Sasmens Pols

Relikvija

Pols Sasmens

Relikvija

Prologs

JERUZALEMES TEMPLIS M.E. 70. GADA AUGUSTĀ

Švīkstēdamas kā lempīgs putnu bars, galvas kaudzēm krita pār Tempļa sienu, ādas lēveriem plandoties gar nocirstajiem kakliem. Dobji būkšķēdamas, dažas nokrita Sieviešu pagalmā uz nomelnējušajām akmens plāksnēm un pavēlās gabaliņu tālāk, izraisīdamas paniku vecajos cilvēkos un bērnos, kas šausmās pajuka kur kurais. Citas galvas pārlidoja tieši pār Nikanora vārtiem un kā milzu krusas graudi savēlās ap Upurēšanas altāri Izraēla pagalmā. Dažas nokrita vēl tālāk, atsizdamās pret Mishkan* sienām un jumtu. Templis šķita piepildāmies ar sāpīgu vaidu atbalsīm.

-     Izdzimteņi, aizžņaugti čukstēja zēns, izmisuma asarām aizmiglojot safīrzilās acis. Nešķīstie romiešu izdzimteņi!

Sēžot uz Tempļa sienas, viņš novēroja apbruņotos leģionārus, kas kā skudras tekalēja gar Tempļa sienu. Nakts tumsu piepildīja viņu skaļie kliedzieni, sajaukdamies ar metamo ierīču lādiņu spindzēšanu, bungu rīboņu, mirstošo pēdējiem vaidiem, bet mūru dragājamā ierīce dārdēja tik spēcīgi, ka zēnam šķita ne tikai mūris, bet visa pasaule kuru katru bridi pāršķelsies uz pusēm.

-     Esi man žēlīgs, Kungs, viņš čukstēja psalmu. Jo mani ir piemeklējis posts, manas acis ir bēdu novārdzinātas, tāpat arī mana dvēsele un miesa.

* Ivritā. Templis jeb vieta, kur mājo Dievs. Kopš ebreju iziešanas no Ēģiptes tā bija pārvietojama svētnīca galvenā ebreju pielūgsmes vieta līdz apm. 10. gs. p.m.ē., kad Jeruzaleme uzcēla pastāvīgu Templi.

Sešus garus mēnešus aplenkums kā nāvējošs žņaugs pamazām cieši savilkās ap pilsētu. No sākotnējām pozīcijām Eļļas1 kalnā un Skopus kalnā romiešu leģioni, kurus papildināja tūkstošiem palīgspēku, nepielūdzami virzījās uz priekšu, sakaujot jūdus un pamazām spiežot tos atpakaļ. Atvairot uzbrucējus, neskaitāmi bija miruši, nodurti vai piesisti krustā tieši uz pilsētas vaļņa sienām. Maitu lijas kā milzīgs melns mākonis aizsedza saules gaismu pār Kidronas ieleju. Apkārtni bija pārklājusi nāves smaka kodīga, spēcīga dvaka, kas cirtās nāsīs kā uguns liesmas.

Pirms deviņām dienām krita Antonija cietoksnis. Pēc sešām dienām romieši ieņēma Tempļa ārējos pagalmus un kolonādes. Reiz tik lepnie pilsētas iedzīvotāji drūzmējās vēl neieņemtajā iekšējā pagalmā. Izsalkuma un mežonīgu slāpju mocīti, viņi nesmādēja pat žurkas un savu urīnu. Bet viņi negrasījās padoties, viņi joprojām izmisīgi cīnījās, metot uzbrucējiem uz galvas akmeņus un liesmojošus baļķus, laiku pa laikam izraudamies uz priekšu, lai izdzītu romiešus no ārējiem pagalmiem, bet nevienlīdzīgā cīņā cieta milzīgus zaudējumus un bija spiesti atgriezties iekšējā pagalmā. Pēdējā uzbrukuma laikā gāja bojā zēna vecākie brāļi, kurus sakapāja gabalos, kad viņi mēģināja nogāzt romiešu mūru dragājamo ierīci. Zēns zināja tikai to, ka brāļu izkropļotās galvas bija starp tām, kuras romieši pašreiz katapultēja pāri Tempļa sienām.

Vivat Titus! Vincent Roma! Vivat Titus!

Romiešu balsis vienotā unisonā slavināja sava ģenerāļa Tita, imperatora Veispasiāna dēla, vārdu. Tempļa aizsargi mēģināja pretoties arī šim vārdiskajam uzbrukumam, izkliedzot savu vadītāju vārdus Jānis no Giskalas un Sīmanis Bār-Giors. Bet no izkaltušajām lūpām un novājinātajām plaušām saucieni izskanēja vārgi. Turklāt bija grūti paust atbalstu vīriem, par kuriem baumoja, ka tie jau parūpējušies par savu drošību, noslēdzot vienošanos ar romiešiem. Kādu pusminūti Tempļa aizsargi izturēja, tad balsis pamazām pieklusa.

Zēns izvilka no tunikas kabatas nelielu oli un iebāza mutē, lai piemānītu mežonīgās slāpes. Tas bija Dāvids, vīndara Jūdas dēls. Pirms sacelšanās viņa ģimene Betlēmes apkaimes nogāzēs nodarbojās ar vīnkopību, no rubīnsarkanajām vīnogām iegūstot visvieglāko un saldāko vīnu, kāds jebkad baudīts, tas bija kā saullēkts agrā pavasara rītā vai liega vēja pūsma bērzu birztalā. Vasarās zēns palīdzēja novākt ražu un mīcīja ogas, izbaudot sastampāto ogu masu zem pēdām un priecājoties par sarkanajām kājām. Nu vīna spiešanas ierīces bija sadragātas, vīnkoki nodedzināti, bet ģimene nogalināta. Viņš bija palicis pilnīgi viens. Divpadsmit gadu vecumā Dāvids uz saviem pleciem nesa piecreiz smagāku bēdu jūgu, nekā pienāktos viņa vecumā.

Viņi atkal tuvojas! Ātri! Ātri! atskanēja saucieni, kad romiešu spēki ar jaunu sparu metās uzbrukumā Tempļa sienām. Karavīri stiepa sev līdzi sastatņu kāpnes, tāpēc pekles tumsā, kur pavīdēja pa retam ugunskuram, viņi izskatījās pēc milzu simtkājiem. Pār romiešiem nekavējoties nobira izmisīga akmeņu krusa, kas tikai uz īsu brīdi aizkavēja triecienu. Garkājainie milzeņi netraucēti sasniedza mūra sienu, ar mietu palīdzību pacēla augšā kāpnes, aizkabināja tās aiz mūra izrobotās augšmalas. Pēc brīža Tempļa sienu kā pāri plūstoša tintes straume pārklāja karavīru augumi, kas rāpās augšup pa uzslietajām kāpnēm.

Zēns izspļāva no mutes oli, pakampa pamatīgu akmeni no kaudzes, ielika to lingā un, nelikdamies zinis par romiešu raidītajām draudīgajām bultām, pārliecās pār valni, meklēdams piemērotu mērķi. Blakus stāvošajai sievietei kaklā trāpīja harpūnas raidītais šķēps, viņa sagrīļojās, saķēra kaklu un nokrita. Caur pirkstu starpām plūda-asins straumītes. Zēns nepievērsa notikušajam uzmanību, bet cītīgi turpināja pētīt ienaidnieku rindas. Beidzot viņš pamanīja romiešu karognesēju, kas turēja augstu paceltas 15. romiešu leģiona Apollinaris goda zīmes. Zēns saspringa un, ieurbies ar acīm mērķī, iešūpoja lingu virs galvas. Viens aplis, divi, trīs.

Pēkšņi kāds no aizmugures satvēra viņa roku. Ar brīvo dūri sīvi pretodamies, zēns apsviedās apkārt.

-     Dāvid, tas esmu es! Eleazārs. Zeltkalis Eleazārs!

Ieraudzījis milzīgo bārdaino vīru ar smagu dzelzs āmuru

aiz jostas un asiņainu pārsēju ap galvu, zēns norima.

Eleazārs! Es domāju, ka tu esi…

-     Romietis? vīrs skumji iesmējās, palaizdams vaļīgāk zēna roku. Es taču tik traki nesmirdu, ko?

-     Es būtu nogalinājis viņu karognesēju, pārmeta zēns.

-    Es izšķaidītu tā izdzimteņa galvu!

Vīrs sirsnīgi iesmējās.

-     Droši vien, visi taču zina, ka Dāvids Bar-Jūda ir labākais lingotājs visā valstī. Taču šobrīd darāms kas svarīgāks.

Viņš vērīgi palūkojās apkārt un pieklusināja balsi.

-    Tevi aicina Matiass.

-    Matiass! Zēns iepleta acis. Augstais… Eleazārs ar plato plaukstu aizspieda viņam muti.

-    Klusāk! viņš nočukstēja. Tas ir noslēpums. Sīmanis ar Jāni nepriecātos, ka tas izdarīts bez viņu ziņas.

Zēns apjuka, jo nesaprata, par ko lielais virs runā. Bet zeltkalis pat nepūlējās neko paskaidrot. Uzmetis skatienu zēnam un pārliecinājies, ka teiktais atradis dzirdīgas ausis, vīrs saņēma zēnu aiz rokas un noveda viņu pa šaurām kāpnēm tieši Sieviešu pagalmā. Akmens grīda zem kājām drebēja no romiešu mūra dragātājiem, kas atjaunotā dedzībā dauzīja Tempļa vārtus.

-     Ātrāk, zeltkalis skubināja. Mūris ilgi neizturēs.

Izvairīdamies no akmeņiem un bultām, viņi steigšus pārskrēja pār pagalmu, kur abi uzkāpa piecpadsmit pakāpienus līdz Nikanora vārtiem un caur tiem nokļuva nākamajā atklātajā pagalmā, kur bars sodrējiem notraipījušos kohenim izredzēto ebreju priesteri no Ārona cilts ar plašām tiesībām

-    dedzīgi upurēja uz lielā altāra, raudulīgās balsīs paužot cīņas sparu.

Ak, Dievs, tu esi mūs pametis neaizsargātus;

Tava dusmība ir nākusi pār mums;

Ak, izglāb mūs!

Tu, kas spēj satricināt zemi un likt tai atvērties,

Turi to ar Savu stipro roku, jo tā grūst!

Abi sazvērnieki šķērsoja arī šo pagalmu un uzkāpa vēl divpadsmit pakāpienus, kas veda uz Mishkan, kura masīvā simts olekšu augstā fasāde, rotāta ar tīra zelta vīnstīgu, pacēlās virs viņiem kā klints. Šeit Eleazārs apstājās un notupās, lai ieskatītos Dāvidam tieši acīs.

-    Es tālāk vairs neiešu. Svētnīcā drīkst ieiet tikai kohenim un Augstais priesteris.

-     Bet es? zēns nedroši vaicāja.

-    Šajos ārkārtas apstākļos tev tas ir atļauts. Tāds ir Matiasa rīkojums. Tas Kungs to sapratīs. Viņš uzlika smagās rokas uz zēna pleciem un viegli tos saspieda. Nebaidies, Dāvid! Tev ir šķīsta sirds. Ar tevi nekas slikts nenotiks.

Zeltkalis ieskatījās zēnam acīs un, pieslējies kājās, viegli pastūma Dāvidu uz ieejas pusi, kuru aizsedza sarkaniem, ziliem un purpursarkaniem zīda diegiem izšūts priekškars, bet abās pusēs slējās sudraba pīlāri.

-     Ej! Lai Dievs tevi sargā!

Zēns atskatījās uz Eleazāru, kura varenais siluets iezīmējās pret kvēlojošo debess jumu, tad pagriezās un, pastūmis sāņus priekškaru, iegāja garā, pīlāriem balstītā ejā ar marmora grīdu un ļoti augstiem griestiem. Ejā bija vēsi un klusi, bet gaisā jautās salda, reibinoša smarža. Šeit nebija dzirdami cīņas trokšņi un šķita, ka visas šausmas aiz muguras.

-    Shēma Yisrael, adonai elohenu, adonai ehud, zēns nočukstēja. Uzklausi jel, Israēl, Tas Kungs ir mūsu Dievs, viens vienīgs Kungs.

Bijības pārņemts, Dāvids kādu brīdi pastāvēja, tad lēni sākavirzīties uz priekšu. Ejas galā viņš ieraudzīja Tempļa svētos priekšmetus galdu dievmaizēm, zelta kvēpināmo altāri, milzīgu septiņžuburu svečturi, bet tālāk vizēja caurspīdīgs zīda šķidrauts, kas aizsedza ieeju Vissvētākajā vietā, kurā drīkstēja ieiet tikai un vienīgi Augstais priesteris un arī tad tikai reizi gadā Salīdzināšanas dienā*.

-    Sveiks, Dāvid, atskanēja balss. Es tevi jau gaidu.

No tumsas iznira Augstais priesteris Matiass. Viņš bija

ģērbies debess zilās drēbēs, apjozies ar sarkanzeltainu priekšautu, ap galvu zaigoja smalka diadēma, bet uz krūtīm efods2 un sakrālais krūšu aizsegs ar vērtīgiem divpadsmit dārgakmeņiem, simbolizējot katru no Izraēla ciltīm. Augstā priestera grumbainā seja bija noaugusi ar baltu bārdu.

-      Beidzot mēs tiekamies, Jūdas dēls, viņš klusi teica, pienākdams pie zēna. Priesterim kustoties, ieskanējās pie apģērba apakšmalas piešūtie zvārgulīši. Zeltkalis Eleazārs man daudz ir stāstījis par tevi. Tu esot bezbailīgākais un uzticamākais Tempļa aizstāvis. Mūsu sentēva Dāvida cienīgs pēctecis. Tā teica Eleazārs.

Cieši raudzīdamies zēnā, viņš paņēma Dāvidu aiz rokas un aizveda līdz ejas galam, kur apstājās zelta septiņžuburu svečtura priekšā, kura izliektie zari un smalki rotātā pamatne, izstrādāta no tīra zelta gabala, simbolizēja Visvarenā Dieva nedalāmību un varenību. Uzlūkojot mirgojošās lampiņas, zēnam aizrāvās elpa, bet viņa paša acis staroja tik dzidri kā divi saules pielieti avoti.

-     Skaisti, vai ne? ierunājās vecais vīrs, ievērojot izbrīnu zēna sejā un uzlika roku uz viņa pleca. Uz zemes nav nekā svētāka un vērtīgāka par šo priekšmetu, jo Svētā Luktura gaisma ir Paša Dieva Tā Kunga gaisma. Ja mēs to kādreiz pazaudēsim…

Viņš nopūtās un pielika roku pie krūšu aizsega.

-     Eleazārs ir labs cilvēks, viņš it kā starp citu piebilda. O trs Becaleēls3 .

'Saskaņā ar Vecās Derības jūdu mācību Salīdzināšanas dienā tiek atlaisti grēki pret Dievu, bet ne grēki pret līdzcilvēkiem. Simboliskā veidā grēki tika uzkrauti jēram, kuru palaida tuksnesi, tādējādi pieņemot, ka visi tā gada grēki pret Dievu tiks aiznesti prom.

Varenā gaismekļa spuzmes apņemti, abi kādu bridi stāvēja klusēdami. Tad Augstais priesteris īsi pamāja un pagriezās pret zēnu.

-    Tas Kungs šodien paziņoja, ka Templis kritīs, viņš klusi iesāka, tāpat kā tas notika pirms vairāk nekā sešsimt gadiem šajā pašā dienā, kad babilonieši iekaroja Sālamana Templi. Svētos akmeņus saskaldīs gabaliņos, jumtu noplēsīs pa baļķim vien, cilvēkus aizvedīs gūstā, izkaisot uz visām četrām debess pusēm.

Augstais priesteris pieliecās un dziļi ieskatījās zēna acīs.

-   Mums ir tikai viena cerība, Dāvid. Kāds liels noslēpums, ko zina tikai daži. Šodien šo noslēpumu uzzināsi arī tu.

Viņš notupās līdzās zēnam un, pieklusinājis balsi, runāja ātri, it kā baidīdamies, ka sacīto izdzirdēs kāda nevēlama auss, lai gan šķita, ka bez viņiem nevienas dzīvas dvēseles tuvumā nav. Klausoties priesterī, izbrīnā ieplestās zēna acis šaudījās no zelta svečtura uz grīdu un atpakaļ. Viņš trīcēja. Pabeidzis sakāmo, priesteris iztaisnojās un pakāpās soli atpakaļ.

-     Redzi, bālās lūpas pavērās vārā smaidā, lai arī tagad mūs sakaus, mēs tomēr piedzīvosim uzvaru. Gaisma reiz uzvarēs tumsu.

Zēns apmulsis klusēja, vienlaicīgi izjūtot gan apbrīnu, gan neticību. Priesteris noglāstīja zēnam galvu.

-    Tas jau ir ticis pāri pilsētas robežai, pāri romiešu nocietinājumiem. Tagad tam jāpamet arī šī zeme, jo mūsu sakāve nenovēršami tuvojas, un tā drošību mēs vairs nespējam garantēt. Viss jau ir nokārtots. Atlicis pēdējais nozīmēt apsargu, kas pavadīs to ceļā līdz galamērķim un gaidīs kopā ar to, līdz pienāks labāki laiki. Šī uzdevuma veikšanai esi izraudzīts tu, Dāvid, Jūdas dēls. Ja vien tu piekritīsi. Vai tu uzņemsies šo uzdevumu?

Pats to negribēdams, neredzama spēka vadīts, Dāvids palūkojās uz priesteri. Vecā vīra pelēkās acis iekrāsojās savādi dūmakainas, kā divi mākoņi bezgalīgi skaidrajās dē

besīs. Dāvids sajuta smagumu ķermenī, tomēr tas netraucēja izjust atbrīvojošu bezsvara lidojuma sajūtu.

-    Kas man jādara? viņš izgrūda piesmakušā balsī.

Vecais vīrs pētoši noraudzījās Dāvidā, lasīdams viņa vaibstus kā grāmatu. Tad viņš pamāja un no apģērba dziļumiem izvilka nelielu pergamenta rulli, ko pasniedza zēnam.

-     Šeit tu atradīsi vajadzīgos norādījumus, — viņš teica. — Ja rīkosies saskaņā ar tiem, viss būs kārtībā.

Priesteris Saņēma zēna seju abās plaukstās.

-    Tu, Dāvid, Jūdas dēls, esi mūsu vienīgā cerība. Tikai no tevis atkarīgs, vai uguns liesmas neapsīks. Neizpaud šo noslēpumu nevienam. Sargā to kā paša dzīvību. Nodod to tālāk saviem dēliem un dēlu dēliem, līdz pienāks laiks visu atklāt.

Zēns jautājoši uzlūkoja viņu.

-     Bet kad, skolotāj? viņš nočukstēja. Kā es zināšu, ka pienācis īstais laiks?

Priesteris brīdi klusēja, tad iztaisnojās un pagriezās pret svečturi, uzlūkodams mirgojošās lampiņas. Viņa acis lēni aizvērās, it kā viņš kristu transā. Klusums ap abiem sabiezēja; šķita, ka dārgakmeņi uz priestera krūšu aizsarga izstaro iekšēju gaismu.

-    Tu vadīsies pēc trīs zīmēm, viņš klusi vēstīja atsvešinātā balsī, it kā runātu no liela augstuma. Pirmkārt, ieradīsies jaunākais no divpadsmit ar vanagu rokās; otrkārt, Išmaēla dēls ar īzāka dēlu kā draugi stāvēs viens otram līdzās Dieva namā; treškārt, lauva un gans kļūs par vienu ar lukturi kaklā. Kad pieredzēsi šīs trīs zīmes, tu sapratīsi, ka pienācis īstais laiks.

Šķita, ka šķidrauts, kas nosedza ieeju Vissvetakaja vieta, nedaudz pavērās, un zēns sajuta pār seju pārslīdam vieglu, vēsu vēja pūsmu. Ausīs atskanēja svešas balsis, un zēnam pār muguru pārskrēja tirpas. Viņš sajuta neparastu smaržu tik bagātīgu, piesātinātu un senatnīgu kā pats Laiks, ja Laiks smaržotu. Sajūtas ilga vien īsu mirkli, jo ārā pēkšņi atskanē

ja liels tracis un tūkstošiem izmisušu kliedzienu. Priesteris atvēra acis.

-    Tās ir beigas, viņš teica. Atkārto man visas nosauktās zīmes!

Zēns stomīdamies tās pateica. Vecais vīrs lika tās skaitīt vēl un vēlreiz, līdz zēns nosauca visas trīs bez aizķeršanās. Cīniņa skaņas ar joni ielauzās arī svētnīcas mierinošajā klusumā sāpju kliedzieni un vaidi, ieroču šķindoņa, akmens mūra dārdošā sabrukšana. Matiass piesteidzās pie izejas, palūkojās ārā un steigšus atgriezās.

-     Viņi jau tikuši garām Nikanora vārtiem! viņš iesaucās. Tu netiksi ārā pa to ceļu. Nāc, palīdzi man!

Vecais vīrs satvēra svečtura kātu un centās pavilkt to sānis. Zēns viņam pievienojās, un pa abiem viņiem izdevās pabīdīt vareno priekšmetu kādu metru pa kreisi, atklājot skatam marmora plāksni ar pretējās malās iestrādātiem rokturiem, aiz kuriem priesteris pagrūda malā plāksni, atklājot tumšu dobumu ar akmenī izcirstām spirālveida kāpnēm, kas nozuda lejup tumsā.

-     Viena no Tempļa slepenajām ejām, paskaidroja priesteris, pievezdams Dāvidu pie tumšā cauruma grīdā, bet šī ir visslepenākā. Kad nokāpsi lejā, dodies uz priekšu. Nenogriezies ne pa labi, ne pa kreisi atceries, tik uz priekšu! Tā tu izkļūsi tālu aiz pilsētas dienvidu robežām, romiešu armijas aizmugurē.

-     Bet kā tad…

-     Nāc, pasteidzies! Kāp lejā! Tu esi mūsu tautas vienīgā cerība. No šī brīža tevi sauc Šomērs Ha-Ors. Dzīvo ar šo vārdu un sargā to! Lepojies ar to! Nodod to tālāk saviem bērniem! Dievs tevi sargās. Un arī tiesās.

Viņš noskūpstīja zēnu uz abiem vaigiem, iestūma viņu tumšajā caurumā, atvilka atpakaļ marmora plāksni, satvēra svečturi un ar lielām mokām iebīdīja to vietā. Tiklīdz viņš visu -paveica, no ejas otra gala atskanēja kliedzieni un asmeņu šķindoņa. Telpā atmuguriski iestreipuļoja zeltkalis Eleazārs. Vienas rokas vietā nokarājās asiņains stumbenis, bet, otrā rokā sažņaudzis savu vareno āmuru, viņš spīvi atgaiņājās no leģionāru bara, kas neatlaidīgi mācās viņam virsū. Uz brīdi viņam patiesi izdevās tos apstādināt. Bet tad tie ar jaunu sparu metās uz priekšu, un zeltkalis bezpalīdzīgi nogāzās uz grīdas, kur jau mētājās viņa asiņainie locekļi.

-    Jahve4 ! viņš vēl paspēja iesaukties. Jahve!

Augstais priesteris bezkaislīgu seju vēroja notiekošo, tad

aizgriezās, pagrāba saujā kvēpināmo vīraku un uzmeta uz zelta altāra oglēm. Gaisā izšāvās spirālveida aromātisks mākonis. Pagriezies ar seju pret altāri, viņš klausījās, kā romieši, klaudzinādami apkaltos apavus un šķindinādami ieročus, tuvojas viņam.

-    Tas Kungs kļuvis par ienaidnieku, viņš nočukstēja, atkārtodams pravieša Jeremijas vārdus. Viņš iznīcinājis Israēlu; Viņš sagrāvis visas viņu pilis un satriecis pīšļos to cietokšņus.

Ir pienākusi viņa kārta. Romieši tuvojās. Priesteris aizvēra acis. Viņš izdzirdēja smieklus un zobena kluso švīkstoņu atvēzienā. Uz brīdi Laiks sastinga; tad zobens tika raidīts lejup un ietriecās Augstā priestera mugurā, dziļi ieurbdamies ķermenī. Priesteris sagrīļojās uz priekšu un noslīga ceļos.

-      Lai tas glabājas Babilonā! asinīm burbuļojot mutes kaktiņos, viņš ieklepojās. Babilonā, Ābnera namā.

To pateicis, viņš miris nokrita ar seju pret grīdu tieši zem varenā svečtura. Leģionāri paspēra sāņus viņa ķermeni, lai netraucēti sagrābtos Tempļa dārgumus.

-     Roma uzvar! Victi ludaei! Vivat Titus! viņi nemitējās saukt. Roma ir sakauta! Jūdi ir sakauti! Mūžos lai dzīvo Titus!

DIeNViDVĀCIJA. 1944. GADA DECeMBRIS

Ichāks Edelšteins savilka ciešāk strīpainās ieslodzījuma drānas un uzpūta sazilējušajām rokām siltu dvašu. Paliecies uz priekšu, viņš mēģināja kaut ko saskatīt pa smagās mašīnas aizmuguri, bet vairāk par asfaltu, koku stumbriem un smagās mašīnas aizmugurējo buferi tā arī neredzēja. Viņš aizgriezās un piespieda seju caurumam mašīnas brezentā. Pirms sarga ieroča laide trāpīja viņam pa potīti, viņš vēl paspēja pamanīt stāvas, kokiem apaugušas un baltu sniegu pārklātas kraujas un nogāzes.

-    Skats uz priekšu! Sēdēt mierīgi!

Ichāks izslējās un nolaida acis, lūkodamies uz kailajām kājām, ieautām izjodzītos zābakos, kas samērā trūcīgi pasargāja no stindzinošā ziemas saltuma. Trauslais rabīns viņam blakus raustījās nežēlīgā klepus lēkmē. Ichāks satvēra rabīna rokas savās plaukstās un saberzēja tās, mēģinot tās kaut nedaudz sasildīt.

-     Rokas nost, pavēlēja apsargs.

-     Bet viņš…

-    Kurls esi, vai? Es teicu, rokas nost!

Viņš nomērķēja ieroci tieši uz Ichāku. Vecais vīrs atvilka rokas.

-    Neuztraucieties par mani, jaunais draugs. Mēs, rabīni, esam daudz sīkstāki, nekā jūs domājat.

Viņš vāri pasmaidīja, un, acis nodūruši grīdā, drebēdami no aukstuma un zvāļodamies viens pret otru, smagajai mašīnai manevrējot, abi ieslīga katrs savās domās.

Kopā viņi mašīnā bija seši, neskaitot divus apsargus: četri ebreji, viens homoseksuālis un viens komunists. Rītausmā nometnē viņus sadzina barā, iedzina mašīnā, un kopš tā laika viņi brauc austrumu vai dienvidu virzienā nepārliecinoši sprieda Ichāks. Sākumā apkārtne bija līdzena un mitra, bet ceļš taisns. Taču pēdējo četru stundu laikā viņi neatlaidīgi brauca augšup, ganībām un mežiem pakāpeniski pārklājoties ar baltu sniega segu. Viņiem sekoja vēl viena smagā mašīna. Kabīnē vīdēja šofera un kāda blakussēdētāja silueti. Aizmugurē nemanīja nevienu ieslodzīto, cik nu Ichāks spēja saskatīt. ,

Viņš nepatikā pārlaida roku pār skūto galvu četru gadu laikā viņš tā ari nebija pieradis pie šī kailuma. Viņš iespieda rokas starp kājām un uzmeta kūkumu, mēģinot atgaiņāt aukstumu un izsalkumu ar siltām pagātnes atmiņām. Ģimenes pusdienas Drēzdenes mājā; Mišnas5 studijas senajā yeshiva6 ; svētku svinēšanas prieks, jo sevišķi viņa mīļākie Hanuka svētki7 jeb gaismas svētki. Protams, viņš atcerējās arī Rivku, savu skaisto jaunāko māsiņu.

-    Iceks biceks, icī lucī! viņa mēdza skaitīt, viegli uzsizdama pa viņa pe'ot" un paraustīdama lūgšanu šalli tallit katan.

-     īci, vici, mici, dici! Tik jauka ar savām ogļu melnajām cirtām un liesmojošām acīm! Cik viņa bija stūrgalvīga un nerātna! Jūs, cūkas! viņa iekliedzās, kad tie izvilka viņas tēvu uz ielas un nogrieza viņam sānu cirtas. Jūs, pretīgās, netīrās cūkas! Par to viņu nežēlīgi plēsa aiz matiem, izraujot tos veseliem kumšķiem, grūda pie sienas un nošāva.

Trīspadsmit gadus veca un tik skaista. Nabaga Rivka. Nabaga mazā Rivka.

Ritenis trāpīja ceļa grambā un mašīna asi salēcās, strauji atgriezdama Ichāku īstenībā. Palūkojies atpakaļ, viņš ieraudzīja, ka pašreiz brauc cauri kādam lielam ciematam. Viņš izstiepa kaklu un caur spraugu brezenta pārsegā pamanīja ceļa malā šķietami pazīstamu vietas nosaukumu: Berhtesgādene.

-     Skats uz priekšu, ieņurdējās apsargs. Brīdinu pēdējo reizi.

Brauciens ilga vēl trīsdesmit minūtes pa arvien stāvāku ceļu, arvien asākiem pagriezieniem, līdz beidzot aizmugurējā mašīna skaļi uztaurēja, un viņi apstājās.

-    Ārā! pavēlēja apsargi, bakstot viņus ar stobriem.

Izelpojot tvaika mutuļus, visi izrausās no smagās mašīnas. Viņi atradās bieza priežu meža vidū līdzās vecai akmens mājai bez logu rūtīm un jumta. Tālu lejā starp piesnigušajiem koku zariem vīdēja zaļu ganību sloksnes, šur tur pa kādai mājai, kas no tālienes izskatījās pēc rotaļu namiņiem, no kuru skursteņiem pacēlās tievas dūmu strūkliņas. Savukārt otrā pusē slējās kokiem apaugušas nogāzes, kuru virsotnes izplēnēja kalnu miglājā. Visapkārt valdīja dziļš klusums un bija ļoti, ļoti auksts. Ichāks sāka mīņāties, lai kaut cik atdzīvinātu sastingušās kājas.

Otra smagā mašīna apstājās tieši aiz pirmās. Pa pasažieru puses logu izliecās ādas mētelī ģērbies vīrietis ar augstu saceltu apkakli. Izskatījās, ka viņš ir galvenais noteicējs. Pamājis ar roku, viņš kaut ko pateica vienam no apsargiem.

-    Tieši tā, nokliedzās apsargs, visi šurp!

Ieslodzītos sadzina barā aiz otras smagās mašīnas.'Kravas mašīnas aizmuguri nosedzošais brezenta pārsegs bija uzsviests uz jumta, atklājot skatam lielu koka lādi.

-    Izceliet to ārā! Kustieties! Ātrāk!

Ichāks ar komunistu, novājējušu pusmūža vīru ar sarkanu trīsstūri uz bikšu staras Ichākam pašam bija dzeltens trīsstūris, norādot uz piederību ebreju tautībai, ierāpās mašīnā un katrs no savas puses satvēra lādi. Abi ar pūlēm to pacēla un piestīvēja to pie mašīnas malas. Tur to satvēra pārējie vīri un pa visiem lēni nolika uz apledojušās zemes.

-     Nē, nē, nē! iesaucās vīrietis ādas mētelī, izliecies pa kabīnes logu. Tas jānes. Tur. Viņš norādīja uz apsnigušo ceļu, kas stiepās augšup gar pussagruvušo ēku. Esiet uzmanīgi!

Ieslodzītie pārmija baiļpilnus un spēka izsīkumā izmisušus skatienus, tad noliecās, katrs aiz sava stūra, bet divi malās, un, piepūlē stenot, atkal pacēla lādi.

-     Tas labi nebeigsies, nomurmināja komunists. Tas beigsies ļoti slikti.

Grimstot sniegā līdz lieliem, vīri ar lādi iebrida mežā. Apsargi ar vīrieti ādas mētelī sekoja, lai gan Ichāks neuzdrošinājās lieki lūkoties apkārt, lai nezaudētu līdzsvaru. Rabīns viņam līdzās atkal smagi klepoja.

-    Laidiet lādi vaļā, izliecieties, ka nesat, čukstēja Ichāks. Es esmu stiprs. Man nav grūti.

-     Tu esi melis, Ichāk, ķērkstošā balsī iebilda rahīns. Bet slikts melis.

-     Mutes ciet! iesaucās apsargs aiz muguras. Sarunāties aizliegts.

Ziemas spelgoņas appūstām sejām un sastingušām rokām ieslodzītie, piepūlē elsdami, streipuļoja augšup. Ceļš, kas sākotnēji bija samērā lēzens, strauji kļuva slīpāks, izlocīdamies starp kokiem un arvien biezāko sniega segu. Kādā īpaši stāvā vietā homoseksuālim paslīdēja kāja un viņš paklupa. Lāde sasvērās uz priekšu, atsitās pret tuvējā koka stumbru, un lādes vāks draudīgi iekrakšķējās.

-    Idiots! iebļāvās vīrietis ādas mētelī. Celiet augšā!

Apsargi aizbrida līdz nokritušajam un pieslēja viņu kājās

līdzās pārējiem nesējiem.

-    Mans zābaks, viņš lūdzās, norādot uz kritienā pazaudēto kreisās kājas zābaku sniegā.

Apsargs iezviedzās un aizspēra zābaku vēl tālāk, pavēlēdams visiem turpināt ceļu.

-      Dievs, palīdzi viņam, nočukstēja rabīns. Dievs, lūdzu, palīdzi nabaga puisim.

Elsdami un pūzdami, viņi kāpa arvien augstāk un augstāk, ar katru soli juzdamies arvien vārgāki un nespēcīgāki. Kad Ichākam jau likās, ka viņš uz līdzenas vietas nokritīs un nomirs, ceļš piepeši izlīdzinājās, un aiz kokiem pavīdēja kalnos izcirstas ejas, kas atgādināja pamestas akmeņlauztuves. Tobrīd virs viņiem pašķīrās mākoņi, atklājot skatienam milzīgu kalnu augšā, kur uz vienas no klints šķautnēm rēgojās neliels namiņš. Viss notika dažu sekunžu laikā, jo pēc mirkļa skatu aizsedza bieza migla, un Ichāks nosprieda, ka no izmisuma un pārguruma viņam jau sāk rēgoties.

-     Uz priekšu, nokomandēja vīrietis ādas mētelī. Uz raktuvēm!

Aiz akmeņlauztuvēm pacēlās vertikāla klints siena, kuras centrā kā kliedzienā pavērta mute melnēja ieeja šahtā. Lādes nesēji, grīļodamies zem smagās nastas, uzmanīgi sperdami soļus uz nelīdzenās virsmas, tuvojās tai gar sniega apklātām akmens un izdedžu grēdām, salauztai vinčai, apgāztiem ratiem ar vienu vienīgu sarūsējušu riteni. Tuvojoties šahtas ieejai, Ichāks pamanīja klinti virs ieejas pārsedzes pavirši ieskrāpētus vārdus GLЬCK AUF, bet zem tiem ar baltu krāsu īkšķa lielumā vīdēja apzīmējums SW16.

-    Uz priekšu! Ejiet iekšā! Nesiet to iekšā!

Ieslodzītie pieliecās, lai neatsistu lādi pret zemajiem griestiem. Viens no apsargiem gāja pa priekšu ar degošu lāpu. Priekšā stiepās garš, koka stutēm balstīts gaitenis. Pa līdzeno akmens grīdu stiepās sliedes; vietām uz nelīdzenās sienas vīdēja oranžīgi sārtas kristāla dzīslas, izceldamās uz necilās akmens sienas kā spožas zibens šautras apmākušās debesīs. Zemē mētājās aprūsējuši darbarīki un grabažas sarūsējušas petrolejas lampas, cirvji, vecs spainis. Visapkārt jautās baisa pamestība.

Vietā, kur sliežu ceļš sadalījās, viņiem pavēlēja apstāties. Viens sliežu atzarojums aizvijās taisni uz priekšu, bet otrs iestiepās pa labi kādā citā tunelī, kas bija piekrauts ar kastēm un lādēm. Pie pašas tuneļa ieejas jau stāvēja zema lāde, uz kuras ieslodzītajiem lika uzlikt savu nesamo.

-    Lieta darīta, aiz muguras tumsā atskanēja balss. Ārā! Dzeniet viņus ārā!

Smagi elsdami, ieslodzītie vilkās atpakaļ, juzdamies atviegloti, ka smagais pārbaudījums nu ir galā. Viens no ebrejiem balstīja homoseksuāli, kura kailā kāja bija pārvērtusies melnā klucī. Aiz muguras atskanēja neskaidras balsis. Apsargi iznāca ārā kopā ar ieslodzītajiem, bet vīrs ādas mētelī palika šahtā.

-    Ejiet tur, pavēlēja viens no apsargiem. Tur, aiz tās klints.

Izvārgušie vīri paklausīgi aizvilkās līdz akmeņu kaudzei un pagriezās. Apsargi jau bija ieņēmuši pozīciju, mērķēdami uz nelaimīgo bariņu.

-    Oy vey, nočukstēja Ichāks, nojauzdams, kas notiks. Ak dievs.

Apsargi iesmējās, un meža sniegaino klusumu satricināja izsmējīga automātu šāvienu kārta.

PIRMĀ DAĻA MŪSDIENAS

-    Vai mēs drīz brauksim mājās, tēt? Televīzijā rādīs Ali al Simsim9 .

Inspektors Jusufs Ezs el Din Kalifa nosvieda izsmēķi un nopūtās, palūkodamies uz dēlēnu Ali, kurš stāvēja viņam blakus un urbināja degunu. Inspektors bija slaids, muskuļains vīrs ar augstiem vaigukauliem, rūpīgi saglaustiem matiem un lielām, dzirkstošām acīm. Nopietnais izskats slēpa sevī jautra cilvēka būtību, kam patika no sirds izsmieties.

-     Ne jau katru dienu tev ir iespēja apskatīt varenākos Ēģiptes kultūras pieminekļus, Ali, viņš norāja dēlu.

-    Bet mēs jau te bijām no skolas, kurnēja Ali. Pat divreiz. Misis Vadūda mums te visu jau izrādīja.

-     Varu derēt, ka Ramzesa II kapenes viņa gan neparādīja, teica Kalifa, tās, kuras, mēs apskatījām šodien. Kā arī Jūju un Tjūju10 .

-     Tur nekā interesanta nebija, žēlojās Ali. Tikai sikspārņi un kaudze vecu apsēju.

-     Mums laimējās, ka mūs vēl ielaida .iekšā, skaidroja tēvs. Kopš 1905. gada šīs kapenes bija slēgtas publiskai apskatei. Bet, tie vecie apsēji ir oriģinālie mūmiju apsēji, kurus kapeņu aplaupītāji reiz atstāja, paņemdami tikai mūmijas.

Zēns ieinteresēti pacēla galvu kopā ar pirkstu, kas joprojām ērti gozējās vienā nāsī.

-    Kāpēc viņi tā darīja?

-    Ļoti vienkārši, skaidroja Kalifa, priesteri mūmiju apsējos ietina ari dārgakmeņus un vērtīgus amuletus, un laupītāji kāroja tieši tos.

Zēna seja pauda dedzīgu interesi.

-    Vai viņi izurbināja mūmijām arī acis?

-    Par to gan neesmu dzirdējis, smaidīdams atbildēja Kalifa. Lai gan dažreiz viņi pamanījās pakampt kādu pirkstu vai roku. Es droši vien darīšu to pašu, ja nebeigsi urbināt degunu!

Viņš satvēra dēlēna plaukstas locītavu un izlikās, ka rauj nost pirkstus. Locīdamies aiz smiekliem, Ali spiedza un pretojās.

-    Es esmu stiprāks par tevi, tēt! viņš sauca.

-    Nez vai, iebilda Kalifa, satverot zēnu ap vidu un apgriežot viņu kājām gaisā. Man šķiet, ka tu neesi pat uz pusi tik stiprs kā es.

Viņi stāvēja Faraonu ielejas pašā vidū, netālu no ieejas Ramzesa VI kapenē. Bija vēla pēcpusdiena, tāpēc tūristu pūlu pārpludinātā ieleja dienas otrajā pusē šķita dīvaina, pat baismīgi tukša. Netālu pulciņš strādnieku, neskanīgi dungodami, tīrīja izrakumus no gruvešiem, kraudami saskaldīto kaļķakmeni gumijas spaiņos; tālāk bija redzams, ka Ramzesa IX kapenēs ieiet tūristu grupa. Citādi viss bija klusi un mierīgi, ja neņem vērā dažus policistus, atkritumu savācēju Ahmedu, pastkartīšu un uzkodu pārdevējus, kas snaikstīja kaklus, cerībā noķert kādu vēlīnu pircēju.

-    Lūk, ko es tev teikšu, teica Kalifa, nolika dēlēnu zemē un sabužināja viņam matus. Mēs ātri apskatīsim Amenhotepu II, un tad šodienai būs gana, labi? Būs nepieklājīgi, ja aiziesim tagad, kad Saīds nopūlējās ar atslēgas meklēšanu.

Kalifu pārtrauca uzvarošs sauciens no policijas iecirkņa dežūrtelpas piecdesmit metrus tālāk, no kurienes lēkšiem viņiem tuvojās garš, izstīdzējis stāvs.

-     Rokā ir! vicinādams atslēgas, viņš sauca. Kāds tās bija uzkarinājis uz nepareizā āķa.

Saīds ibn Basats, pazīstams ar iesauku Rudais vara krāsas matu rotas dēļ, bija sens Kalifas draugs. Viņi iepazinās pirms vairākiem gadiem Kairas universitātē, kur abi studēja seno laiku vēsturi. Naudas problēmu dēļ Kalifa bija spiests pamest studijas un iestāties darbā policijā. Saīds, turpretim, ar izcilību pabeidza studijas un iestājās darbā Faraonu ielejas Senlietu nodaļā un uzkalpojās līdz direktora vietniekam. Ja apstākļi nebūtu piespieduši Kalifu izvēlēties citu profesiju, viņš būtu gribējis nodarboties tieši ar to, ko darīja Saīds, lai gan nekad nevienam to neteica. Kalifa labprāt pētītu seno laiku vēsturi un izrakumus, lai gan viņam nebūt neskauda drauga panākumi. Turklāt Rudajam nebija ģimenes, bet Kalifa ne par kādiem Ēģiptes labumiem neatteiktos no savējās.

Visi trīs devās uz priekšu, paejot garām Ramzesa III un Horemheba kapenēm, pēc tam nogriezās pa labi un tuvojās Amenhotepa II kapenes ieejai, kas bija nodrošināta ar smagiem dzelzs vārtiem un kurai piekļūt varēja, nokāpjot dažus pakāpienus lejā. Rudais sāka ķimerēties ap piekaramo slēdzeni.

-    Cik ilgi kapenes būs slēgtas publikai? jautāja Kalifa.

-     Apmēram mēnesi. Restaurācijas darbi gandrīz jau pabeigti.

Ali iespiedās starp abiem vīriešiem, pastiepās uz pirkstgaliem un caur režģi mēģināja ieskatīties kapeņu tumsā.

-    Vai tur ir bagātības?

-     Diemžēl nē, attrauca Rudais, paceldams zēnu un nolikdams viņu sāņus, lai atvērtu vārtus. Kapenes jau sen izlaupītas.

Iedegoties gaismai, skatieniem pavērās gara, akmenī cirsta eja, uz kuras sienām arvien manīja seno kaltu pēdas. Ali devās uz priekšu.

-     Vai zināt, ko es izdarītu, ja būtu Ēģiptes valdnieks? vārdiem atbalsojoties šaurajā ejā, viņš uzsauca abiem pieaugušajiem. Es liktu izbūvēt kādu slepenu telpu, kur glabātu savus dārgumus. Tad vēl vienu telpu, kurā glabātu daļu no dārgumiem laupītāju muļķošanai. Gluži kā tas vīrs, par kuru tu man stāstīji, tēt, Haris Hamūns.

-    Hor-anka-mūns, smaidot izlaboja Kalifa.

-    Jā, un vēl es izliktu slazdus, kuros iekļūtu laupītāji, kas ielauztos kapenēs. Pēc tam es viņus ieslodzītu cietumā.

-     Tad jau viņiem laimētos, iesmējās Rudais. Senajā Ēģiptē par kapeņu aplaupīšanu parasti nocirta degunu un aizsūtīja uz Lībijas sāls raktuvēm, vai arī uzdūra uz mieta.

Viņš pamirkšķināja Kalifam, un abi vīrieši smīkņādami sekoja Ali. Pagājuši dažus metrus, viņi izdzirdēja aiz muguras steidzīgus soļus. Kapenes durvīs, smagi elsodams, parādījās kāds cilvēks, tērpies garās drānās ar kapuci, kura siluets krasi izdalījās uz spožā pēcpusdienas debess juma.

-     Vai šeit ir inspektors Kalifa? viņš gluži vai bez elpas uzsauca.

Detektīvs paraudzījās draugā un paspēra soli atpakaļ uz durvīm.

-    Jā, tas esmu es.

-    Jums steidzīgi jānāk man līdzi. Tur atrada…

Mēģinādams atgūt elpu, vīrs aprāvās.

-    Ko? jautāja Kalifa. Ko atrada?

Vīrs platām acīm uzlūkoja inspektoru.

-    Līki!

No ejas otra gala atskanēja Ali smalkā balstiņa.

-     Forši! Vai varu iet tev līdzi, tēt?

* * *

Līķi atrada Malkatā, Tēbas masīva dienvidu gala arheoloģiskajos izrakumos, kas reiz bija faraona Amenhotepa III pils, bet tagad pamestas, smiltīm apklātas drupas, ko apmeklēja tikai fanātiskākie eģiptologi. Pie kapenēm Kalifu jau gaidīja apputējis policistu Daewoo. Atstājis dēlēnu Rudā gādībā, kurš apsolīja zēnu aizgādāt mājās, Kalifa iekāpa mašīnā un Ali, protestu pavadīts, devās ceļā.

-    Es negribu uz mājām, tēt! Es gribu redzēt to mirušo!

Notikuma vietā viņi nokļuva tikai pēc divdesmit minūtēm. Saīgušais policijas auto šoferis, ar vasarraibumainu seju un bojātiem zobiem visu ceļu drāzās kā negudrs, nenoņemdams kāju no gāzes pedāļa. Viņš traucās kā vējš pa Nīlas līdzenumu, tad nogriezās uz dienvidiem, braukdams tieši gar masīva pakāji. Smēķēdams cigareti, Kalifa lūkojās ārā pa logu uz garāmslīdošajiem cukurniedru un fenheļa laukiem, ar vienu ausi klausīdamies jaunākās radio "ziņas par pēdējiem notikumiem izraēliešu-palestīniešu konfliktā kārtējā pašnāvnieka uzspridzināšanās, izraēliešu atriebība, nāve un izmisums.

-     Būs karš! noteica šoferis.

-    Tas jau ir karš, nopūtās Kalifa, ievelkot pēdējo cigaretes dūmu un izmetot kvēlojošo izsmēķi ārā pa logu. Piecdesmit gadus ieildzis karš.

Šoferis pasniedzās pēc košļājamās gumijas paciņas uz paneļa, ieslidināja mutē divus gabalus un sāka dedzīgi košļāt.

-     Nez vai kādreiz tur iestāsies miers?

-     Spriežot pēc tagadējiem notikumiem, diez vai. Uzmanies rati!

Šoferis sagrieza stūri, lai izvairītos no cukurniedrēm piekrautiem ēzeļa vilktiem ratiem, un nobremzēja tieši laikā, neizraisot sadursmi ar pretimbraucošo tūristu autobusu.

-     Lai Allāhs stāv man klāt, nomurmināja inspektors, ieķerdamies priekšējā panelī. Lūdzu, Allāh, apžēlojies par mani.

Viņi pabrauca garām Deir el Bahri, Ramzesa II kapenēm un Merenptaha tempļa paliekām, līdz nonāca krustojumā. Austrumu ceļš veda uz Nīlu, bet rietumu ceļš uz senu strādnieku ciematu Deir el Medinu un Valdnieču ieleju. Nenogriezdamies ne pa labi, ne pa kreisi, viņi turpināja braukt uz priekšu gan ne pa gludu šoseju, bet putekļainu, grambainu ceļu garām varenajam Medinet Habu templim. Tālāk ceļš turpinājās pa kalnainu, akmeņainu klajumu, nosētu ar ērkšķiem un drazām. Tā viņi kratījās vēl kādu kilometru, laiku pa laikam patraukdamies garām kārtējām brūnām un bezformīgām pussagruvušām māla ķieģeļu sienām. Beidzot inspektors ieraudzīja četras policistu un neatliekamās medicīniskās palīdzības mašīnas. Netālu stāvēja piektā mašīna dūmakaini zils Mercedes. Šoferis nobremzēja, un Kalifa atvieglots izkāpa no mašīnas.

-     Nesaprotu, kāpēc tu nevari iegādāties mobilo telefonu, nošķīries no mediķu bariņa, kurnēja Kalifas vietnieks Muhameds Seraija, pienākdams sasveicināties. Pagāja kāda stunda, iekams dabūjām tevi rokās.

-     Bet es pa to laiku apskatīju divas interesantākās kapenes Vadi Bībān el Mulūkā, atteica Kalifa. Bez tam mobilais telefons izraisa vēzi.

Viņš izvilka cigareti un piesmēķēja to.

-    Nu, kas tad mums te ir?

Seraija asi papurināja galvu.

-    Līķis, viņš atbildēja. Vīrietis. Baltais. Viņu sauc Jansens, Pīts Jansens.

Viņš izvilka no kabatas plastmasas maisiņu ar apbružātu ādas maciņu un pasniedza to Kalifam.

-    Pēc tautības ēģiptietis, lai gan pēc vārda nepateiksi. Gezīrā viņam piederēja viesnīca The Menna Ra.

-    Tā pie ezera? Jā, zinu to vietu.

Kalifa izņēma no maisiņa maciņu un ātri pārlūkoja tā saturu, pamanīdams ēģiptiešu personas identifikācijas karti.

-    Dzimis 1925. gadā. Varbūt viņš vienkārši nomira no vecuma?

-    Ja vien līķa sekcija neatradīs ko jaunu, atteica Seraija.

Detektīvs izvilka no maka Misr bankas kredītkarti un

žūksni ēģiptiešu divdesmit mārciņu banknošu. Iekšējā nodalījumā viņš atrada Ēģiptiešu dārzkopības biedrības biedra karti un sagumzītu melnbaltu vācu aitu suņa fotogrāfiju. Attēla aizmugurē bija salasāms pabalējis uzraksts "Arminius, 1930". Brīdi vērojis fotogrāfiju, viņš atskārta, ka kaut kur šo vārdu jau ir dzirdējis, taču nespēja skaidri atcerēties, kur un kādā sakarā. Atlicis foto atpakaļ, Kalifa iebāza maku atpakaļ maisiņā un devās pie sava vietnieka.

-    Vai esi informējis tuvākos radiniekus?

-    Nav neviena, ko informēt, atbildēja Seraija. Mēs jau sazinājāmies ar viesnīcu.

-    Kam tas Mercedes? Viņa?

Seraija apstiprinoši pamāja.

-    Viņa kabatā atradām atslēgas. Viņš izvilka vēl vienu maisiņu, ar lielu atslēgu saišķi. Mašīnu, protams, pārmeklējām, bet neko neparastu neatradām.

Abi piegāja pie Mercedes un ieskatījās iekšā. Salons bija tukšs. Tikai uz pasažieru sēdekļa mētājās divas dienas vecs AI Ahrām laikraksta eksemplārs, bet aizmugurē uz grīdas dārga Nikon fotokamera.

-    Kas viņu atrada? vaicāja Kalifa.

-    Kāda franču meitene. Viņa fotografēja drupas un nejauši uzdūrās virsū līķim. Seraija atvēra piezīmju bloku un sameklēja piezīmes. Klaudija Čempoliona, viņš izlasīja, ar grūtībām izrunādams neierastos patskaņus. Divdesmit deviņus gadus veca arheoloģe. Viņa apmetusies tepat tuvumā. Viņš pamāja ar galvu uz koku apņemtu teritoriju tālumā, kam apkārt stiepās augsta māla ķieģeļu siena franču arheologu apmetne Tēbās.

-     Kā noprotu, viņai nav nekāda sakara ar to Čempolionu? jautāja Kalifa.

-    Mmm?

-    Žanu Frenku Čempolionu.

Seraija šķita apjucis.

-    Cilvēku, kurš atšifrēja hieroglifus, smagi nopūtās Kalifa tēlotās dusmās. Ak kungs, Muhamed, vai tiešām jūs nezināt šīs valsts vēsturi?

Viņa vietnieks paraustīja plecus.

-    Viņa bija diezgan izskatīga, tik daudz gan varu pateikt. Lielas… nu, jūs saprotat… Viņš uzvilka gaisā pusapļus. Un stingras.

Kalifa papurināja galvu un ievilka dūmu.

Ja policijas darbs aprobežotos tikai ar koķetēšanu, Muhamed, tad šobrīd jūs būtu iecelts par galveno komisāru. Vai sapratāt, ko es ar to gribu teikt?

Lai pierādītu, ka sapratis aizrādījumu, Seraija atkal izvilka savas piezīmes.

-    Un?

-    Nekā. Neko nav ne redzējusi, ne dzirdējusi. Tikai atrada mirušo, atgriezās apmetnē un piezvanīja 122.

Kalifa izsmēķēja iesākto cigareti un nospieda izsmēķi pret savas kurpes papēdi.

-    Šķiet, ka mums jaapskata ķermenis. Vai esat paziņojis Anvaram?

-    Viņam jāpabeidz rakstīt kaut kādi dokumenti, tad viņš būs klāt. Piekodināja, lai neļaujam ķermenim kaut kur aizklīst.

Abi garlaikoti sasmaidījās, pieraduši pie tiesu mediķa Anvara bezgaumīgajiem jociņiem, un devās uz notikuma vietu, māla lauskām kā pa tuksnesi izkaisītiem cepumu gabaliem skrapstot zem kājām. Netālu spēlējās daži bērni. Viens no viņiem ar futbolbumbu rokās vēroja policistu rindas "ķemmējam" tuksnesi, meklējot pierādījumus. Saule lēnām slīga aiz olveida Deir el Muharabas klostera kupoliem, izliedama pār tiem bāli dzeltenus un medus oranžus gaismas starus. Šur tur ka pirmatnējie radījumi no smiltīm pacēlās pa vientuļai māla ķieģeļu sienai, pakļautai jebkuriem laika apstākļiem. Nekas cits neliecināja, ka viņi staigā pa reiz tik grandiozajām Ēģiptes celtnēm.

-    Grūti noticēt, ka reiz šeit slējās pils, vai ne? nopūtās Kalifa, noliekdamies un paceldams kādu lausku ar gaiši zilas krāsas paliekām uz tās. Savulaik Amenhoteps III valdīja pār puspasauli. Bet tagad…

Viņš pagrozīja lausku pirkstos, paberzēdams krāsas atliekas ar īkšķi. Seraija klusēja, tikai pamāja ar roku, norādīdams, ka viņiem jānogriežas pa labi.

-    Šeit, viņš vedināja. Tur aiz tās sienas.

Viņi šķērsoja saplaisājušu māla ķieģeļu izbūvētu ietvi un izgāja caur pamatīgām durvīm, no kurām tagad bija atlikušas tikai divas akmeņu kaudzītes ar nodilušu kaļķakmens pakāpienu starp tām. Otrpus sienai sudrabainajā pavēnī tupēja policists. Dažus metrus tālāk gulēja apklātais līķis. Seraija satvēra auduma stūri un pavēra to vaļā.

-    Allah u akhabar! saviebās Kalifa. Augstais dievs!

Tur gulēja ļoti vecs, trausls un novājējis vecītis ar sadzeltējušu, grumbainu un brūniem pleķiem izraibinātu ādu. Viņš gulēja uz vēdera, vienu roku pavēlis zem sevis, bet otru plaši izplestu uz sāniem. Viņam mugurā bija haki krāsas safari ģērbs, uz plikpaurainās galvas vīdēja pa retam sirmam matam.

Galva bija atmesta atpakaļ un nedaudz sagriezta uz sāniem kā peldētājam, kurš tver gaisa malku pirms kārtējās ieniršanas ūdenī šo nedabīgo pozu nostiprināja sarūsējis dzelzs miets, kas bija izdūries cauri vecā vīra kreisajam acs dobumam. Vaigi, lūpas un zods bija apkaltuši ar biezu asins kārtu. Tieši virs labās auss rēgojās dziļa brūce.

Kalifa cieši vēroja mirušo, ievērodams putekļainās rokas un drēbes, nelielo plīsumu biksēs ceļgala apvidū, smiltīm un netīrumiem piedzīto brūci, tad pietupās un uzmanīgi pabikstīja dzelzs mietu. Tas cieši turējās zemē.

-    Telts mietiņš? nedroši minēja Seraija.

Kalifa noliedzoši papurināja galvu.

-    No izrakumu laikiem palikusi mērījamā ierīce. Izskatās, ka tā te stāv jau veselu mūžību.

Kalifa izslējās, aizgaiņāja mušas, kas atklāti spindzēja ap mirušo, un pagāja dažus metrus nostāk, lai izpētītu izvandītās smiltis. Tur viņš sazīmēja vismaz trīs dažādus pēdu nospiedumus. Iespējams, ka tās atstāja policisti, pārmeklējot notikuma vietu, bet varbūt nē. Viņš atkal pietupās, izvilka .kabatlakatu un pacēla asu, asinīm notraipītu krama šķembu.

-    Izskatās, ka kāds viņam iebelzis pa galvu, secināja Seraija. Tad, krizdams uz priekšu, viņš uzdūrās uz mieta. Vai ari viņu pagrūda.

Kalifa pagrozīja rokās atradumu un aplūkoja tumšos asins traipus uz tā.

-    Dīvaini, ka uzbrucējs atstāja viņam kabatā pilnu maku ar naudu, viņš prātoja. Un mašīnas atslēgas piedevām.

-    Varbūt viņu kāds iztraucēja, minēja Seraija. Bet varbūt slepkavības motīvs nemaz nebija laupīšana.

Pirms Kalifa paspēja ko atbildēt, no drupu otra gala atskanēja sauciens. Divsimt metrus tālāk kāds policists māja viņiem no smilšaina paugura.

-     Izskatās, ka viņš kaut ko atradis, teica Seraija.

Kalifa nometa akmens šķembu turpat, kur pacēla, un abi aizsteidzās pie saucēja, kurš pa to laiku nokāpa no paugura un gaidīja viņus pie sadrupušās sienas, kuras apakša bija izrotāta ar izbalējušu, taču joprojām pamanāmu zilu lotosziedu vītni. Vītnes vidū vīdēja izurbināts caurums. Zemē gulēja nosviesta mugursoma, āmurs un kalts, kā arī melns niedru spieķis ar sudraba rokturi. Seraija notupās un pavēra mugursomu.

-     Nu, nu, nu, viņš noteica, paņemdams gabalu krāsotā apmetuma. Kāds te ir blēņojies.

Viņš pastiepa to Kalifam, bet detektīva skatienu piesaistīja kas cits. Viņš pietupās, pacēla spieķi un ieinteresēti aplūkoja tā sudraba rokturi, kuram apkārt bija iegravētas miniatūras rozes ar ankh zīmi starpā.

-    Ser?

Kalifa neatbildēja.

-    Ser? atkārtoja Seraija skaļāk.

-     Atvaino, Muhamed. Detektīvs nolika atpakaļ spieķi un pagriezās pret savu palīgu. Kas tev tur ir?

Seraija pasniedza viņam māla ķieģeli. Kalifa pacēla to tuvāk acīm, lai izpētītu rotājumu. Tomēr skatiens zem sarauktajām uzacīm, cenšoties kaut ko atcerēties, neviļus atkal pievērsās spieķim.

-    Kas ir? jautāja Seraija.

-     Nē, nekas. Nekas. Droši vien sagadīšanās.

Kalifa izvairīgi pamāja un pasmaidīja. Tomēr sirdī uzbangoja nemiers un acīs pavīdēja bažas.

Labajā pusē uz sienas nolaidās liela vārna, kas, vēcinādama spārnus un ķērkdama, vēroja cilvēkus.

TELAVIVA. IZRAĒLA

Pārģērbies policista formā, jaunais cilvēks ātri izgāja cauri Neatkarības parkam un iznāca ārā no tā iepretim milzīgai Hiltona viesnīcai. Visapkārt čaloja ģimenes un jauni pārīši, baudot vakara atsvaidzinošo vēsumu, pastaigājoties, pļāpājot un smejoties, bet viņa uzmanība bija pievērsta tikai ēkai. Puiša piere lāsoja sviedros, lūpas kustējās nedzirdamās lūgšanās.

Pa viesnīcas ieejas durvīm viņš iegāja foajē. Pāris apsargi uzmeta viņam paviršus skatienus, bet, ieraugot formastērpu, vienaldzīgi novērsās. Jaunais cilvēks ar drebošu roku noslaucīja mitro pieri, ieslidināja to aiz jakas un parāva vienu no auklām, kas iedarbināja spridzekli. Vienlaicīgi viņš izjuta gan šausmas, gan naidu, riebumu un uzbudinājumu. Taču visizteiktākā sajūta, kas nomāca pārējās, gluži kā krievu matrjoškas ārējā lellīte, viņš izjuta ekstātisku, transam līdzīgu eiforiju, svētlaimi, kas gandrīz laupīja viņam apziņu, apņemot prātu kā spoža balta gaisma. Atriebība, godība, paradīze un mūžība kādas skaistules rokās.

Paldies, ka Tu izvēlējies tieši mani, Allāh. Paldies, ka padarīji mani par Savas atriebības ieroci.

Viņš šķērsoja foajē un izgāja cauri divviru durvīm, nokļūdams milzīgā, gaišā telpā, kur svinēja kāzas. Tur viņu sagaidīja mūzika un jautrība; pie viņa pieskrēja maza meitenīte un jautāja, vai viņš negribot padejot. Nelikdamies zinis par bērnu; puisis devās tieši viesu pūlī, neko namanīdams sev apkārt, lauzās uz priekšu. Kāds painteresējās, ko viņš šeit darot, vai radusies kāda problēma, bet puisis neatbildēja, tikai kaut ko nomurmināja zem deguna un domāja par vecotēvu un mazo brālēnu, ko nogalināja izraēliešu raidītā lode. Smakdams no dusmām, viņš domāja pats par savu dzīvi tik tukšu, bezcerīgu un kaunpilnu. Nu jau viņš bija ticis līdz līgavai un līgavainim. Nikni, bet reizē triumfējoši iekliedzies, viņš parāva auklu. Atskanēja sprādziens. Spridzeklī iepildītie lodīšu gultņi sakapāja asiņainā masā viņu pašu, jaunlaulātos un pārējos viesus trīs metru rādiusā.

Gandrīz tajā pašā brīdī viens pēc otra tika saņemti trīs faksi. Pirmo saņēma Pasaules ebreju kongresa Jeruzalemes birojs, otru Izraēlas laikraksta Ha'aretz ziņu nodaļa, bet trešo Telavivas policija. Visi trīs faksi bija sūtīti caur mobilo telefonu tīklu, tādējādi padarot neiespējamu noteikt izsūtīšanas vietu. Tās bija trīs vienādas ziņas: sprādzienu organizēja al Mulathams un Palestīniešu brālība. Palestīnieši protestēja pret cionistu okupāciju savā dzimtajā zemē. Tāpēc, kamēr vien ilgs okupācija, ikviens izraēlietis atbildēs par tām šausmām, ko piedzīvo palestīniešu tauta.

LUKSORA

Nozieguma vietā viņi pavadīja līdz pat septiņiem vakarā, bet patologs Anvars joprojām kavējās. Lai lieki netērētu laiku, Kalifa nozīmēja dažus policistus apsargāt notikuma vietu, bet pats kopā ar Seraiju devās uz nogalinātajam vīram piederošo viesnīcu.

Pazīstot Anvaru, viņš notikuma vietā ieradīsies ap pusnakti, detektīva vietnieks žēlojās. Pa to laiku mēs varam izdarīt ko lietderīgu.

Viesnīca Menna Ra atradās prominentā Gezīras ciemata vietā starp lieliem, rosīgiem veikaliem un pussagruvušiem namiem Nīlas rietumu krastā pretī Luksoras templim. Uz balto divstāvu ēku veda šaurs, netīrs ceļš, ko no abām pusēm ieskāva māla ķieģeļu ēkas, kas piekļāvās cita citai kā brūns sēņu puduris. Kalifa ar Seraiju ieradās viesnīcā vēlā pēcpusdienā, kur viņus sagaidīja slaida pusmūža angliete, kas tekošā, bet lauzītā arābu valodā stādījās priekšā kā Karla Šova, viesnīcas menedžere. Viņa pasūtīja tēju un pavadīja abus viesus otrpus ēkas, kur atradās grantīm izkaisīta terase. Abi vīrieši apsēdās pītos krēslos smaržīgas sarkanās Ķīnas rozes krūma pavēnī. Viņu priekšā pletās melns un drūms ezers, kas virmoja no spīdīgu Nīlas asaru bariem, bet palmām noaugušās ezera malas bija piedrazotas ar tukšām Baraka ūdens pudelēm. Ezera tālākajā galā cauri kokiem vīdēja Hod Hoda Sulimana gaisa balonu reklāma, kas bija uzkrāsota uz kāda nama sienas. Bija dzirdamas suņu rejas, taksometru signāltauru skaņas, bet tālumā ritmiski klaudzēja apūdeņošanas sūkņa motori.

-     Tas nebija negaidīti, ieteicās sieviete, sakrustoja džinsās ģērbtās kājas un aizdedzināja cigareti. Viņš nejutās labi. Vēzis. Vismaz man tā šķiet, lai gan viņš nevienam neko nav stāstījis.

Kalifa aizdedzināja cigareti un pameta skatienu uz Seraiju.

-     Pēc līķa sekcijas mes uzzināsim ko vairak, bet pastāv iespēja, ka Jansena kungu…

Viņš aprāvās, ievilka dūmu, lai mirkli padomātu, kā saprotamāk formulēt sakāmo.

-    Esam konstatējuši dažas neskaidrības attiecībā uzviņa nāvi, beidzot viņš teica.

Sieviete platām acīm palūkojās viņā. Acis viņa bija spilgti iekrāsojusi ar melnu acu zīmuli, kas vēl vairāk uzsvēra izbrīnu viņas sejā.

-     Kā jūs to domājat neskaidrības? Vai gribat teikt, ka vinu…

-    Es neko vēl nesaku, Kalifa mierīgi atbildēja. Līķis ir rūpīgi jāizmeklē. Jansena kunga nāves apstākļi ir diezgan pretrunīgi, tāpēc man jums jāuzdod daži jautājumi. Tā ir tikai formalitāte.

Sieviete dziļi ievilka dūmus, bet ar brīvo roku pieskārās puslokveida auskaram kreisajā ausī. Viņai bija nedabiski melni mati, droši vien krāsoti. Nedaudz apvītuši, bet joprojām pievilcīga sieviete.

-    Jautājiet vien, viņa piekrita. Lai gan nezinu, vai varēšu jums palīdzēt. Pīts bija diezgan noslēgts cilvēks.

Kalifa pamāja Seraijam, kurš nekavējoties izvilka savu bloknotu un rakstāmo.

-    Cik ilgi jūs strādājat pie Jansena kunga? viņš vaicāja.

-     Gandrīz trīs gadus. Viņa viegli pielieca galvu, joprojām virpinādama pirkstos auskaru. Tas ir garš stāsts, bet īsumā bija tā: atbraucu šurp atpūsties, sadraudzējos ar dažiem vietējiem, kuri ieteicās, ka Pīts meklējot darbinieku viesnīcai viņš bija par vecu, lai pats tiktu ar visu galā. Un es nodomāju kāpēc gan nē? Redziet, es tikko biju izšķīrusies. Anglijā mani neviens negaidīja.

-    Vai viņam bija ģimene?

-    Es nezinu.

-    Vai viņš kādreiz bija precējies?

Sieviete ievilka kārtējo dūmu.

-     Man radās iespaids, ka Pītam neinteresē sievietes.

Kalifa saskatījās ar Seraiju.

-    Vīrieši? jautāja detektīvs.

Sieviete nenoteikti pamāja.

-     Dzirdēju, ka viņam patīk doties uz Banānu salām, bet tā kā viņš pats neko nestāstīja, es nejautāju. Tā ir katra cilvēka paša darīšana.

Uz grants nošņirkstēja soļi, un parādījās jauns puisis, ar paplāti. Nolicis uz galda trīs tējas glāzes un nelielu lampiņu, viņš atkal nozuda. Kalifa pasniedzās pēc tējas.

-    Jansens nav ēģiptiešu vārds, iedzēris tēju, viņš teica.

-    Manuprāt, viņš ir holandietis pēc tautības. Atbrauca uz Ēģipti pirms piecdesmit vai sešdesmit gadiem.

-     Vai viņš vienmēr dzīvojis Luksorā?

-    Cik man zināms, viesnīcu viņš nopirka 1970. gada, kad aizgaļa pensija. Šķiet, ka pirms tam viņš dzīvoja Aleksandrijā, bet par pagātni Pīts runāja nelabprāt.

Sieviete pēdējo reizi ievilka dūmu un nospieda izsmēķi skarabeja formā veidotā misiņa pelnu traukā. Debesīs parādījās zvaigznes.

-    Starp citu, viņš šeit nedzīvoja, viņa bilda, atlaizdamās krēslā un aizlikdama elkoņus aiz galvas tā, krūtis pamatīgi izspīlēja blūzīti. Viesnīcā, es domāju. Austrumu krastā līdzās Karnakai viņam ir māja. Katru rītu viņš brauca pāri upei.

Kalifa nedaudz sarauca uzacis, pēc tam pamāja vietniekam, lai tas pieraksta adresi.

-     Kad jūs pēdējo reizi redzējāt Jansena kungu dzīvu? jautāja Seraija. Pierakstījis adresi, viņš pacēla acis un ar skatienu ieurbās blūzes izgriezumā, kur vīdēja sārta krūštura maliņa.

-    Šorīt ap deviņiem. Viņš atbrauca, kā parasti, septiņos, pastrādāja savā kabinetā ar dokumentiem, bet pēc pāris stundām aizbrauca. Teica, ka jānokārto kādas darīšanas.

-    Vai viņš pastāstīja, kas tās par darīšanām?

Šo jautajumu uzdeva Kalifa.

-     Ne pārāk daudz, bet es nopratu, ka viņš dosies apskatīt pieminekļus. Tā viņš pavadīja lielāko daļu laika. Viņš vienmēr braukāja apkārt, aplūkodams pieminekļus. Viņš bija zinošāks par dažu labu ekspertu šajā jomā.

Pa terases malu tuvojās pelēks kaķītis. Brīdi apstājies, izvērtējot svešinieku klātbūtni, viņš ieleca sievietei klēpī. Viņa maigi noglauda kaķēnu un pakasīja viņam aiz auss.

-    Līdzās viņa ķermenim atradām dažus priekšmetus,teica Kalifa. Spieķi un mugursomu.

-    Jā, tās ir viņa mantas. Dodoties savos izbraucienos, viņš vienmēr tās ņēma līdzi. Spieķis palīdzēja pārvietoties, jo sena ievainojuma dēļ viņam sāpēja kāja. Tā laikam bija automašīnas avārija, vai kas tamlīdzīgs.

No ezera viņa gala atskanēja šļakatu troksnis. Ezerā tika iestumta neliela laiva, ko airēja viens vīrs, bet otrs ar tīklu rokā stāvēja kājās. Biezējošā tumsa neļāva viņus skaidri saskatīt, manīja tikai neskaidras augumu aprises. Kalifa ievilka pēdējo dūmu un nospieda izsmēķi pelnutraukā.

-    Vai jansena kungam bija kādi ienaidnieki? viņš vaicāja. Kāds, kas vēlēja viņam ļaunu?

Sieviete paraustīja plecus.

-    Nezinu vis. Kā jau teicu, viņš bija diezgan noslēgts cilvēks un nemēdza klāstīt par sevi un savu dzīvi.

-    Bet draugi? tincināja Kalifa. Vai viņam bija kāds tuvs cilvēks?

Atkal plecu raustīšana.

-    Ja arī kāds bija, tad tikai ne Luksorā, par to esmu pārliecināta. Viņš mēdza apciemot kādu precētu pāri Kairā. Tieši pagājušajā nedēļā viņš tos apciemoja. Manuprāt, vīru sauc Antons. Antons vai Anderss, kaut kā tā. Zviedrs vai vācietis. Bet varbūt arī holandietis. Viņa pacēla rokas. Atvainojiet, bet es tiešām nevaru jums palīdzēt, jo pati neko daudz nezinu.

-    Tas nekas, mierināja Kalifa. Jūs mums tomēr daudz palīdzējāt.

-     Patiesībā Pīts bija vientuļnieks un nelabprāt atklāja citiem savu privāto dzīvi. Trīs gadu laikā es ne reizes neesmu bijusi viņa mājā. Viņš bija… es pat teiktu noslēpumains. Manos pienākumos ietilpa uzraudzīt viesnīcu un viss. Ārpus darba mums nebija nekādu kopīgu darīšanu.

Atgriezās puisis, kurš iepriekš atnesa tēju. Viņš pieliecās pie sievietes un kaut ko iečukstēja viņai ausī.

-     Labi, Taib, viņa teica. Pēc minūtes es būšu klāt.

Viņa pagriezās pret Kalifu.

-    Atvainojiet, inspektor. Šovakar mums te paredzētas privātas viesības, tāpēc man jāķeras pie sagatavošanās darbiem.

-    Protams, neiebilda Kalifa. Pagaidām uzzinājām visu, ko gribējām.

Visi trīs piecēlās un iegāja atpakaļ viesnīcas foajē plašā, gaišā telpā ar reģistrācijas galdu vienā galā un šaurām kāpnēm stūrī, kas veda uz augšējo stāvu. Kāds pavecāks vīrs notraipītā apģērbā slaucīja flīžu grīdu, kaut ko dungodams pie sevis.

-    Jansena kunga makā atradām kādu fotogrāfiju, ieteicās Kalifa, kad viņi apstājās, pie gleznām apkarinātas sienas. Suņa fotogrāfiju.

-    Arminiuss, smaidot noteica sieviete. Bērnības mīlulis. Par viņu Pītam gan patika runāt. Viņš teica, ka tas bijis vienīgais īstais draugs viņa mūžā. Vienīgais, kam viņš patiesi uzticējies. Pīts runāja par viņu kā par cilvēku. Viņa brīdi paklusēja, tad piebilda, Manuprāt, viņš bija vientuļš un nelaimīgs cilvēks. Viņu vajāja visādi mošķi.

Gleznas pie sienas bija vienkāršas divi vīri ar vinčas palīdzību smeļ ūdeni no Nīlas, bariņš sieviešu pārdod dārzeņus Kairas musulmaņu rajonā, jauns puisis ar fesku11 skatās tieši kamerā un smejas. Pēc tam visi trīs izgāja uz ielas, kur, ripinādami gumijas riepu, garām patraucās divi bērni.

Kad Kalifa ar Seraiju grasījās doties prom, sieviete atkal ieteicās:

-    Es kaut ko atcerējos. Iespējams, ka tas nav svarīgi, bet Pīts bija ārkārtīgi antisemītiski noskaņots.

Pēdējo vārdu viņa izrunāja angļu valodā. Kalifa samiedza acis.

-    Ko tas nozīmē?

-    Es nezinu, kā jūs to sakāt arābiski. Viņš bija… ma habbish el-yehudi-een. Viņam nepatika ebreji.

Detektīvs nemanāmi saspringa, it kā būtu saņēmis vāju strāvas triecienu. Tas īsti nesāpēja, bet bija pietiekami stiprs, lai to sajustu.

-    Turpiniet.

-    Nav nekā daudz ko stāstīt. Manā klātbūtnē viņš par to nerunāja. Bet dažreiz tomēr dzirdēju viņu runājam ar citiem cilvēkiem viesiem vai vietējiem iedzīvotājiem. Viņš žēlojās, ka holokausts12 savu uzdevumu tā ari nepaveica līdz galam, ka vajadzējis uzmest Izraēlai atombumbu. Man jau pašai ari nepatīk, kas tur notiek, bet tāda ļauna runāšana jau bija par daudz. Viņa noskurinājās. Sākumā gribēju viņu sabārt par šādiem uzskatiem, bet pēc tam sapratu, ka viņš ir vecs, un veciem cilvēkiem mēdz būt dīvaini uzskati. Bez tam es nevēlējos zaudēt darbu, pievienojoties garajām bezdarbnieku rindām. Kā jau teicu, tam pat varbūt nav nekādas nozīmes.

Kalifa izvilka kārtējo cigareti, aizdedza to un dziļi ievilka dūmu.

-    Iespējams, ka nav, viņš piekrita. Bet paldies, ka pastāstījāt. Ja atcerēsieties vēl kaut ko, piezvaniet.

Viņš pamāja sievietei ardievas un, sabāzis rokas kabatās, pārdomās sarauktu pieri devās lejup pa ielu. Seraija panāca viņu.

-    Es gan piekritu, viņš ieteicās. Par ebrejiem.

Kalifa uzmeta viņam skatienu.

-    Tu atbalsti holokaustu?

-    Manuprāt, viņi pārspīlē, pavīpsnāja Seraija. Tā ir tikai izraēliešu propaganda. AI Ahbār par to bija raksts.

