgāk, Olivijai pārvēlās pirmais ledainu šausmu vilnis. Viņa ieraudzīja, ka sudrabainajai metāla virsmai, uz kuras viņa bija nolikta, malās ierīkotas gropes šķidruma novadīšanai. Iztēlojoties līķu sekcijas galdus un asinis, Olivija baismās nodrebēja. Metāla virsma ar siksnām bija nostiprināta virs diviem pamatīgiem akmens zārkiem, kuros, bez šaubām, atdusējās pulkveža un viņa sievas pīšļi.

Bet sirdi stindzinoši tēli viņu vēl tikai gaidīja. Olivijas skatiens pārslīdēja visiem četriem telpas stūriem, un viņas acis šausmās pletās aizvien platākas. Veseli četri. Četri grezni tērpti mazu meiteņu manekeni dabiskā lielumā, kuru garie mati - brūni, blondi, melni un rudi, kas izcēlās ar īpašu krāšņumu, - bija rūpīgi sacirtoti. Manekeni stāvēja ar viegli saliektām, mazliet paceltām rokām. Sejas un rokas klāja blīvs materiāls, kas bija aizdomīgi līdzīgs ādai. Manekenu acis blāvi mirguļoja, atspulgodamas pie Olivijas kājām novietotā elektriskā luktura gaismu. Jādomā taču, ka acis ir no stikla. Tomēr tās izskatās tik dabiskas…

-     Vai tu apbrīno manas meitenes? - Čārlijs tik strauji izrāva vīkšķi viņai no mutes, ka reizē ar lupatu šķita noraujam arī lūpu un mēles ādu. Viņa mēģināja norit siekalas, bet mute bija pārāk izkaltusi. Krampjaini noklepojusies, viņa mēģināja vēlreiz. Šoreiz tas izdevās, un Olivija aplaizīja sausās lūpas.

-     Vai tie ir… manekeni? - viņa izmocīja piesmakušā, ķērkstošā balsī. Čārlijs pārmetoši pakratīja galvu.

-     Nē, dārgā, viņas ir īstas. Labi saglabātas, mazas meitenes. Iepazīsties ar Bekiju, Megiju, Ketlīnu un Savannu - ar viņu es lepojos īpaši. Viņa savulaik bija ievēlēta par mazo "Mis Rīsa Graudu".

-     Mans dievs! - Olivijai iekšā viss sagriezās. Viņa gandrīz apvēmās, mežonīgi sareiba galva. Tie bija bērni - pa reizāk, kādreiz tie bija bērni -, un tēvocis Čārlijs, mīļais tēvocis bija… bija… - Tu viņas nogalināji!

-    Jā, diemžēl tas pieder pie lietas. Tu gandrīz kļuvi par piekto eksemplāru manā kolekcijā. Pēc Savannas par nākamo biju izraudzījies tevi, bet tava māte… tava māte… - Viņa seja satumsa.

-    Tu viņu noslīcināji, vai ne?

Čārlijs rosīgi rakņājās pa šauru metāla skapīti, kas bija piestiprināts pie marmora sienas netālu no Olivijas galvgaļa. Tad pār plecu palūkojās uz Oliviju.

- Es zināju, ka tu agri vai vēlu visu atcerēsies, - viņš rezignētā tonī secināja. - Toreiz man nebija citas izejas. Vēl tagad nesaprotu, kā viņai - vienīgajai no visām māmiņām - izdevās mani pieķert. Selīna mani sadzirdēja. Vai ari ieraudzīja. Šā vai tā, bet viņa metās man pakaļ, panāca un gribēja zināt, kas atrodas manā maisā. Protams, ka tur biji tu, bet to taču es nedrīkstēju teikt. Tāpēc iegāzu viņai pa galvu, aizmidzināju ar hloroformu un tālāk stiepu jūs abas. Vari iedomāties, ka šis gājiens nebija nekāda izprieca. Jūs abas bijāt sasodīti smagas. Turklāt vēl Selīna pamodās un ezera krastā sāka pretoties man, tāpēc biju spiests pamest tevi, lai tiktu galā ar tavu māti. Kad biju viņu pieveicis - tava māte cīnījās kā lauva, tas nu man jāatzīst! - tev bija izdevies pamukt krietni uz māju pusi. Iesitu tev tā, ka tu zaudēji samaņu, bet nekam citam vairs neatlika laika, jo tuvojās Lielais Džons, un es metos atpakaļ. Kad biju izvilcis Selīnu no ezera un veicis viņai mākslīgo elpināšanu, tu biji aiznesta uz mājām. Pēc tam es labu laiku paturēju tevi acīs, tomēr šķita, ka tu neko neatceries - par pārdzīvoto liecināja tikai viens otrs nakts murgs. īsti nezinu, vai tajā vainojams spēcīgais sitiens pa galvu vai histērijas izraisīta amnēzija. Uzskatu, ka vainīga amnēzija, lai gan tas ir tikai mans personiskais viedoklis. Pats par sevi saprotams, ka tu man neatstāji izvēles iespējas, kad šorīt ieradies un paziņoji, ka vēlies sameklēt psihiatru un hipnozes speciālistu. Zināju, ka agri vai vēlu tev viss atausīs atmiņā.