-    Un tu tam tici?

Seraija paraustīja plecus.

-    Jo drīzāk Izraēlu noslaucīs no zemes virsmas, jo labāk, viņš teica, izvairoties no tiešas atbildes. Viņu nodarījums palestīniešiem ir… nepiedodams. Viņi apkauj sievietes un bērnus.

Kalifa gribēja kaut ko iebilst, tomēr pārdomāja, un abi muedzina13 vaimanājošo sauciena pavadībā klusēdami turpināja ceļu gar Nīlu.

IZRAĒLA nĀVES JŪRAS TUKSNESĪ. ĀRPUS jĒRIKAS

Kūpinādams resnu cigāru, vīrietis nervozi mētājās šurpu turpu gar helikopteru, te uzmetot acis tukšajam ceļam, te pulkstenim uz rokas. Bija tumšs, un vienīgais skopais gaismas avots bija trīs ceturtdaļas lielais mēness naksnīgajās debesīs, kas izlēja pār tuksnesi blāvi dzeltenu gaismu. Visapkārt valdīja klusums, tāpēc vīrieša balss neparasti skaļi atbalsojās naksnīgajā mierā. Tumsa bija pārāk blīva, lai sazīmētu viņu skaidrāk, bet viņš bija vidēja auguma, ļoti vājš, ar kumpainu degunu. Galvā uzmaukta tradicionālā ebreju cepurīte, bet pār labo vaigu rēgojās sirpjveid'ā rēta.

-    Cik ilgi vēl jāgaida? atskanēja balss no helikoptera kabīnes.

-    Nu jau drīz, atbildēja vīrietis. Viņš tūlīt būs klāt.

Viņš turpināja soļot šurpu turpu, nervozi bungādams ar plaukstu pa kāju, bet laiku pa laikam apstājās un pastieptu kaklu uzmanīgi ieklausījās tumsā. Pagāja piecas minūtes, desmit, tad tālumā atskanēja vārās motora skaņas, kam drīz vien pievienojās riepu švīkstoņa uz grants. Vīrietis izskrēja ceļa vidū un vēroja, kā mašīna iznirst no tumsas apskāvieniem un lēni, ar izslēgtiem lukturiem, tuvojas viņiem.

Mašīna apstājās desmit metrus no helikoptera, un no tās izkāpa šoferis. Vīrietis ar cigāru piegāja klāt un šoferis atvēra bagāžnieku, kāds iestenējās un, atbalstīdamies pret šofera palīdzīgo roku, izkāpa ārā .Tumsā bija grūti sazīmēt šo cilvēku. Viņš varēja būt jaunāks par cigāra kūpinātāju, ar nevaldāmu melnu cirtu mākoni ap galvu un rūtainu keffiyeh14 galvā.

-    Jūs kavējāties, pārmeta vecākais vīrietis. Es uztraucos.

Jaunpienācējs kāri tvēra gaisu un tīksmi staipījās.

-     Man jāuzmanās. Ja kāds no maniem ļaudīm uzzinās par…

Viņš nobrauca ar pirkstu gar rīkli, pavadīdams žestu ar svelpjošu skaņu, kā nazi griežot gaļu. Cigāra kūpinātājs pamāja un, aplicis roku viņam, vedināja uz helikopteru.

•Es zinu, viņš klusi piekrita. Mēs balansējam uz naža asmens.

-    Cerams, ka nonāksim galā.

-    Mums jānonāk. Visu mūsu labā, citādi…

Viņš bezpalīdzīgi pamāja ar cigāru, un abi ierāpās helikopterā. Tuksnesī drīz vien atbalsojās motoru rūkoņa un propelleru švīkstoņa.

LUKSOKA

Abi policisti ar lempīgu, sarūsējušu prāmi, kas šķēla ūdeni, dīzeļdegvielas dūmu mākoņa apņemts, šķērsoja Nīlu. Seraija knibinājās ap dzelteno pupiņu paciņu. Kalifa vēroja prožektoru gaismām izgaismoto Luksoras templi. Viņš sēdēja, nogrimis savās domās, ādas jakas slēdzi aizvilcis cieši līdz augšai, lai pasargātos no vakara dzestruma. Austrumu krastā viņi izkāpa no prāmja, un Kalifa palūdza vietniekam mirušā cilvēka mājas atslēgas.

-    Vai dosieties turp jau šonakt? izbrīnījās Seraija.

-    Iedomājos, ka nebūtu slikti uzmest acis tai vietai. Varbūt ieraugu kaut ko interesantu… neparastu.

Seraija samiedza acis.

-    Kā jūs to domājat?

-    Nu… kaut ko neparastu. Izbeidz, dod šurp atslēgas.

Paraustījis plecus, Seraija izvilka no kabatas plastmasas

maisiņu ar Jansena kunga atslēgām un atdeva to Kalifam. Pēc tam viņš no piezīmju bloka izrāva lapu ar Jansena adresi un pasniedza priekšniekam arī to.

-    Varbūt man doties jums līdzi?

-    Nē, ej vien mājās, atbildēja Kalifa, lūkodamies uz adresi, un iebāza lapu kabatā. Es ilgi nekavēšos. Tikai pārbaudīšu dažas lietas un viss. Satiksimies rīt no rīta iecirknī.

Viņš papliķēja vietniekam pa plecu un pabīdīja viņu uz priekšu, bet pats pagriezās un izstiepa roku, lai apstādinātu kādu taksometru. Pie ietves pielīgoja taksometrs ar dūšīgu šoferi, kurš, iespiedis cigareti lūpu kaktiņos, paliecās uz aizmuguri un atvēra inspektoram durvis.

-     Kur brauksim, inspektor? viņš jautāja. Gluži kā lielākā daļa Luksoras taksometru šoferu, ari šis pazina inspektoru personiski, jo vismaz vienu reizi bija apcietināts par braukšanu bez dokumentiem.

-    Uz Kārnāku, atbildēja Kalifa. Brauc taisni, es pateikšu, kur apstāties.

Mašīna izkustējās, dodamās ziemeļu virzienā garām Merkūrija viesnīcai, Luksoras muzejam, vecajai slimnīcai un Čikāgas namam15 . Šoferis manīgi te iekļāvās, te izrāvās no satiksmes, un pamazām pussagruvušo māju puduri kļuva retāki. Piecsimt metrus aiz pilsētas robežas Kalifa deva šoferim zīmi apstāties iepretim plašai lauru koku un eikaliptu alejai, kas veda uz Kārnākās tempļa pirmo prožektoru gaismām apgaismoto pilonu16 .

-     Vai gribat, lai gaidu? Kalifam izkāpjot jautāja šoferis.

-     Neuztraucieties, atpakaļ aiziešu kājām.

Viņš iebāza roku kabatā pēc naudas, bet šoferis noraidoši pamāja.

-     Nevajag, inspektor. Esmu jūsu parādnieks.

-    Kas tad nu, Mahmud? Pēdējo reizi es tevi arestēju par to, ka apdrošināšanas polisei bija beidzies termiņš.

-     Pareizi, apstiprināja šoferis. Bet es nebiju samaksājis arī ceļa nodokli, tāpēc esmu sveikā ticis cauri.

Viņš plati pasmaidīja, atklādams nevienādo brūno zobu rindas un, bravūrīgi signalizēdams, apgrieza mašīnu un aizbrāzās pa to pašu ceļu, kur atbrauca.

Kalifa kādu brīdi stāvēja, lūkodamies Nīlas virsmā, kas mirguļoja mēnessgaismā kā virmojošs pelēka zīda palags. Pēc tam viņš pagriezās un devās virzienā uz templi.

Mirušā māju viņš sasniedza pēc desmit minūtēm. Tā atradās nošķirtā iežogojumā divsimt metrus no tempļa kompleksa ziemeļrietumu stūra, grambaina piebraucamā ceļa pašā galā. Tā bija vienstāvīga villa, ko apjoza augsts metāla režģu žogs, pa pusei aizslēpts aiz palmu un mimozu apstādījumiem. Māja atgādināja tos laikus, pirms Luksora kļuva par galveno tūrisma centru kad vienīgi arheologi vai bagāti eiropieši ieradās pārziemot augšēģiptes dziedinošajā klimatā. Mājas pamati tinās caurspīdīgā migliņā, kas pacēlās no tuvējā apūdeņošanas kanāla, radot baismīgu, spokainu iespaidu, ka ēka nestāv uz pamatiem, bet planē nedaudz virs zemes.

Kalifa caur žogu ieskatījās pagalmā un ieraudzīja koptas puķudobes, māju ar cieši aizvērtiem logiem un ik pa gabalam izvietotas KHAAS! MAMMU EL DUKHUUL! PRIVĀTĪPAŠUMS! IEEJA AIZLIEGTA! zīmes pa žoga perimetru. Pēc tam Kalifa piegāja pie vārtiņiem un nospieda rokturi. Aizslēgti. Viņš izvilka no kabatas mirušā vīra atslēgas un bālajā mēnessgaismā mēģināja atrast īsto. Beidzot slēdzene padevās, un Kalifa pa grantēto celiņu iegāja pagalmā. Kad Kalifa pienāca pie mājas, viņam garām aizšāvās kāds dzīvnieks lapsa vai kaķis, notrieca grābekli un pazuda krūmos, kas kuploja gar mājas sienu.

Sasodīts! Kalifa iztrūkās.

Inspektors aizdedza cigareti, pastīvējās ar atslēgām, līdz atdarīja trīs sarežģītas slēdzenes, iegāja tumšajā mājā un ieslēdza gaismu.

Kalifa ieraudzīja, ka atrodas plašā dzīvojamā istabā ar pedantiski tīru izberztu koka grīdu. Ap lokveida misiņa kafijas galdiņu istabas vidū bija izvietoti četri atpūtas krēsli. Uz galda stāvēja arī televizors un telefons, bet pie labās sienas masīvs saliekamais atpūtas krēsls. Tumšais koridors iepretim inspektoram veda dziļāk mājas iekšienē.

Kalifa kādu brīdi raudzījās apkārt, iepazīdamies ar jauno vietu, tad piegāja pie kreisās sienas, kur virs laikrakstu un žurnālu plaukta karājās eļļas glezna ar klinšainu, sniegiem klātu kalnu. Brīdi apbrīnojis gleznu inspektors nekad nebija redzējis īstu sniegu -, viņš noliecās un ātri pārskatīja plaukta saturu. Tur atradās divi veci AI Ahrām avīžu eksemplāri, Ēģiptes dārzkopības biedrības žurnāls un biļetens no Ēģiptiešu muzeja Berlīnē. Pašā apakšā gulēja Times eksernplārs, ar divu vīriešu fotogrāfijām uz vāka. Vienam bija drukna, bārdaina seja, bet otrs tievs, ar kumpainu degunu. Pār sejas labo pusi līdz pal zodam stiepās zilimelna rēta. Kalifa izlasīja al Madani Leilas raksta virsrakstu: HĀR-CIĀNS UN MIl.ĀNS: KURU CEĻU IZVĒLĒSIES IZRAĒLA? Kalifa pazina autoru. Viņš pašķirstīja lapas un atrada interesējošo rakstu ar autores foto. Tā bija jauna, skaista sieviete, ar īsiem, tumšiem matiem un lielām zaļām acīm. Viņš brīdi ziņkārīgi raudzījās attēlā, tad papurinājis galvu, aizvēra žurnālu, nolika to atpakaļ plauktā un turpināja mājas apskati.

Savrupnamā bija vēl piecas istabas: divas guļamistabas, vannasistaba, kabinets un liela virtuve pašā mājas dziļumā. Visas telpas bija nevainojami tīras, it kā te neviens nedzīvotu. Pie logiem karājās ne tikai biezi aizkari, bet arī smagas misiņa žalūzijas. Kalifa lēnām vienu pēc otras izstaigāja visas telpas, ziņkārīgi lūkodamies apkārt. Viņš nemeklēja neko konkrētu, tikai mēģināja iejusties šīs mājas atmosfērā, lai labāk izprastu cilvēku, kas šeit dzīvoja.

Vispirms inspektors iegāja kabinetā, kur vienā stūrī stāvēja skapīši ar metāla atvilktnēm, gar divām sienām no grīdas līdz griestiem stiepās plaukti, bet pie loga bija novietots liels rakstāmgalds. Abi skapīši bija aizslēgti, bet, atradis atslēgas mirušā vīra atslēgu saišķī, Kalifa tos tomēr atslēdza. Pirmais skapītis bija piebāzts ar darījumu dokumentiem. Otrajā skapītī glabājās simtiem fotogrāfiju un slaidu kolekcija. Attēli bija rūpīgi sakārtoti katram piestiprināta etiķete un katra fotogrāfija ievākota plastmasas apvalciņā. Šajos attēlos bija apkopoti slavenākie Ēģiptes vēsturiskie pieminekļi, sākot ar Nīlas deltu Ēģiptes ziemeļos līdz pat Vadihalfai Sudānas ziemeļdaļā.

Kalifa pacēla dažus attēlus pret gaismu un ieraudzīja Seti I templi Abidosā, klinšu templi Abusimbelā, Kārnākās templi. Kādu brīdi Kalifa cieši raudzījās pēdējā attēlā, gan tuvinot, gan attālinot to no acīm, lai skaidrāk saskatītu. Saraucis pieri, viņš ielika fotogrāfiju atpakaļ apvalciņā, aizvēra skapīša durtiņas, aizslēdza tās un devās izpētīt grāmatplauktus.

Grāmatas plauktos bija sakārtotas alfabēta secībā pēc autoru vārdiem. Izņemot pāris vārdnīcu un dažu dārzkopības grāmatu, pārējās bija ekskluzīvas vēstures grāmatas. Pārskrienot ar acīm grāmatu muguriņām, Kalifa pamanīja nosaukumus latīņu, franču, angļu, vācu, arābu un inspektoram par brīnumu, ņemot vērā viesnīcas pārvaldnieces teikto par Jansena attieksmi pret ebrejiem, ebreju valodās. Jansens, kā izrādās, ir daudz lasījis un labi izglītots vīrs.

-     Kā gan tāds cilvēks beidz savu dzīvi, vadīdams lētu viesnīcu Luksorā? murmināja Kalifa pie sevis. Ko gan jūs slēpjat no mums, Jansena kungs? Kāpēc tādi drošības pasākumi? No kā jūs baidījāties? Ko jūs te slēpāt?

Kalifa vēl brīdi uzkavējās kabinetā, pētot grāmatas un virinot rakstāmgalda atvilktnes. Pēc tam viņš devās uz vannasistabu un abām guļamistabām. Vienā no tām naktsskapītī viņš atklāja pāris vācu pornogrāfisko žurnālu, uz kuru vākiem pozēja kaili zēni. Riebumā uzlūkojis tos, viņš iesvieda žurnālus atpakaļ skapītī un aizcirta durtiņas.

Beidzot inspektors ienāca virtuvē, kur ieraudzīja vēl divas durvis. Vienas bija nostiprinātas ar divām skavām un smagu tērauda stieni, veda uz koka verandu mājas aizmugurē. Aiz otrām durvīm, kurām derēja viena no saišķa atslēgām, vijās stāvas trepes uz tumšajām pagrabtelpām. Koka kāpnēm čīkstot, Kalifa piesardzīgi sāka kāpt lejup. Pamazām viņu apņēma tik bieza tumsa, ka inspektors bijā spiests ar labo roku atspiesties pret akmens sienu, lai nejauši nenokristu. Lejā viņš sataustīja lielu gaismas slēdzi un ieslēdza gaismu.

Tikai pēc īsa mirkļa apsverot, ko ieraudzījis, viņam aizrāvās elpa.

-    Ak dievs!

Vienas vienīgas senlietas un antīki priekšmeti. Uz sastatņu galdiem telpas vidū, uz plauktiem gar sienām, kastēs un lādēs pa stūriem. Simtiem visdažādāko priekšmetu, katrs iesaiņots atsevišķā plastmasas maisiņā ar piekarinātu zīmīti ar lietas nosaukumu, kur un kad tā atrasta un aptuvenais izgatavošanas laiks.

Gluži kā muzejā, Kalifa neticīgi čukstēja. Privātais muzejs.

Brīdi inspektors stāvēja kā iemiets, tad piegāja pie tuvākā galda un paņēma maisiņu ar smalku kok"h figūriņu.

"Shabti, KV39, Austrumu koridors." Vēstīja zīmīte. "Koks. Nav tekstu vai rotājumu. 18. dinastija, iespējams Amenhotepa I laiks (c. 1525.-1504. p.m.ē.). Atrasta 1982. gada martā." KV39 bija plašas, laukakmeņiem izklātas kapenes pakalnu ielokā virs Faraonu ielejas, kuras vairums uzskatīja par astoņpadsmitās dinastijas faraona Amenhotepa I pēdējo atdusas vietu. Izrakumi tā arī līdz galam nekad tur netika veikti. Skaidrs, ka Jansens uz savu roku veicis rakšanas darbus.

Kalifa nolika figūru un paņēma citu priekšmetu. "Glazētas grīdas flīzes fragments, Amarna (Akhetatens), Ziemeļu pils. Papiruss, niedru raksts zaļā, dzeltenā un zilā krāsā. 18.dinastija, Akhenatena valdīšanas laiks (1353.-1335. p.m.ē.). Atrasts 1963. gada 12. novembrī." Lai gan salauzts, priekšmets joprojām nezaudēja savu skaistumu bagātīgas, dzīvas krāsas, krāsotās papirusa niedres viegli noliekušās kā pakļaudamās maigam vējiņam. Izskatījās, ka arī šo priekšmetu Jansens izracis pats. Kalifa, purinādams galvu, apskatīja priekšmetu no visām pusēm, tad nolika to atpakaļ un turpināja apsekot pagrabtelpu.

Cik neparasta un pārsteidzoša kolekcija! Spriežot pēc pievienotajām zīmītēm piecu dekāžu slepenu un nelikumīgu pūliņu rezultāts. Daži priekšmeti neliels fajansa nīlzirgs; skaisti rotāta lauska, uz kuras attēlota slavenā Tēbu triāde Amons, Muta un Konsu17 , ko senatnē lietoja balsošanai, vien jau bija ko vērti. Pārējie priekšmeti bija bojāti vai ļoti līdzīgi cits citam, tādējādi diezgan bezvērtīgi. Izskatījās, ka Jansens nav alcis pēc retiem vai skaistiem priekšmetiem, drīzāk rakāšanās pa drupām sagādājusi viņam prieku un gandarījumu. Kalifa prātoja, ka šādu kolekciju vēlētos ari viņš pats. Vēstures mīļotāja kolekcija. Arheologa kolekcija.

Tālākajā telpas stūri Kalifa atrada nelielu, bet ietilpīgu dzelzs seifu ar šifra ciparnīcu. Viņš mēģināja pagriezt to, bet durvis nepadevās, tāpēc inspektors likās mierā.

Beidzot Kalifa ieskatījās pulkstenī.

-     Sasodīts!

Viņš bija apsolījis savai sievai Zenabai, ka deviņos būs mājās, lai palasītu bērniem grāmatiņu pirms gulētiešanas, bet nu jau bija pusdesmit. Pie sevis pukodamies, viņš vēl pēdējo reizi uzmeta acis telpai, tad atgriezās pie kāpnēm un grasījās izslēgt gaismu. Tobrīd viņš ieraudzīja pusvirus atstātās durvis, uz kurām kaut kas karājās: zaļa filca platmale ar garām, izpūrušām spalvām. Kalifa ieinteresējās un lēni uzkāpis augšā, noāķēja cepuri, aplūkoja to tuvāk.

-     It kā viņam uz galvas būtu putns, viņš piesmakušā balsī nomurmināja. Jocīgs putniņš.

Nepatīkamu atmiņu pārņemts, viņš dusmīgi aizcirta durvis.

-     Nolādēts! viņš nošņācās. Tas nevar būt!

JERUZALEME

Jeruzalemes vecpilsētas ielu, skvēru, svētnīcu, garšvielu tirdziņu un suvenīru veikalu labirints naktīs kļūst kluss un mierīgs kā spoku pilsētā. Trokšņainais pūlis, kas dienas laikā piepilda ik spraudziņu, īpaši musulmaņu kvartālos, kur ar grūtībām jālavierē starp pircējiem, augļu tirgotājiem un nerātniem bērneļiem, pēc saulrieta izgaist kā nebijis, atstājot aiz sevis spokainus cieši noslēgtus veikalu skatlogu slēģus un iztukšotas ieliņas kā vēnas, kam nolaistas asinis. Daži palikušie cilvēki jūtas visai neomulīgi. Viņi pārvietojas steidzīgi, laiku pa laikam nervozi atskatīdamies, arī gaita ir noteiktāka un mērķtiecīgāka nekā dienā, it kā viņi justos apdraudēti šajā tukšajā, ielas lampu apgaismotajā vietā.

Bija gandrīz trīs no rīta, kad Baruha Hār-Ciāns ar diviem pavadoņiem ienāca pilsētā pa Jafas vārtiem un saplūda ar naksnīgo pilsētu šajā vēlajā stundā, kad pat klaiņojošie kaķi nolīduši pa kaktiem, bet pilsētas baznīcu spalgie zvani, kas atskanēja ik pēc stundas ceturkšņa, šķita klusuma apslāpēti, īsajam, būdīgajam vīrietim, tikpat garam, cik platam, bija iesirmi mati, bārda, stūraina seja. Vienā cimdotajā rokā viņš turēja Uzi automātu, bet otrā nesa ādas ceļasomu. Arī pārējie bija bruņoti ar Uzi automātiem. Viens no vīriešiem bija sīks un bāls, ar tradicionālo ebreju tallit takan, kura pušķīši nokarājās no žaketes apakšmalas. Otrs vīrietis bija gara auguma, nosauļojies, mati cirpti gandrīz līdz pašai ādai, muskuļainām rokām un kaklu. Visiem trim galvā bija melnas yarmulkes1S .

-    Kā būs ar kamerām? pavaicāja bālais vīrietis, pamājot uz drošības monitoriem, kas bija izvietoti pa visu ielu.

-    Neliecies ne zinis, atbildēja Hār-Ciāns, pamājot stīvi ar apspīlētā svīteri ģērbto. Dāvida kontroles centrā strādā mani draugi, viņi izliksies neko neredzam.

-    Bet, ja nu…

-     Liecies mierā, nu jau stingrāk atkārtoja Hār-Ciāns. Par visu ir padomāts.

Granītpelēkās acis salti pauda: "Ja baidies, tad lasies prom", pēc tam viņš atkal pievērsās ceļam.

Visi trīs turpināja ceļu pa stāvo Dāvida ielu uz ebreju kvartāla pusi, taču īsi pirms tam nogriezās pa kreisi kādā no tirdziņiem, kas iestiepās dziļi musulmaņu pilsētiņā. Abpus ielai stiepās pelēka un vienveidīga aizvērtu slēģu siena. Metāla plāksnes bija noķēpātas ar arābu grafiti, bet šur tur pavīdēja dīvaini vārdi un frāzes angļu valodā: FATAII19 , HAMAS20 , PIE VELNA EBREJUS. Vīri pagāja garām koptu priesterim, kas steidzās uz lūgšanām Kristus Kapavietas baznīcā, kā arī pāris piedzērušiem tūristiem, kas šaurajās ieliņās bezcerīgi centās atrast savu apmešanās vietu. Cita neviena ielās nebija. Zvana skaņa, kas dobji atbalsojās pār namu jumtiem, liecināja, ka ir viens naktī.

-     Es pat ceru, ka mūs redz, noņurdēja skūtais, ar patiku papliķēdams pa automātu. Šī ir mūsu pilsēta. Lai arābi iet pie velna.

Hār-Ciāns gandrīz nemanāmi pasmaidīja, bet neko neteica, norādīja, ka jānogriežas šaurā alejā pie augstas akmens sienas. Viņi izgāja cauri piemēslotam pagalmam, garām koka durvīm, aiz kurām buldurēja televizors, nelielai mošejai un iznāca uz bruģētas, tukšas ieliņas, kas izvietojās perpendikulāri tai ielai, pa kuru viņi atnāca. Labajā pusē ieliņa izviļās cauri akmens arku rindai un atdūrās pret Raudu mūri. Kreisajā pusē tā tiecās augšā Kristus Sāpju ceļa un Damaskas vārtu virzienā. Plāksnītes ar ielas nosaukumu vēstīja: Alvadas ceļš.

Hār-Ciāns pētoši paraudzījās uz abām pusēm, tad stīvi nometās uz viena ceļa, atvēra savu ceļasomu, izvilkdams no tās divus laužņus, un padeva tos ceļabiedriem. Pēc tam viņš izņēma aerosola kārbu ar pūšamu krāsu, ko paturēja sev.

-    Sākam!

Visi piegāja pie augstas, noplukušas ēkas tipiska vecpilsētas nama ar druknu akmens fasādi, koka durvīm un arkveida logu ailēm, ar restēm un aizvirtņiem priekšā.

-    Vai esi pārliecināts, ka tur neviena nav? nervozi jautāja bālais vīrietis.

Hār-Ciāns atkal uzmeta viņam to pašu caururbjošo pelēko acu skatienu.

-    Nožēlojamiem neveiksminiekiem te nav ko darīt, Šmjūlij.

Vīrietis samirkšķinaja acis un apkaunots nokāra galvu.

-     Ķeramies pie darba! mudināja Hār-Ciāns.

Viņš skaļi sakratīja kārbu un izpūta krāsas strūklu, zīmējot abpus koka durvju ailei septiņžuburainu svečturi. Viņam darbojoties, vietām nopilēja krāsa, un neskaidrajā apgaismojumā izskatījās, ka milzu spīle līdz asinīm saskrāpē sienu. Ceļabiedri savukārt laida darbā laužņus starp durvīm un aplodu, izkustinot tās par divām collām un ar skaļu krakšķi atlaužot vaļā durvju bultu. Piesardzīgi palūkojušies apkārt, abi iegāja tumšajā namā. Hār-Ciāns pabeidza otrā svečtura pūšanu, paķēra ādas ceļasomu un sekoja abiem pa pēdām, pieverot aiz sevis salauztās durvis.

Par šo namu viņi uzzināja no kāda dratiga Jeruzalemes policijā. Tas piederēja arābiem, kuri bija devušies svētceļojumā, atstājot namu tukšu un iekārojamu svešiniekiem. HārCiāns gan vēlētos kaut ko tuvāk Tempļa kalnam, kas izraisītu lielāku ažiotāžu un sāpīgāk aizvainotu musulmaņus, bet šobrīd lieti noderēja arī šis tukšais nams.

Hār-Ciāns parakņājās ceļasomā un izvilka smagu metāla lukturi, ieslēdza to un aplaida gaismas kūli apkārt. Viņi atradās plašā, skopi mēbelētā istabā, ar akmens kāpnēm tālākajā stūrī. Telpā jautās spēcīgs tīrīšanas līdzekļu un tabakas dūmu smaku sajaukums. Virs dīvāna karājās zaļš plakāts ar baltā krāsā iespiestu Korāna tekstu. Hār-Ciāns tad paspēra soli uz priekšu un norāva to no sienas.

-    Avi, pārbaudi iekštelpas. Es uzkāpšu augšā. Šmjūlij, nāc man līdzi.

Otru lukturi viņš atdeva skūtajam vīram, bet pats paņēma mugursomu un kāpa augšā pa kāpnēm, pa ceļam ielūkodamies tukšajās telpās. Bālais vīrietis vilkās viņam pa pēdām. Pašā augšā Hār-Ciāns atbultēja metāla durvis un izgāja uz ēkas plakanā jumta, kur mudžēja veļas auklas, televīzijas antenu kabeļi, ik uz soļa uzstādīti satelīta šķīvji un saules baterijas. Priekšā pacēlās Kristus Kapavietas baznīcas kupols un Svētā Glābēja baznīcas zvanu tornis. Aizmugurē pletās Tempļa kalns, kura centrā dižojās Klints Kupola mošeja21 .

-     Jūs tiksiet izkaisīti uz visām četrām debess pusēm, murmināja Hār-Ciāns, bet jūsu pēcnācēji iegūs tautas un apdzīvos izpostītās pilsētas.

Tik bieži viņš bija iztēlojies šo mirkli: drūmajā vajāšanu laikā dzimtajā Ukrainā; armijas hospitālī, kur dvēsele kāpa pa muti ārā no neizturamajām apdegumu sāpēm. Pēdējo gadu laikā viņi bija ieņēmuši vēl citu teritoriju ārpus Nācaretes, lejā pie Hebronas, gar Gazas sektora frontes līniju taču tam nebija nozīmes, ja par savu nevar uzskatīt Jeruzalemi ar Morijas kalnu, kur Ābrahāms nāca, lai upurētu savu vienīgo dēlu īzāku; kur Jēkabs nosapņoja par kāpnēm, kas iestiepās debesīs; kur ķēniņš Sālamans uzcēla pašu pirmo templi… Kāpēc tieši šī vieta atradās musulmaņu rokās? Šī doma kā ievainojums sāpīgi mocīja Hār-Ciāna sirdi.

Beidzot viņi to atgūs! Atgūs to, kas pēc taisnības viņiem pienākas savu Zelta jerušalaimu22 , Svētās Zemes galvaspilsētu ebreju tautas dzimto šūpuli. Viņi taču neprasa daudz tikai vēlas atgūt savu dzimteni. Bet arābi un citi ebreju ienaidnieki nenovēl viņiem pat to. Nelieši. Visi bez izņēmuma. Tarakāni. Viņus pašus jāsasviež gāzes kamerās.

Pagriezies, viņš uzmanīgi apskatīja apkaimi, tad parakņājās somā un izvilka lielu auduma rulli ar divām piestiprinātām virvēm.

-    Rīkojies, viņš teica, sniegdams rulli savam pavadonim.

Bālais vīrietis panācās uz priekšu līdz jumta korei, tur nometās ceļos un piesēja virvju galus pie pāris tērauda trosēm, kas stiepās ārā no betonētās grīdas. Hār-Ciāns izņēma no kabatas mobilo telefonu un uzņēma kādu numuru.

-    Mēs esam iekšā, viņš informēja, kad līnijas galā atbildēja. Sūtiet pārējos lejā.

Beidzis sarunu, viņš telefonu ieslidināja atkal kabatā. Pa to laiku bālais vīrietis bija piesējis virves un pārsvieda satīņāto nastu pār jumta malu, kas viegli švīkstēdama kā ūdenskritums pār akmens sienu pavērās sārti baltā karogā ar skaidri saskatāmu Dāvida zvaigzni vidū.

-    Lai slavēts Dievs! viņš pasmaidīja.

-    Aleluja, piebalsoja Hār-Ciāns.

KALANDijAS BĒGĻU NOMETNE STARP IERUZALEMI UN RAMALLU

Leila al Madani izbrauca ar roku caur īsi apgrieztajiem melnajiem matiem un cieši uzlūkoja pretimsēdošo jaunieti kārtīgi izgludinātajās biksēs un sporta krekliņā ar Klints kupola mošejas attēlu uz tā.

-    Vai jūs neuztrauc, ka tiek nogalinātas sievietes un bērni?

Jaunais cilvēks droši lūkojās pretī.

-    Vai izraēliešus uztrauc mūsu sieviešu un bērnu nāves? Deir Jasina? Sabra un Čatila? Rafa? Ir karš, mis Madani, un karā iet visādi.

-    Tātad, ja al-Mulathams grieztos pie jums…

-    Es to uztvertu kā lielu pagodinājumu. Mans dievs, kļūt par mocekli un nomirt par savu tautu… Es būtu ļoti laimīgs.

Viņš bija glīts jauneklis, ar lielām brūnām acīm un maigām rokām ar slaidiem pirkstiem kā pianistam. Leila intervēja viņu rakstam par marodieriem, senlietu laupītājiem jauniem palestīniešiem, kuri Izraēlas ekonomisko sankciju dēļ bija spiesti nodarboties ar senlietu zādzībām un tirgošanu, lai nopelnītu iztiku. Kā jau šādās sarunās bija parasts, intervija izvērtās plašākā diskusijā par Izraēlas militārajām aktivitātēm un ar to saistītajiem pašnāvniekiem spridzinātājiem.

-     Paskatieties uz mani, ar galvas mājienu viņš aicināja. Palūkojieties uz šo.

Viņš pavicināja roku, norādot uz lēto trīsistabu māju, celtu no izdedžu blokiem, kur dīvāni naktī pārtapa par gultām, bet kaktā čurnēja neliela eļļas plītiņa.

-     Mūsu ģimenei pie Betlēmes piederēja divsimt dunum23 plašs vīnadārzs. Kad atnāca cionisti, mūs izdzina no mājām un nu mums nekā vairs nav, izņemot šo. Man ir inženiera diploms, bet nevaru atrast darbu, jo izraēlieši anulēja manu darba atļauju, tāpēc es pārdodu zagtas senlietas, lai mums būtu ko ēst. Kā jūs domājat, vai es jūtos labi? Vai domājat, ka loloju jelkādas cerības par nākotni? Ticiet man, ja rastos izdevība nomirt mocekļa nāvē, es aiz prieka palekdamies to izmantotu. Jo vairāk es viņus nogalināšu, jo labāk. Sievietes vai bērnus, kāda tam nozīme? Viņi visi ir vainīgi. Es viņus ienīstu. Pilnīgi visus.

Viņš pasmaidīja, ja par smaidu varēja saukt rūgtuma pilno izteiksmi, kas pauda gan izmisumu, gan dusmas. Iestājās klusums, ko pārtrauca bērnu klaigas ārpusē. Tad Leila aizvēra savas piezīmes un ieslidināja bloknotu atpakaļ somā.

-     Paldies, Junis.

Jauneklis paraustīja plecus, bet neko nebilda.

Leila izgāja ārā, iekāpa mašīnā un šoferis Karnela un abi kratījās pa grambaino nometnes ceļu uz galveno Ramallahas Jeruzalemes šoseju, kur nokļuva mašīnu rindā, kas sākās uzreiz aiz Kalandijas kontrolpunkta. Šosejas kreisajā pusē, izkaisītas pa visu piekalni, pacēlās pelēkās un necilās būdiņas; pa labi kā nejauši uzšļākta netīri dzeltena līnija bez dzīvības pletās tukšā Atarotas lidosta. Priekšā kā putekļainas lentes stiepās četras braukšanas joslas, kas divsimt metrus tālāk pie izraēliešu barikādēm saplūda vienā joslā tur pārbaudīja dokumentus un pārmeklēja transportlīdzekļus. Tā bija bezjēdzība ikviens, kuram nebija pieprasīto dokumentu, varēja apiet kontrolpunktu kājām. Bet izraēlieši ietiepīgi turpināja iesākto ne tik daudz drošības apsvērumu dēļ, bet drīzāk, lai pazemotu palestīniešus, parādot viņiem, kurš te ir noteicējs. Tas saucās mēs neesam ar pliku roku ņemami. Mēs te visu kontrolējam.

-     Kosominumhum kul il-Israelieen, blenzdama mašīnas griestos, nomurmināja Leila. Sasodītie izraēļi.

Pēc divdesmit minūtēm rinda nebija izkustējusies no vietas ne par sprīdi. Leila atvēra mašīnas durvis un izkāpa ārā. Viņa brīdi pastaigāja šurpu turpu, izlokot kājas, tad pasniedzās mašīnā, paņēma no mašīnas savu digitālo fotoaparātu

Nikkon DIX, izņēma to no apvalka, ieslēdza un noregulēja lēcu.

-    Uzmanies, brīdināja Kamels, atspiedis galvu pret stūri, ilgās gaidīšanas nomocīts. Tu taču atceries, kas notika toreiz, kad fotografēji pie kontrolpunkta.

Kā lai viņa to aizmirst? Izraēļi toreiz konfiscēja viņas aparātu, kādu stundu cītīgi pārmeklēja Kamela mašīnu un piedevām Leilai pašai nācās izģērbties un paciest rūpīgu izmeklēšanu.

-    Es uzmanīšos, viņa teica. Paļaujies uz mani.

Lielās brūnās acis uzzibsnīja.

-     Mis Madani, jūs esat cilvēks, uz ko es vismazāk varu paļauties. Vārdos jūs sakāt vienu, bet…

-    jā, jā, zinu, bet acis saka pavisam ko citu.

Viņa uzmeta Kamelam niknu skatienu, uzkāra kaklā kameru, pagriezās un, lavierējot starp mašīnām, pa taisno devās kontrolpunkta virzienā.

No Jeruzalemes viņi izbrauca iepriekšējās dienas pēcpusdienā, lai ievāktu materiālus Ramalahā rakstam par kādu palestīnieti, kurš sadarbojās ar okupantiem un kura izkropļotais līķis tika atrasts pilsētas centra strūklakā. Tā bija lieliska izdevība plašākam pētījumam par cilvēkiem, kas sadarbojās ar okupācijas varu, ko viņa veica laikrakstam Guardian. Materiālu ievākšana prasīja vien pāris stundas. Tomēr viņu prombūtnes laikā kāzu svinībās Telavivā notika kārtējais pašnāvnieka sprādziena akts, kā dēļ izraēļi noslēdza visu Rietumu krastu. Viņai nekas cits neatlika, kā pārnakšņot pie universitātes kursa biedrenes, kamēr amerikāņu ražojuma Apaclu? AH-64 helikopteri kārtējo reizi apšaudīja pussagruvušās palestīniešu varas iestāžu ēkas, kas krietni bija cietušas jau iepriekšējā uzlidojuma laikā.

Brauciens nebija gluži veltīgs. Viņa ievāca materiālus arī par palestīniešu senlietu laupītājiem un tirgotājiem, bez tam viņai izdevās nokārtot interviju ar Saebu Marsoudi, vienu no Pirmās Intifādas24 līderiem un uzlecošo palestīniešu politiķu zvaigzni. Viņš bija harismātisks līderis jauns, dedzīgs un izskatīgs, ogļu melniem matiem un tradicionāli rūtaino keffhjeh plandamies ap kaklu un kā vienmēr izteica kādas vērtīgas atziņas. Tomēr pašreiz Leila dega nepacietībā ātrāk atgriezties Jeruzalemē. Grupējums "Dāvida kareivji" bija ieņēmuši kādu ēku Vecpilsētā. Izklausījās daudzsološi. Viņa jau nedēļu kavēja nodot rakstu laikrakstam AI Ahrām par palestīniešu bērnu nepietiekamo uzturu. Bet vairāk par visu viņa alka ātrāk nokļūt savā dzīvoklī un nomazgāties dušā tā kā Izraēlas militārie spēki bija nogriezuši ūdens padevi, viņa nebija mazgājusies kopš iepriekšējās dienas rīta, un to nu varēja just.

Viņa pietuvojās kontrolpunktam un divdesmit metru attālumā no tā apstājās. Tur skaļi klaigāja un žestikulēja kādas arbūzu kravas automašīnas šoferis, kuram lika griezties atpakaļ. Kareivis, kuram veltīja šos protestus, vienaldzīgi noskatījās vīrā, laiku pa laikam bilzdams Ijmia atpakaļ. Arī no Jeruzalemes puses bija sastājusies automašīnu rinda, lai gan ne tik gara kā no šīs puses. Leilai pa kreisi bezcerīgi zibsnīdamas sarkanās bākugunis, dīžājās Sarkanā Krusta neatliekamās medicīniskās palīdzības mašīna.

Jau gadus desmit viņa to vien darīja, kā aprakstīja šādus skatus, rakstot gan arābu, gan angļu valodā, publicējoties sākot ar Guardian, AI Ahrām, The Palestinian Times un beidzot ar New Internationalist. Pēc notikušā ar tēvu, Leilai bija grūti iekārtoties, jo īpaši īsi pēc atgriešanās no Anglijas, kad viņa bija spiesta samierināties ar viscūcīgāko izturēšanos pret sevi. Viņa smagi strādāja, lai iekarotu apkārtējo uzticību, lai gan drīzāk, lai pierādītu pati sev, ka ir īsta palestīniete. Lai gan vienmēr atradās tādi kā Kamels, kas nekad līdz galam viņai nenoticēja, tomēr lielākais vairums galu galā pieņēma Leilu, pateicoties viņas tiešumam un atklātībai Palestīnas jautājumā. Leilu iesauca par Assadiqa patiesības paudēju, lai gan izraēļi bija skeptiskāki: mele, ebreju nīdēja, teroriste un nekaunīgā kuce gadu gaitā viņa iekrāja šādus un līdzīgus epitetus par sevi. Šie vēl bija tie nevainīgākie.

Leila izvilka no kabatas košļājamās gumijas tāfelīti un iebāza to mutē, prātojot, vai doties uz kontrolpunktu un mēģināt paātrināt izkļūšanas procesu, pabāžot viņiem deguna priekšā savu preses karti. Nē, veltīga laika šķiešana ar vai bez preses kartes viņa ir un paliek palestīniete. Viņa vēl kādu brīdi nolūkojās notiekošajā, tad pagriežas un, garlaikoti šūpodama galvu, atgriezās mašīnā. Zem kājām dunēja zeme, jo pa pretējo joslu aizrāpoja pāris tanku ar zili baltiem izraēļu karodziņiem tanka tornī.

-    Kosominumhum kul il-Israelieen, viņa nomurmināja.

LUKSORA

Doktoram Ibrahimam Anvaram, Luksoras slimnīcas galvenajam patologam, bija vairāki kaitinoši ieradumi, no kuriem īpaši izcēlās viens nekādi steidzami darbi nevarēja aizkavēt labu domino spēles maču. Anvara aizraušanās ar "dievišķo galda spēli", kā viņš to dēvēja, bieži vien aizkavēja nozieguma izmeklēšanu, un tā tas notika arī šoreiz ar Jansena lietu. Anvars bija veicis līķa sākotnējo apskati nozieguma vietā Malkatā un pēc tam nosūtījis mirušā ķermeni uz Luksoras centrālo morgu. Tā vietā, lai tajā pašā vakarā veiktu līķa sekciju, kā Kalifa bija naivi cerējis, patologs deva priekšroku sev svarīgam domino spēles mačam. Rezultātā sekcijas rezultāti bija gatavi tikai nākamās dienas pēcpusdienā, kad Anvars piezvanīja Kalifam uz policijas iecirkni, lai par to visžēlīgi paziņotu.

-     Bija jau pēdējais laiks, izgrūda detektīvs, nikni nospiezdams pārpildītajā pelnutraukā jau piecpadsmito cigaretes galu. Cerēju rezultātus saņemt jau vakar vakarā.

-     Labs nāk ar gaidīšanu, silts ar sildīšanu, uzmundrinoši'noteica Anvars. Starp citu, interesants gadījums. Ļoti… lai gan jāsaka provocējošs. Lai vai kā, mana sekretāre nupat beidz rakstīt atskaiti. Vai man to nosūtīt, vai arī pats atnāksi tai pakaļ? Izvēlies pats.

-     Pats aiziešu, teica Kalifa, labi zinādams, ja atstās ziņojuma piegādi Anvara ziņā, tad dabūs gaidīt vēl dažas dienas. Pasaki man tikai vienu tas bija negadījums vai netīra spēle?

-    Pavisam noteikti netīra spēle, atbildēja patologs. Ārkārtīgi netīra, lai gan ne tā, kā tu domā.

-    Ko tad tas nozīmē?

-    Tas ir sarežģīts stāsts, kā skabarga pakaļā. Nāc šurp un pats visu ieraudzīsi. Manuprāt, tu būsi spiests atzīt, ka šoreiz esmu pārspējis pats sevi. Es patiešām esmu nepārspējams, Kalifa.

Detektīvs smagi nopūtās un, piekodinājis lielībnieku, ka pēc divdesmit minūtēm būs klāt, nolika klausuli.

Kabinetā ienāca Muhameds Seraija.

-    Tas sasodītais patologs, sūkstījās Kalifa. Viņš ir nožēlojams nekauņa.

-    Vai sekcijas rezultāti beidzot gatavi?

-    Tikai tagad. Tas slnkteris strādā lēnāk par bruņurupuci. Es braucu pēc ziņojuma. Vai ir kādi jaunumi?

Kamēr Kalifa visu dienu kabinetā nepacietīgi gaidīja sekcijas rezultātus, Seraija priekšnieka uzdevumā vāca informāciju par dažiem iepriekšējā vakarā mirušā mājā atrastajiem priekšmetiem.

-    Nekā iepriecinoša, vietnieks atbildēja, apsēzdamies pie sava galda. Misr banka pa faksu atsūtīs ziņojumus par pēdējiem četriem kvartāliem, tāpat arī telefona kompānija sūtīs informāciju par veiktajiem zvaniem šajā pašā laika periodā. Man laimējās sadzīt pēdas viņa mājkalpotājai.

-    Vai kaut ko uzzināji?

-    Jā, to, kā vislabāk pagatavot molochia. Par Jansenu pašu gandrīz neko. Divreiz nedēļā viņa tīrīja māju un iepirkās. Gatavoja viņš pats. Pagrabā viņa nekad nav bijusi. Saimnieks to aizliedzis.

-    Vai viņam ir testaments? jautāja Kalifa. Vai esi runājis ar viņa advokātu?

Seraija pamāja.

-    Advokāts apstiprināja, ka Jansens ir sastādījis testamentu, bet pie viņa tas neglabājoties. Viņš zināja teikt, ka Jansens vienu testamenta eksemplāru glabājis pie sevis, bet otru pie kāda drauga Kairā.

Kalifa nopūtās, piecēlās un noņēma žaketi no krēsla atzveltnes.

-     Labi, parakņājies Jansena pagātnē. Cik ilgi viņš dzīvo Ēģiptē, no kurienes ieradies, ar ko nodarbojās, kad dzīvoja Aleksandrijā. Noderēs jebkura informācija. Kaut kas ar to cilvēku nav kārtībā. Es jūtu, ka kaut kas te nav lāgā.

Viņš uzvilka žaketi un devās uz durvīm. Piegājis pie durvīm, viņš pagriezās.

-    Starp citu, vai uzzināji, no kurienes cēlies vārds "Arminius"?

-    Uzzināju gan, apmierināti novilka Seraija. Papētīju internetā.

-    Un?

-     Izrādās, tā sauca kādu senu ģermāņu varoni. Tāds kā vācu nacionālais varonis, vai.

Kalifa noklikšķināja pirkstu kauliņus.

-     Tā jau man likās, ka esmu to vārdu kaut kur dzirdējis. Tu esi labi pastrādājis, Muhamed. Malacis!

Kalifa izgāja no kabineta un, iedams pa gaiteni, prātoja, kāpēc gan holandietis nosaucis savu suni vācu nacionālā varoņa vārdā.

Kā jau varēja sagaidīt, Anvara nebija uz vietas, kad Kalifa ieradās pie viņa piecpadsmit minūtes pēc viņu telefona sarunas. Kamēr zaļā uzsvārcī tērpusies medmāsa devās meklēt patologu, detektīvs nostājās pie loga un vēroja strādniekus'rokam tranšeju slimnīcas pagalma zālienā. Kalifa plaušas alka pēc kārtējās cigaretes, bet viņš noturējās. Anvars bija kaislīgs smēķēšanas pretinieks, un Kalifa labāk pacietīsies, nekā klausīsies kārtējo moralizēšanu: ja-vēlies-sevi-noindētdari-to-bet-tikai-ne-manā-tuvumā. Detektīvs tā vietā paknibināja nagus, atvēra logu, atspiedās ar elkoņiem uz palodzes un vēroja kādu bērnu, kas slimnīcas automašīnu stāvvietā mēģināja noķert tauriņu.

Kaut kas te nebija kārtībā. Kalifa mēģināja sevi pārliecināt, ka tikai iztēlojas, ka pārāk dziļi un nopietni visu uztver, bet iekšējā nojausma tik un tā neatkāpās. Katrs mazākais notikuma elements, katrs sīkums šajā kopējā attēlā mirušā spieķis, viņa naids pret ebrejiem, māja Kārnākās tempļa pakājē, dīvainā spalvu cepure modināja detektīvā iekšēju nemieru. Sākotnēji vājais nemiera impulss pamazām izvērtās par dziļu iekšēju paniku.

Protams, viņš vienmēr izjuta adrenalīna pieplūdumu katras izmeklējamās lietas sākumā. Viņš vienmēr centās apkopot un loģiski salikt pa plauktiem visus notikuma elementus. Šis gadījums tomēr atšķīrās no citiem. Kalifu ne tik daudz uztrauca pašreiz notiekošais izmeklēšanas process kā kāds notikums pagātnē, policista karjeras pašā sākumā. Tā bija viņa pirmā slepkavības izmeklēšanas lieta drausmīgs, nežēlīgs noziegums. Šlēgele. Tā sauca upuri. Hanna Šlēgele. Izraēliete. Ebrejiete. Šaušalīga nāve. Un te pēkšņi kā no zila gaisa… šī pagātnes elpa. Nekā noteikta. Nekā konkrēta, pie kā pieķerties. Tikai sagadīšanās, vien mirklīgi atmiņu uzliesmojumi. Spieķis, ebreju nīdējs, Karnaka, spalvas šie vārdi riņķoja un atbalsojās Kalifa prātā kā mantra.

-     Kaut kāds trakums, viņš nomurmināja pie sevis, knibinādams īkšķa nagu. Dieva dēļ, tas taču notika pirms piecpadsmit gadiem. Tas nevar būt!

Bet, pat izsakot šos vārdus skaļi, viņš nojauta, ka nekas tomēr nav beidzies. Gluži otrādi Kalifu pārņēma neomulīga sajūta, ka tas ir tikai sākums.

-    Pie velna tevi, Jansen, izgrūda detektīvs. Pie velna tavu sasodīto nāvi!

-    Gluži manas domas, atskanēja balss no aizmugures. Lai gan, protams, ja viņš nebūtu nomiris, man nebūtu radusies šī izdevība atrisināt lietu tavā vietā.

Saērcināts par iztraucēto domu gājienu, Kalifa pagriezās. Durvīs stāvēja Anvars, turēdams rokās glāzi, no kuras vēlās dūmi.

-     Es nedzirdēju tevi ienākam.

-    Es par to nebrīnos, noteica patologs. Tu atradies jūdzēm tālu no šejienes.

Viņš ieņēma nelielu malku no glāzes un pacēla to acu augstumā, pētīdams bāli dzeltenīgo šķidrumu.

-     Yansoon, viņš smaidot teica. Vislabākais Luksorā. Viena no virsmāsām to lieliski gatavo. Brīnišķīgs dzēriens. Ļoti nomierinošs. Tev arī vajadzētu nomēģināt.

Viņš pamirkšķināja Kalifam, piegāja pie rakstāmgalda, apsēdās pie tā, nolikdams glāzi uz pašas malas, un sāka rakņāties pa papīra kaudzi sev priekšā.

-     Kur es to sasodīto papīru iegrūdu? Es taču tikko… ā, rokā ir!

Uzvaroši vicinādams plānu mašīnrakstā aprakstītu papīra lapu, viņš apmierināti atzvēlās krēslā.

-    Pīta Jansena kunga līķa sekcijas ziņojums, viņš izlasīja dokumenta nosaukumu. Kārtējais Anvara triumfs!

Viņš smīkņādams uzlūkoja Kalifu. Kalifa neviļus pacēla roku, lai izvilktu no kabatas cigareti, bet pusceļā attapās un nolika roku uz palodzes.

-    Nu tad stāsti, viņš teica. Es arī gribu to dzirdēt.

-    Ar lielāko prieku, noteica Anvars, ērti iekārtodamies krēslā. Sākšu ar to, ka mūsu vīrs ir noslepkavots.

Kalifa viegli saliecās uz priekšu.

-     Diezgan droši varu apgalvot arī to, ka zinu, kas viņu nogalināja. Man ir aizdomas, ka abi rīkojās pašaizsardzības nolūkos, lai gan tas nekādā ziņā nemazina nozieguma neģēlīgo-raksturu un faktu, ka Jansens miris ārkārtīgi sāpīgā un nepatīkamā nāvē.

Ārsts ieturēja dramatisku pauzi. Viņš droši vien to ir iestudējis, Kalifa pie sevis nodomāja.

-    Pirms atklāju slepkavas vārdu, būtu tomēr lietderīgi atgādināt apstākļus, kādos atradām Jansena līķi.

Kalifa jau pavēra muti, lai teiktu, ka pats ļoti labi atceras visus apstākļus, bet laicīgi aprāvās, jo no pieredzes zināja, ka Anvars, neskatoties ne uz kādiem Kalifas iebildumiem, rīkosies pa savam.

-    Klāj tik vaļā, inspektors nomurmināja, bezpalīdzīgi pamādams.

-     Paldies, domāju, ka nenožēlosi.

Patologs ar baudu iemalkoja dīvaino dzērienu un nolika glāzi atpakaļ uz galda.

-    Tātad, viņš iesāka, notikuma vieta. Iespējams, atceries, ka vīrietis gulēja ar seju pret zemi. Faktiski viņš bija pienaglots pie zemes, jo kreisās acs dobumu caurdūra nepievilcīgs metāla stienis. Bez pamatīgiem vaiga kaula, asaru dziedzera un kreisās smadzeņu puslodes bojājumiem smadzenes, starp mums runājot, izskatījās kā saspaidīts baklažāns viņam bija arī plēsta brūce tieši virs auss, bet ne no metāla stieņa. Bez tam atradu arī nelielus plēsumus kreisajā delnā patologs pacēla roku un norādīja plēsumu vietu un uz kreisā ceļgala. Tieši virs plaukstas locītavas konstatēju labā īkšķa pamatnes sapampumu un sasitumu. Tu to droši vien nepamanīji, jo šī roka atradās zem ķermeņa. Zem tās pašas rokas nagiem atradu sakaltušas zemes pēdas.

Viņš iztukšoja dzēriena glāzi un, viegli atraugājies, pabīdīja glāzi malā.

-    Trīs metrus no līķa, viņš turpināja, tuksneša smiltīs bija redzamas iespējamās cīņas pēdas, kā arī tika atrasta akmens šķemba ar asins pēdām uz tās. Divsimt metrus tālāk aiz apgleznotas māla ķieģeļu sienas fragmenta atrada mirušā mugursomu un spieķi. Bija acīmredzams, ka siena tika jaukta. Šim nolūkam vīrietis izmantoja āmuru un kaltu, kā arī rokas, tādējādi izskaidrojamas zemes daļiņas zem nagiem.

Ārsts salika uz galda elkoņus un saņēma kopā rokas.

-    Tik daudz par notikuma vietu. Tagad varam uzdot jautājumu, kā šīs kopējā attēla dažādās sastāvdaļas attiecas viena uz otru?

Kalifas roka, neatkarīgi no saimnieka gribas, kārtējo reizi pastiepās pēc cigaretes. Un atkal Kalifa tikai pēdējā mirklī savaldījās, aši iebāžot roku bikšu kabatā.

-     Būtu interesanti dzirdēt tavas domas.

-    Es tās izklāstīšu ar lielāko prieku, atbildēja Anvars. Apskatīsim katru puzles gabaliņu atsevišķi, labi? Pirmkārt, metāla stienis. Ievainojumi no šī priekšmeta, protams, bija nāvējoši. Tomēr viņš nenomira no šiem ievainojumiem. Citiem vārdiem, Jansens būtu nomiris neatkarīgi no tā, vai viņš uzkristu stienim vai nē.

Kalifa samiedza acis. Lai kā viņam negribējās, inspektors tomēr juta mostamies interesi.

-    Turpini.

-     Plēstā brūce šajā galvas daļā ir acu apmāns. Protams, ka šis ievainojums radies no akmens šķembas, tomēr pat tik vecam un trauslam vīram kā Jansens tas nebija dzīvībai bīstams. Galvaskauss triētiena rezultātā nebija cietis un brūce nebūt nebija tik dziļa parm\cīgs-audu plēsums un nekas vairāk. -    Ja jau viņš nenomira no sitienaļp<j/galvu un no metāla stieņa radītajiem ievainojumiem, tad rfo kā viņš, sasodīts, nomira?

Anvars paklapēja ar roku sev pa krūtīm.

-     No miokarda infarkta.

-Ko?

-    Sirdslēkme. Vīrietis cieta no smagiem k'oronārās trombozes traucējumiem, kas izraisīja sirdsdarbības apstāšanos. Visticamāk, ka viņš bija miris, vēl pirms uzdūrās metāla stienim.

Kalifa paspēra soli uz priekšu.

-    Ko tu ar to gribi teikt? Kāds iesita viņam ar akmeni pa galvu, un viņa sirds to neizturēja?

Patologs plati pasmaidīja, no sirds izbaudīdams šo spēli.

-    Neviens viņam nav sitis ar akmeni pa galvu. Brūci viņš ieguva negadījumā.

-    Bet tu taču sākumā teici, ka viņu noslepkavoja.

-    Tā patiešām notika.

-    Tad kā?

-    Viņu noindēja.

Kalifa dusmās trieca dūri pret sienu.

-     Nolādēts, Anvar, ko tu tur gvelz?

-    Saku tā, kā ir. Pīta Jansena slepkava noindēja viņu, un inde tieši vai netieši izraisīja sirdslēkmi, kā rezultātā nabaga vīrs nomira. Skaidrāk jau vairs nevar izstāstīt. Ko īsti tu nesaproti?

Kalifa apņēmīgi sakoda zobus, izlemdams nepadoties patologa provokatīvajam tonim.

-     Kurš tad ir tas noslēpumainais indētājs? pēc iespējas nosvērtāk jautāja Kalifa. Tu teici, ka zini, kurš tas ir.

-    Ak, jā, zinu gan. Anvars pamāja. Pavisam droši zinu.

Viņš atkal ieturēja dramatisku pauzi, tad, lēni liekdamies uz priekšu, izstiepa roku ar pavērtu plaukstu uz augšu, savilka pirkstus dūrē, izstiepdams rādītājpirkstu, tad atkal to strauji salocīja.

-    Šī nelieša vārds ir, viņš impozanti paziņoja, ir Akaraba kungs.

Tad viņš atkal atkārtoja dīvainās manipulācijas ar pirkstiem, bakstot ar rādītājpirkstu plaukstā.

-     Akarabs, apstulbis atkārtoja inspektors. Tu gribi teikt…

Patologs pasmaidīja.

-    Tieši tā. Mūsu draugam Jansenam iedzēla akarab. Skorpions.

Viņš atkal salocīja pirkstus, imitējot skorpiona asti, tad skaļi smiedamies atslīga krēslā.

-    Es taču tev teicu, ka tas ir stāsts ar skabargu pakaļā! viņš sajūsmināts rēca. Nevaru sagaidīt, kad varēšu to izstāstīt pārējiem. Malkatas Indētājs ar Asti! Vai varbūt nodēvēsim to par Malkatas Indes Asti? Ha, ha, ha!

-     Ļoti smieklīgi, noņurdēja Kalifa, negribīgi pasmaidīdams. Pieņemu, ka sapampums īkšķa pamatnē radies no…

-     No dzēliena, Anvars iespurcās, ar pūlēm atgūdams elpu. Pilnīgi pareizi. No samērā spēcīga dzēliena, pat ko liecina koduma vietas krāsa un pampuma apjoms. Visticamāk, ka pieaudzis skorpions. Neticami sāpīgi!

Patologs piecēlās kājās, joprojām smīkņādams pie sevis, piegāja pie izlietnes kabineta stūrī. Atgrieza auksto krānu un ielēja sev glāzi ūdens.

-    Manuprāt, viss notika apmēram šādi: Jansens dodas uz Malkatu, lai nočieptu dažus apgleznotus māla ķieģeļus. Viņš darbojas ar āmuru un kaltu, izlaužot sienā robu. Viņš tur iebāž roku, lai izgrābtu ārā lieko zemi un, še tev, Skorpiona kungs iebelž viņam. Ciezdams milzīgas sāpes, viņš neliekas zinis par mugursomu un spieķi, bet steidzas uz mašīnu, lai dotos saņemt pirmo palīdzību. Pēc pārsimt jardiem dzēliens iedarbojas, izraisot sirdslēkmi, viņš krīt, nobrāžot roku, ceļgalu, savainojot galvu pret akmeni, lai gan, iespējams, asinsvadi nosprostojās uzreiz pēc paklupšanas. Viņš pakūņojas smiltīs, viņam izdodas piecelties kājās un pastreipuļot dažus metrus uz priekšu, bet tad atkal paklūp, šoreiz uzduroties ar aci uz mieta. Palieciet sveiks, Jansena kungs!

Kalifa klusībā apsvēra notikumu secību, īgņodamies par to, cik viegli Anvars atrisinājis šo lietu. Taču inspektors sajuta arī atvieglojumu. Ja nav slepkavības, tad netiks uzsākts kriminālprocess. Lai gan senlietu krājums Jansena pagrabtelpā prasīja sīkāku izpēti, tomēr nu atkrita vajadzība rakņāties dziļāk mirušā vīra pagātnē. Tās bija labas ziņas, jo, godīgi sakot, Kalifa ļoti baidījās no jebkādiem atradumiem šī cilvēka pagātnē.

-    Nu, labi, atviegloti nopūtās Kalifa. Tagad vismaz ir kaut kāda skaidrība.

-    Nenoliedzami, atzina Anvars, iztukšodams ūdens glāzi un atgriezdamies pie rakstāmgalda. Viņš paņēma sekcijas ziņojumu un sniedza to inspektoram.

-    Tur viss ir fiksēts, līdz ar dažiem citiem novērojumiem, kas tevi varētu ieinteresēt.

Kalifa pašķirstīja lapas.

-     Kas tie par novērojumiem?

-     Nekas īpašs, vispārēji medicīniski atzinumi. Pirmkārt, viņam bija ielaists prostatas dziedzera vēzis. Viņam bija atlikuši tikai daži mēneši ko dzīvot. Ap kreiso ceļgalu viņam ir daudz senu rētu, droši vien tāpēc viņam vajadzīgs spieķis. Viņš ir melojis ari par savu vecumu. Vismaz identifikācijas kartē norādītais vecums neatbilst viņa faktiskajam vecumam.

Kalifa jautājoši uzlūkoja patologu.

-   Protams, es neesmu speciālists šajā jautājumā, teica Anvars, bet kartē norādīts, ka viņš dzimis 1925. gadā, tātad viņam vajadzētu būt astoņdesmit gadus vecam. Tomēr spriežot pēc zobu un smaganu stāvokļa, es droši varētu derēt, ka viņš ir vismaz desmit gadus vecāks. Tas, protams, nemaina lietas būtību, bet nodomāju, ka vērts to atzīmēt.

Kalifa brīdi apdomāja ārsta teikto, tad pamājis iebāza ziņojumu žaketes kabatā un devās uz durvīm.

-    Tu esi labi pastrādājis, Anvar, viņš bilda pār plecu. Lai kā man to negribētos, tomēr, jāatzīst, ka tas bija iespaidīgi.

Kalifa sasniedza durvis un jau grasījās iziet gaitenī, kad Anvars uzsauca viņam.

-    Viena lieta gan man šķita dīvaina.

Kalifa pagriezās.

-    Ziņojumā es to neesmu minējis, jo nešķita saistīts ar notikušo, bet šim vīram uz kājām bija sindaktīlija.

Detektīvs apmulsis paspēra soli atpakaļ.

-    Ko tas nozīmē?

-    Tas ir iedzimts kāju pirkstu falangu saaugums. Ļoti rets gadījums. Vienkāršā valodā runājot, starp kāju pirkstiem viņam bija plēve. Viņš bija kā…

-     Varde.

Kalifa nobāla.

-     Kas notika? jautāja Anvars. Vai ieraudzīji spoku?

-    Jā, nočukstēja detektīvs. Viņu sauc Hanna Šlēgele, un esmu izdarījis kaut ko briesmīgu. Patiešām drausmīgu.

JERUZALEME

Leila nokļuva Jeruzalemē tikai ap pusdienlaiku. Kamels izlaida viņu Nablus ceļa pašā galā un, pavirši pamājis atvadu sveicienu, nogriezās ap Sultāna Suleimana ielas stūri. Vēsais, atspirdzinošais lietus kā milzu plīvurs neskanīgi nolaidās pār ietvi un māju jumtiem, samitrinot arī Leilas matus un virsjaku. Austrumu pusē virs Skopus kalna vīdēja zili debesu laukumiņi, bet virs pilsētas debess jumu kā smags tērauda vāks klāja svina pelēki mākoņi.

Ielas kioskā Leila nopirka svaigi ceptas maizes klaipus un devās augšā pa stāvo ielu garām Dārza kapsētas ieejai, Jeruzalemes viesnīcai un Izraēlas Iekšlietu ministrijas ēkai, kur bariņš nogurušu palestīniešu gaidīja rindā savu kārtu, lai pagarinātu uzturēšanās atļauju šajā valstī. Beidzot viņa pienāca pie savas mājas. Iekšā, atspiedies pret spieķi, sēdēja kāds vīrs novalkātā uzvalkā un raudzījās ārā lietū.

-     Salaam alekum, Fati, Leila sasveicinājās.

Vecais vīrs pacēla acis un sveicinādams pacēla artrīta savilkto roku.

-     Mēs raizējāmies par tevi, viņš ieklepodamies teica. Prātojām, vai neesi arestēta.

Leila iesmējās.

-     Izraēļi neuzdrošinātos. Kā klājas Atafai?

Vecais vīrs paraustīja plecus, līkajiem pirkstiem bungājot pa spieķi.

-   Ne visai labi. Viņai šodien sāp mugura, tāpēc palika gultā. Vai vēlies tēju?

Leila noraidoši pamāja.

-     Ieiešu dušā, pēc tam pastrādāšu. Tēju padzersim vēlāk. Ja Atafai kaut kas vajadzīgs no veikala, es aiziešu.

Viņa pagāja garām vecajam vīram, uzkāpa pa akmens kāpnēm divus stāvus augstāk savā dzīvoklī, kas aizņēma visu mājas augšstāvu. Vienkārša mājvieta ar augstiem griestiem, divām guļamistabām, no kurām vienā iekārtots arī viņas kabinets, plaša dzīvojamā istaba, neliela virtuvīte, vannasistaba, šauras betona kāpnes uz līdzeno mājas jumtu, no kurienes pavērās skats uz Damaskas vārtiem un Vecpilsētas samezglotajām ieliņām. Leila jau piekto gadu īrēja šo dzīvokli no vietējā uzņēmēja, kura vecāki, Fati un Atafa, dzīvoja pirmajā stāvā un pārraudzīja māju. Būdama neatkarīgā žurnāliste, viņa nopelnīja pietiekami, lai varētu atļauties ko dārgāku, piemēram, šeiha Jaraha rajona augstceltņu elegantos dzīvokļus. Viņa tomēr pieņēma apzinātu lēmumu palikt tepat, Austrumjeruzalemes centrā, ar visu tās kņadu, nekārtībām un mēslaini. Ar to viņa gribēja visiem pavēstīt: es neesmu no tiem žurnālistiem, kuri sapelna lielo piķi un nolien Fliltonas vai Amerikāņu kolonijas25 drošībā. Nē, es esmu viena no jums. Palestīniete. Tas bija nenozīmīgs, bet ļoti vajadzīgs žests. Viņai vienmēr sevi jāpierāda, vienmēr jābūt formā.

Leila nometa mantas uz dīvāna. Dzīvojamā istabā vēl bija neliels pusdienu galds, televizors un pāris noplukuši atpūtas krēsli. Paķērusi no ledusskapja Evian minerālūdens pudeli, viņa iegāja kabinetā. Sarkanā automātiskā atbildētāja lampiņa vēstīja, ka saņemtas ziņas. Iemalkojusi ūdeni, viņa apsēdās pie rakstāmgalda un kā allaž vispirms palūkojās uz ierāmētu fotogrāfiju pie sienas, kurā redzams viņas tēvs baltā ārsta uzsvārcī un stetoskopu ap kaklu. Tā bija vienīgā un mīļākā tēva fotogrāfija, ko viņa paturēja pēc viņa nāves. Kaklā saskrēja kamols, bet nu jāķeras pie darba. Vispirms jānoklausās atstātās ziņas.

Vienpadsmit jaunas ziņas. Viena no Guardian, mudinot drīzāk nodot rakstu par palestīniešiem, kas sadarbojas ar izraēļiem; viena no Toma Robertsa, Britu konsulāta darbinieka, kurš jau sešus mēnešus neveiksmīgi mēģina piecirst viņai; viena ziņa no viņas draudzenes Nuhas, kura aicināja satikties iedzert kādu glāzīti Jeruzalemes viesnīcas bārā; viena no Sema Rodžersona, Reuters aģenta, ka Dāvida kareivji okupējuši vienu no Vecpilsētas ēkām, bet par to Leila jau dzirdēja Ramallā. Pārējās ziņas bija lamas vai draudi. "Tu man riebies, netīrā, melīgā sukātāja." "Baudi šodienu, Leila, jo šī būs tava pēdējā diena." "Pagaidām mēs tikai vērojam tevi, bet pienāks diena, kad ielaidīsim lodi tev galvā. Bet pirms tam mēs tevi, protams, izvarosim." "Mēs iegrūdīsim nazi tavā smirdīgajā arābu pežā un pāršķelsim uz pusēm, netīrā, melīgā kuce!" "Nāvi arābiem! Izraēls! Izraēls!"

Spriežot pēc akcenta, lielākā daļa runātāju bija izraēļi vai amerikāņi. Viņa regulāri nomainīja savu telefona numuru, taču neizprotamā kārtā viņas nelabvēļi to drīz vien uzzināja un draudīgie zvani atsākās no jauna. Savas žurnālistes darbības sākumā šie zvani viņu ļoti sarūgtināja un aizskāra. Nu viņa pie tiem bija pieradusi un neņēma pie sirds, vairāk satraukdamās par redaktoriem, kas pieprasīja kārtējos rakstus. Tikai nakts klusumā un vientulībā bailes kā dēles iezīdās viņas ķermenī, saindējot to ar šausmām par to, cik bīstamā spēlē viņa iesaistījusies. Jā, naktis bija briesmīgas.

Pēc noklausīšanās Leila visas atstātās ziņas izdzēsa, uzlika lādēties mobilo telefonu un piezvanīja diviem cilvēkiem Nuhai, lai norunātu tikšanos vakarā, bet ar otru zvanu viņa vēlējās sīkāk noskaidrot par ebreju grupējuma okupēto namu Vecpilsētā. Dažu pēdējo gadu laikā viņa bija sarakstījusi vairākus rakstus par Dāvida kareivjiem. Nesen laikraksts New York Review uzdeva viņai sagatavot pamatīgu rakstu par šī grupējuma līderi, militāristu, bijušo Padomju Savienības iedzīvotāju Baruhu Hār-Ciānu. Šis notikums lieti noderētu rakstam, un Leila pārlika prātā, vai nevajadzētu nekavējoties doties uz Vecpilsētu ievākt informāciju. Pāris stundas šurpu vai turpu neko nemainīs, beidzot viņa nosprieda, izdzēra pēdējo ūdens malku, iegāja vannasistabā.

Viņa ilgi mazgājās karstajā ūcienī, cītīgi ziepējot slaido ķermeni, atmetot galvu un ļaujot ūdenim šļākties pār seju. Viņa labsajūtā ļāvās siltajām ūdens strūklām, kas aizskaloja netīrumus un sviedrus no jaunavīgās ādas. Beigās Leila noskalojās tikai ar auksto ūdeni, ietinās rītakleitā, iegāja atpakaļ kabinetā un ieslēdza Apple klēpja datoru.

Nākamās divas stundas viņa cītīgi strādāja pie raksta par palestīniešu bērnu nepietiekamo uzturu un iesāka Guardian apsolīto rakstu par palestīniešiem, kuri sadarbojas ar izraēļiem. Laiku pa laikam viņa ieskatījās stenografētajās piezīmēs, tomēr galvenokārt rakstīja no galvas, tēliem un iespaidiem pamazām pārveidojoties par vārdiem datora ekrānā.

Lai gan žurnālistika viņai padevās viegli, sākotnēji viņa nebija plānojusi kļūt par žurnālisti. Pusaudžu gados, pirms tēva noslepkavošanas, viņa sapņoja, ka kļūs par ārsti, tāpat kā tētis, un strādās Gazas un Rietumkrasta bēgļu nometnēs. Vēlāk, studējot Birzeitas universitātē arābu vēsturi, viņa apsvēra domu pievērsties politikai. Galu galā viņa izlēma, ka ar žurnālistikas palīdzību viņa tomēr spēs labāk īstenot savas dzīves misiju.

Pēc universitātes beigšanas viņa iestājās darbā palestīniešu dienas laikrakstā AI Aijām, kura tālaika redaktors kuprītis un iesīkstējis smēķētājs Nizārs Suleimans ņēma jauno darbinieci savā paspārnē, un, ņemot vērā Leilas ģimenes vēsturi, lielāko daļu Leilai vērsto šāviņu viņš uzņēmās uz sevis. Jaunās žurnālistes pirmais nopietnais raksts bija par palestīniešu ideoloģiskās apstrādes nometnēm, kur sešgadīgiem bērniem mācīja dziedāt naidu kurinošas antisemītiskas dziesmiņas un pagatavot Molotova kokteili (pats galvenais bija bieza vazelīna kārtiņa uz glāzes apmales, lai liesmojošā petroleja pieliptu pie mērķa). Rakstu viņa pārstrādāja sešpadsmit reizes, līdz Suleimans nelabprāt atļāva to publicēt. Leila toreiz jutās tik nomākta, ka apsvēra iespēju atteikties no žurnālistes karjeras. Bet Suleimans kategoriski iebilda "Ja tu tagad padosies, es tevi atlaidīšu!"un nākošo rakstu par to, kā Izraēlas valdība pārvietoja vietējās beduīnu ciltis uz Negevu, Leila pārrakstīja tikai piecas reizes. Ar trešo rakstu par palestīniešiem, kuri spiedīgu apstākļu dēļ bija spiesti celt ižraēļu apmetnes, Leila ieguva savu pirmo apbalvojumu žurnālistikā.

Pēc tam viņa ātri kļuva slavena. Viņas izcelsme māte angliete, tēvs palestīnietis palestīniešu dzīves pārzināšana, kā arī arābu, ebreju, angļu un franču valodas zināšanas padarīja viņu galvastiesu pārāku par citiem korespondentiem, un Leila saņēma piedāvājumu kļūt par Guardian un New York Times štata korespondenti (viņa noraidīja šos darba piedāvājumus). Četrus gadus nostrādājusi AI Aijām, viņa kļuva par brīvo žurnālisti, rakstot par jebko, sākot ar Izraēlas slepeno dienestu, kas pratināja ar spīdzināšanas palīdzību, un beidzot ar spinātu audzēšanas projektiem Lejas Galilejā. Par to viņa izpelnījās pretrunīgus vērtējumus atkarībā no vērtēšanas skatu punkta.

Leilas neskaitāmie kritiķi, pastāvīgi apsūdzēja viņu par objektivitātes trūkumu materiālu viņa pasniedzot vienpusēji, izceļot palestīniešu ciešanas, bet ignorējot izraēļu problēmas un grūtības, aprakstot bēgļu nometņu šausmas, bet ne ar pušplēstu vārdu nepieminot tos nevainīgos, kurus uzspridzinājuši spridzinātāji pašnāvnieki. Tā nu gluži vis nebija. Gadu gaitā viņa bija uzrakstījusi vairākus rakstus par negadījumiem ar izraēļu civiliedzīvotājiem, nemaz nerunājot par izplatīto korupciju un cilvēktiesību pārkāpumiem Palestīnas varas struktūrās. Patiesībā šī konflikta būtību nebija iespējams atspoguļot objektīvi. Ja mēģini ieturēt līdzsvaru starp abām pusēm, agri vai vēlu tu pats nonāc partizāna lomā.' Un, ņemot vērā Leilas izcelsmi, viņa nevarēja atļauties greznību izpelnīties izraēliešu atbalstītājas slavu.

Uzrakstījusi ap tūkstoš vārdus rakstam par palestīniešu sadarbošanos, viņa nosūtīja rakstu par nepietiekamo bērnu uzturu uz AI Ahrām biroju Kairā un izslēdza datoru. Neatvairāmi mācās virsū nogurums, jo pēdējās dienās viņai iznāca maz gulēt, acu plakstiņi smagi vērās ciet. Reportieres gaitas ar nenormētajām darba stundām un saspringtajiem rakstu nodošanas termiņiem bija pieradinājušas Leilu pie noguruma, bez tam viņai ļoti gribējās pašai uzmest aci Vecpilsētas okupētajam namam. Viņa uzrāva mugurā drēbes, paķēra ābolu, piezīmju bloku, fotoaparātu, atvēra dzīvokļa ārdurvis un ieraudzīja Fati, kurš, smagi sēkdams, tobrīd parādījās kāpņu laukumā. Ar vienu roku viņš smagi balstījās pret spieķi, bet otrā rokā turēja aploksni.

-    Šorīt tev pienāca vēstule. Pirmīt pavisam aizmirsu, piedod.

Fati pasniedza Leilai aploksni. Uz tās nebija ne adreses, ne

pastmarkas, tikai viņas vārds sarkaniem' noteiktiem burtiem.

-    Kas to atnesa? Leila vaicāja.

-    Kaut kāds puika, vecais vīrs pagriezās, grasīdamies atkal kāpt lejā. Nekad iepriekš nebiju viņu redzējis. Viņš apjautājās, vai tu te dzīvo, pasniedza man aploksni un izskrēja ārā.

-    Palestīnietis?

-    Protams, ka palestīnietis. Kopš kura laika ebreju bērni klīst pa šo rajonu?

Viņš atmeta ar roku, it kā teikdams "smieklīgs jautājums", un nozuda ap stūri.

Leila pētoši pagrozīja aploksni rokās, pataustīja, vai tur nav vadi vai kas cits draudošs. Pārliecinājusies, ka nekā bīstama tur nav, viņa atgriezās dzīvoklī, rūpīgi atvēra vēstuli un izvilka divas lapas. Viena lapa bija aprakstīta tajā pašā gotiskajā rokrakstā kā adrese uz aploksnes, bet otra lapa bija kāda sena dokumenta kserokopija. Viņa uzmeta tai skatienu, tad pievērsās angļu valodā uzrakstītajai pavadvēstulei.

Mis ai Madani,

jau ilgu laiku apbrīnoju Jūs kā žurnālisti un vēlos izteikt Jums kādu priekšlikumu. Pirms kāda laika jūs intervējāt līderi, ko pazīst ar

segvārdu al Mulathams. Manā rīcībā ir vērtīga informācija, kas palīdzēs viņam cīņā pret cionistiem, tāpēc ļoti vēlos viņu satikt. Būšu pateicīgs, ja sarunāsiet mums tikšanos. Par atlīdzību jūs varēsiet aprakstīt šo sensāciju, tādējādi gūstot pamatīgu ķērienu savai karjerai.

Ņemot vērā kutelīgo situāciju, jūs mani atvainosiet par ievērotajiem piesardzības mēriem un noslēpumainību, jo šobrīd neko vairāk neatklāšu. Lūdzu, apdomājiet manu priekšlikumu un, ja iespējams, nododiet šo ziņu mūsu kopējam draugam. Es drīz^ar jums sazināšos.

P. S. Vēl tikai neliela norāde intereses raisīšanai. Manā rīcībā esošajai informācijai ir vistiešākais sakars ar pievienoto dokumentu, ja jūs kaut uz pusi esat tā žurnāliste, par kādu es Jūs uzskatu, tad drīz vien Jūs sapratīsiet mana piedāvājuma nozīmību.

Paraksta nebija.

Leila lasīja un pārlasīja vēstuli, pamīšus pētīdama pievienoto dokumenta kopiju. Spriežot pēc rokraksta, tā bija ļoti sena vēstule. Izmantoti romiešu alfabēta burti, kas sapludināti vienā tekstā, neatdalot teikumus vienu no otra. Leila neatpazina nevienu no viņai zināmām valodām.

Pašā apakšā, nedaudz nostāk no teksta un lielākiem burtiem' bija uzvilkti iniciāļi GR, kas Leilai ari neko neizteica, gluži kā viss teksts kopumā.

Kādu bridi viņa apjukusi cieši lūkojās tekstā, pēc tam atkal pievērsās pavadvēstulei. Runa bija par pagājušajā gadā publicēto interviju. Toreiz tā izsauca lielu lasītāju interesi, jo tā bija vienīgā reize, kad palestīniešu terorists al Mulathams nedaudz pavēra noslēpumainības plīvuru un piekrita runāt publiski. Izraēlas drošības dienests izrādīja neslēptu interesi par šo notikumu, konfiscējot viņas piezīmju bloku un datoru, kā arī sīki un smalki nopratinot. Taču Leila neko būtisku viņiem atklāt nespēja, jo, kā jau izskaidroja savā rakstā, intervija notika slepenā vietā, kurp viņu nogādāja aizsietām acīm. Pašreiz Leilai radās aizdomas, ka dīvainā vēstule un senā raksta kopija ir Izraēlas iekšējā drošības dienesta Shin Bet triks, lai noskaidrotu, vai Leila zina ko vairāk par teroristu līderi, nekā viņa tiem izstāstīja nopratināšanā. Tā nebija pirmā reize, kad viņi mēģināja iemānīt viņu lamatās vai diskreditēt. Pirms dažiem gadiem viņu uzrunāja kāds cilvēks, uzdodoties par palestīniešu aktīvistu, un jautāja, vai viņa varētu izmantot savu ietekmi preses pasaulē un palīdzēt ievest Gazā ieročus caur Erezas kontrolpunktu. Provokācija bija tik acīmredzama, ka Leila toreiz izplūda skaļos smieklos un ebreju valodā atbildēja, ka viņa labprāt izpalīdzētu, ja Ami Ajalons26 pēc tam aizvestu viņu vakariņās.

Jā, Leila nodomāja, vēstule noteikti ir drošības dienesta kārtējais triks. Vai arī smalki izstrādāts joks. Jebkurā gadījumā nav vērts tērēt tai laiku. Uzmetusi pēdējo skatienu senās vēstules kopijai, Leila to kopā ar pavadvēstuli iemeta papīrgrozā un izgāja no dzīvokļa.

LUKSORA

Tu, Kalifa, esi un paliksi sasodīts sapņotājs!

Galvenais inspektors Abdula ibn Hasans uzsita ar gaļīgo dūri pa rakstāmgaldu, pieleca kājās un izliecās ārā pa kabineta logu, dusmīgi vērdamies Luksoras tempļa pirmā pilona virzienā, kur ap Ramzesa II obelisku sastājies tūristu pulciņš uzmanīgi klausījās gida stāstījumā.

Plecīgais, tuklais vīrietis ar kuplajām uzacīm un saplacinātu boksera degunu bija slavens ar savu slikto raksturu un iedomību. Nesavaldīgais raksturs parasti izpaudās gluži kā šobrīd ar paceltu balsi, sasarkušu seju un nelielo pulsējošo vēnu zem labās acs, bet iedomības raksturīgākā iezīme bija dažādu sīku muļķību atļaušanās, piemēram, šī pēdējā §malkā frizūrā ieveidotā parūka, kas tupēja uz kailās galvas kā Nīlas ūdensaugu puduris. Sitiens ar dūri pa rakstāmgaldu nedaudz izkustināja parūku, un izlikdamies kasām pieri, viņš sabikstīja to vietā, nedaudz paliekdamies uz priekšu, lai pārbaudītu rezultātu pretējās sienas spogulī.

-    Sasodīti smieklīgi! viņš nodārdināja. Tas taču notika pirms divdesmit gadiem.

-    Piecpadsmit.

-    Piecpadsmit, divdesmit kāda starpība? Pagājis tik ilgs laiks, ka satraukumam nav pamata. Nelaime tā, ka tu pārāk domā pār pagātni. Izvēdini galvu, pievērsies tagadnei.

Nikni raudzīdamies, viņš pagriezās pret Kalifu. Niknais izskats nesaderējās ar liekajām matu sprogām. Šķita, ka cilvēks mēģina būt nopietns, bet uztupinājis galvā saplacinātu grauzēju. Citreiz Kalifa visiem spēkiem censtos apspiest smieklu lēkmi, bet šodien viņš parūku gandrīz nemanīja, jo visu uzmanību sakopoja uz savu sakāmo.

-     Bet, ser…

-    Tagadne! noskaldīja Hasans, mezdamies uz priekšu, un, sakrustojis rokas uz krūtīm, iekārtojās zem prezidenta Hosni Mubaraka ģīmetnes pie sienas. Šī bija priekšnieka iemīļotākā poza, kad viņš grasījās kādam lasīt morāli. Jo mēs dzīvojam un strādājam tagadnē, Kalifa. Šeit un tagad. Katru dienu, katru stundu tiek pastrādāti noziegumi, tāpēc mums jāpievēršas tiem, nevis divdesmit gadus veciem notikumiem, vēl jo vairāk tādiem, kas toreiz tika atrisināti, atļaušos piebilst!

Uz brīdi viņš sarauca uzacis, it kā nebūdams īsti pārliecināts par pēdējo piebildi. Tomēr šaubas nekavējoties izgaisa un, izriezis zodu, viņš izstiepa apsūdzošu pirkstu pret Kalifu, kurš sēdēja uz zema krēsla iepretim priekšnieka rakstāmgaldam.

-    Tā vienmēr bijusi tava problēma. Esmu to teicis jau simtiem reižu un vēlreiz atkārtošu tu pilnīgi nespēj pievērsties tagadnei, jo pārāk daudz ložņā pa muzejiem. Tutanhamons to, Entabons šo…

-     Ehnatons, izlaboja Kalifa.

-    Lūk, jau atkal! Kāda starpība, kā to sasodīto mironi sauc? Pagātne ir pagātne un punkts, beigas. Svarīga ir šodiena!

Kalifas aizraušanās ar pagātni allaž kalpoja par klupšanas akmeni abu vīriešu attiecībās. Bez tam Kalifa bija viens no tiem retajiem policistiem iecirknī, kurš nepadevās Hasana iebaidīšanai. Kalifa tā arī nespēja izskaidrot priekšnieka necieņu, pat nepatiku pret pagātni, lai gan Kalifa nojauta, ka galvenais inspektors nepārzina vēsturi, tāpēc baidās nokļūt muļķa lomā gadījumā, ja saruna ievirzās šajā gultnē. Lai vai kā, ikreiz, kad Hasans gribēja iebiedēt Kalifu, viņš pacēla šo jautājumu problēmas līmenī, it kā policista darbs un interese par savas valsts bagāto kultūras mantojumu būtu nesavienojamas lietas.

-     Viņiem nu gan tas patiktu! Hasans ar putām uz lūpām aizrautīgi turpināja bļaustīties. Visiem tiem suteneriem, zagļiem un afēristiem. Viņi starotu laimē, ja mēs to vien darītu, kā rakņātos pa piecpadsmit gadus veciem noziegumiem, bet viņus liktu mierā, ļaujot mierīgi nodarboties ar sutenerismu, zagšanu un… viņš uz brīdi apklusa, meklējot pareizo vārdu. Afērošanu! viņš beidzot iesaucās. Ak, jā, viņiem tas ļoti patiktu! Bet mēs kļūtu par pēdējo apsmieklu.

Asinsvads pie acs kā resns zilganzaļš tārps zem ādas pulsēja spēcīgāk kā parasti. Kalifa izvilka cigareti, paliecās uz priekšu un aizdedzināja to, nepaceļot acis no grīdas.

-    Tomēr pastāv iespēja, ka toreiz mēs kļūdījāmies. Kalifa klusi ierunājās, alkaini ievilkdams nikotīnu, kas palīdzēja noskaidrot domas. Es neapgalvoju, tikai izsaku minējumu. Nav svarīgi, cik gadi pagājuši piecpadsmit vai trīsdesmit, manuprāt, kļūdas ir jālabo, un mūsu pienākums ir lietas atrisināt līdz galam.

-    Kādi tev ir pierādījumi? iesaucās Ilasans. Pierādījumus, cilvēk! Es zinu, ka faktu vietā tu dod priekšroku sazvērestības teorijai, taču man ir vajadzīgs kas vairāk par "iespējams, varbūt". *

-    Kā jau teicu, nav nekā konkrēta…

-    Pilnīgi nekā, tu gribēji teikt.

-     Ir līdzības.

-    Mana sieva ir līdzīga nīlzirgam, bet tas taču nenozīmē, ka viņa augu dienu sēž dīķī uz saviem mēsliem un gremo palmas lapas, vai ne?

-     Pārāk daudz līdzību, lai tās noturētu par sagadīšanos,

-    turpināja Kalifa, neklausīdamies priekšnieka piezīmē un neļaudams sevi izsist no domas. Pīts Jansens ir saistīts ar Hannas Šlēgeles slepkavību. Es to zinu. Es zinu to!

Kalifa juta, ka paceļ balsi, tāpēc ar vienu roku saspieda sev kāju un dziļi ievilka dūmu, lai nomierinātos.

-    Redziet, Kalifa mēģināja runāt lēni un nosvērti. Iiannu Šlēgeli nogalināja Kārnākā. Jansens dzīvoja līdzās Karnakai.

-    Tāpat kā tūkstošiem citu cilvēku, pavīpsnāja Ilasans.

-     Templi ik dienas apmeklē ap pieciem tūkstošiem tūristu. Ko tu ar to gribi teikt? Vai viņi visi ir saistīti ar šīm slepkavībām?

Kalifa ignorēja jautājumu un stūrgalvīgi turpināja savu sakāmo.

-     Ankh27 un rožu ornaments uz Janseņa spieķa sakrīt ar iespiedumiem uz Šlēgeles sejas un galvas. Šos iespiedumus tā arī neizdevās izskaidrot.

Hasans noraidoši atmeta ar roku.

-     Ir tūkstošiem priekšmetu ar šādiem rotājumiem. Desmitiem tūkstošiem priekšmetu. Pārāk niecīgs pierādījums, Kalifa. Daudz par niecīgu.

Kalifa nepievērsa uzmanību priekšnieka iebildumiem.

-     Šlēgele bija Izraēlas ebrejiete. Jansens savukārt ienīda ebrejus.

-     Dieva dēj, Kalifa. Pēc tā, ko viņi nodarījuši palestīniešiem, visa Ēģipte ienīst tos sasodītos ebrejus. Ko nu? Vai nopratināsim visus valsts iedzīvotājus?

Bet Kalifa nepakļāvās provokācijai.

-    Kārnākās uzraugs teica, ka manījis kādu cilvēku steidzamies prom no nozieguma vietas ar kaut ko savādu galvā. "Tāds jocīgs mazs putniņš"tā viņš to aprakstīja. Pārmeklējot Jansena māju, es atradu uz pagraba durvīm karājamies tādu cepuri, kas atbilst šim aprakstam. Spalvu cepuri.

Hasans izsmējīgi iezviedzās.

-    Ar katru bridi šī lieta rādās smieklīgāka. Ja pareizi atceros, šis uzraugs bija pusakls. Viņš ar pūlēm saskatīja savu roku, turot to deguna galā, kur nu vēl ieraudzīt cilvēku piecdesmit metru attālumā. Tu bradā pa plānu ledu, Kalifa! Ak, tad jocīgs putniņš? Nu jau tu šauj pāri visiem rāmjiem.

Kalifa ievilka pēdējo dūmu un iemeta izsmēķi pelnutraukā uz rakstāmgalda malas.

-    Ir vēl kas.

-    Ak, lūdzu, dari man to zināmu, iesaucās Hasans, sasitot plaukstas. Jau labu laiciņu neesmu tik gardi smējies.

Kalifa izslējās.

-    Pirms nāves Šlēgele paspēja izrunāt divus vārdus: Tots, ēģiptiešu gudrības dieva vārdu…

-    Jā, jā zinu, sapīka Hasans.

-    Un tzfardeah, kas acīmredzot ebreju valodā nozīmē "varde".

Hasans samiedza acis.

-Un?

-    Jansenam no dzimšanas kāju pirksti bija saauguši kopā ar plēvi kā vardei.

Kalifa mēģināja runāt pēc iespējas ātrāk, lai apsteigtu kārtējo smieklu šalti. Tomēr viņam par izbrīnu Hasans klusēja, tikai pagrieza Kalifam muguru un lūkojās laukā pa logu, rokas nostiepis gar sāniem, it kā turētu katrā pa smagai somai.

-    Es saprotu, ka, aplūkojot katru atsevišķi, šīs lietas nav saprotamas, Kalifa turpināja, izmantodams iespēju netraucēti izklāstīt savus apsvērumus, bet, apskatot šos elementus kopumā, ir jāaizdomājas. Pārāk daudz sakritību. Pat ja viss noticis nejauši, mums tomēr jāņem vērā senlietas, k<? šis vīrs savācis savā pagrabā. Jansens bija manīgs zellis. Es to zinu. Es to jūtu. Viņš jāpapēta sīkāk.

Hasana pirksti bija savilkušies dūrēs tik spēcīgi, ka izspiedās balti pirkstu kauliņi. Viņš ilgi klusēja, tad pagriezās pret Kalifu.

-     Mēs vairs nešķiedīsim ne minūti šai lietai, viņš teica lēni un noteikti. Aizturētās dusmas viņa balsī izskanēja daudz draudīgāk nekā skaja bļaustīšanās. Vai saproti? Tas vīrs ir miris un, lai kur viņš arī būtu iesaistīts, arī tas ir beidzies. Mēs tur vairs neko nevaram palīdzēt.

Kalifa neticīgi uzlūkoja viņu.

-    Bet Muhameds Džemals? Varbūt nepatiesi notiesāts nevainīgs cilvēks?

-    Arī Džemals ir miris. Mēs tur neko nevaram palīdzēt.

-    Viņa radinieki joprojām ir dzīvi. Mēs esam parādā…

-     Džemala lietu izskatīja tiesa, kas atzina viņa vainu, pie velna. Viņš pats atzinās, ka aplaupījis veco sievieti.

-     Bet viņš to nenogalināja. To gan viņš allaž noliedza.

-     Viņš taču izdarīja pašnāvību. Kādi pierādījumi vēl tev vajadzīgi?

Hasans paspēra vēl vienu soli uz priekšu.

-    Viņš bija vainīgs, Kalifa! Vainīgs kā pats velns! Viņš to zināja, un mēs to zinājām. Visi to zināja. Mēs visi!

Plaši ieplestās acis liesmoja dusmās. Tomēr cauri jautās kaut kas vairāk galējā izmisuma robeža, pat bailes. To Kalifa rtekad iepriekš nebija manījis. Viņš aizdedza nākamo cigareti.

-    Izņemot mani.

/

-    Ko? Ko tu teici?

-     Es nedomāju, ka vainīgais ir Džemals. Es jau tad šaubījos, bet tagad šīs šaubas ir stiprākas kā jebkad. Jā, iespējams viņš sievieti aplaupīja, bet Muhameds Džemals nenogalināja Hannu Šlēgeli. Es to sapratu jau tolaik, taču man nebija drosmes iebilst. Manuprāt, mēs visi šaubījāmies jūs, es, policijas priekšnieks Mahfūzs…

Hasans trieca ar dūri pa galdu tā, ka papīri pajuka kur kurais.

-     Pietiek, Kalifa! Nu jau būs gana, vai dzirdi? Priekšnieks trīcēja pie visām miesām. Mutes kaktiņos sakrājušās pūlas pašķīda uz visām pusēm. Atrisini savas psiholoģiskās problēmas pats, bet man jāvada policijas iecirknis, un es negrasos vēlreiz izmeklēt piecpadsmit gadus vecu lietu tikai tāpēc, ka kādam bezmugurkaulainam idiotam radušās sirdsapziņas problēmas. Tev nav nekādu pierādījumu, ka Muhameds Džemals nav Hānnas Šlēgeles slepkava, kā vien paša prāts, kas, spriežot pēc tavām runām par spalvu cepurēm un vardēm, ir tālu no pilna saprāta. Es vienmēr esmu nojautis, ka tu esi ar citu mēru mērāms, Kalifa, un nu tu pats to apstiprini. Ja nespēj izturēt svelmi, izej no virtuves. Kļūsti par arheologu, vai kas nu tu tur vienmēr esi vēlējies būt, un ļauj man darīt savu darbu, ķerot noziedzniekus. īstus, nevis iedomu noziedzniekus.

Aizmirsis, ka valkā parūku, Hasans enerģiski pakasīja galvu. Parūka neizturēja un noslīdēja uz pieres. Satrakotais priekšnieks norāva to no galvas pavisam un aizlidināja pa gaisu un, smagi elsdams, apsēdās pie tā.

-     Met mieru, Kalifa, viņš teica nogurušā un nospiestā balsī. Vai saproti? Visu labā met mieru. Muhameds Džemals noslepkavoja Hannu Šlēgeli, Jansens cieta nelaimes gadījumā, un starp šiem notikumiem nav nekādas saiknes. Es neatjaunošu lietas izmeklēšanu.

Priekšnieks aši pacēla acis, bet uzreiz nolaida tās, neizturēdams Kalifas ciešo skatienu.

-    Viesnīcā "Ziemas pils" kāda ārzemniece ir pārliecināta, ka viņai nozagtas rotaslietas. Dodies turp. Aizmirsti Jansenu un kaut reizi mūžā kārtīgi padari savu tiešo darbu.

Sakostiem zobiem priekšnieks sāka krāmēties pa papīru kaudzi sev priekšā. Kalifa saprata, ka ir bezjēdzīgi ko iebilst. Viņš piecēlās un devās uz durvīm.

-    Atslēgas, noņurdēja Hasans. Es negribu, ka man aiz muguras tu ložņātu pa Jansena māju.

Kalifa pagriezās, izvilka no kabatas Jansena atslēgu saišķi un pasvieda pāri telpai Hasanam, kas tās noķēra gaisā.

-     Lai es vairs neko par šo lietu nedzirdētu, Kalifa. Vai saprati?

Kalifa klusēdams atvēra durvis un lieliem soļiem izgāja gaitenī.

JERUZALEME

Ejot caur Damaskas vārtiem ar iespaidīgo, tornīšiem rotāto arku, nomelnējušām akmens plāksnēm, ubagu un augļu pārdevēju drūzmu, Leila allaž atcerējās to pirmo reizi, kad piecu gadu vecumā atnāca šurp ar vecākiem.

-     Paskat, Leila, lepni norādīja tēvs, notupdamies līdzās un glāstīdams garos, melnos matus. Al-Quds28 ! Visskaistākā pilsēta pasaulē. Mūsu pilsēta. Palūk, cik spoži rīta saulē mirdz šis akmens; izbaudi za'atar29 un tikko ceptas maizes smaržu, ieklausies muedžina aicinājumos un tamar hindi30 pārdevēju saucienos. Atceries to visu, Leila, un paturi šīs atmiņas sev dziļi sirdī. Ja izraēļi uzvarēs, mūs visus izdzīs un par Al-Quds mēs lasīsim tikai vēstures grāmatās.

Leila sargājoši aplika rociņu ap tēva kaklu.

-    Es viņiem to neļaušu, tēti! viņa iesaucās. Es cīnīšos pret viņiem. Es nekā nebaidos.

Tētis toreiz iesmējās, strauji viņu apskāva un piekļāva pie savām marmorcietajām krūtīm.

-    Mana mazā cīnītāja! Neuzvaramā Leila! Ak, cik varonīga meita man izaugusi!

Ejot gar sienas ārpusi, kas tajā laikā Leilai šķita draudīga un neizmērojami augsta, kā milzu paisuma vilnis tieši virs galvas, visi trīs ienāca pilsētā pa Damaskas vārtiem, nokļūstot ieliņu labirintu kņadā. Viņi padzēra Coca cola kādā nelielā ielas kafejnīcā, tēvs uzsmēķēja ūdespīpi, dzīvi diskutēdams ar sirmgalvju bariņu. Pēc tam visi trīs pastaigājās pa al Wad3 ' ceļu uz Haram al Šarifu32 , laiku pa laikam piestājot vietās, kur tētis bērnībā ēdis kūkas, vai skvērā, kur spēlējis futbolu vai pie veca vīģes koka, kur viņš mēdzis lasīt augļus.

-    Ne jau ēšanai, viņš skaidroja. Tie bija pārāk cieti un rūgti. Mēs mētājāmies ar tiem. Reiz man trāpīja ar cieto vīģi tieši pa degunu. Tev vajadzēja dzirdēt, kā tas nokrakšķēja! Asinis vien pašķīda!

Tētis iesmējās, arī Leila smējās līdzi, lai gan patiesībā šis stāsts iedvesa viņai šausmas, jo viņai nepatika, ka tētim sāpēja. Leila tik ļoti viņu mīlēja, tāpēc izpatika viņam, rādot, ka ir stipra un nekā nebaidās, tāpat kā viņš īsta, braša paies tīniete.

Pēc vīģes koka viņi ienira mazo ieliņu labirintā, līdz beidzot nonāca vietā, kur ēkas virs galvām sakļāvās kopā, veidojot tuneli. Tieši pie ieejas stāvēja izraēliešu karavīru grupa, kas ar aizdomām noskatījās viņos.

-     Redzi, kā viņi skatās uz mums, tēvs toreiz nopūtās. Viņi liek mums justies kā zagļiem pašu mājās.

Viņš paņēma meitu pie rokas un pieveda pie zemām koka durvīm, rotātām ar vīnogulāju vijumiem. Misiņa plāksne vēstīja, ka šeit ir Oldera Kohena Ješivas memoriāls. Pa labi no akmens durvju aploda bija pieskrūvēta mezuzah33 .

-    Mūsu māja, viņš skumji noteica, pieskardamies durvīm. Mūsu skaistā māja.

Tēva ģimene viņas ģimene bija spiesta bēgt no dzimtās pilsētas 1967. gada jūnija kara34 laikā, paņemot līdzi vien dažas vērtīgas lietas. Viņi patvērās četrdesmit kilometrus tālākajā Akvabat Džabr bēgļu nometnē aiz Jērikas. Tā gan bija tikai pagaidu apmešanās vieta, un pēc karadarbības pārtraukšanas ļaudis atgriezās mājās. Bet māju pa to laiku ieņēma izraēļi un, neskatoties uz neskaitāmām sūdzībām jaunajam pilsētas mēram, māju atgūt neizdevās-. Kopš tā laika viņu ģimene devās bēgļu gaitās.

-    Es šeit piedzimu, toreiz noteica tēvs, maigi glāstīdams nobružātos koka durvju dēļus, ar pirkstu galiem aizskardams kokgriezuma rotājumus. Tāpat arī mans tēvs. Arī viņa tēvs un tēvatēvs. Šis nams piedzīvojis četrpadsmit paaudzes trīssimt gadu garumā. Bet piepeši tā visa vairs nav, viss atņemts.

Viņš noklakšķināja pirkstu kauliņus. Pacēlusi galvu, Leila ieraudzīja tēva asaru pilnās lielās, brūnās acis.

-    Tas nekas, tēt, trauslā meitene mierinādama apskāva tēvu, cik vien cieši spēja. Reiz tu to atgūsi. Mēs dzīvosim šeit visi kopā. Viss būs kārtībā.

Tēvs toreiz notupās un iegremdēja seju meitas garajos, melnajos matos.

-     Kaut tā notiktu, mana mīļā Leila, viņš nočukstēja. Diemžēl ne visiem stāstiem ir laimīgas beigas. īpaši mūsu tautai. Kad izaugsi, sapratīsi.

Drūmā vārteja un stāvais al Wad ceļš uzvilnīja Leilai šīs un vēl citas atmiņas.

Parasti šajā pilsētas daļā trokšņaini rosījās ziedu, augļu un garšvielu pārdevēji, pircēju pūļi grūstījās šurpu turpu, tirgotāji čīkstināja ar gaļu vai atkritumiem piekrautus ratiņus. Šodien Vecpilsēta šķita nedabīgi klusa Dāvida kareivju akcijas dēļ. Kādā pamestā ielu kafejnīcā zem rievota skārda markīzes sēdēja pāris sirmgalvji. Kreisajā pusē pie aizslēgtām veikaliņa durvīm, sastrādātajās brūnajās rokās iespiedusi galvu, tupēja kāda zemniece, kurai priekšā bija sakrauta laimu kaudze. Pārējie cilvēki Vecpilsētā bija Izraēlas armijas karavīri un policisti: trīs jauni Giv'ati brigādes puiši klīda gar smilšu maisu barikādēm; robežsardzes policistu vienības vīri zaļās beretēs bija apmetušies kafejnīcas priekšā; bars policistu dežurēja pie vārtu ieejas. Viņu zilās formas tā saplūda ar pievakares ēnām, ka šķita no ķermeņiem atlikušas tikai galvas, rokas un kājas.

Leila pavicināja savu preses karti kādai skaistai meitenei, kurvi varētu noturēt par modeli, ja viņa nebūtu policiste, un pajautāja, vai var tikt tuvāk pie ieņemtās mājas.

Iela tālāk ir bloķēta, atbildēja meitene, nosodoši skatīdamās kartē. Jautājiet tur.

Leila pamāja un devās tālāk gar austriešu slimnīcu, Via Dolorosa, aleju, kurā auga tēva bērnības vīģes koks šķita, ka tas pa šiem gadiem nemaz nav mainījies. Tuvojoties notikuma vietai, Leila izdzirdēja skaļas balsis un arvien vairāk karavīru un policistu. Turpat tuvumā klīda shebab35 bariņi. Dažam ap galvu bija apsietas melnbaltās Fatah36 lentas, citi nesa rokās palestīniešu karogu nacionālajās krāsās. Jauniešu grupiņas kā strautiņi saplūda barā, bet bars pūlī, dūrēs savilktām rokām pieskandinot šauro ieliņu ar saucieniem. Izraēlu karaspēks bija izvietots katrā sānielā, uzmanot, lai protestētāju dedzība neizlauztos ārpus pilsētas sienām. Kareivju vienaldzīgās sejas izteiksmes krasi izcēlās starp dusmīgajām un nepakļāvīgajām protestantu sejām. Pelnu čupiņas un gailošās ogles uz bruģa liecināja par protestantu kurinātajiem ugunskuriem. No ligzdām izrautās izraēļu novērošanas kameras ar sadauzītiem ekrāniem karājās vados kā nedzīvu dzīvnieku ķermeņi.

Leila ar grūtībām lauzās cauri pūlim, taču šķita, ka tas neizdosies, jo ļaudis spiedās arvien blīvāk un blīvāk, līdz viņa pamanīja kādu jaunu vīrieti, kuru intervēja pirms pāris mēnešiem rakstam par Fatah jauniešu kustību. Viņš pazina Leilu, sasveicinājās ar viņu un palīdzēja izlauzties cauri blīvajai ļaužu masai līdz izraēļu uzslietajām barjerām. Tur starp palestīniešiem bija sapulcējušies ari bariņš no izraēļu organizācijas "Mieru tagad". Viena no protestantēm, pavecāka sieviete adītā cepurē, uzsauca Leilai:

-    Ceru, ka jūs uzrakstīsiet par tiem izdzimteņiem, Leila! Viņi grasās uzsākt karu!

-    Tieši tā, piebalsoja kāds vīrs aiz viņas. Viņi mūs visus nogalinās! Svēpējiet ārā tos buntavniekus! Mēs prasām mieru! Mieru tagad! %

Viņš paliecās uz priekšu un pakratīja dūri uz apbruņoto policistu rindu aiz barjeras. Aiz tās pie okupētās mājas drūzmējās žurnālisti un televīzijas reportieri, daži apvilkuši bruņuvestes un ķiverēm galvā. Ielas galā slējās otra barikāde, kas aizturēja ITaredi jūdaistu37 un izraēļu labā spārna piekritējus, kuri pauda atbalstu iebrucējiem. Viens no šiem atbalstītājiem turēja rokās plakātu ar uzrakstu KAHANEM38 BIJA TAISNĪBA!, uz cita bija rakstīts ARĀBU SLEPKAVAS, ROKAS NOST NO EBREJU ZEMES!

Leila parādīja savu preses karti vienam no kareivjiem, kurš stāvēja pie barjeras, kurš, apspriedies ar augstākas pakāpes virsnieku, ļāva viņai iet. Leila piebiedrojās pārējiem žurnālistiem, nostādamās līdzās resnam, bārdainam vīrietim ar lielām aizsargbrillēm uz acīm un plastmasas ķiveri galvā.

-     Pati Leila al Madani aplaimo mūs ar savu klātbūtni, viņš pavīpsnāja, bet viņa balsi apslāpēja pūļa kliedzieni. Es jau prātoju, kad jūs beidzot parādīsieties.

Oncs Šenkers bija Jerusalem Post korespondents politikas jautājumos. Kad viņi tikās pirmo reizi, Leila uzlēja šim vīrietim glāzi ūdens, jo viņš nicinoši izteicās par palestīniešu sievietēm, un kopš tā laika viņi izturējās viens pret otru ledaini pieklājīgi, bez mazākās sirsnības izpausmēm.

-     Ej, tu zini kur, Šenker, Leila noņurdēja.

-     Kad jūsu arābu draudziņi sāks mētāties ar akmeņiem un pudelēm, tad pašai vajadzēs kaut kur nolīst, reportieris attrauca.

Gluži kā pēc pasūtījuma no palestīniešu protestantu puses kāds meta pudeli, kas saplīsa dažus metrus no abiem žurnālistiem.

Es taču teicu, Šenkers iesaucās. Bet jums viņi nemetis, vai ne, Assad-sasodītā-iqa. Viņi tēmē tikai uz īstajiem žurnālistiem!

Leila jau grasījās, lai atcirstu, bet, tā kā tā būtu lieka mutes virināšana, aprobežojās tikai ar rupju žestu izstiepta vidējā pirksta izskatā un virzījās prom, laužot ceļu uz priekšu žurnālistu pūlī. Džerolds Kesels no CNN šajā jucekli mēģināja ierunāt kamerā savu reportāžu; kreisajā pusē izraēliešu policisti spieda atpakaļ palestīniešu protestantus. Troksnis pieauga. Tika palaista asaru gāze un mestas vēl dažas pudeles.

Leila uz brīdi sastinga, aptverot situāciju, tad aši satvēra kameru un sāka knipsēt. Vispirms ar krāsu uzpūsto septiņžuburaino svečturi uz mājas sienas abpus durvīm Dāvida kareivju īpašā pazīšanās zīme -, Izraēlas karogu, kas nokarājās gar nama fasādi, kaujiniekus uz jumta, droši vien lai nepieļautu protestantu piekļūšanu namam pa jumtu. Tikko Leila pagriezās, lai nofotografētu iebrucēju atbalstītājus, kad piepeši sajuta, ka pūlis ap viņu sakļaujas ciešā tvērienā un parauj sev līdzi.

Ieņemtā nama durvis plaši atvērās. Pēc īsa brīža parādījās druknais Baruha Hār-Ciāna stāvs, ko pavadīja īsi apcirptais miesassargs Avi Steiners. Viņu atbalstītāji uzgavilēja un sāka dziedāt Izraēlas nacionālo himnu Hatikva. Palestīnieši un miera aizstāvji, kas nu jau bija atspiesti atpakaļ gandrīz simts metrus tālāk un nespēja skaidri saskatīt notiekošo, raustīja barjeras un uzsāka savu dziesmu Mana Dzimtene, mana Dzimtene. Steiners nikni grūstījās, mēģinādams izspraukties priekšā pārējiem žurnālistiem. Fotoaparāti steidzigi zibsnīja.

Hār-Ciāna un Leilas skatieni uz brīdi krustojās, bet viņš tūlīt novērsās. Jautājumi kā lodes šāvās viņa virzienā, taču viņš, grozot galvu uz visām pusēm, tos ignorēja. Mutes kaktiņiem šķiebjoties smaidā, viņš lēni pacēla labo roku, norādot, ka vēlas klusumu. Jautājumi aprāvās, bet viņam pretī pastiepās diktofonu jūra. Leila strauji pārmeta fotoaparātu pār plecu un izvilka piezīmju bloknotu.

Ir sens ebreju teiciens, Hār-Ciāns klusināti ierunājās stipri izteiktā angļu akcentā. Hamechadesh betuvo bechol yom tnmid ma'aseh bereishit. Dievs rada pasauli katru dienu no jauna. Vakar šī zeme atradās ienaidnieku rokās, bet šodien tā atdota likumīgajiem īpašniekiem ebreju tautai. Šī ir svarīga un vēsturiska diena, ko mēs nekad neaizmirsīsim. Ticiet, dāmas un kungi, sekos vēl daudz šādu dienu.

LUKSORA

Lai gan pagājuši piecpadsmit gadi, Kalifa atcerējās Šlēgeles lietu tik skaidri, it kā viss būtu noticis vakar.

Viņas mirstīgās atliekas atrada kāds vietējais iedzīvotājs Muhameds Ibrahims Džemals Konsu tempļa tumšajā, ēnainajā darba iecirknī, kas atradās Kārnākās tempļa kompleksa dienvidrietumu pusē, ko reti kad apmeklēja kāda dzīva dvēsele. Sešdesmit gadus vecajai ebrejietei, Izraēlas iedzīvotājai, ar nenosakāmas izcelsmes trulu priekšmetu bija vairākas reizes iesists pa galvu un seju, sadragājot žokļa kaulu un trīs vietās laužot galvaskausu. Bez tam uz ādas atrada dīvainus iespiedumus ankh zīmes, ko savienoja miniatūras rozītes, kuras acīmredzot rotāja slepkavības ieroci.

Džemals nelokāmi apgalvoja, ka Šlēgele bijusi dzīva, kad viņš to atradis. Asinīm noplūdusi, viņa izdvesusi divus vārdus Tots un tzfardeah, atkārtojot tos vairākas reizes pirms ieslīgšanas komā, tā arī nomirstot, nenākot pie samaņas. Neviens Džemala liecību nevarēja apstiprināt. Slepkavībai vispār nebija neviena liecinieka, kā tikai tempļa sargs, kurš apgalvoja, ka dzirdējis apslāpētus kliedzienus no tempļa puses, kā arī pamanījis kādu kleberējam prom no notikuma vietas ar dīvainu putnu cepuri galvā. Tā kā sargs bija vecs, pusakls vīrs, kurš arī darba laikā nespēja pretoties zajā pūķa vilinājumam, neviens viņa liecības neuztvēra nopietni.

Pēc tam Luksoras Policijas pārvaldes priekšnieks galvenais inspektors Ehabs Ali Mahfūzs un viņa palīgs inspektors Abdula ibn Hasans personīgi pārņēma lietas vadību. Arī Kalifu, kuru tikko pārcēla darbā no dzimtās Gizas, iekļāva operatīvajā darba grupā. Tolaik viņam bija divdesmit četri gadi, un tā bija pirmā slepkavības izmeklēšanas lieta, kurā viņš piedalījās.

No paša sākuma izmeklētāji pievērsa pastiprinātu uzmanību diviem iespējamiem slepkavības motīviem. Visticamākais bija laupīšanas motīvs, ko aizstāvēja arī Mahfūzs, jo pie sievietes neatrada ne maku, ne pulksteni. Otrs, mazāk ticams motīvs, lai gan ne pilnīgi izslēdzams fundamentālistu uzbrukums. Tikai mēnesi pirms slepkavības tūristu autobusā uz šosejas starp Kairu un Ismailiju tika nošauti deviņi izraēlieši.

Būdams nepieredzējušākais un jaunākais operatīvās darba grupas dalībnieks, Kalifa jau no paša sākuma apšaubīja abas šīs versijas. Ja slepkavības motīvs bija laupīšana, kāpēc uzbrucējs nepaņēma zelta Dāvida zvaigzni, kas karājās ķēdītē sievietei kaklā? Ja tie bijuši fundamentālisti, kāpēc viņi neuzņēmās atbildību par šo uzbrukumu, kā mēdza darīt pēc šādiem uzbrukumiem?

Mulsināja arī citi lietas apstākļi. Šlēgele iepriekšējā dienā viena pati ieradās Ēģiptē no Telavivas un taisnā ceļā devās uz Luksoru, kur noīrēja numuru lētā viesnīcā Mina Palace. Šveicars apgalvoja, ka savā viesnīcas numurā viņa neuzkavējās ilgi tikai kopš ierašanās brīža līdz pusčetriem pēcpusdienā, kad viņš pēc sievietes lūguma izsaucis taksometru braucienam uz Kārnāku. Šlēgele paņēmusi līdzi tikai nelielu ceļasomu un atpakaļbiļeti uz Izraēlu tajā pašā vakarā. Tātad Luksorā viņa neieradās atpūsties.

Šlēgele vismaz vienu reizi kādam zvanīja no sava numura. To apliecināja istabene, kura tobrīd atnesa tīrus dvieļus un ziepes. Šlēgeles rokassomā, kas mētājās līdzās ķermenim, atrada lielu, nesen asinātu virtuves nazi, it kā viņa paredzējusi kādam uzbrukt vai arī aizstāvēties pret kādu.

Jo vairāk Kalifa toreiz prātoja par šo lietu, jo skaidrāk saprata, ka tai nav nekāda sakara ar laupīšanu vai ekstrēmismu. Viņš saprata, ka risinājums meklējams tajā telefona zvanā. Ar ko Šlēgele todien runāja? Par ko viņi runāja? Viņš pieprasīja viesnīcas telefona sakaru izdruku, bet kā par spīti tieši tovakar viesnīcas telefona sakaru uzskaites ierīce bija sabojājusies, bet pirms inspektors paspēja sazināties ar Ēģiptes telefonu centrāli, izmeklēšana piepeši novirzījās negaidītā gultnē: Muhameda Džemala mājās atrada Šlēgeles pulksteni.

Luksoras policija Džemalu labi pazina. Kā nelabojams likumpārkāpējs Džemals bija uzkrājis krietnu nodarījumu sarakstu sākot ar fizisku personu aizskaršanu par ko trīs gadus pavadīja al Wadi al Gadida cietumā līdz mašīnu zādzībai un marihuānas piegādei (seši mēneši Abu Zābalā). Slepkavības brīdī viņš neoficiāli piestrādāja par gidu un apgalvoja, ka jau vairākus gadus esot tīrs kā stikliņš. Galvenais inspektors Mahfūzs šādus apgalvojumus neņēma nopietni. Noziedznieks paliek noziedznieks, viņš mēdza teikt. Tāpat kā leopards nevar atbrīvoties no saviem plankumiem, tādas mēsluvaboles kā Džemals nakts laikā nepārtop par nevainīgiem eņģeļiem.

Kalifa piedalījās Džemala pratināšanā, kas izvērtās diezgan nepatīkama, pat nežēlīga, par ko parūpējās gan Mahfūzs pats, gan viņa vietnieks Ilasans. Sākumā Džemals apgalvoja, ka vispār neko nezina par šo pulksteni. Pēc divdesmit minūšu sišanas viņš salūza un apstiprināja, ka, jā, ātrumā to paķēris. Viņam, redziet, ir parādi, ģimeni dzen ārā uz ielas, mājās slima meita. Tomēr savu vainu slepkavībā, vai ka būtu paņēmis arī maku, Džemals dedzīgi noliedza, lai gan divas dienas viņu nepārtraukti fiziski ietekmēja. Uz pratināšanas beigām viņš urīna vietā čurāja asinis, bet aizpampušo acu dēļ viņš gandrīz neko neredzēja. Bet tik un tā viņš pastāvēja, ka nav slepkavojis. Kalifa ar dziļu riebumu noskatījās tajā visā, bet baidījās iebilst, lai negatīvi neietekmētu savas nākotnes karjeras iespējas policijas dienestā. Vissliktākais bija tas, ka Kalifa jau no paša sākuma ticēja, ka Džemals nemelo. Caur izmisīgajiem kliedzieniem, ka viņš neesot nogalinājis sievieti, nepadošanās pat Hasana spēcīgo dūru sitieniem Kalifu pārliecināja, ka Džemals patiešām uzgāja Šlēgeli pēc tam, kad viņai jau kāds bija uzbrucis. Jā, Džemals bija zaglis, bet viņš noteikti nebija slepkava.

Mahfūzu tomēr nekas nespēja pārliecināt par pretējo. Mīļā miera labad Kalifa toreiz noklusēja savus apsvērumus. Viņš klusēja gan Džemala nopratināšanas laikā, gan tiesas laikā, gan sprieduma pasludināšanas laikā, kad Džemalu notiesāja uz divdesmit pieciem gadiem stingrā režīma labošanas darbos Turas akmeņlauztuvēs, gan arī četrus mēnešus vēlāk, kad Džemals savā kamerā pakārās veļas auklā.

Vēlāk Kalifa mēģināja attaisnot savu klusēšanu, strīdoties ar savu sirdsapziņu, ka Džemals bija sabiedrības padibene, nelabojams likumpārkāpējs, un lai kāda būtu apsūdzība taisnīga vai nē viņš to bija nopelnījis ar savu negodīgo dzīvi. Bet Kalifa labi saprata, ka viņa gļēvulības dēļ tika notiesāts cilvēks, kurš nebija pastrādājis šo noziegumu, kamēr īstais slepkava izbēdzis no pelnītā soda. Toreizējā gļēvulība tagad atspēlējās Kalifam, bet viņš jau to bija gaidījis.

JERUZALEME

Baruhs Hār-Ciāns savu atbalstītāju acīs, kuru pulks arvien pieauga, bija jaunais Dāvids, Tā Kunga izredzētais cīņā pret apspiedējiem un savas tautas aizvešanā uz Apsolīto Zemi. Būdams izturīgs, bezbailīgs, kaujās rūdīts un dedzīgs cīnītājs, viņš ideāli atbilda schtarker tēlam izturīgam ebreju tautas varonim, kurš rūpējas par savu tautu, meklē Dievu un bez sirdsapziņas pārmetumiem izmanto ikvienu līdzekli, ar kā palīdzību sasniedz nospraustos mērķus.

Viņš piedzima kā Boriss Zegovskis nelielā Ukrainas ciemā, bet 1970. gadā sešpadsmit gadu vecumā kopā ar brāli aizbēga no Padomju Savienības un ieradās Izraēlā. Abiem nācās kājām šķērsot pusi Eiropas, kamēr nonāca Izraēlas vēstniecībā Vīnē un pieprasīja aliyah atļauju emigrēt uz Izraēlu. Ceļojums Hār-Ciānam reizē bija gan piedzīvojums,,gan izraušanās no antisemītiski noskaņotās dzimtenes uz mītisko zemi, kā arī reāla Dieva noslēgtās derības piepildīšana ar Savu izredzēto tautu.

Savu atlikušo dzīvi viņš veltīja, lai aizsargātu un paplašinātu atgūto Dzimteni. Sākumā viņš dienēja Izraēlas bruņoto spēku elitārajā Saijereta Matkala pulkā, iedzīvojoties pamatīgos apdegumos, kad viņa vadītais armijas auto Humvee uzskrēja mīnai Libānas dienvidos, vadot Militārās pretizlūkošanas vienību, kuras uzdevums bija vervēt un koordinēt palestīniešu informatoru darbu. Hār-Ciāna absolūtā un nelokāmā nodošanās Izraēlas lietai bija vienīgais viņa dzīves dzinējspēks. Šī nodošanās izpaudās divējādi divreiz viņš saņēma Izraēlas Medaļu par varonību, līdzvērtīgu Lielbritānijas Uzvaras krustam, kā arī ārkārtīgā cietsirdībā. 1982. gadā viņš saņēma oficiālu rājienu par to, ka aplēja jaunu libānieti ar benzīnu un pavēlēja saviem vīriem aizdedzināt viņu kā lāpu, ja vien viņa neizpaudīs, kur atrodas Hezbollah39 ieroču slēptuve (viņa izstāstīja). Kad Hār-Ciāns dienēja militārās pretizlūkošanas vienībā, viņu nosūtīja uz kāratiesu, apsūdzot izvarotāju grupas izveidošanā, kas iebiedēja palestīniešu sievietes un piespieda tās sadarboties (visas apsūdzības tika atsauktas, jo apsūdzības galvenais liecinieks gāja bojā neskaidros apstākļos autoavārijā).

Tie bija tikai redzamākie Hār-Ciāna nodarījumi. Lai kur viņš devās, līdzi stiepās gara vardarbības, cietsirdības un draudu ķēde, ar ko viņš lepojās vairāk kā ar oficiāli saņemtajiem apbalvojumiem.

-     Ir labi, ka tevi apbrīno, viņš reiz teica, bet vēl labāk, ja no tevis bīstas.

Hār-Ciāns bija sīvs Oslo miera sarunu'10 pretinieks, neatzīdams nekādas miera vienošanās, kuru rezultātā jāatdod kaut colla no Izraēlas vēsturiskās teritorijas. Deviņdesmito gadu vidū Hār-Ciāns pameta dienestu Militārajā pretizlūkošanā un pievērsās politiķa karjerai, sākotnēji apvienojoties ar Gush Emunim41 organizāciju, bet vēlāk atdalījās no tās, lai dibinātu daudz kareivīgāk noskaņoto Chaijalei Dāvid (Dāvida kareivji) grupējumu, kura mērķi sagrābt arābu zemi un iedzīvotāju pārvietošanu jau sākotnēji noraidīja, atzīstot par neprātīgu. Tomēr parādoties al Mulathamam un Palestīniešu brālībai, šī radikālā ideja ka nebūs glābiņa no pašnāvniekiem spridzinātājiem, līdz visu Izraēla zemi neapdzīvos ebreji, bet visi palestīnieši netiks aizdzīti uz Jordānu guva lielu popularitāti. Hār-Ciāna rīkotie mītiņi piesaistīja arvien lielākus piekritēju pūļus, bet līdzekļu piesaistīšanas pasākumi arvien prominentākus viesus. 2000. gada vēlēšanās viņš ieguva vietu Izraēlas parlamentā Knesetā, un kuluāros nopietni apsprieda jautājumu, ka viņam ir lielas izredzes kļūt par nākamo Izraēlas vadītāju.

-    Ja Baruhs Hār-Ciāns kļūs par premjerministru, tad šai valstij pienāks gals, reiz izteicās mērenais izraēļu politiķis Jehuda Milans.

-    Ja Baruha Hār-Ciāns kļūs par premjerministru, tad pienāks gals tādiem ļ/utzim42 kā Jehuda Milans, atbildējis HārCiāns.

Šis Baruha Hār-Ciāna dzīves un darbības kopsavilkums bija Leilai prātā, kad viņš kā granītā izcirsts tēls stāvēja žurnālistu priekšā ar cimdiem rokā, iesirmiem matiem un bālo, bārdaino seju ar stūraino žokli, bet Leila izstiepa diktofonu un žurnālisti atkal sāka bārstīt jautājumus.

-    Hār-Ciāna kungs, vai atzīstat, ka, okupējot šo namu, jūs esat pārkāpis likumu?

-    Vai uzskatāt, ka izraēlieši un palestīnieši var atrast kopīgu valodu?

-     Vai varat komentēt apgalvojumus, ka premjerministrs Šārons netieši atbalsta jūsu darbību?

-    Vai taisnība, ka jūs vēlaties sagraut Klints mošeju un tās vietā atjaunot seno Templi?

Hār-Ciāns, joprojām rokas nostiepis cieši gar sāniem, bez garas prātošanas atbildēja uz jautājumiem, &ivā zemajā, piesmakušajā balsī vēl un vēlreiz atkārtojot, ka nav notikusi ne okupācija, ne ielaušanās, drīzāk tās zemes atbrīvošana, kas pēc dievišķās taisnības pieder ebreju tautai. Tā tas turpinājās kādas divdesmit minūtes, pēc tam viņš pamāja, ka vairs nerunās un pagriezās, lai dotos atpakaļ namā. Tobrīd Leila paspēra soli uz priekšu un uzsauca viņam.

-    Pēdējo trīs gadu laikā Dāvida kareivju grupējums saindēja palestīniešu akas, sagrāva palestīniešu apūdeņošanas iekārtas, nocirta palestīniešu augļu dārzus. Trīs jūsu organizācijas biedri ir notiesāti par palestīniešu civiliedzīvotāju slepkavību, ieskaitot gadījumu, kad ar kapļa kātu līdz nāvei piekāva vienpadsmitgadīgu zēnu. Jūs pats esat atzinīgi izteicies par Baruha Goldšteina un Dzigala Amira rīcību. Vai tikai jūs pats neesat izraēliešu al Mulathams, Hār-Ciāna kungs?

Hār-Ciāns sastinga, tad lēnām pagriezās, meklējot un, atradis žurnālistu pūlī Leilu, caururbjoši uzlūkoja viņu. Lai gan skatiens bija stingrs un dusmīgs, aiz tā jautās uzjautrinājuma dzirkstis, it kā abi spēlētu slepenu, tikai viņiem vien zināmu spēli.

-     Paskaidrojiet, mis al Madani, viņš izrunāja kā rūgtu kumosu Leilas vārdu, kad kāds arābs nogalina divdesmit civiliedzīvotājus, viņu nosauc par upuri, bet kad ebrejs aizsargā sevi un savu ģimeni, viņu nosauc par slepkavu? Kāpēc tā?

Leila nenobijās no viņa skatiena un nenolaida acis.

-* Tātad jūs atbalstāt nevainīgu palestīniešu civiliedzīvotāju slepkavošanu?

-     Es atbalstu savas tautas tiesības dzīvot mierā un drošībā tajā zemē, ko tai piešķīris Dievs.

-     Pat ja tādēj sistemātiski jārīko terora akli?

Hār-Ciāna seja drūmi savilkās. Pārējie žurnālisti piepeši

apklusa, ieinteresēti noskatīdamies abu duelī.

-     Šajā reģionā ir tikai viens teroristu grupējums, viņš teica, un tie nav ebreji. Lai gan no jūsu reportāžām to nevarētu secināt.

-     Vai bērna slepkavība, jūsuprāt, nav terorisms?

-    Tas ir traģisks kara rezultāts, mis al Madani. Bet ne jau mēs uzsākām šo karu.

Viņš apklusa, ieskatoties vēl ciešāk viņai acīs.

-     Lai gan droši varu apgalvot, ka mēs to pabeigsim.

Brīdi nolūkojies Leilā, viņš apgriezās uz papēža un iegāja atpakaļ namā.

-    Kuce, nošņāca viens no viņa sekotājiem, Hār-Ciānam ienākot pa durvīm. Tā vien niez nagi ietriekt viņai lodi pierē.

Hār-Ciāns pasmaidīja.

-     Iespējams. Bet ne tagad. Gan viņa mums vēl noderēs.

LUKSORA

Kalifam patika Kārnākās tempļa drupas, jo īpaši dienas beigās, kad izklīda ļaužu bars, un rietošā saule iekrāsoja ēku kompleksu dūmakaini zeltainā mirdzumā. Senči dēvēja šo templi par Iput Isut "cienījamākā no vietām". Kalifa saprata, kāpēc. Pussagruvušās pilsētas drupas starp debesīm un zemi patiešām ir maģisks skats. Šī vieta Kalifu allaž nomierināja, it kā šeit valdītu cita laika dimensija, kur aizmirsās visas ikdienas problēmas un nedienas.

Tikai ne šodien. Šodien varenās statujas un hieroglifiem nosētās sienas atstāja viņu vienaldzīgu. Kalifa bija tik ļoti iegrimis domās, ka nepievērsa uzmanību apkārtnei. Viņš ātriem soļiem izgāja caur pirmo un otro pilonu, iegāja hipostila zālē ar kolonnu mežu, bet šoreiz palika vienaldzīgs pret to majestātiskumu.

Bija gandrīz pieci pēcpusdienā. Paklausot galvenā inspektora Hasana pavēlei, lielāko daļu pēcpusdienas Kalifa veltīgi pavadīja Ziemas pilī, izskaidrojoties ar pavecāku angļu tūristi, kura ziņoja par nozagtajām dārglietām. Kalifa ar Seraiju iztērēja milzum daudz laika, iztaujājot viesnīcas darbiniekus, kad pēkšņi sieviete atcerējās, ka dārglietas nemaz nav paņēmusi līdzi ceļojumā.

-     Meita man ieteica tās atstāt mājās, viņa paskaidroja, lai nenozog. Jūs jau saprotat, arābu valsts…

Nokārtojis negadījumu, Kalifa atgriezās policijas iecirkni, kur apsēdās pie rakstāmgalda, vienu pēc otras izsmēķēja kaudzi cigarešu, vienlaicīgi kaut ko kricelējot savā piezīmju gramatiņā un domājot par Pītu Jansenu, Hannu Šlēgeli un tikšanos ar policijas priekšnieku Hasanu, vēl un vēlreiz secīgi izejot prātā cauri visam notikumam. Pēc stundas Kalifa piecēlās, aizgāja uz arhīvu pēc Šlēgeles lietas, apzinoties, ka nevajadzētu rakņāties pagātnē, taču nespēja apstāties. Šeit Kalifu tomēr sagaidīja pārsteigums Šlēgeles lietas arhīvā nebija. Mis Zafouli, vecmeita, kura cītīgi glabāja izmeklētas lietas, veltīgi izmeklēja pa augšējiem un apakšējiem plauktiem. Lieta bija kā akā iekritusi.

-    Nesaprotu, kā tas varēja notikt, viņa murmināja. Nespēju to izskaidrot.

Kalifa sagrauts izgāja no arhīva, automātiski noķēra taksometru uz Kārnāku, ne tik daudz lai noskaidrotu prātu, bet tāpēc, ka tieši tur noslepkavoja Hannu Šlēgeli, padarot šo vietu par galveno viņa šaubu un bažu objektu.

Viņš šķērsoja milzīgo hipostila zāli, kur varenās kolonnas slējās virs viņa kā milzu sekvoju stumbri, un izgāja ārā pa durvīm dienvidu sienā. Tuvojās tempļa slēgšanas laiks, un tūristu policija jau sāka pulcināt viesus pie galvenās ieejas. Kāds policists, mādams ar pirkstu, tuvojās Kalifam, bet inspektors novicināja savu dienesta apliecību un viņu lika mierā.

Kāpēc Hasans tik nelokāmi nevēlējās atgriezties pie Šlēgeles lietas? Šis jautājums detektīvam neparko neizgāja no prāta. Kāpēc priekšnieks tā satraucās? Tur kaut kas nav kārtībā. Pavisam greizi. Ja Kalifa mēģinās izzināt lietas būtību, viņš iekulsies lielās nepatikšanās. Bet viņš nespēja tā vienkārši visam atmest ar roku.

-    Sasodīts, viņš nomurmināja, nospiezdams vienu cigaretes izsmēķi pret kurpes zoli, un uzreiz aizdedzināja nākamo cigareti. Sasodīta būšana.

Pa hieroglifiem nosētu smilšakmens bluķu eju viņš nogriezās gar dienvidaustrumu stūri uz tempļa piebūvi, līdz nonāca pie Konsu tempļa darba iecirkņa, kas atradās nedaudz savrup no galvenā tempļa kompleksa. Konsu tempļa darba iecirknis. Kalifa palēnināja gaitu, rūpīgi nopētot staltās smilšakmens bluķu sienas, tad ar strauji pukstošu sirdi ieslīdēja ēkā pa sāndurvīm.

Iekšā Kalifu apņēma krēslains vēsums un klusums. Tikai reti saules stari ielauzās pa pretējo durvju spraugu, izliedami pār klonu kausēta zelta paklāju. Pa kreisi pavērās skats uz vaļēju pagalmu ar pīlāriem, pa labi uz citu pagalmu, bet aiz tā savukārt zemas durvis veda uz tempļa galveno svētnīcu. Šobrīd Kalifa stāvēja šaurā kolonnu zālē pašā tempļa vidū. Priekšā slējās katrā pusē pa četrām kolonnām. Hannas Šlēgeles līķi atrada pie trešās kolonnas.

Kad Kalifas acis aprada ar krēslu, viņš pagāja uz priekšu. Lai gan pēdējo gadu laikā viņš bija apmeklējis Kārnāku neskaitāmas reizes, viņš ar nodomu izvairījās no šīs tempļa daļas. Arī šobrīd, virzoties uz priekšu pa zāli, viņam šķita, ka teju, teju pamanīs uz grīdas ar krītu apvilktu cilvēka ķermeņa kontūru. Pašreiz nekas neliecināja, ka šeit reiz būtu notikusi vardarbība. Vienīgi akmens grīda kā klusa lieciniece pauda:

-    Es esmu daudz pieredzējusi, tā šķita sakām, gan labu, gan sliktu. Bet es esmu mēma kā kaps.

Kalifa piegāja pie kolonnas, kur bija noticis noziegums, un notupās, atsaukdams atmiņā bridi, kad pirmo reizi ieraudzīja mirušās sievietes ķermeni. Dīvaini, ka visspilgtāk Kalifam atmiņā nebūtiski sīkumi, kā upura zaļās apakšbikses, šaurā, līkā rēta pār vēderu, bet vairāk par visu Kalifu pārsteidza dīvainais tetovējums uz sievietes kreisā apakšdelma trīsstūris ar pieciem pabālējušiem cipariem. Ebreju piederības zīme, toreiz paskaidroja galvenais inspektors Mahfūzs. Kaut kāda reliģiskās piederības zīme vai kas tamlīdzīgs. Tāds kā zīmogs, ko uzspiež gaļai, lai zinātu, no kurienes tā ievesta. Šis salīdzinājums Kalifu šokēja, it kā upuris būtu tikai anonīms gaļas klucis uz gaļas izcirtēja galda. Zīmogs, ko uzspiež uz gaļas. Drausmīgi.

Kalifa pārlaida delnu putekļainajai akmens grīdai, tad uzrausās kājās un uzmeta skatienu gravīrai uz sienas aiz kolonnas, kur dievības Horus un Tots iesvētīja faraonu Ramzesu II. Dievam Totam bija cilvēka ķermenis ar brūnā ibisa galvu.

Pirms savas nāves Šlēgele izrunāja šos divus vārdus Tots un tzfardeah. Kalifa bija pārliecināts, ka vārds tzfardeah noteikti attiecas uz Jansena deformēto kāju. Bet kāpēc viņa nosauca Tota vārdu? Varbūt tāpēc, ka tas bija pēdējais, ko redzēja acu priekšā pirms nāves? Varbūt dieva Tota tēls ar ibisa galvu bija pēdējais, ko viņa redzēja, guļot kolonnas pakājē? Bet varbūt viņas teiktajam bija kāda dziļāka, apslēpta nozīme?

Kalifa ievilka dūmu un pabraucīja ar roku deniņus, mēģinādams kaut ko atcerēties par šo dievību. Gudrība, rakstība, rēķināšana un medicīna galvenās Tota ietekmes sfēras. Arī maģija, jo tieši viņš saskaņā ar Ēģiptes mitoloģiju izrunāja buramvārdus, kas palīdzēja dievietei Izīdai atdzīvināt noslepkavoto vīru/brāli Ozīrisu. Ko vēl viņš zina par šo dievu? Viņš bija dievu rakstvedis un vēstnesis, hieroglifu radītājs, Ēģiptes Svēto likumu autors, mirušo dvēseļu uzskaitītājs. Dievu Totu parasti attēloja ar Mēness disku ap galvu.

Galvenie šī dieva kulta centri atradās Ēģiptes vidienē Hermopolisā, kur šo dievu cita starpā mēdza dēvēt arī par Ra sirdi, Laika skaitītāju un Dieva vārdu pārzini. Ar savu sudraba trīsmastu burukuģi viņš pārvadāja mirušās dvēseles pa naksnīgajām debesīm. Viņš bija precējies ar Sešatu dievu bibliotekāri, Grāmatu pavēlnieci.

Ikvienā no šīm sfērām varēja atrast kādu pavedienu, ko Kalifa neskaitāmos veidos sasaistītu ar Šlēgeles pieminēto Totu ar apsūdzību pret Pītu Jansenu. Jansens galu galā bija inteliģents un daudz lasījis vīrs. Viņš runāja vairākās valodās, viņam bija plaša bibliotēka. Ja senie ēģiptieši būtu interesējušies par arheoloģiju, tad Totu noteikti uzskatītu par galveno šīs jomas dievību.

Tomēr Kalifu joprojām nepameta sajūta, ka viņš kaut ko palaidis garām, ka nav pareizi izpratis Šlēgeles pēdējo vārdu būtību. Viņa ar tiem gribēja pateikt kaut ko konkrētu, bet Kalifa nesaprata, ko. Viņš nespēja izprast šo vārdu nozīmi.

Viņš izsmēķēja kārtējo cigareti un nospieda izsmēķi gar kurpes papēdi. Varbūt tomēr Hasanam ir taisnība, viņš sprieda pie sevis. Varbūt es patiešām tikai iedomājos, ka te slēpjas kas vairāk, mēģinot aizbāzt apaļu caurumu ar kantainu tapu. Pat, ja manas aizdomas ir pamatotas, ko es varu panākt? Veikt izmeklēšanu aiz priekšnieka muguras, riskējot zaudēt karjeru? Kā vārdā? Galu galā viss jau ir pateikts un izdarīts, Šlēgele bija tikai veca…

Tempļa tālākajā galā atskanēja soļi. Sākumā Kalifa nosprieda, ka tas ir tempļa sargs. Bet, soļiem tuvojoties, inspektors saprata, ka tie nav vīrieša smagie soļi. Pēc īsa mirkļa zāles dienvidu galā parādījās sieviete, ģērbusies djellba sūda43 , nesdama rokās savvaļas ziedu klēpi, apsējusi ap galvu melnu šalli, kas neļāva saskatīt ienācējas seju. Saule jau bija norietējusi, tāpēc tempļa mijkrēslī viņa nepamanīja Kalifu, kurš aši aizslēpās aiz kolonnas. Sieviete apstājās tieši tajā vietā, kur nomira Hanna Šlēgele, noraisīja šalli, notupās un izklāja uz grīdas līdzatnestos ziedus. Kalifa paspēra soli uz priekšu.

-     Sveika, Nura.

Sieviete satrūkās un apcirtās riņķī.

-    Lūdzu, nebaidieties, mierināja inspektors, ar roku norādīdams, ka nevēl viņai Jauna. Es negribēju jūs nobiedēt.

Sieviete pieslējās kājās un, aizdomīgi lūkodamās viņā, atkāpās dažus soļus. Pēc brīža saspringtā mute atslāba, jo viņa atpazina pēkšņi uzradušos vīrieti.

-    Kalifa, viņa nočukstēja. Viens no tiem, kurš nogalināja manu vīru.

Kopš pēdējās reizes, kad inspektors viņu redzēja Muhameda Džemala sodīšanas dienā tiesas zālē, sieviete bija izmainījusies. Toreiz viņa bija jauna un skaista sieviete. Šobrīd KaIifas priekšā stāvēja padzīvojusi, nogurusi un apvītuši būtne.

-    Kāpēc jūs mani novērojat? viņa jautāja.

-     Es jūs nenovēroju. Es tikai…

Viņš aprāvās, jo nespēja paskaidrot, kāpēc īsti ieradies templī. Viņa brīdi cieši nolūkojās vīrietī, pēc tam, notupās un kārtīgi izkārtoja gar kolonnas pamatni līdzatnestos ziedus. Atklātajā pagalmā nolaidās balts gārnis un putekļos sāka kaut ko knābāt.

-    Laiku pa laikam es šeit atnāku, pēc mirkļa sieviete ierunājās, vairāk gan stāstīdama pati sev nekā Kalifam, ar sastrādātajiem pirkstiem kniebdama puķu kātus. Muhamedam nav kārtīgas kapavietas. Viņu iemeta kaut kādā bedrē aiz cietuma mūra. Līdz Kairai man ir grūti tikt, bet uz šejieni es varu atnākt. Pati nesaprotu, kāpēc to daru. Laikam jau… nu, savā ziņā uzskatu šo par vīra nāves vietu.

Viņa runāja mierīgi, ne apsūdzoši, bet Kalifa tāpēc nesajūtās labāk. Tieši otrādi viņš nemierīgi sakustējās, grabinādams bikšu kabatā monētas.

-     Šie ziedi domāti arī vecajai sievietei, viņa turpināja. Tā taču nebija viņas vaina, vai ne? Viņa neapsūdzēja Muhamedu.

Beidzot viņa jutās apmierināta ar ziedu izkārtojumu un atkal piecēlās kājās, grasīdamās doties prom. Kalifa sadūšojās uzrunāt sievieti.

-    Kā klājas bērniem? viņš pēkšņi apvaicājās, bažīdamies, ka saruna tūlīt beigsies.

Sieviete paraustīja plecus.

-    Mansūrs strādā par mehāniķi. Abdula tikko beidza skolu. Fatma ir precējusies un gaida bērniņu. Viņa tagad dzīvo Armantā. Viņas vīrs strādā konservu rūpnīcā.

-    Bet jūs? Vai jūs…

-     Esmu vēlreiz precējusies? nespodrās acis cieši uzlūkoja Kalifu. Mans vīrs ir Muhameds. Iespējams, viņš nebija labs cilvēks, bet viņš joprojām ir mans vīrs.

Baltais gārnis knābādams nokļuva līdz ieejai un, grozīdams galvu uz visām pusēm, ienāca zālē, augstu celdams un kā baletdejotājs vienmērīgi klabinādams kājas pret akmens grīdu. Putns apstājās kādu metru no sievietes, tad pagriezās un devās prom.

-     Jūs labi zināt, ka viņš to neizdarīja, sieviete klusi ieteicās. Tiesa, viņš paņēma pulksteni un tas bija slikti. Ļoti slikti. Bet viņš nenogalināja veco sievieti un nepaņēma arī viņas maku. Maku viņš nepaņēma.

Kalifa lūkojās grīdā.

-    Es zinu, viņš nomurmināja. Man… ļoti žēl.

Sieviete ar acīm pavadīja balto gārni, kas attālinājās, la-

vierēdams starp kolonnām.

-     Jūs bijāt vienīgais labais cilvēks, viņa nočukstēja. Vienīgi uz jums es cerēju, ka jūs palīdzēsiet. Bet arī jūs…

Viņa nopūtās un pagriezās, lai dotos prom, bet, paspērusi pāris soļu, atkal pagriezās.

-     Nauda mums krietni palīdzēja. Tā, protams, neatdeva mums vīru un tēvu, bet palīdzēja izdzīvot. Paldies jums par to.

Kalifa samulsis pacēla acis.

-     Es neesmu… kāda nauda?

-    Nauda, ko jūs sūtījāt. Es zinu, ka tas bijāt jūs. Jūs bijāt vienīgais labais cilvēks starp viņiem.

-     Es neesmu… kas tā par naudu? Es nesaprotu, par ko jūs runājat.

Sausām, bezcerīgām acīm sieviete nolūkojās pār plecu biezējošajā krēslā.

-    Katru gadu. īsi pirms Eid el Adha44 dienas. Tā nāca pa pastu. Bez zīmītes, vārda vai kā tamlīdzīga. Tikai trīs Jūkstoši ēģiptiešu mārciņas, simt mārciņu banknotēs. Vienmēr simt mārciņu banknotēs. Pirmā naudas summa pienāca nedēļu pēc tam, kad Muhameds izdarīja pašnāvību, un kopš tā brīža nauda pienāk regulāri. Katru gadu. Tikai tā es varēju izskolot bērnus un izdzīvot. Es zinu, ka naudu sūtījāt jūs. Par spīti notikušajam, jūs esat labs cilvēks.

Viņa uzlūkoja Kalifu pāri plecam, pēc tam pagriezās un izsteidzās no tempļa.

JERUZALEME

Atgriežoties mājās no Vecpilsētas, Leila iegriezās Jeruzalemes viesnīcā, lai iedzertu un uzkostu kopā ar draudzeni Nuhu.

Palestīniešiem piederošo un apsaimniekoto Osmaņu stilā45 ieturēto glīto ēku Nablus ielas galā ar vēso akmens interjeru un vīnstīgām rotāto terasi Leila atcerējās jau kopš mazotnes. Tieši šeit viņa satika Nizāru Suleimanu, AI Aijām redaktoru, kurš uzticēja viņai pirmā raksta sagatavošanu; šajā vietā viņa bija smēlusies materiālus saviem labākajiem rakstiem; šeit viņa zaudēja savu jaunavību (dēviņpadsmit gadu vecumā, ar marihuānu smēķējošu franču žurnālistu. Tas bija nemierīgs, neveikls romāns, kas jaunajā meitenē atstāja šķebinošas mieles). Protams, tieši Jeruzalemes viesnīcā pirmo reizisatikās viņas vecāki, un, ja varēja ticēt mātes nostāstiem, šeit tika ieņemta Leila.

-     Tonakt plosījās šausmīga vētra, māte vēlāk stāstīja Leilai. Pērkons, zibens, lietus gāza kā ar spaiņiem. Šķita, ka pienācis pasaules gals. Dažreiz man šķiet, ka šie laika apstākļi ietekmējuši arī tavu raksturu.

-     Kā to saprast, mamm?

Māte tikai pasmaidīja, bet neko nepaskaidroja.

Viņas vecāki bija savāds pāris bezrūpīga angļu meitene no stingras vidusšķiras Kembridžšīras ģimenes un dedzīgs, intraverts, desmit gadus vecāks ārsts, kura ikdiena pagāja, rūpējoties par saviem tautasbrājiem palestīniešiem.

Leilas vecāki satikās 1972. gadā kāda drauga kāzu svinībās. Leilas māte, kas tolaik saucās Aleksandra Beila, bija tikko pabeigusi universitāti un kā brīvprātīgā skolotāja strādāja Austrumjeruzalemes meiteņu skolā. Viņa vēl nebija tikusi skaidrībā, ko īsti vēlas darīt savā dzīvē. Muhameds Faisals al Madani dzīvoja Gazas sektorā un strādāja Džabalaijas bēgļu nometnes slimnīcā pa četrpadsmit stundām dienā, septiņas dienas nedēļā, pilnīgi nododamies nometnes iedzīvotāju labklājības veicināšanai.

-    Mani pievilka viņa acis, vēlāk atcerējās Leilas māte. Tās bija tik tumšas, tik skumjas. Šķita, ka es lūkojos atvarā.

Par spīti vai, tieši otrādi, pateicoties atšķirīgajai izcelsmei, viņi tomēr nekavējoties atrada kopēju valodu. Leilas tēvu pievārēja jaunās sievietes skaistums un gudrība, bet māti pievilka vecāka vīrieša enerģiskums, viņa mierīgais, bet nobriedušais spēks. Gandrīz nekavējoties viņi sāka tikties un, Aleksandras vecākiem par lielām šausmām, pēc sešiem mēnešiem apprecējās, izbaudot vienas nakts medusmēnesi Jeruzalemes viesnīcā pirms savas ligzdiņas vīšanas Gazas pilsētā. Leila piedzima 1973. gada 6. oktobrī, dienā, kad beidzās Ramadans46 .

-    Šis bērns savā laikā veiks lielas lietas, paredzēja Leilas tēvs, lepni turot rokās savu jaundzimušo meitu, kurai pats nupat bija palīdzējis piedzimt. Viņas un mūsu tautas nākotne ir saistītas savā starpā. Reiz visa palestīniešu tauta pazīs Leilas Hanan al Madani vārdu.

Leila līdz sāpēm dziji iemīlēja savu tēvu jau no pirmajiem dzīves brīžiem. Ja citas bērnības atmiņas bija izplūdušas un neskaidras, laiku pa laikam izsviežot atmiņā atsevišķus notikumu fragmentus, kaut kādus cilvēkus, tad tēvu Leila atcerējās pilnīgi skaidri. Leila, protams, mīlēja arī savu māti viņas nevaldāmo sarkano matu jūkli, smaidošās acis, impulsivitāti, ar kādu viņa pēkšņi varēja mesties dejā vai iedziedaties, nevaldāmi sasmīdinot mazo Leilu. Pret māti Leila izjuta maigu, siltu, vienkāršu mīlestību kā pavasara glāsmaino sauli, kā liegu glāstu. Pret tēvu Leila juta ugunīgu, visaptverošu mīlestību, kas noteica viņas eksistences būtību un atstāja ēnā visas citas emocijas.

Viņš bija ļoti labs cilvēks, tik izskatīgs un pacietīgs, gudrs un stiprs. Viņš vienmēr bija klāt, kad Leilai bija visvairāk vajadzīgs, viņš vienmēr nomierināja un iedvesa meitai drošības sajūtu. Kad izraēliešu tanki dimdināja naktīs pa pilsētas ielām, Leila mēdza skriet pie tēva. Viņš apskāva meitu, glāstīja zīdaino matu vilni un nedaudz greizi savā zemajā balsī dungoja meitai kādu arābu šūpuļdziesmu. Kad citi bērni zobojās par Leilas gaišo ādu un zajajām acīm, tēvs uzsēdināja Leilu uz ceļiem, noslaucīja asaras no vaidziņiem un paskaidroja, ka klasesbiedri apskauž Leilu par viņas skaistumu un gudrību.

Tu esi skaistākā meitene pasaulē, mana Leila. Nekad to neaizmirsti. Bet es esmu laimīgākais cilvēks pasaulē, jo tu esi mana meita.

Ar gadiem Leilas mīlestība pret tēvu pieauga. Bērnībā viņa to mīlēja tāpēc, ka viņš bija viņas tētis, visuresoša persona, kas dziedāja viņai dziesmiņas, lasīja pasakas un no auduma un koka gabaliem veidoja meitai brīnišķīgas lelles. Paaugoties un pieņemoties prātā, Leila jau apzināti novērtēja un cienīja viņu ne tikai kā tēvu, bet arī kā personību: nesavtīgs, mērķtiecīgs un drosmīgs cilvēks, kas veltījis savu dzīvi, lai palīdzētu citiem. Leila apciemoja viņu slimnīcā, kas patiesībā bija viena istabiņa ar baltām sienām un kailu betona grīdu. Viņa sēdēja ārpusē kopā ar citiem pacientiem, kas vēlējās, lai el doktor viņus apskata, un pie sevis domāja, cik īpašs ir viņas tētis, cik gudrs un spējīgs, jo palīdz atveseļoties tik daudziem cilvēkiem. "Viņš ir vislabākais cilvēks pasaulē, Leila tolaik ierakstīja savā dienasgrāmatā, jo vienmēr palīdz citiem, viņš nekad nebaidās un spēj izgatavot brīnumainas lietas. Viņš iedeva vecajai misis Faludžai zāles par brīvu, jo viņai nebija naudas, un tā bija laba rīcība."

Līdz ar gadiem pieauga un padziļinājās viņas mīlestība pret tēvu, katru dienu atklājot jaunu sava tēva labo īpašību, par ko viņu apbrīnot un cienīt, kā arī pieauga vēlme pasargāt viņu. Bērnībā Leila intuitīvi nomanīja, ka, neskatoties uz plato smaidu, kas atklāja skaistus, baltus zobus, neskatoties uz smiekliem un jokiem, ko viņš bārstīja savai meitai, viņš nebija laimīgs. Tēvu nospieda nevis smagais darbs, kas vairāk iztukšoja, nekā piepildīja, liekot priekšlaicīgi nosirmot, bet gan okupācijas bezcerīgums, apkaunojošā bezspēcībā vērot, kā tavu dzimteni pa gabaliņam vien atņem un tu nespēj tam pretoties.

-    Tavs tēvs ir lepns cilvēks, reiz Leilai teica māte. Viņš ļoti pārdzīvo, ka viņa tauta tik ļoti cieš. Viņš skumst par to.