Olivija dziļi ievilka elpu. Kapličā valdīja neizturams karstums un smaka. Uz pieres izspiedās sviedri, miklais ķermenis lipa pie gludā metāla. Vajadzēja saglabāt skaidru prātu un domas. Citādi viņa aizies bojā.

Sāra. Sets. Šie vārdi ielauzās Olivijas domās kā kliedziens. Viņa negribēja šķirties no viņiem! Ne tagad! Ne tādā veidā!

Patlaban viņa nedrīkstēja ļaut sev vaļu un domāt par saviem mīļajiem. Tā viņa nespēs saglabāt mieru.

-    Man vienmēr šķita, ka Lielais Džons nojauš kaut ko nelāgu, - Čārlijs labprāt turpināja savu monologu. - Kad mēs abi metāmies ezerā pēc Selīnas, manas drēbes jau bija slapjas. Vai Lielais Džons to pamanīja vai ne - to es nezinu līdz šai dienai. Pēc notikuma viņš man uzrīkoja īstas jautājumu krustugunis. Es pamatīgi nervozēju. Kā vēlāk izrādījās, Belindai bija licies, ka man ar tavu māti sācies romāns, jo es naktīs bieži esot manīts Lielās mājas tuvumā, kur, saprotams, gaidīju izdevību tikt tev klāt. Belinda bija sūdzējusies tēvam. - Čārlijs iesmējās. -Šo apvainojumu man izdevās atspēkot. Tomēr Lielajam Džonam likās, ka Selīnas nāves apstākļi ir visai apšaubāmi. Biju spiests pārtraukt kolekcijas papildināšanu un pārvietot savas meitenes uz šejieni - gadījumam, ja Lielais Džons nolemj pārbaudīt savas aizdomas un parakņāties šajos notikumos dziļāk. Par laimi, viņš to nedarīja. Manuprāt, gluži vienkārši izmeta to būšanu no prāta. Toties viss kļuva skaidrs, kad, ieraudzījis tevi, viņš dabūja sirdslēkmi. To izraisīja vainas apziņa par gadiem ilgo klusēšanu. Bet tad izrādījās, ka viņš sācis kaut ko bubināt par Selīnas nāvi slimnīcas māsām un kopējām, tāpēc man sametās bailes, ka viņš var izpļāpāt šo to lieku. Nācās veco zēnu nomierināt. Kad būšu ticis šeit galā, šonakt esmu nolēmis padarīt darbiņu līdz galam. Nekas cits neatliek - kaut gan man viņš vienmēr ir paticis. Gluži tāpat kā tu, Oli- vij. Nemūžam tā nerīkotos, ja tu man būtu atstājusi citu iespēju.

Izņēmis kaut ko no metāla skapja, viņš aizvēra durtiņas.

-    Vai esi nolēmis iztaisīt no manis… vienu no viņām? - Ar galvas mājienu Olivija norādīja uz mumificēto rudma- tainās meitenītes ķermeni.

Čārlijs papurināja galvu.

-        Nē, nē, to nu gan ne. Tu noslīcināsies ezerā gluži tāpat kā tava māte. Noslīcināsies dziļas depresijas stāvoklī, jo esi iemīlējusies Setā - Filips man pastāstīja, ka pieķēris jūs abus skūpstāmies, - bet viņš grasās precēties ar Me- loriju.

-      Bet… viņi vakar atsauca saderināšanos. - Olivija ķērās pie jebkura salmiņa, lai mēģinātu grozīt nežēlīgo lēmumu.

Čārlijs paraustīja plecus.

-    Tam vairs nav nozīmes. Kurš zinās, kādi iemesli pamudinājuši jaunu, emocionāli nestabilu sievieti izdarīt pašnāvību? Galu galā tevi taču mocīja murgi par māti, kas noslīcinājusies tajā pašā ezerā, un šodien tu ieradies pie manis, vēlēdamās atrast sev psihiatru. Tu biji dziļā depresijā. To es varu apzvērēt.

Mīlīgi pasmaidījis, Čārlijs pacēla roku. Olivija pārbiedēta pamanīja, ka viņš tur šļirci, kas līdz pusei piepildīta ar zeltainu šķidrumu.

-     Nebaidies, es tev nenodarīšu sāpes. Es nevienam neesmu nodarījis sāpes. Kad esmu gatavs šķirties no savām meitenēm - sākumā man patīk ar viņām parotaļāties, bet visām jaukām lietām reiz pienāk gals, - es viņas iemidzinu, injicējot piecus gramus sodium Pentothal, tad turpinu ar pancuronium bromide, kas paralizē visus muskuļus, vienīgi sirdi ne, tad pabeidzu visu ar potassium chloride, un tas apstādina sirdsdarbību. Viņas neko nejūt. Tu šonakt saņemsi sodium Pentothal injekciju, bet pēc tam es iemetīšu tevi ezerā. Nāves cēlonis - noslīkšana. Pazīmes būs nepārprotamas, arī ezera ūdens plaušās. Tā kā miršanas apliecību parakstīšu es, nevienam nebūs jāraizējas par nebūtiskiem sīkumiem, kā, teiksim, toksikoloģisko analīzi. Tikai nevajag baidīties. Tu nejutīsi sāpes nevienu mirkli.

-     Tēvoci Čārlij, lūdzu… - Olivija zināja, ka lūdzas velti. Ja šim cilvēkam piemistu kaut kripatiņa līdzcietības, viņa patlaban neraudzītos uz četru meitenīšu mumificētajām mirstīgajām atliekām. Tomēr nedrīkstēja padoties. Bija jāmēģina… Olivijai ļoti gribējās dzīvot…

Olivija satrūkās, jo kaut kur zem galvgaļa atskanēja klusa, žēlabaina skaņa.

- Nu re, tu esi pamodinājusi Sāru, - Čārlijs pārmetoši teica. - Viņa kļūs par manu piekto meiteni. Uzgaidi mirklīti, kamēr iesēdinu viņu būrī.

53. nodala

-    Tēti, vai ar Sāru un Oliviju atgadījies kaut kas ļauns?

Izdzirdējis šo jautājumu, Sets pagriezās un uzlūkoja savu meitu. Tērpusies dzeltenā naktskrekliņā un uzmetusi uz pleciem vieglu, zilu segu, viņa kopā ar Martu bija ieritinājusies dzīvojamās istabas dīvānā. Baiļpilnās acis bālajā sejiņā šķita nesamērīgi lielas. Sets nupat vestibilā bija aši izstāstījis notikušo Airām. Paklausot šerifa rīkojumam, viņa palīgi jau bija izvērsuši meklēšanu visā Lendželas plantācijas teritorijā. Atklājis, ka Sāra un Olivija pazudušas, Sets bija nekavējoties noskaidrojis, ka no garāžas nebija izbraukusi neviena automašīna. Viņām jābūt kaut kur tuvumā.

Mīļais Dievs, sargi viņas!

-     Bitīt, es patiešām nezinu. Tu paliec kopā ar Martu, bet mēs ar Airu darīsim visu, lai viņas sameklētu.

-    Vai viņas ir mirušas tāpat kā Nana? - Hloja sāka šņukstēt. - Es negribu, lai viņas nomirst, tētiņ! Es negribu vēl divas zvaigznes, kam māt ar roku. Es gribu viņas tepat uz zemes.

-     Hloja… - Uzmetis Airām bezpalīdzīgu skatienu, Sets ātri pagājās dažus soļus atpakaļ un cieši apskāva meitu. Noskūpstījis bērnu, viņš teica: - Viss būs labi. Mēs viņas noteikti atradīsim. Tikai neraudi. Marta, uzticu viņu jums. Hloja, man jādodas meklēt Oliviju un Sāru. Tu paliec tepat. Marta, nelaidiet viņu ne soli projām no sevis.

-    Neraizējieties, mister Set. Ar mani viņa būs drošībā, - Marta dedzīgi apgalvoja, kaut gan arī viņu biedēja gan tas, kas bija noticis, gan arī tas, kas vēl varēja notikt.

Mīļais Dievs, sargi viņas!

Sets piecēlās, atstādams šņukstošo Hloju Martas rokās, un devās uz vestibilu, kur gaidīja Aira. Pēc Kellijas nāves Aira bija novājējis, zem acīm uzradušies agrāk nemanīti maisiņi.

-Ja vien viņas vēl ir plantācijas teritorijā, mēs viņas noteikti atradīsim, - Aira apņēmīgi paziņoja, kad Sets bija pievienojies viņam. Sets pamāja ar galvu. Viņu biedēja iespējamība, ka Sāra un Olivija ir nolaupītas un aizvestas projām. Garāžā netrūka nevienas mašīnas. Bet ja nu viņas nolaupījis un aizvedis svešinieks…?

Saņem sevi rokās, viņš stingri pavēlēja sev. Teorija par nolaupītāju nelikās īpaši ticama.

Seta atmiņā iznira nelāgais skats, kad Olivija bija devusies tieši ezerā, un viņam bija vajadzējis brist viņai pakaļ. Pēdējā laikā Oliviju bija mocījuši murgi par mātes noslīci- nāšanos. Ja nu viņa kaut kāda iemesla vadīta - varbūt mēnessērdzības pēc? - devusies uz ezeru, bet Sāra aizskrējusi mātei līdzi? Ar skaidru apziņu Olivija neslīcinātos, tas Setam bija pilnīgi skaidrs. Un tomēr - viņas māte to bija izdarījusi. Olivija varbūt nemaz neapzinājās, ko dara. Todien, kad viņš bija bridis pēc Olivijas ezerā, gandrīz vai likās, ka viņa bija nonākusi transā.

Mīļais Dievs, sargi viņas!

-    Es došos pārbaudīt ezera krastu, - Sets strupi teica Airām un devās uz durvīm.

-    Mani ļaudis jau pārmeklē ezera apkārtni.

-    Tik un tā. Es ari došos turp.

-    Iešu tev līdzi.

Iznācis verandā, Sets atvieglots ieraudzīja, ka durvis apsargā viens no Airas palīgiem - Maiks Simss, godīgs un uzticams vīrs.

-     Esi tik labs, ej iekšā un uzmani manu mazo meitu, - Sets aprauti palūdza.

Uzmetis skatienu Airām un saņēmis piekrišanu, Simss pamāja ar galvu un iegāja mājā.