Kad Leila apzinājās tēva sāpju iemeslu, viņa apņēmās palīdzēt tētim. Bērnībā viņa rotaļājās ar tēti, zīmēja, rakstīja stāstus, kuros izskatīgais ārsts izglāba skaisto princesi no ļaunajiem izraēliešu kareivjiem, bruņotiem ar Ml 6 ieročiem (palestīniešu bērni labi pārzināja izraēliešu ieroču arsenālu. To viņi apguva, pirms spēja uz kartes parādīt savas valsts kontūras). Vēlāk pusaudžu gados Leila sāka palīdzēt tēvam operāciju laikā, gatavoja tēju, izrīkoja pacientus, izpildīja dažādus sīkus uzdevumus, tai skaitā dažus sīkus medicīniskus darbiņus.

-    Kāpēc tu kļuvi par ārstu? kādu dienu viņa jautāja tēvam pie pusdienu galda.

Tēvs ilgi domāja atbildi.

-    Jo tas man šķita vislabākais veids, kā palīdzēt un kalpot savai tautai, beidzot tēvs atbildēja.

-    Bet vai tu nekad neesi vēlējies cīnīties ar izraēliešiem? Nogalināt viņus?

Tēvs saņēma Leilas roku.

-    Ja izraēlieši kādreiz apdraudētu manus mīļos, tad es cīnītos. Es cīnītos ar visu spēku, līdz pēdējai asins lāsei. Bet es neticu, ka ar vardarbību var atrisināt problēmās, Leila, lai gan man ļoti nepatīk, ko izdarījuši izraēlieši. Es vēlos glābt dzīvības, nevis nogalināt.

Šī saruna notika Leilas piecpadsmitās dzimšanas dienas pēcpusdienā. Tajā pašā vakarā viņai nācās noskatīties, kā mīļāko cilvēku zemes virsū, vislabāko cilvēku, kādu viņa jebkad pazinusi, izvelk no mašīnas un līdz nāvei piekauj ar beisbola nūju.

Pusdienas, protams, notika Jeruzalemes viesnīcā.

Kad Leila ieradās viesnīcā, Nuha jau bija priekšā. Draudzene bija aizņēmusi galdiņu priekšējā terasē un līdz ausīm ierakusies Herald Tribune laikrakstā. Viņa bija tukla sieviete ar pārmērīgi sapūstu laku matos, nedaudz vecāka par Leilu. Viņa valkāja brilles un bija ģērbusies pārlieku apspīlētā krekliņā ar uzrakstu PALESTĪNIEŠIEM IR TIESĪBAS ATGRIEZTIES: BEZ ATGRIEŠANĀS NEBŪS MIERA. Leila pienāca pie draudzenes no aizmugures, pieliecās un noskūpstīja viņu uz vaiga. Nuha pagriezās un satvēra Leilas roku, piespiežot apsēsties krēslā sev līdzās, un pasniedza Leilai avīzi.

-    Vai redzēji šo mēslu?

Nuha norādīja uz rakstu ar virsrakstu MŪS NOSODA PAR PALESTĪNIEŠU IEROČU PĀRVADĀŠANU. Iepretim bija iespiests cits raksts: KONGRESS APSTIPRINA IEROČU PĀRDOŠANU IZRAĒLAI 1 MILJARDA DOLĀRU APMĒRĀ.

-* Šie sasodītie maitas ir īsti liekuļi! Izskatās pēc slikta joka. Alu dzersi?

Leila pamāja un Nuha pamāja bārmenim Sami.

-    Nu, kā tur lejā izskatās? viņa jautāja, pamājot uz Vecpilsētas pusi.

Leila paraustīja plecus.

-     Saspringti, kā jau to varēja gaidīt. Hār-Ciāns sniedza preses konferenci, atkal mala to pašu par Dievu un Ābrahāmu un ka jebkurš, kas kritizē Izraēlu, ir antisemītisks ebreju nīdējs, jāatzīst, ka runāt viņš prot.

-    Tāpat kā Hitlers, pavīpsnāja Nuha, aizdedzinādama Marlboro cigareti. Vai viņus padzīs no tā nama?

-     Gaidi ar maisu, noņurdēja Leila. Drīzāk Šārons dejos galveno vīrieša baleta partiju Bolshoi teātri. Skaidrs, ka neviens viņus nekur nedzīs.

No blakus galdiņa, kur maltīti ieturēja skandināvieši iespējams, vēstniecības darbinieki vai kādas nevalstiskas organizācijas biedri, atskanēja smieklu šalts. Ārpusē bija dzirdama izraēlu īsuzu Trooper džipa motora rūkoņa. Mašīna kā milzīgs bruņām klāts reptilis lēni pabrauca garām viesnīcai. Pie galdiņa pienāca Sami ar divām glāzēm alus un trauku ar olīvēm.

-    Vai dzirdējāt par sprādzienu? viņš vaicāja, nolikdams viņām priekšā glāzes, šķīvi un aizdedza sveci galda vidū.

-    Ak dievs, nopūtās Nuha. Vai atkal? Kur?

-     Haifā. Tikko rādīja ziņās.

-    Vai AI Mulathama darbs?

-    Tā izskatās. Divi nogalinātie.

Leila papurināja galvu.

-    Viņi abi ar Hār-Ciānu uzsāks trešo pasaules karu.

Nuha satvēra alus glāzi un krietni padzērās.

-     Vai zināt, ko es domāju, viņa teica, nolaižot glāzi un ievelkot dūmu. Manuprāt, viņi darbojas uz vienu roku. Spriediet paši: jo vairāk cilvēku nogalina al Mulathams, jo lielāku atbalstu gūst Hār-Ciāns. Jo lielāku atbalstu saņem Hār-Ciāns, jo al Mulathamam ir pamatotāks attaisnojums nogalināt. Viņi taču palīdz viens otram.

-    Iespējams, ka tev taisnība, Leila iesmējās. Varbūt es uzrakstīšu par to rakstu.

-     Tikai atceries, kur tu šo domu dzirdēji pirmoreiz, meitenīt. Es jūs, žurnālistus pazīstu. Lielākais ķēriens tavā karjerā, un visus panākumus jūs piedēvējat sev vien.

Leila atkal iesmējās. Lai gan ar muti viņa smējās, acis šķita esam pavisam citur, kādā citā dimensijā. "Lielākais ķēriens tavā karjerā", kur viņa nesen to jau dzirdēja? Pēc brīža viņa saprata, ka šī frāze izskanējusi vēstulē, ko viņa saņēma šopēcpusdien. Kā tur bija rakstīts? "Manā rīcībā ir vērtīga informācija, kas palīdzēs viņam cīņā pret cionistiem, tāpēc ļoti vēlos viņu satikt. Būšu pateicīgs, ja noorganizēsiet mūsu tikšanos. Par atlīdzību jūs varēsiet aprakstīt šo sensāciju, tādējādi gūstot pamatīgu ķērienu savai karjerai." Kaut kā tā. Viņa neņēma nopietni šo vēstuli, norakstot to uz iekšējā izlūkdienesta kārtējo provokāciju un joprojām bija pārliecināta, ka šis ir visprātīgākais izskaidrojums. Tomēr, ja tā labi padomā…

-     Vai iniciāļi GR tev kaut ko izsaka? Leila pārsteidza draudzeni ar negaidītu jautājumu.

-    Kā lūdzu?

-    GR. Vai šie iniciāļi tev kaut ko izsaka?

Draudzene brīdi padomāja.

-    Varbūt Gregs Rikmens? Puisis no Glābiet bērnus, kuram tu patīc.

Leila noraidoši papurināja galvu.

-    Tam nav nekāda sakara ar patikšanu. Un šie iniciāļi attiecas uz pagātni.

Nuha samulsa.

-    Labi, lai nu paliek, pēc brīža noteica .Leila, pacēla glāzi un iedzēra malku alus. Tas nav svarīgi. Kā tev šodien gāja?

Draudzene strādāja organizācijā, kas vadīja Izraēlas zemes konfiskāciju ap Jeruzalemi. Nuha nekavējoties uzsāka garu'stāstu par kādu pavecu fermeri, kura olīvkoku dārzu nesen nolīdzināja ar buldozeru. Leila mēģināja uzmanīgi klausīties, bet prāts riņķoja pa citu orbītu. Vēstule, al MuIathams, tētis, pēdējās pusdienas šajā Jeruzalemes viesnīcā. Tā bija skaista pēcpusdiena, ko viņa pavadīja kopā ar mīļotajiem vecākiem, smejoties, jokojoties, runājot, stāstot visādus stāstiņus. Bet pēc dažām stundām viņš jau bija miris.

Ak dievs, mans tētis! viņa toreiz iekliedzās, matiem mirkstot tēta asinīs. Ak dievs, mans nabaga tētis!

Viss sākās tajā pēcpusdienā.

JERUZALEME

Viņiem līdzi bija rabīns, tievs, dedzīgs jauneklis, dzimis un audzis Amerikā, kā daudzi citi militārie pārceļotāji. Zods bija apaudzis ar šķību bārdu, bet optiski acis palielinātas aiz biezajiem briļļu stikliem, šķita aizņemam lielāko daļu puiša sejas. Vakara pusē viņš sapulcināja visus nama pirmā stāva dzīvojamā istabā un sāka sludināt, izvēloties par pamatu savai vēstij pantu no 1. Mozus grāmatas 17. nodaļas 8. panta: "Un Es tev un taviem pēcnācējiem došu šo zemi, kurā tu miti kā svešinieks, visu Kānaāna zemi par mūžīgu īpašumu; un Es tiem būšu par Dievu."

Hār-Ciāns sēdēja un klausījās kopā ar pārējiem, piekrītoši mādams ar galvu un smaidīdams, kad rabīns pārliecinoši klāstīja, ka viņi šeit dara Tā Kunga darbu, svētu misiju, ko nākamās paaudzes uzlūkos ar tādu pašu lepnumu un pateicību, kādu izjuta pret slavenajiem ebreju senatnes varoņiem. Viņam patika, ka Toru iztulkoja šādi liekot justies līdzdalīgam bagātīgās ebreju tautas vēstures veidošanas procesā. Bērnībā, kad nomira viņu māte, bet tēvs sajuka prātā, abi ar brāli Benjamīnu stundām ilgi pavadīja bērnunamā, viens otram atstāstot senos stāstus un pasakas, sapņodami, ka reiz abi nokļūs seno patriarhu zemē, aizsargās to kā Jozua ar Dāvidu un slavenais Jūda Makabejs47 . Stāsti palīdzēja izdzīvot skarbajā realitātē, kur valdīja bads, aukstums un nicināšana.

Tora, Mišna un Talmuds ir īsti un reāli avoti, tēvs reiz viņus mācīja. Viss pārējais ir tikai ilūzija.

Viņš bija dievbijīgs cilvēks, viņu abba48 . Savā ziņā pat pārāk dievbijīgs, tā vietā, lai pienācīgi apgādātu ģimeni, viņš ierakās savās vēstures un seno likumu grāmatu kalnos. Visa sadzīve palika mātes ziņā. Tad nu viņa caurām naktīm šuva, lai nopelnītu naudu ēdienam un apģērbam visai ģimenei, kā arī malkai. Kad māte nomira, tā vietā, lai uzņemtos atbildību par bērniem, tēvs vēl vairāk nodevās studijām, caurām dienām to vien darot, kā lasot un kaut ko murminot zem deguna, laiku pa laikam īsi iesaucoties ekstātiskā priekā, stāstot dēliem, ka ieraudzījis debesīs milzīgu daudzžuburu svečturi un ka izpirkšanas diena esot tuvu. Beidzot tēvu aizveda, bet Hār-Ciānu ar brāli nogādāja bērnunamā, kur vismazākā viņu ebreju izcelsmes pieminēšana beidzās ar varmācīgu kautiņu.

Jā, pie sevis prātoja Hār-Ciāns, ir labi būt dievbijīgam. Viņš nebūt nenosodīja tos, kuri veltīja savu dzīvi halakhan49 , rabīnus un matmidim50 , kā arī talmid hakhamimSJ . Viņš pat zināmā mērā apskauda šo cilvēku spēju izolēties no šīs pasaules rūpēm un raizēm un eksistēt tikai ticības un garīguma dimensijā. Viņam pašam šāda dzīve tomēr nederēja. Viņš ir frumm52 , rīcības cilvēks. Tieši tāpēc viņš ar brāli aizbēga no bērnunama un ieradās Izraēlā; tieši tāpēc viņš iestājās armijā un cīnījās pret arābiem; tieši tāpēc viņš šobrīd sēž šeit. Jo, ja viņš būtu mācījies no iepriekšējās pieredzes, viņš saprastu, ka ar pliku ticību vis nepietiek. Bez ticēšanas ir jāsper arī reāli soļi, jāaizsargā sevi reālajā pasaulē. Protams, ka jāturas pie Toras. Taču pa rokai vienmēr ir jābūt ierocim.

Rabīns beidza svētrunu, un visi izklīda, sievietes uz virtuvi gatavot ēdienu, vīrieši apsargāt namu vai studēt Talmudu. Hār-Ciāns uzkāpa uz jumta un saņēma pāris mobilo telefonu zvanus. Viens bija no kāda sponsora Amerikā, kas apsveica Hār-Ciānu par veiksmīgo nama ieņemšanu, bet otrs zvans no valdības kabineta, pārmetot, ka viņš ir "pamatīga skabarga", bet, ja viņi iztiks bez, ari valdība nespers nekādus soļus, lai izdzītu viņus.

-    Šādos brīžos mums jāturas kopā, Baruh, zvanītājs teica. Lai gan sagaidāms pamatīgs starptautiskais spiediens, īpaši no Eiropas un Apvienoto Nāciju Organizācijas.

-     Pie velna viņus visus, Hār-Ciāns atbildēja. Viņi tāpat neko neuzsāks. Viņi nekad neko nedara, tārpi tādi.

Saruna beidzās, un Hār-Ciāns vēl brīdi uzkavējās uz jumta, skatoties uz Skopus kalnu un Ebreju universitāti, vērojot arābu autobusu, kas smagi gāzelējās augšup pa slīpo Ben Adajan ceļu. Pēc tam viņš iegāja atpakaļ namā, iegāja kādā no otrā stāva telpām, ieslēdza gaismu un aizvēra aiz sevis durvis.

Šonakt viņi ar Avi pametīs šo namu, viņš izlēma, jo ārpusē viss ir mierīgi, tāpēc viņi bez problēmām izkļīis ārā. Tas bija ierastais plāns: sākumā viņš visu organizē un nodrošina maksimālu publicitāti, pēc veiksmīgas objekta ieņemšanas viņš vadību nodod cita rokās, kurš novada akciju līdz galam iznīcina jebkādas agrāko īpašnieku pēdas un aizvieto visu ar ebreju lietām. To visu varēja paveikt arī citi, bet HārCiānu gaidīja nopietnāki pienākumi intervijas, tikšanās, Kneseta sapulces, al Mulathams.

Viņš aizslēdza durvis, piegāja pie loga pārbaudīt, vai slēģi kārtīgi nostiprināti, pēc tam lēni un stīvi izģērbās. Pie pretējās sienas bija piestiprināts saplaisājis un noputējis spogulis. Pilnīgi izģērbies, viņš paspēra dažus soļus uz priekšu un aplūkoja savu atspulgu. Viss ķermenis no kakla uz leju bija nosēts sārtiem, brūniem un sarkaniem plankumiem, āda bija spīdīgi gluda, bez apmatojuma. Ar acīm pārskrējis savam augumam, pat pēc trīspadsmit gadiem un neskaitāmām ādas pārstādīšanas operācijām, viņš joprojām nespēj noticēt, ka tā izskatās.

To viņam nodarīja mīna Libānas dienvidos. Tur valdīja īsta asinspirts. Mīnu dēļ bieži vien nebija iespējams izkustēties no vietas, tomēr reiz, viņu auto uzskrēja mīnai, un visus pasažierus steigšus aprija uguns mēles. Ja Avi nebūtu izvilcis Hār-Ciānu no liesmām, viņš būtu miris turpat uz vietas.

Nekādu izredžu, drūmi pavēstīja armijas ārsts, kad viņu beidzot nogādāja pie mediķiem. Ar viņu ir cauri. Bet viņš nenomira. Viņš izdzīvoja, ar apskaužamu sīkstumu pieķerdamies dzīvei, kā izmisis klinšu kāpējs akmens radzei. Nedēļām, mēnešiem ilgi ITār-Ciāns izcieta neizturamas sāpes. Salīdzinājumā ar šīm sāpēm, kas plosīja un šķēla viņa miesu šūnu pa šūnai, atomu pa atomam, līdz visa viņa būtība šķita vienas vienīgas sāpes, citas sāpes bija tīrā izprieca. Viņš pats kļuva par sāpēm, būtne, kuras esības sākums un beigas ir tikai un vienīgi sāpju agonija. Tomēr viņš turējās, nelokāmi ticēdams, ka Dievs grib, lai viņš izdzīvo. Hār-Ciānu pie dzīvības uzturēja arī dusmas. Ne jau par to, kas notika ar viņu, lai gan arī tas bija pietiekams iemesls dusmām, bet visvairāk viņu mocīja dusmas par jaunāko brāli, viņa mīļo Benjamīnu, kurš arī atradās Humvee un aizgāja bojā sprādzienā. Mīļais, drosmīgais Benjamīns ir miris.

Hār-Ciāns cieši lūkojās spogulī, apbrīnodams ādas atšķirīgo struktūru uz sejas, kas brīnumainā kārtā palika neskarta, un pārējo ķermeni, ko klāja bāla, spīdīgi raiba āda. Smagi nopūties, viņš satvēra pudeli uz galda, izspieda plaukstā balzamu un sāka rūpīgi masēt dziedinošo līdzekli savā cietušajā ķermenī.

Šī procedūra Hār-Ciānam bija jāveic piecreiz dienā. Āda nedrīkst pārlieku izžūt, ārsts viņam paskaidroja. Tā jāuztur mitra un elastīga, lai no kādas pēkšņas un straujas kustības nesasprēgātu, ja būs pārāk sausa. Tāpēc viņš pameta aktīvo dienestu un uzsāka darbu militārajā izlūkošanas dienestā. Viņš nedrīkstēja izlaist nevienu procedūru, pretējā gadījumā viņš izirtu pa vīlēm kā izbalējusi drāna.

Viņš cītīgi masēja mandeļu balto šķidrumu plecos, krūškurvī, uz vēdera, iesmērēdams arī dzimumorgānu un sēkliniekus, kas kā divi nenogatavojušies augļi nokarājās no saārdītā cirkšņa.

Vai jums ir bērni? ārsti viņam pavaicāja. Kad viņš atbildēja noliedzoši, viņi tikai skumji nošūpoja galvas. Tad jau nekā. Hār-Ciāns iekšēji sabruka. Viņš jutās iztukšots, jo nespēja radīt jaunu dzīvību. Viņi bija nogalinājuši ne tikai brāli, bet arī I lār-Ciāna vēl nedzimušos bērnus. Viņa nākotni, par kuru abi ar sievu Mirjamu tik bieži sapņoja.

Benjamīns, viņa nedzimušie bērni, viņa saplosītā miesa, pirms trim gadiem arī Mirjama no vēža viņam ir atņemts pilnīgi viss, viņš palicis kā koka stumbrs bez mizas kails un neaizsargāts, atlikusi tikai ticība, dusmas un viņa zeme. Izraēla. Tagad tā ir viņa ģimene. Arī atriebība. Viņa izaicinājums pret arābiem un antisemītistiem visā pasaulē. Viņš darīs visu, kas vien viņa spēkos, lai viņa tauta un zeme izdzīvotu.

Hār-Ciāns beidza sevi iesmērēt, nolika malā balzama pudeli un vēlreiz ielūkojās spogulī. Jā, tu esi rētains, bet tu esi spēcīgs. Mēs esam ievainoti, bet tik un tā spēcīgi. Va'avarecha me'varakhecha umekalelecha. Es svētīšu tos, kuri svētī tevi, bet tos, kuri tevi nolād, arī es nolādēšu.

Viņš pamāja, aizgriezās un sāka ģērbties.

JERUZALEME

Bija tika daudz "ja vien", kas būtu izglābuši viņas tēva dzīvību: ja vien viņi nebūtu atbraukuši nosvinēt Leilas piecpadsmito dzimšanas dienu uz Jeruzalemi; ja vien viņi būtu atgriezušies mājās agrāk; ja vien viņi nebūtu iegriezušies nometnē; ja vien izraēliešu kareivji nebūtu apmetušies citā vietā. Bet galvenais ja viņas tēvs nebūtu bijis tik labs cilvēks. Tieši tas galu galā nogalināja viņu ar beisbola nūjas palīdzību, protams, viņš tik ļoti rūpējās par citiem cilvēkiem, ka nespēja atteikt palīdzību nevienam. Cits cilvēks būtu vienaldzīgi aizgriezies un līdz ar to palicis dzīvs. Bet viņas tēvs tāds nebija, tāpēc viņu nežēlīgi nokāva.

Vēlu vakarā uz ceļa ārpus Džabalaijas bēgļu nometnes viņi atrada kādu kareivi. Visa ģimene atgriezās no dzimšanas dienas svinībām Jeruzalemes viesnīcā. Viņi nogriezās no galvenā Erezas kontrolpunkta uz Gazas ceļa, lai paņemtu kaut ko no bēgļu nometnes slimnīcas. Tumsā mašīnas lukturi uztvēra kādu stāvu. Samazinājuši ātrumu, viņi ieraudzīja, ka uz ceļa bezsamaņā guļ puskails jauns cilvēks. Seja viņam bija tik ļoti sasista, ka ar grūtībām viņā atpazina cilvēcisku būtni. Tēvs apstādināja mašīnu, izkāpa ārā un piegāja pie sasistā jaunekļa.

-    Vai viņš ir dzīvs? jautāja māte.

Tēvs pamāja.

-     Izraēlietis?

Atkal apstiprinošs mājiens.

-    Ak dievs.

Toreiz Pirmā intifāda bija pašā plaukumā un plaši zēla antisemītiskais noskaņojums, jo īpaši Gazas sektorā, kur iepriekšējā gada decembrī bija sākusies sacelšanās. Nebija saprotams, kā un kad kareivis nokļuvis uz ceļa. Skaidrs bija viens, ka šeit un tagad būtu ļoti bīstami palīdzēt šim cilvēkam. Tos palestīniešus, kuri palīdzēja izraēliešiem, ienīda tikpat intensīvi, cik pašus izraēliešus. Iespējams, pat vairāk.

-     Atstāj viņu tepat, teica Leila. Ebreji taču arī par mums daudz nedomā. Kāpēc mums viņiem būtu jāpalīdz?

Tēvs papurināja galvu.

-    Es esmu ārsts, Leila. Es nevaru atstāt cilvēku ceļa vidū nomirstam kā suni, lai kāda būtu viņa tautība.

Tā nu viņi iecēla kareivi mašīnā un aizveda uz bēgļu nometnes slimnīcu, kur tēvs rūpīgi apkopa viņa savainojumus un uzlika apsējus. Atguvis samaņu, kareivis sāka pretoties un raudāt.

-    Lūdzu, paturi viņa roku, Leila, tēvs palūdza. Mēģini viņu nomierināt.

Lēila izpildīja norādījumu. Viņa pirmo reizi pieskārās izraēlietim.

Pēc tam viņi satlņāja puisi segās, iecēla mašīnā un izveda no nometnes, ieplānojuši noguldīt viņu netālu no kāda izraēliešu kontrolpunkta uz galvenā ceļa. Viņi paspēja pabraukt kādus simts metrus, kad pēkšņi no nekurienes parādījās divas mašīnas un piespieda ārsta mašīnu apstāties ceļa malā.

-    Ak, Dievs, šausmās čukstēja Leilas māte. Ak, Dievs, palīdzi mums!

Leila tā arī neuzzināja, kas tie bija par vīriem, pie kāda grupējuma viņi piederēja un kā viņi tik ātri uzzināja par tēva labdarību. Viņa atcerējās tikai to, ka pēkšņi mašīnu aplenca bars cilvēku, kuru sejas slēpās aiz keffiyehs, pistoles šāvienu, ar ko caur atvērto logu nošāva izraēlieti, pēc tam viņas tēvu izvilka uz ielas un kliedza: "Radar! A^meel" "Nodevējs! Roklaiža!" Māte mēģināja sekot vīram, bet uzbrucēji nežēlīgi aizcirta mašīnas durvis, kas atsitās pret mātes galvu, un viņa zaudēja samaņu. Varmākas ilgi un nežēlīgi sita tēvu. Sapulcējās ziņkārīgo bars, kuru vidū bija ari tēva pacienti, bet neviens nepakustināja ne pirkstiņu, lai palīdzētu ārstam, neviens pat nemēģināja protestēt pret šo nesaudzīgo rīcību, pēc tam vīri saslēdza tēva rokas rokudzelžos un aizvilka viņu uz smilšaino atkritumu laukumu aiz nometnes. Leila, raudādama, kliegdama un lūgdamās nenogalināt tēvu, sekoja baram, bet viss velti. Tēvu iegrūda kādā spraugā, nez no kurienes uzradās beisbola nūja, kas dobji atsitās pret tēva galvu. Tā nokrakšķēja, bet tēvs novēlās ar seju smiltīs. Sekoja vēl trīs sitieni, un tēva galvaskauss pāršķēlās kā arbūzs. Tikpat pēkšņi kā uzradušies, vīri pēkšņi nozuda, atstājot meiteni skaujam tēva sadauzīto ķermeni, matiem mirkstot viņa asinīs, tālumā atbalsojoties savvaļas suņu alkatīgajiem kaucieniem.

-    Ak dievs, mans tētis! Ak dievs, mans nabaga tētis!

Leila nekad ne ar vienu nerunāja par tās nakts notikumiem, pat ne ar māti. Nākamajā dienā pēc tēva bērēm viņa paņēma šķēres un nogrieza sev matus, jo, lai cik bieži viņa tos mazgāja, viņa juta tēva asinis tajos. Pēc divām dienām viņas ar māti sakravājās un devās prom no Palestīnas, atgriežoties Anglijā, kur apmetās pie Leilas vecvecākiem, kuriem piederēja liels nams Kembridžas nomalē. Pēc četriem gadiem, mātei par lielām šausmām, Leila paziņoja, ka dodas atpakaļ.

-     Bet kāpēc? sauca māte. Dieva dēļ, Leila! Pēc visa, kas noticis? Pēc visa, ko viņi mums nodarīja? Kā tu to vari?

Leila nespēja mātei paskaidrot sīkāk, kā "vien to, ka viņai viss jāsaliek pa plauktiem, ka jānoslēdzot rēķini ar pagātni. Kopš tā laika viņa to dara.

LUKSORA

Tikai atgriezies mājās, Kalifa atcerējās, ka uz vakariņām ir uzaicināti viesi.

-    Pēc brīža visi būs klāt! īgņojās Zenaba, kad viņš ienāca pa durvīm, pasteigdamās vīram garām ar torshi53 un babaghanoush5 '1 paplāti rokās, ienirdama viņu nelielā dzīvoklīša šaurajā dzīvojamā istabā. Kur tu kavējies?

-     Kārnākā, atbildēja Kalifa, aizdedzot cigareti. Darba darīšanās.

Nošķindēja trauki, Zenaba atgriezās un izrāva cigareti viņam no mutes, maigi noskūpstīja vīru un iesprauda cigareti atpakaļ starp lūpām. Sieva bija uzposusies izšūtā kokvilnas kaftānā, kura augšējās trīs pogas atstātas vaļā, ļaujot nojaust apaļo krūšu formas. Pīnē savītie piķa melnie mati sniedzās līdz pat viduklim.

-    Cik tu skaista! viņš nenoturējās.

-     Bet tu, viņa smaidot atcirta, viegli paraustot vīru aiz auss ļipiņas, izskaties briesmīgi. Kamēr mēs ar Batahu visu pabeigsim, tu, lūdzu, noskujies. Un mēģini nepamodināt mazuli. Es viņu tikai nesen ar pūlēm iemidzināju.

Viņa vēlreiz noskūpstīja vīru, šoreiz uz vaiga, un aizsteidzāsuz virtuvi.

-    Kur ir Ali? Kalifa vēl paspēja uzsaukt.

-    Pie drauga. Un, lūdzu, uzvelc arī tīru kreklu. Šim ir netīra apkaklīte.

Kalifa iegāja vannasistabā, atpogāja kreklu un nostājās spoguļa priekšā, aplūkojot savu atspulgu. Zenabai taisnība

-     viņš izskatās briesmīgi. Acis nespodras, aizpampušas, vaigukauli izspiedušies sejā kā izkāmējuša ēzeļa ribas, āda neveselīgi pelēka kā sastāvējies ūdens netīrā kanālā. Viņš izlidināja aizdedzināto cigareti pa logu, atgrieza aukstā ūdens krānu un noskaloja seju. Pēc tam viņš izslējās un vēlreiz ieskatījās sev acīs.

-    Nu, ko tu darīsi? viņš jautāja savam atspulgam. Ko tu tagad darīsi?

Šoreiz viņš ieskatījās savā spoguļattēlā ilgāk un vērīgāk, purinot galvu, it kā saskatītu kaut ko sev nepatīkamu. Tad viņš ātri noskuvās, iegāja guļamistabā un uzvilka tīru kreklu. Pogādams pēdējo pogu, viņš noliecās, lai noskūpstītu mazulīti Jusufu, kurš mierīgi dusēja savā gultiņā, kad atskanēja zvans pie durvīm.

-     Esam klāt! nodimdināja svainis Hosni. Kalifa nopūtās.

-     Lai ko tu nolemtu dzīvē darīt, viņš čukstēja savam jaunākajam bērnam, braucīdams degunu šurpu turpu pa bērniņa gludo pierīti, lūdzu, apsoli man, ka nekļūsi tāds kā tavs tēvocis.

-    Ei, kur jūs abi esat? atkal nodārdināja uzmācīgā balss.

-     Ko jūs tur darāt? Varbūt man nevajadzētu to jautāt?

Hosni sieva Sama, Zenabas vecākā māsa, aizsmakušā balsī iesmējās par sava vīra joku, ko viņš pats uzskatīja par ārkārtīgi asprātīgu gadījumos, kad viņu nekavējoties neielaida pa durvīm, pie kurām viņš piezvanījis.

-     Lai Dievs mums žēlīgs, nomurmināja Kalifa, izejot pretī ciemiņiem.

Kopā viņi bija seši: Kalifa, Zenaba, Sama, Hosni un divas Zenabas draudzenes no Kairas Navala, maza auguma, sparīga sieviete, kura Kairas universitātē pasniedza klasisko arābu valodu, un Tofika, koka izstrādājumu pārdevēja, kuru visi sauca par bolaci, jo viņai bija neparasti lielas, izvalbītas acis. Visi sasēdās ap nelielu galdiņu dzīvojamā istabā. Viņus apkalpoja Bataha, Kalifas meila, kurai ļoti patika palīdzēt, jo tā viņa jutās pieaugusi. Tāpat kā māte, viņa bija tērpusies izšūtā kaftānā un tumšie pīnē sapītie mati bija uz muguras.

Man jāsaka, Bataha, ka ar katru reizi tu izskaties skaistāka, teica Sama, kad meitene laida apkārt trauku ar vistas buljonu. Kā man patīk tavs kaftāns! Tieši tādu pašu es nopirku Amai. Par trīssimt mārciņām, vai tas nav trakums?

Samas un Hosni meita, pretēji Batahai, bija dūšīga, laiska meiča. Šo trūkumu māte centās visiem spēkiem apslēpt, tērpjot viņu daudz dārgākās drānās nekā viņas māsīcai.

-     Viņa izskatās tāda pati kā tu tajā vecumā, Navala uzsmaidīja Zenabai. Varu derēt, ka visi puiši skraida tev pakaļ, Bataha?

-    Ja es būtu nedaudz jaunāka, es noteikti tevi aplidotu, smiedamās teica Tofika, pareizāk sakot, skrietu sprintu aiz tevis!

Bataha kautrīgi pasmējās un izgāja no istabas.

-     Pienācis laiks padomāt par vīru savai meitai, noņurdēja Hosni, strēbdams zupu.

-    Dieva dēļ! iesaucās Zenaba. Viņai ir tikai četrpadsmit gadi!

-     Par šīm lietām vienmēr jādomā jau iepriekš. Panākumi slēpjas plānošanā. Allaž jādomā par nākotni. Runājot, piemēram, par pārtikas eļļām. Hosni nodarbojās ar pārtikas eļļu tirdzniecību un nekad nepalaida garām izdevību ievirzīt ikvienu sarunu šajā gultnē. Pēc astoņpadsmit mēnešu rūpīgas gatavošanās mēs paplašinājām saulespuķu plantācijas, rezultātā tagad gūstam astoņus procentus lielāku peļņu un ieguvām balvu par labāko mājsaimniecībā lietojamo eļļu. Bez iepriekšējas plānošanas nevar gūt šādus panākumus.

Viņš atkal iestrēba zupu.

-    Tāpat atzinību ieguva ari mūsu riekstu eļļa. To burtiski izķer no veikalu plauktiem!

Visi mēģināja izlikties, ka šī ziņa uz viņiem atstājusi lielu iespaidu, notiesāja zupu un pievērsās otrajam ēdienam: jēra sautējumam ar zirņiem, rīsiem un kartupeļiem. Saruna nemanāmi iegrozījās par visiem zināmiem draugiem, pēc tam par neseno Kairas futbola sacīkstēm starp Zamelak un AI Ahli, bet pēcāk Hosni ar Navalu uzsāka dedzīgu strīdu par Amerikas aktīvo iesaistīšanos karā pret terorismu.

-    Tātad tu apgalvo, sauca Hosni, ka pēc 11. septembra viņiem neko nevajadzēja darīt? Vajadzēja atstāt visu kā ir?

-    Manuprāt, pirms viņi uzsāk karu pret citām valstīm, viņiem jāsakārto pašiem savas lietas. Kāpēc tad, kad citas pasaules valstis atbalsta terorismu, tām uzbrūk, bet, ja to piekopj pati Amerika, tad tās darbības attaisno, nosaucot par "ārvalstu politiku"?

Kalifa klusiņām sēdēja, klausīdamies un bakstīdams ēdienu, laiku pa laikam iesprausdams kādu dīvainu komentāru, bet lielākoties viņš nodevās pats savām domām. Līķis Malkatā, Jansena senlietu kolekcija, saruna ar Hasani, negaidītā tikšanās Kārnākā visi notikumi vērpās viņam pa galvu vienā lielā virpulī. Bet pāri visam, kā nemainīga skatuves dekorācija nomainoties citām ainām, acu priekšā nenovēršami stāvēja tetovējums uz mirušās sievietes apakšdelma trīsstūris ar pieciem cipariem. Kā zīmogs uz gaļas, lai zinātu tās izcelsmi.

-    Vai vēl sautējumu?

Ausī ieskanējās Zenabas balss. Viņai rokās bija sautējuma bļoda.

-    Ko? Ak, nē, paldies.

-    Nu, ko tu par viņu domā, Jusuf?

Tofika pētoši nolūkojās viņā.

-    Kā, lūdzu? jautāja Kalifa.

-    Viņš bija jūdzēm tālu no šejienes, Navala smiedamās paskaidroja. Droši vien atkal prātoja par kapenēm un hieroglifiem.

-    Vai sieviešu dupšiem! iesprauslājās Hosni, saņemdams dusmīgi pliķi pa roku no sievas.

-     AI Mulathams, teica Tofika. Ko tu domā par pašnāvniekiem spridzinātājiem?

Kalifa iemalkoja Coca cola kā dievbijīgs musulmanis viņš nelietoja alkoholu un, atgrūzdams krēslu, aizsmēķēja.

-    Manuprāt, nogalināt nevainīgus civiliedzīvotājus var tikai nožēlojams draņķis.

-    Izraēlieši aukstasinīgi nogalina palestīniešus, un neviens par to īpaši nežēlojas, teica Navala. Vai zināt, kas notika viņdien? Izraēliešu helikopetrs nogalināja divus bērnus.

-     Tas nav nekāds attaisnojums, atteica Kalifa. Kāda jēga atriebties, nogalinot bērnus?

-     Bet kā savādāk lai viņi pastāv? iejaucās Tofika. Viņi stājas pretī visspēcīgākajai Tuvo Austrumu armijai, ceturtajai spēcīgākajai armijai pasaulē. Kā tad lai viņi aizstāv sevi? Jā, piekrītu, tas ir briesmīgi, bet pie tā novedusi sistemātiskā vardarbība piecdesmit gadu garumā.

-    Palestīniešu varas orgāni sarakstījuši veselu sarakstu ar cilvēktiesību pārkāpumiem. Bet vai mums ir šāds saraksts?

-     Tas nav svarīgi, iebilda Tofika. Runa ir par to, ka cilvēki neapjožas ar sprāgstvielām un neuzspridzina sevi sava prieka pēc. Viņi to dara aiz izmisuma.

-     Es neaizstāvu izraēliešus, skaidroja Kalifa, pastiepdams Navalai degošu sērkociņu cigaretei. Man tikai šķiet… kā jau teica Zenaba, tas situāciju neuzlabo.

-    Vai tu neizjūti ne mazāko prieku, uzzinot, ka vēl kāds uzsprādzis? vaicāja Tofika. Vai sirdī tev neielīst kāds prieka stariņš "Tā viņiem vajag"?

Kalifa klusēdams lūkojās uz galdu, tikai no cigaretes pacēlās dūmu gredzens. Pirms viņš paspēja atbildēt, ierunājās Sama.

-    Es jums pateikšu, ko jūtu es, viņa paziņoja. Pudiņu! Vai es pareizi saožu umm ali55 , Zenaba? Es palīdzēšu Batahai to atnest, labi? Šīs ir lieliskas vakariņas!

Viņi devās pie miera tikai krietni pāri pusnaktij. Zenaba gandrīz uzreiz aizmiga. Kalifa nemierīgi grozījās, ieklausīdamies mazā Jusufa elpā un vērodams gaismas staru spēli istabas griestos no garāmbraucošo automašīnu gaismas lukturiem.

Pēc divdesmit minūtēm viņš piecēlās, iegāja blakusistabā un nospieda slēdzi pie sienas. Istabas vidū iedarbojās neliela strūklaka. Kalifa nospieda vēl kādu slēdzi un improvizētā strūklaka atmirdzēja dažādākajās krāsās. Kalifa apsēdās uz grīdas, atspiedās ar muguru pret sienu un paberzēja acis. Viņš pats savulaik iebūvēja šo strūklaku, lai piešķirtu citādi noplukušajam dzīvoklim kaut cik jaukuma un krāsu. Nebija jau nekāds izcilais meistardarbs sūknis kārtīgi nedarbojās, arī flīzes bija nedaudz sašķiebušās tomēr savu funkciju tā pildīja tik nomierinoši bija lūkoties tajā un ieklausīties ūdens plūsmā un vērot dažādo krāsu spēli ūdenī.

Viņš ilgi sēdēja klusumā, tad pasniedzās pa labi un ieslēdza nelielu magnetofonu uz koka sola. Kalifu apņēma Umma Kalthumas zemā, samtainā balss, kas dziedāja par mīlestību un zaudējumu:

Tavas acis aizved mani pagājušās dienās,

Tās māca aizmirst pagātnes sāpes,

Viss, ko redzēju pirms tevis,

Bija veltīgi izšķiests laiks. Un kā nu ne,

Ja tu esi mana dzīvība, maita rītausmas gaisma?

Pirms tevis mana sirds nezināja, kas ir laime,

Tā pazina tikai ciešanas un sāpes.

Viņš izdzirdēja troksni un miegainām acīm istabā ienāca Zenaba, tērpusies vienā no Kalifas sporta krekliem, ko viņa mēdza valkāt naktskrekla vietā, un kas jauki atklāja viņas garās, slaidās kājas. Zenaba noliecās un noskūpstīja vīru uz pieres, bet krekls savilkās uz augšu, paverot skatienam tumšo ēnojumu starp sievas kājām. Zebaba nosēdās viņam blakus uz grīdas, uzlika galvu Kalifam uz pleca, un viņas garie mati kā tumšs ūdenskritums noslīga pār vīra krūtīm.

-    Tev nepatika vakariņas, vai ne? viņa miegaini ierunājās.

-    Patika gan, viņš iebilda. Tās bija…

-    Garlaicīgas, viņa pabeidza vīra vietā. Es redzēju tavas acis. Es tevi pārāk labi pazīstu, Jusuf.

Viņš noglāstīja sievai galvu.

-     Man ļoti žēl, viņš atvainojās. Mans prāts bija nodarbināts ar citām lietām.

-    Ar darbu?

Viņš pamāja, izbaudīdams viņas krūšu pieskārienu rokai.

-    Vai vēlies par to parunāt?

Viņš paraustīja plecus, bet neko neteica. Ummas Kalthumas zīdainā balss liegi apņēma viņus.

Tu esi visvērtīgākais manā dzīvē,

Tu esi vērtīgāks par visiem maniem sapņiem.

Aizved mani sev līdzi,

Tālu prom no šīs pasaules,

Kur varam būt tikai mēs abi,

Tālu, tālu prom, tikai mēs divatā.

-    Vai zini, ko tas man atgādina? jautāja Zenaba, glāstot vīra roku, viegli pārbraucot ar pirkstiem pār nelielo rētu uz rokas locītavas, kur bērnībā Kalifu sakoda suns. To dienu, kad mēs aizgājām uz Gebel el Silsilla. Tu pusdienām noķēri zivi, un mēs peldējāmies Nīlā. Vai atceries?

Kalifa pasmaidīja.

-    Kā lai to aizmirst? Tev sapinās kāja ūdenszālē, un tu sacēli paniku, ka tev uzbrucis krokodils.

-    Bet tev dubļos paslīdēja kāja, un tu nosmērēji jaunās bikses. Nekad nebija gadījies dzirdēt tādas lamas!

Viņš iesmējās un noskūpstīja sievu uz vaiga. Viņa pieglaudās vīram un apvija rokas viņa viduklim.

-     Kas tev kaiš, Jusuf? Šovakar šķita, ka tu lidinies kaut kur pa mākoņiem. Ari vakar vakarā. Kas tevi nomāc?

Viņš nopūtās un noglāstīja sievai galvu.

-     Nekas nopietns, parastās lietas.

-    Pastāsti man, viņa uzstāja. Varbūt es varu kā palīdzēt.

Kalifa brīdi klusēja, vērodams mirdzošās ūdens lāses, tad atspieda galvu pret sienu, bet acis ieurbās griestu plaisā.

-     Esmu izdarījis kaut ko briesmīgu, Zenaba, viņš klusi atzinās. Tagad nezinu, kā visu vērst par labu. Es cenšos to darīt, bet man ir bail.

-     Tu nedari neko sliktu, Jusuf, viņa čukstēja, atlaizdama viņu vaļā un noglāstīdama vīra seju. Tu esi labs cilvēks. Es to zinu, mūsu bērni to zina, un Dievs to zina.

-    Neesmu gan, Zenaba. Esmu vājš, nobijies un pievīlu tevi. Pievīlu pats sevi.

Kalifa paberzēja deniņus. Atkal iestājās klusums, ko pārtrauca tikai magnetofona skaņa un ūdens maigā burbuļošana strūklakā. Tad viņš visu izstāstīja, sākumā runādams lēni, pēc tam ātrāk: par Pītu Jansenu, Hannu Šlēgeli, Muhamedu Gemalu, tikšanos Kārnākā. Zenaba klusi sēdēja un klausījās, tikai rokas glāstīja vīra seju un kaklu, bet krūtis lēni cilājās, skarot Kalifas plecus.

-     Redzi, toreiz es baidījos kaut ko iebilst, viņš beigās teica. Es biju jauns, tikko uzsācis strādāt, man negribējās saduļķot ūdeņus. Es pieļāvu, ka viņi apsūdz nevainīgu cilvēku, jo man nebija drosmes nostāties pret visiem. Tagad… es joprojām baidos. Baidos, kas notiks, ja atkal iedziļināšos šajā lietā. Tā nav tīra lieta, Zenaba. Es to jūtu. Bet nezinu, vai vērts riskēt ar darbu…

Viņš aprāvās un papurināja galvu.

-     Riskēt tāda cilvēka dēļ kā Muhameds Džemals?

-     Jā, un… kā saka galvenais inspektors Hasans, Jansens ir miris. Nav nozīmes, ko īsti mēs izraksim, tas neko vairs nemainīs.

Zenaba ieskatījās vīram acīs, turēdama viņa seju savās rokās.

-    Tu vēl neizstāstīji visu, viņa teica. Es redzu to tevī. Es to jūtu. Ko tu domā, Jusuf?

-     Neko, Zenaba. Neko. Tikai…

Viņš pievilka kājas pie krūtīm un paliecās uz priekšu, atspiezdams pieri pret ceļiem.

-    Viņa bija izraēliete, viņš nočukstēja. Ebrejiete. Tu redzi, ko viņi dara, Zenaba. Vai tas ir tā vērts, es sev jautāju? Vai ir vērts riskēt tādu cilvēku dēļ?

Izsakot skaļi šos vārdus, viņš saprata savu bažu iemeslu ne tikai tagad, bet arī pirms piecpadsmit gadiem, kad sēdēja un vēroja kā Hasans un Mahfūzs saplosa pa gabaliņiem Muhamedu Džemalu. Iestāties par šo zaglēnu nozīmētu riskēt ar karjeru pilnīgi necienīga cilvēka dēļ. Kopš bērna kājas Kalifa bija mācīts ienīst ebrejus un viņu ticību. Šāda svētulība nedarīja Kalifam godu, pat apkaunoja, jo parasti viņš centās būt iecietīgs pret citādi domājošiem, spriežot par ikvienu pēc viņa rakstura nevis izcelsmes, tautības vai ticības. Jā, tas bija grūti. Jau no mazotnes viņam iestāstīja, ka izraēlieši ir ļauni, ka ebreji mēģina pārņemt visu pasauli, ka tie ir cietsirdīgi, augstprātīgi, mantkārīgi ļaudis, kas pastrādājuši neiedomājamas zvērības pret saviem musulmaņu brāļiem.

-     Viņi ir ļauni, tēvs viņiem bērnībā mācīja. visi kā viens. Viņi padzen cilvēkus no dzimtās zemes un nozog viņu zemes. Viņi nogalina sievietes un bērnus. Viņi vēlas iznīcināt arī Ummu. Uzmanies no viņiem, Jusuf. Vienmēr piesargies no ebrejiem.

Pieaugot un paplašinot savu redzesloku, Kalifa, protams, saprata, ka tik viennozīmīgi vis nevar spriest par šīm lietām. Ne visi ebreji atbalstīja palestīniešu apspiešanu; būt izraēlietim automātiski nenozīmēja būt monstram. Ebreji paši kā taufa bija ļoti cietuši. Tomēr bija grūti pārvarēt bērnībā gūtos aizspriedumus.

Runājot ar draugiem un kolēģiem, Kalifa allaž mēdza apvaldīt savas emocijas, gluži kā šovakar. Tomēr dziļi sirdī, kur spēja ieskatīties tikai viņš pats, sen iepotētais naids vēl bija saglabājies, lai kā viņš mēģināja no tā atbrīvoties. Kalifa nebūt nelepojās ar šo savas sirds tumšo nostūri, taču atbrīvoties no tā, tāpat kā no savas būtības, viņš nespēja. Šī attieksme ietekmēja Kalifas rīcību jeb bezdarbību pirms piecpadsmit gadiem un šķiet, ka tas pats notiek arī tagad.

-     Kad Tofika šovakar pajautāja, vai es izjūtu patiku, kad no sprādziena aiziet bojā kāds izraēlietis, un vai es tajā brīdī nodomāju: "Tā jums vajag!"? patiesību sakot, Zenaba, es tā domāju. Es nekad neatzītos, taču es tiešām priecājos un neko tur nevaru padarīt.

Viņš papurināja galvu, kaunēdamies, ka tik dziļi atklāj sievai savu sirdi.

-    Šajā lietā man ir dalītas jūtas. Viena manas būtības daļa apzinās, ka pastrādāta briesmīga tiesiska netaisnība par sievietes slepkavību notiesā neīsto slepkavu, un mans pienākums ir izzināt patiesību. Bet, no otras puses, man ir vienalga. Kāda kuram daļa gar vecu, nogalinātu ebrejieti? Kāpēc man iedzīvoties nepatikšanās? Es ienīstu pats sevi par šīm domām, bet netieku no tām vaļā.

Zenaba nedaudz atlaidās atpakaļ, nenolaizdama samiegtās acis no vīra, viņas seja ietinās tumšā ēnas plīvurā.

-    Mēs visi kādreiz kaut ko sliktu padomājam, viņa klusi teica. Bet vai mēs tā rīkojamies?

-    Tur jau tā lieta, Zenaba. Es nezinu, vai drīkstu rīkoties, vai varu kaut ko darīt. Mani sasaista mans paša prāts. Tev ir vieglāk. Tu uzaugi gudrā, izglītotā ģimenē. Tavi vecāki ir daudz ceļojuši, apskatījuši pasauli. Tevī neieaudzināja šos reliģiskos aizspriedumus kā man. Bet ja tev kopš mazotnes iestāsta, ka ebreji un izraēlieši ir ļauni un musulmaņu pienākums ir viņus ienīst, ja mēs nenogalināsim viņus, tad viņi nogalinās mūs tad ir grūti tā nedomāt un nerīkoties, kā ir mācīts. Šeit viņš pacēla roku un papliķēja sev pa galvu es zinu, ka tā nedrīkst domāt, arī šeit. Viņš pieskārās sirdij. Bet šeit, viņš pielika roku pie vēdera, dziji sevī es viņus ienīstu. Es nespēju kontrolēt šīs emocijas, un tas mani biedē.

Zenaba noglāstīja vīram galvu un kaklu. Viņš sajuta maigās kājas siltumu. Abi klusēja.

-    Vai atceries manu vecmāmiņu? viņa beidzot jautāja, masējot viņa kaklu un plecus. Vecmāmiņu Džamilu.

Kalifa pasmaidīja. Viņi bija cēlušies no pilnīgi atšķirīgām ģimenēm: Zenaba bija turīgas ģimenes atvase no Kairas, bet viņš nabadzīgu zemnieku pēcnācējs no Gizas. Vienīgi vecmāmiņa Džamila papūlējās būt viesmīlīga pret Kalifu. Ģimenes godos viņa allaž sēdināja Kalifu sev blakus un krustām šķērsām izjautāja par Ēģiptes vēsturi, par ko pati arī daudz interesējās. Pirms dažiem gadiem viņa nomira, un Kalifa sēroja par viņu gluži kā par savu māti.

-     Protams, ka atceros.

-     Reiz, kad biju vēl bērns, viņa man kaut ko pateica. Es pat neatceros, kādā sakarā viņa to teica, bet šie vārdi dziji iegūlās man atmiņā. "Vienmēr skaties bailēm tieši acīs, Zenaba. Un vienmēr izzini visu nesaprotamo. Jo tikai tā tu izveidosies par labāku cilvēku." Es nekad neesmu jaukusies tavās darba lietās, Jusuf, bet, manuprāt, šajā situācijā tev jārīkojas šādi.

-    Kā? Kā man jārīkojas? Viņš nopūtās. Es taču nevaru atjaunot izmeklēšanu aiz galvenā inspektora Hasana muguras.

Sieva saņēma Kalifas roku, pielika to pie lūpām un noskūpstīja.

-     Es nezinu, kā, Jusuf. Zinu tikai to, ka šī lieta atsūtīta tev kā pārbaudījums, un tu nedrīksti izvairīties.

-    Bet tas mums var radīt milzīgas problēmas.

-    Kopīgiem spēkiem mēs tiksim tām pāri. Kā jau vienmēr.

Kalifa pašķielēja uz sievu. Viņa bija tik skaista, tik stipra.

Neviens vīrietis nevarētu vēlēties labāku sievu, viņš noteica.

-     Un neviena sieviete nevarētu vēlēties labāku vīru. Es mīlu tevi, Jusuf.

Viņi ieskatījās viens otram acis, paliecās uz priekšu un saskūpstījās. Sākumā lūpas vien maigi saskārās, bet pēc mirkļa, ķermeņiem savijoties, lūpas saslēdzās kaislīgā skūpstā.

-     Vai atceries, ko mēs darījām todien Cebel el Silsillā? viņa draiski iečukstēja vīram ausī. Pēc tam, kad tu iekriti dubļos un novilki bikses, lai tās izmazgātu?

Kalifa neko neatbildēja, tikai piecēlās kājās, pacēla sievu uz rokām un ienesa viņu atpakaļ guļamistabā, atstājot Ummu Kalthumu dziedam pašai par savām laimes stundām.

JERUZALEME

Viņi ir divi, pareizāk sakot, vismaz šos divus es esmu pamanījusi. Viņi pienāk pie manis no mugurpuses, satver mani aiz rokām, bet viens tur aiz galvas, lai es neieraudzītu viņu sejas. Viņi man nedara pāri, viņi ir mierīgi un ieturēti. Bet, spriežot pēc tā, kā viņi iegrūž mani mašīnā un pārsviež pāri segu, pretošanos viņi nepaciestu.

Mēs braucam kādas divas stundas, esmu zaudējusi gan laika, gan virziena izjūtu. Sākumā mēs dodamies stāvus augšā, pēc tam lejā un tas nozīmē, ka dodamies Jeruzalemes dienvidaustrumu virzienā uz Jērikas un Nāves jūras līdzenumu, lai gan pastāv arī cita iespēja ka viņi tāpat vien braukā apkārt, lai es zaudētu orientēšanās spējas un izvairītos no sekotājiem.

Pēc kādas pusotras stundas mēs apstājamies un blakus šoferim pasažieru krēslā iesēžas vēl kāds. Sajūtu cigarešu dūmu smaku. Farids, nodomāju, lai gan neesmu pārliecināta.

Savādi, ka neesmu nobijusies. Dzīvojot šajā reģionā, mani instinkti saasināti reaģē uz situācijām, kur man draud briesmas, taču šis nav tas gadījums. Šī nolaupīšana nav saistīta ar vardarbību. Vismaz līdz tam brīdim, kamēr paklausu saviem nolaupītājiem.

Pēdējās divdesmit minūtes kratāmies pa bedrainu ceļu, līdz nonākam kādā ciemā, apmetnē varbūt bēgļu nometnē? jo saklausu balsis un attālu mūziku, bet mašīna stumdās uz priekšu un atpakaļ, acīmredzot pa šaurām ieliņām.

Beidzot mēs apstājāmies un, joprojām pārsegtu ar segu, mani steidzīgi ieved kādā ēkā. Mani uzved pa kāpnēm, ieved istabā, kur apsēdina uz koka krēsla. No segas apakšas es pamanu zili baltām flīzēm izklātu grīdu. Pēc tam man uz acīm uzmauc milzīgas niršanas brilles, kuru lēcas aizlīmētas ar melnu līmlenti, tāpēc esmu akla kā kurmis. Jūtu, ka man aiz muguras kāds atrodas, spriežot pēc elpas sieviete. Arī citur mājā dzirdamas attālas, apslāpētas balsis. Man šķiet, ka saklausu dažus vārdus ēģiptiešu arābu valodā, kas nedaudz atšķiras no palestīniešu izloksnes, esmu tik apjukusi, ka varu arī kļūdīties.

Nedzirdu ne to, kā viņš ienāk, ne apsēžas. Tikai piepeši sajūtu vieglu pēcskūšanās losjona aromātu Manio (kāds draugs mēdza to lietot). Lai gan es viņu neredzu, man šķiet, ka viņš ir gara auguma, slaids, nosvērts vīrietis. Sieviete, kas līdz šim atradās man aiz muguras, pasper soli uz priekšu un ieliek man rokās rakstāmo un piezīmju bloku. Klusums ieilgst. Dzirdu tikai viņa mierīgo elpu un jūtu sev pievērsto skatienu.

-    Jūs drīkstat sākt interviju, viņš beidzot saka lēnā, inteliģentā balsī, tomēr pēc tās nespēju noteikt ne viņa izcelsmi, ne vecumu. Jums ir dotas trīsdesmit minūtes.

-    Ko tad es īsti intervēju?

-    Savu īsto vārdu es parasti neatklāju. Tik un tā jums tas neko neizteiks. Mans nom de guerre56 ir daudz piemērotāks.

-    Un tas būtu?

Sajūtu pretimsēdētāja izbrīna pilno pārsteigumu, šķiet viņš smaida.

-    Varat saukt mani par al Mulathamu. Jums atlikušas divdesmit deviņas ar pusi minūtes.

Leila nožāvājās, nolika pie malas žurnālu, piecēlās un iegāja savā improvizētajā virtuvītē. Bija pustrīs naktī un, izņemot Fati krākuļošanu lejasstāvā, nakts bija klusa un mierīga. Leila uzvārīja katliņā ūdeni, pagatavoja stipru kafiju un, skaļi strebjot karsto šķidrumu, atgriezās dzīvojamā istabā.

Piebeigusi ar Nuhu pāris vīna pudeles un vairākas brendija glāzes; viņa atgriezās mājās tikai pirms pusstundas. Lai atskurbtu, Leila iegāja vēsā dušā, ar pūlēm izdzēra vairākas glāzes ūdens, pēc tam iegāja savā kabinetā, izvilka no papīrgroza noslēpumaino, ar sarkanu tinti rakstīto vēstuli un pievienoto kopiju, ko šodien saņēma.

Mis al Madanil

Jau ilgu laiku apbrīnoju Jūs kā žurnālisti un vēlos izteikt Jums kādu priekšlikumu. Pirms kāda laika jūs intervējāt līderi, ko pazīst ar segvārdu al Mulathams…

Leila vēlreiz izpētīja nesaprotamā teksta kopiju, pēc tam sameklēja interviju, uz ko atsaucās vēstules autors. Šī intervija tika publicēta Observer Magazine ar virsrakstu NOSLĒPUMAINĪBAS PLĪVURS PAVĒRTS EKSKLUZĪVA INTERVIJA AR VISBĪSTAMĀKO CILVĒKU TUVAJOS AUSTRUMOS. Leila iegāja dzīvojamā istabā, lai to pārlasītu.

Viņu dēvē par jauno Saladinu57 , velna iemiesojumu, par vīru, kurš liek Hamas un islāmistu Džihadam izskatīties pēc Izraēla labākajiem draugiem. Kopš Al lkhwan al Filistinio un Palestīniešu brālība pirms trim gadiem uzlaida gaisā savus pirmos pašnāvniekus spridzinātājus, nogalinot Netānijas viesnīcā piecus cilvēkus, viņš ir atbildīgs par vairāk nekā 400 cilvēku nāvi, kuru lielākā daļa ir civiliedzīvotāji. Kamēr citas palestīniešu ekstrēmistu grupas ir izrādījušas kaut nelielu pretimnākšanu miera pārrunām, al Mulathams šis vārds nozīmē "apslēptais", "ietītais plīvurā" nelokāmi turpina iznīcināšanas kampaņu.

Viņa kampaņas būtība iznīcināt iespējamo miera procesu jau pašā iedīglī, sarīdot Izraēlu un Palestīnu nesamierināmā karā.

Vēlētāju aptaujas rāda, ka izraēliešu sabiedriskā doma ar katru nākamo palestīniešu ekstrēmistu grupu uzbrukumu nocietinās vēl vairāk un ar katru dienu nosliecas.par labu tādiem labā spārna politiķiem kā Baruhs Hār-Ciāns. Tajā pašā laikā Izraēlas bargās un patvaļīgās atbildes reakcijas devušas iemeslu sasparoties arī Palestīniešu brālībai. Pēc mērenā palestīniešu politiķa Saeba Marsodi vārdiem, kurš devis mūža ieguldījumu palestīniešu aktivitātēs, nemaz nerunājot par pieciem gadiem cietumsoda par palīdzības sniegšanu ieroču kontrabandā uz Gāzu, kas dod viņam tiesības kritizēt al Mulathamu. "Tas ir kā apburtais loks. Ekstrēmisti barojas un iedrošina cits citu. Kad al-Mulathams nogalina piecus izraēliešus, izraēlieši nogalina desmit palestīniešus. Pēc tam al-Mulathams atkal nogalina piecpadsmit izraēliešus, un tā tas nebeidzami turpinās. Mēs esam dziļi iestiguši asinīs."

Palestīniešu brālība atšķiras ne tikai ar savu uzbrukumu īpašo nežēlīgumu un regularitāti, bet arī ar to, ka par spīti Izraēlas izlūkdienesta un dučiem citu valstu pūlēm, ieskaitot Palestīnas varas iestādes, faktiski nekas konkrēts nav zināms par pašu organizāciju vai tās vadītāju. Kur ir tās centrs, kuri cilvēki iesaistījušies šajā organizācijā, kā notiek "pašnāvnieku" vervēšana un kas apmaksā organizācijas darbību visi šie jautājumi ir tīti miglā. Neviens organizācijas biedrs nekad nav ticis arestēts, neviens informators nav sniedzis ticamu informāciju. Šāds organizācijas darbības un slepenības līmenis ir kas jauns Palestīnas pretošanās vēsturē. Daudzi eksperti spriež, ka organizācija faktiski piesedz valsts izlūkdienesta darbības. Ir izskanējuši pieņēmumi, ka iespējamie organizācijas sponsori ir Irāna, Llbija un Slrija tāpat kā Osama bin Ladena al-Qaeda tiklam.

"Palestīnieši gluži vienkārši nav tik slīpēti, izteicās kāds no Izraēlas izlūkdienesta. Palestīniešu organizācijās vienmēr izdodas savervēt kādu informatoru, bet Palestīniešu brālības darbības principi ir ļoti pārdomāti. Jūtama ietekme no ārpuses."

Neskatoties uz šiem apsvērumiem, neviens tā arī nav pietuvojies patiesībai par al Mulathamu. Es sēžu iepretim viņam jaunajam Saladinam, velna iemiesojumam, visbīstamākajam cilvēkam visos Tuvajos Austrumos. Viņš man piedāvā tēju un cepumus.

Ārpusē noklaudzēja atkritumu kastes vāks. Leila saberzēja acis, piecēlās, piegāja pie loga un palūkojās ārā. Divi vīri krāmēja mašīnas aizmugurē svaigi ceptu maizi. Nedaudz tālāk neliela cilvēku grupa jau veidoja rindu pie Izraēlas Iekšlietu ministrijas ēkas durvīm vārgā cerībā, ka šodien pagarinās viņu uzturēšanās atļaujas. Vēl tālāk, ielas otrā pusē, Garden Tomb ieejas priekšā, stāvēja stipri sasists balts BMW ar dzeltenām Izraēlas numura zīmēm. Mašīnā kāds nekustīgi sēdēja. Leila jau iepriekš šo mašīnu bija manījusi šajā vietā. Prāta racionālā puse sprieda, ka tā ir izlūkdienesta mašīna, kas uzmana palestīniešus pie ministrijas ieejas, taču Leila nespēja nomākt pieaugošās aizdomas, ka patiesībā automašīnas šoferis pa taisno blenž tieši viņas dzīvokļa logos. Leila palūkojās uz to vēlreiz, vairāk ieintriģēta nekā nobijusies, tad, pašūpojusi galvu, atkal apsēdās dīvānā un vēlreiz paņēma žurnālu ar interviju.

Viņa pārlūkoja atlikušo tekstu, kas pārsvarā sastāvēja no citātiem, kuros al Mulathams attaisnoja savas cietsirdīgās akcijas un zvērēja, ka turpinās tās līdz "Palestīnas zeme piesūksies ar ebreju bērnu asinīm". Pēdējās rindkopas Leila izlasīja lēnāk un uzmanīgāk, lai gan rindas kā allaž uzdzina viņai vieglus drebuļus.

Intervija apraujas tikpat pēkšņi, kā sākās. Vienu bridi mēs vēl runājam, bet nākošajā mirkli mani pieslien kājās un vada lejup pa kāpnēm. Acis joprojām paslēptas aiz melnajām nirējbrillēm. Uz pēdējā pakāpiena izdzirdu viņa balsi no augšas.

-      Daudzi noteikti apšaubīs šis intervijas autentiskumu, mis al Madani. Lai pārliecinātu šos šaubīgos ļautiņus, lūdzu, informējiet Izraēlas drošības dienestu, ka šovakar precīzi divdesmit vienos un piecās minūtēs viens no mūsu pašnāvniekiem uzspridzinās sevi brīvās Palestīnas vārdā. Lai jums jauks atpakaļceļš.

Pēc divām stundām mani izmet ceļa malā Betlēmes dienviddaļā. Es informēju Izraēlas varas iestādes par iespējamo spridzināšanu. Tajā pašā vakarā, noteiktajā laikā Rietumjeruzalemē Hagāras laukumā sprāgst bumba, nogalinot astoņus, bet ievainojot deviņdesmit trīs cilvēkus. Šī rīcība vairāk par jebkuru interviju parāda tā cilvēka nihilistisko attieksmi, kurš sevi dēvē par al Mulathamu, jo nogalinātie un ievainotie cilvēki bija sanākuši uz Gush Shalom™ miera mītiņu. /

-    Viņš manai tautai nodarījis gandrīz tikpat lielu postu kā Izraēlas valsts dibināšana, pauda Saebs Marsodi. Varbūt pat lielāku, jo, ja reiz mēs tikām uzlūkoti kā upuri, tad tagad, pateicoties viņam, mūs uzskata par slepkavām.

Man ir aizdomas, ka al Mulathams šo izteikumu uztvers kā komplimentu.

Leila nolika rakstu pie malas, atkal paņēma dīvaino vēstuli un, saraukusi uzacis, vēlreiz uzmanīgi to pārlasīja no sākuma līdz beigām. Kaut kas te nebija kārtībā, te jautās kaut kas aizdomīgs. Tomēr pašreiz viņa jutās pārāk nogurusi, lai iedziļinātos vairāk, un, atstājusi visus papīrus uz dīvāna, iemetās gultā un, tiklīdz galva skāra spilvenu, tūdaļ iemiga, lai gan iniciāļi GR dunēja galvā kā attāli pērkona dārdi tumšā ziemas vakarā.

ĒĢIPTE. SINAjA PUSSALA. NETĀLU NO IZRAĒLAS ROBEŽAS

Vecajam vīram tas bija īsts brīnums, gluži kā citas tuksneša parādības gaismas spīdēja tur, kur tām nebija jāspīd, ēnas metošie stāvi, kas nāca un gāja līdz ar tumsu, glīti aprīkota telpa pašā tuksneša vidū. Savos septiņdesmit gados viņš neko tādu vēl nebija redzējis. Liels noslēpums.

Tas sākās pirms kāda gada, kad viņš pa izkaltušo upes gultni, kas stiepās pāri Izraēlas robežai, meklēja savu noklīdušo kazu. Toreiz iestājās nakts, un viņš jau grasījās atmest ar roku meklējumiem, kad pēkšņi pamestā armijas robežpunkta namiņā pamanīja nespodru gaismu. Jau desmitiem gadu šajā tuksnesī nebija manīti ne kareivji, ne kādi citi ļaudis, izņemot kādu ieklīdušu beduīnu, jo šī bija pamesta, vientuļa vieta, neviesmīlīga pat tiem, kuri pieraduši pie tuksneša skarbajiem apstākļiem. Tomēr nu viņš redz gaismu tur, kur tai nav jāspīd. Zemajā akmens namā manīja ari cilvēku stāvus.

Vecais vīrs nometās ceļos un, aizmirsis par savu kazu, pielīda pie ēkas un, pastiepies pirkstgalos, ieskatījās iekšā. Tur viņš ieraudzīja divus vīriešus. Vīrietis ar rētu pār labo vaigu un yarmulke galvā smēķēja cigāru. Otrs bija jaunāks un izskatīgāks, ar bieziem melniem matiem un keffiyeh galvā. Abi bija noliekušies pār saliekamu armijas galdiņu un petrolejas lampas gaismā pētīja karti, sarunādamies vecajam vīram nesaprotamā valodā. Pie sienas stāvēja divi ērti atpūtas krēsli. Uz cita galda stāvēja termoss un pustukšs šķīvis ar sviestmaizēm. ,

Vecais vīrs kādu laiciņu novēroja abus, bet bīdamies, ka viņu atklās, notupās aiz aukstās klints radzes un gaidīja, kas notiks tālāk. Vienbrīd viņš izdzirdēja sirdīgas klaigas. Pēc brīža iznāca jaunākais vīrietis un izčurājās pie mājas sienas.

Vecais vīrs vēroja un klausījās visu nakti, līdz īsi pirms rītausmas gaisma izdzisa, un abi vīri ienira nakts tumsā. Vecais vīrs izskaitīja līdz piecdesmit un, stēpdamies aiz laukakmeņiem, sekoja abiem. Paslēpies aiz liela akmens, vīrs noskatījās, kā saceldams aiz sevis putekļu mākoni, gaisā paceļas liels helikopters. Brīdi pašūpojies gaisā, helikopters uzņēma gaitu un izzuda pelēkajās debesīs.

Pēc tam vecais vīrs vēl bieži redzēja noslēpumainos stāvus. Dažreiz tie ieradās vienreiz vai divreiz nedēļā; reizēm neparādījās pat pāris mēnešus. Taču viņi allaž ieradās nakts melnumā, bet devās prom ar pirmajiem rītausmas stariem, it kā izvairīdamies no spilgtās dienas gaismas. Vecais vīrs mēģināja ieminēties par redzēto un novēroto citiem beduīniem, taču tie tikai pasmējās, ka viņam saulē sakarsušas smadzenes. Pēc tam viņš nevienam vairs neko neteica, paturēdams noslēpumu pie sevis.

Reiz tu iesaistīsies lielos notikumos, bērnībā reiz viņam teica vecmāmiņa. Notikumos, kas izmainīs norises gaitu pasaulē.

Slēpjoties aiz klintīm, vērojot spokainos stāvus, mirgojošo gaismu un ieklausoties vīriešu balsīs, vecais vīrs saprata, ka nu tas brīdis ir pienācis. Viņš jutās laimīgs, jo dziļi sirdī vienmēr nojauta, ka savā dzīvē paveiks ko vairāk par lopu ganīšanu tuksnesī.

OTRĀ DAĻA PĒC NEDĒĻAS

JERUZALEME

Roku rokā viņi soļoja gājiena pirmajā rindā, dziedot un turot rokā pa tievai vaska svecei, kas nakts tumsā mirguļoja kā tūkstošiem jāņtārpiņu. Garos brūnos matus viņa bija saspraudusi nevīžīgā mezglā uz galvas. Dzeltenā kokvilnas kleitiņa atklāja jaunavīgā, staltā auguma aprises. Viņš ir garāks un būdīgāks par viņu, kā lācis līdzās gazelei. Viņam ir liela, raupjiem vaibstiem tēsta seja neglīta, bet vīrišķīga. Viņš nolūkojas uz meiteni no augšas, neticīgi šūpodams galvu, ka ir kopā ar tik skaistu, trauslu un maigu būtni. Viņa uzmin viņa domas un iesmejas:

Es esmu tā laimīgā, Ari-jari, viņa gavilē. Es būšu vislaimīgākā sieva pasaulē.

Viņi nonāk laukumā un gājiens izklīst, sapulcējoties pie improvizētas skatuves, kur zem plakāta MIERS tiek teiktas runas. Viņi ir sadevušies rokās un klausās, aplaudē, uzsmaida un nenolaiž viens no otra mīlestībā un cerībā mirdzošās acis.

Pēc mirkļa viņš atstāj viņu, sakot, ka vēlas padzerties. Bet tā vietā viņš no vēlīnas puķu pārdevējas nopērk viņas mīļāko ziedu balto liliju. Viņš jau dodas atpakaļ pie mīļotās, iztēlojoties viņas pārsteigumu, kad viņš iznirs no aizmugures ar ziedu rokās. Tad viņš izdzird sprādzienu. Sākumā viņš nesaprot, no kurienes nāk skaņa. Pēc tam pamana dūmu mākoni un ļaunās priekšnojautās metas skriešus, pēc tam aulekšos uz priekšu.

Laukums nokaisīts ar ķermeņiem, ķermeņu daļām, skan kliedzieni. Viņš mētājas uz visām pusēm, saukdams viņas vārdu. Kājas mirkst asinīs, ausīs džinkst neatbildēts mobilā telefona zvans. Beidzot viņš meiteni atrod zem notriektas cipreses. Sprādziena vilnis gandrīz noplēsis viņai kleitu. Norautās kājas mētājas netālu no saplosītā, puskailā ķermeņa.

-     Mana mīļotā, viņš aizžņaugtā balsī izgrūž un apskauj izkropļoto ķermeni, nepievērsdams uzmanību asinīm, kas notraipa džinsus un kreklu. Mana skaistā mīļotā Galja.

Viņa ar pūlēm paceļ pārogļojušos roku, apliek to viņam ap kaklu un pievelk viņa galvu sev tuvāk. Asiņainās, sadragātās lūpas uzspiež pēdējo skūpstu un vāri iečukst ausī tikai viņam domātus vārdus, kurus viņš nekad neaizmirsīs. Pēc tam meitenes galva ļengani nokarājas viņa ir mirusi.

Apmulsis, iztukšots un bezgala vientuļš viņš nolūkojas uz meitenes saplosīto ķermeni. Baltais lilijas zieds joprojām sažņaugts viņam rokās, tikai tagad ziedlapas nokrāsojušās sarkanas. Visapkārt izmisīgi gaudo sirēnas.

-    Arie!

Sirēnas turpinās.

-    Arie!

Gaismas zibšņi, klaigas, skrienoši cilvēki.

-     Ben-Roj, stulbā pakaļa, ko tu tur tupi?

Arie Ben-Rojs pamostoties salecas un atsit galvu pret mašīnas stiklu. Sudraba plakanpudele izslīdējusi no rokām, nolaistot bikses ar vodku. Skan sirēnas.

-    Kusties taču! Lasies ārā beidzot! rācijā kāds rājas.

Iestrēdzis starp pagātni un tagadni, brīdi viņš sē| pavisam samulsis, tad attapies atrauj vaļā mašīnas cimdu nodalījumu, satver pistoli un izraušas no taksometra. Viņa priekšā stiepjas asfaltētā iela uz Lauvas vārtiem, kur melns Mercedes, riepām švīkstot, neprātīgi cenšas izbraukt no šaurās ieliņas atpakaļgaitā.

Aizmugurē policistu patruļmašīnas bloķē izeju no Vecpilsētas, automašīnu lukturiem metot spokainas gaismas pār senajām musulmaņu kapenēm, kas izvietotas abpus ceļam. Norāvis keffiijeh no galvas un pametis to sāņus, Arie metās skriet.

Masveida arests tika plānots vairāk kā mēnesi. Informators pienesa ziņas par lielu narkotiku sūtījumu Vecpilsētas dīleriem. Netika nosaukts noteikts datums, tikai laiks un vieta: pusnakts, Lauvas vārti. Kopš tā brīža vietu slepus novēroja, operatīvajiem darbiniekiem maskējoties par klaidoņiem, atkritumu savācējiem, tūristiem un mīlniekiem. Pēdējās trīs naktis Ben-Rojs dežurēja pie vārtiem kā arābu taksometra šoferis. Viņš gaidīja, vēroja, laiku pa laikam iemalkodams no savas plakanpudeles. Beidzot pienāca īstais brīdis, bet viņš to nogulēja.

-    Pie velna, viņš nomurmināja, streipuļodams augšup kalnā, bet automašīna tālāk uz priekšu mētājās un rēca kā stūri iedzīts dzīvnieks. Stulbums!

Labajā pusē Jusefijas kapeņu krūmājos maskējās snaiperi; Lauvas vārtos uz bruģa policistu ielenkumā gulēja trīs vīrieši.

-   Šauj pa riepām! kāds iespiedzās viņam austiņās. Šauj zemē.

Ben-Rojs nometās ceļos un pacēla pistoli. Rokas trīcēja no izdzertā alkohola, un kamēr viņš atguva līdzsvaru, atskanēja trīs šāvieni divi no kapsētas, viens no vārtu augšpuses. Mercedes priekšējās riepas draudzīgā unisonā sasprāga, un auto bezpalīdzīgi atsitās pret sienu. Iestājās klusums, pēc tam pavērās durvis, un no mašīnas ar paceltām rokām izkāpa trīs palestīnieši.

-    Udrubu aal ard! Sakro ai/unuk! atskanēja skaļa balss. Liecieties zemē un aizveriet acis.

Vīri paklausīgi nometās ceļos, pēc tam uz vēdera. No slēpņiem izbrāzās policistu bars un metās tiem virsū, atlaužot rokas uz muguras, šķindinot rokudzelžus ap locītavām un pārmeklējot arestētos.

-    Viņi ir mums rokās, atbalsojās austiņās. Visi ir labi pastrādājuši.

Ben-Rojs, smagi elsodams, tupēja turpat ielas vidū. Atelsies, viņš uzlika pistolei drošinātāju, pierausās kājās un, virinādams pirkstos zelta septiņžuburu svečturi ķēdītē ap kaklu, viņš lēni vilkās augšup kalnā pie sasistā Mercedes.

-    Cik laipni no tavas puses, ka pievienojies mums, viņu uzrunāja muskuļains vīrietis, kurš cieši turēja aiz kakla vienu no arestētajiem palestīniešiem.

-    Stulbā rācija, nomurmināja Ben-Rojs, norādīdams uz austiņām, Neko nedzirdēju.

-    Nu, nu.

Vīrietis uzmeta Ben-Rojam skeptisku skatienu, pieslēja kājās aizturēto un aizveda uz tuvējo patruļmašīnu. Ben-Rojs apsvēra iespēju doties viņam līdzi un kaut kā attaisnoties, bet pārdomāja. Kāda tam jēga? Kam vispār tagad bija jēga? Tikai veltīga laika šķiešana. Lai tas Feldmanis domā, ko grib. Ben-Rojam par to nospļauties.