Sets ātriem soļiem devās uz ezera pusi. Aira viņam sekoja.

54. nodala

-    Nē! Nē! Ne! - Pūlēdamas saskatīt, ko dara Čārlijs, Olivija strauji pagrieza galvu, un viņu atkal pārņēma truls reibonis. Olivija nespēja neko ieraudzīt, bet, kad Čārlijs parādījās viņas redzeslokā, viņam uz rokām bija Sāra, viņas mīļā meitiņa savā iemīļotajā Pelnrušķītes stila naktskrekliņā. Acīmredzot bērns bija zāļu apdullināts - rociņas ļengani nokarājās, galva bezpalīdzīgi zvārojās, skatiens šķita pavisam miglains.

-    Tēvoci Čārlij, lūdzu, nē! - Olivija vaimanāja, veltīgi pūlēdamās atbrīvoties no saitēm. - Lūdzu, nedari viņai pāri! Viņa vēl ir tik maza. Lūdzu, laid viņu vaļā! Lūdzu!

Šausmas un izmisums, ko Olivijai līdz šim bija izdevies apslāpēt, beidzot izlauzās nevaldāmās bailēs par Sāru. Par spīti smacīgajam karstumam, pēkšņi viņu sastindzināja ledains aukstums. Sirds dauzījās kā negudra. Elpa iestrēga rīklē. Locekļi trīcēja.

Visuvarenais, glāb Sāru, lūdzu Tevi!

Olivijas skatiens atdūrās pret spožo misiņa plāksni kreisajā pusē. Viņa redzēja sevi cīnāmies ar pinekļiem, kas bija apvijuši augumu, redzēja, ka ir izdevies pacelt galvu un plecus no saltās metāla virsmas veltīgā mēģinājumā glābt savu bērnu. Viņa cīnījās tik sparīgi, ka uz mirkli šķita - misiņa plāksnē viņas attēls dubultojies…

-     Olivij, vai tiešām tu nesaproti, ka es aplaimošu Sāru ar sava veida nemirstību? Viņa uz visiem laikiem paliks jauka, nevainīga, astoņus gadus veca meitenīte.

-     Lūdzu, nedari viņai pāri! - Olivija lūdzās. Visuvarenais, glāb Sāru, es Tevi lūdzu…

-     Mammucīt? - Pacēlusi galvu no Čārlija krūtīm, Sāra, miegaini mirkšķinādama acis, paraudzījās uz Oliviju. - Mammucīt, kas noticis?

Šķita, ka viņa sajūt Olivijas izmisumu cauri zāļu izraisītajam stingumam. Mirkšķinādama acis, Sāra pameta skatienu apkārt un piepeši sāka nevaldāmi spirināties.

-     Ai, ai, - Čārlijs gandrīz vai maigi noteica, sažņaugdams meiteni dzelžainā tverienā. - Nedari tā, citādi tētiņam vajadzēs tevi sodīt. Tagad pasēdi šajā jaukajā būrītī, kamēr tētiņam būs patika paspēlēties ar tevi.

Viņš pavirzījās sānis, un citā misiņa plāksnē Olivija ieraudzīja atainojamies prāvu suņa būri ar piekaramo slēdzeni. Viņš grasījās bāzt Sāru suņa būrī! Pār Olivijas muguru skrēja saltas trīsas.

-    Tēvoci Čārlij! Nē! Lūdzu, nē! Sāra! Sāra!

-     Mammucīt…!

Olivija vēlreiz pamanīja, ka viņas attēls misiņa plāksnēs ir dubultojies, tikai šoreiz viens no tēliem stāvēja līdzās viņai, bet otrs - gluži kā Olivija - joprojām sasaistīts gulēja uz metāla virsmas. Šķita, ka stāvošajam tēlam ir mazliet platāks zods, nedaudz garāks deguns… un garš, balts naktskrekls.

-     Mammucīt! Mammucīt!

-     Māt, palīdzi man! - Olivija iekliedzās un acumirklī sajuta tikko jaušamu mātes parfīma dvesmu.

Kamēr Čārlzs, ar vienu roku turēdams Sāru, kas izmisīgi locījās un spirinājās, ar otru mēģināja dabūt vaļā piekaramo slēdzeni, Olivijas mežonīgais skatiens apstājās pie elektriskā luktura, kas bija nolikts kājgalī. Sasprindzinājusi muskuļus, viņa no visa spēka mēģināja iespert pa gaismekli - un lukturis aizlidoja pāri telpai, kaut gan Olivija nejuta, ka basās pēdas būtu tam kaut vai pieskārušās. Bārstīdams dzirksteles un stikla lauskas, lukturis sašķīda pret metāla durvīm. Iekams nodzisa pēdējās dzirkstis un kapliča iegrima tumsā, Olivija paguva ieraudzīt, ka Čārlijs strauji pagriežas, tad paklupis nokrīt uz viena ceļgala un izlaiž no rokām Sāru. Trieciens bija pavēris durvīs mazu spraudziņu. Olivijas seju noglāstīja vēsa gaisa strāva. Durvju spraugā aicinoši vīdēja nakts pelēcīgais melnums.

-    Bēdz, Sāra! Bēdz! Bēdz! - Olivija nelabā balsī iekliedzās.

Grīļīgi pietraususies kājās, meitene metās laukā, kliegdama pilnā galvā, it kā viņu vajātu visi elles spēki un visļaunāko nakts murgu briesmoņi - un tā tas patiešām bija. Čārlijs metās viņai pakaļ kā milzīga, neveikla ēna, ar pūlēm izstumdams masīvo ķermeni pa durvju spraugu. Līm- lentu un siksnu sasaistītā Olivija palika guļam un bez mitas kliedzam, mudinot Sāru bēgt, saucot pēc palīdzības, līdz sāka sāpēt plaušas un rīkle.

Viņa kliedza tik ilgi, kamēr kapenēs atgriezās Čārlijs, ar savu lielo, melno ēnu aizsegdams pelēcīgo švīku, kas iezīmēja durvju spraugu. Sāra bija izglābusies. Citādi viņš nebūtu atgriezies viens. No atvieglojuma atkal sareiba galva un ķermenis atslāba. Pateikusies Dievam par meitas izglābšanos, viņa ievilka dziļu, trīsošu elpu…

Un vēroja, ka Čārlijs grīļīgiem soļiem dodas pie metāla skapīša, neveikli grābstās gar durtiņām, tad sameklē un izņem kaut ko laukā.

Pēc mirkļa viņš stāvēja Olivijai līdzās. No durvīm krītošajā pelēcīgajā atblāzmā bija redzams, ka viņam rokā ir piepildīta šļirce.

Baismas no jauna sastindzināja asinis ledū.

-    Tēvoci Čārlz… - viņa izmocīja. Kliedzienu pārpūlētā rīkle atteicās klausīt.

Viņš smaidīdams stāvēja blakus galdam. Olivija redzēja tumsā paspīdam viņa zobus.

-    Olivij, dārgā, man tev ir šļirce ar potassium chloride, - viņš mīlīgā balsī paziņoja. - Tu droši vien atceries, ka šī injekcija apstādina sirdsdarbību.

55. nodala

Kad atskanēja kliedzieni, Sets stāvēja ezera krastā netālu no vietas, kur Olivija toreiz bija devusies ūdenī. Viņš graizīja tumšo ezera virsmu ar kabatas lukturīša staru un izmisīgi lūdza Visuvareno apžēloties.

Sākumā kliedzieni gandrīz saplūda ar parastajiem nakts trokšņiem. Kad skaņa sasniedza Seta dzirdi, viņš nogaidīdams sastinga, un skaņa atkārtojās vēl un vēlreiz. Kaut arī sākumā bija šķitis, ka brēc iztraucētie pāvi, Sets un Aira, klupdami krizdami uz nelīdzenās takas, kas vijās gar ezera krastu, metās skriet uz to pusi, no kurienes atskanēja kliedzieni.

Vienlaikus ar atskārtu, ka kliedz Olivija un Sāra, Sets ieraudzīja, ka pa taku no vecās kapsētas ezera krasta nogāzē brāžas lejup maza figūriņa. Spīdinādams lukturīti, vienlaikus atvieglots un izbiedēts, Sets drāzās pretī, jo bija pazinis Sāru. Meitene bija dzīva, kliedza kā aizkauta un skrēja tā, it kā uz pēdām viņai būtu mežonīgu suņu bars, - bet kur tad Olivija?

Ak dievs, kur gan ir Olivija?

-     Set, Set, Set! - Drebēdama, elsodama un raudādama Sāra iekrita pastieptajās rokās, pieplakdama viņam kā pēr- tiķēns. - Set, viņš sagūstījis mammīti! Viņš sagūstījis mammīti!

-    Kur? - Sets ātri jautāja un tūdaļ skaļā balsī sauca Airu. Kā varēja spriest pēc lēkājošās lukturīša gaismas, šerifs atradās pavisam netālu.

-    Tur augšā! Kapsētā! - Sāra kliedza.

-    Skrien pie Airas! Redzi gaismu? Skrien turp! - Sets atbrīvojās no Sāras rokām un pastūma meiteni uz Airas pusi. Netērēdams laiku, lai atskatītos, viņš lieliem lēcieniem drāzās pa taku augšup. Pulss mežonīgi auļoja, bet sirdi žņaudza ledainu baiļu stīpa.

Kliedzieni pēkšņi aprāvās.

Kapsētas vārti bija otrā stūrī. Lai gan Sets pamanīja, ka tie ir atvērti, viņš, lai netērētu ne mirkli, uzlika roku uz žoga augšējās malas un pārvarēja šķērsli, it kā tas būtu tikai pāris pēdu augsts. Nokļūstot ēnainajā kapsētā, kur, nesen apglabāta, dusēja viņa māte, kur marmora eņģeļi stāvēja mūžīgā sardzē un mēnesnīca un garāmskrejošie mākoņi piešķīra tēliem rēgainu dzīvīgumu, Setu satrieca apkārt valdošais klusums.

-    Olivij! - viņš ieaurojās pilnā rīklē. - Olivij!

-Set!

Viņas balss skanēja klusi un apslāpēti. Sets pārlaida lukturīša staru tumsā grimstošajiem kapsētas stūriem, ielūkojās it visur - un gandrīz nepamanīja, ka marmora mauzoleja durvīs pavērusies sprauga.