Brīdi pavērojis, kā kriminologi gumijas cimdos un baltos aizsargtērpos sāk darboties ap Mercedes, Ben-Rojs pagriezās, izrāva austiņas un devās uz mašīnu, juzdamies vientuļš, nekam nederīgs un neapmierināts pats ar sevi. Šī situācija viņam atgādināja bērnību, kad viņu sūtīja ārā no klases pieslapināto bikšu dēļ. Pašreiz viņš jutās tikpat atstumts, neveikls un nokaunējies. Kauna un vainas sajūta no viņa neatkāpās par to, ka tā nolaidies, ka aizgāja nopirkt iiliju, ka izdzīvoja.

Pie mašīnas viņš vēl pameta bezcerīgu skatienu atpakaļ, tad iekāpa iekšā, iedarbināja motoru un tukšgaitā noripināja auto lejā no kalna tieši uz Opelrodas ceļti. Kreisajā pusē palika ēnainā, kokiem klātā Kidrona ieleja. Ceļa labajā pusē pacēlās trīsmetrīgs uzbērums, ar aizaugušiem musulmaņu kapiem, kas stiepās līdz pat prožektoru gaismām apgaismotajam Raudu mūrim. Viņš nospieda gāzes pedāli, uzņēma trešo ātrumu, bet pēc simts metriem palēnināja gaitu un pastiepās pēc plakanpudeles. Pudeles dibenā vēl skalojās nedaudz vodkas, tāpēc Ben-Rojs pielika plakanpudeli pie lūpām, atgāza galvu un, šķebinādamies no ugunīgās dziras un sava vājuma, iztukšoja trauku līdz galam.

-    Jūs mani nicināt, viņš murmināja. Jūs esat nožēlojami. Nožēlojami.

Pagaidījis, līdz pēdējais piliens ietek mutē, viņš nosvieda iztukšoto plakanpudeli uz aizmugurējā sēdekļa un atkal nospieda gāzes pedāli, vienlaicīgi strauji pagriezdams stūri, jo dzeršanas laikā mašīna bija iestūrējusi pretēja braukšanas joslā, par ko Ben-Rojs no kādas pretimbraucošās kravas auto šofera saņēma niknas lamas.

-    Pie velna tevi! viņš tam atbildēja, signalizēdams. Pie velna jūs visus!

Smagā mašīna pabrauca garām. Tobrīd labajā pusē no augstās sienas ceļa malā kaut kas nokrita. Tas notika tik zibenīgi, ka vodkas apdullinātajā prātā Ben-Rojs sākumā nodomāja, ka tas ir kāds dzīvnieks. Viņš nedaudz palēnināja gaitu, uzmeta skatienu atpakaļskata spogulī, pabrauca kādus piecdesmit metrus uz priekšu un tikai tad saprata, ka redzējis cilvēku nolecam no paaugstinājuma ceļa malā. Tagad tas tur tupēja, satvēris savainoto ceļgalu. Ben-Roja aizmiglotais prāts apskaidrojās tikai pēc nākamajiem piecdesmit metriem, aptverot, ka tas noteikti ir viens no narkotiku piegādātājiem, kam izdevies izsprukt no policijas nagiem. Viņš strauji piestāja ceļa malā un paķēra rāciju.

-    Te ir vēl viens! viņš iesaucās mikrofonā. Vai saprotat? Viens vēl ir izsprucis sveikā! Šeit, uz Opelrodas ceļa, pie Kidrona ielejas. Man vajadzīgi papildspēki. Atkārtoju, vajadzīgi papildspēki.

Rācijā kāds nokremšļojās un sprakšķošā balsī apstiprināja, ka dzirdējis viņa lūgumu. Ben-Rojs iebāza rāciju kabatā, satvēra pistoli un izrausās no mašīnas. Izbēgušais palestīnietis saprātis, ka ir atklāts, pārkliboja pār ceļu un pa platām kāpnēm klumburēja lejup uz Kidrona ieleju. Ben-Rojs metās pāri ceļam, manīgi izvairīdamies no smagās mašīnas ar baklažāniem, kā ari pāris taksometriem no pretējās braukšanas joslas. Pirms gada šādā brīdī viņš vai sprāgtu pušu no adrenalīna pārpilnības. Šobrīd viņš bija pieņēmies svarā, pilnīgi zaudējis formu un niknojās pats uz sevi, kāda joda pēc uzsācis šo pakaļdzīšanos.

-    Turies! viņš aizelsies skubināja pats sevi. Turies, resnā pakaļa!

Ar pūlēm sasniedzis kāpņu galu, viņš ieraudzīja bēgli jau krietnu gabalu lejā. Ben-Rojs pacēla pistoli, bet tā kā puisis jau atradās pārāk tālu, lai viņu sasniegtu lode, Ben-Rojs aizelsies un nežēlīgu dūrēju sānos metās skriešus lejup. Palestīnietim bija nopietni savainota kāja un, ja Ben-Rojs būtu labā formā, viņš bēgli panāktu viens divi. Lai vai kā, kad viņi sasniedza ieleju un taka izlīdzinājās, vīdamās gar senām akmens kapenēm Olīvkalna pakājē, Ben-Rojs atpalika no palestīnieša savus četrdesmit metrus.

Priekšā atspīdēja zilas mirgojošas uguntiņas, nogriežot bēglim ceļu un piespiežot viņu pārrāpties pār zemu sienu takas malā. Tagad viņš atradās zemāk par Ben-Roju. Ben-Rojs pievilkās un pārsvempās pāri sienai, noripodams otrā pusē lejā pa zālēm noaugušu nogāzi. Bēglis nogriezās pa kreisi, kūņodamies augšup pa akmeņainu pacēlumu gar Caharijas kapenēm. Klepodams un rīstīdamies Ben-Rojs sekoja viņam, kājas grima mīkstajā augsnē, kazenāji un asi zāles stiebri plosīja rokas. Viņa fiziskie spēki bija gandrīz galā. Pacēluma vidū ķermenis, gluži kā mašīna, kurai negaidot beigusies degviela, pēkšņi atteicās darboties un viņš tikai bezpalīdzīgi noskatījās, kā palestīnietis rāpjas augšup un izgaist no redzesloka.

-    Pie velna, viņš novaidējās. Velns un elle!

Brīdi viņš izmisīgi mēģināja ievilkt izmocītajās plaušās gaisu. Pēc tam viņš neveikli pārrāpās pār paaugstinājumu un novēlās izkropļotas akācijas pakājē. Atskanēja smieklu šalts.

-    Paskat tik, Ben-Roj, pat mana vecmāmiņa paskrietu ātrāk!

Tas bija muskuļainais inspektors Feldmanis kopā ar četriem formās ģērbtiem policistiem. Divi citi policisti aiz izgrieztām rokām turēja notverto palestīnieti. Feldmanis pastiepa roku, bet Ben-Rojs aizsita to prom.

-    Lech zayen et ima shelcha. Vari bāzt savu roku atpakaļ pakaļā, Feldmani!

Ben-Rojs uzrausās kājās un nostājās pretī palestīnietim, kurš izrādījās negaidīti jauniņš. Viņam bija uzsista acs un pāršķelta lūpa. Feldmanis pamāja policistiem, lai tie satver puisi ciešāk.

-     Nu, viņš pamirkšķināja Ben-Rojam. Dari, kas jādara. Mēs neko ne redzam, ne dzirdam.

Ben-Rojs paraudzījās uz Feldmani, pēc tam uz palestīnieti. Ak dievs, cik labprāt viņš samaltu sīko izdzimteni miltos. Parādītu viņam, ko par viņu un viņam līdzīgiem domā. BenRojs savilka rokas dūrēs un paspēra pussoli uz priekšu. Tobrīd viņam ausīs ieskanējās klusa balss. Tuva, taču reizē neizmērojami tāla. Tad viņu ieraudzīja skaistas sievietes seju ar pelēkām acīm. Vīzija uzreiz izgaisa un balss apklusa. Smagi elsodams, Ben-Rojs cieši palūkojās uz palestīnieti, satvēra svečtura kulonu sev ķēdītē ap kaklu, aizgriezās un devās lejup pa nogāzi.

Noskatīdamies aizejošajā stāvā, Feldmanis skumji pašūpoja galvu.

-     Nabaga Arie, viņš nomurmināja. Nabaga stulbais Arie.

ĒĢIPTE STARP LUKSORU UN EDFU

Skaļi signalizēdams, Kalifa apdzina kādu kravas auto. Pa kreisi kā dzeltens smilšu cietoksnis vīdēja kalnu grēdas nelīdzenā virsma. Pa labi, tepat netālu aiz niedru un banānu plantācijām, uz ziemeļiem mierīgi plūda varenā Nīla, lepni spīguļojot savu melno metālisko virsmu. Kalifa aizdedzināja cigareti, nospieda gāzes pedāli līdz grīdai un ieslēdza radio. Atskanēja Šabana Abdel-Rehima hits "Ana Bakrah Israel" "Es ienīstu Izraēlu". Kalifa brīdi paklausījās, pēc tam uzgrieza citu radiostaciju. Ceļa malā pazibēja zīme, ka līdz Edfai atlikuši sešdesmit kilometri.

Pagājusi jau nedēļa kopš Malkatā atrada mirušo. Pa šo laiku viņš nav ieguvis gandrīz nekādu informāciju par noslēpumaino Pītu Jansenu. Izmeklēšana droši vien būs jāveic pilnīgi slepeni aiz policijas priekšnieka Hasana muguras. Iecirknī jāierodas ātrāk, jāaizkavējas pēc darba vēlāk, pusdienlaikā jāpamanās piezvanīt, vārdu sakot, būs jālavierē starp ikdienas policista pienākumiem un uz savu galvu atsākto izmeklēšanu. Tomēr Kalifa šaubījās, vai atklās būtiskus jaunus faktus šajā lietā. Pārspīlēti apsargātā dzīvesvieta un pilnīgais informācijas trūkums par viņa pagātni liecinaja, ka Pīts Jansens rūpīgi slēpj savu privāto dzīvi. Vairāk nekā slēpj svešiniekam tā bija pilnīgi nepieejama.

1945. gada oktobrī viņš pieprasīja un viņam piešķīra Ēģiptes pilsonību. Tik daudz Kalifa uzzināja no sena paziņas Iekšlietu ministrijā. Pēc tam Jansens dzīvojis Aleksandrijā, diezgan veiksmīgi nodarbojoties ar grāmatu iesiešanu, līdz 1972. gada martā pārcēlās uz Luksoru, vispirms iegādājoties savrupmāju, bet septiņus mēnešus vēlāk viesnīcu (izmainot tās prozaisko nosaukumu no viesnīcas "Laipni lūdzam" uz Menna Ra viesnīca). Bankas kontu pārskati atklāja, ka viņš bija ja ne gluži bagāts, tad finansiāli pārticis cilvēks, lai gan pēc mediķu slēdziena sirga ar dažādām kaitēm, sākot ar tulznām, angīnu un beidzot ar artrītu. Bez tam viņam bija ielaists prostatas vēzis, ko viņam konstatēja 2005. gada janvārī. 1982. gadā viņš cieta autoavārijā, kā dēļ kļuva klibs.

Bez šīm nozīmīgajām ziņām bija ari mazsvarīgāki fakti Jansens bieži izmantojis Chicago House ēģiptoloģijas bibliotēku, bijis dedzīgs dārznieks, nav pārkāpis likumu un neatrodas policijas uzskaitē tas ari viss. Kalifa joprojām nezināja, no kurienes viņš ieradies Ēģiptē un kāda ir viņa saistība ar

Hannu Šlēgeli. Jansenu it kā pazina daudzi, bet neviens neko konkrētu nevarēja pastāstīt. Cilvēks bez pagātnes, nez no kurienes ieradies, māņu tēls, kas uzdevās par reālu personu. Pat Karlas Šovas sākotnējais minējums, ka Jansens varētu būt holandietis, izrādījās baltiem diegiem šūts, jo Holandes vēstniecībā Kalifu informēja, ka Pīts Jansens ir izplatītākais vārds šajā valstī un bez dzimšanas datuma vai vismaz dzimšanas vietas ir neiespējami atrast šādu personu.

Pastāvēja tikai viens reāls pavediens mirušā telefona rēķins. Jansens daudz neizmantoja telefonu, zvanīja galvenokārt tikai uz savu viesnīcu. Interesants šķita kāds cits telefona numurs, kas pēdējo trīs mēnešu laikā atkārtojās Jansena telefona rēķinā deviņas reizes. Kalifa mēģināja ievākt ziņas caur Eg\/pt Telecom, pieņemot, ka ir tas pats draugs, par kuru sarunas laikā ieminējās Karla Šova. Diemžēl arī šis pieņēmums neapstiprinājās, jo numurs nepiederēja fiziskai personai, bet gan taksofonam, ko varēja lietot ikviens Kairas pilsētas el Madi rajona iedzīvotājs.

Vārdu sakot, Kalifas izmeklēšana buksēja uz vietas.

Kalifa ātri izbrauca cauri maziem, noplukušiem ciematiem, patraucās garām kalniem un upēm te vienā, te otrā ceļa pusē, kas dažreiz bīstami pietuvojās ceļam, bet citreiz vīdēja drošā attālumā, kā straujās satiksmes izbiedēti. Viņam braucot, saule cēlās debesīs kā olas dzeltenums vārošā ūdeni un mitrā zeme karstumā kūpēja kā tikko cepta kūka.

Pēc trīsdesmit minūtēm viņš sasniedza Edfu, šķērsoja Nīlu pa četrjoslu tiltu un, taujājot pareizo ceļu, lēnām virzījās caur putekļaino ielu labirintu, līdz nokļuva pilsētas dienvidu daļā, šoreiz upes rietumu krastā. Sešus kilometrus viņš nobrauca, piestājot un jautājot vietējiem pareizo virzienu. Pēc diviem kilometriem viņš nogriezās uz smilšainu ceļu, kas veda caur sīpolu un kāpostu laukiem, laiku pa laikam ienirstot koku puduros, līdz beidzot ieraudzīja krāšņu, baltu namu upes krastā. Te dzīvoja Kalifas bijušais priekšnieks Ehabs Ali Mahfūzs, kurš tolaik vadīja Šlēgeles lietas izmeklēšanu. Kalifa apstājās un izslēdza motoru.

Šis brauciens Kalifam bija tīrā laimes spēle. Lai gan Mahfūzs pirms trim gadiem aizgāja pensijā, viņš joprojām bija ietekmīgs vīrs. Ja Mahfūzs šo apciemojumu ņems ļaunā, tad pietiks ar vienu vienīgu viņa vārdu, lai Kalifu uz līdzenas vietas pazeminātu amatā par konsteblu un pārceltu darbā uz kādu Dieva aizmirstu nostūri kaut kur Rietumtuksneša vidū. Sliktākajā gadījumā viņu vispār padzīs no tiesībsargājošo iestāžu struktūras. Ja viņš vēlējās panākt, lai lietu oficiāli izmeklē vēlreiz pašrocīgi atsāktajā izmeklēšanā viņš ir sasniedzis fāzi, kad neoficiāli vairs nav iespējams darboties, tad Kalifam nekas cits neatlika, kā riskēt. Policijas priekšnieks Hasans viņam nepalīdzēs. Ja Kalifa vērsīsies pie augstākstāvošas priekšniecības, piemēram, apgabala komisāra, tad iepīsies tādos birokrātijas džungļos, ka paies vairāki mēneši, iekams no tiem atšķetināsies. Mahfūza spēkos bija nekavējoties atrisināt samilzušas problēmas. Neskaidrs bija viens vai viņš vēlēsies izmantot savu ietekmi, lai palīdzētu Kalifam? Kalifa zināja, ka viņš ir cilvēks, kurš nemīl atzīties savās kļūdās.

Kalifa nervozi pabungāja ar pirkstiem pa stūri, tad paķēra mašīnrakstā drukāto atskaiti par lietas norises gaitu līdz šim brīdim, izkāpa ārā, piegāja pie nama ārdurvīm un piespieda zvana pogu. Brīdi valdīja klusums, pēc tam viņš izdzirdēja soļus. Durvis atvēra tumšādaina, pusmūža sieviete melnās drēbēs un tarha59 galvā. Saimniecības vadītāja, nodomāja Kalifa.

-    Sabah el khayr, viņš teica. Esmu ieradies pie galvenā inspektora.

-    Pulkvedis Mahfūzs nevienu nepieņem, atbildēja sieviete, uzsvērdama vārdu "pulkvedis", jo ar šādu dienesta pakāpi Mahfūzs aizgāja pensijā no tiesībsargājošām struktūrām.

-    Es viņu ilgi neaizkavēšu, tikai uz kādām piecām minūtēm. Esmu atbraucis no Luksoras svarīgā jautājumā.

-    Vai esat pieteicis vizīti?

Kalifa atzinās, ka neesot gan.

-    Tad viņš jūs nepieņems.

Viņa jau grasījās aizvērt durvis, bet Kalifa paspēja iespiest kāju spraugā.

-     Lūdzu, pasakiet viņam, ka atbraucis inspektors jusufs Kalifa, viņš stingri noteica. Un piekodiniet, ka tas ir steidzami.

Viņa uzmeta tam dusmīgu skatienu un, pavēlējusi gaidīt, iegāja dziļāk namā.

Kalifa atslīga pret durvīm, aizdedzināja cigareti un labpatikā ievilka pirmo dziļo dūmu. Neskatoties uz regulārajiem strīdiem ar savu priekšnieku Hasanu, Kalifa tomēr bija mierīgs cilvēks, kurš apzināti nemeklēja ķildas un šādās situācijās nebūt nejutās kā zivs ūdenī. Viņš atcerējās gadījumu, kad universitātē visas auditorijas priekšā sastrīdējās ar pasniedzēju, aizrādot tam par kādu kļūdu. Kalifa skaidri atcerējās to žņaudzošo baiļu sajūtu vēderā, kad piecēlās un aizrādīja pasniedzējam. Pašreiz viņš jutās tieši tāpat kā nabaga cilvēks, kurš beidzot uzrāpies augšā pa kāpnēm, bet baidās pakustēties, lai nenogāztos zemē.

Viņš ievilka vēl vienu dūmu un pagriezās, lai aplūkotu laukus, pār kuriem tikko ieradās, un ievēroja puskailu stāvu, kas lauka vidū ritmiski cilāja kapli kā uzvilkta mehāniska rotaļlieta.

-     Ko es te daru? viņš nodomāja pie sevis. Ko, pie velna, es te daru?

Pēc pāris minūtēm bargā saimniecības vadītāja atgriezās. Kalifa jau bija gatavs uzklausīt atteikumu, bet sieviete lika viņam nodzēst cigareti un uzmeta viņam skatienu, kas pauda: "Kā jums nav kauna!", un ieveda viņu vēsā vestibilā.

-    Pulkvedis nejūtas īsti labi, viņa paskaidroja, vedot Kalifu dziļāk namā. Tikai pirms pāris nedēļām viņu izrakstīja no slimnīcas. Ārsti aizliedza viņu traucēt.

Viņi iegāja plašā, saules pielietā atpūtas telpā ar flīzētu grīdu un krāšņu lustru pie griestiem. Telpas pretējā pusē pa stikla durvīm varēja nokļūt puķu dārzā.

-     Viņš ir tur, saimniecības vadītāja norādīja. Es atnesīšu tēju. Lūdzu, nesmēķējiet.

Viņa nikni pabolīja acis uz Kalifu, lai pastiprinātu brīdinošā tonī izteikto lūgumu un aizgāja.

Kalifa kādu brīdi pastāvēja, vērodams lielu ierāmētu fotogrāfiju, kur Mahfūzs sveicinājās ar prezidentu Mubaraku, pēc tam Kalifa pa stikla durvīm iegāja dārzā. Tur viņš aiz nevainojami kopta zāliena, ieskautu sārtu un dzeltenu rožu dobēm, ieraudzīja upes malā uzbūvētu nelielu koka platformu. Uz tās zaļganbalti svītrota saulessarga paēnā ar muguru pret viņu saliekamajā krēslā sēdēja Mahfūzs. Kalifa nomurmināja lūgšanu un apņēmīgi devās uz priekšu. Uzkāpis uz platformas, Kalifa uzmanīgi noliecās pie sēdošā vīra.

-    Es jau tevi gaidīju, atskanēja ķērkstoša balss. Jau kādu nedēļu gaidu, kad tu ieradīsies.

Atspiedies pret spilveniem, Mahfūzs zvilnēja krēslā. Viena roka dusēja uz saliekamā krēsla roku balsta, bet otra turēja pie mutes skābekļa masku, no kuras stiepās gara caurule līdz metāla balonam uz grīdas. Mahfūzs bija izmainījies līdz nepazīšanai. Pirms pieciem gadiem viņš bija liels vīrs platiem pleciem, muskuļains un fiziski spēcīgs kā smagsvara cīnītājs (viņu mēdza dēvēt par Edfu vērsi). Cik neierasti bija uzlūkot viņu šādu1 sažuvis, izdēdējis un kaulains. Mati un zobi bija izkrituši, bet allaž tik spožās un vērīgās brūnās acis nu bija izbalējušas un nespodras. Zem apģērba vīdēja pie ķermeņa piestiprināts urīna maisiņš.

-     No manis nekas daudz nav atlicis, vai ne, Mahfūzs skumji pajokoja, ievērojot Kalifas sejas izteiksmi. Man nekā vairs nav ne urīnpūšļa, ne zarnu, palikusi tikai viena plauša viss ir izņemts. Jūtos kā iztukšota ceļasoma.

Viņam uznāca klepus lēkme, un viņš pielika pie mutes skābekļa masku un sāka elpot.

-    Man tik ļoti žēl, nomurmināja Kalifa. Es neko nezināju.

Mahfūzs vāri paraustīja plecus, ieelpoja krietnu skābekļa devu un cieši noraudzījās plostos, kas peldēja garām pa Nīlu. Pēc kādas minūtes viņš atguva elpu un, nolaidis masku, pamāja Kalifam uz krēslu sev līdzās.

-     Man atlicis kāds mēnesis, viņš griezīgi noteica. Labākajā gadījumā divi. Ar morfīna palīdzību jūtos puslīd? ciešami.

Kalifa bija zaudējis runas spējas.

-    Man ļoti žēl, viņš tikai atkārtoja.

Mahfūzs uzjautrināts pasmaidīja.

-    Sods, viņš sēca. Ko sēsi, to pļausi.

Pirms Kalifa paspēja pajautāt, ko viņš ar to domājis, parādījās saimniecības vadītāja, nesdama paplāti ar divām tējas glāzēm. Viņa nolika to uz zema koka galdiņa, sabužināja sava aizbilstamā spilvenus un, uzmetusi Kalifam īgnu skatienu, atkal devās prom.

-     Urna Muhameda, noņurdēja Mahfūzs. Drausmīgs sievišķis, vai ne? Bet neuztver to personiski, viņa tā izturas pret visiem.

Viņš paliecās uz priekšu un pastiepa drebošu roku pēc tējas, ko tomēr nespēja aizsniegt, tāpēc Kalifa palīdzēja viņam.

-    Kā klājas misis Mahfūzai? Kalifa mēģināja uzturēt sarunu.

-    Pagājušogad nomira.

Kalifa nodūra galvu. Neko tādu viņš nebija gaidījis. Mahfūzs malkoja tēju, pār glāzes malu pētoši lūkodamies Kalifā.

-    Jūs droši vien domājat, ka nevajadzēja braukt šurp, vai ne? viņš nosēcās, precīzi nolasīdams detektīva domas. Vecais jau pietiekami ir cietis. Kāpēc vēl vairot viņa ciešanas un problēmas?

Nepaceldams galvu, Kalifa paraustīja plecus, caur dēļu starpām vērodams dubļaino ūdeni.

-    Jūs teicāt, ka gaidījāt mani atbraucam, viņš nomurmināja pēc īsa klusuma brīža.

Mahfūzs paraustīja plecus.

-    Hasans piezvanīja. Pastāstīja, kas notiek, ka jūs okšķerējat ap Šlēgeles lietu. Nodomāju, ja esat tas pats vecais Kalifa, kādu jūs atceros, tad jūs noteikti atbrauksiet.

Mahfūzs sāpīgi pasmaidīja un smagi ieklepojās. Pilnā glāze rokās trīcēja, izlaistot tēju uz drēbēm. Viņš pamāja Kalifam, lai tas paņem glāzi, tad pacēla masku pie sejas un kāri ieelpoja skābekli. Inspektors aizgriezās un lūkojās uz upi. Tas bija lielisks skats zili melns ūdens klajš, glāsmaini čaukstošas niedres, vientuļa laiva pretējā krastā, kuras plīvojošā bura dūrās debesīs kā vaigs spilvenā. Mahfūzs ievēroja, kur Kalifa skatās, un parāva sāņus skābekļa masku.

-    Mans vienīgais mierinājums, viņš sēca. Es vismaz nomiršu ar skaistu skatu acu priekšā.

Viņš atkal pielika masku pie sejas un kā smiltīs izmesta zivs alkaini vilka iekšā gaisu. Kalifa malkoja tēju, un roka neviļus pasniedzās pēc cigaretes, bet laicīgi atcerējās saimniecības vadītājas brīdinājumu nesmēķēt slimnieka klātbūtnē un savaldīgi salika rokas klēpī. Dārzā bija dzirdama bišu sanoņa, ganoties ap puķu saldo nektāru.

Beidzot Mahfūzs pietiekami atguvās, lai noņemtu masku. Kalifa paliecās uz priekšu un pasniedza viņam mašīnrakstā uzdrukāto ziņojumu par izmeklēšanas gaitu.

-    Manuprāt, jums tas jāredz, ser.

Mahfūzs paņēma ziņojumu un, saviebies aiz sāpēm, sagrozījās krēslā ērtāk, tad lēni pārlasīja ziņojumu, trīcošiem pirkstiem pāršķirot lapas. Izlasījis visu, Mahfūzs nolika lapas pie malas un pārguris atslīga spilvenos.

-    Tā jau es domāju.

Balss skanēja tik klusi, ka Kalifam šķita, viņš ir pārklausījies.

-    Ser?

-    Man bija aizdomas, ka veco sievieti nogalinājis Jansens.

Kalifa bija mēms no dzirdētā.

-    To gan tu no manis negaidīji, ko? Mahfūzs pasmīnēja.

Viņš nedaudz pagrieza galvu sāņus, lūkodamies pāri upei,

kur bars ūdens bifeļu, ritmiski šūpodami savas pēcpuses, devās pie ūdens padzerties. Kalifa saberzēja deniņus, mēģinādams sakopot domas. Mahfūza teiktais pārsteidza viņu nesagatavotu.

-    Jūs zinājāt? viņš nomurmināja.

-     Protams, nebiju pārliecināts par visiem simts procentiem, teica Mahfūzs. Bet pierādījumi uz to vedināja cepure, spieķis, māja netālu no Kārnākās. Fakts par viņa varžu kājām ir ārkārtīgi interesants. Par to es neko nezināju.

Viņš ar piedurkni noslaucīja mutes kaktiņā sakrājušās siekalas.

-    Redzi, es viņu pazinu, to Jansenu. Ne visai labi, bet pietiekami. Mēs abi aizrāvāmies ar dārzniecību. Abi bijām dārzkopības biedrības biedri. Apmeklējām sapulces. Viņš bija nepatīkams cilvēks. Auksts. Bet rožu audzēšana gan viņam padevās. Mahfūzs joprojām centās noslaucīt siekalas no mutes. Kad uz Šlēgeles ķermeņa ieraudzīju savādās rožu zīmes un dzirdēju apsarga stāstu par tādu kā putnu, toreiz tā man šķita dīvaina sagadīšanās. Jo īpaši, ņemot vērā Jansena attieksmi pret ebrejiem, kā arī netālā dzīvesvieta. Protams, tās visas bija nejaušības, tomēr, papētot sīkāk, mēs noteikti būtu nākuši viņam uz pēdām.

Smagi elpodams, viņš atkal nolaida roku. Upes vidū plaši ieplestām kājām, izplestiem spārniem un ar skaļiem pēkšķieniem piepeši nolaidās zosu pāris. Kalifa aptvēra, ka pašam trīc rokas.

-     Bet kāpēc? piesmakušā balsī viņš vaicāja. Ja domājāt, ka vainīgais ir Jansens, kāpēc notiesājāt Džemalu?

Mahfūzs vēroja zosis.

-    Tāpēc, ka man tā lika. Un pēc īsa brīža piebilda, al Hakims.

Atkal Kalifam šķita, ka spēcīgs emociju vilnis notrieks viņu no kājām. Visa pasaule sagrīļojās ap viņu, likās viss šūpojas. Līdz pat savai nāvei pagājušajā gadā Faruks al Hakims bija Jihaz Amn al Daoula, Ēģiptes slepenā izlūkdienesta vadītājs.

-     Man jau šķita, ka reiz man nāksies ar to visu saskarties, gārdza Mahfūzs. Tā tas notiek. Savā ziņā jūtos pat atvieglots, jo pārāk ilgi tas mani ir nospiedis. Labi, ka tagad varu par to runāt.

Pa labi aiz upes līkuma atskanēja taures skaņa, un no līkuma lēnām iznira Nīlas barža, piekrauta ar akmeņiem. Baržas priekšgals, kā ass kalts kokā, dzina dziļu vagu upes līdzenajā virsmā. Mahfūzs ierunājās tikai pēc tam, kad barža pabrauca garām.

-    Jau no paša sākuma nojautu, ka tā būs sarežģīta lieta, viņš nopūtās, un balss skanēja kā vārgs čuksts. Tā tas notiek vienmēr, kad iejaucas politiķi. Šlēgeli nogalināja nepilnu mēnesi pēc Ismailijas slaktiņa. Vai atceries? Autobusā noslaktēja deviņus izraēliešu tūristus. Un nu vēl viena ebrejiete. Tas nebija uz labu. Jo īpaši amerikāņu acīs. Viņi bija gatavi atsaukt kādu milzīgu aizdevumu programmu. Runa bija par vairākiem miljoniem dolāru. Un tu jau zini, kāda ir viņu attieksme pret Izraēlu. Šlēgeles lieta varēja izjaukt darījumu. Tici man, Kairā bija ļoti daudz noraizējušos ļaužu. Al Hakims personīgi uzņēmās nokārtot šo lietu. Uz mums izdarīja milzīgu spiedienu, lai tikai mēs ātrāk atrastu piemērotu apsūdzamo.

Viņš apklusa, mēģinot atgūt elpu. Kalifa bungāja ar pirkstiem pa kāju, mēģinot līdz galam aptvert un saprast Mahfūza sacīto. No malas bija šķitis, ka notikusi tikai netaisnība attiecībā uz apsūdzēto, taču izrādījās, ka viss ir daudz sarežģītāk.

-    Bet, ja jūs zinājāt, ka vainīgais ir Jansens, kāpēc al Ilakims lika jums atrast citu vainīgo?

Mahfūzs nespēcīgi pamāja.

-     Nav ne jausmas. To nu gan es nezināju ne tad, ne tagad. Es al Hakimam izstāstīju par Jansenu, bet viņš apgalvoja, ka Jansena apsūdzēšana visu tikai pasliktinās un vēl vairāk satracinās ebrejus. Viņš lika man atrast citu grēkāzi, un tāpēc mēs ķērāmies pie Džemala.

Mahfūzam atkal aptrūkās elpa. Ar drebošo roku viņš pielika masku pie lūpām un ritmiski, augšup lejup kustinot žokli, stiprināja sevi ar skābekli. Netīksmē sarāvies, Kalifa pamanīja piepildāmies urīnmaisu zem Mahfūza apģērba. Atskanēja kārtējais taures signāls, un Nīlas barža nozuda aiz nākamā līkuma ziemeļu virzienā.

-    Šī lieta nodrošināja mani uz visu mūžu, nolaidis masku, aizžņaugtā balsī pavēstīja Mahfūzs. Mani paaugstināja amatā, mans vārds parādījās laikrakstos, saņēmu telegrammu no Mubaraka. Tomēr nekas nespēja noslāpēt manī vainas sajūtu. Ne jau par Džemalu. Viņš bija īsts sūdabrālis un pelnīja visu, ko saņēma. Bet viņa sieva un bērni…

Viņš aprāvās, pacēla izdēdējušo roku un pārvilka pār acīm. Kalifam iešāvās prātā nesenā tikšanās ar Džemala sievu. Tā nāk pa pastu. Nav ne zīmītes, ne vārda, nekā. Tikai trīs tūkstoši ēģiptiešu mārciņas simtmārciņu banknotēs.

-    Tātad jūs sūtāt viņai naudu, Kalifa klusi noteica.

Mahfūzs pārsteigts pacēla galvu, bet tad atkal nokāra to.

-     Tas bija mazākais, ko varēju darīt. Palīdzēt viņiem izdzīvot. Izskolot bērnus. Diezgan nožēlojams gājiens salīdzinājumā ar nodarīto.

Kalifa papurināja galvu, piecēlās kājās un piegāja pie mola malas, noraugoties šaudīgajās zivīs seklajā ūdenī.

-    Vai Hasans to visu zināja?

Mahfūzs papurināja galvu.

-    Tolaik nē. Es viņam to izstāstīju vēlāk, kad Džemals pakārās. Viņš tikai centās pasargāt mani, netiesājiet viņu bargi par to.

-    Un kā ar lietas materiāliem? Arhīvā to nav.

-     Hasans tos sadedzināja. Viņš domāja, ka labāk par to visu aizmirst un pagātni atstāt pagātnē. Viņš rūgti pasmīnēja. Bet tur jau slēpjas pagātnes problēma, ka patiesībā tā nemaz nav pagātne. Tā vienmēr ir šeit. Piesūkusies kā dēle. Lai ko tu darītu, lai ko tu teiktu, nekad nevar no tās atbrīvoties. Esmu to mēģinājis. Tici man. Bet tā ir kā sasodīta dēle, kas izsūc tev dzīvību.

Viņš pastiepa roku, lai paņemtu tēju. Kalifa pienāca klāt un pasniedza glāzi, tomēr Mahfūzs pats nevarēja to noturēt, tāpēc Kalifa paliecās uz priekšu un turēja glāzi Mahfūzam pie mutes. Pēc tam viņš kā lupatu lelle bezspēkā atslīga krēslā.

-    Es biju labs policists, viņš čukstēja. Lai ko tu arī par mani domātu. Atdevu dienestam četrdesmit savas dzīves gadus. Esmu izmeklējis un atrisinājis neskaitāmas lietas. Asvanas ekspreša laupīšanu. Gezīras slepkavību. Vai atceries Girgisu Vahdi? Girgis al Gazzar, Butnejas miesnieks. Tik daudz lietu. Bet šī viena stiepjas man līdzi. Es ļāvu slepkavam tikt cauri sveikā.

Mahfūzs bija pārguris. Locekļiem trīcot, viņš īsi, sekli elsoja. Viņš satvēra skābekļa masku un, sāpēs viebdamies, ieelpoja.

-    Atjauno lietas izmeklēšanu, viņš nomurminaja, noliekot masku sānis. Tu taču to vēlies, vai ne? Es parunāšu ar Hasanu un citiem. Nu tas nevienu vairs netraucēs. Al Hakims ir miris. Jansēns arī. Džemals beigts un pagalam. Bet tu vismaz uzzināsi patiesību. Ir pienācis laiks to darīt.

Atskanēja saimniecības vadītājas soļi. Viņa tuvojās pa zālienu, nesdama rokās nelielu paplāti ar šļircēm.

-    Un jūs? vaicāja Kalifa.

Mahfūzs noklepojās.

-    Ko tad es? Pēc dažām nedēļām arī es nomiršu, bet vismaz aiziešu ar pārliecību, ka pašās beigās rīkojos pareizi.

Viņš pacēla skābekļa masku, ieelpoja, un, sakopojis pēdējās spēka paliekas, satvēra Kalifu aiz rokas.

Uzzini patiesību, viņš čukstēja. Manis, Džemala sievas, Allāha dēļ, ja tev tā tīk. Bet uzmanies. Jansens bija bīstams vīrs. Viņam bija draugi augstos amatos. Viņš glabāja visādus nelāgus noslēpumus. Es mēģināšu tevi pasargāt. Bet, lūdzu, uzmanies arī pats.

Viņš uzmeta Kalifam blāvu skatienu un aizvēra acis. Inspektors brīdi vēroja viņu, tad atbrīvoja roku no tvēriena, pagāja garām saimniecības vadītājai un devās pa zālienu projām. Pirms pusotras stundas viņš domās lūdzās, lai Mahfūzs ļauj atjaunot lietas izmeklēšanu. Pēc visa dzirdētā Kalifa vēlējās, kaut nebūtu tik dedzīgi lūdzis.

JERUZALEME

Leila vairs neatcerējās, kā kļuvusi par American Colony brokastu kluba biedru, bet iknedēļas piektdienas rītu pulcēšanās bija kļuvusi par sava veida rituālu. Tas nebija klubs šī vārda parastajā nozīmē, drīzāk neformāla žurnālistu, reklāmas jomas darbinieku un jaunāko diplomātisko darbinieku sanākšana American Colony viesnīcā Austrumjeruzalemē pie kafijas tases un kruasāniem apspriest aktuālākos jautājumus. Brokastis allaž ievilkās līdz pusdienlaikam, pusdienas līdz pēcpusdienas tējai, tēja līdz vakariņām ar alkoholiskajiem kokteiļiem. Līdz tam visi jau bija krietni iesiluši, un diskusijas ritēja pilnā sparā. Reiz Washington Post biroja šefs sasita vīna pudeli pret kāda dāņu kultūras atašeja galvu.

Leila ieradās neilgi pēc desmitiem. Bridi vilcinājusies, viņa ieslidināja vēstuli viesnīcas pastkastītē, izgāja cauri vēsajam foajē un iegāja viesnīcas iekšpagalmā, kur burbuļoja strūklakas, bet zem krēmkrāsas saulessargiem no saules slēpās metāla galdiņi un puķupodi. Daži no regulārajiem "kluba" apmeklētājiem jau bija ieradušies, piemēram, Leilas draudzene Nuha, Ones šenkers no Jerusalem Post, Sems Rodžer'sons no Reuters aģentūras, Toms Roberts no britu konsulāta, kurš allaž mēģināja uzsākt ar Leilu sarunu, kā arī daži citi jauniņie, kurus viņa nepazina. Visi bija sasēdušies ap lielu apelsīnkoku un iegrimuši kādā aizrautīgā sarunā.

Pievilkusi tuvāk krēslu, Leila no kafijkannas uz blakus galdiņa ielēja sev tasi melnas kafijas. Roberts paskatījās uz viņu pāri citu galvām un nervozi uzsmaidīja Leilai, pēc tam novērsās.

-    Tas viss ir tikai joks, tobrīd teica Rodžersons, pārbraucot ar roku pār pliko pauri. Tas ir strupceļš. Asinsizliešana turpināsies, līdz Izraēla atzīs savu vainu galvenajā jautājumā, proti, ka ir piegānījusi Palestīnu un tai krietni jāpiekāpjas vairāku jautājumu risināšanā, lai kompensētu visus nodarījumus.

-     Es jums pateikšu, kāda ir galvenā problēma, nodārdināja Šenkers, izpūzdams cigarešu dūmu mākoni un drūmi raudzīdamies klātesošajos. Arābi faktiski nav ieinteresēti miera sarunās. Nav jēgas runāt par piekāpšanos no Izraēlas puses, ja arābu kvēlākā vēlēšanās ir noslaucīt Izraēlu no zemes virsmas.

-    Kādas muļķības! iesaucās Nuha.

-    Tiešām? Vai gribi teikt, ka al Mulathams piepeši piekritis miera sarunām un Hamas grasās atzīt Izraēlu kā valsti?

-    Izbeidz, One, ne jau viņi ir īstie palestīniešu tautas pārstāvji, viņu apsauca neliela auguma, būdīga sieviete Debora Zelona no Associated Press.

-    Kuri tad ir īstie pārstāvji? Abbas? Kūrējs? Lielākā daļa iedzīvotāju viņiem pat neuzticas. Vai Arafats, kurš spīdzināja pats savu tautu, izšķieda palīdzībai piešķirto naudu un Kempdeividā piedāvāja mieru uz šķīvīša…

-    Nesāc nu atkal! iesaucās Nuha.

-     Baraks piedāvāja viņam deviņdesmit septiņus procentus no Rietumu bankas! iekliedzās Šenkers un, turēdams pirkstos cigareti, vicināja roku viņas virzienā. Tā ir viņa paša sasodītā valsts, un viņš to nolaida uz grunti.

-     Kā jau visiem tas labi zināms, dusmīgi iebilda Nuha, viņam piedāvāja kantonus, kurus aplenkuši neoficiālie izraēliešu formējumi un kuriem nav pat fiksētas robežas ar citām ārvalstīm. Tos un sacūkotu tuksneša strēmeli, kas pēdējos divdesmit gados izmantota par toksisko atkritumu izgāztuvi. Viņš nevarēja piekrist šim piedāvājumam. Viņu par to nolinčotu.

Senkers nosprauslājās, sirdīgi nospiezdams cigaretes galu pelnutraukā. Iznāca viesmīlis papildināt kafiju un kruasānu krājumus. Brīdi vēlāk parādījās pavecāks vīrs tvīd^ žaketē, mazām brillītēm uz acīm. Viņš pievienojās bariņam. Nuha iepazīstināja visus ar profesoru Faizelu Bekalu no Alkaidas universitātes. Viņš pacēla sveicienam artrīta sarautu roku.

-     Lai kā jums tas nepatiktu, teica Rodžersons, turpinādams pārtrauktās sarunas pavedienu, taču es piekrītu Šenkeram šajā jautājumā. Arafats visu sabojāja. Abbas ar Kūrēju gribēja kā labāk, taču viņiem nav tādas ietekmes, lai noslēgtu reālu darījumu un tauta viņiem sekotu. Palestīniešiem vajadzīgs jauns harismātisks vadītājs.

-    Un izraēliešiem nevajag? nosprauslājās Nuha.

-     Protams, ka vajag, attrauca Rodžersons, paņemdams ābolu no augļu trauka un sākdams to mizot. Šārons ir tīrās šausmas, taču arī šie vīri nespēs atrisināt samilzušās problēmas. Vismaz ne uz ilgu laiku.

-    Tad kurš to spēs? iejaucās Debora Zelona. Dālanam ar Radžubu nav pietiekami daudz varas. Erekats ir tikai iesācējs. Baržutis sēž cietumā. Nav neviena cita.

Profesors Bekals lēni pasniedzās pēc kruasāna, pārlauza to uz pusēm, vienu pusi nolika uz galda, bet otru sāka knibināt ar pirkstiem.

-    Vēl jau ir Saebs Marsodi, viņš kautrā balsī klusi iestarpināja, noslaucīdams drupačas no lūpām.

-    Jūs tā domājat? pārvaicāja Rodžersons.

Vecais vīrs piešķieba galvu.

-Kāpēc gan nē? Viņš ir jauns, inteliģents, arī tauta viņu mīl. Viņam piemīt visi priekšnosacījumi dedzīga tautas darboņa dēls, mazdēls, Pirmās Intifadas vadītājs, tomēr ari pietiekami pragmatisks, lai saprastu, ka Palestīna nekad neiegūs brīvību bez miera sarunām un kompromisiem.

-     Arī uz viņa sirdsapziņas ir ebreju asinis, noņurdēja Šenkers.

-    Šajā pasaules malā nav neviena, kuram būtu pilnīgi tīra sirdsapziņa, Šenkera kungs, nopūtās Bekals. Būtiski ir tas, ko viņi dara tagad, nevis ko sastrādājuši pagātnē. Jā, Marsodi nodarbojās ar ieroču kontrabandu Gazā. Jā, viņš nogalināja ebrejus. Iespējams tos pašus ebrejus, kuri izdzina viņa ģimeni no viņu zemes, ieslodzīja tēvu cietumā un uzspridzināja brāli. Viņš savu laiku ir nokalpojis. Tagad viņš ir viens no retajiem palestīniešiem, kuriem ir drosme atklāti noraidīt vardarbību un pretoties tai. Manuprāt, viņš var paveikt labas lietas.

-   Ja vien tik ilgi nodzīvos, norūca Nuha. Hamas tā vien ilgojas pārgriezt viņam rīkli.

-    Tā, lūk, One, teica Rodžersons, kam izdevās nomizot ābolu, nepārraujot mizu. Tādā ziņā jums lieliski saskanētu.

Šenkers malkoja kafiju un aizdedzināja nākamo cigareti.

-    Viņi ir viens par otru sliktāki, viņš noteica. Tiem izdzimteņiem nevienam nevar uzticēties.

-    Ieklausieties saprāta un cerības balsi! iesmējās Debora Zelona.

Saruna pievērsās, citiem tematiem, viedokļi svaidījās šurpu turpu kā tenisa bumbiņas, balsis te noplaka, te iedegās skaļāk, pa vidu atskanēja smieklu šaltis vai gluži otrādi nikni saucieni, parasti no Onca Šenkera mutes, kurš sarunājās tikai divos veidos dusmīgi vai ļoti dusmīgi. Kluba biedri izklīda pa visu pagalmu, taču diskusijas neapsīka, to allaž uzturēja kādi divdesmit interesenti, taču laiku pa laikam no bara atdalījās nelielas grupiņas, apspriežot kādu konkrētu jautājumu sīkāk.

Pie Leilas pienāca Toms Roberts un apsēdās viņai blakus.

-    Sveika, Leila, viņš sveicināja, nedaudz stiepjot burtu "L" bērnībā viņš esot krietni stostījies, Toms reiz paskaidroja. Kā klājas?

-    Labi, viņa atbildēja. Atvaino, ka es tev neatzvanīju. Biju nedaudz…

Viņš pamāja, lai viņa netaisnojas. Viņš bija vecāks par Leilu, nedaudz pāri četrdesmit gadiem, garš un slaids, apajām brillēm uz acīm, kautrīgs un nedrošs. Viņš nebija neglīts, taču ne īpaši pievilcīgs. Laipns. Nezin kāpēc Leilai viņš atgādināja žirafi.

-     Tu šodien esi ļoti klusa, viņš turpināja, šoreiz stiepdams burtu "". Parasti Šenkers saņem no tevis ar uzviju.

Leila pasmaidīja.

-     Nodomāju, ka šodien jādod viņam atelpa.

-    Tevi kaut kas nomāc?

-     Tā varētu teikt.

Viņa bija aizvadījusi saspringtu nedēļu.

Nākamajā dienā pēc tikšanās ar Nuhu viņa uzrakstīja divus ar pusi rakstus, labs rezultāts pat viņas darba ražīgumam, ieskaitot divu tūkstošu vārdu garu Baruha Hār-Ciāna aprakstu žurnālam New York Review (tas iznāca jau tajā pašā dienā). Pēc tam viņa devās uz Gāzu ievākt materiālus par vardarbību ģimenē arvien biežāk sastopama, bet reti apzināta problēma palestīniešu sabiedrībā. Teju pabeigusi šo rakstu, kad Guardian aizsūtīja viņu uz Limasolu, lai aprakstītu konferenci par palestīniešu palīdzības programmāmIepriekšējā vakarā viņa vēlu atgriezās mājās un pusi nakts pavadīja, pārrakstot magnetofona ierakstus. Gultā viņa iekrita ap četriem rītā un dažas stundas nemierīgi nogulēja.

Bet ne jau nogurums viņu uztrauca. Pie visa vainīga tā nolādētā vēstule. Viņa nespēja izmest to no galvas. Visu nedēļu tā nelika viņai mieru. Vēstule gan intriģēja, gan rosināja rīkoties. Manā rīcībā ir vērtīga informācija, kas palīdzēs viņam cīņā pret cionistiem… Par atlīdzību jūs varēsiet aprakstīt šo sensāciju, tādējādi gūstot pamatīgu ķērienu savai karjerai… Manā rīcībā esošajai informācijai ir vistiešākais sakars ar pievienoto dokumentu. Jo vairāk viņa domāja, jo ciešāka kļuva pārliecība, ka viņas sākotnējais pieņēmums bijis nepareizs vēstule nav ne joks, ne mēģinājums viņu iedzīt lamatās tā ir īsta un tur var iznākt pamatīgs raksts. Konkrētu pierādījumu viņai nebija, tikai iekšēja nojausma, instinkts, kas allaž nekļūdīgi norādīja uz materiālu veiksmīgam rakstam.

Tajā laika mazumiņā, kas viņai atlika starp rakstu rakstīšanu un ceļošanu, viņa bija mēģinājusi sameklēt zēnu, kurš todien atnesa vēstuli, taču neveiksmīgi. Interesantā frāze vēstules ievadā "vēlos izteikt Jums kādu priekšlikumu" ļāva noprast, ka vēstules autora dzimtā valoda nav angļu valoda, tomēr nekādu citu norāžu par viņa personību (nez kāpēc viņa bija pārliecināta, ka tas ir vīrietis) vēstulē nebija. Lai kurš tas ari būtu, viņš teica, ka drīz vien sazināsies ar Leilu pats, bet līdz šim tas nebija noticis.

Atlika vēl dīvainā dokumenta kopija. Leila konsultējās Ebreju universitātē, kur izteica pieņēmumu, ka tas varētu būt kāds šifrs, lai gan universitātes darbiniekam nebija ne jausmas, kā to varētu atšifrēt. Meklējumi internetā attiecībā uz iniciāļiem GR beidzās ar neskaitāmu burtu kombināciju atšifrējumiem apžēliņ, to bija miljoniem pēc pirmo trīsdesmit skaidrojumu izskatīšanas Leila padevās. Viņa bija nonākusi strupceļā.

-    Varbūt es varu kā palīdzēt?

Toms Roberts cerīgi uzlūkoja viņu.

-     Tu teici, ka tevi kaut kas nodarbina, viņš piebilda, ievērojot apjukumu viņas acīs. Es nodomāju, ka varu tev palīdzēt.

-   Šaubos, viņa teica, iedzerdama kafiju. Ja vien tu proti atšifrēt tekstus.

-     Faktiski man tas padodas tīri labi. Tas man ir tāds kā amatiera hobijs. Kas tas par tekstu?

Leila jautājoši savilka uz augšu uzacis.

-    Vai tā ir vēstule, oficiāls dokuments?

-     Šķiet, ka vēstule, atbildēja Leila. Sena. Laikam no viduslaikiem, bet varbūt senāka. Nevaru tai noteikt ne sākumu, ne beigas. Tur ir tikai burtu virkne ar iniciāļiem GR beigās.

Viņš saknieba lūpas, intensīvi domājot, pēc tam papurināja galvu, norādot, ka šie iniciāļi viņam neko neizsaka.

-     Šodien man ir brīvdiena, pēc brīža viņš ierunājās. Ja gribi, varu apskatīt to vēstuli.

Leila vilcinājās, jo zināja, ka patīk Robertam, bet nevēlējās sarežģīt abu attiecības.

Pirms viņa paspēja noraidīt Toma priekšlikumu, viņš piebilda:

-    Skauta godavārds, es uzvedīšos godīgi. Pēc sešiem mēnešiem man beidzot ir pielecis.

Leila paskatījās uz viņu, pasmaidīja un pasniedza viņam roku.

-     Man ļoti žēl, Tom. Tu droši vien domā, ka esmu īsta maita.

-    Godīgi sakot, tas piešķir tev īpašu pievilcīgumu, viņš, sapņaini smaidot, noteica.

Leila saspieda viņa roku.

-    Būtu lieliski, ja tu uzmestu acis tai sasodītajai vēstulei. Bet es tev pagatavošu pusdienas.

-    Kaut tev tādu šifru būtu kaudzēm, viņš pasmaidīja. Kad es varu atnākt?

-     Šis ir vispiemērotākais brīdis, teica Leila, atstumdama krēslu un pieceldamās kājās. Šai nedēļai ar Šenkeru man ir gana.

Roberts paķēra savu žaketi, un abi atvadījās. Nuha uzmeta draudzenei jautājošu skatienu, uz kuru Leila atbildēja, papurinot galvu, it kā teikdama: "Tas nav tas, ko tu domā." Ieejot viesnīcas foajē, viņiem aiz muguras atskanēja Onca Šenkera balss.

-•Jehuda Milans nu gan nav spējīgs izglābt valsti! Kara vai nekara varonis, bet no viņa nav nekādas jēgas.

-     Kāpēc, One? nokliedzās Sems Rodžersons. Tāpēc, ka viņš spētu noslēgt reālu darījumu ar Palestīnu? Tieši tādi kā tu ir īstie šķēršļi problēmas atrisināšanai!

-     Rodžerson, tu esi antisemīts!

-    Sasodīts, mana sieva ir ebrejiete! Kā es varu būt antisemīts?

-     Ej ellē, Rodžerson!

-    Pats ej ellē, Šenker! Lai tur izdrāž tavu smirdīgo resno fašista pakaļu!

Nošvīkstēja krēsli, plīsa trauki, abus ķildniekus apsauca, lai taču izbeidzot un apsēžas. Pa to laiku Leila ar Tomu Robertsu šķērsoja viesnīcas vestibilu un izgāja ārā no viesnīcas, atstājot satrauktās Brokastu kluba biedru klaigas aiz muguras.

TELAVIVA. ŠERATONA VIESNĪCA

-    Kad cilvēki man jautā, kāpēc es pretojos tā saucamajam miera procesam, kāpēc es tik ļoti ticu ebreju pārvaldītai Izraēla valstij, kāpēc uzskatu, ka arābiem nav vietas starp ebrejiem, tad es labprāt izstāstu par savu vecmāmiņu.

Hār-Ciāns atliecās no mikrofona, padzērās ūdeni, vērodams pusdienu viesus sev priekšā. Teicama kompānija lielākoties darījumu ļaudis, ļoti daudz amerikāņu. Simts viesi, divsimt dolāru par personu Dāvida kareivjiem tā bija liela nauda. Bet vēl .sekos privātie ziedojumi un kopējā summa dubultosies līdz kādiem piecdesmit tūkstošiem dolāru. Liela nauda.

Neskatoties uz to, Hār-Ciānam nebija laba oma. Viņš nejutās labi šādos pasākumos. Uzvalki, pieklājīgas sarunas, sveicināšanās tā nebija viņa pasaule. Aizvediet viņu uz kaujas lauku jebkurā diennakts laikā vai nostādiet pretī protestējošu arābu baram, galvenais, lai viņam ir iespēja rīkoties.

Neviļus viņa skatiens pievērsās sēdvietai pa labi, kur allaž mēdza sēdēt viņa sieva Mirjama, pirms vēzis piebeidza viņu. Viņas smalkā, labi ģērbtā auguma vietā, viņš ieraudzīja pavecāku rabīnu ar lielu shtreimel60 galvā. Brīdi noraudzījies viņā, it kā nesaprazdams, kāpēc tas apsēdies sievas vietā, Hār-Ciāns papurināja galvu, atkal pieliecās tuvāk mikrofonam un turpināja iesākto runu.

-    Mana vecmāmiņa, manas mātes māte, nomira, kad man bija tikai desmit gadi, tāpēc es viņu tā īsti neiepazinu. Tomēr to dažu gadu laikā, kad viņa bija dzīva, es aptvēru, ka viņa ir ievērojama sieviete. Viņa gatavoja tādu ēdienu, kādu jūs nekad neesat baudījuši boršču, gefilte6Ī zivi, kneidls62 . Izcila ebreju vecmāmiņa!

Šur tur telpā kāds iesmējās.

-    Tomēr viņa ne tikai labi gatavoja. Viņa pārzināja Toru daudz labāk par dažu labu rabīnu lūdzu, neuztveriet to personiski.

Viņš pagriezās pret rabīnu, kurš augstsirdīgi smaidīja. Atkal atskanēja smiekli.

-     Viņa dziedāja tā, ka neviens hazzan63 nevarētu līdzināties viņai. Pat šobrīd, aizverot acis, man ausīs skan viņas dziedātais kerovah64 , viņa bija īsta lakstīgala. Ja viņa šodien būtu šeit, arī jūs par viņu sajūsminātos. Protams, vairāk nekā es pats!

Trešais smieklu vilnītis, ko pavadīja apslāpēti saucieni: "Nav taisnība!" Hār-Ciāns pacēla savu glāzi un atkal padzērās ūdeni.

-    Viņa bija ļoti stipra un drosmīga sieviete. Divus gadus viņa pavadīja Grosrozenā65 .

Šoreiz neviens nesmējās. Visi nopietni lūkojās runātājā.

-     Es ļoti mīlēju savu vecmāmiņu, turpināja Hār-Ciāns, noliekot glāzi. Viņa man tik daudz ko iemācīja, stāstīja brīnišķīgus stāstus, sagudroja interesantas spēles. Tikai viens mani skumdināja: viņa nekad neapskāva mani un nepiespieda sev pie krūtīm, kā to dara vecmāmiņas, jo īpaši ebreju vecmāmiņas.

Zālē valdīja kapa klusums, gaidot, ar ko šis stāsts beigsies. Hār-Ciāns sajuta, ka āda zem uzvalka auduma savelkas un knieš, it kā viņš būtu apkaisīts ar pipariem. Viņš pabraucīja ar pirkstu krekla apkaklītes iekšpusi, mēģinot paraut to vaļīgāk.

-     Sākumā es tam nepievērsu lielu uzmanību. Tomēr vēlāk aizdomājos par to. Varbūt mana bubeh mani nemaz nemīl, es domāju. Varbūt es esmu izdarījis kaut ko sliktu. Gribēju viņai pavaicāt, kāpēc viņa nekad mani neapskauj, taču nojautu, ka viņa nelabprāt par to vēlas runāt, tāpēc klusēju. Taču es skumu un jutos apjucis.

Aiz muguras ieklepojās viņa miesassargs Avi. Kapa klusajā zālē tas izskanēja nedabiski skaļi.

-    Tikai pēc viņas nāves māte man izskaidroja šo dīvaino parādību. Jaunībā vecmāmiņa dzīvojusi shtetl66 Krievijas dienvidos. Ik sestdienas vakaru viņu ciemā ieradās piedzēruši kazaki. Ebreji steidzās ieslēgties savos mitekļos, bet kazakiem tas nebija šķērslis viņi izspēra ar kājām durvis, izvilka iemītniekus uz ielas, kur sita un pat nogalināja tos. Viņiem tā bija izprieca, sava veida sports. Tie taču bija smirdīgie ebreji.

Tār-Ciānā urbās simts acu pāri. Blakussēdošais rabīns skumji šūpoja nodurto galvu.

-     Reiz kazaki noķēra manu vecmāmiņu. Tolaik viņa bija piecpadsmitgadīga skaistule ar gariem matiem un spožām acīm. Domāju, man jums nav jāpaskaidro, ko viņi tai nodarīja. Pieci gabali. Piedzērušies. Uz ielas, visu acu priekšā. Beigās viņiem sagribējās suvenīru par jauko izpriecu. Vai zināt, kas tas bija par suvenīru?

Jautājums bridi stinga gaisā.

-    Vecmāmiņas krūts. Viņi nošņāpa to ar nazi un aizveda sev līdzi, lai kā trofeju pakarinātu pie sienas.

Zāli pāršalca sašutuma pilna murdoņa. Pie tuvējā galdiņa sēdošā sieviete piespieda pie mutes salveti. Rabīns nočukstēja:

-     Mīļais Dievs.

-    Tāpēc vecmāmiņa mani nekad neapskāva, klusi turpināja Hār-Ciāns. Viņa zināja, ka es sajustu ko nelāgu un kaunējās par to. Viņa negribēja, lai es uzzinu par viņas sāpēm. Viņa negribēja, lai es skumtu par viņas nelaimi.

Hār-Ciāns apklusa, ļaujot teiktajam nonākt zālē sēdošo apziņā. Viņš būtu varējis izstāstīt daudz līdzīgus stāstus. Par paša pieredzēto apcelšanu, piekaušanu, par to, kā reiz .bērnunamā citi iegrūda viņam taisnajā zarnā slotas kātu, priecīgi saucot visriņķī: "Izdrāžam ebreju! Izdrāžam ebreju!" Bērnība pagāja vienās bailēs un pazemojumos. Taču viņam nepatika par to runāt skaļi. Viņš to nevienam nebija stāstījis. Pat ne savai sievai Mirjamai. Šie notikumi viņa atmiņā vēl bija pārāk dzīvi, pārāk sāpīgi, sāpīgāki pat par briesmīgajiem apdegumiem, kas klāja viņa vaska figūrai līdzīgo ķermeni. Tāpēc viņš labāk izstāstīja par vecmāmiņu. Ari tas bija sāpīgs notikums, bet neatrāva vaļā viņa paša sāpju slūžas, kas bija rūpīgi aizbultētas. Viņš izjutis neiedomājami daudz sāpju un šausmu. Dažreiz viņam pašam šķita, ka slīgst nebeidzamā tumsā.

Viņš trešo reizi padzērās ūdeni un nokremšļojies sakopoja spēkus, lai pabeigtu runu, zvērot, ka tas, kas notika ar viņa vecmāmiņu, nekad nenotiks ne ar vienu citu ebreju, ka viņš darīs visu, lai aizsargātu savu tautu, darītu Izraēlu stipru.

Kad viņš beidza, visi pielēca kājās un dedzīgi aplaudēja. Viņš nosvērti pieņēma šīs ovācijas, lai gan āda zem uzvalka kniesa ar katru brīdi stiprāk un neciešamāk, pēc tam apsēdās. Rabīns papliķēja viņam pa roku.

-    Jūs esat labs cilvēks, Baruh.

Hār-Ciāns pasmaidīja, bet neko neatbildēja. Vai tiešām, viņš prātoja? Labais un sliktais, pareizais un nepareizais šiem vārdiem vairs nebija nekādas nozīmes. Galvenais bija ticība Dievam un cīņa par izdzīvošanu. Lūk, ko viņš dara visu'savu dzīvi. Lūk, ko viņa tauta dara visu mūžu. Viņš pastīvi pagriezās, lai palūkotos uz panelī iestrādāto septiņžuburaino svečturi aiz muguras. Tobrīd viņš domāja par Leilu al Madani, al Mulathamu un pārējiem. Pēc tam viņš pagriezās pret auditoriju un pasmaidīja, jo pie galda pienāca fotogrāfs uzņemt viņa attēlu.

JERUZALEME

Agra pēcpusdiena Arie Ben-Rojs ar savu sagrabējušo balto BMW iebrauca Vecpilsētā cauri Jafas vārtiem un apstājās pie elektroniskās dzelzs barjeras Dāvida policijas iecirkņa priekšā, kur plīvoja Izraēlas karogi un rosījās izraēliešu policisti. Tā bija iespaidīga divstāvu ēka, celta no Jeruzalemes dzeltenbaltā akmens. Uz jumta bija uzslieta radio antena. Dežurējošais policists pazina Ben-Roju, ieslēdza barjeru un pamāja, lai tik brauc iekšā. Nokļuvis pagalmā, Arie Ben-Rojs novietoja mašīnu līdzās baltai Kawasaki Mule policijas patruļmašīnai. Aizmugurē spridzekļu iznīcināšanas nodaļas darbinieki līkņāja ap vienu no saviem robotiem, montējot tā pagarināmo roku. Labajā pusē aiz ziedošu oleandra krūmu nožogojuma trenēja zirgu.

Arie jutās draņķīgi, kā jau pēdējā laikā parasts, un kārtējo reizi apņēmīgi mēģināja sev iestāstīt, ka jāatmet dzeršana. Šādi ikdienas monologi pašam ar sevi bija ikdienišķa parādība, bet pats apzinājās, ka nemainīs ieradumus. Sāpīgās atmiņas spēja remdēt vienīgi alkohols. Bez tā dzīve būtu… neizturama.

Viņš vēl brīdi pakavējās mašīnā, vēlēdamies nokļūt atpakaļ sava dzīvokļa savrupībā, noslēpties no visas pasaules, nododoties vien savām domām. Pēc brīža viņš tomēr izkāpa no mašīnas un lēni vilkās atpakaļ uz tuneli. Tuneļa vidū viņš iegriezās zemās durvīs un pa akmens pakāpieniem uzkāpa pirmajā stāvā. Viņa kabinets atradās tīri izmazgātā gaiteņa pašā vidū. Tā bija neliela telpa ar finiera mēbelēm, datoru stūrī, bet virs rakstāmgalda pie sienas karājās ierāmēta fotogrāfija. Tā bija bilde ar jaunāku un izskatīgāku Ben-Roju, ju, kur viņam pasniedza ordeni Par drošsirdību. To viņš saņēma pirms trim gadiem, kad izglāba kādu palestīniešu meiteni ugunsgrēka laikā. Riskējot ar dzīvību, viņš iemetās mājā, uzskrēja pa liesmojošajām kāpnēm un pa jumtiem nogādāja meiteni drošībā. Labāk viņš būtu ļāvis viņai sadegt, un žēl, ka tajā mājā viņu tur nebija vairāk.

Iecirknis vēl bija tukšs un, aizvēris durvis, viņš apsēdās pie rakstāmgalda, izvilka plakanpudeli un ieņēma pamatīgu malku. Šķidrums raiti guldzēja uz leju, izplatot krūtīs un kuņģī patīkamu siltumu. Ieņemot vēl vienu malku, viņš juta, ka prāts beidzot noskaidrojas un oma uzlabojas. Pēc trešā malka viņš jutās spējīgs uzsākt darba dienu.

Kabineta durvis ar joni atsprāga vaļā.

-    Feldmani, tu kādreiz iemācīsies pieklauvēt? Ariehs satrūkās un zibenīgi paslēpa plakanpudeli zem rakstāmgalda, drudžaini skrūvēdams tai atpakaļ vāciņu.

Feldmanis tomēr to pamanīja un papurināja galvu.

-    Vēl taču nav pat pusdienlaiks.

Ben-Rojs neko neatbildējis, ieslidināja plakanpudeli džinsu kabatā.

-    Ko tev vajag?

-     Mēs nopratināsim tos čaļus, ko vakar noķērām. Domāju, varbūt tu vēlēsies aprunāties ar to, kuru pats notvēri.

Feldmanis pavīpsnāja, izrunādams vārdus "kuru pats notvēri", tādējādi atgādinādams Ben-Rojam vakardienas neveiksmīgo pakaļdzīšanos pa Kidrona ieleju. Maitasgabals.

-    Kur viņš ir?

-     Trešajā nopratināšanas telpā. Vai tiksi galā?

Ben-Rojs palaida gar ausīm acīmredzamo sarkasmu, piecēlās kājās, paķēra no galda lietas materiālus un piegāja pie durvīm. Feldmanis satvēra viņu aiz rokas.

-    Paklau, Arie, es zinu, ko tu esi…

-     Ejiet visi dirst, Feldmani. Vai saprati? Visi ejiet dirst!

Ben-Rojs nikni nozibināja acis uz kolēģi, izgāja no kabineta un devās prom pa gaiteni, izmisīgi apslāpēdams vēlmi ieņemt vēl vienu malku vodkas. Pēdējā laikā viņš no citiem saņēma tikai žēlošanu vai pārmetumus. Žēlošanu par notikušo, pārmetumus par to, ka nespēj saņemties. Pārmetumus viņš vēl pacieta, bet žēlošana tracināja, jo lika sajusties vājam un neaizsargātam. Ak dievs, kaut viņš būtu palicis tajā laukumā kopā ar viņu!

Arie nokāpa lejā pa kāpnēm un izgāja tunelī. Nopratināšanas telpas atradās nama otrā pusē, bet tā vietā, lai pa taisno dotos turp, viņš nogriezās atpakaļ uz pagalmu, pēc tam pa labi uz modernu, stiklotu piebūvi aiz galvenās ēkas. Izgājis cauri vēsam, krēslainam foajē, Arie nokļuva lielā vadības telpā ar krāsaino televizoru ekrāniem uz sienas. Katrā ekrānā varēja skatīt savu Vecpilsētas vietu Raudu mūri, Damaskas vārtus, Haram al Šarifu67 , Kardo68 ko parādīja viena no trīssimt kamerām katrā ielas stūrī. Attēli kamerās bieži mainījās, jo sistēma pārslēdzās no vienas kameras uz otru, bet laiku pa laikam kāds ekrāns iekrāsojās oranžā krāsā un uz tā parādījās uzraksts KAMERA IZSLĒGTA.

Iepretim ekrāniem bija iebūvēti divi kontrolpaneļi, kas kā divi lieli komati savijās viens ar otru puslokā. Pie tiem rīkojās divi formās tērpti darbinieki. Ben-Rojs piegāja pie gara auguma blondīnes un uzsita viņai uz pleca.

Man vajadzīgi vakar uzņemtie materiāli, viņš teica. Lauvas vārtu iekšpusē. Ap vienpadsmitiem četrdesmit piecām.

Meitene pamāja, piezvanīja vienai no kolēģēm, ka uz dažām minūtēm atstāj posteni un ieveda Ben-Roju blakus telpā, kur apsēdināja pie datora un, pārliekusies viņam pār plecu, noklikšķināja ar peli uz dažādām ikonām ekrānā, līdz sameklēja vajadzīgos materiālus par vakarvakara narkotiku piegādātāju arestu.

Ben-Rojs uzmanīgi vēroja uzņemtos materiālus, laiku pa laikam palūgdams meitenei, lai attin atpakaļ vai palielina attēlu, vai pārslēdzas uz citu kameru, lai izsekotu jaunā palestīnieša gaitām, kam viņš dzinās pakaļ kopš tā brīža, kad tas ieradās pie vārtiem kopā ar trim citiem vīriem ar narkotikām pielādētā Mercedes, līdz uzradās policija, un, izmantojis kņadu, šis jauneklis pārmetās pār sētu Haram al Šarifas teritorijā, bet pēc tam pārlīda pār Vecpilsētas mūri musulmaņu kapos, un, slapstīdamies no kapa uz kapu, virzījās Opelrodas ceļa virzienā.

-     Labi, pietiek, viņš beidzot noteica. Vai varu dabūt šī ieraksta kopiju?

Blondīne izgāja un pēc pāris minūtēm atgriezās ar kompaktdisku rokās. Ben-Rojs ielika to lietas materiālu mapē, izgāja no vadības telpām un devās atpakaļ uz galveno policijas ēku.

Nopratināšanas telpa numur trīs atradās pagrabstāvā. Tā bija tukša, balta telpa ar akmens grīdu un garenu lampu griestos. Palestīnietis saslēgtām rokām sēdēja aiz ļodzīga finiera galda. Kreisā acs viņam bija uztūkuši. Ben-Rojs paņēma krēslu un apsēdās iepretim viņam.

-    Pieprasu advokātu, nomurmināja puisis, urbdamies ar acīm galdā.

-    To tev patiešām vajadzēs, noņurdēja detektīvs, atverot mapi. Kompaktdisku viņš nolika sāņus un izņēma vakar vakarā aizpildīto aresta protokolu.

-    Hani al Hadžars Hani Džamals, viņš izlasīja personas vārdu protokola sākumā. Cik stulbs vārds!

Viņš nolika papīru pie malas.

-    Paskaties uz mani!

Kodīdams lūpas, jaunais vīrietis bailīgi pacēla galvu. Salīdzinot ar Ben-Roju, viņš likās sīciņš kā skolnieks skolotāja priekšā.

-     Tu taču izstāstīsi man patiesību, Hani, vai ne? Godīgi atbildēsi uz maniem jautājumiem.

Jauneklis nemanāmi pamāja. Viņš bija cieši saspiedis kopā kājas, it kā bīdamies, ka kāds varētu uzbrukt viņam no galda apakšas. Ben-Rojs cieši noraudzījās viņā, izbaudīdams arestētā bailes un izjuzdams gandarījumu par to. Pēc tam, nenovērsis acis no viņa, Ben-Rojs pastiepa kreiso roku un paslidināja pa galdu kompaktdisku.

-    Tas tev.

Vīrietis pārbijies un apjucis raudzījās uz disku.

-     Tur iekšā ir viss, paskaidroja Ben-Rojs. Viss, kas notika vakarvakarā. Viss ir ierakstīts, tiesa pieņems šos ierakstus kā pierādījumus, tāpēc nemēģini man iestāstīt, ka nejauši gāji garām, ka nekad mūžā tev nav bijušas nekādas darīšanas ar narkotikām un tamlīdzīgas blēņas. Ja tu man melosi, es tevi nesaudzēšu. Es tev tā sadošu, ka nezināsi, kur rīts, kur vakars.

Ben-Rojs pastiepa roku un saspieda puisim roku tik stipri, ka nagi iespiedās miesā. Pēc brīža viņš palaida roku vaļā un apsēdās.

-     Nu, klāj vaļā, mērgli!

LUKSORA

Kamēr Kalifa brauca mājās no Edfu, Mahfūzs paspēja piezvanīt policijas priekšniekam Hasanam un izstāstīt tam par Kalifas apciemojumu.

Pēdējais savukārt šīs ziņas uzņēma pārsteidzoši mierīgi. Katrā gadījumā labāk, nekā Kalifa bija gaidījis. Kad Kalifa uzreiz pēc atbraukšanas iegāja viņa kabinetā, viņš saņēma tikai pāris sev veltītus lamuvārdus un ierasto Hasana nicinošo skatienu, bet parastā kliegšana un zvetēšana ar dūri pa galdu šoreiz izpalika. Veltīgi atpakaļceļā uz mājām Kalifa bija laicīgi noskaņojies dusmu izvirdumam. Gluži pretēji gaidītajam priekšnieks neraksturīgi mierīgi uztvēra lietas pavērsienu, atļaujot no jauna atklāt lietas izmeklēšanu, tikai nomurminot nicīgu komentāru par šķeltniekiem. Izskatījās, ka priekšniekam nebija ne enerģijas, ne gribas pretoties notiekošajam. Kalifam vienbrīd pat šķita, ka pamana priekšnieka acīs atvieglojuma dzirksti, it kā beidzot no viņa pleciem noveltos smaga nasta. s

-     Vienu gan es tev saku skaidri un gaiši, piekodināja Hasans, lūkojoties ārā pa kabineta logu, uztupinājis parūku kā brūnu cukurvates kumšķi pašā galvvidū. Tu strādāsi vienatnē. Man jau tā trūkst darbinieku, tāpēc nevaru iedalīt nevienu palīgā. Vai saproti?

-    Jā, ser.

-     Seraiju nozīmēšu citas lietas izmeklēšanai. Kamēr tu darbosies šeit, viņš strādās citā kabinetā.

-    Jā, ser.

-     Negribu, lai iecirknī izplatās runas, ar ko tu nodarbojies. Turi mēli aiz zobiem. Ja kāds ko jautā, pasaki, ka atrasti jauni pierādījumi, un tu tos pārbaudi, bet neizplūsti sīkumos.

-    Jā, ser.

Uz ielas noklabēja zirga vilkti rati, kučieris svilpodams aicinaja tūristus pavizināties. Hasans uzmeta tam skatienu, tad pagriezās un piegāja pie rakstāmgalda.

-    Nu, ar ko tad tu sāksi? viņš vaicāja.

Kalifa paraustīja plecus, aši ievilkdams dūmu no cigaretes, ko bija saspiedis pirkstos.

-     Sākšu ar Jansena pagātni. Mēģināšu atrast kādu saikni ar Šlēgeli vai slepkavības motīvu. Tagad mums nav īstas skaidrības par to.

Hasans piekrītoši pamāja, izvilka no atvilktnes Jansena atslēgu saišķi un pasvieda to Kalifam.

-     Tev tās noderēs.

Kalifa noķēra atslēgas un ielika kabatā.

-     Būšu spiests sazināties arī ar izraēliešiem, viņš teica. Varbūt viņi var sīkāk papētīt tās sievietes dzīvi.

Hasans saviebās, bet neko neteica. Bridi viņš cieši nolūkojās Kalifā, pēc tam izlēmīgi piecēlās kājās, piegāja pie plaukta kabineta stūrī, atslēdza apakšējo nodalījumu un izņēma plānu sarkanu mapi. Atgriezies pie rakstāmgalda, viņš pasniedza to Kalifam. Uz vāka bija rakstīts "2345/1Šlēgele, Hanna. 1990. gada 10. marts".

-     Visi galvenie spēlētāji šķiet jau ir auksti, bet ko var zināt.

Kalifa palūkojās uz mapi.

-    Mahfūzs man teica, ka jūs to sadedzinājāt.

-    Tu te neesi vienīgais, kuru moka sirdsapziņa, Hasans noņurdēja.

Abi saskatījās, un priekšnieks pamāja, lai taču Kalifa beidzot iet.

-    Lai man regulāri uz galda būtu atskaites! Hasans nokliedza Kalifam aiz muguras. Es uzsveru regulāri!

JERUZALEME

Kad sponsoru pusdienas bija beigušās un Hār-Ciāns aizvests atpakaļ uz biroju Kneseta ēkā Dereka Rupina ielā, Avi Steiners iekāpa autobusā uz Romemu, lai pārbaudītu pastkasti. Autobusā viņš aizdomīgi nomēroja ar skatienu ikvienu pasažieri, nevis bīdamies no pašnāvnieka spridzinātāja tas tik būtu numurs aiziet bojā autobusā ar al Mulathama ielikteni -, bet no sekotājiem. Lai gan tas nelikās ticami, jo operācija bija tik slepena, ka pat tajā iesaistītie nemaz nezināja, ka viņi operācijā iesaistīti, taču piesardzība nekad nav lieka. Tāpēc Hār-Ciāns viņam uzticējās un dēvēja par Ha Nešeru jeb Ērgli jo viņš bija ļoti uzmanīgs, visu redzēja, visu pamanīja. Ha Nešers1 un arī Ha Ne-emans Uzticamais. Viņš tam bija kā tēvs.