Ar pāris lēcieniem sasniedzis kapliču, viņš atrāva durvis platāk vaļā. Tās padevās pārsteidzoši viegli, it kā vecās eņģes būtu nesen ieeļļotas.

Skats, ko iekšpusē izgaismoja lukturīša stars, lika viņam sastingt kā sālsstabam.

Olivija lūkojās viņā, pacēlusi galvu no kaut kādas baismīga izskata galda virsmas, kas bija nostiprināta virs diviem zārkiem. Acis milzīgas, seja balta kā papīrs. Viņa gulēja sasaistīta kā Pateicības dienas tītars. Pie galvgaļa stāvēja Čārlzs, turēdams zemādas injekciju šļirci pavisam tuvu pie Olivijas kakla.

Vēl neapjēgdams situāciju, Sets acumirklī saprata, ka tūdaļ notiks kaut kas nelabojams.

-     Čārlij, nevajag! - viņš brīdinoši iesaucās pēkšņi piesmakušā balsī un nodomāja: kur gan kavējas Aira ar ieroci?

-Ja tu spersi kaut soli tuvāk, būšu spiests injicēt šļirces saturu Olivijas miega artērijā, - Čārlijs teica. Viņa balss skanēja tik ikdienišķi, ka Sets nespēja ticēt nedz savām acīm, nedz ausīm. Paraugoties uz Oliviju, kļuva skaidrs, ka Čārlijs nejoko. - Šļircē ir potassium chloride. Tas pāris minūšu laikā apstādina sirdsdarbību.

Sets dziļi ievilka elpu.

-    Tu taču to nedarīsi, vai ne? - viņš rāmi teica. - Mēs abi allaž esam bijuši draugi. Es viņu mīlu, Čārlij. Nodarīdams viņai kaut ko ļaunu, tu to pašu būsi nodarījis arī man. Tik neizmērojami es viņu mīlu. Viss, kas notiek ar viņu, notiek arī ar mani.

-    Set, es negribu nodarīt neko ļaunu tev, ber… - Čārlijs aprāvās, jo viņa ausis sasniedza troksnis, kas vēstīja, ka tuvojas Aira ar savu komandu.

-     Čārlij, lūdzu…

-     Viņi ir ieradinies pēc manis, - Čārlijs ierunājās. Kad viņa skatiens pievērsās Olivijai, Sets sagatavojās izmisīgam lēcienam, tomēr Čārlijs atkal pacēla acis.

-    Liec, lai kāds pārbauda Lielā Džona intravenozās injekcijas ierīces saturu, - viņš teica. - Visu šo laiku esmu pakļāvis viņu spēcīgai miegazāļu iedarbībai. Nomainot medikamentus, viņš izveseļosies.

-        Slimnīcas medicīnas māsas jau pamanījušas kļūdu un paziņojušas par to Deividam. Tāpēc ari viņš uzstāja, ka jāmaina ārstējošais ārsts. Visi domā, ka tu gluži vienkārši kļūdījies. Tas jau ir nokārtots, Čārlij.

-       Ak, medicīnas māsas! - Čārlijs nicinoši iesaucās. - Mammuči! Sievietes! Kāpēc gan viņas nevarētu palikt mazas meitenes?

Vēlreiz paraudzījies uz Oliviju, viņš mirkli svārstījās, tad pavērsa šļirces adatu pret sevi.

-     Čārlij! - Sets lēcienā izsita nāvējošo šļirci no viņa rokas, bet bija jau par vēlu. Tā bija tukša. Vietā, kur adata bija pārdūrusi ādu, pār Čārlija kaklu noritēja daži asins pilieni. Sabrukdams ceļos, viņš novaidējās, tad nogāzās uz grīdas ar seju lejup. - Nolādēts, Čārlij!

Turēdami gatavībā ieročus, kapličā iedrāzās Aira ar saviem palīgiem.

-Jāmēģina viņu atdzīvināt, - Sets ierunājās, izsliedamies stāvus. Šķita, ka Čārlijs vairs neelpo. Sets pagriezās pret Oliviju, kas bezspēkā gulēja uz sudrabainās metāla virsmas.

-     Būtu labi, ja kāds piezvanītu ātrajai palīdzībai. Čārlijs nupat injicēja sev potassium chloride. - Atsprādzēdams siksnas, kas piesaistīja Olivijas augumu pie metāla virsmas, viņš jautāja: - Vai viņš paguva tev kaut ko nodarīt?

-    Nē. - Olivija ievilka dziļu, drebošu elpu. - Sāra?

-     Viņa ir drošībā, - Sets atbildēja, paceldams Oliviju uz rokām. Kapličā valdīja neizturams karstums un smaka - varētu domāt, ka šeit nosprādzis zirgs. Smakai piejaucās kaut kāds šķebinoši saldens smārds, kas atgādināja sliktas smaržas. Divi Airas palīgi Jpija nometušies uz grīdas pie Čārlija un veica viņam māKslīgo elpināšanu. Sets piesardzīgi apgāja viņiem apkārt. Vēl viens policists runāja pa mobilo telefonu kapličas ārpusē - acīmredzot izsauca neatliekamo palīdzību.