Avi izkāpa no autobusa Jafas ielas galā un, aizdomīgi lūkodamies apkārt, kāpa augšup tieši uz Romemas centru, vienmuļu dzīvojamo rajonu ar dzeltenām daudzdzīvokļu mājām, starp kurām vīdēja priežu un ciprešu puduri. Avi ar nodomu riņķoja, strauji nogriezdamies te vienā, te otrā ielā, lai pārliecinātos, ka neviens neseko. Beidzot viņš iegāja veikalā ar uzrakstu "PĀRTIKA, RAKSTĀMPIEDERUMI, PRIVĀTĀS PASTKASTĪTES".

Viņš nepārbaudīja pastkastīti regulāri jo tad tas izskatītos aizdomīgi. Dažreiz viņš te iegriezās pāris dienas pēc pēdējās pārbaudes. Dažkārt nerādījās pat nedēļu vai mēnesi. Piesardzība nekad nav lieka.

Kastītes bija piestiprinātas pie telpas tālākās sienas, kur neviens tās neredzēja, ieskaitot veikala īpašnieci pavecu spāņu izcelsmes ebrejieti. Trīs gadu laikā, kamēr viņš te nāca, Avi vienmēr sastapa viņu nemainīgā vietā atpūtas ķrēslā aiz zemas finiera letes. Pēdējo reizi, aplaidis apkārt piesardzīgu skatienu, Avi piegāja pie 13. kastītes un atslēdza to. Tur gulēja viena vēstule, ko viņš aši ieslidināja kabatā. Pēc tam aizslēdza durtiņas un izgāja no veikala, kur bija uzturējies mazāk kā vienu minūti.

Brīdi līkumojis pa ieliņām, viņš atvēra aploksni, kur atradās viena vienīga lapa, uz kuras drukātiem burtiem bija rakstīts vārds un adrese. Viņš tos iegaumēja, tad saplēsa lapu sīkos gabaliņos un pa ceļam uz Jafas ielu, izbēra tos četrās dažādās atkritumu urnās. ]afas ielas pieturā viņš iekāpa autobusā, kas veda atpakaļ uz pilsētu. Avi bija svēti pārliecināts, ka rīkojas savas tautas un valsts labā.

JERUZALEME

Kopš pieciem pēcpusdienā Toms Roberts sakumpis sēdēja pie Leilas rakstāmgalda, apkrāvies ar aprakstītām papīra lapām, taču nešķita, ka sešu stundu laikā viņš būtu kaut sprīdi pavirzījies tuvāk teksta atšifrēšanai.

Abi ieradās Leilas dzīvoklī no American Colony viesnīcas. Leila pagatavoja tasi kafijas un iedeva Tomam senā dokumenta kopijas kopiju (kā vairums žurnālistu, viņa ievēroja nerakstītu likumu nekad nesniegt vairāk informācijas nekā vajadzīgs).

-.Vai tev ir kāda nojauta, kas to atsūtījis? virpinādams pirkstos kaklasaiti, Toms jautāja, lūkodamies tekstā.

-     Ne mazākās saprašanas. Kāds to atsūtīja pa pastu. Es esmu tikpat gudra, cik tu.

Viņš nesapratnē pagrozīja lapu rokās, bet otrā pusē nekā nebija. Ar brīvo roku viņš pakasīja nelielu iekaisušu pūtīti uz kakla tieši virs krekla apkakles.

-    Grūti kaut ko pateikt, neredzot oriģinālu, taču šķiet, tas varētu būt viduslaiku teksts vadoties pēc paleogrāfijas69 , tie varētu būt agrīnie viduslaiki.

Viņš pamanīja Leilas skeptisko sejas izteiksmi.

-    Filozofijas doktora grāda iegūšanai vienu semestri studēju viduslaiku vēsturi, viņš paskaidroja. Tādas lietas nevar iemācīties, tās jāsajūt.

Leila pasmaidīja.

-     Nezināju, ka tu esi doktors Roberts.

-    Es to nemēdzu afišēt. Nav garlaicīgāka sarunas temata par agrīno viduslaiku likumiem latīņu valodā.

Leila pasmējās, uz brīdi viņu skatieni sastapās, bet Toms uzreiz kautrīgi novērsās.

-    Lai vai kā, viņš turpināja, pieņemot, ka tas patiesi ir agrīno viduslaiku teksts, nebūs grūti to atšifrēt. Tolaik šifrēšanas sistēma bija diezgan elementāra. Paskatīsimies, ko varu darīt lietas labā.

Leila iekārtoja Tomu pie sava rakstāmgalda. Viņš novilka žaketi, palaida vaļīgāk kaklasaiti un ķērās pie darba. Sākumā viņš pārrakstīja tekstu uz atsevišķas papīra lapas, lai skaidrāk to izlasītu.

-     Mēs nezinām, kādā valodā rakstīts šifrētais teksts, viņš teica, ja tas ir viduslaiku teksts, tad visticamāk latīņu vai grieķu valodā. Bet liekam to pie malas un pievērsīsimies algoritmam70 .

Leila jautājoši pacēla uzacis.

-    Tas būtu?

-     Tā ir pamatmetode, ko izmanto, lai atšifrētu tekstus. Kā jau teicu, agrīno viduslaiku šifrēšanas sistēma bija diezgan elementāra. Vismaz Eiropā. Arābi bija krietnu galvastiesu pārāki, kā jau visās jomās tolaik. Manuprāt, šeit izmantots diezgan vienkāršs algoritms aizstājējsistēma vai transpozīcija.

Leila jautājoši savilka uzacis.

-     Lūdzu, paskaidro cilvēciskā valodā, Tom.

-    Atvaino. Viņš pasmaidīja. Man vienmēr šķitis, ka citus interesē tās pašas lietas, kas mani. Burtu aizstāšana ar cipariem ir jauna alfabēta radīšana, bet aizstājējsistēmā burti ir aizstāti ar cipariem vai simboliem.

Viņš uzrakstīja uz lapas alfabētu, bet zem tā otru alfabētu, tikai šis bija nobīdīts vienu burtu pa labi, tātad A zem Z, B zem A, C zem B un tā tālāk.

-      Tagad pārraksta atšifrējamo tekstu, aizvietojot katru burtu ar jaunā alfabēta burtu. Tātad, vārdu "kaķis" rakstītu kā LBĻJT, bet tavu vārdu MFJMB. Ar transpozīcijas metodi burtus tekstā pārkārto saskaņā ar iepriekš izvēlētu sistēmu, veidojot milzīgu anagrammu. Vai tagad tev ir skaidrs?

-    Nedaudz. Leila iesmējās. Bet ne pārāk.

-     Šobrīd pietiks arī ar nedaudz, viņš atbildēja, sakārtodams un uzmanīgi vērodams izmainīto tekstu savā priekšā, ar zīmuli klaudzinādams pa briļļu rāmi. Mums tikai atliek sastādīt algoritmu, pēc tam mēģināt atrast šifra atslēgu vai precīzu formulu, kas izmantota šifra radīšanai. Tikpat labi tā var būt visvienkāršākā metode Cēzara šifrs, kad, pierakstot tekstu, nobīda alfabēta burtus, bet iespējams arī kas sarežģītāks. Tādā gadījumā mums jāizmanto frekvences analīze.

Šoreiz Leila pat nepūlējās pajautāt, kas tas ir. Viņa tikai papliķēja viņam pa plecu un ļāva rīkoties pēc paša ieskatiem, bet pati iegāja virtuvē pagatavot vienkāršas pusdienas pildītus piparus, sieru un salātus. Pēc stundas viņi paēda, bet viņš joprojām nebija ticis tālāk.

-    Esmu diezgan pārliecināts, ka tas ir regulārais monoalfabēiiskās substitūcijas šifrs, nevis transpozīcija, viņš teica, noņēma brilles un paberzēja acis. Diemžēl nevaru atrast atslēgu. Izskatās, ka tā ir kāda sarežģītāka šifrēšanas sistēma, nekā domāju sākumā.

Tad viņi papļāpāja par darbu konsulātā, Leilas žurnālistes gaitām, pašreizējo situāciju Tuvajos Austrumos. Vienbrīd viņš apjautājās par ierāmēto tēva fotogrāfiju pie sienas virs rakstāmgalda, bet viņa naski novirzīja sarunu citā gultnē, nevēlēdamās pārrunāt personiskus jautājumus. Pēc četrdesmit minūtēm viņš atgriezās pie rakstāmgalda, lai vēlreiz mēģinātu izcīnīt uzvaru pār mīklaino šifru.

Pagāja vēl četras stundas. Vecpilsētas pulksteņi nosita piecas reizes, bet Roberts joprojām buksēja uz vietas. Beidzot viņš smagi nopūtās, atlaidās krēslā un sakrustoja rokas aiz galvas. Aprakstītu papīru kaudze kā liela balta kupena noklāja rakstāmgaldu.

-    Dieva dēļ! viņš nomurmināja, purinādams galvu.

Leila, kas lielāko dienas daļu pavadīja ieritinājusies dīvāna

stūrī, strādājot pie raksta par Limasolas palestīniešu palīdzības konferenci, pienāca klāt.

-    Liecies mierā, Tom, viņa teica. Nemokies. Nav jau tik svarīgi.

-     Es neko nesaprotu, viņš žēlojās, noņemdams brilles un ar kaklasaiti spodrināja stiklus. Tālaika šifri vienmēr bijusi tīrā bērnu spēle.

-     Varbūt tas nemaz nav tas monoalfabētiskais substitūcijas šifrs, Leila pajokoja, īsti pat nesaprazdama, ko saka, tomēr vēlējās uzlabot viņam omu.

Toms neko neatbildēja, bet pārtrauca spodrināt briļļu stiklus. Tad viņš paņēma lapu ar pārrakstīto šifrējamo tekstu un, turēdams to izstieptajā rokā sev priekšā, cieši raudzījās tajā, tricinādams zem galda kreiso kāju.

-    Tas noteikti ir vienkārši, viņš murmināja pie sevis. Es zinu, tas izrādīsies pavisam vienkārši, tikai pašreiz es to neredzu. Es nepavisam to neredzu.

Viņš nometa lapu atpakaļ uz galda, paliecās uz priekšu, pagrāba citas lapas un sāka tās šķirstīt, ar zīmuļa gumijoto galu bungādams pa krēsla rokturi. Pie kādas lapas viņš aizkavējās ilgāk, sekodams ar acīm ik rindiņai no augšas līdz apakšai, pētīdams it kā nejauši uzskricelētos burtus. Pēc brīža viņš pievērsās nākamajai lapai, tomēr kaut kas nelika viņu mierā un viņš atgriezās pie iepriekšējās, ko tik cītīgi bija pētījis pirms mirkļa. Skaļi klaudzošais zīmulis pieklusa, līdz apstājās pavisam. Viņš izstiepa roku ar lapu un skatījās tajā no attāluma, kodīdams apakšējo lūpu, pēc tam nolika lapu uz galda, paņēma tīru papīra lapu un sāka uz tās kauf ko rakstīt sākumā lēni, pēc tam arvien ātrāk, uzmezdams acis lapai, ko tikko bija pētījis, un turpināja rakstīt. Pēc trīsdesmit sekundēm viņš apmierināti saberzēja rokas.

-    Kas ir? Leila jautāja.

-    Leila al Madani, tu esi sasodīti gudra!

Viņa pārliecās vīrietim pār plecu, mēģinot salasīt uzrakstīto.

-    Tu to atkodi?

-    Nē, Leila, tu to atkodi! Tev bija taisnība. Tas nebija substitūcijas šifrs. Pareizāk sakot, tas nebija tikai substitūcijas šifrs. Šifrētājs šoreiz lietojis gan transpozīciju, gan substitūciju. Katru no šīm sistēmām vienu pašu būtu viegli atšifrēt, bet, lietotas kopā, tās pamatīgi sajauc pēdas. Jo īpaši, ja tas ir viduslaiku latīņu valodas teksts, kā jau man šķita sākumā.

Runādams viņš vēl turpināja rakstīt. Tagad viņš atspiedās pret krēsla atzveltni un parādīja Leilai uzrakstīto.

G. esclarmondae suae sorori sd

temporis tam paucum est ut mea inventio huius

magnae rei post maris transiturn sit narranda. nunc satis est

dicere per fortunam solam eam esse

inventam; nec umquam inventa esset nisi nostri

labores latebram caecam illuminavissent. quam ad

te-mitto ut in C. tuta restet, hic autem tanta est

stultitia et fatuitas ut necessario peritura sit; quod

gravē damnum esset, nam res est antiquissima ac

potentissima ac gratissima. ante finem anni

ierusalem exibo. cura ut ualeas. Frater tuus.

GR

-     Sākumā, Toms skaidroja, tekstu šifrēja vienkāršajā Cēzara šifrā.

Viņš paķēra tukšu lapu un ātri uzrakstīja uz tās alfabētu, tāpat kā iepriekšējās reizēs izlaižot burtus J un W (agrīnajos viduslaikos šos burtus rakstībā neizmantoja, viņš izskaidroja). Zem šī alfabēta viņš uzrakstīja citus burtus, nobīdītus pa piecām vienībām pa labi.

-    Tādējādi viņš pieņemu, ka tas bija viņš ieguva pirmo šifra līmeni. Tā nu pirmie vārdi no G esclarmondae mainās uz b znxfumgihyuz.

Toms šķita aizrāvies un apmierināts ar sevi kā zinātnieks, kas dalās ar citiem savā atklājumā.

-     Pēc tam viņš pamatīgi sajauca pēdas, apmainot vietām šifrētās ziņas pirmo un pēdējo burtu, trešo un ceturto burtu, piekto un sesto un tā tālāk viscaur tekstam. Tātad b samainās ar z, n ar x, f ar u un tā tālāk. Burtus samaina pēc ļoti vienkāršas shēmas, taču grūtības rodas, ja tā darbojas tikai saskaņā ar aizvietošanas principu. Tikai tad, kad tu ieminējies, ka šeit varbūt nav izmantots aizvietošanas princips, es aizdomājos, ka esmu palaidis garām kādu āķi.

Viņš smaidīdams uzlūkoja Leilu. Viņa aizrautība bija tik ļoti lipīga, ka Leila nenocietās, pieliecās un noskūpstīja viņu uz vaiga.

-    Kā man patīk atšifrēšana! Viņš nopriecājās.

-    Nu, kas tur rakstīts? viņa jautāja, paņemdama rokās lapu ar atšifrēto tekstu. Bet varbūt tulkošana neietilpst darījuma nosacījumos?

It kā mokošās pārdomās viņš sarauca uzacis.

-    Nu, parasti par šādiem pakalpojumiem es pieprasu papildus maksu, bet tā kā pasūtītāja esi tu…

Leila iesmējās un atdeva viņam papīra lapu.

-    Nu, tad uz priekšu, doktor Roberts. Padariet savu darbu līdz galam.

Viņš paņēma lapu.

-    Jāatzīst, mana viduslaiku latīņu valoda ir nedaudz ierūsējusi. Neesmu kādu laiciņu to lietojis.

-     Bet tā pavisam noteikti ir daudz labāka par manējo, viņa teica. Tāpēc ķeries vien pie lietas.

Viņš iekārtojās krēslā, sakārtoja brilles un sāka tulkot, laiku pa laikam apsverot kādu nepazīstamu vārdu un iestarpinot pa komentāram manuprāt, tas nozīmē to vai to es varu pateikt citiem vārdiem, vai iespējams es kļūdos. Leila paņēma tukšu papīra lapu un pierakstīja visu, ko viņš teica.

-     G, savai māsai Esklaramundei sveicieni, viņš sāka. S.D. nozīmē salutem dicit "sveicina". Nav daudz laika, tāpēc pastāstīšu vēlāk, kā šī varenā lieta nonāca pie manis, kad atgriezīšos no aizjūras. Pietiks, ja pateikšu, ka atradu to diezgan nejauši, bet tikpat labi varējām to neatrast, ja mēs nebūtu atklājuši slepeno vietu. Tagad nosūtu to tev, pārliecībā, ka tas drošībā glabāsies K. Cilvēki šeit ir tādi muļķi un tik nezinoši, ka noteikti to iznīcinās, bet tas būtu milzīgs zaudējums, jo tas ir sens, tam piemīt nepārspējams spēks un neizsakāma daile. Pirms gada beigām es došos prom no Jeruzalemes. Ticu un lūdzu Dievu, lai tev ir laba veselība. Tavs brālis GR.

Leila pabeidza rakstīt tulkojumu un, apsēdusies uz rakstāmgalda stūra, vēlreiz pārlasīja to. Iztulkotais teksts neattaisnoja viņas cerības. Viņa bija gaidījusi ko vairāk. Tas izklausījās ļoti mīklaini.

-    Kā tu domā, ko tas nozīmē? viņa vaicāja.

Roberts izņēma viņai no rokām lapu un pārskrēja tai ar acīm. Iestājās klusums.

-    Diezgan neparasti, viņš beidzot teica. Spriežot pēc tā, ka te pieminēta Jeruzaleme un ceļojums, vēstule varētu būt rakstīta krusta karu laikā, bet varbūt tā ir pārāk zinātniska pieeja, tāpēc neietekmējies no mana viedokļa.

-    Kad tas īsti notika? viņa jautāja. Krusta kari nav mana stiprā puse.

-     Mana ari ne. viņš atteica, pakasot iekaisušo pūtīti uz kakla. Paskatīsimies. Pirmais krusta karš notika 1099.gadā, kad saracēņi iekaroja Jeruzalemi. Divsimt gadus līdz pat trīspadsmitajam gadsimtam Svētajā zemē valdīja iebrucēji, bet viņš uz brīdi aizdomājās, šķiet 1187. gadā, jā, 1187. gadā Saladins atkaroja Jeruzalemi. Iespējams šī vēstule sarakstīta pirms tam aptuveni starp 1099. un 1187. gadu. Lai gan, kā jau teicu, varbūt es te runāju tīrās muļķības.

Viņš nolika tulkojumu uz galda, noņēma brilles un atsāka tās spodrināt.

-     Krusta karos iekarotās valstis sauca par aizjūras zemēm71 , starp citu.

Leila ieskatījās atšifrētajā vēstulē.

-    Tavuprāt, vēstules autors varētu būt krustnesis?

-     Protams, ne parastais ierindnieks, jo tie lielākoties bija analfabēti. Bet šis GR zina latīņu valodu un bija pietiekami izglītots, lai šifrētu savu vēstījumu. Manuprāt, viņš bija augstmanis, skrīveris vai garīdzniecības pārstāvis.

Pacēlis brilles acu augstumā, viņš pārbaudīja nospodrinātos stiklus un uzlika brilles uz acīm.

-    Esklaramunda ir viduslaiku franču vārds un, cik man zināms, to lietoja tikai Langdokas-Rusijonas reģionā, tātad tas ir iztulkots pareizi, bet GR arī noteikti nāk no šī reģiona. Tomēr, kas viņš bija un kas tā par senlietu, ko viņš atrada, man nav ne jausmas. Ļoti intriģējoši.

-    K? pavaicāja Leila, norādīdama uz šo burtu tekstā.

-    Visticamāk, tā ir kāda apdzīvota vieta, bet… Viņš paraustīja plecus, it kā pauzdams "kas to lai zina"?

-    Vai tas ir īsts? Leila jautāja. Tas nav viltojums?

Atkal nenoteikta plecu raustīšana.

-     Es nezinu, Leila. Bez oriģināla to nevar pateikt. Tomēr, ja arī mēs dabūtu oriģinālu, tas vairs nav mans lauciņš. Tad tev jāmeklē eksperts, paleogrāfs vai kāds cits speciālists.

Viņš vainīgi pasmaidīja.

-    Šķiet, ka mana lietderība strauji iet uz beigām.

-    Nepavisam nē, atbildēja Leila, saspiezdama viņa plecu. Tu biji fantastisks.

Pa abiem viņi novāca aprakstītos papīrus, sameta tos.papīrgrozā un devās uz dzīvojamo istabu. Leila nodomāja, ka varētu Tomam piedāvāt iedzert kādu glāzīti, bet pēc tam pārdomāja. It kā nojautis viņas atturību, Toms pasteidzās atvadīties.

-     Nezinu, kā tev pateikties, Tom, teica Leila, atvērdama dzīvokļa durvis. Tu man krietni izpalīdzēji.

-     Man prieks par to. Viņš pasmaidīja. Patiešām. Tas tik bija ciets riekstiņš! Arī pusdienas bija garšīgas.

Viņš izgāja kāpņu telpā.

-    Paklau, Leila, es zinu, mēs norunājām, ka palīdzēšu bez jebkādiem nosacījumiem, un pie tā arī paliekam, bet es tā padomāju… tikai, lūdzu, nedusmojies, bet vai mēs…

Viņš tik ļoti nervozēja, ka nespēja sakarīgi parunāt. Leila paspēra soli uz priekšu un noskūpstīja viņu uz vaiga.

-    Es labprāt aiziešu ar tevi vakariņās, viņa noteica, smaidīdama. Es tev piezvanīšu, labi?

Toms atplauka.

-    Protams. Brīnišķīgi. Es gaidīšu no tevis ziņu.

Vingrā solī viņš nokāpa pa kāpnēm, bet Leila aizvēra dzīvokļa durvis un atspiedās ar muguru pret tām. Viņa, protams, meloja. Viņa pat negrasījās Tomam zvanīt. Vismaz ne drīzumā. Viņa vienīgi vēlējās uzzināt ko vairāk par noslēpumaino vēstuli.

-     Kas tu esi, GR? viņa nomurmināja pie sevis, lūkodamās lapā ar teksta tulkojumu, pilnīgi aizmirsusi Tomu Robertsū. Kas, pie velna, tu tāds esi? Ko tu tur atradi? Un kas tevi atsūtīja man?

JERUZALEME

Pēc darba Ben-Rojs atgriezās savā netīrajā, vientuļajā miteklī Romemā, kur iegāja dušā, uzsmidzināja sev nedaudz odekolona un devās pie savas māsas Čavas uz svētku vakariņām.

Bija vēss, skaidrs vakars ar dzidri zilām debesīm un maigu ziemeļvēju. Ielās valdīja neparasts klusums un miers, jo bija iestājies sabats. Ben-Rojs pagāja garām haredi ebreju grupiņai, kuri, matu pīnēm plīvojot, steidzās mājup no sinagogas un jaunu sieviešu-kareivju grupai autobusa pieturā. Jaunietes smējās un smēķēja, nevērīgi auklējot klēpjos ieročus. Pilsēta šķita kā izmirusi. Ben-Rojam tā patika tāda tīra, tukša un klusa, šķīsta un neaptraipīta, bez jebkādas pagātnes jauna pilsēta ar jaunu iesākumu. Viņš vēlējās, kaut tā būtu vienmēr.

Čava dzīvoja Vecpilsētā, greznā, kokiem apēnotā alejā pašā Rietumjeruzalemes centrā. Pienācis pie mājas, viņš ieņēma ierasto malku vodkas un nospieda zvana pogu pie stikla durvīm. Pēc brīža no skaļruņa paneli atskanēja māsasdēla Čema balss:

-    Tēvocis Arie?

-     Nē, viņš attrauca amerikāņu akcentā. Spaidermens.

Zēns apmulsa, bet pēc brīža izplūda skaļos smieklos.

-    Tu neesi nekāds Spaidermens, viņš sauca. Tu esi tēvocis Arie! Nāc ātri augšā!

Atskanēja dūkoņa, un ārdurvis atsprāga vaļā. Ben-Rojs izgāja caur vestibilu un ar liftu uzbrauca ceturtajā stāvā. Liftā viņš izņēma no kabatas piparmētru dražejas un iemeta mutē, lai nomāktu alkohola smaku.

Ben-Rojam patika ciemoties pie māsas sabata vakaros. Viņš necieta lielas drūzmas un svešus cilvēkus sev apkārt. Vislabāk viņam patika pavadīt laiku ar māsu, viņas vīru Saimonu un abiem bērniem Čemu un Ezru. Svētku reliģiskā nozīme viņam vairs nešķita tik būtiska. Kopš Galjas nāves ticība, kas reiz viņa dzīvē ieņēma galveno vietu, bija izdzisusi. Shul72 viņš nebija apmeklējis jau gadu, pirmo reizi mūžā izlaižot pat Lieldienas, Rosh Hashanah73 un Yom Kippur74 .

Ne jau reliģisko svētku dēļ piektdienas vakari bija kļuvuši īpaši. Arī tikšanās ar ģimeni nebija tas svarīgākais, lai gan labprāt tikās ar viņiem. Drīzāk viņam patika uzturēties starp laimīgiem cilvēkiem, kuri smējās un uz pasauli raudzījās gaišām, cerīgām acīm, nevis ar dzeļošām sāpēm un bezcerību, kā viņš. Māsai bija ļoti saliedēta ģimene, kur valdīja siltas, draudzīgas attiecības. Līdzās viņiem Ben-Rojs nedaudz atrāvās no savām smeldzīgajām domām, jo aizmirst viņš neko nespēja.

Lifta durvis atvērās un viņš izgāja kāpņu telpā. Četrgadīgais Čems ar vecāko brāli Ezru izšāvās no dzīvokļa un metās viņam klāt.

-     Vai šodien tu noķēri kādus slepkavniekus, tēvoci Arie?

-    Vai tu paņēmi līdzi pistoli?

-     Vai nākošnedēļ aizbrauksim kopā nopeldēties?

-     Uz zooloģisko dārzu! Uz zooloģisko dārzu!

Viņš paķēra abus puišeļus uz rokām un iestiepa dzīvoklī, aizcirzdams ārdurvis. No virtuves, apsējis priekšautu, iznāca īsa auguma, tukls vīrietis ar sprogainiem matiem, viņa svainis Saimons grūti noticēt, ka viņš bija gaisa desantnieks un līdz ar viņu no virtuves izvēlās kārdinošs cepta cāļa aromāts.

-     Vai viss kārtībā, brāl'? viņš uzsita Ben-Rojam uz pleca.

Ben-Rojs pamāja un nolaida puikas zemē. Abi smiedami un trokšņodami aizskrēja uz savu istabu.

-     Vai iedzersi? piedāvāja Saimons.

-     Vai galvenais rabīns ir frumm? noņurdēja Ben-Rojs. Kur tad Čava?

-    Liek sveces kopā ar Sāru.

Ben-Rojs sarauca pieri. Viņš nebija gaidījis te sastapt kādu svešu.

-    Tā ir viņas draudzene, paskaidroja Saimons. Šovakar viņai nebija kur iet, tāpēc uzaicinājām viņu pie sevis.

Saimons piesardzīgi pavērās apkārt un pusbalsī piebilda:

-     Trakoti pievilcīga. Un neprecējusies!

Svainis pamirkšķināja Ben-Rojam un iesteidzās virtuvē pēc dzērieniem. Ben-Rojs devās uz atpūtas istabu, pa ceļam ielūkodamies ēdamistabā. Viņa māsa, liela auguma sieviete kupliem gurniem un uz augšu saspraustiem matiem, pārliekusies pār galdu, iesvētīja sabata sveces. Viņai līdzās stāvēja īsāka, slaidāka sieviete gariem kastaņbrūniem matiem, ģērbusies kokvilnas biksēs, sandalēs un baltā kreklā. Viņa pacēla acis, ieraudzīja Ben-Roju un pasmaidīja. Ben-Rojs brīdi nolūkojās viņā un, ne vārda nebildis, devās tālāk uz dzīvojamo istabu. Aiz muguras noskanēja māsas balss, skaitot tradicionālo sabata lūgšanu.

"Baruch ata Adonai, eloheinu melech kamolam, asher kid*shanu b'mitz'votav v"tzivanu Vhadlich ner shel Shabbat."

Brīdi vēlāk Ben-Rojam piebiedrojās Saimons, pasniegdams sievasbrālim lielu viskija glāzi. Drīz vien istabā ienāca arī abas sievietes. Čava pienāca pie brāļa un apskāva viņu.

-     Kā man patīk šis pēcskūšanās odekolons, viņa jūsmoja, noskūpstīdama viņu uz vaiga. Šī ir Sāra.

Čava atrāvās no brāļa un norādīja uz draudzeni, kura pasmaidīja un pastiepa sveicienam roku.

-    Čava man ir daudz par jums stāstījusi, viņa teica.

Ben-Rojs satvēra viņas roku un nomurmināja sveicienu,

nenopūlēdamies ar pieklājīgām manierēm. Sievietes klātbūtne viņu satrauca. Viņam labāk patika pavadīt laiku ar ģimenes locekļiem, bez svešinieku klātbūtnes. Tad viņš jutās brīvi, nepūloties izlikties labāks vai sliktāks citu acīs. Ar šīs svešās sievietes klātbūtni vakars jau bija sabojāts, vēl īsti nesācies. Kaut vispār nebūtu šurp nācis!

-     Neņem viņu galvā, jautri noteica māsa, pamādama Ben-Roja virzienā. Viņš ir īsts sabra75 . Nogādā viņu tuksnesī, un viņš tur zels un plauks.

Jaunā sieviete pasmaidīja, bet neko neteica. Ben-Rojs divos piegājienos iztukšoja viskija glāzi.

Brīdi visi tērzēja, tad Čava atvainojās un devās uz virtuvi pārbaudīt cepeti. Ben-Rojs, izmantojot izdevību, sekoja viņai, par ieganstu minēdams glāzes piepildīšanu.

-    Nu, ko tu saki? jautāja māsa, paliekot divatā ar brāli.

-    Kas man jāsaka?

-    Par Sāru, muļķīti. Viņa ir skaista, vai ne?

Ben-Rojs paraustīja plecus un ielēja sev glāzi viskija.

-     Neievēroju.

-     Tā gan, iesmējās māsa un atvēra cepeškrāsns durtiņas, lai pārbaudītu cepeti.

Ben-Rojs pienāca pie plīts, pacēla katliņa vāku uz plīts un paostīja garaiņus vistas klimpu zupa, kas viņam garšoja vislabāk.

-    Viņa ir labs cilvēks, teica Čava, pārbaudot cepeša gatavību. Jautra, inteliģenta, laipna un neprecējusies.

-    Arī Saimons man to teica, attrauca Ben-Rojs, iegremdēdams katlā karoti un pastrebdams zupu.

Čava uzsita viņam pa roku un atlika vietā katliņa vāku.

-     Zinu, ko tu domā, Arie. Es nemēģinu nokārtot tavu dzīvi…

-    Pie velna, tā jau es tev noticēšu.

-     Zedakah7 " kaste! Tu labi zini, ka šajā mājā nelieto lamuvārdus.

Ben-Rojs noņurdēja atvainošanos, iebāza roku kabatā un izvilka piecu šekeļu monētu, ko iemeta krājkasītē uz palodzes.

-     Es nemēģinu nokārtot tavu dzīvi, atkārtoja Čava. Es tikai domāju…

-    Ko? Ka man jāsačakarē vēl kādam dzīve?

To pateicis, viņš iekoda mēlē un izvilka nākamo monētu, šoreiz desmit šekeļus un atkal iemeta krājkasītē.

-* Atvaino.

Čava pasmaidīja, pienāca pie brāļa un apskāva viņu.

-     Lūdzu, izbeidz, Ari. Nomierinies. Es nespēju noskatīties, kā tu sevi nomoki. Tu esi tik nelaimīgs, tik… nomocījies. Es zinu, ka Galjai tas nepatiktu. Viņa gribētu, lai tu uzsāc jaunu, laimīgu dzīvi.

Ben-Rojs kādu brīdi pacieta apskāvienu, tad pabīdīja māsu prom un ieņēma pamatīgu viskija malku no glāzes.

-     Es pats zināšu, kā tikt ar sevi galā, māšel. Tas ir tikai laika jautājums.

-    Tu nevari mūžīgi sērot pēc viņas, Arieh. Tev jādzīvo tālāk. Sirds dziļumos tu pats to labi zini.

Ben-Rojs iztukšoja glāzi, bet iekšēji nocietinājās.

-    Pie velna, Čava, es sērošu pēc viņas, cik vien ilgi vēlēšos. Tā ir tikai mana darīšana.

Šoreiz viņš ne atvainojās, ne iemeta monētu kastītē. Viņš kārtējo reizi piepildīja glāzi un grasījās iziet no virtuves. Māsa satvēra viņu aiz rokas.

-     Vismaz mēģini būt pieklājīgs, Arie. Lūdzu. Vismaz pamēģini būt laipns un jauks.

Viņš palūkojās uz māsu, kas lūdzošām, mitrām acīm lūkojās viņā, tad pamāja un izgāja gaitenī.

Pēc divdesmit minūtēm visi pārgāja uz ēdamistabu. Vīrieši un abi zēni uzlika galvā yarmulkes, Saimons paņēma vīna krūku un noskaitīja kiddush77 . Pirms sēšanās pie galda katrs iedzēra nelielu vīna malku no krūkas. Ezra ar Čemu pastāvēja uz to, ka sēdēs Ben-Rojam katrs savā pusē.

-     Tu esi arestēts; tēvoci Arie, paskaidroja Ezra. Mēs tevi apsargājam.

Alkohola ietekmē Ben-Rojs iekšēji atslāba, un viņam nedaudz uzlabojās oma.

-     Labi, viņš piekrita. Taču atcerieties, ja esat īsti apsargi, jūs nedrīkstat izlaist mani no acīm. Nenolaidiet no manis ne acu. Tas nozīmē, ka jūs nedrīkstat ēst, jo tad jūs nevarēsiet mani pienācīgi uzmanīt.

Zēni pieņēma šo izaicinājumu, iekārtojās ērtāk savos krēslos un nenolaida acu no tēvoča. Abi izturēja līdz brīdim, kad galdā pasniedza pirmo ēdienu zupu. Tobrīd viņi pilnīgi zaudēja interesi par savu arestantu. Saimons pamāja BenRojam, kurš piegāja pie bufetes un atvēra vīna pudeli.

-     Kas jūs par apsargiem, pasmējās Sāra. Paskat, jūsu tēvocis tikko aizbēga, bet jūs to pat neievērojāt.

-    Viņš neaizbēga, iebilda Ezra, strēbdama zupu. Tur ir citi apsargi, tikai viņi ir neredzami.

Visi iesmējās. Uz sekundes simtdaļu Ben-Rojs ar Sāfu saskatījās, bet Arie uzreiz novērsās. Ar atvērto vīna pudeli rokās viņš atgriezās pie galda.

-    Kur tu strādā? viņš vaicāja, ieliedams visiem vīnu.

-     Viņa ir skolotāja, atbildēja Čava.

-     Kopš kura laika Sāra neprot runāt? pavīpsnāja Saimons. Lai taču viņa pati atbild.

-     Atvainojiet, teica Čava. Tiešām, Sāra, pastāsti pati par sevi.

Jaunā sieviete paraustīja plecus.

-    Esmu skolotāja.

Ben-Rojs neviļus pasmaidīja.

-    Kur?

-    Silvanā.

-    Silvanā?

-    Tas ir īpašs eksperimentāls projekts.

Ben-Rojs jautājoši savilka uzacis.

-     Mūsu skolā kopā mācās gan izraēliešu, gan palestīniešu bērni, viņa paskaidroja. Mēs palīdzam viņiem integrēties, pārvarēt saskarsmes barjeras.

Ben-Rojs brīdi cieši lūkojās viņā un sadrūmis nolaida acis. Saimons paņēma gabalu hallah76 un izslaucīja tukšā zupas šķīvja malas.

-    Vai saņēmāt finansējumu, ko pieprasījāt? viņš vaicāja.

Sāra noliedzoši papurināja galvu.

-     Sasodītajiem izceļotājiem viņi atrada naudu, bet mācībām… pašreiz mēs nevaram atļauties nopirkt pat krāsojamās grāmatas un zīmuļus.

Ben-Rojs dzenāja pa bļodiņu vientuļu klimpu.

-     Neredzu tam jēgu, viņš nomurmināja.

-     Krāsojamām grāmatām?

-    Arābu un izraēliešu bērnu integrācijai.

Sāra dzirkstošām acīm palūkojās viņā.

-    Vai uzskatāt, ka nav vērts pat mēģināt?

Ben-Rojs dusmīgi nometa karoti.

-     Dažādas pasaules, dažādas vērtības. Ir bezjēdzīgi domāt, ka viņi sadzīvos mierīgi. Cik naivs uzskats!

-     Patiesībā esam daudz ko sasnieguši, viņa iebilda. Bērni kopā spēlējas, runājas, draudzējas. Pārsteidzoši noskatīties, cik atvērti viņi var būt.

-     Pēc pāris gadiem viņi cits citam pārgriezīs rīkles, teica Ben-Rojs. Tā gluži vienkārši notiek. Nav jēgas izlikties, ka viņi izaugs savādāki.

Šķita, ka viņi teju sastrīdēsies, bet Sara savaldījas, pasmaidīja un viegli paraustīja plecus.

-     Mēs tik un tā cenšamies un ceram, ka mūsu pūliņi atmaksāsies. Katrā ziņā tā ir daudz labāk, nekā ieaudzināt viņos naidu citam pret citu.

Brīdi valdīja neveikls klusums, ko pārtrauca Čems, stāstīdams par žurku vietējā baseina tualetē, kuru baseina darbinieks nositis ar slotu.

-    Tā tai arī vajadzēja, noteica Ben-Rojs, izēdis zupu un uzmezdams skatienu Sārai. No parazītiem var atbrīvoties, tikai iznīcinot tos.

Vēlāk viņš vairs daudz nerunāja, kamēr pārējie galvenokārt pļāpāja par politisko situāciju valstī. Pēc maltītes visi uzdziedāja pāris zemirot79 . Ben-Rojs neskanīgi piebalsoja. Pēc tam visi atgriezās dzīvojamā istabā iedzert kafiju. Pulksten desmitos Ben-Rojs paziņoja, ka viņam laiks doties mājās.

-    Man arī, teica Sāra, pieceldamās. Šis bija ļoti jauks vakars, Čava. Liels tev paldies.

Abi atvadījās, bet Ben-Rojs saīga par negaidīto pavadoni. Abiem braucot lejā ar liftu, valdīja neveikls klusums. Iznākot uz ielas, viņš pajautāja, uz kuru pusi Sārai jādodas.

-     Pa labi, viņa atbildēja. Un jums?

Patiesībā viņiem bija pa ceļam.

-    Pa kreisi, viņš atbildēja.

Iestājās neveikls klusums.

-    Nu, labi, Sāra nomurmināja. Bija patīkami jūs satikt.

Viņa pasmaidīja un pastiepa roku atvadu sveicienam, bet

Arie tikai pamāja un devās prom. Pēc dažiem metriem Sāra uzsauca Ben-Rojam.

-    Man ļoti žēl par notikušo, Arie. Čava man visu izstāstīja. Man patiešām ļoti žēl. Tas jums bija drausmīgs trieciens.

Ben-Rojs palēnināja gaitu.

-     Ne vella tev nav žēl, viņš gribēja tai uzkliegt. Tu, nešķīstā arābu mīļotāja. Viņi nogalināja vienīgo sievieti, ko jebkad esmu mīlējis, un tagad tu spēlē spēlītes ar viņu smurguļiem. Tu esi sasodīti stulba mauka.

Bet viņš neko neteica, tikai atmeta ar roku un nozuda aiz Hamelekas Džordža ielas stūra.

Pēc trim Champs krogā pavadītām stundām, piedzērušais Ben-Rojs ieklumburēja savā dzīvoklī, ieslēdza uz visskaļāko Schlomo Artzi kompaktdisku un iegāzās gultā.

Bārā bija ielasmeita, jauna, blonda krieviete ar spilgti krāsotām acīm un sadurstītām roku locītavām, kas liecināja par regulāru narkotiku lietošanu. Viņš iedomājās, ka varētu viņu atvest līdzi uz mājām un papriecāties, lai kaut uz brīdi aizmirstos no dusmām un vientulības. Taču vēlāk pārdomāja. Viņš bija pārāk piedzēries, tāpēc viņam nestāvētu, un galu galā viņš ienīstu sevi vēl vairāk, ja tas vispār iespējams. Sieviete izrādīja gatavību jebkurā brīdī doties līdzi, bet viņš to rupji atšuva un turpināja dzert vienatnē, blenzdams pats savā atspulgā bāra spogulī. Viņa lielo, skarbo seju sadalīja vertikāla šuve starp diviem spoguļiem, tāpēc izskatījās, ka galvaskauss sadalīts uz pusēm, bet pa vidu stiepjas trekna, melna strīpa.

Aizvērtām acīm viņš gulēja uz dīvāna, bet uznāca slikta dūša, un viņš atvēra acis, bet skatiens nepaklausīgi klejoja pa telpu, mēģinādamas pieķerties kaut kam stabilam un taustāmam. Viņš aplūkoja kompaktdisku spēlētāju, plaisu griestos, Batija Gur detektīvu, un visbeidzot skatiens atdūrās pret ierāmētām fotogrāfijām pretējā plauktā. Dziļi ievilcis elpu, acis nenolaizdams no fotogrāfijām, viņš pieslējās kājās un, izmantodams attēlus kā atbalstu, it kā viņa acis būtu rokas, bet attēli stingrs dzelzs stienis, kas palīdz viņam noturēties stāvus: viņa vecvectēvs, vecais Ecekiēls Ben-Rojs, bargs, bārdains krievs, kurš emigrēja uz Otomana pārvaldīto Palestīnu 1882.gadā, padarot Ben-Rojus par vienu no senākajām ebreju ģimenēm šajā reģionā; Ariehs pats savā izlaidumā no policijas skolas; viņš un Als Pačino, kura filma Serpio iedvesmoja Ariehu kļūt par policistu. Un visbeidzot pati pēdējā fotogrāfija šajā atmiņu rindā viņš ar Galju. Abi smaidīdami veras kamerā, pozēdami uz Galilejas jūras zīdaini spīdīgā fona, Arieha trīsdesmitajā dzimšanas dienā, kad Galja uzdāvināja viņam sudrabaino plakanpudeli un septiņžubura svečtura kulonu, ko viņš joprojām valkāja ķēdītē ap kaklu.

Viņš cieši raudzījās šajā fotogrāfijā, kamēr kreisā roka bezpalīdzīgi taustīja kulonu, pēc tam Arie piesvempās kājās un aizstreipuļoja uz guļamistabu. Uz sienas pie gultas ar līmlenti bija piestiprināts nokopēts raksts no avīzes. Kopija bija trīsreiz palielināta, daži vārdi un frāzes bija apvilkti ar sarkanu tinti Jērika un Nāves jūras līdzenums; Manio; garš, slaids vīrietis; palestīnieši gluži vienkārši nav tik slīpēti; Palestīniešu brālības darbības principi ir ļoti pārdomāti; jūtama ietekme no ārpuses. Ariehs ar abām rokām atspiedās pret sienu ar seju pret rakstu un cītīgi pārlasīja visu tekstu rindu pēc rindas, kā jau to bija darījis tūkstošiem reižu šī gada laikā. Pēc tam viņš iekrita gultā un blenza uz pēcskūšanās losjona pudelīti uz naktskapīša.

Slikta dūša, viņš murmināja. Pie velna, man metas slikti no tevis.

Pēc tam acis aizkrita ciet, un viņš aizmiga. Labās rokas pirksti joprojām žņaudzās dūrē, it kā viņš turētos pie izpletņa auklas.

JERUZALEME

Naktī viņa redzēja to pašu sapni ko vienmēr katru nakti bez izņēmuma. Viņa atrodas šaurā, tumšā pazemes telpā ar mitru, gļotainu grīdu un slapjām betona sienām. Bez viņas tur atrodas vēl kāds; viņa gan neredz, kas varbūt čūska, žurka vai milzīgs skorpions. Lai kas tas būtu, tas ir bīstams un ļauns. Viņa ir kaila, iespiedusies vienā telpas stūrī, mēģinādama izvairīties no šī kāda, izvairīdamās no jebkāda kontakta ar to, jo baidās, ka tas iekodīs vai iedzels. Piepeši atskan attāla rūkoņa, it kā grieztos milzīgi dzelzs riteņi. Sienas sāk bīdīties kopā, tuvinot viņu un būtni, kas atrodas telpā. Viņa iekliedzas, saucot pēc tēta, taisnojoties, ka nav nodevēja, ka ir laba palestīniete. Tomēr sienas bīdās arvien tuvāk un viņas kājas pašķiras, atklājot dzimumorgānus. Viņa jūt, ka būtne ložņā viņai starp kājām, neatlaidīgi rāpjoties augšā. Viņa cenšas stāvēt mierīgi, aiztur elpu, taču sajūta ir tik pretīga, ka viņa strauji sakustas un radība iekļūst viņai kājstarpē, kož, šķeļ un dzeļ, plēšot viņu vaļā un grūžoties viņā iekšā.

-     Nē! viņa iekliedzas, uzraudamās sēdus, vicinādama rokas un kājas. Lūdzu, Dievs, nē!

Brīdi viņa raustās, tad trīcēdama atkrīt gultā un izdzird attālu skaņu. Pamazām viņa attopas un atgūst elpu, ķermenis atslābst, taču zvanīšana neapstājas un viņa saprot, ka zvana telefons. Leila palūkojās apgaismotajā pulksteņa ciparnīcā pusdivi naktī tad izlēca no gultas un, berzēdama acis, iegāja kabinetā un pacēla naktsmiera traucētāju.

-    Leila?

Zvanītājs bija Toms Roberts.

-    Ir pusdivi naktī, viņa īgni attrauca.

-     Ko? Vai, piedod, Leila! Lūdzu, atvaino. Man nebija ne jausmas, ka ir tik vēls. Gribēju tikai pateikt… Nu labi, lai paliek. Es piezvanīšu tev rīt.

Izklausījās, ka viņš ir satraukts.

-    Ko tu gribēji teikt?

-     Nav svarīgi. Piezvanīšu tev rit.

-    Tom, tu jau mani pamodināji. Ko tu gribi?

Viņa joprojām bija murga varā, tāpēc runāja asā, aizdomu pilnā balsī. Viņa nez kāpēc iedomājās, ka viņš pateiks kaut ko mulsinošu, neveiklu, ka mīl viņu vai ko tamlīdzīgu.

-     Visu pēcpusdienu man prātu nodarbina tikai viena doma…

Ak dievs, Leila nodomāja.

-    Šķiet, man ir versija, kas varētu būt GR.

Pagāja bridis, iekams Leila aptvēra, par ko viņš runā, taču sapratusi, vienā mirklī atžirga. Viņa paliecās uz priekšu un ieslēdza gaismu, meklējot papīru un rakstāmo.

-    Turpini.

-     Nesaprotu, kāpēc man tas neienāca prātā ātrāk, viņš teica, tekstā taču bija runa par Jeruzalemi un slepeno vietu. Tā noteikti ir pārsteidzoša sagadīšanās. Lai vai kā, man šķiet, ka šo cilvēku sauc Viljams de Relinkorts.

Leila sarauca pieri un rakstāmais sastinga virs papīra.

-    Iniciāļi taču ir GR nevis VR, Tom.

-    Zinu, Toms atbildēja. Tas jau man sajauca prātu. Lieta tāda, ka latīņu valodā vārdu Viljams rakstīja Guillelmus, ar burtu G.

Leila ātri pierakstīja vārdu, pasvītrojot to.

-    Kas viņš tāds ir?

-    Tas jau ir pats interesantākais, teica Roberts. Ja atmiņa mani neviļ kā jau teicu iepriekš, šo vēstures periodu es īsti labi nepārzinu viņš ir tas, kurš uzbūvēja Svētās Kapavietas baznīcu. Pareizāk sakot, pārbūvēja. Sākotnēji tā bija celta bizantiešu stilā. Vai varbūt romiešu? Neatceros. Bet tam nav nozīmes. Būtiski ir tas, ka krusta karu laikā baznīcu pilnībā pārbūvēja un, rokot pamatus, šis Viljams de Relinkorts droši vien atrada kādas bagātības.

Leilai uz ķermeņa uzmetās zosāda.

-    Kādas bagātības?

-    Nezinu. Diez vai kāds to vispār zina. Šo stāstu var izlasīt kādā krustneša Viljama no Tīras hronikā, vai tamlīdzīgi, bet es varu arī kļūdīties. Tas viss šķiet viena vienīga sagadīšanās. Divi cilvēki ar vienādiem iniciāļiem, atrodas Jeruzalemē aptuveni vienā un tajā pašā laikā, atrod kaut*kādus noslēpumainus priekšmetus. Ārkārtīgi neparasti.

Leila uzšņāpa dažas piezīmes, tad paņēma tulkojumu, ko pēcpusdienā abi atšifrēja un vēlreiz to pārlasīja.

-     Leila?

-    Jā, es klausos. Es vēlreiz pārlasu to vēstuli.

Viņa izlasīja tulkojumu, nolika papīru uz gultas un ar roku izbrauca caur īsi apgrieztajiem matiem.

-     Esmu neziņā, Tom. Ja runa ir par kādu no politiķiem, tad man ir pilna adrešu grāmatiņa ar dažādiem numuriem, kur piezvanīt, bet viduslaiki… es neko par to nezinu. Nekad neesmu par to interesējusies.

Līnijas otrā galā brīdi valdīja klusums.

-    Ja vēlies, mēs varētu…

Leila saprata, ko viņš piedāvās, tāpēc pasteidzās pārtraukt Tomu.

-    Man patīk veikt izmeklēšanu vienai, Tom. Atvaino, bet tā esmu pieradusi strādāt. Neuztver to personiski.

Viņa runāja auksti un sausi. Citos apstākļos viņa atvainotos viņš taču izdarīja Leilai lielu pakalpojumu bet šonakt viņa nebija noskaņota uz laipnību.

-     Protams, protams, viņš nomurmināja, apjucis par viņas strupo atbildi. Es saprotu, jo pats arī pārsvarā strādāju vienatnē.

-    Man tikai vajag kādu, kas norādītu pareizo virzienu. Kādu, kurš pārzina vēsturi. Vai pazīsti kādu?

Leila dzirdēja Tomu elpojam līnijas otrā galā.

-    Lūdzu, viņa piebilda.

Klusums.

-     Ir kāds cilvēks Svētās Kapavietas baznīcā, beidzot atbildēja sāpinātais Toms, grieķu pareizticīgais priesteris. Šķiet, viņu sauc tēvs Sergiuss. Viņš zina visu, ko vien var zināt par baznīcas vēsturi. Viņš pat ir sarakstījis grāmatas par to. Sākumā viņš varētu palīdzēt.

Leila pierakstīja nosaukto vārdu.

-    Paldies tev, Tom, viņa teica. Esmu tava parādniece.

Leila juta, ka viņš gaida ko vairāk, laipnu vārdu, solījumu. Bet Leila nepavisam nebija tā noskaņota. Viljams de Relinkorts visas domas bija pārņēmis šis vārds.

-    Paldies tev, viņa atkārtoja. Es tev piezvanīšu.

Leila nolika klausuli un brīdi sēdēja, cieši skatoties uzrakstītajā vārdā, tad ieslēdza klēpja datoru, izvēlējās Google pārlūkprogrammu un sāka meklēt.

LUKSORA

Kalifa ieradās Jansena Kārnākās savrupmājā rītausmā, kad banānu plantācijas joprojām klāja rīta miglas plīvurs. Viņš atslēdza vārtiņus un pa čirkstošo grants celiņu piegāja pie vienstāvīgas ēkas ar koka lieveni un slēģotiem logiem.

Iepriekšējās dienas pēcpusdienu un visu vakaru viņš pavadīja, rūpīgi caurskatot Šlēgeles lietu. Uzmetis sev dažas piezīmes, viņš atsauca atmiņā lietas apstākļus. Kā Hasans paredzēja, lietas materiāli Kalifam daudz nepalīdzēja. jā, viņš atsauca atmiņā vairākus būtiskus sīkumus Šlēgeles līķa fotogrāfijas, liecinieku liecības, kuri redzējuši viņu pirms nāves, vēstuļu kopijas sarakstē ar Izraēlas vēstniecību, organizējot līķa pārvešanu atpakaļ uz Izraēlu tomēr jauna, būtiski svarīga informācija Kalifam neatklājās. Viņš mēģināja sazināties ar diviem galvenajiem lieciniekiem istabeni, kura dzirdēja Šlēgeli runājam pa telefonu viesnīcas numurā, un Kārnākās sargu, kurš redzēja kādu steidzamies prom no slepkavības vietas. Diemžēl Kalifa uzzināja, ka sargs jau miris, bet istabene apprecējusies un pārcēlusies dzīvot citur, neatstājot jauno adresi. Tā nu Kalifam bija jāuzsāk izmeklēšana no nulles.

Nedaudz pacīnījies ar slēdzeni, Kalifa atslēdza durvis un iegājis vēsā, krēslainā gaitenī, ieslēdza gaismu. Kopš pēdējās apmeklējuma reizes te nekas nebija mainījies atpūtas krēsli, plaukts, lielā eļļas glezna ar skarbo klints ainu, tā pati sterilitātes un apsēstās drošības gaisotne. Uz grīdas pie durvīm mētājās pusducis vēstuļu. Kalifa savāca tās un pārskatīja: rēķini, reklāmas, bet uz vienas aploksnes adrese bija rakstīta ar roku un uzlīmēta Luksoras pastmarka. Kalifa to atplēsa un izvilka lētu reklāmas lapeli, kas vēstīja par lekcijas tematu "Ebreju nekrietnie darbi". Lektors bija šeihs Omārs abd el Karims plaši pazīstams antisemītisi noskaņots musulmaņu garīdznieks. Kalifa nobrīnījās, ka Jansenam atsūtīta tāda reklāma, tad iebāza lapeli kabatā un devās dziļāk mājā.

Kalifas uzdevums bija atrast kaut mazāko spraugu uz Jansena rūpīgi noslēgto pasauli. Kautko, jebko, kas inspektoram atklātu ko vairāk par savrupmājas noslēpumaino īpašnieku, kas palīdzētu Kalifam nojaukt nepārvaramo žogu, ko šis cilvēks pamanījies uzcelt sev apkārt.

Kalifa sāka ar dzīvojamo istabu, lai gan pats nezināja, ko meklē un kā atpazīt pavedienus un norādes, ja kaut ko atradīs. Piemēram, šī lielā eļļas glezna. Tā noteikti atspoguļoja īpašnieka dvēseles stāvokli. Bet ko īsti? Ka Jansenam patika kalni? Bet varbūt ar gleznas palīdzību Jansens pauž konkrētu informāciju? Varbūt šī ir viņa dzimtene (Holande tā nevarētu būt, jo tur nav kalnu)? Kalifa instinktīvi juta, ka atbildes ir tepat deguna galā, taču viņš neprot tās saskatīt vai pareizi iztulkot.

Dzīvojamā istabā Kalifa pavadīja krietnu pusstundu, tad pārvietojās uz guļamistabu, pēc tam uz kabinetu, kur uzturējās visilgāk, jo izpētīja visus plauktus un to saturu, vilkdams ārā sējumu pēc sējuma un šķirstot tos: H. Brunnera "Die Sьdlichen Rдume des Tempels von Luxor", Viljama Vinstona tulkotā "The Complete Works of ļosephus", Raimondes Rezņikovas "Cathares et Templiers", Viktora Ērnberga "From Solon to Socrates", G. S. R Frimena-Grenvila "The Basilica of the Holy Sepulchre". Kalifu pārsteidza Jansena plašais interešu lauks, kas liecināja par grāmatu īpašnieka inteliģenci un erudīciju. Plauktā rindojās grāmatas gan par pirmsdinastiju Ēģipti, gan spāņu inkvizīciju, par krusta gājieniem un acteku apbedīšanas rituāliem, par bizantiešu stilā celtām ēkām Jeruzalemē un rožu audzēšanu. Bagātīga, daudzveidīga un zinātniska grāmatu kolekcija. Vai tiešām tas ir viens un tas pats cilvēks?

Kas tu biji, Pīt Jansen? Kalifa murmināja pie sevis. Kas tu biji un kāpēc tu dzīvoji šeit?

Izpētījis grāmatplauktu, Kalifa pievērsās rakstāmgaldam, pēc tam abiem dokumentu skapīšiem. Pirmajā glabājās vāciņi ar darījumu, bankas, apdrošināšanas un juridiskiem dokumentiem, taču, vēlreiz tos pārskatot, nekas jauns neatklājās. Otrs skapītis ar slaidiem šķita daudz interesantāks, bet iespējams tikai tāpēc, ka attēlu kolekcija ar izcilajiem kultūras pieminekļiem Kalifam bija sirdij mīļa. Viņš ieraudzīja arī tādas vietas, kuras viņš ilgojās redzēt paša acīm. Gīza, Sahāra, Luksora, Abu Simbela profesionāli uzņemtajās un kārtīgi sanumurētajās fotogrāfijās bija redzami izcilākie šo vietu kultūras pieminekļi, kā arī slaidi ar mazāk slavenām vietām, par kurām zināja tikai retais tūrists: el Kab augstās māla ķieģeļu sienas; Ehnatona robežakmens; Džehutihotepas kapenes Deir el Beršā. Dažas vietas Gebel Doša, Kora, Kvasr Doša bija tik mazpazīstamas, ka pat Kalifa par tām neko nebija dzirdējis.

Viens attēls īpaši piesaistīja Kalifas uzmanību, jo vienīgi uz tā bija redzams Jansens pats. Šeit viņš izskatījās nedaudz jaunāks, ar kārtīgi saķemmētiem matiem, brašu stāju viņš stāvēja kāda faraona tēla priekšā, dievu Hora un Ozirisa ielenkūmā Faraonu Ielejas Seti I kapenēs. Viņa pozā jautās kaut kas draudīgs, arī stingrajā, augstprātīgajā skatienā, kas tieši urbās kamerā, bet seja bija savilkta nesaprotamā grimasē kaut kas līdzīgs smaidam un ņirdzīgai vīpsnai.

Tu biji slikts, Kalifa čukstēja pie sevis. Tas rakstīts tev sejā un acīs. Tu esi pastrādājis sliktas lietas, tu esi spējīgs uz cietsirdīgu rīcību.

Kalifa ilgi raudzījās attēlā, tad nolika to atpakaļ un ātri pārskatīja atlikušos attēlus, neapskatīdams katru slaidu atsevišķi, bet turēdams katru plastikāta vāciņos iepakoto attēlu rindu pret gaismu, ātri pārlaizdams skatienu tai.

Ja attēls ar ieeju kapenēs arī atrastos plastmasas vāciņos kā citi slaidi, Kalifa noteikti to būtu palaidis garām, jo fotogrāfijas gāja uz beigām un Kalifa katrai attēlu rindai veltīja paviršu uzmanību. Šis uzņēmums atšķirībā no citiem bija ielikts nodriskātos kartona vāciņos. Kalifa ar interesi aplūkoja attēlu.

Tā bija ieeja Deir el Bahri viduslaiku un jauno laiku faraonu kapenēs, Tēbu nekropoles austrumu malā. Atšķirībā no pārējām krāsainajam un košajām bildēm, šī bija melnbalta un šķita, ka fotogrāfs vēlējies iemūžināt tieši šo ieeju kapenēs. Kalifa nepazina šo ieeju, bet piecpadsmit Luksorā pavadīto gadu laikā viņš taču bija izložņājis visas tuvākās apkārtnes kapenes. Bet tumšais, plakanais akmens, kā pakājē atradās ieeja kapenēs, nelīdzinājās nevienam ģeoloģiskajam veidojumam Luksoras reģionā.

Kalifa ieintriģēts apgrieza attēlu otrādi, cerot, ka tur būs piestiprināta zīmīte ar paskaidrojumu tāpat kā citiem kolekcijas attēliem. Tomēr nekādu uzrakstu viņš neatrada, taču instinktīvi nojauta, ka attēls ir nozīmīgs pavediens lietas izmeklēšanā. Viņš ieskatījās vēl ciešāk "Ko tu mēģini man pavēstīt?" Kalifa murmināja. "Kas tu esi par kapeni?" tad viņš iebāza attēlu kabatā un turpināja mājas izpēti.

Pagrabu viņš atstāja uz beigām tieši tāpat kā pirmajā mājas apskates reizē. Kalifa nokāpa pa čīkstošajām kāpnēm, lejā nospieda gaismas slēdzi un aizrautīgi noskatījās senlietās, ar kurām bija nokrauti visi plaukti un galdi telpā. Pavadījis trīs stundas augšstāvā, nākamās deviņdesmit minūtes viņš veltīja pagrabam, kārtējo reizi apbrīnodams kolekcijas plašumu un dažādību. Daudzi priekšmeti izraisīja interesi viņā kā vēsturniekā, bet nebija nekā tāda, kas atklātu tā cilvēka būtību, kas šo kolekciju bija tik rūpīgi savācis.

Beidzot viņš nonāca pie seifa telpas tālākajā stūrī. Uz tā bija grozāma ciparnīca un biezs misiņa rokturis. Kalifa sāka grozīt ciparnīcu šurpu turpu. Iekšējais mehānisms griežoties klusi klikšķēja. Ar spēku durvis nevarēja atlauzt. Lai gan, strādājot policijā, Kalifa bija apguvis pamatiemaņas atmūķēt vienkāršas slēdzenes, šis bija cietāks rieksts. Viņam jāuzmin pareizā ciparu kombinācija, kas visticamāk ir aizgājusi līdzi nelaiķim kapā, vai arī…

Brīdi padomājis, Kalifa paraustīja plecus, it kā teikdams: "Pie velna, kāpēc gan nē?", atgriezās dzīvojamā istabā, pacēla klausuli un uzgrieza kādu numuru. Pēc sestā signāla klausulē ieskanējās piesmakusi balss.

-    Azizs? Te inspektors Kalifa. Nē, nē, tam nav nekāda sakara ar to. Man vajadzīga tava palīdzība.

-    Ja jūs mani izjokojat…

-    Tā…

-    Jo es esmu tīrs kā stikliņš. Vai saprotat? Pilnīgi tīrs. Visas tās padarīšanas… tā jau ir pagātne. Tad es biju pavisam cits cilvēks.

Azizs Ibrahims Abd el Sakirs bija pazīstams ar iesauku "Spoks", jo pamanījās iekļūt tur, kur to nespēja neviens, un atmūķēja ikvienas, pat visdrošākās durvis. Parasti viņš vispirms izvilka no instrumentu kastes putuplasta paliktni, ko novietoja seifa priekšā un ar tuklo augumu ērti, iekārtojies uz tā ar ceļiem, ķērās pie seifa uzlaušanas. Pirms tam viņš sagatavojās šim svarīgajam procesam, maigi un mierinoši glāstot seifu no augšas līdz apakšai, lai iekarotu tā uzticību, jo izturējās pret seifiem kā pret dzīvām būtnēm.

-    Neuztraucies, tas paliks tikai starp mums, iedrošināja Kalifa. Neviens to nekad neuzzinās.

-    Labāk patiešām, lai neuzzina, nomurmināja Azizs, paliecās uz priekšu un piespieda ausi seifa durvīm, šurpu turpu grozīdams ciparnīcu un uzmanīgi ieklausīdamies.

-    Dodu tev savu…

-    Kuš!

Piepūlē savilktu seju viņš uzmanīgi turpināja grozīt ciparnīcu vēl kādu minūti. Sviedru plankums padusē ar katru mirkli redzami palielinājās.

-    Vai vari to atvērt? jautāja Kalifa.

Azizs neko neatbildēja, tikai parakņājās somā.

-    Chubb korpuss, Mauzera ciparnīcas sistēma, viņš murmināja, izvilkdams stetoskopu, lukturīti un nelielu āmuriņu, ko ģeologi izmantoja klinšu ciršanai. Trausli reversmehānismi, trīs, iespējams visi četri; dubultsvira. Kāds jaukumiņš!

-     Vai vari…

-     Protams, ka varu to atvērt! atcirta Azizs. Es varu atvērt jebko, izņemot savas sievas kājstarpi.

Viņš skābi pasmīnēja par savu joku un, aizvēris acis, uzmanīgi ar āmuriņu sāka klaudzināt ap ciparnīcu.

Ieskaitot sevi pašu, ikviens Azizu Abd el Šakiru uzskatīja par augstākās klases seifu uzlauzēju Augšējā Ēģiptē. Savā krampjlauža karjeras laikā viņš divreiz uzlauza Ēģiptes Nacionālās bankas galveno seifglabātavu Luksoras filiālē un atmūķēja šķietami neuzlaužamo American Express seifu Asvanā, kļūstot par leģendāru personību gan kriminālajās aprindās, gan tiesībsargājošo darbinieku vidū. Pirmo reizi Kalifam iznāca darīšana ar Azizu 1992. gadā, kad tas bija pa tīro iznesis Luxor Sheraton seifu, bet kopš tās reizes viņu ceļi krustojās vēl daudzreiz. Pēdējoreiz tas notika pirms diviem gadiem, kad detektīvs saņēma viņu ciet par vietējā juvelierveikala izlaupīšanu. Izmeklējot šo lietu, Kalifa aizrakstīja tiesnēsim, lūdzot piešķirt Azizam vieglāku sodu, pamatojoties uz līdzcietības principu, jo Aziza jaunākajam dēlam nesen bija diagnosticēta leikēmija. Azizs uzzināja par vēstuli un uzskatīja par goda lietu nomaksāt parādus, lai gan grūti runāt par morāles un goda normām attiecībā uz cilvēku, kurš pelna iztiku zogot. Viņš sazinājās ar Kalifu un izteica gatavību jebkurā brīdī palīdzēt, ja rodas tāda vajadzība. Tieši tāpēc viņš šobrīd līkņāja ap Jansena seifu.

Azizs nolika āmuriņu pie malas, uzlika stetoskopu un ar vienu roku turēja disku pie seifa sienas. Ar otru roku viņš uzmanīgi ripināja ciparnīcu uz priekšu un atpakaļ. Lukturīti viņš iesprauda mutē un aizvēra acis, jo visu uzmanību koncentrēja uz ciparnīcas reversmehānismiem iekšpusē. Kalifa labi apzinājās, ka Azizs viņam sameloja, apgalvodams, ka esot tīrs kā stikliņš. Viņš joprojām aktīvi darbojās savā noziedzības lauciņā. Taču šobrīd Kalifam bija vajadzīga Aziza profesionalitāte, tāpēc bija vērts pievērt acis.

-     Tā, lūk, laba meitene, smaidīdams čukstēja Azizs. Tagad jau ies vieglāk. Cik tu esi mīļa meitene! Patiešām jauka dāma.

Nepilnu divdesmit minūšu laikā Azizs sastādīja vajadzīgo ciparu kombināciju un, atskanot pēdējam reversmehānisma klikšķim, neslēpa apmierinājuma triumfu. Aziza seja atplauka platā smaidā, atklādama brūnus zobus un, pieliecies uz priekšu, viņš noskūpstīja seifu, atstājot uz pelēkzaļā metāla mitrus lūpu nospiedumus. "Spoks atkal to paveica!" viņš smaidīdams noteica, nedaudz paverot seifa durtiņas un savācot savus instrumentus.

Abi uzkāpa augšā, un Kalifa pavadīja Azizu līdz durvīm.

-    Mēģini nepalaist nagus, piekodināja Kalifa, kad Azizs izgāja uz lieveņa un kāpa lejā.

Kramplauzis kaut ko noņurdēja un devās tālāk pa grantēto taciņu. Pie vārtiņiem viņš pagriezās.

-    Tu esi tīri tā nekas, Kalifa, viņš uzsauca un, brīdi paklusējis, piebilda, salīdzinot ar citām cūkām.

Viņš piemiedza ar aci un nozuda aiz palmu un mimozu žoga.

Kalifa pavadīja viņu ar acīm, tad atgriezās pagrabā, kur notupās seifa priekšā un atvēra durtiņas. Iekšā atradās tikai trīs lietas: apzīmogota brūna aploksne, kurā ieskatījies, Kalifa atrada mirušā vīra testamentu; neredzēta modeļa pistole un pašā seifa dibenā melnā drānā ietīts taisnstūra priekšmets. Tas izrādījās diezgan smags. Kad Kalifa attina dtānu, viņš ieraudzīja zelta stieni. Uz spīdīgās virsmas bija iespiests ērglis ar izplestiem spārniem, bet nagos sagrābis nacistu svastikas zīmi. Kalifa neviļus iesvilpās.

Kas tad tas, Jansena kungs? Ko tad tu te biji ieplānojis?

KALANDIJAS BĒGĻU NOMETNE

Aicinājums mirt mocekļa nāvē nepavisam neizskanēja tā kā Junis Abu Džiss bija iztēlojies.

Vairākus mēnešus viņš nodevās lūgšanām, lai tieši viņu izvēlas atdot dzīvību Allāha un savas tautas labā. Junis iztēlojās, ka viņam būs jāiztur spēcīga atlases procedūra, kur nepārtraukti pārbaudīs viņa drosmi un ticību un viņš visu spīdoši izturēs. Tā vietā viņam vienkārši piezvanīja pa telefonu un informēja, ka al Mulathams izvēlējies viņu par potenciālo shaheed un lika labi apdomāt, vai viņš ir cienīgs pieņemt šo godpilno uzdevumu. Ja Junis atsakās, tad lai neko nedarot. Viņu vairs nekad netraucēšot. Ja viņš piekrīt, tad viņam jāuzvelk mugurā krekls ar Klints Kupola mošejas attēlu kā viņi zināja, ka viņam ir tāds krekls? un nākamās dienas pēcpusdienā jādodas uz Kalandijas kontrolpunktu Jeruzalemes-Ramalahas šosejā un tieši trīsdesmit minūtes jāstāv zem Master Satellite Dishes reklāmplakāta. Pēc tam viņam ar lūgšanām un Korāna studēšanu jāsagatavo sevi un nevienam nedrīkst stāstīt par savu nodomu, pat ne ģimenes locekļiem. Vēlāk viņam sniegs sīkākus norādījumus.

Tas ari viss. Nekādi paskaidrojumi, kā vai kāpēc, vai kurš viņu izvēlējās un kādai misijai viņš tiek gatavots. Vienkāršais telefona zvans un lietišķā darījumu balss līnijas otrā galā puisi izbiedēja. Bāls un pie visām miesām trīcēdams, puisis vēl brīdi pasēdēja ar klausuli pie auss. Vai es to paveikšu, viņš prātoja pie sevis. Vai esmu pietiekami stiprs? Vai esmu tā cienīgs? Iztēloties varoņdarbus ir viens, bet tos paveikt, pavisam kas cits. Junisu pārņēma šaubas un bailes.

Tomēr pamazām viņš nomierinājās, jo sajuta sevī vēlmi realizēt nodomāto. Tad sajuta locekļos ieplūstam apņēmību un, visbeidzot, viņu pārņēma eiforija un lepnums. Viņš kļuvis par izredzēto! Viņš, Junis Abu Džiss Sabahs, tautas varonis, Dieva atriebības ierocis. Viņš iztēlojās, kā ģimene leposies ar viņu, ikviens palestīnietis priecāsies. Kāds gods!

Ar atvieglojuma sajūtu viņš nometa klausuli un izmetās laukā, kur māte mizoja kartupeļus, notupās pie viņas un apskāva.

Viss būs kārtībā, viņš smiedamies teica. Viss būs kārtībā. Allāhs ir ar mums. Allah-u-akhabar.

JERUZALEME

Tikai ap pusdienlaiku Ben-Rojs atžirga no dzēruma snauda, kad klepodams un lādēdamies, izrausās no gultas. Viņš iegāja aukstā dušā, iztukšoja alus pudeli uz paģirām, apģērbās, uzsmidzināja nedaudz pēcskūšanās losjonu un iekāpa autobusā, kas veda uz ebreju kapsētu Olīvkalnā. Pa ceļam viņš nopirka vienu baltu liliju.

Viņš apciemoja Galju vismaz reizi dienā. Daždien biežāk, ja vientulības žņaugs kļuva neciešams. Bērnībā viņš domāja, ka kapus regulāri apmeklē tikai veci cilvēki, jo viņiem nav nekā cita ko darīt visi dzīves prieki un cerības taču beigušies. Bet nepilnu trīsdesmit četru gadu vecumā Ben-Roja pats galvenais dienas notikums bija apmeklēt kapsētu.

Viņš izkāpa no autobusa Jērikas ielā un pa vārtiņiem mūra vārtu kreisajā pusē iegāja kapsētā, dodamies pa taciņu augšup garām plakaniem, taisnstūra kapakmeņiem, kas kā milzīgas kāpnes klāja visu kalna nogāzi. Kreisajā pusē pēcpusdienas saulē spoži mirdzēja Svētās Marijas Magdalēnas baznīcas septiņi zeltītie kupoli. Augšā neskaidri vidēja neglītā lokveidīgā Intercontinental Hotel fasāde. Aizmugurē, aiz Kidrona Ielejas slējās Klints Kupola mošeja, bet aiЈ tās kā bērnu rotaļu klucīši izlikti Vecpilsētas nami.

Viņas kapavieta atradās kapsētas dienvidu malā vienkārša akmens plāksne ar vārdu un dzimšanas, miršanas datumiem dzimusi 1976. gada 21. decembrī; mirusi 2004. gada 12. martā bet pašā apakšā citāts no Vecās Derības Augstās dziesmas: "Es esmu Šaronas narcise un ielejas lilija."80

Ben-Rojs apstājās pie kapa un brīdi atvilka elpu pēc kāpšanas kalnā. Pēc tam viņš notupās un nolika lilijas ziedu tieši uz Bībeles citāta kopā ar nelielu akmeni, ko bija pacēlis pa ceļam, saskaņā ar ebreju paražu. Viņš noliecās un noskūpstīja kapavietu, pārlaižot roku pār tās silto dzeltenīgo virsmu, ar lūpām pakavēdamies pie iegravētajiem viņas vārda burtiem. Smagi nopūties, viņš piecēlās.

Savādi, ka Galjas dēļ viņš nekad nebija varējis paraudāt. Lai cik stipri sāpēja sirds, asaras nenāca. Viņš izplūda asarās par nenozīmīgām lietām stulbām TV pārraidēm, lētām gaudu dziesmām, lubenēm -, bet savai mīļotajai viņam nebija asaru, tikai tukšums. Taču asaras bija, tās uzkrājās un dažbrīd viņam pat trūka elpas, kā slīcējam, kurš, grimstot dibenā, izmisīgi pūlas noturēties virs ūdens un ievilkt glābjošo gaisa malku.

Ben-Rojs juta pamudinājumu noskaitīt kiddush vai citu lūgšanu, taču noturējās pretim. Kāda jēga skaitīt lūgšanu Dievam, kurš pieļauj šādas lietas? Kurš sēž debesīs savā tronī un bezkaislīgi noraugās uz šīm šausmām un izmisumu? Nē, Ben-Rojs nodomāja, ticība nesniedz mierinājumu; tas ir tukšs numurs, tai nav jēgas, gluži kā ieplaisājušam neskanīgam zvanam. Viņš sabāza rokas kabatās un pagrieza kapam muguru, lūkodamies uz Vecpilsētu un dungodams pie sevis senu ebreju tautasdziesmu par nabaga puisi, kurš iemīlējās bagāta rabīna meitā.

Viņi iepazinās, kad viņš meiteni arestēja. Neticami banāli, kā lētā bulvāra romānā, bet tieši tā notika. Viņa piedalījās protesta mītiņā pret ieceļotāju nometināšanu pilsētas nomalē. Ben-Rojs kopā ar citiem policistiem mēģināja apvaldīt un atspiest protestētājus atpakaļ. Notika sadursme, meitene iespēra Ben-Rojam pa kāju, bet viņš saslēdza to rokudzelžos un iegrūda policijas mašīnā. Viss notika tik ātri, ka tobrīd viņš nepamanīja, cik meitene ir skaista. Tikai vēlāk reģistrācijas laikā policijas iecirknī, kad viņa turpināja uzskaitīt izraēliešu nodarījumus Rietumu krasta okupācijas laikā, Ben-Rojs pieķēra sevi kavējamies pie viņas nevaldāmo brūno matu viļņa, slaidajām, nosauļotajām rokām, dzirkstošajām pelēkajām acīm, kas pauda reizē dusmas un dedzību, tomēr arī maigumu, tās bija gudras un smejošas acis, un Ben-Rojs noprata, ka viņa ir labs un laipns cilvēks, ka paceltā balss un kareivīgā uzvedība ir tikai ārējā maska.

Ben-Rojam bija jāizvirza viņai apsūdzība, bet beigās viņa tika cauri tikai ar brīdinājumu. Tā vietā, lai pateiktos par viņai izrādīto labvēlību, meitene šķita vīlusies, it kā šī apžēlošana samazinātu viņas protesta ietekmi. Šāda attieksme Ben-Rojam iepatikās pat vairāk par viņas izskatu.

Sieviešu sabiedrībā viņš allaž jutās lempīgs un neglīts ar raupjiem sejas vaibstiem un lielo degunu, tāpēc tikai pēc trim dienām sadūšojās piezvanīt brašajai meitenei. Sākumā viņa domāja, ka draugi viņu izjoko; kad saprata, ka viņš patiešām ir tas, par kuru uzdodas, atcirta, lai liekot viņu mierā un nometa klausuli. Nākamajā dienā viņš atkal piezvanīja, tāpat arī aiznākamajā un aizaiznākamajā. Viņa interese par meiteni (kā arī pazemojuma sajūta) pieauga proporcionāli atraidījumu skaitam, līdz beidzot, izvesta no pacietības, viņa piekrita satikties vietējā bārā "tikai tāpēc, lai tu beidzot atšūtos".

Ja nebūtu spageti, diez vai starp viņiem kas izveidotos. Visu randiņa laiku abi pūlējās atrast jel kādu saskarsmes punktu, bet sarunas izskanēja samāksloti, abi jutās neērti, sarunas nevedās. Tikai laiku pa laikam abi pacēla balsis, kad Galja iedegusies klāstīja, kā viņu valdība izturoties pret palestīniešiem, bet Ben-Rojs atbildēja, ka palestīnieši pelnījuši visu ar uzviju. Atskārtuši, ka abiem nav nekā kopēja, ka veltīgi šķiež laiku viens ar otru, viņi piecēlās un jau gāja ārā no bāra, kad Ben-Rojam uzskrēja virsū viesmīlis un uzmeta virsū pilnu šķīvi ar makaroniem un mērci. Galja nenoturējās un sāka aizrautīgi smieties; Ben-Rojs dusmīgi uzsauca viņai, taču arī pats pasmaidīja, apzinoties smieklīgo situāciju. Tobrīd abos iedegās intereses dzirksts vienam pret otru, it kā tumšā telpā būtu uzvilkts sērkociņš, izgaiņājot ēnas. Viesmīlis aizdeva Ben-Rojam savu sporta krekliņu, kas izraisīja jaunu jautrības vilni, jo krekliņš Ben-Rojam bija pa šauru un uzraksts uz tā nepārprotami vēstīja: LEPOJOS, KA ESMU GEJS. Bārs uz sava rēķina kā kompensāciju piedāvāja dzērienus, no kuriem viņi neatteicās. Abi atgriezās pie galdiņa un atsāka sarunu, tikai šoreiz viņi nestrīdējās par politiku, bet stāstīja par sevi, savām ģimenēm, interesēm un hobijiem.

Galja strādāja par redaktori nelielā izdevniecībā, kas specializējās dzejas un bērnu grāmatu izdošanā, bet trīs reizes nedēļā pa vakariem darbojās izraēliešu cilvēktiesību organizācijā B'Tselem. Viņas tēvs bija viens no daudzkārt apbalvotiem kara veterāniem, kurš tagad bija leiboristu partijas Kneseta deputāts. Galja bija piedzimusi un uzaugusi Galilejas ziemeļdaļā un bija jaunākā no trim māsām. Abas vecākās māsas jau bija precējušās un audzināja bērnus.

-     Ideālas ebreju mātes, viņa teica. Bet es esmu ģimenes melnā avs.

—        Es arī, atzinās Ben-Rojs. Visi mūsu ģimenes vīrieši kļuvuši par fermeriem. Tētis bija šausmās, kad atklāju savu nodomu kļūt par policistu. Lai gan lielākas šausmas viņš izjustu, ieraugot mani šādā krekliņā.

Viņš palūkojās uz uzrakstu. Galja iesmējās.

-     Kas tevi pamudināja kļūt par fašistiskā režīma ieroci? viņa vaicāja.

-    Tici vai nē, tā bija Ala Pačino ietekme.

-    Ala Pačino?

-    Viņa filmas.

Viņa pacēla roku, lai Ben-Rojs paklusē.

-    Ļauj man minēt. Filmu sauc Serpico.

Ben-Rojs iepleta acis.

-    Tu zini šo filmu?

-    Tā ir viena no manām mīļākajām filmām.

-    Tu esi vienīgais man pazīstamais cilvēks, kas zina šo filmu! Man tā ļoti patīk. Atceros, ka pirmo reizi to noskatījos televīzijā četrpadsmit gadu vecumā un nodomāju: "Es gribu būt kā viņš." Kā Als Pačino. Veikt cēlus darbus, palīdzēt, risināt problēmas. Reiz es viņu satiku. Pēc koledžas absolvēšanas. Mēs kopā nofotografējāmies. Viņš ir diezgan sīks augumā.

Ben-Rojs iedzēra malku vīna, un abi saskatījās. īss, tomēr pietiekami garš mirklis, lai noprastu, ka starp abiem kaut kas veidojas. Vēlāk Ben-Rojs atcerēsies šo pirmo tikšanos, pirmos pārmītos skatienus, mirklīgo nojausmu par savstarpējām simpātijām kā skaistākos brīžus savā dzīvē.

Abi runāja un stāstīja, jautāja un atbildēja, tiekdamies arvien dziļāk viens otra pagātnē, kārtu pa kārtai atklādami savu dzīvi, un nemanot paskrēja kādas trīs stundas. Pēc Galjas ieteikuma abi devās uz nelielu restorāniņu Vecpilsētas armēņu kvartālā. Tur viņi mielojās ar soujuk8 ' un khaghoghi derev82 un izdzēra pudeli dzirkstoša, nedaudz rūgtena sarkanvīna. Pēc tam abi iereibuši klīda pa tukšajām ieliņām, mezdami viens uz otru slepenus kautrīgus skatienus. Viņi pagāja garām ebreju kvartālam, nonākot pie Jaunajiem vārtiem, kur padzēra kafiju kādā nakts kafejnīcā, un Ben-Rojs uzdāvināja Galjai baltu liliju, ko izņēma no vāzes turpat kafejnīcā.

-    Paldies, viņa pateicās, piespiezdama ziedu pie krūtīm. Cik skaista!

Abi izgāja ārā un atvadījās, bet virs viņiem kā oranžs apelsīns gozējās milzīgs mēness. Ben-Roju pārņēma nepārvarama vēlēšanās noliekties un noskūpstīt meiteni, taču savaldījās, jo nevēlējās sabojāt šo skaisto atvadu brīdi. Bet meitene domāja citādi atgrūzdama Ben-Roja uz atvadām pastiepto roku, viņa apskāva puiša plecus, pacēlās uz pirkstgaliem un kaislīgi noskūpstīja viņu uz lūpām.

-     Lūdzu, atvaino, dzirkstošām acīm viņa atvirzījās. Es nespēju tam pretoties. Droši vien tava pēcskūšanās odekolona dēļ.

-    Ne jau mana skaistā izskata dēļ.

Viņa vēlreiz noskūpstīja Ben-Roju, šoreiz maigāk un piekļaujoties viņam ar visu augumu.

-    Manās acīs tu izskaties lieliski.

-     Tad jau tev jāpārbauda redze.

Viņa pasmaidīja un pieskārās viņa lielajam zodam, degunam un vaigam. Tā viņi brīdi palika stāvam, lūkojoties viens otrā. Pēc tam viņi pēdējoreiz apskāvās, atrāvās viens no otra un norunāja tikties pēc pāris dienām. Kad Ben-Rojs pagriezās, lai dotos prom, Galja uzsauca viņam:

-    Atver acis, Arie! Vai redzi, kas notiek šajā valstī? Es gribu, lai tu padomā par to. jo tas saindē mūs visus. Ja mēs neko nedarīsim, tad nebūs nākotnes nevienam ne Izraēlai, ne mums, nevienam. Lūdzu, atver acis!

Nākamajās nedēļās un mēnešos, abu attiecībām attīstoties un padziļinoties, Ben-Roja dvēseli pildīja tāda mīlestība pret Galju, ka viņš patiešām izpildīja viņas lūgumu ieraudzīja to, ko agrāk nevēlējās pamanīt, uzdeva jautājumus, kurus agrāk neuzdeva. Jaunais skatījums uz dzīvi reizē ar dvēseles atmodu Ben-Roju sāpināja un padarīja nedrošu un apjukušu. Tomēr viņš sekoja Galjai, jo mīlēja viņu un ticēja viņai. Dziļi sirdī viņš saprata, ka tādējādi ari pats pieaug un kļūst par labāku cilvēku.

Bet viņi meiteni nogalināja. Tie paši, par kuru tiesībām viņa tik sīvi un dedzīgi cīnījās, sarīkoja sprādzienu, kas norāva viņai kājas un sadragāja seju skaisto, maigo, smaidošo seju. Tāpēc šobrīd stāvot kapsētā uz lūkojoties uz Galjas kapu, Ben-Rojam šķita, ka visi viņu sapņi par mieru un sapratni nākotnē, par cerību un gaismu izrādījušies tikai tukša mirāža. Tagad Ben-Rojs jutās kā slāpēs mirstošs tuksneša ceļotājs, kura acu priekšā izgaist ilgi gaidītā oāze, kas izrādījusies tikai acu apmāns. Viņš vēlējās, kaut nekad nebūtu atvēris acis un nebūtu padevies ilūzijas māņiem.

Rotaļājoties ar sudraba septiņžuburoto svečtura kulonu ķēdītē, kuru viņš nekad nenoņēma, viņš beidza dungot dziesmiņu, noliecās un vēlreiz noskūpstīja kapu un devās ārā no kapsētas.

Lejā Ben-Rojs pagāja garām vientuļam stāvam, kas, tērpies yarmulke un tallit, stāvēja pie diviem kapiem, kas atradās nedaudz atstatus no citiem. Vīrietis stāvēja ar muguru pret Ben-Roju, tāpēc, tikai ejot garām, Ben-Rojs pazina viņā Baruhu Hār-Ciānu. Viņš nedaudz pagrieza galvu un uz īsu bridi viņu skatieni sastapās. Abi aprauti pamāja viens otram. Ben-Rojs turpināja ceļu lejup uz kapsētas izeju, kur ieraudzīja Hār-Ciāna miesassargu Avi Šteineru, kurš stāvēja, atspiedies pret sienu. īsi pamājuši viens otram, Ben-Rojs devās tālāk uz Vecpilsētu, nodarbinādams prātu ar svarīgu problēmu kur lai iedzer pirms došanās uz savu maiņu policijas iecirknī.

JERUZALEME

Leila šķērsoja ar bruģakmeni izlikto Svētās Kapavietas baznīcas pagalmu un apstājās, lai kārtīgi apskatītu ieeju, ko veidoja divas arkas ar slaidajiem, jaunavīgi vijīgiem marmora pīlāriem. No iekšpuses baznīca izrādījās drūma un tumša.

lesvaidīšanas akmens priekšā uz ceļiem bija nometušās trīs pusmūža sievietes. Viņas meta krustus un klanījās uz priekšu, skūpstot akmens pelēko poraino virsmu. Labajā pusē akmens kāpnes veda uz apzeltītu, maigi apgaismotu kapelu, tradicionālo Kristus krustā sišanas vietu. No ēkas dziļumiem skanēja lūgšanas, kas sasaucās ar himnas skaņām kādā citā baznīcas telpā, tāpēc šķita, ka baznīca san kā bišu strops dažādās toņkārtās. Leilai garām pagāja priesteris garā sutājiā, ar spiču kapuci galvā, kam sekoja armēņu ticīgo grupa, lai baudītu Svēto Vakarēdienu.

Leila kādu bridi pakavējās pie ieejas, lai acis aprastu ar krēslu, bet deguns ar spēcīgu kvēpināmā vīraka aromātu. Tad viņa iegāja plašā apaļā zālē ar augstiem griestiem. Jauns grieķu pareizticīgais priesteris tur slaucīja grīdu. Leila viņam pajautāja, kur varētu satikt tēvu Sergiusu. Toms Roberts iepriekšējā naktī ieteica viņu kā padomdevēju Leilas šifrētās vēstules lietā.

-     Viņš ēdiens, atbildēja priesteris lauzītā angļu valodā, ar roku rādīdams ēšanas žestu. Nāk desmit stundas.

-    Šovakar?

Priesteris samulsis savilka uzacis, bet pēkšņi pasmaidīja.

-     Nē, ne desmit stunda. Desmit…

-    Minūtes?

-    Jā, jā, minūtes. Desmit minūtes.

Leila pateicās, piegāja pie vienas no masīvajām granīta kolonnām, kas stutēja apaļo zāli, un apsēdās uz sola tai līdzās. Pretējā nišā ar spilgtām ikonām bija attēlotas Kristus bēres. Nomelnējuši no ticīgo roku pieskārieniem un sveču dūmiem gadsimtu gaitā, lielāko ēkas daļu tās centrā aizņēma grieķu pareizticīgo kora pakāpieni.

Leila uzmanīgi pavērās apkārt, kārtīgi aplūkojot smagnējo, juceklīgo arhitektūru, tūristu pūļus un vientuļus ceļiniekus, tad atvēra somu, izņēma no tās piezīmju bloku un atšķīra lapas ar pagājušās nakts piezīmēm.

Ierakstot Google meklētājā vārdu Viljams de Relinkorts, viņai piedāvāja vairākus tūkstošus saišu un mājaslapu, tomēr lielākoties tur atrodamajai informācijai nebija nekādas saiknes ar Leilu interesējošo personu. Izpētījusi ap simtu šo lapu, viņa secināja, ka ir ļoti maz faktu un ticamas informācijas par de Relinkortu, vairāk ir dažādi pieņēmumi un apceres par viņa darbību. To pašu mazumiņu informācijas, ko Leila uzzināja, viņa atrada divās īsās rindkopās kādās viduslaiku hronikās. Abas bija iztulkotas un ievietotas neskaitāmās tīmekļa mājaslapās.

īsākā informācija atradās Viljama no Tairas ap 1170. gadu sarakstītajā darbā "Historia Rerum in Partibus Transmcirinis Gestarum" ("Aizjūras zemēs veikto darbu hronika"): "Kad krustneši iekaroja pilsētu, baznīca (Svētās Kapavietas baznīca) viņiem šķita pārāk maza, tāpēc viņi tai piebūvēja lielāku un augstāku celtni. Darbus uzsāka Viljams de Relinkorts, taču vēlāk viņš sastrīdējās ar ķēniņu Boldvinu un piedzīvoja bēdīgu galu. Pie viena uzbūvēja arī zvanu torni." Otrs apraksts bija garāks un konkrētāks par pirmo un bija lasāms darbā ar nosaukumu "Massaoth Schel Rabbi Benjamin" ("Rabīna Benjamīna ceļojums"). Apraksta autors bija kāds ebrejs no Tudelas pilsētas Spānijā, kurš 1169. gadā apmeklēja Svēto Zemi, iekļāvis to savā desmit gadu ceļojumā ap Vidusjūru un Tuvajiem Austrumiem.

Tas ir stāsts par francūzi Gillomu no Relinkāras, kurš uzbūvēja baznīcu, ko kristieši nosaukuši par Svētās Kapavietas baznīcu. Celtniecības laikā, rokot ēkas pamatus, šis Gilloms atrada kādu slepenu vietu, kur bija paslēpts kāds dārgums, apveltīts ar lielu varenību un daili, kam līdzīgs nav neviens cits pasaules dārgums. Gilloms, ar ebreju piekrišanu, to uzmanīgi izņēma no slēptuves, tomēr ziņas par atradumu neizplatīja, drīzāk šie jaunumi tika slēpti, citādi izraisītu kristiešos lielu mantkārību un skaudību, tik izcils bija šis atradums. Tomēr ķēniņš Baduīns uzzināja par dārgumu un pavēlēja to atgādāt viņam. Kad Gilloms atteicās to darīt, viņam izdūra acis, viņu iemeta dzijā akā, kur viņš nomira tikai pēc četrām dienām, jo gan miesīgi, gan garīgi bija spēcīgs vīrietis. Tikai daži cilvēki zina par notikušo. Man to pastāstīja ebrejs Sīmanis, kuram to savukārt vēstīja viņa vectēvs.

No šīm divām nelielajām rindkopām bija izaugušas neskaitāmas teorijas un pieņēmumi. Dažas bija relatīvi nekaitīgas, tomēr vairums bija pilnīgs absurds. Kādā mājaslapā, piemēram, kas atvērās, skanot gregoriāņu fanfaru skaņām, apgalvoja, ka Viljams atradis mumificētu Kristus ķermeni, tādējādi graujot visu kristiešu doktrīnu par Kristus augšāmcelšanos. Citā mājaslapā, rotātā ar noslēpumaina izskata astroloģiskiem simboliem un nosauktā par Kosmiskā Portāla Svētajiem sargiem, visā nopietnībā paziņoja, ka de Relinkorts esot paklupis aiz kāda starpgalaktiska durvju sliekšņa un atradis ieeju citā laika un vietas dimensijā, pievienojoties ekskluzīvā laika ceļotāju klubam, pie kā jau pieder Mozus, Tutanhamons, Konfūcijs un ķēniņš Artūrs. Tamlīdzīgas blēņas bija lasāmas ik uz soļa, saistot de Relinkortu ar jebko, sākot ar brīvmūrniekiem jeb masoniem un beidzot ar Svēto Grālu, turpinot ar Ordeņa bruņiniekiem un beidzot ar Bermuda trīsstūri. Izlauzusies cauri šī absurda džungļiem, Leila secināja, ka bez divām nelielajām rindkopām tīmeklī citu notikuma izklāstu vai precīzu aprakstos minēto faktu izskaidrojumu nebija. Nebija zināmi citi neatkarīgi avoti, kas apstiprinātu nostāstus par Viljamu de Relinkortu, viņa darbiem un personību.

Viss šķita tik nepārliecinošs un baltiem diegiem šūts. Tomēr, neskatoties uz pierādījumu trūkumu un pašas šaubām, ka kalpo par marioneti smalki izstrādātā maldināšanas plānā, jo vairāk informācijas viņa ieguva, jo bezpalīdzīgāka jutās. Pat ar savām aprobežotajām viduslaiku vēstures zināšanām viņa saprata, ja viņai atsūtīja īstas vēstules kopiju ari tas vēl nav pierādīts tad oriģinālam jābūt ārkārtīgi svarīgam un vērtīgam vēsturiskam dokumentam, kas pierāda ne tikai to, ka de Relinkorts bija reāla persona, bet arī to, ka viņš patiešām zem baznīcas atrada kādu nezināmu dārgumu.

Leila nealka celt gaismā senu deviņsimtgadīgu intriģējošu noslēpumu. Drīzāk viņa vēlējās atrast saikni starp pagātnes noslēpumu un tagadnes notikumiem. Manā rīcībā ir vērtīga informācija, kas palīdzēs viņam cīņā pret cionistiem… Manā rīcībā esošajai informācijai ir vistiešākais sakars ar pievienoto dokumentu. Kā stāsts par Viljamu de Relinkortu var palīdzēt al Mulathamam? Ar ko viduslaiku leģenda var izrādīties nozīmīga mūsdienu palestīniešu teroristam? Kāda ir saikne starp pagātni un tagadni? Šie jautājumi nemitīgi nodarbināja Leilas prātu. Tātad tas ir kaut kas svarīgs. Viņa juta, ka tas ir kaut kas liels. Taču viņai vajag vairāk informācijas. Vairāk faktu. Vairāk pužļu gabaliņu.

-     Viņš šeit tagad.

Leila pacēla acis. Tur stāvēja jaunais grieķu pareizticīgais priesteris ar slotu rokā.

-    Tēvs Sergiuss, viņš teica. Viņš atnākt.

Priesteris norādīja pār plecu uz katolikonu, kur milzīgs resns vīrietis melnās drēbēs mēģināja ievietot kāpnes stūrī starp sienu un pīlāru. Sirmie mati aizmugurē bija saņemti zirgastē. Leila pateicās jaunajam priesterim, piecēlās, izlīda pa milzīga svečtura apakšu, nonākot tieši pie tēva Sergiusa brīdī, kad viņš uzkāpa uz pirmā kāpņu pakāpiena.

-    Vai tēvs Sergiuss?

Viņš palūkojās lejup.

-      Mani sauc Leila al Madani. Esmu žurnāliste. Kāds draugs ieteica, ka jūs varot man palīdzēt kādā lietā, ko pašreiz pētu.

Priesteris brīdi cieši viņu uzlūkoja, tad nokāpa atpakaļ uz akmens grīdas. Viņam bija dzīvespriecīga, apaļa, bet krunkaina un sirmu bārdu noaugusi seja. Leila pamanīja, ka zem melnajām drēbēm viņam mugurā ir purpurkrāsas bikses, bet kājās zeķes un sandales.

-     Droši vien jūs teicami pārzināt šīs baznīcas vēsturi, Leila piebilda.

Viņš pasmaidīja.

-     Jūsu draugs pārvērtē manas spējas. Neviens nevar zināt visu par Svētās Kapavietas baznīcu. Es šeit darbojos jau trīsdesmit gadus, bet joprojām grābstos tikai pa virsu. Šeit daudzkas ir noticis.

Viņš runāja tekošā angļu valodā, dziļā, skanīgā balsī. No viņa dvesa patīkams aromāts pēcskūšanās losjons vai drānas, kas piesūkušās ar vīraku.

-    Ko tad jūs īsti gribat uzzināt? viņš vaicāja.

-     Es mēģinu ievākt informāciju par cilvēku, vārdā Viljams de Relinkorts.

Priestera smaids kļuva vēl platāks, viņš domīgi noglauda bārdu un sirmos matus.

-    Ak tad par Viljamu de Relinkortu? Bet kāpēc tieši par vinu?

Leila paraustīja plecus.

-     Es tikai vācu materiālus rakstam par Jeruzalemes noslēpumiem.

-    Neizklausās pēc jūsu lauciņa.

Viņš ievēroja Leilas pārsteigumu par šo piebildi un pasmaidīja.

-     Es jūs pazīstu, mis al Madani. Es sekoju līdzi notikumiem pasaulē. Esmu lasījis daudzus jūsu rakstus. Tie ir ļoti tieši, atklāti. Jūs liekat izraēliešiem trūkties. Bet neatceros, ka jūs būtu izrādījusi lielu interesi par viduslaikiem.

-    Šoreiz ir izņēmums, viņa paskaidroja, nevēlēdamās izpaust par daudz informācijas. Tiklīdz šo pabeigšu, atgriezīšos pie ierastās konfliktu tēmas.

Priesteris joprojām smaidīja, bet acīs dzirkstīja sapratne, ka Leila nebūt nestāsta visu līdz galam, tomēr neņēma to ļaunā.

-    Tādā gadījumā, viņš teica, noņemdams roku no bārdas un pārvietodams to uz izspīlēto vēderu, mums jāpalīdz jums pabeigt rakstu pēc iespējas drīzāk. Nedrīkst taču pieļaut, ka izraēlieši ieslīgst pašapmierinātībā, vai ne? Vai neiebilstat, ka paprasīšu ko pretī par sniegto pakalpojumu?

-    Tas būtu?

-    Pieturiet, lūdzu, kāpnes, kamēr es tieku galā ar tiem sasodītajiem putniem.

Viņš pamāja ar galvu uz augšu, kur pārītis baltu baložu mēģināja izkļūt pa augšējiem logiem, sizdamies pret stikliem.

-     Man jāatver viens no tiem logiem, viņš paskaidroja. jāizlaiž tie ārā. Citādi viņi apkakā visus tūristus.

Par apstiprinājumu viņa vārdiem no augšas uz misiņa svečturi nokrita liela, pelēcīga pika. Tēvs Sergiuss papurināja galvu un pakāpās augšā pa kāpnēm.

-    Turiet labi stingri, viņš mudināja. Dažreiz tās slīd.

Leila paspēra soli uz priekšu un satvēra kāpnes, kamēr

tēvs Sergiuss pārsteidzoši viegli un raiti savam augumam kāpa augšā. Uzkāpis četrus pakāpienus, viņš pastiepās un satvēra garu koka nūju, kas bija atspiesta pret sienu, sažņaudza to vienā rokā, bet ar otru roku pieturējās pie kāpšļiem, rāpjoties augstāk. Leila no lejas labi saskatīja viņa kājas un dibenu garajās apakšbiksēs. Parādījās daži tūristi, kas sastājās ap dekorētu marmora tvertni grīdas vidū, kas saskaņā ar grieķu tradīciju iezīmēja pasaules centru.

-     Viņš piesaista visādus dīvainus cilvēkus, no augšas sauca tēvs Sergiuss, sasniedzis kāpņu galu. Tas Viljams de Relinkorts. Pagājušajā gadā te ieradās viens itāļu zinātnieks, kurš vēlējās pārmeklēt visu baznīcu ar… kā sauc to verķi, ar ko mēra radiāciju?

-    Geigera skaitītājs?

-     Pareizi, pareizi. Viņš bija pārliecināts, ka Viljams ir atklājis kāda citplanētiešu gaisa kuģa paliekas, ka tas joprojām atrodas kaut kur zem baznīcas grīdas. Pilnīgi traks!

Ar vienu roku satvēris kāpņu malu, bet ar otru pacēlis nūju, viņš centās ar to atvērt vienu no logiem, kas atradās trīs metrus augstāk.

-    Tad vēl tā amerikāņu grupa, kuri iedomājas, ka viņš atrada ieeju citā pasaulē.

-    Kosmiskā Portāla Svētie sargi? Leila smaidīdama pārjautāja.

-    Esat dzirdējusi par tādiem?

-    Apskatīju viņu mājaslapu.

-     Trakums, pilnīgs trakums. Kāds vecs ebrejs nāk šurp katru dienu, jo domā, ka de Relinkorts atrada plāksni ar desmit baušļiem vai ko tamlīdzīgu. Viņš ir vienīgais ebrejs, ko esmu šeit redzējis. Katru dienu viņš nāk, nostājas aiz aidikula un lūdz Dievu gluži kā pie Raudu sienas. Nabadziņš.

Nu jau viņš bija gandrīz pilnībā izstiepies, nedroši grīļojoties uz priekšpēdējā kāpšļa, mēģinot ar nūju atvērt vaļā logu. Pēc trim neveiksmīgiem mēģinājumiem viņam tomēr izdevās aizķert loga rokturi, pagriezt to un atstumt vaļā logu, bet šīs aktīvās darbošanās laikā viņš atliecās tik tālu, ka Leilu pārņēma bažas, ka viņš tai uzkritīs tieši virsū. Priesteris tomēr pamanījās noturēties un, pieķēries loga dzegai, nogaidīja, kamēr baloži atklāj, ka logs ir vaļā un izlido ārā. Tiklīdz viņi bija laukā, priesteris atkal pacēla nūju un ar āķi nūjas galā aizvilka logu ciet, tad smagi elsdams norāpās lejā.

-    Mums jāiegādājas garākas kāpnes, viņš nopūtās, atstutēdams nūju pret sienu un notraušot no drēbēm netīrumus. Es visu laiku viņiem to atgādinu, bet katoļi saka, mums tās nevajagot, sīrieši apgalvo, ka nevaram tās atļauties, bet armēņi ar koptiem nevar vienoties, vai iegādāties koka vai metāla kāpnes, tā nu es iztieku ar to, kas ir. Ticiet man, salīdzinājumā ar dažiem cilvēkiem šajā baznīcā de Relinkorta kompānija jums šķistu veselā saprāta iemiesojumi. Tēju?

Viņa noraidīja priestera piedāvājumu, un, novietojuši kāpnes un nūju, abi devās atpakaļ uz apaļo zāli. Divas sievietes, viena vecāka, otra jaunāka, abas ģērbušās melnās drēbēs, nometušās ceļos pie aidikula, turot rokās svecītes, lūdza Dievu. Jaunais grieķu priesteris bija aizgājis.

-    Tātad, tēvs Sergiuss pamāja uz solu, kur viņa iepriekš bija gaidījusi, un apsēdās Leilai blakus, ķersimies pie lietas. Jūs tātad vēlaties kaut ko uzzināt par Viljamu de Relinkortu. Baidos, ka nav nekā daudz ko stāstīt. Varbūt labāk uzdodiet jautājumus, bet es mēģināšu atbildēt.

Leila izvilka piezīmju bloku un pildspalvu, sakrustoja kājas, kur atbalstīt bloku un sagatavojās rakstīt.

-     Pirmkārt, gribēju jums pajautāt par informācijas avotiem, viņš teica. Es meklēju tīmekli, bet de Relinkorta vārdu minējuši tikai divi viduslaiku autori: Viljams no Tairas un…

Viņa sāka šķirstīt lapas, lai atrastu ebreju ceļotāja vārdu.

-    Benjamīns no Tudelas, pateica priekšā tēvs Sergiuss.

-    Tas pats. Vai lasījāt viņa aprakstu?

-    Jā, pirms kāda laika lasīju gan.

Leila noliecās un izvilka no somas saņurcītu papīra lapu.

-    Vakar izdrukāju abu autoru aprakstus.

Viņa pasniedza lapu priesterim. Turēdams to nedaudz atstatus no acīm, lai uz lapas kristu gaisma, viņš izlasīja tekstus. Izlasījis, viņš atdeva lapu atpakaļ.

-    Ja pareizi saprotu, viņa teica, Boldvins jeb Beduīns, kā viņu nosauca Benjamīns, no tūkstoš simtā gada līdz tūkstoš simts astoņpadsmitajam gadam bija Jeruzalemes ķēniņš.

Tēvs Sergiuss piekrītoši pamāja.

-     Tas nozīmē, ka gan Benjamīns, gan Viljams no Tairas aprakstīja notikumus sešdesmit vai septiņdesmit gadus pēc notikušā.

Priesteris brīdi padomāja, tad atkal piekrītoši pamāja.

-    Tā sanāk.

-    Tātad vai ir vēl kāds informācijas avots? Leila vaicāja. Kāda cita hronika, kur minēts de Relinkorts un sniegta plašāka informācija? Vai ir vēl kādi fakti, kas apstiprina šos divus stāstus?

Priesteris sakrustoja rokas uz vēdera, kur tās dusēja kā divi milzīgi sarkani krabji saulītē uz klints.

-     Neko vairāk es pats neesmu dzirdējis. Droši zinu, ka agrākās krustnešu hronikas nepiemin viņa vārdu. Ekhards no Auras, Alberts no Āhenas un… kā tad to sauca?… Fulšērs no Šartrē neviens viņu nepiemin. Izskatās, ka Benjamīns no Tudelas un Viljams no Tairas vienīgie piemin viņa vārdu.

-     Turklāt vienīgi Benjamīns piemin apslēptos dārgumus, teica Leila. Viljams no Tairas tikai ieminas, ka de Relinkorts par kaut ko sastrīdējās ar ķēniņu Boldvinu.

-    Katrs no viņiem droši vien dzirdējis dažādas notikuma versijas, teica priesteris. Ar viduslaiku hronistiem tā mēdz notikt. īpaši, ja viņi apraksta kādu notikumu tikai pēc vairākiem gadiem, paši notikušo dzirdējuši ne no pirmavotiem, bet otrās vai pat trešās mutes. Katrs savā stāstījumā izceļ to, kas pašam šķiet interesants.

-    Kura versija tad šajā gadījumā ir ticamāka?

Priesteris sarauca uzacis.

-    Grūti pateikt, lai gan es teiktu, ka Benjamīna no Tuledas. Protams, viņš tikai ceļoja cauri Svētajai Zemei pretēji Viljamam no Tairas, kurš tur dzīvoja. Taču sīkāk aprakstītais notikums liecina, ka Benjamīns dzirdējis plašāku notikušā izklāstu, bet Viljama apraksts šķiet sagrabināts no senām baumām.

Leila centīgi kricelēja savā bloknotā.

-    Vai uzskatāt šo stāstu par patiesu?

Tēvs Sergiuss paraustīja plecus.

-    Kas to lai zina? Pierādījumu nekādu nav, taču tas nenozīmē, ka tam nevar ticēt. Benjamīns bija ārkārtīgi apzinīgs hronists. Viņš nemēdza aizrauties ar izdomājumu vai vecu sievu tenku atstāstīšanu. Viņš vienmēr pārbaudīja savus informācijas avotus. Es viņam ticu.

Rotundā iespurdza bariņš japāņu tūristu un, zibspuldzēm zibsnījot, nekavējoties sāka klikšķināt fotoaparātus. Leila apmainīja sakrustotās kājas.

-    Tad seko loģisks jautājums, viņa teica. Ja Benjamlna stāsts ir patiess, ko tad Viljams īsti atrada? Kas bija šis… viņa ielūkojās izdrukātajā tekstā uz lapas. Šis "dārgums, apveltīts ar nepārspējamu spēku, lielu varenību un neaprakstāmu daili, kam līdzīgs nav neviens cits pasaules dārgums"?

Tēvs Sergiuss pasmaidīja un pavirpināja astē sasietos matus.

-    Kā jau teicāt, rodas loģisks jautājums, bet uz to es diemžēl nevaru atbildēt. Lai gan gaisa kuģis tas nebija.

Priesteris pasmaidīja pie sevis, kārtodams matu gumiju un matus. Abas sievietes, beigušas lūgt, iznāca no aidikula, kur sabira japāņu tūristi, lai gan nelielajā svētnīcā ietilpa tikai četri cilvēki vienā piegājienā. Dziedāšana un lūgsnas, ko Leila dzirdēja, ienākot baznīcā, bija apklusušas. Bija dzirdamas tikai čalojošas atbalsis, it kā sačukstētos baznīcas akmeņi.

-    Nē, atkārtoja tēvs Sergiuss, sakārtojis matu gumiju un nolaizdams rokas atpakaļ uz vēdera, Tāpat kā tūkstošiem citu cilvēku, kuri deviņsimt gadu laikā izteikuši visdažādākos minējumus, man nav ne jausmas, ko Viljams de Relinkorts atrada zem baznīcas. Varbūt tā bija kāda sena relikvija, varbūt kāda svētā mirstīgās atliekas, varbūt dārgumus no sākotnējās Bizantijas stilā celtās bazilikas iespējas ir visplašākās. Mēs nezinām.

Leila viegli bungāja pildspalvu pa kāju.

-     Tātad nekādu pierādījumu nav, kā jūs teicāt. Arī pašā baznīcā nekā nav?

Viņš papurināja galvu.

-    Ja Viljams de Relinkorts kādreiz šeit arī bija, nekādas pēdas viņš nav atstājis.

Leila ar pildspalvu pakasīja uzaci.

-    Kas te zem mums atrodas? Viņa vaicāja. Kad de Relinkorts uzsāka būvniecību, kas te bija tad?

Tēvs Sergiuss brīdi aizdomājās, paceldams acis pret griestiem, ar pirkstiem bungādams pa vēderu, tad piecēlās un pamāja, lai Leila viņam seko, un devās uz apaļās zāles izeju, kur bija labi pārredzams gan aidikuls, gan baznīcas galvenās ieejas durvis.

-     Pastāstīšu īsumā baznīcas vēsturi, lai jums būtu kāds priekšstats, viņš teica.

Viņš izpleta rokas, norādot visapkārt.

-    Cik mums zināms, Kristus laikā šī teritorija bija ārpus pilsētas sienas, kas atradās kādus simts metrus uz dienvidiem. Viņš pamāja, norādot virzienu.

-     Saskaņā ar Bībeli un agrīnajiem kristīgajiem autoriem, šeit atradās Golgāta, pakalns, kur krustā piesita Kristu. Viņš norādīja uz paaugstināto kapelu, kam Leila pagāja garām, ienākot baznīcā. Bet šeit, viņš norādīja atpakaļ uz aidikulu, bija pamestas akmeņlauztuves, kurās bagātie jūdi bija likuši izkalt sev kapenes. Vienā no šīm kapenēm, ko sev bija sagatavojis Jāzeps no Arimatijas, atdusējās mūsu Kunga mirstīgās atliekas.

Pēdējais japāņu tūrists iznira no aidikula un, kamerām joprojām zibsnījot, nozuda katolikona dzīlēs.

-    Apmēram četrsimt gadus pēc krustā sišanas šī bija svētceļojumu un lūgšanu vieta agrīnajiem kristiešiem, viņš turpināja. 135. gadā m.ē. imperators Adrians nolīdzināja pakalnu un uzbūvēja templi par godu dieviem Junosam, Jupiteram un dievietei Minervai, kas tā arī tur nostāvēja nākamos divsimt gadus, līdz Konstantīns Lielais, pirmais imperators, kurš pievērsās kristīgajai ticībai, noārdīja Adriana templi un tā vietā uzcēla milzīgu baznīcu, kas sevī iemiesoja visas kristiešu svētvietas.

Viņš atkal norādīja uz paaugstināto kapelu un aidikulu.

-     Konstantīna celto baznīcu savukārt 614. gadā sagrāva persiešu iekarotāji. Pēc diviem gadiem to atjaunoja, bet zemestrīces laikā tā atkal sagruva, tad to vēlreiz atjaunoja, bet Fatimids Kalifs al Hakims to vēlreiz sagrāva, pēc tam, pirms krustnešu ierašanās, to vairākas reizes atjaunoja un sagrāva. Krustneši tad uzcēla to ēku, ko redzam mūsdienās, bet pilnībā to pabeidza 1149.gadā. Bet pa starpām arī šī ēka piedzīvoja vairākas pārbūves un izmaiņas. Rotonda un aidikuls, piemēram, tika izveidoti tikai deviņpadsmitajā gadsimtā.

Kamēr priesteris runāja, Leila lielā ātrumā centās visu pierakstīt.

-    Ar to gribu teikt, viņš piesita ar kāju pret grīdu, ka zem mums atrodas tūkstošiem gadu laikā būvētas un pārbūvētas ēkas paliekas, un tikai zem tiem atrodas sākotnējās celtnes pamati. Kas to lai zina, ko de Relinkorts atrada celtniecības laikā? Jūdi, romieši, agrīnie kristieši, bizantieši, persieši, musulmaņi ikviens būtu varējis kaut ko tur aprakt. Bet pirms minētajiem vēl bija kānaānieši, jebusieši, ēģiptieši, asīrieši, babilonieši un grieķi. Tie visi savulaik pabijuši Jeruzalemē. Mēs vienkārši nezinām, kas tur apakšā bija vai kas tur tika atstāts. Manuprāt, mēs to neuzzināsim. Tas šo stāstu padara vēl jo pievilcīgāku un noslēpumaināku.

Viņš apklusa un virpināja pirkstos apģērba pogu. Garām pasteidzās pāris koptu mūku, uzlikuši galvā tikai sev raksturīgās melnās cepurītes galvvidū un uzkāruši kaklā lielus koka krustus. Leila uzrakstīja pēdējo teikumu un pārlasīja uzrakstīto, juzdamās gan ieintriģēta, gan apjukusi.

-    Šķiet, ka mes cenšamies salikt puzli, tikai puse no gabaliņiem ir pazuduši, un mums nav ne mazākās saprašanas, kā jāizskatās kopējam attēlam, viņa murmināja. Mēs vadāmies pēc izjūtām.

Tēvs Sergiuss pasmaidīja.

-    Tāda ir vēsture. Viens vienīgs milzu puzlis.

Kaut kur aizmugurē atskanēja viegli spieķa piesitieni pret akmens grīdu. Nācējam tuvojoties, piesitieni kļuva skaļāki, līdz beidzot parādījās pavecs vīrs, kurš aizkliboja viņiem garām uz aidikulu. Viņam bija salīkusi mugura, bāla, dzelteniem plankumiem klāta seja. Viņš apstājās svētnīcas priekšā, izņēma yarmulke un mazu melnu grāmatiņu un sāka lūgt, stīvi lokoties uz priekšu un atpakaļ, kaut ko murminot pie sevis, bet stingri turēdamies pie sava spieķa.

-     Tas ir tas cilvēks, par kuru jums stāstīju, klusi paskaidroja priesteris. Viņš ierodas šeit katru dienu precīzi vienā laikā. Viņš ir pārliecināts, ka de Relinkorts atrada plāksni ar iegravētiem desmit baušļiem vai derības šķirstu, vai ķēniņa Dāvida zobenu pats īsti nezinu, bet tā bija kāda jūdu senlieta. Tāds ir šo nostāstu pluss tie piepilda cilvēku iekšējās vajadzības, cerības, kuras reālā pasaule nespēj apmierināt.

Kādu brīdi abi vēroja veco vīru, tad Leila atkal pievērsās savam bloknotam, šķirot lapu pēc lapas.

-     Benjamīns no Tudelas apgalvo, ka de Relinkorts rīkojās "ar ebreju piekrišanu", viņa teica. Kā to saprast?

Tēvs Sergiuss skumji pasmaidīja, atkal palūkojoties augšup.

-     Krustneši izturējās pret ebrejiem šausmīgi, viņš nopūzdamies stāstīja. Eiropā vien viņi noslaktēja tūkstošiem ebreju. Desmitiem tūkstošus. Kad viņi iekaroja Jeruzalemi, viņi savāca visus jūdus sinagogā un aizdedzināja to. Sadega visi sievietes, vīrieši, bērni. Viņš pakratīja galvu. Ar musulmaņiem izrīkojās tieši tāpat. Mošejas mirka asiņu jūrā. Varētu domāt, ka kopīgi pārdzīvotās šausmas savestu abas reliģijas kopā, bet kas to deva, spriežot pēc tā, kas notiek pašreiz… Viņš pabraucīja deniņus. Dieva Svētā Zeme piedzīvo tik daudz sāpju. Vienmēr tik daudz sāpju.

Viņš brīdi berzēja deniņus, pēc tam pagriezās pret Leilu.

-    Man jāgatavojas dienas dievkalpojumam.

-     Protams, teica Leila, Paldies, ka veltījāt man savu laiku.

-    Ceru, ka palīdzēju jums.

-     Palīdzējāt, viņa teica. Pat ļoti.

Viņa ielika somā piezīmju bloku un pārsvieda somas siksnu pār plecu.

-    Turpiniet vien rakstīt, viņš teica. Tas ir svarīgi.

Leila pasmaidīja un, pamājusi ardievas, pagriezās, lai dotos prom.

-     Vēl viens interesants fakts jūsu rakstam, viņš uzsauca viņai aiz muguras. Hitlers bija kā apsēsts ar viņu, ar de Relinkortu. Vesela zinātnieku grupa pētīja un analizēja šos nostāstus, mēģinot saprast, ko tad īsti de Relinkorts atrada un kas ar to notika. Viņš bija pārliecināts, ka tas bija kāds slepens ierocis, ko viņš varētu izmantot pret ebrejiem. Tādi stāsti ari klīst apkārt. Kā jau teicu, de Relinkorts pievilina visdažādākos cilvēkus. Vēlu jums visu to labāko, mis al Madani.

Tēvs Sergiuss pamāja Leilai, salika rokas uz muguras un iegāja katolikonā.

LUKSORA

-    Hallo? Hallo? Te runā inspektors Jusufs Kalifa no Ēģiptes policijas. Man šķiet, ka mēs jau reiz runājām… Kalifa. Nē, Kalifa. Ka-li-fa. Pareizi. Es mēģinu sameklēt kādu cilvēku, kurš man varētu palīdzēt Izraēlas pilsones slepkavības lietas izmeklēšanā. Kā, lūdzu? Nē, es izmeklēju šo lietu… Vai jūs runājat angliski? Kā, lūdzu?… Jā, labi. Es pagaidīšu. Paldies jums. Liels paldies.

Kalifa iespieda telefona klausuli starp ausi un plecu un pasniedzās pēc cigarešu paciņas sev priekšā, nepacietīgi noklakšķinādams mēli. Visražīgākās darba stundas viņš veltīgi pavadīja, meklēdams kādu Izraēlas policijā, kas viņam varētu sniegt kādu informāciju par Hannu Šlēgeli. Viņu sūtīja no nodaļas uz nodaļu, no kabineta uz kabinetu, no cilvēka pie cilvēka, līdz beidzot viņš nonāca tur, kur sāka savus meklējumus -Jeruzalemes Nacionālajā policijas pārvaldē, pūlēdamies sarunāties ar sievieti, kura nerunāja ne angliski, kur nu vēl arābiski. Kalifam bija aizdomas, ka viņu kā ēģiptieti neņem par pilnu. Ar kādu eiropieti vai amerikāni viņi runātu citādi. Kalifa aizdedza cigareti, ievilka dūmu un nikni izelpoja, ieklausīdamies telefona līnijas klusumā otrā galā.

-    Hallo? viņš cerīgi ierunājās, Hallo?

Līnijā atgriezās dzīvība.

-     Es taču jums teicu gaidiet, atskanēja asa sievietes balss, it kā viņa norātu palaidnīgu bērnu. Lūdzu, gaidiet.

Līnijā atkal iestājās klusums.

-    Sasodīts, nomurmināja Kalifa, nikni zelēdams cigaretes filtru. Dieva dēļ, es taču palīdzu jums. Es mēģinu palīdzēt jums, sasodītais sievišķi!

Kalifa ievilka vēl vienu dūmu un atgāzās krēslā, palūkodamies uz noplukušo Džosera piramīdas plakātu uz pretējās sienas. Tad viņš paskatījās uz rakstāmgaldu, kur kārtīgā rindā bija izlicis mantas no Jansena mājas fotogrāfija, reklāmas lapiņa, testaments un pistole. Trūka tikai zelta stieņa, ko Kalifa uzticēja Muhamedam Hasūna kungam, zeltlietu ekspertam, kurš apsolīja uzzināt ko vairāk par ērgli un svastikas zīmi uz stieņa virsmas.

No visiem šiem priekšmetiem Jansena testaments sniedza visizsmeļošāko informāciju. Tajā bija uzskaitīti sīki norādījumi par mirušā mantas izpārdošanu, izteikti novēlējumi vairākiem cilvēkiem un organizācijām, tai skaitā viesnīcas Menna-Ra personālam, mirušā vīra saimniecības vadītājai, Ēģiptes dārzkopības biedrībai, Luksoras muzejam un pilnīgi neiederīgai organizācijai šajā kompānijā Brūkas zirgu un ēzeļu slimnīcai.

Salīdzinoši vislielākais mantojums pienācās Antonam un Ingai Graciem "par atbalstu brīžos, kas viņiem ir tik dārgi". Karla Šova, Menna-Ra pārvaldniece, sarunā pieminēja Jansena draugus, vienu no kuriem sauca Antons, un Kalifa pieņēma, ka šie ir tie paši cilvēki. Interesantākais bija tas, ka testamentā norādītā Gracu adrese Orabi iela 16 atradās El Maadi rajonā Kairā. Maksas telefona automāta numurs, kurš ar nelieliem intervāliem parādījās Jansena telefona rēķinā, arī atradās tajā pašā rajonā. Papētījis sīkāk, Kalifa atklāja, ka maksas automāts izvietots tieši pretējā ielas pusē no daudzdzīvokļu mājas, kur dzīvoja misters un misis Graci. Tādējādi nācās secināt, ka tieši ar viņiem Jansens tik regulāri uzturēja sakarus pa šo telefona numuru. Ievācot papildu informāciju, Kalifa uzzināja, ka uz Gracu vārda nav reģistrēta privātā telefona līnija iespējams, tieši tāpēc viņi izmantoja maksas telefona automāta pakalpojumus. Kalifa palūdza Gracu kaimiņus atstāt viņiem zīmīti nekavējoties sazināties ar Luksoras policiju. Joprojām no viņiem nebija ne ziņas, ne miņas.

Policijas iecirkņa ballistikas eksperts misters Salahs identificēja pistoli kā 9 mm Walther P38 pusautomātu mūsdienās reti sastopams ierocis, tomēr ieroču kolekcionāru vidū tiem bija liels pieprasījums, jo Otrā pasaules kara laikā Walther P38 bija vācu armijas oficiāli atzīts ierocis. Pusautomāts bija iztīrīts un ieeļļots, teicamā lietošanas kārtībā, pat aptvere pilna ar visām astoņām lodēm. Jauniegūtā informācija lielāku skaidrību lietā neieviesa, kā jau tas bija ierasts arī citās Jansena dzīves jomās.

Kalifam neatlika laika uzzināt ko vairāk par pēdējiem diviem priekšmetiem, reklāmas lapiņu un fotogrāfijas slaidu, tāpēc Kalifa, joprojām kūpinādams cigareti, paliecās uz priekšu, paņēma rokās attēlu un pacēla to pret gaismu, ar otru roku joprojām turēdams pie auss klausuli. Attēls ar tumšajām, šaurajām kapenes durvīm milzīga vertikāla akmens pakājē Kalifam neko neizteica. Bridi viņš cieši ielūkojās tajā un prātoja, vai fotogrāfijai vispār ir kāda nozīme. Tad viņš nolika attēlu uz rakstāmgalda sev priekšā un paņēma reklāmas lapiņu. Viņš lēni izlasīja tās tekstu, joprojām brīnoties par to, cik nesavienojami ir šie cilvēki ieturētais Jansens un fundamentālais musinātājs šeihs Omārs abd el Karims. Kalifa ātri uzkricelēja sev atgādinājumu iemest aci reklamētajā sapulcē. Tobrīd viņš izdzirdēja arī rosību otrā līnijas galā.

-    Vai esat sazinājies ar Izraēlas vēstniecību Kairā?

-    Tieši Izraēlas vēstniecība Kairā iedeva man jūsu telefona numuru, atbildēja Kalifa, izraudams no mutes cigareti un iemezdams to papīrgrozā. Viņš visiem spēkiem mēģināja savaldīties.

Sieviete otrā galā lika viņam atkal uzgaidīt, šoreiz tikai piecpadsmit sekundes, pajautājot, vai viņš zina upura pēdējās dzīves vietas adresi vai, pareizāk sakot, viņas "dzīves vietu pirms nāves", kas Kalifam nozīmēja vienu un to pašu. Kalifa pastiepās pār galdu pēc Šlēgeles lietas materiāliem un sāka to šķirstīt.

-    Ohor Hārčaimas ielā četrdesmit seši, viņš izlasīja, cīnīdamies ar nepazīstamajiem nosaukumiem. Ceturtajā dzīvoklī. Kalifam nācās divreiz atkārtot adresi, iekams sieviete saprata, par ko ir runa.

-    Ohr Hā Čaima, viņa palaboja. Tas ir Vecpilsētā. Jums jāsazinās ar Dāvida policijas iecirkni.

Un viņa nosauca iecirkņa telefona numurus.

-    Ar ko man tur runāt?

-    Zvaniet uz izmeklēšanas nodaļu. Viņi jums palīdzēs.

-     Lūdzu, nosauciet man kāda darbinieka vārdu, ar kuru runāt, uzstāja Kalifa, apzinādamies, ka citādi iecirkņa sekretāre viņu vienkārši atšūs. Ar ko es varētu tur runāt? Nosauciet jebkuru darbinieku, lūdzu.

Sieviete aizkaitināti nopūtās, pat nepūloties noslēpt, cik ļoti viņš to apgrūtina, un trešo reizi lika viņam uzgaidīt. Beigās viņa atgriezās un nosauca vārdu, ko Kalifa aši pierakstīja.

-    Vai tas ir detektīvs? viņš pajautāja.

-    Jā, detektīvs, viņa strupi atcirta un nometa klausuli.

Kalifa mierīgi nolika klausuli un aizdedzināja nākamo cigareti. Izraēlieši ir nelabojami, viņš nodomāja. Kalifa pāris reizes ievilka plaušās mierinošos dūmus, atkal pacēla klausuli un uzgrieza nelaipnās sievietes nosaukto numuru. Izsaukšanas signāls klausulē noskanēja septiņas reizes, tad kāds to pacēla.

-    Labdien, viņš pasveicināja. Esmu inspektors Jusufs Kalifa no Ēģiptes policijas. Vai es, lūdzu, varētu runāt ar…

Kalifa ieskatījās bloknotā.

-    Detektīvu Arīeju Ben-Roaju.

JERUZALEME

Kad Ben-Rojs ienāca kabinetā, tur jau zvanīja telefons. Tobrīd viņš vismazāk vēlējās ar kādu runāt, jo bija iesilis no diviem aliņiem pa ceļam uz darbu, bez tam kapsētas apmeklējumi allaž padarīja viņu melanholisku. Lādēdamies par negaidīto zvanītāju, Ben-Rojs negribīgi pacēla klausuli.

-    Ken83 .

-    Vai detektīvs Ben-Roajs?

-     Ben-Rojs, drūmi palaboja izraēlietis. Kas tas par stulbeni?

-      Lūdzu, atvainojiet. Esmu inspektors Jusufs Kalifa no Ēģiptes policijas. Jūsu vārdu man nosauca Centrālajā policijas pārvaldē.

Ben-Rojs klusēja.

-    Hallo?

-Ken.

-     Vai runājat angliski, Ben-Roja kungs?

-    Ata medaber Ivrit?

-    Kā lūdzu?

-    Vai runājat ivritā?

-    Diemžēl nē.

-    Tad jau izskatās, ka man būs jārunā angliski. Ko gribat?

Kalifa ievilka mierinošo dūmu. Dažu sekunžu laikā šis cilvēks viņam jau izraisīja antipātijas.

-     Pašreiz es izmeklēju kādu lietu, kur iesaistīta Izraēlas pilsone, apvaldīdams nepatiku balsī, runa ir par slepkavību.

Ben-Rojs pārlika klausuli kreisajā rokā, ar labo roku vilkdams ārā no kabatas plakanpudeli.

-Tā?

-     Upuri sauca Hanna Šlēgele. Viņu nogalināja 1990. gadā.

Ben-Rojs nicīgi nošņaukājās.

-    Un jūs to tikai tagad izmeklējat?

-    Nē, nē jūs mani pārpratāt. Mēs jau toreiz veicām izmeklēšanu šajā lietā un notiesājām kādu cilvēku. Tomēr ir atklājušies jauni lietas apstākļi un atrasti jauni pierādījumi, tāpēc mēs atjaunojām lietas izmeklēšanu.

Ben-Rojs pamanījās atskrūvēt korķīti un iedzert no plakanpudeles.

-    Jūs notiesājāt neīsto cilvēku?

Tas izskanēja vairāk kā apsūdzība, nevis jautājums. Profesionālās kompetences klaja apstrīdēšana. Kalifa sakoda zobus.

-    Tieši to es tagad cenšos noskaidrot.

Ben-Rojs iemeta vēl vienu malku no pudeles.

-    Un ko jūs vēlaties no manis?

-     Es mēģinu iegūt… Kā lai to pasaka?… Kādu informāciju par upura dzīvi darbu, ģimeni, draugiem, hobijiem. Jebkādas ziņas, kas mums palīdzētu noskaidrot slepkavības motīvu.

-Un?

-    Kā lūdzu?

-    Kāpēc tad jūs zvanāt man?

-    Ak, jā. Redziet, upuris dzīvoja, Kalifa ielūkojās lietas materiālos sev priekšā. Ohr Hā Čaima ielā četrdesmit seši dzīvoklis četri. Man teica, ka šī adrese ietilpst jūsu… kā jūs sakāt… policijas iecirkņa kompetencē.

Ben-Rojs atzvēlās krēslā un ar brīvo roku paberzēja deniņus. Pie velna! Tas nu bija mazākais, ko viņam vajadzēja uz sava kakla tikt iesaistītam kopīgā izmeklēšanā ar kaut kādu aunapieri. Tie sasodītie amatieri. Nevajadzēja vispār celt klausuli.

-     Šobrīd esmu aizņemts, viņš īgni atteica. Vai varat atzvanīt vēlāk?

-    Pēcpusdienā?

-     Nākamnedēļ.

-'Diemžēl tik ilgi es nevaru gaidīt, iebilda Kalifa, nojaušot, ka no viņa mēģina tikt vaļā. Varbūt kāds no kolēģiem varētu man palīdzēt? Kāds profesionālis, Kalifam niezēja mēle piebilst, kuram kaut cik rūp savs darbs. Varbūt man parunāt ar jūsu priekšnieku? viņš piebilda.

Ben-Rojs vārījās dusmās. Nekaunīgais arābs! Viņš atvilka klausuli no auss un izjuta milzīgu kārdinājumu vienkārši nosviest klausuli un nelikties ne zinis par zvanu. Tomēr juta, ka tik viegli netiks no šī cilvēka vaļā. Kāpēc viņš pacēla to stulbo klausuli?

-    Inspektor Ben-Roj? Klausulē atskanēja Kalifas balss.

-    Jā, jā, noņurdēja Ben-Rojs, ieņemdams pēdējo malku no pudeles un uzskrūvēdams tai atpakaļ korķīti. Labi, lūdzu, nosauciet vēlreiz vārdu un adresi.

Viņš satvēra pildspalvu un uzšņāpa uz papīra Kalifas saukto Šlēgeles vārdu un adresi.

-    Kad viņu nogalināja?

-     1990. gada 10. martā. Ja vajadzīgs, varu jums aizsūtīt lietas materiālus.

-     Lai nu paliek, attrauca Ben-Rojs, apjauzdams, ka, iegūstot plašāku informāciju, viņu gaida arī vairāk darba. Lielākais, ko viņš grasījās darīt, bija piezvanīt uz pāris vietām un iespējams apmeklēt šo adresi. Ja ar to nebūs gana, tad tā būs arāba problēma. Ne jau Ben-Rojs salaida grīstē slepkavības lietu.

-    Jums jāzina, turpināja Kalifa, ka galvenais aizdomās turamais šajā lietā ir kāds Pīts Jansens. Būtu ļoti labi, ja varētu atrast kādu saikni starp viņu un Hannu Šlēgeli. Tas ir…

-    Jā, jā, es visu sapratu, attrauca Ben-Rojs. Pīts Hansens.

-     Jansens, izlaboja Kalifa, vairs nepūlēdamies noslēpt aizkaitinājumu balsī. J…A…N…S…E…N…S. Vai sapratāt?

Ben-Roja pirksti sažņaudzās dūrē.

-    Jā, viņš atņurdēja.

Kalifa nikni ievilka pēdējo dūmu un nospieda izsmēķi pelnutraukā.

-    Mums droši vien vajadzēs sazināties.

-    Droši vien, dusmīgi piekrita Ben-Rojs.

Kalifa nosauca savu numuru.

-    Un jūsu?

Ben-Rojs nosauca elektroniskā pasta adresi.

-     Mobilā telefona numurs?

-     Man nav, atbildēja izraēlietis, pašķielēdams uz savu Nokia.

Kalifa saprata, ka viņš melo, tomēr neuzstāja, tikai pateica, ka būs pateicīgs, ja Ben-Rojs operatīvi ķersies pie lietas.

-     Protams, norūca izraēlietis.

Telefona līnijā iestājās klusums un šķita, ka pat līnija krakšķ no nepatikas, ko abi sarunu biedri juta viens pret otru. Tad Ben-Rojs ieteicās, ja tas ir viss, ko no viņa prasa, tad tagad viņam nav laika runāt, jo jāstrādā. Kalifa stīvi pateicās viņam un abi grasījās nolikt klausuli.

-    Pēdējais jautājums!

Klausulē ieskanējās Kalifas balss. Pie velna, domās nolamājās Ben-Rojs.

-    Ko?

Kalifa ātri šķirstīja lietas materiālus sev priekšā.

-     Uz upura rokas bija iespiesta kaut kāda nesaprotama zīme. Kā to pareizi saka… tatieris?

-    Tetovējums?

-    Jā, jā.

Kalifa beidzot uzšķīra fotogrāfiju ar melnbaltu mirušās sievietes rokas fotogrāfiju, izņēma to ārā un nolika sev priekšā.

-    Tur redzami trīsstūrī iezīmēti cipari četri, seši, deviņi, seši, seši. Vai tā ir kāda ebreju rituāla zīme?

Ben-Rojs, purinādams galvu, atgāzās krēslā. Stulbais, nezinošais antisemītiskais arābs.

-     Tā ir koncentrācijas nometnes zīme. Holokausta laikā nacisti ar tādām iezīmēja ieslodzītos ebrejus. Bet tā kā jūs neatzīstat holokaustu, tad jums šī informācija daudz nepalīdzēs. Vai vēl kas?

Kalifa cieši raudzījās fotogrāfijā sev priekšā.

-     Vai vēl kas? nepacietīgi atkārtoja Ben-Rojs.

-    Nē, atbildēja Kalifa. Tas ir viss.

-    Tad drīz sazināsimies.

Saruna beidzās, līnija apklusa. Bet Kalifa kā sastindzis sēdēja un lūkojās uz piecciparu numuru sievietei uz rokas, kas kā kukaiņu ceļš izvijās caur trlsstūraino skudru pūzni. Tad viņš nolika attēlu malā un paņēma rokās Jansena pistoli. Arī uz to, saraucis uzacis, viņš labu laiku nolūkojās, tad nolika pie malas, paņēma pildspalvu un ierakstīja bloknotā "nacisti" un "holokausts", katru vārdu divreiz pasvītrojot.

JERUZALEME

"Karš starp izraēliešiem un palestīniešiem sauksim lietas īstajā vārdā notiek vairākos līmeņos, ar dažādu ieroču palīdzību. Visredzamākās, protams, ir fiziskās sadursmes: akmeņi pret Galil ieročiem, Molotova kokteiļf4 pret Merkava tankiem, pašnāvnieki spridzinātāji pret Apache helikopteriem un F-16 lidmašīnām.

Tomēr konfliktā iesaistīti arī citi kaujas elementi, lai arī ne tik redzami, taču ne mazāk nozīmīgi. Diplomātija, reliģija, propaganda, ekonomika, inteliģence, kultūra ik dienas visās šajās jomās norit nepārtraukta cīņa starp manu tautu un izraēliešu apspiedējiem. Šajā rakstā es pievērsīšos ne tik teatrālam, tomēr daudzējādā ziņā izšķirošam kaujas elementam, kas lielā mērā ir šī konflikta pamatā: arheoloģijai."

Leila pārtrauca rakstīt, skaļi pārlasot uzrakstīto, lai pārliecinātos, ka uzrakstījusi skaidri un saprotami. Pēc tam viņa uzrakstīja vēl vienu teikumu "Arheoloģija izraēliešiem kopš pašiem kara pirmsākumiem ir bijis galvenais strīdus ābols cīņā pret palestīniešiem, konkrēti runājot, pierādījumi, kas apstiprinātu bībeliskās Izraēla valsts eksistenci teritorijā, ko viņi pašreiz okupē"tad nopūtusies, viņa atgrūdās ar krēslu no galda un devās uz virtuvi pagatavot sev kafiju.

Šis raksts žurnālam Palestine-Israel Journal virmoja viņai prātā jau kādu nedēļu, kopš tikšanās ar jaunekli Junisu Abu Džisu Kalandijas bēgļu nometnē. Tas bija labs temats rakstam un, pateicoties viņas lieliskajām darba spējām un prātā iepriekš izstrādātam plānam, to varēja pabeigt pāris stundās.

Taču patiesībā kopš atgriešanās no tikšanās ar tēvu Sergiusu viņa nopūlējās pie raksta divtik ilgi, tomēr no domātajiem divtūkstoš vārdiem tāds nieks vien bija uzrakstīts. Ja viņa rakstītu par citu tematu, viņai būtu vieglāk. Nepārtrauktā atsaukšanās uz arheoloģiju un vēsturi nemitīgi atgādināja viņai par Viljama de Relinkorta lietu. Pietika viņai uzrakstīt nelielu teikumu, kad domas aizklīda atpakaļ pie de Relinkorta un noslēpumainā dārguma, ko viņš it kā atradis zem Svētās Kapavietas baznīcas. Kas tas bija, viņa nemitējās lauzīt galvu? Kā tas saistās kopā ar al Mulathamu? Kurš ir tas noslēpumainais vēstules autors, kurš pirmais uzvedināja viņu uz šo notikumu? Kas? Kā? Kurš? Viens pēc otra jautājumi dunēja galvā kā nebeidzama zvanu melodija, neļaujot koncentrēties darbam.

Leila pagatavoja sev kafiju palestīniešu stilā uzvārīja ūdeni metāla katliņā, pievienoja vārošajam ūdenim kafiju un cukuru, tad uzkāpa uz jumta, palūkojās austrumu virzienā uz tumsnējām debesīm, mēģinot apskaidrot prātu. Skopus kalna galā uzbūvētajā Ebreju universitātē bija iedegtas gaismas. Tās apspīdēja kalna virsotni, radot ilūziju par auksti spožu ledus kārtu uz tā. Pa labi Eļļas kalna galā Debesbraukšanas baznīca bija tikko saredzama, ietverta siltāku gaismu oreolā. Leila tikko manāmi pasmaidīja pie sevis, atceroties, kā abi ar tēvu steidzās lejā no kalna uz Ģetzemanes baziliku tā pakājē. Viņi bija saderējuši uz dolāru, ka Leila neapdzīs tēti. Tomēr viņa apdzina, lai gan zināja, ka viņš ar nodomu atpalicis, taču tas nebūt nemazināja viņas uzvaras prie'ku, šķērsojot finiša līniju, pēc tam paceldama tievo rociņu, lai saņemtu pelnīto balvu.

Tāpat kā citas atmiņas par tēvu, arī šī izraisīja divējādas emocijas, liekot Leilai justies gan laimīgai, bet reizē arī melanholiskai. Savā ziņā viņa joprojām nebija beigusi šo skrējienu. Lai gan viņa vairs nebija blakus, Leila arvien juta viņa elpu sev pakausī, neļaujot apstāties, mudinot doties uz priekšu un neapstāties. Atšķirība bija tā, ka toreiz bija noteikts konkrēts skrējiena maršruts, zināma finiša līnija, kā arī balva par sasniegto, tagad… kā ir tagad? Nekā. Nav sagaidāms ne uzvaras prieks, ne patika, ne aizrautība. Tikai nepārtraukts skrējiens, bezcerīgs maratons no tukšuma uz tukšumu. Bez tam atmiņas par sadragāto tēva galvu un aizmugurē saķēdētajām rokām nekad neatkāpās, nekad neizgaisa no Leilas prāta. Viņa neaizmirsa. Atmiņas bija viņas tagadne. Tās bija dzinējspēks.

Leila notrausa asaras un nolūkojās izgaistošajā krēslā, kas pamazām pārtapa par tumšu nakti. Viegla vēja pūsma noglāstīja viņai seju, un Leila aizvēra acis, izbaudot nakts gaisa atsvaidzinošo mieru. Tā viņa stāvēja labu brīdi, kvēli vēloties pacelties pāri jumtiem un aizlidot prom no visa ļaunā. Tad viņa nopūtās, izdzēra kafiju un nokāpa lejā kabinetā, piesēdās pie datora un pārlasīja iepriekš uzrakstīto. Bez lielas iedvesmas viņa pierakstīja klāt vēl pāris teikumus, bet saprata, ka veltīgi izšķiež laiku, jo prāts nodarbināts ar pavisam citām domām, tāpēc nolika pie malas rakstu un piezīmes, atrada internetā Google meklētājprogrammu un ierakstīja meklējamo vārdu -1 Viljams de Relinkorts.

Nākamās piecas stundas Leila izpētīja ikvienu saitu, meklēdama kādu jaunu informāciju, ja gadījumā vakarnakt viņa ir ko palaidusi garām. Viljams de Relinkorts un Svētais Grāls, Viljams de Relinkorts un Rožukrustieši, Viljams de Relinkorts un pazudušie Atlantīdas rakstu ruļļi, Viljams de Relinkorts un Vatikāna sazvērestība iekarot visu pasauli viņa pētīja šos salikumus, kas šķita viens par otru dīvaināki. Gatavošanās rakstam par Nezu Age dīvaiņiem vai New Mysticism kustības vēsturi šķita tīrā izprieca, salīdzinot ar šo murgaino informācijas gūzmu. Kā jau bija gaidāms, nekā jauna viņa neatrada.

Izpētījusi visas piedāvātās lapas, kur minēts Viljama de Relinkorta vārds, Leila mēģināja variēt ar pieprasīto informāciju, paplašinot tematu: Guillelmus de Relinkorts, Gilloms de Relinkorts, Esklaramunde de Relinkorta, De Relinkortu ebreji, De Relinkorts Francija, De Relinkorts Langdona, De Relinkorts C., bet atkal nekā. Dažiem vārdiem vispār nepiedāvāja informāciju, dažiem piedāvāja dučiem lapu ar nebūtisku informāciju, dažreiz piedāvāto informāciju viņa jau bija apskatījusi citā kombinācijā.

Tikai viena kombinācija izrādījās ja ne noderīga, tad vismaz interesanta. Tā bija "Guillelmus Relinkorts Hitlers", ko viņa ierakstīja, atceroties tēva Sergiusa pēdējos vārdus atvadoties. Arī šeit viņu sagaidīja vairākas trakas teorijas, ieskaitot to, ka de Relinkorts atrada kaut kādu noslēpumainu maģisku ieroci, kas vienā rāvienā var noslaucīt no zemes virsas visu ebreju tautu. Acīmredzot tieši šī iemesla dēļ Hitlers tik ļoti vēlējās tikt pie tāda ieroča (arī pats autors, spriežot pēc raksta antisemītiskās attieksmes). Starp tamlīdzīgiem mēsliem tomēr atradās pa dažam labam saprātīgam rakstam, kur de Relinkorta vārdu cieši saistīja ar Fīrera apsēstību ar arheoloģiju un okultismu. Lielākoties raksti bija īsi un nekonkrēti, bet francūža Žana Mišela Djupona rakstā Leila pamanīja intriģējošu zemteksta piezīmi citātu no Dītriha Ekarta, nacistu ideologa, kuram Hitlers veltīja savu Mein Kampf, dienasgrāmatas:

1938. gada 13. novembris

Thule biedrība, pusdienas, Vēvelsberga. Pēc 9-10 notikumiem visiem pacilāts noskaņojums. Pajokojām ar VZ par "ebreju cerību sairšanu". DII teica, ka tās sairšot vēl vairāk, ja atklāsies tā Relinkorta lieta. Pēc tam ilgi diskutējām par KatārU utt. Fazāns, šampanietis, konjaks. Atvainošanās no FK un VJ.

Bridi pameklējusi, Leila secināja, ka Vēvelsberga ir pils Vācijas ziemeļrietumos, Himlera SS organizācijas štābs; Thule biedrība ir šķietami noslēpumains ordenis, kas izplata āriešu mitoloģiju; "9-10 notikumi" ir ebreju īpašumu masveida iznīcināšana, ko vēlāk nosauca par "Kristallnacht"; nosaukumu Katara Leila jau bija redzējusi vairākos citos rakstos, tā bija kāda ķecerīga kristiešu sekta, kuras darbības uzplaukuma laiks bija divpadsmitajā/trīspadsmitajā gadsimtā (interesanti, ka īpaši aktīvi viņi darbojušies Francijas reģionā Langdokā). Iniciāļi VZ, FK un VJ, pēc Leilas domām, nozīmēja Volframs fon Zīvers, Fridrihs Krons un Volters Jankūns, nacistu akadēmiķi un pastāvīgie Thule biedrības biedri.

Tā bija ļoti interesanta informācija. Tomēr DH iniciāļu īpašnieku un vārdu"ja atklāsies tā Relinkorta lieta" nozīmi viņa tā arī neatšifrēja. Nebija atrodami arī Žana Mišela Djupona telefona numurs vai adrese, bet pēc pusstundas veltīgiem krustu šķērsu meklējumiem, Leila secināja, ka tas ir kārtējais tukšais numurs, un meta mieru.

Velna būšana! viņa nikni nošņācās, iesperdama pa galda kāju. Kāda sūdu būšana man te īsti jāmeklē? Pie velna!

Bija jau gandrīz pusnakts. Viņa nikni paraudzījās ekrānā. Acis nogurumā miglojās. Leila pastiepa roku, lai izslēgtu datoru, saprotot, ka šovakar neko jēdzīgu vairs nepadarīs. Tomēr pusceļā pārdomāja un, vairāk ieriebdama sasodītajai mistērijai nekā ticot veiksmei un ļaudamās pirkstu patvaļai, pilnīgi nedomājot uzsita nejauši prātā ienākušu vārdu kombināciju: Relinkorts, Francija, dārgums, nacisti, noslēpums, ebreji. Brīdi viņa lūkojās uzrakstītajos vārdos, pēc tam, vairāk gan instinkta, nevis saprāta vadīta, aizvietoja "Relinkorts" ar "Viljams" un noklikšķināja komandu meklēt.

Jau pats pirmais saits sniedza necerētus rezultātus.

Svētā Džona koledžas vēstures biedrība… profesors Magnuss Topings ar savu aizraujošo lekciju "Viljams Mazais un Kastelombras noslēpums: nacisti un apslēptie dārgumi…"

Spriežot pēc virsraksta, saits piederēja Kembridžas Svētā Džona koledžas vēstures biedrībai un galvenokārt sastāvēja no gara, izpušķota apraksta par iepriekšējā semestra notikumiem un pievienotām fotogrāfijām ar piedzērušiem absolventiem parūkās un garos talāros, nesniedzot nekādu informāciju vēstures interesentiem. Leilas uzmanību piesaistīja priekšpēdējā rindkopa:

"Iepriekšējais semestris ir īpaši zīmīgs ar bagātīgu lekciju klāstu. Uz vienu no pēdējām tikšanās reizēm uzaicinājām savu pašu cienījamāko profesoru Magnusu Topingu ar aizraujošo lekciju "Viljams Mazais un Kastelombras noslēpums: nacistu izdomājumi, dārgumi, katarieši un inkvizīcija." Savā pārdomātajā un kā arvien aizraujošajā sniegumā profesors Topings izskaidroja, ka, pētot trīspadsmitā gadsimta inkvizīcijas materiālus, viņš atklāja negaidītu saikni starp leģendārajiem katariešu dārgumiem un tā saucamo "Kastelombras noslēpumu". Viduslaiku leģenda vēsta, ka šajā Francijas pilī Langdokas reģionā glabājās kāds dārgums. Pēc tam mēs profesora vadībā devāmies saistošā ceļojumā jūdu kultu, nacistu arheoloģijas un katoliskās inkvizīcijas šausmu pasaulēs (kā izrādījās, Viljams Mazais bija īpaši cietsirdīgs spīdzinātājs). Vakars izvērtās ārkārtīgi interesants un ne tuvu nelīdzinājās kārtējam garlaicīgam vēsturiskam apskatam. Vakara noskaņu jo īpašu darīja pudele Lagavulin, kuru iztukšoja mūsu cienījamais lektors! Ak, lejiet jel rūgtas asaras visi, kas neatnācāt!"

Leila nepatikā noskurinājās par uzspēlēto rakstības stilu un jutās vīlusies, ka sākotnēji liktās cerības uz vārdu "Viljams", tomēr neattaisnojās, jo šis šķita esam pavisam cits vīrs. Nogurums lika sevi manīt, nemaz nerunājot par veltīgo mīcīšanos vēsturiskajos muklājos visa vakara garumā, tāpēc" tikai otrreiz izlasot rakstu, viņa pēkšņi aizdomājās. Kā medību suns, kas beidzot uzņēmis pareizās pēdas, Leila metās lasīt rakstu trešo reizi, un rokā ir! neskaidri pavīdējusī doma piepešā apskaidrībā kā putns no krūmāja izspurdza debesīs Kastelombra!

Kastelombra, Langdoka, K.

Brīdi Leila sēdēja kā sastingusi, cieši raudzīdamās datora monitorā uz vārdu "Kastelombra", tad reibinošā adrenalīna uzplūdā drudžaini sāka rakņāties pa galdu izsvaidītajos papīros. Visbeidzot viņa atrada šifrētās vēstules tulkojumu un, turēdama lapu pie lampas, steidzās pārlasīt tekstu. Tagad nosūtu to tev pārliecībā, ka tas drošībā glabāsies K.

Ak dievs! Leila nočukstēja.

Viņa vēlreiz rūpīgi izlasīja rakstu, šoreiz kaut ko pierakstīdama, pēc tam saglabāja šo saitu savos "izvēlētajos" un Google meklēšanas lodziņā ierakstīja Kastelombra. Izlēca sešas atsauksmes. Leila uzspieda uz pirmās, kas saucās "Grāfu Kastelombru ciltskoks". Leila dega nepacietībā, jo datora ekrāns vērās viņā ar kaitinoši baltu aci, līdz beidzot migla izklīda un pamazām viņas acu priekšā izauga kuplas ģimenes ciltskoks. Leilas acis kā piekaltas vērās vienā vārdā pašā centrā.

GRĀFU KASTELOMBRU CILTSKOKS

Reimonds I "Garkājis"

Reimonds II (1072.g.)

Džeralda

Reimonds III (1101 .g.) Esklaramunde de Rolinkūra "Gudrā"

Rauls

Džoanna

Viljams de Trencevāls (1116.g.)

Reimonds Pīters

Rodžers "Taisnīgais"

Leila vēl un vēlreiz pārlasīja vārdu, lai pārliecinātos, ka nogurušās acis viņu neviļ, tad, spēja prieka pārņemta, atvieglojumā uzsita ar dūri pa galdu.

-    Rokā ir! viņa sajūsmā iesaucās.

KUtERAMAS CIEMS STARP LUKSORU UN KUSU

-    Palestīnieši ir mūsu brāļi Allāhā. Vienmēr to atcerieties. Viņu ciešanas nav mums svešas un tālas. Tās ir arī mūsu ciešanas. Kad buldozers sagrauj viņu namus, tiek sagrauti arī mūsu nami. Kad izvaro palestīniešu sievietes, tas nozīmē, ka izvaro arī mūsu sievietes. Kad nokauj viņu bērniņus, tiek nokauti mūsu pēcnācēji.

Šeiha Omāra abd el Karima spalgā un kvēlā balss atbalsojās pa visu ciemata mošeju vienkāršu telpu ar balsinātām sienām un kupolveida griestiem, ar iestrādātu krāsainu mozaīku lodziņu pašā vidū, kas aizturēja uzstājīgi svelmaino rīta sauli, pielejot krēslaino telpu ar krāsainām gaismiņām. f

Uz grīdas, izklātas ar paklāju, bija ceļos nometušies vairāki desmiti vīru, lielākoties jauni vīrieši, tērpušies dželabās un immam . Visi kā viens dusmu un sašutuma pilnām acīm un sažņaugtām dūrēm lūkojās oratorā. Kalifa palika stāvam pie pašām durvīm.

-     Mūsu svētais musulmaņu pienākums ir visiem spēkiem cīnīties pret ebrejiem, sakāpinātā balsī turpināja šeihs, bakstīdams gaisā savu kaulaino pirkstu. Jo viņi ir nepaklausīgi. Mantkārīga, melīga un slepkavīga tauta, islāma ienaidnieki. Tie taču bija jūdi, kuri nepieņēma mūsu svēto pravieti Muhamedu, kad viņš ieradās jatribā. Svētajā Korānā tieši šī tauta ir nolādēta par savu ļaunumu un neuzticību. Bet Ciānas Protokoli skaidri un gaiši pauž viņu zemisko nodomu sagrābt varu visā pasaulē un padarīt mūs par saviem vergiem.