-     Piezvaniet uz Lielo māju un paziņojiet, ka viss kārtībā, - Sets palūdza. Policists pamāja ar galvu.

Nolikdams Oliviju zālē turpat pie mauzoleja, Sets saklausīja Airas izsaucienu.

-    Ellīga būšana! Nāciet un paskatieties uz šo!

Setam nebija nekādas vēlēšanās uzzināt, ko īsti viņš atradis.

-     Kas tie par pinekļiem - vai līmlente? - Sets jautāja, sataustīdams sudrabainās strēmeles, kuru dēļ Olivijas augums mazliet atgādināja mūmiju.

-    Laikam gan.

Lai gan nakts bija ļoti silta, Olivijas ķermeni purināja drebuļi - bija skaidrs, ka viņa nespēj attapties no šoka. Tas nebija nekāds brīnums. Arī Sets bija pārdzīvojis baisus mirkļus, kaut gan viņam nebija nācies izciest ne pusi no tā, ko bija pieredzējusi Olivija. Vienīgi atskārtu, ka viņš varētu Oliviju zaudēt. Bet tas Setam būtu visbriesmīgākais trieciens.

-     Brītiņu paliec mierā. - Sets izvilka no kabatas armijas parauga saliekamo nazi, ko Lielais Džons bija uzdāvinājis viņam pirms daudziem gadiem. Pāris izveicīgu kustību - un Olivija bija atbrīvota. Sparīgi, bet piesardzīgi noplēsis lipīgās strēmeles, viņš saberzēja Olivijas locekļus, lai atjaunotu normālu asinsriņķošanu, tad palīdzēja viņai piecelties. Atbalstu meklēdama, Olivija atslīga pret Setu un piekļāva galvu viņam pie krūtīm, sajuzdama Seta roku ciešo apskāvienu.

-     Tu izglābi man dzīvību, - viņa ierunājās. - Pateicos tev.

-     Es izglābu pats savu dzīvību, - Sets izlaboja, noskūpstīdams viņas noliekto galvu. - Ja tu būtu šeit aizgājusi bojā, arī es nespētu dzīvot tālāk.

-      Set, mēs atradām kaut ko drausmīgu. - Purinādams galvu, gluži nobālušu seju durvīs iestājās Aira. - Ienāc paskaties.

-     Čārlijs… viņš… - Olivijas augumu kratīja nevaldāmas trīsas. - Viņš ir noslepkavojis četras mazas meitenītes. Viņu ķermeņi atrodas tur iekšā. Un viņš noslīcināja manu māti. Pats pateica.

Sets palūkojās uz Airu, kas drūmi pamāja ar galvu.

-     Mirklīti pasēdi tepat, - Sets teica Olivijai un pameta viņu sēžam uz kapličas vienīgā pakāpiena, ar muguru balstāmies pret saltu marmora eņģeli.

Iznākot laukā, Setu mocīja nelabums.

Olivija uzmeta viņam ašu skatienu.

-    Čārlijs grasījās to pašu izdarīt ar Sāru. Un ar mani arī, kad es vēl biju maza meitene. Tāpēc viņš nogalināja manu māti. Mani izglāba viņa.

-     Augstā debess! - Sets izdvesa un, atslīdzis Olivijai līdzās uz pakāpiena, noklausījās viņas stāstu.

Tālumā atskanēja sirēnas gaudas. Pēc pāris mirkļiem kapsētā iesteidzās neatliekamās palīdzības mediķu brigāde, un Sets palīdzēja Olivijai piecelties.

-    Vai spēsi saviem spēkiem aiziet līdz mājām? - viņš pavaicāja.

Olivija pamāja ar galvu.

-    Tad iesim. Aiztaupīsim sev šo skatu.

Apvijis roku Olivijai ap vidukli, Sets balstīja viņu, kad viņi lēnām izgāja no kapsētas un devās uz māju pusi. Viņš centās nepaātrināt gaitu, un šķita, ka kustības atjauno Olivijas spēkus. Vietās, kur taka kļuva pavisam šaura, Sets, palaidis Oliviju pa priekšu, noraudzījās viņas tumšmatainajā, noliektajā pakausī, skaistajā augumā, ap kuru plīvoja vieglais naktskrekls, un pateicās Dievam, ka nebija viņu zaudējis.

Setam bija licies, ka viņiem pieder vesela mūžība laika. Bet šonakt laiks gandrīz bija izsīcis.

Viņi bija iegājuši ēnainajā tumsā, kas valdīja koku saaudzē. Nakts bija skaņu pilna. Šalcošā lapotne aizsedza mēnesi, tomēr bālganais starojums, izlauzies cauri biezajam aizsegam, izraibināja taku. Lai pasargātu basās kājas, Olivija bija uzvilkusi Seta zeķes. Viņam kurpes bija par lielu un krita nost.

-      Livij? - Viņi rokrokā devās uz Lielās mājas pusi. Blakus mirgoja Rēgu ezera tumšais spogulis, bet priekšā vīdēja akmens pakāpieni, kas veda uz zālienu mājas priekšā.

-    Hmm?

Sets nokāsējās. Lai gan viņš skaidri zināja, ko grib teikt, vārdi raisījās ar grūtībām.

-    Es tevi mīlu.

-    Es ari tevi mīlu.

Galu galā tas bija tik vienkārši.

Kad viņi bija uzkāpuši augšā, pretī skrēja Hloja un Sā- ra, un Marta nāca abām meitenēm aiz muguras. Sets īsti nezināja, cik laika pagājis, viņam šķita, ka varētu būt ap četriem rītā.

-     Mammucīt!

-     Olivija!

Abas meitenes metās pie Olivijas. Samīļojusi viņas, Olivija apskāva abas ap pleciem un turpināja ceļu. Bērni runāja bez mitas, izteikdami savas domas, izjūtas un pārdzīvojumus. Sets klausījās pa ausu galam, droši vien arī Olivija tāpat, jo viņa nebilda ne vārda, tikai rāmi smaidīja un māja ar galvu.

Kad viņi tuvojās mājai, Hloja apstājās. Meitene paraudzījās uz augšu un pamāja ar roku.

-    Ko tu dari? - Sāra jautāja, arī lūkodamās uz augšu.

-     Māju savai vecmāmiņai, - Hloja paskaidroja. - Vai redzi? Viņa ir tā mirgojošā zvaigzne.

Samiegusi acis, Sāra paraudzījās zvaigžņotajās debesīs.

-    Tur ir veselas divas zvaigznes, viņas abas mirkšķina.

Sets konstatēja, ka Sārai taisnība. Augstu rietumu pusē

debesīs mirgoja un mirkšķināja dubultzvaigzne.

Arī Olivija palūkojās debesīs.

-      Pamāj arī tu, Sāra, - viņa smaidīdama ierosināja.

- Domāju, ka viena zvaigzne ir Hlojas vecmāmiņa, bet otra - tavējā.

Mazās meitenes dedzīgi māja zvaigznēm.

-     Tēti, vai drīkstu izteikt vēlēšanos Nanas zvaigznei? - viegli saraukusi pierīti, Hloja vaicāja Setam.

-      Protams. - Ja reiz viņa māte bija kļuvusi par zvaigzni, viņai noteikti nebūs nekādu iebildumu.

-     Zvaigznīt, zvaigznīt mirdzošā, augstā debess tālumā, uzklausi, ko vēlos es, izpildi, ko vēlos es. - Hloja samiedza acis un sagrumboja sejiņu, acīmredzot gaužām sirsnīgi sūtīdama zvaigznei savu vēlēšanos.

-    Un ko tu vēlējies? - Sets ziņkārīgi pajautāja, kad Hloja bija atvērusi acis.

-     Es vēlējos, lai mēs visi četri kļūstam par īstu ģimeni, - Hloja atbildēja, satverdama tēva roku. - Vai mana vēlēšanās piepildīsies?

Sets pāri bērnu galvām uzlūkoja Oliviju.

-    Piepildīsies gan, - viņš lēni teica, - ja vien Sāras mamma piekritīs precēties ar mani. Vai tu precēsies ar mani, Li- vij?

Viņu skatieni sastapās. Olivija izskatījās tik nopietna, ka Sets īsti nesaprata, kas sagaidāms. Bet tad viņas seja atplauka sirsnīgā smaidā.

-      Es noteikti precēšos ar tevi, - viņa paziņoja un nokļuva tieši Seta pastieptajās rokās. Kamēr Sets skūpstīja Oliviju, viņu bērni līksmi lēkāja viņiem apkārt. Bet augstu naksnīgajās debesīs mirkšķināja divas spožas zvaigznes, ko bija savienojušas mūžības saites.

Kārena Robārdsa

RĒGU EZERA NOSLĒPUMS

Redaktore Silvija Silīte Korektore Dace Kapara Operatore Ilona Smirnova Maketētāja Helēna Daņilova Atbildīgā sekretāre Iveta Paegle

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija". LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pašūt. Nr. 22053429.

K. Robārdsa

Ro 011 Rēgu ezera noslēpums / No angļu vai tulk Biruta Vaivoda. - R., "Apgāds "Kontinents"", 2002. - 412 Ipp.

ISBN 9984-740-61-7

"Apgāda "KONTINENTS"" interneta gramatnica

Pirmais internela grāmalveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese inlernetā:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo grāmatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

[1] kanādas franču pēcteči, kas apmeids Luiziānā 18. gs. (Tulk. piez.)

Content

Robārdsa Karena Rēgu ezera noslēpums

1 . nodala

2. nodala

3. nodala

4. nodala

5. nodala

6. nodala

7. nodala

8. nodala

9. nodala

10. nodala

11. nodala

12. nodala

13. nodala

14. nodala

15. nodala

16. nodala

17. nodala

18. nodala

19. nodala

20. nodala

21. nodala

22. nodala

23. nodala

24. nodala

25. nodala

26. nodala

27. nodala

28. nodala

29. nodala

30. nodala

31. nodala

32. nodala

33. nodala

34. nodala

35. nodala

36. nodala

37. nodala

38. nodala

39. nodala

40. nodala

41. nodala

42. nodala

43. nodala

44. nodala

45. nodala

46. nodala

47. nodala

48. nodala

49. nodala

50. nodala

51. nodala

52. nodala

53. nodala

54. nodala

55. nodala