šeihs bija pavecs, sakumpis vīrs ar biezu bārdu, ģērbies tumšā kaftānā, uz deguna uztupinātām brillēm lētā plastmasas rāmī. Luksorā viņam jau sen bija aizliegts sludināt. Kalifam bija aizdomas, ka iemesls nav antisemītisma popularizēšana, bet valdības apsūdzēšana korupcijā. Tā nu šeihs izvērsa savu darbību apkārtējos ciematos, sludinādams pats savu fundamentālā islāma paveidu.

Mums nevar būt nekas kopīgs ar cionistiem, sizdams ar kaulaino dūri pret kanceli, viņš teica. Vai tad jūs runājat ar šņācošu kobru? Vai draudzējaties ar satrakojušos bulli? Lai nolādēti visi cionisti, viņi jāiznīdē no zemes virsmas kā briesmīga sērga. Tāds ir musulmaņu svētākais uzdevums. Kā teikts Svētajā Korānā: "Neticīgajiem ir sagatavots kaunpilns sods"; "Neticīgajiem lemts mūžīgs ieslodzījums ellē."

Klausītāji sarosījās, piekrītoši sačukstēdamies. Kāds četrpadsmit, piecpadsmit gadus vecs puišelis ar tikko izdīgušu retu pūku uz zoda un virs lūpas, kratīdams dūri iesaucās: "Al-Maoot li yehudi-een! Nāvi ebrejiem!". Pārējie piebalsoja, un drīz vien sienās atbalsojās ritmiska skandēšana: "Nāvi! Nāvi! Nāvi!" Sakniebis lūpas, Kalifa brīdi noraudzījās satracinātajos vīros, tad, purinādams galvu, izgāja no mošejas un sameklēja apavus, ko iepriekš līdz ar citiem bija atstājis vienā no glīti sakārtotajām rindām uz apjumtā sliekšņa. Aunot kājas, Kalifa vēl noklausījās šeiha kvēlo aicinājumu uz Džihadu, Svēto karu pret izraēliešiem un visiem viņu atbalstītājiem. Beidzot Kalifa izgāja svelmainajā rīta saulē.

Tikko dzirdētais viņam iedvesa riebumu. Kā lai neriebjas pravieša mācības sagrozīšana, musinot uz vardarbību un naidu? Kā lai mierīgi noklausās, ka Korānu izmanto fanātisma un aizspriedumu attaisnošanai. Visa viņa būtība pretojās šādai naida kurināšanai.

Taču bija viens "bet".

Vai dziļi sirdī viņš tomēr tam visam nepiekrīt? Vai tā Kalifas būtības daļa, kas, izdzirdot par kārtējo nogalināto palestīnieti, kārtējo bez pajumtes atstāto ģimeni, kārtējo ar buldozeru nolīdzināto augļu dārzu, ari nealka kratīt gaisā dūres un kopā ar saviem musulmaņu brāļiem saukt pēc atriebības un nāves izraēliešu agresoriem?

Kalifa nopūtās, piesmēķēja cigareti un, glābdamies no karstās saules, notupās šaurā pavēnī netālu no mošejas ieejas. Iepriekš viņš nekad nebija apšaubījis savu identitāti, ticību un to, kam jātic. Pat vislielākajos izmisuma brīžos savā dzīvē jaunības nabadzībā, kad nomira vecāki un vecākais brālis vai kad spiedīgo apstākļu dēļ nācās pārtraukt mācības Kairas universitātē viņš tomēr arvien juta sevī pārliecību, ticības sēklu un paļāvību par to, ko dara. Tagad turpretim, izmeklējot šo slepkavības lietu, saskaroties ar ebrejiem, Izraēlu, fundamentālistiem ik uz soļa viņa pasaules redzējums pamazām ieplaisāja. "Vienmēr ej tur, kur tev bail iet. Izzini to, ko nesaproti. Jo tikai tā tu pieaugsi un kļūsi labāks," teica viņam Zenaba. Taču Kalifa nejuta, ka pieaugtu. Tieši otrādi, viņš juta, ka viņa būtība kā saplēsts spogulis sadalās tūkstošiem sīkos gabaliņos un diez vai pēc lietas izmeklēšanas pabeigšanas Kalifa atgūs savu būtību kā vienotu veselumu.

Viņš izvilka vēl vienu cigareti un palūkojās apkārt uz putekļaino ieliņu mošejas priekšā. Ciemats atradās tikai divdesmit kilometru attālumā no Luksoras, tomēr šķita, ka Kalifa atrodas otrā pasaules malā. Savās pilsētnieciskajās drēbēs, bālo ādu un taisnajiem matiem viņš jutās kā baltais zvirbulis starp tumšādainajiem, vienkāršās drānās ģērbtajiem ciemata iedzīvotājiem. Sirds Kalifam sažņaudzās sāpīgā vientulības un pamestības sajūtā.

Sasodīts, viņš grūtsirdīgi nopūtās. Sasodītā lieta!

Pēc divdesmit minūtēm dievkalpojums tuvojās beigām. Draudze vēl noskaitīja "Al-salamu alekum wa rahmat Allah" un, iznākuši uz lieveņa, grūstīdamies meklēja savus apavus. Kalifa piecēlās, vēlreiz novilka kurpes un, nelikdamies zinis par aizdomu pilnajiem, uz sevi vērstajiem skatieniem, spraucās atpakaļ mošejā.

Atbalstījies pret spieķi, šeihs telpas otrā galā sarunājās ar ticīgo grupiņu. Kalifa skaidri apzinājās sekas, ko varēja izraisīt viņa saruna ar šeiliu: pirms dažiem gadiem šeiha sekotāji nežēlīgi piekāva pāris pārģērbušos policistus, kuri mēģināja iekļūt kādā no viņa sapulcēm Kiftā. Kalifa, protams, varētu izsaukt policijas vienību un arestēt veco vīru bez lielas pretošanās. Lai gan, apzinoties šeiha popularitāti un ciemata iedzīvotāju iekarsīgo dabu, arests varētu izraisīt masu nekārtības. Kalifa deva priekšroku mierīgākam risinājumam, pat ja tas prasīja personiskus upurus.

Kalifa brīdi pakavējās pie durvīm un taisnā ceļā devās pie šeiha. Viņam pienākot, vīri apklusa un pagriezās pret Kalifu.

-    Šeihs Omārs?

Samiedzis acis aiz biezajām brillēm, šeihs palūkojās viņā.

-    Esmu inspektors Jusufs Kalifa no Luksoras policijas pārvaldes.

Šeiha atbalstītāji nemierīgi sakustējās, ieslēdzot savu vadoni ciešā aplī, neuzticībā degošajām acīm urbdamies inspektorā. Nedaudz salīcis uz priekšu kā vēja aizpūsts koks, šeihs cieši raudzījās Kalifā.

-    Vai esat ieradies mani arestēt? drīzāk uzjautrināts nekā nobažījies viņš jautāja.

-    Es vēlos parunāt ar jums, atbildēja Kalifa. Par kādu cilvēku vārdā Pīts Jansens.

Kāds liela auguma, drukns vīrs ar tuvu izvietotām acīm un vasarraibumiem nosētiem vaigiem skaļi nošņācās.

-     Ya kalb! viņš naidīgi iesaucās. Suns tāds! Kā tu uzdrošinies tā apvainot šo svēto vīru?

Draudīgi izslējies skaļais vīrs izaicinoši paspēra soli uz priekšu. Kalifa zināja, ka lieks risks neko labu nedod, tomēr atkāpšanās parādīs viņa vājumu, bet tieši to Kalifa allaž centās pārvarēt. Tāpēc Kalifa neizkustējās no vietas, tikai pacēla rokas ar delnām uz augšu, liekot visiem saprast, ka nāk ar mieru. Iestājās saspringts klusums. Tad Kalifa lēni iebāza roku kabatā, izņēma aploksni ar reklāmas lapiņu un pastiepa to šeiham.

-    Vai jūs aizsūtījāt Jansena kungam šo, Kalifa jautāja.

Saspringtais klusums ieilga, tad šeihs pamāja un lika va-

sarraibumainajam vīram padot viņam aploksni. Viņš pagrozīja to rokās un, samiedzis acis, izpētīja adresi.

-    Tas nav mans rokraksts, šeihs paskatījās uz Kalifu.

Ak, tad kaķa un peles spēlīte, nodomāja Kalifa.

-     Adrese nav svarīga, atteica detektīvs. Mani interesē, kāpēc šo lapiņu viņam nosūtīja.

Kāds apaļīgs vīrs no bariņa ar baltu šalli ap galvu izrāva šeiham no rokām aploksni un iegrūda to atpakaļ Kalifam.

-    Vai tu kurls esi, vai? Tas nav viņa rokraksts! Kā lai viņš zina, kāpēc to nosūtīja.

-    Tāpēc, ka šeiha sapulču reklāmas bez viņa ziņas nesūtītu tādam kā Jansens, atbildēja Kalifa, bāzdams aploksni atpakaļ kabatā. Un viņš pats to labi zina.

Kalifa runāja asākā tonī un šeiha atbalstītājiem tas nepatika. Viņi neapmierināti sakustējās, kuru katru brīdi gatavi pārplēst Kalifam rīkli, kurš neizturas ar pienācīgo cieņu pret viņu "guru". Šeihs spēcīgi uzsita ar spieķi pret kanceli. Sitiens pret koku pustukšajā telpā atbalsojās kā pistoles šāviens.

-    Hallas! viņš iesaucās. Pietiek!

Nemiers noklusa tikpat pēkšņi kā sācies, vīri pašķīda uz visām pusēm, atstājot Kalifu un šeihu aci pret aci. Abi klusēja. Bija dzirdama tikai ēzeļa īdēšana uz ielas. Šeihs pamāja saviem vīriem.

-    Atstājiet mūs.

Vasarraibumainais varonis sāka protestēt, bet šeihs stingri atkārtoja pavēli, un, īgni ņurdēdami, vīri izgāja no mošejas. Kad visi bija prom, šeihs paņēma no kanceles Korānu un aizkliboja pie pretējās sienas, kur atlaidās uz grīdas spilvenos.

-    Jūs esat liels muļķis vai arī drosmīgs vīrs, ja iedrošinājāties tā vienkārši ierasties šeit, viņš teica, nolikdams grāmatu un spieķi sev blakus uz paklāja, un salika kājas krusteniski. Iespējams, ka nedaudz no katra. Lai gan muļķības, manuprāt, jūsos ir vairāk par drosmi. Bez tam jūs esat augstprātīgs, kā jau visi policisti.

Šeihs sāka šķirstīt Korānu. Kalifa pienāca klāt un notupās līdzās, vērodams kā muša met gaisā līkločus ap šeiha galvu. Ēzelis uz ielas joprojām bauroja.

-    Jums nepatika mana svētruna? pavaicāja vecais vīrs, joprojām šķirstīdams Korānu.

Kalifa nenoteikti paraustīja plecus.

-     Lūdzu, atbildiet, kad jums jautā.

-     Njā, ierunājās detektīvs, lai gan balss skanēja nepietiekami stingri. Man šķita, ka tā bija… neislāmiska.

Šeihs pasmaidīja.

-    Jūs simpatizējat ebrejiem?

-     Es šeit neierados, lai…

Šeihs brīdinoši pacēla roku, likdams Kalifam apklust. Kalifam šķita, ka šeihs redz viņam cauri, dzird viņa domas un sajūt emocijas, lai gan vecā vīra skatiens bija pievērsts Korānam. Kalifa nemierīgi sagrozījās.

-    Vai esat musulmanis?

Kalifa neiecietīgi apstiprināja.

-     Tomēr jums patīk ebreji.

-    Vai tad to nevar savienot?

-    Tātad jums patiešām patīk ebreji?

-     Nē… tā nav…

Detektīvs saīga,, ka ļāvis ievilkt sevi šajā sarunā. Šeihs nemitējās lapot Korāna dzeltenās, čaukstošās lapas. Beidzot šķita, ka viņš atradis meklēto sūru. Šeihs pielika pirkstu pie kādas rindas un pagrieza grāmatu pret Kalifu.

-     Lūdzu, izlasiet skaļi.

-     Ne jau tāpēc…

-    Tikai vienu a\ja. Lūdzu, lasiet.

Kalifa negribīgi paņēma grāmatu rokās, apzinoties, ka jāspēlē pēc veča noteikumiem, ja vēlas iegūt no viņa kādu informāciju. Šeiha pirksts nelokāmi norādīja uz piekto sūru -

Al-Ma'ida, "Galds". Kalifa aši pārlaida skatienu rakstītajam un saknieba lūpas.

-    Ak, patiesi ticīgais, viņš ātri un neizteiksmīgi bēra, lai ātrāk nonāktu galā un neieklausītos pats sevī, nebiedrojieties ar ebrejiem un kristiešiem, jo viņi draudzējas cits ar citu. Tas, kurš draudzējas ar viņiem, pats kļūst par vienu no viņiem.

Šeihs piekrītoši pamāja.

-     Redzat? Pravietis Muhameds pateica skaidri un nepārprotami. Varenā Allāha griba nav Draudzēties ar ebrejiem vai citticībniekiem, just viņiem līdzi vai just ko citu, izņemot naidu un nepatiku pret viņiem, ir pret varenā Allāha gribu, svētīts lai Viņa vārds.

Ar drebošu roku šeihs paņēma grāmatu atpakaļ. Kalifam gribējās iebilst, ka tas nav tas islāms, ko viņš pazīst un mīl, ka viņš savukārt var noskaitīt citu vietu Korānā, kur ahl-elkitab86 ir slavēti un godāti. Taču šobrīd Kalifam nenāca prātā ne piemērota sūra, ne pareizie vārdi, lai izskaidrotu savu nostāju. Šeihs uztvēra Kalifas nemieru un pasmīnēja.

-     Musulmaņiem jāpakļaujas Visvarenā gribai, viņš teica, aizvērdams Korānu un maigi noglāstīdams tā vāku. Lūk, islāma būtība. Nepakļāvīgie nevar būt musulmaņi. Jāizvēlas viens no diviem baltais vai melnais, gaisma vai tumsa. Vidusceļa nav.

Šeihs noskūpstīja grāmatu un ielika to klēpī.

-    Tātad jūs gribējāt ar mani runāt par sais Jansenu.

Kalifa ar piedurkni notrauca sviedrus no pieres, mēģinādams sakopot domas, jo šķita, ka lietas izmeklēšana palikusi kādā citā dzīvē.

-    Jansena kungs nomira pirms divām nedēļām, inspektors nomurmināja. Apnicīgā muša joprojām lidinājās ap viņu galvām, dūkdama bezgala skaļi un neciešami. Mēs izmeklējam… pārbaudam dažas neatbilstības viņa dzīvē. Viņa mājā es"atradu šo reklāmas lapiņu un man šķita dīvaini, ka tā atsūtīta viņam. Viņu grūti iedomāties jūsu sekotāju pulkā.

Šeihs klusēja, vien paliecās uz. priekšu, pabraucīja potīti un palūkojās augšā uz krāsaino mozaīkas apli griestos.

-    Tātad? uzstāja Kalifa. Kāpēc jūs viņam to aizsūtījāt?

Vecais vīrs netraucēti masēja savu kaulaino kāju.

-    Pieklājība.

-     Pieklājība?

-    Jansena kungs bija ārkārtīgi… dāsns. Man šķita pieklājīgi darīt viņam zināmu, ka atceramies viņa labdarību.

Kalifam noskaidrojās domas. Lieta kļuva skaidrāka. Arī mušai beidzot apnika bezmērķīgā riņķošana, tāpēc tā atrada jaunu objektu nelielu lodziņu mošejas sienā, ko nekavējoties sāka enerģiski šturmēt.

-    Kā izpaudās viņa devīgums?

-    Viņš ziedoja vienam no mūsu projektiem.

-    Kādam projektam?

Šeihs beidzot atlaida savu potīti un lēni pacēla acis uz Kalifu.

-    Mēs palīdzam saviem brāļiem, kurus apspiež cionisti, šeiha balsī klaji jautās vāji slēptā apsūdzība, par to, ka Kalifa, neatzīstoties savā naidā pret ebrejiem, zināmā mērā kļūst līdzvainīgs savu ticības brāļu ciešanās.

-    Kā jūs palīdzat?

Šeihs joprojām cieši vērās detektīvā.

-    Mēs vācam naudu un sūtām to uz Palestīnu. Nauda paredzēta pārtikas, apģērba, skolas grāmatu iegādei, vārdu sakot, labdarīgiem mērķiem. Viss ir pilnīgi oficiāli.

-    Tātad jansens pastāvīgi tam ziedoja līdzekļus?

-    Tikai vienreiz pirms sešām nedēļām viņš ziedoja krietnu summu.

-    Tāpat vien, no zila gaisa?

Šeihs paraustīja plecus.

-     Mēs paši izbrīnījāmies, ka kufr kļuvis tik devīgs. Luksorā viņš uzrunāja vienu no maniem vīriem un piedāvāja savu palīdzību. Vēlējās tikties ar mani. Parasti es nemēdzu biedroties ar šādiem cilvēkiem, tomēr šis bija izņēmums, jo viņš piedāvāja ievērojamu summu piecdesmit tūkstošu ēģiptiešu mārciņu.

Kalifa pārsteigts iesvilpās. Kas Jansenu pamudināja ziedot naudu tik bēdīgi slavenajam šeiham?

-    Vai jūs satikāties? viņš vaicāja.

Vecais virs pamāja un ar krunkaino roku pakasīja bārdu.

-    Un?

-     Ko un? Nekā. Parunājām. Viņš teica, ka dzirdējispar mūsu darbošanos ar palestīniešiem un apbrīnojot to, tāpēc ari vēloties palīdzēt. Tur tad arī viņš iedeva šo summu skaidrā naudā. Kāpēc lai es atteiktos?

No neierasti ilgās tupēšanas Kalifam notirpa kājas. Viņš izslējās un labpatikā izstaipījās.

-     Bet kāpēc tieši pie jums? Pastāv taču dučiem dažādu oficiālu labdarības organizāciju, kas vāc naudu palestīniešiem. Kāpēc nākt pie…

Šeihs saprotoši pasmaidīja.

-    Pie tik apšaubāmas reputācijas personas?

-     Jā. Jansens droši vien apzinājās nepatikšanas, ja kāds uzzinātu, ka viņš ticies ar jums. Tomēr viņš ieradās pie jums kā no zila gaisa, iedod naudu un neko par to neprasa.

Kalifa vēl brīdi staipījās, braucīja notirpušos locekļus, kad, pēkšņas domas pārņemts, sastinga.

-    Vai tomēr prasīja gan?

Šeihs neatbildēja, un, tikko jaušami smaidot, cieši lūkojās inspektorā. Kalifa atkal notupās viņa priekšā.

-     Vai viņš kaut ko gribēja par to? detektīvs atkārtoja jautājumu.

Atbilde nesekoja. Satrauktās gaidās sirds Kalifam iepukstējās straujāk.

-    Tātad viņš prasīja kādu pakalpojumu no jums? Ko viņš gribēja?

Nenolaižot acis no Kalifas, kakla skriemeļiem krakšķot, šeihs nolieca galvu uz vienu pusi, tad uz otru.

-     Viņš vēlējās, lai es norunāju viņam tikšanos ar al Mulathamu.

Kalifa pārsteigumā iepleta acis.

-    Vai tiešām?

-    Kāpēc lai es jums melotu? Tāds bija viņa lūgums.

Kalifa nespēja noticēt dzirdētajam. Ikreiz, kad viņam likās, ka jau par sprīdi pietuvojies Jansena būtībai, kārtējā jauniegūtā informācija atmeta inspektoru tālu prom no kārotās patiesības par šo vīru.

-     Kāpēc viņš vēlējās tikties ar viņu? Kalifa vaicāja.

Šeihs neziņā paraustīja plecus.

-    Viņš apgalvoja, ka varot piedāvāt al Mulathamam palīdzību. Viņš minēja kaut kādu ieroci, ko izmantot pret ebrejiem. Šis ierocis spēj nodarīt lielu postu ebrejiem.

Ārpusē atskanēja spalgs troksnis, bet Kalifa nepievērsa tam uzmanību.

-     Kas tas par ieroci?

Šeihs pacēla rokas.

-    To viņš man nepateica. Viņš teica, ka drīz miršot un vēlējās, lai ierocis nonāk lietpratēja rokās, kas zināšot un pratīšot nodarīt ebrejiem milzīgu postu ar tā palīdzību. Tie bija viņa paša vārdi. Viņš meklēja kādu, kas varētu nodarīt ebrejiem milzīgu postu.

Spalgais troksnis uz brīdi pierima, bet pēc brīža atkal sparīgi atsākās, pieskandinot visu mošeju.

-    Vai jūs viņam palīdzējāt?

Šeihs nievājoši nosprauslājās.

-    Vai domājat, ka man ir al Mulathama mājas adrese vai telefona numurs un sazvanos ar viņu ik pa laikam? Es apbrīnoju šo cilvēku, inspektor; ikreiz, kad viņš nogalina kādu izraēlieti, mana sirds līksmo; ja man laimētos ar viņu tikties, es apskautu viņu un sauktu par brāli. Bet gluži tāpat kā visiem citiem, arī man nav ne mazākās jausmas, kas viņš ir un kur atrodas.

Vecais vīrs noņēma brilles un ar kaftāna apakšmalu sāka rūpīgi spodrināt briļļu stiklus. Klaudzināšana ārpusē beidzot apklusa, un mošejā iestājās apdullinošs klusums.

-     Nosaucu viņam dažu pazīstamu cilvēku vārdus Kairā, beidzot turpināja šeihs, uzlikdams uz deguna nospodrinātās brilles. Tas bija mazākais, ko varēju palīdzēt par tik devīgu ziedojumu.

-    Vai viņš sazinājās ar tiem cilvēkiem?

-     Nav ne jausmas. Nevēlos arī zināt. Pēc tās tikšanās neesmu viņu vairs redzējis. Bez tam jau iepriekš piekodinu, ka nepievilšu savu palestīniešu draugu uzticēšanos un nenosaukšu jums viņu vārdus.

Viņš pēdējo reizi palūkojās uz Kalifu, iztaisnoja kājas, paņēma spieķi vienā, bet Korānu otrā rokā un grasījās piecelties kājās, taču nespēja. Kalifa pielēca kājās un, satvēris veco vīru aiz elkoņa, palīdzēja viņam pieslieties augšā, jo cieņa pret vecākiem cilvēkiem uzvarēja nepatiku pret vecā vīra paustajiem uzskatiem. Ticis uz savām kājām, šeihs nopurināja savu kaftānu un aizkliboja pār telpu. Pie izejas viņš pagriezās.

-     Atcerieties, inspektori ir vai nu gaisma vai tumsa, islāms vai tukšums. Vidusceļa nav. Kompromisu nav. Laiks izvēlēties savu ceļu.

Viņš ieskatījās Kalifam acīs un izgāja 'no mošejas. Izskatījās, ka saruna ir beigusies.

KALANDIIAS KONTROLPUNKTS STARP JERUZALEMI UN RAMALAHU

Paklausot norādījumiem, Junis Abu Džiss, ģērbies sporta kreklā ar Klints mošejas attēlu, pusdienlaikā devās uz Kalandijas kontrolpunktu un nostājās zem putekļainās Master satelītšķīvju reklāmas.

Pēdējo divdesmit četru stundu laikā kopš al Mulathama pārstāvja telefona zvana, Junisa oma mijās no paniskām bailēm līdz skurbinošai eiforijai. Vienu brīdi viņš trīcēja pie visām miesām, apstulbis no pasākuma grandiozuma, kurā arī viņš aicināts piedalīties, bet jau nākamajā mirklī viņu pārņēma nevaldāms prieks, kā toreiz bērnībā, kad plunčājās pa siltajiem, liegajiem viļņiem, šļakstinādamies, smiedamies un juzdamies laimīgākais cilvēks zemes virsū.

Stāvot zem reklāmas plakāta un vērojot garo mašīnu rindu, kas iestiepās tālu iekšā izraēliešu zonā, Junis vairs nejuta ne bailes, ne ekstāzi tikai dzelžainu pārliecību, ka izdarījis pareizo izvēli, ka šī ir viņa dzīves misija. Kādas būtu viņa dzīves izredzes bez šī piedāvājuma? Vai viņš spētu dzīvot mūžīgā pazemojumā, ar neizsakāmu rūgtumu, kauna sajūtu un nožēlu sirdī, no malas noskatoties, kā izraēlieši plaukst un zeļ, kamēr viņa paša tauta pamazām iet bojā?

Nē, to viņš nepaciestu. Viņš izvēlējies vienīgo pareizo ceļu. Šis ceļš sola spēku un cieņu un ļauj Junisam ietekmēt notikumu gaitu, nevis notikumiem ietekmēt Junisa dzīvi. Pat, ja tas prasa viņa nāvi… lai gan… vai tad viņa dzīve jau tagad nav nožēlojama?

junis nostāvēja zem reklāmas plakāta tieši trīsdesmit minūtes, ik pa brīdim ieskatoties rokaspulkstenī, lai precīzi izpildītu sniegtos norādījumus. Tad, pamājis ar galvu, it kā teikdams: "Te nu jūs dabūjāt manu atbildi", pagriezās un devās atpakaļ uz bēgļu nometni, kas kā milzīga, pelēka sēne nomāca ainavu.

LUKSORA

Atgriežoties no tikšanās ar šeihu Omāru, Kalifu kabinetā gaidīja Muhameds Hasūna kungs, Misr bankas ierēdnis, kuram Kalifa bija uzticējis Jansena zelta stieni. Nevainojami ģērbies, apaļīgais ierēdnis ar brillēm smalkos rāmjos un spoži nospodrinātās kurpēs salēcās un iesaucās, kad Kalifa atrāva vaļā kabineta durvis. Ierēdnis sargājoši pievilka pie krūtīm portfeli. Viņš atguvās tikai tad, kad saprata, ka neviens viņam neuzbruks un neaplaupīs, lai gan kreisā acs joprojām nervozi raustījās.

-    Jūs mani nobiedējāt, viņš pārmetoši samirkšķināja acis. Es atnesu… jūs jau zināt, ko…

Viņš nervozi bungāja ar pirkstiem pa portfeli.

Kalifa atvainojās, ka izbiedējis viņu.

-     Lai gan nedomāju, ka kāds jums uzbruktu policijas iecirkni.

Baņķieris uzmeta Kalifam neapmierinātu skatienu.

-    Man ir uzbrukuši tik neiedomājamās vietās un tik neiedomājami ļaudis. Ar skumjām jāatzīst, ka man uzbrucis pat paša sievastēvs. Ja runa ir par zeltu, nekad nevar būt drošs. Nekad.

Viņš zīmīgi ieskatījās Kalifam acīs, tādējādi uzsvērdams sacītā nozīmi, tad piegāja pie Kalifas rakstāmgalda un nolika portfeli uz tā.

-    Jā, jā, papētīju to jūsu zelta gabalu. Ļoti interesanti, es jums teikšu. Vai jums ir laiks?

-     Protams.

-    Tādā gadījumā, ja neiebilstat…

Viņš pamāja uz durvju pusi. Kalifa pagriezās un aizvēra tās.

-     Un, khm… baņķieris nervozi noklepojās, pamājis uz atslēgu. Drošs paliek nedrošs.

Kalifa atkal pagriezās un aizslēdza durvis.

-    Vai žalūzijas ari nolaist?

Tas gan bija domāts kā joks, bet Hasūns apstiprinoši pamāja, ka šajos apstākļos tā ir teicama doma. Nikni purinādams galvu, Kalifa piegāja pie loga un nolaida metāla žalūzijas. Istaba iegrima pustumsā.

-    Vai tā būs labi?

-    Daudz labāk, atteica Hasūns. Piesardzība nekad nenāk par ļaunu.

Viņš paliecās uz priekšu un ieslēdza galda lampu, pirms tam pamezdams aizdomīgus skatienus apkārt. Viņš joprojām neticēja pats savām acīm, ka abi ar Kalifu telpā atrodas vieni. Tad viņš atslēdza portfeli, pacēla vāku, iebāza portfelī roku un izņēma melnā drānā ietīto stieni. Kalifa nostājās baņķierim blakus un aizdedzināja cigareti, izpūšot zilpelēku dūmu mākoni.

-    Ko jūs uzzinājāt?

-     Patiesībā daudzko, briļļu stikliem mirguļojot zeltainajā stieņa atspulgā, atbildēja baņķieris, izsaiņodams stieni. Jā, jā, tas bija diezgan izglītojoši pat man. Pēc trīsdesmit zelta biznesā pavadītiem gadiem joprojām uzzinu ko jaunu. Pārsteidzošas lietas, patiesi pārsteidzošas.

Viņš izstiepa roku un bijīgi pieskārās stienim, tad vēlreiz iebāza roku portfelī un izvilka mašīnrakstā aprakstītu lapu.

-     Pamatā visi rādītāji ir normas robežās, viņš iesāka. Standarta trapecveida stienis, divdesmit seši centimetri reiz deviņi, reiz pieci, divpadsmit un viena ceturtdaļa kilograma, deviņsimt deviņdesmit piektā prove, tie ir apmēram divdesmit četri karāti, iespējams nedaudz vairāk.

-     Kāda ir stieņa vērtība?

-    Tā diemžēl svārstās atkarībā no zelta vērtības tirgū, bet pašreizējā cena ir apmēram piecsimt divdesmit tūkstoši ēģiptiešu mārciņu.

Kalifa ieklepojās, viss ietinies dūmu mākonī.

-     Nevar būt!

I lasūns paraustīja plecus.

-    Tas taču ir zelts. Zelts ir vērtīgs, jo īpaši šādas kvalitātes zelts.

Baņķieris maigi papliķēja pa stieni kā suni, kas veiksmīgi izpildījis sarežģītu triku. Kalifa paliecās uz priekšu un ielūkojās ciešāk stienī.

-    Un kā ar spiedogu? Viņš pamāja uz ērgli un svastikas zīmi stieņa virsmā. Vai uzzinājāt kaut ko par tiem?

-    Uzzināju gan, atbildēja Hasūns. Te jau sākas pats interesantākais.

Baņķieris izstiepa rokas, saķēdēja pirkstus kopā un noklikš-ķināja pirkstu kauliņus kā pianists pirms koncerta.

-     Nekad agrāk nebiju redzējis šādu spiedogu, viņš atteica. Tāpēc nācās nedaudz pameklēt, bet negribu jūs garlaikot ar visiem šiem sīkumiem.

Viņš to pateica tik sapņaini, it kā Kalifas garlaikošana ar visiem izpētes rezultātiem sagādātu viņam neizsakāmu baudu. Detektīvs, to sajuzdams, klusēja, vēlēdamies ātrāk ķerties pie lietas būtības.

-     Lai nu kā, turpināja baņķieris, kad gaidītais uzaicinājums izklāstīt visu sīkumos neizskanēja, izskatās, ka spiedogs ar ērgli un svastiku bija Prūsijas naudas kaltuves oficiālais zīmogs. Līdz Otrā pasaules kara sākumam tā bija izvietota Berlīnē un darbojās kā Vācijas naudas kaltuve.

Dūmu strūkliņai paceļoties no mutes kaktiņiem, Kalifa cieši vēroja stieni.

-    To patiesībā nebija grūti noskaidrot. Ieskatījos dažās uzziņās, piezvanīju uz pāris vietām. Sarežģītāk gāja ar šiem.

Viņš norādīja uz grūti saskatāmu ciparu rindu stieņa pamatnes augšējā kreisajā stūri. Kalifa pārsteigumā iesaucās. Ciparus viņš nebija ievērojis, kad pirmoreiz apskatīja stieni.

-    Sērijas numurs? viņš nedroši vaicāja.

-     Pareizi. Dažiem tāds ir, bet citiem nav. Numurs ļauj izsekot stieņa tapšanas vēsturei kad tas kausēts, kur un tamlīdzīgi.

-    Ko uzzinājāt par šo stieni?

-     Šis stienis sevī ietver milzīgu informācijas daudzumu. Taču to uziet nebija tik viegli. Šie sērijas numuri netiek reģistrēti kādā vienotā uzskaites sistēmā. Uz to institūciju, kur notikusi naudas izgatavošana, tiek aizsūtīts attiecīgs dokuments un cauri. Vakar pusi dienas un šodienas lielāko daļu pavadīju, zvanoties uz Vāciju, mēģinot izsekot šī stieņa gaitām. Prūsijas naudas kaltuves arhīvs pēc 1945. gada tika iznīcināts. Bundesbank nekādu dokumentu arī nav. Godīgi sakot, es jau grasījos atmest visam ar roku, bet, par laimi, kāds

Bundesbank muzeja darbinieks ieteica man vērsties pie… Viņš apklusa uz brīdi, šķirstīdams piezīmes. The Degussa Corporation Diseldorfā. Tā bija viena no Vācijas lielākajām metāla kausētuvēm, kas aktīvi sadarbojās ar nacistiem. Tagad, protams, mainījuši orientāciju… dažādas darbības jomas.

-    Jā, jā, Kalifa nepacietīgi pārtrauca viņu. Ko jūs īsti atklājāt?

-     "Degussa" arhivārs, ļoti pieklājīgs, jauks zellis, baņķieris īpaši uzsvēra vārdu "pieklājīgs", ar to likdams manīt, ka Degussa arhivārs nemūžam neuzdrošinātos pārtraukt kādu pusteikumā, kā to tikko izdarīja Kalifa, izpētīja viņu ierakstus un pārsteidzošā kārtā atrada šādu sērijas numuru. Tie vācieši gan ir pedanti!

-    Un? Kalifa nepacietīgi mīņājās, noliecies pār galdu, bet cigaretes galā krājās gara pelnu piramīda.

-    Izskatās, ka šis stienis ir viens no piecdesmit stieņu partijas, ko 1944. gadā izgatavoja Degussa. Precīzāk 1944. gada maijā. Tā paša mēneša septiņpadsmitajā datumā šo partiju nosūtīja uz Valsts naudas kaltuvi, bet no turienes savukārt uz Reichsbank, Bundesbank priekšgājēju.

-    Un pēc tam?

-    Šķiet, ka lielāko daļu stieņu kara beigas pārkausēja un pārstrādāja.

-    Lielāko daļu?

-      Šis acīmredzot ir saglabājies neskarts. Pēc Degussa ziņām, neskarti saglabājušies vēl divi stieņi.

Baņķieris apklusa, lai nākamie vārdi izskanētu iespaidīgāk.

-    Tos 1966. gadā kāds Izraēlas izlūkdienesta aģents atrada Buenosairesā, kādā mājā, kur dzīvoja… Baņķieris atkal ieskatījās piezīmēs. Jūliuss Šeštmans. Bijušais nacistu armijas virsnieks, kuram kara beigās izdevās aizbēgt uz Argentīnu, kur apmetās uz dzīvi ar svešu vārdu. Izraēlieši tomēr sadzina viņam pēdas un atveda viņu kopā ar visiem stieņiem atpakaļ uz Izraēlu. Tagad tie uzglabājas Jeruzalemes Centrālajā bankā.

-    Kas notika ar Šeštmanu?

Atkal ieturējis dramatisku pauzi, baņķieris vienaldzīgi paraustīja plecus.

-     Izraēlieši viņu pakāra.

Ārpusē atskanēja spalgs troksnis. Tur garām pabrauca ēzeļa vilkti rati ar gāzes baloniem, kas, kratīdamies ratos, sitās cits pret citu. Kalifas cigarete beidzot izdzisa, viņš ielidināja izsmēķi papīrgrozā un piesmēķēja jaunu cigareti. Jo dziļāk mežā, jo vairāk koku ar katru jaunu faktu un informāciju šī lieta kļuva vēl sarežģītāka un piņķerīgāka. Kalifa jutās kā slīkonis, kurš, izmisīgi kuldams ūdeni, cenšas nonākt virspusē, tomēr gluži pretēji neskatoties uz pūliņiem, grimst vēl dziļāk.

Iestājās klusums.

-    Vai ir vēl kādi jaunumi? beidzot Kalifa gurdi jautāja, prātodams, kādos labirintos vēl šī lieta var ievest izmeklēšanu.

Hasūns paraustīja plecus.

-    Tas laikam ir viss. Ir vēl daži tehniski sīkumi attiecībā uz zelta sastāvu, taču tas droši vien nav tik būtiski šajā gadījumā.

Baņķieris kārtējo reizi noglāstīja stieni, noslaucīdams no virsmas nedaudz cigarešu pelnu, pēc tam ietina to atpakaļ melnajā drānā.

-    Vai paglabāsiet to šeit?

Kalifa izvilka cigareti.

-    Vai varat pagaidām paturēt to bankā?

-    Ar lielāko prieku.

Hasūns iebāza stieni portfelī, piegāja pie loga un atvilka žalūzijas, apžilbdams no spožajiem pēcpusdienas saules stariem. No apakšas atskanēja neskaidra balsu murdoņa un gāzes ratu klabēšana.

-      Patiesībā ir vēl kaut kas. Hasūns domīgi noteica. Kaut kas savāds, nomācošs, kā darvas piliens medus mucā. Ar labo kāju viņš pakasīja kreisās kājas ikru. Kā jau teicu, ar sērijas numura palīdzību var noteikt stieņa izgatavošanas laiku un vietu. Dažreiz pievieno papildu informāciju: maiņas priekšnieka vārdu vai pasūtītāja vārdu. Visādus niekus. Baņķieris samainīja kājas, kreiso kāju šoreiz berzēja pret labo. Degussa dokumentos tādu ziņu nebija. Tomēr tiks uzrādīts, no kurienes nācis šis zelts.

Beidzis savdabīgo kurpju spodrināšanas procedūru, baņķieris lēni pagriezās pret Kalifu, ar vienu roku nervozi bungādams pa palodzi. Kalifa saspringa.

No Aušvices. Šķiet, ka šis zelta stienis izliets no mirušo ebreju zelta zobu kronīšiem.

Pēc baņķiera aiziešanas Kalifa uzcēla kājas uz rakstāmgalda, aizkūpināja cigareti un nodevās pārdomām. Tik daudz vēl jāpaveic: Hasans jau pieprasa atskaiti; Jansena Kairas draugi tā arī vēl nav piezvanījuši, tie jāmeklē rokās; droši vien nenāks par ļaunu piezvanīt tam sasodītajam izraēliešu policistam, lai pārbaudītu, vai tas izkustinājis savu resno pakaļu un kaut ko uzzinājis par Šlēgeles pagātni. Tik daudz darāmā. Galvā pilnīgs juceklis. Acu priekšā šaudījās zelta stieņi, izrauti zobi un tetovēti numuri.

Jā, viņš bija dzirdējis par holokaustu, par Aušvici. Vispārējos vilcienos, kaut kādas baumas viņš neiedziļinājās šajā informācijā. Izraēliešu policists kļūdījās, apgalvodams, ka Kalifa netic holokaustam, bet šie notikumi viņam šķita tik tāli, tik nebūtiski, jo neskāra viņa paša dzīvi. Līdz šai dienai. Šķiet, ka pagatne uzstājīgi laužas iekša viņa paša dzīve.

Kalifa atmeta galvu un izpūta dažus dūmu aplīšus, kas viens otru ķerdami un apdzīdami, pie griestiem saplūda pelēcīgā dūmakā. Pagāja piecas, desmit minūtes. Pulkstenis pie sienas tikšķēja noteikti un precīzi kā mehāniska sirds. Piepeši Kalifa pielēca kājās, it kā pieņēmis kādu lēmumu, paķēra žaketi un izmetās no policijas iecirkņa.

Izsteidzies uz ielas, viņš pagriezās pa labi, tad pa kreisi, lauzdamies cauri pēcpusdienas rosīgajam pūlim uz ielas, garām kafejnīcām, suvenīru tirgotavām, garšvielu kaudzēm, visbeidzot nonākdams spoži apgaismotā interneta kafejnīcā, ar dučiem datoru pie aizmugurējās sienas. Kalifa pamāja sveicienu saimniekam, kas norādīja uz tālāko datoru blakus kādai eiropietei ar apdegušiem pleciem. Kalifa apsēdās pie datora, ielogojās Yahoo un meklējumu lodziņā negribīgi, bet reizē ieinteresēti ierakstīja vārdu Holokausts. Tad jau redzēs, kas no tā visa iznāks.

JERUZALEME VECPILSĒTA

-      Kādas viņiem tiesības mums noteikt, kā vadīt savu valsti? Vai mēs nevaram paši sevi aizstāvēt? Meshuginas; / Visi kā viens! Meshugina!

Vecais vīrs dusmīgi purpināja, čaukstinot Yediot Ahronot eksemplāru.

Ben-Rojs iedzēra malku alus un palūkojās uz veča dusmu objektu avīžrakstu pirmajā lappusē par grupu eiropiešu miera aktīvistu, kas atbraukuši uz Izraēlu protestēt pie trīssimt kilometru garās sienas, ko valdība uzcēlusi starp Izraēlu un Rietumu krastu. Turpat bija redzama arī fotogrāfija ar virsrakstu "SLAVENĪBAS NOSODA APARTEĪDA BARJERAS", kurā kāds Ben-Rojam nepazīstams angļu komiķis kopā ar palestīniešu grupiņu roku rokā stāvēja izraēliešu buldozeru priekšā.

-    Nacisti! vecais vīrs iesaucās un nikni saņurcīja laikrakstu. Kā viņi uzdrošinās mūs tā nosaukt? Vai redzi? Mans brālis nomira Būhenvaldē, bet viņi mūs saukā par nacistiem! Kā viņiem nav kauna! Netīrie goyim!

Viņš dusmīgi aizsvieda sāņus avīzi un afgāzās krēslā, nikni purinādams galvu. Ben-Rojs grasījās sacīt, ka viņš ari ienīst šos ārzemniekus labdarniekus, ka viņi te atbrauc, pažēlojas, nosoda, bet pēc tam atgriežas savās jaukajās, drošajāsmājās, paši sev apmierinājumā sitot uz pleca, ka ir tik brīnišķīgi cilvēki, kas rūpējas par citiem, kamēr aiz viņu smaidošajām sejām stulbie palestīnieši saspridzina gabaliņos ebreju sievietes un bērnus.

Ben-Rojs tomēr noklusēja, bīdamies, ka nesavaldīsies, aizsvilsies aklās dusmās un rēkdams sitīs dūres pa galdu, pataisīdams sevi par izsmieklu citu acīs. Nē, jāsavaldās, tā būs drošāk.

Ben-Rojs sažņaudza pirkstos kuloniņu ķēdītē uz kakla, mēģinādams apspiest kamolu kaklā, tad ātri iztukšoja alus kausu, piecēlās, nometa uz galda divdesmit šekeļu banknoti un devās pildīt sasodītā ēģiptieša uzdevumu noskaidrot noslepkavotās ebreju sievietes dzīves apstākļus.

Atšķirībā no prestižākiem kaimiņu rajoniem, Ohr Hā Haima bija drūma un šaura ieliņa ar augstiem, cieši kopā saspiestiem namiem ebreju kvartāla pašā augšgalā, līdzās armēņu sektoram. Četrdesmit sestās mājas augšējā daļa bija sadalīta dzīvokļos, par ko liecināja tukšie veļas striķi, kas nokarājās gar daudziem logiem, bet pagrabstāvā izvietojās yeshiva ar atsevišķu ieeju. Pa ceļam Ben-Rojs ieskatījās papīra lapiņā, kur bija uzšņāpis ēģiptieša nosaukto adresi. Viņš piegāja pie ieejas durvīm un nospieda ceturtā dzīvokļa pogu.

Viņš būtu varējis atnākt daudz ātrāk, jo nebija pārāk noslogots darbā, taču viņam nepatika, kā ēģiptietis runāja ar Ben-Roju, tāpēc viņš nebūt nesteidzās izpalīdzēt nekaunīgajam arābam. Ben-Rojs iedomājās, ka varētu novilcināt šo apmeklējumu vēl ilgāk, jo īpaši pēc vakardienas. Ben-Rojs ēģiptietim pieteica, ka nevēlas saņemt nekādus lietas materiālus, tomēr tas mazais nelietis vakar atsūtīja pa faksu veselu kaudzi nederīgu papīru, kurus Ben-Roja faksa aparāts elsdams pūzdams centās saņemt, tomēr daži iestrēga. Tad aparāts sāka gaudot kā niķīgs mazulis, līdz Ben-Roja pacietības mērs beidzās, viņš izrāva faksa aparātu no kontakta un aizlidināja aparātu pa gaisu.

Nē, viņš nejuta ne mazāko vēlēšanos palīdzēt kādam. Beidzot Ben-Rojs tomēr nosprieda, ka tikpat labi viņš varētu aizstaigāt līdz tai mājai. Viņam ļoti negribējās skaidroties pa telefonu ar to Khedivu, vai kā viņu tur sauca. Tā nu BenRojs saņēmās un atnāca.

Viņš vēlreiz piespieda zvana pogu un ielūkojās pa pagraba lodziņu, kur ieraudzīja slimīga izskata jaunus ebreju puišus brillēs cītīgi studējam Talmudu. Ben-Rojs atcerējās, ka Galja viņus dēvēja par pingvīniem. Viņš spēji izslējās un trešo reizi piespieda zvana pogu. Šoreiz viņam atbildēja. .

-     Šalom?

Pa logu izliekusies uzsauca jauna sieviete, kuras apaļīgo seju slēpa tradicionālais ietērps, ko valkāja ortodoksālo ebreju sievas. Ben-Rojs paskaidroja, kas viņš ir un ko vēlas.

-    Mēs tikai nesen šeit ievācāmies, teica sieviete. Iepriekšējie īrnieki arī šeit dzīvoja tikai pāris gadus.

-    Bet pirms tiem?

Sieviete paraustīja plecus un aizgriezās, uzsaucot kādam.

-     Parunājiet ar Veinberga kundzi no otrā dzīvokļa. Viņa šeit dzīvojot jau trīsdesmit gadus un pazīst ikvienu un visu zina.

No jaunās sievietes balss toņa Ben-Rojs saprata, ka viņa Veinberga kundzi uzskata par vecu klaču pastalu. Ben-Rojs pateicās, pārlaida acis pār paneli un nospieda otrā dzīvokļa pogu. Nepaspēja viņš atraut roku, kad ārdurvis pavērās un parādījās maza auguma večiņa krimplēna rītakleitā, lētās čībās un artrīta savilktām rokām.

-     Veinbergas kundze? Viņš izvilka savu ID. Esmu inspektors Ben-Rojs no…

Viņa vāri iesaucās un satvēra kaklu.

-    Ak dievs! Kas noticis? Vai kaut kas ar Samuelu? Stāstiet, kas noticis.

Ben-Rojs nomierināja večiņu, ka Samuelam nekas nekaiš, viņš tikai vēlas uzdot viņai dažus jautājumus. Par sievieti, kura" dzīvoja ceturtajā dzīvoklī. Pirmajā mirklī sieviņa viņam nenoticēja. Viņai joprojām trīcēja žoklis, bet acīs mirdzēja baiļu asaras. Pēc brīža viņa nomierinājās un ar rokas mājienu aicināja inspektoru iekšā.

-     Samuels ir mans mazdēls, viņa paskaidroja, ejot uz dzīvokli. Labākais zēns pasaulē. Viņu iesauca armijā, viņš ir Gazā, lai Dievs viņam palīdz. Ikreiz, kad ieslēdzu ziņas vai ieskanas telefons… Tik ļoti raizējos par viņu, ka nevaru aizmigt. Viņš taču vēl bērns, mans puisītis. Viņi visi ir bērni.

Viņa ieveda Ben-Roju nelielā, drūmā dzīvojamā istabā ar lielu koka skapi pie vienas sienas. Iepretim sagrabējušam melnbaltam televizoram stāvēja divi atpūtas krēsli, virs kuriem karājās papagaiļa būris. Visur bija izliktas fotogrāfijas, gaisā jautās salkana, nepatīkama smaka putnu mēsli vai cepamā eļļa, viņš nodomāja, bet nevēlējās iedziļināties. Kaut kur dzīvoklī skanēja Izraēlas armijas radiostacija.

Večiņa piebikstīja, lai Ben-Rojs sēžas vienā no atpūtas krēsliem, bet pati uz brīdi nozuda. Apklusa radio, bet večiņa atgriezās ar glāzi apelsīnu sulas, ko pasniedza inspektoram. Viņš tai neko nebija lūdzis, bet pateicīgi paņēma glāzi, pieklājīgi nodzēra vienu malciņu un nolika glāzi uz galdiņa. Pati viņa iesēdās otrā atpūtas krēslā, pacēla no grīdas dzijas dzīparu un sāka adīt, turēdama rokas gandrīz iepretim sejai, bet artrīta savilktās rokas kustējās negaidīti knaši. Šķita, ka viņa ada yarmulke un Ben-Rojs atcerējās savu vecmāmiņu, kura 1967. gada kara laikā uzadīja sarkanas cepurītes visiem piecdesmit artilērijas puišiem, kā rezultātā viņi tika pie iesaukas Ugunīgās yarmulkes.

-    Tātad, ko jūs gribējāt man jautāt?

-    Hmm?

-    Jūs teicāt, ka vēlaties uzdot man dažus jautājumus par ceturto dzīvokli.

-    Jā, protams.

Viņš palūkojās papīra lapiņā, ko joprojām turēja rokās un mēģināja sakopot domas.

-    Vai par to Goldšteinu sievišķi? Simtiem reižu esmu teikusi viņa labu galu neņems. Viņa šeit nodzīvoja trīs gadus, bet, kad viņa pārcēlās, viss kvartāls aplaudēja. Atceros reiz kādā piektdienā,…

-     Es gribēju pajautāt par Hannu Šlēgeli, Ben-Rojs pasteidzās pārtraukt atmiņu lavīnu.

Adāmadatas pārstāja klabināt.

-Ak!

-    Sieviete augšstāvā teica, ka jūs kaut ko varētu zināt par viņu.

Veinbergas kundze brīdi lūkojās adīklī, pēc tam nolaida to klēpī un atlaidās krēslā.

-    Briesmīgas lietas, viņa nopūtās. Briesmīga lieta, slepkavība, vai zināt. Arābi to izdarīja. Piramīdās. Aukstasinīgi. Šausmīgi.

Viņa salika kopā uztūkušās rokas.

-    Viņa bija klusa sieviete. Daudz neko nerunāja. Bet vienmēr sveicinājās, to gan. Viņai bija… Ar vienu roku viņa pabungāja pa otru. Jūs jau zināt… numurs. Aušvice.

Papagailis piepeši iedziedājās, bet tikpat pēkšņi ari apklusa un, mētādams galvu augšā lejā, sāka knābāt nagus. BenRojs vēl nedaudz padzērās apelsīnu sulu.

-    Ēģiptiešu policija atjauno izmeklēšanu šajā lietā, viņš paskaidroja. Viņi vēlas, lai mēs savukārt uzzinām kaut ko sīkāk par Šlēgeles kundzes dzīvi par darbu, ģimeni, tādas pamatlietas.

Vecā sieviete sarāva uz augšu plānās bālās uzacis un atsāka adīšanu, tomēr adatas šoreiz kustējās lēnāk.

-    Es viņu labi nepazinu, viņa teica. Mēs nebijām draudzenes. Tikai laiku pa laikam sveicinājāmies. Viņa bija noslēgta un nemanāma. Gluži pretēji tai Goldšteinai. Viņu vienmēr visi gan redzēja, gan dzirdēja. Jums vajadzēja dzirdēt tos trokšņus! Oy vey!

Viņa nepatikā sarauca degunu. Ben-Rojs iztaustīja kabatas, mēģinādams atrast rakstāmo, bet saprata, ka aizmirsis to paņemt. Viņš ieraudzīja, ka glāzē uz bufetes stāv pildspalva, taču kautrējās pavaicāt, baidoties, ka večiņa noturēs viņu par amatieri. Pie velna, viņš sirdījās. Iecirkni kaut ko pēc atmiņas uzšņāpšu.

-     Kad mēs ievācāmies, viņa šeit jau dzīvoja, turpināja Veinbergas kundze. Tas bija 1969. gadā. Mēs ar Tediju pārcēlāmies no Telavivas. Jā, tas bija 1969. gada augustā. Viņš vienmēr vēlējās šeit dzīvot. Es gan nebiju tik pārliecināta. Kad pirmoreiz ieraudzīju šo māju, es nodomāju klog iz mir""! Kā mēs dzīvosim tādā izgāztuvē? Arābu atstātie atkritumi, pussagruvušās mājas. Tagad, protams, nevaru iedomāties, ka būtu jādzīvo kur citur. Tas ir viņš. Viņa pastiepa adāmadatu kumodes virzienā, kur plaukta vidū stāvēja fotogrāfija ar tuklu, maza auguma vīrieti mīkstā filca platmalē un šallē Raudu mūra fonā. Mēs bijām precējušies četrdesmit gadus. Mūsdienu jauniešiem tas šķiet neticami četrdesmit gadi. Kā man viņa pietrūkst!

Viņa noslaucīja asaras. Ben-Rojs samulsis nolaida acis.

-     Viņa tātad šeit dzīvoja jau iepriekš. Iespējams, ka ievācās šeit uzreiz pēc atbrīvošanas.

Ben-Rojs sagrozījās krēslā.

-     Bet pirms tam?

Večiņa paraustīja plecus un pašķielēja uz adīkli.

-    Šķiet atceros, ka viņa pieminēja Mea Šarimu, taču varu kļūdīties. Viņa piedzima Francijā pirms kara. Dažreiz viņai paspruka kāds franču vārds, kad viņa kāpjot lejā pa kāpnēm sarunājās pati ar sevi.

-    Jūs teicāt, ka Viņa bija ieslodzīta Aušvicē.

-    To man pateica vecais doktors Taubers. Jūs taču pazīstat doktoru Tauberu no sešpadsmitā dzīvokļa.

Ben-Rojam nebija ne jausmas, kas tas tāds, taču klusēja.

-    Reiz ieraudzīju viņai uz rokas tetovējumu, tāpēc zināju, ka viņa bijusi nometnē. Bet pati viņa neko par to nestāstīja, jo bija ļoti noslēgta. Kādu dienu es sarunājos ar doktoru Tauberu jauks vīrietis, diemžēl pirms četriem vai pieciem gadiem nomira, Dievs lai mielo viņa dvēseli un viņš teica: "Vai pazīstat sievieti, kura dzīvo vienu stāvu augstāk, Šlēgeles kundzi?" Es atbildēju: "Jā." Tad viņš teica: "Vai zināt, ka 1946. gadā mēs vienā kuģī atbraucām šurp no Eiropas?" Briti pie Haifas lika kuģim griezties atpakaļ, bet viņi naktī ieleca jūrā un vairāk kā jūdzi peldēja uz krastu. Bet pēc divdesmit gadiem kļūst par kaimiņiem! Kāda sagadīšanās!

Augšstāvā atskanēja skrejošu soļu dipoņa. Vecā sieviete pacēla galvu.

-    Tātad šis Taubera kungs jums izstāstīja, ka viņa bijusi Aušvicē?

-    Hmm?

-     Hanna Šlēgele!

Viņa uz brīdi apmulsa, tad saprata, par ko ir runa.

-     Ak, jā, jā. Viņš teica, ka viņi iepazinušies uz kuģa un sākuši runāties. Es taču jau jums izstāstīju, ka viņi atbrauca ar vienu kuģi, vai ne? Brauciens ilga divas nedēļas. Seši simti pasažieru saspiesti kā siļķes mucā. Vai varat iedomāties? Izdzīvot koncentrācijas nometnē un pēc tam vēl pārdzīvot šīs grūtības! Dakteris teica, ka Šlēgele bijusi izskatīga sieviete. Ļoti jauna un ļoti skaista. Izturīga un norūdījusies. Bet brālis visu ceļu klusējis, tikai sēdējis un skatījies jūrā. Laikam bija traumēts.

Ben-Rojs neatcerējās, ka ēģiptietis būtu minējis par brāli. Brīdi pakodījis lūpas, viņš tomēr pārvarēja lepnumu, piecēlās, piegāja pie kumodes un izņēma pildspalvu no glāzes, uzmezdams Veinbergas kundzei jautājošu skatienu: "Vai neiebilstat?" Taču viņa bija tik dziļi iegrimusi savās domās, ka pat nemanīja, ka Ben-Rojs izkustējies no vietas.

-    Nabadziņi, viņa žēli noteica. Cik viņi varēja būt veci? Kādi piecpadsmit, sešpadsmit gadi un pārdzīvot tādas šausmas? Kas notiek šajā pasaulē, es jums prasu? Kāpēc bērniem kaut kas tāds jāpiedzīvo? Kāpēc vispār tādas lietas notiek?

Ben-Rojs atkal apsēdās krēslā un pašvīkāja pildspalvu pa delnu, pārbaudīdams vai tā raksta.

-    Vai tas brālis vēl ir dzīvs? viņš vaicāja.

Večiņa paraustīja plecus.

-     Cik nopratu no doktora Traubera sacītā, viņš bija… jūs jau saprotat… Viņā pielika rādītājpirkstu pie deniņiem un pagrozīja to. Un kā gan ne? Par ko jūs pārvērstos, ja jūs tā uzšķērstu un visu ko injicētu kā tādam dzīvniekam?

Ben-Rojs satrūcies novērsās no savām sašvīkātajām rokām.

-    Kā lūdzu?

-     Viņi taču bija dvīņi. Vai tad es jums to neteicu? Droši vien teicu. Šlēgeles kundze ar brāli bija dvīņi. Jūs taču zināt, ko nacisti nometnēs darīja ar dvīņiem. Eksperimentēja!

Ben-Rojam sažņaudzās kakls. Protams, viņš bija dzirdējis: nacistu ārsti izmantoja dvīņus eksperimentiem jūras cūciņu vietā. Viņus pakļāva mokpilniem ģenētiskiem eksperimentiem, uzšķēržot, sterilizējot, izgriežot orgānus. īsta lopkautuve!

-    Ak dievs, viņš nomurmināja.

-     Tad jau nav brīnums, ka nabaga puisis bija nedaudz… Viņa atkal pagrozīja pirkstu pie deniņiem. Bet meitene bija citāda izturīga, stipra. Tā viņu raksturoja doktors Taubers tieva kā sērkociņš, bet izturīga kā tērauds. Viņa aprūpēja brāli. Neizlaida no acīm ne uz brīdi.

Viņa palūkojās uz Ben-Roju.

-    Vai zināt, ko viņa teikusi uz kuģa? "Es viņus atradīšu." To man atstāstīja doktors Taubers. Viņa neraudāja un nežēlojās, tikai teica: "Es viņus meklēšu, kaut arī tas prasītu visu manu mūžu. Kad atradīšu, es viņus nogalināšu." Mans dievs, tolaik viņai bija tikai sešpadsmit gadi. Bērni nedrīkst piedzīvot tādas šausmas. īzāks. Tā sauca viņas brāli. īzāks Šlēgels.

Viņa pārtrauca adīšanu, nopūtusies nolika adīkli un dziju pie malas, piecēlās un, pieklibojusi pie putnubūra, ar nagu piesita pa redelēm. Papagailis, spārnus vēcinādams, pielidoja klāt.

-     Kur ir mans skaistulis? viņa ūjināja. Kurš ir mans skaistais zēns?

Ben-Rojs, izklājis piezīmju lapiņu ar adresi uz kājas centās atrast brīvu vietu piezīmēm.

-    Vai brālis vēl ir dzīvs? viņš atkārtoja pirms pāris minūtēm uzdoto jautājumu.

-     To es jums nevarētu pateikt, pat ja gribētu, viņa atbildēja, pārlaizdama pirkstus pār būrīša režģiem ritņiiskā tram-ta-ram skaņā. Es viņu nekad neesmu redzējusi.

-    Vai viņi dzīvoja kopā?

-     Ak, nē. Viņš bija pārāk slims. Pēdējoreiz dzirdēju, ka viņš esot Kfar Saulā. Tā man teica doktors Taubers.

Kfar Saula bija psihiatriskā klīnika pilsētas ziemeļrietumos. Ben-Rojs pierakstīja.

-     Viņa to acīmredzot apciemoja katru dienu. Bet nekad par viņu neko nestāstīja. Vismaz ne man. Man nav ne jausmas, vai viņš vēl ir dzīvs. Mēs taču neviens nekļūstam jaunāki, vai ne?

Papagailis uzlēca uz šūpolēm būrīša stūrī un šūpojās. Viņa tam neskanīgi uzsvilpa.

-    Tātad jūs teicāt, ka viņi dzimuši Francijā.

-     Nu to viņa pati man pateica. Tajā vienīgajā reizē, kad mēs tā kārtīgi aprunājāmies. Divdesmit gadu laikā tikai vienreiz! Vai varat iedomāties? Viņa atnāca mājās ar iepirkumu maisiņiem rokās un mēs parunājāmies. Turpat vestibilā. Neatceros, kā mēs aizrunājāmies līdz tam, bet skaidri atceros, ka viņa dzimusi Francijā. Kaut kas tur vēl bija par fermu un sagrautu pili. Bet varbūt es tikai iztēlojos? Sīkumus gan vairs neatceros. Bet joprojām redzu tās matzah89 kārbas, ko viņa bija nopirkusi. Savādi, ka prātā paliek tieši tādi sīkumi, vai ne?

Viņa vēlreiz uzsvilpa papagailim, ieslidinot vienu roku rītakleitas kabatā.

-     Vai neesat dzirdējusi par citiem ģimenes locekļiem? vaicāja Ben-Rojs. Vīru, bērniem, vecākiem?

-    Vismaz redzējusi viņus neesmu. Viņa kaut ko meklēja kabatā. Nabadzīte dzīvoja viena pati bez ģimenes, bez draugiem, pilnīgi viena. Man vismaz bija Tedijs, Dievs lai mielo viņa dvēseli. Mēs nodzīvojām kopā četrdesmit četrus gadus un nekad nestrīdējāmies. Joprojām ik rītu mostos ar domu, ka viņš tepat vien kaut kur ir.

Viņa nolieca galvu, lai ieskatītos tukšajā kabatā.

-     Vai Šlēgeles kundze strādāja? jautāja Ben-Rojs.

-    Manuprāt, viņa piestrādāja Yad Vashem9 ". Viņa izgāja no mājas agri no rīta un atgriezās vēlu pēcpusdienā ar papīriem un mapēm rokās. Reiz viņai vestibilā izkrita mape un es palīdzēju savākt papīrus. Tur bija rakstīts kaut kas par Dachau ar muzeja zīmogu virsū. Nesaprotu, kāpēc viņa tās šausmas vēl stiepa mājās. Vai tiešām nepietika ar ieslodzījumā piedzīvoto? Rokā ir!

Viņa uzvaroši izvilka roku ar sēkliņu vai riekstu starp rādītājpirkstu un īkšķi. Viņa pavicināja cienastu būrīša priekšā: "Palūk, kas man te ir!" Ar otru roku piepalīdzot, viņai izdevās cienastu iestumt starp spraišļiem, un papagailis, priecīgi iesaukdamies, nolēca no šūpolēm.

Ben-Rojs ielūkojās piezīmēs, prātodams, ko vēl pajautāt. Viņš ieraudzīja vīrieša vārdu, ko bija nosaucis ēģiptiešu policists.

-     Vai jums kaut ko izsaka vārds Pīts Jansens? viņš vaicāja.

Vecā sieviete aizdomājās.

-     Es reiz pazinu kādu Renē Jansenu, viņa atbildēja. Telavivā viņš dzīvoja blakus ielā. Viņam bija veikta gurna operācija, bet dēls dienēja jūras flotē.

-    Nē, šo sauc Pīts Jansens.

-    Tādu es nepazīstu.

Ben-Rojs pamāja un ielūkojās pulkstenī. Viņš uzdeva vēl dažus jautājumus: Vai Šlēgeles kundzei bijuši kādi ienaidnieki? Vai viņa interesējusies par neparastām lietām? Vai citi kaimiņi arī viņu pazinuši? bet sievietes informācijas krājumi bija izsmelti, un Ben-Rojs ar gandarījumu salocīja piezīmju lapiņu, atlika atpakaļ pildspalvu un apsolīja Veinbergas kundzi vairs netraucēt. Viņa savukārt lika inspektoram izdzert apelsīnu sulu nedrīkst pieļaut organisma atūdeņošanos un pavadīja viņu līdz izejai.

-    Zināt, es neatceros, kur viņu apglabāja, viņa piebilda, atverot durvis. Nodzīvojām kaimiņos divdesmit divus gadus, bet es pat nezinu, kur ir viņas kaps. Ja jūs to atradīsiet, vai pateiksiet man arī? Gribētu noskaitīt nabadzītei pāris lūgšanas.

Ben-Rojs kaut ko neskaidri nomurmināja zem deguna, atvadījās un izgāja uz ielas. Paspēris pāris soļus, viņš pagriezās.

-     Vēl pēdējais jautājums. Vai zināt, kur palika Šlēgeles kundzes mantas pēc viņas nāves?

Sieviete izbrīnīta sarauca uz augšu uzacis.

-    Tās taču sadega.

-    Sadega?

-     Ugunsgrēkā. Vai tad neatceraties?

Ben-Rojs nesapratnē raudzījās viņā.

-    Nākamajā dienā pēc viņas nāves vai pēc divām dienām. Arābu puišeļi uzrāpās pa notekcauruli, salaistīja visu ar degvielu un aizdedzināja. Gandrīz visas mantas sadega. Ja vecais Sterna kungs nesaceltu trauksmi, nodegtu viss kvartāls. Viņa papurināja galvu. Nabadzīte. Izdzīvoja tās nometnes, bet nomira no slepkavas rokas, mantas iznīcinātas. Kādā pasaulē mēs dzīvojam? Cilvēkus nogalina, bērnus sūta karot. Viss sagriezies kājām gaisā.

Viņa smagi nopūtās, pamāja ardievas un aizvēra durvis, bet Ben-Rojs palika stāvam uz ielas ar sarauktu pieri.

JERUZALEME

Sasodītie Kastelombri. Iepriekšējo vakaru Leila pavadīja eiforijā par jauno pavedienu, pārliecināta, ka Viljama de Relinkorta mīkla tagad tiks viegli atšķetināta.Tomēr nākamajā dienā viņa nonāca vēl lielākā sajukumā.

Vispirms viņa piezvanīja uz Kembridžu, cerēdama runāt ar profesoru Magnusu Topingu, bet pārlieku pakalpīgais koledžas klerks viņai paskaidroja, ka profesoram neesot ne mobilā telefona (zvanīšana traucē lekcijas, kundze), ne elektroniskās pasta adreses (viņš dod priekšroku rakstāmmašīnai, kundze).

-    Kā tad lai es ar viņu sazinos? viņa tam jautāja, iztēlodamās sabozušos akadēmiķi ar pīpi zobos, iebarikādējušos grāmatu kalnos, pilnīgā izolācijā no apkārtējās pasaules.

-    Kundze, jūs varat viņam uzrakstīt, lai gan, starp mums runājot, ar atbildēm viņš diez ko nesteidzas. Vislabāk ierasties pie viņa personīgi, tad jūs viņu noteikti satiksiet.

-    Es jums zvanu no Jeruzalemes.

-    Ak, tad jau gan tas nebūs viegli, vai ne, kundze?

Tā kā ar Topingu nekas nesanāca, Leila atkal pievērsās internetam. Pretēji Viljamam de Relinkortam, Kastelombru vārds tīmeklī bija atrodams ar lielām grūtībām. Pus dienu nomeklējusies pa dažādām mājaslapām, neko citu par iepriekšējā vakarā atrastajiem sešiem saitiem tā arī neizdevās sameklēt. (Bez tam sestā saite bija Kastelombras porcelāna santehnikas izstrādājumu ražotne Atverpenē.) No atlikušajām piecām saitēm viena attēloja grāfu Kastelombru ciltskoku, kurā parādījās Esklaramundes de Rolinkūras vārds; otrā saitā bija vāji iztulkots kāda franču akadēmiķa raksts par divpadsmitā gadsimta trubadūru tradīcijām Langdokā; trešais sails bija veltīts kabalas un jūdu mistikas vēsturei; bet ceturtajā saitā zemteksta piezīmēs bija minēts ebreju zinātnieka vārds Raši; un pēdējā saitā ar nosaukumu "Noslēpumainā Francija" nenozīmīga atsauksme sadaļā "Spoku apsēstās drupas".

No šiem pieticīgajiem avotiem Leila ievāca saraustītas informācijas kripatiņas, iegūstot kaut kāda mistiska noslēpuma atblāzmas. Ne jau to viņa meklēja. Tā vietā, lai atrastais

Kastelombru vārds palīdzētu Leilai atšķetināt Viljama de Relinkorta lietu, tas vēl vairāk saduļķoja jau tā neskaidros ūdeņus, jo jauniegūtās informācijas druskas nepalīdzēja salikt pa plauktiņiem izkaisītos un juceklīgos faktus, kas katrs pats par sevi bija nozīmīgi, bet Leilai nebija ne jausmas, kā tos savienot kopā, lai kopskats izveidotos skaidrs un saprotams.

Leila pievērsās piezīmēm, prātodama, kā to visu salikt kopā, kā izlobīt būtisko, kādā virzienā viņai vispār jāiet.

Kastelombri

"Ēnu pils". Grāfu Kastelombru rezidence. Pili sagrāva 1243. gadā krusta kara laikā pret katāriem palikušas tikai drupas (spoki!), Arjēžas departaments, trīs kilometrus tālāk Kastelombru ciemats.

Esklaramunde de Rolinkūra (Relinkorta). "Esklaramunde Gudrā", "Kastelombras Baltā Dāma". Precējusies ar grāfu Kastelombru Reimondu III 1097. gadā. Sīkāki biogrāfiski dati nav zināmi. Slavena ar savu gudrību, skaistumu, labdarību utt.

Plaši apdziedāta trubadūru dziesmās.

Bona domna Esclarmonda,

Comtessa Castelombres,

Era bella e entendia

Esclaramonda la blanca

(Labā kundze Esklaramunde/ Kastelombru grāfiene/ Viņa bija tik gudra un skaista/ Esklaramunde Baltā). Žofrē Rudels (1125-48) Provansas valodā.

K. nozīmīgs reģiona izglītības centrs. Slavens ar reliģisku iecietību. Daudzi ebreju zinātnieki. Kabala. "Lo Privat de Castelombres"Kastelombru noslēpums. Trubadūru dziedājumos. Esklaramunde nosaukta par "sargātāju". Par noslēpumu neviens neko konkrētu tā arī nemin.

Leila apzinājās, ka veikusi milzīgu izrāvienu savos meklējumos. Fakti bija konkrēti, līdzības pārāk izteiktas, lai būtu sakritības. Leila ne mirkli nešaubījās, ka šī Esklaramunde Baltā ir tā pati Esklaramunde, kurai Viljams de Relinkorts adresēja šifrēto vēstuli. Leila bija pārliecināta, ka vēstulē minētais burts K attiecas tieši uz Kastelombras pili. Sakrītot šiem mozaīkas gabaliņiem, kļuva skaidrs, ka Viljama aprakstītais "dārgums… kam piemīt liels spēks un daile" ir kaut kā saistīts ar aprakstīto "Kastelombras noslēpumu".

Tomēr pētījums buksēja uz vietas. Viņa sazvanīja pāris ekspertus no Ebreju universitātes, ieskaitot Geršomu Šolemu, Kabalas profesoru, kurš nedaudz iekrāsoja kopainu: Kastelombra interesē ne tikai ebreju zinātniekus, bet kopš divpadsmitā gadsimta vidus tā kļuvusi par iecienītu ebreju svētceļojumu vietu. Bet Leila nesaprata, kā to visu saistīt ar Viljamu de Relinkortu vai tā saucamiem "katāras dārgumiem". Šķita, ka viņa veiksmīgi pārlēkusi pār kārti, bet otrā pusē ietriekusies mūra sienā.

Viņa vēl un vēlreiz rūpīgi pārlasīja savas piezīmes, pēc tam paņēma Svētā Džona koledžas vēstures biedrības izdrukāto rakstu un pārlasīja to. Savā pārdomātajā un kā arvien aizraujošajā sniegumā profesors Topings izskaidroja, ka pētot trīspadsmitā gadsimta inkvizīcijas materiālus, viņš atklāja negaidītu saikni starp leģendārajiem katariešu dārgumiem un tā saucamo "Kastelombres noslēpumu". Pēc ilgām pārdomām Leila saprata, ka mīklas atrisinājuma atslēga ir profesora Topinga rokās. Viņa var meklēties pa tīmekli līdz baltajām pelītēm, var konsultēties ar visiem pasaules ekspertiem, bet, personīgi neaprunājoties ar šo profesoru, viņa neizkustēsies ne no vietas. Spriežot pēc tā, ko teica koledžas sekretārs, ar Topingu varēja sazināties tikai personiski. Tātad jākāpj lidmašīnā un jālido uz Angliju.

Nekādā gadījumā, viņa klusi protestēja. Pilnīgi noteikti nē.

Tomēr vienlaicīgi viņa nolika pie malas izdruku un sāka šķirstīt piezīmju grāmatiņu, meklējot ceļojuma aģenta Selima telefona numuru.

JERUZALEME

Atgriezies iecirknī, Ben-Rojs vispirms iedzēra no savas plakanpudeles, tad pievērsās atskaitei datora monitorā^ Viņš no savas puses izdarījis visu, ko viņam lūdza. Viņš iztaujāja mirušās sievietes kaimiņieni Ohr Hā Haima ielā; piezvanīja uz psihiatrisko klīniku par Šlēgeles dvīņubrāli (kā izrādījās joprojām dzīvs, lai gan ļoti "nestabilā stāvoklī"); viņš pat sazinājās ar holokausta muzeju un saņēma apstiprinājumu, ka Šlēgele patiešām strādājusi pie viņiem (nepilnu darba laiku arhīvā). Protams, viņš būtu varējis papūlēties un parakņāties dziļāk. Bet kāpēc? Tas Kediva prasīja nedaudz informācijas par "viņas dzīves apstākļiem". Tieši to viņš arī saņems. Ben-Rojs uzrakstīja vēl pāris rindiņas un jau grasījās nosūtīt vēstuli pa elektronisko pastu

Ja vien… ja vien…

No prāta neizgāja tas stulbais ugunsgrēks, par ko pastāstīja Veinbergas kundze, viņiem atvadoties. Ben-Rojs nespēja izmest to no prāta. Kāpēc gan arābu puišeļiem jāriskē ielavīties ebreju kvartālā, rāpties pa notekcauruli ar vienu vienīgu nolūku aizdedzināt pavecākas ebreju sievietes dzīvokli? Neizklausās loģiski. Ben-Rojam bijusi darīšana gan ar arābu zaglēniem, gan laupītājiem. Šis gadījums pilnīgi nebija viņu garā.

Kņudoņa vēderā. "Atšķirība starp labii policistu un lielisku policistu, savulaik Ariehu mācīja vecais pulkvedis Levis, ir tāda, ka labs detektīvs ar pierādījumu un loģikas palīdzību secina, ka lietā kaut kas nav kārtībā. Bet lielisks policists sajūt, ka kaut kas nav kārtībā, pat neredzējis pierādījumus. Instinkts, Arieh, sestā maņa tur tā atšķirība."

Ariehs mācību lika aiz auss un allaž ieklausījās savā iekšējā balsī, reaģēja uz kņudoņu vēderā un guva panākumus izmeklēšanā. Piemēram, krāpnieka Rehevota lietā, kad visi centās iestāstīt, ka viņš šauj greizi, līdz datora speciālisti atklāja dubultotos failus un pierādīja, ka Ben-Roja aizdomas bijušas pamatotas. Tāpat Šapiro lietā, kad visi pierādījumi skaidri un gaiši norādīja uz kādu arābu puisi, tomēr Ariehs bija pārliecināts, ka puišelis nav vainīgs, ka vainīgais ir kāds cits. Ariehs neatlaidīgi turpināja urbties lietā, līdz beidzot rabīna pagrabā atrada slepkavības ieroci nazi, un patiesība nāca gaismā. "Es lepojos ar tevi, Arieh, pulkvedis Levis paslavēja viņu, pasniegdams goda rakstu par izcilu darbu. Tu esi lielisks policists. Ja nepārtrauksi ieklausīties iekšējā balsī, kļūsi izcils."

Pirms gada Ben-Rojs pārtrauca ieklausīties kņudoņā. Viņš pat vairs to nejuta. Viņš tikai mehāniski pildīja savus pienākumus, bet senā kvēle līdzināties Alam Pačino bija izdzisusi. Viņam viss bija vienalga. Pareizi, nepareizi, meli, patiesība, taisnība, netaisnība kāda tam visam nozīme? Viņam viss ir pie vienas vietas.

Līdz šai dienai. Viņš izjuta tādu iekšēju nemieru un kņudoņu, kā vēl nekad. Viņš visiem spēkiem pretojās šai sajūtai, viņš dusmojās pats uz sevi, taču tā neizgaisa un nelikās mierā. Puišeļi, ugunsgrēks, noslepkavotā sieviete, ebreju kvartāls. Tur kaut kas nav kārtībā. Tur kaut kas slēpjas.

-    Pie joda, Kediva, viņš nomurmināja. Kas tev lika uzsēsties man uz kakla.

Viņš vēl brīdi vilcinājās, izmisīgi vēlēdamies atkratīties no šīs lietas, bet, nespēdams apklusināt iekšējo urdoņu, viņš paķēra klausuli un uzgrieza numuru.

-     Vai Feldmanis? Viņš jautāja, kad otrā līnijas galā phcēla klausuli. Man vajadzīgi lietas materiāli par ugunsgrēku, kas notika pirms piecpadsmit gadiem… Kas tev par daļu? Pasaki, kur man meklēt, un aizveries.

Pagāja divas stundas, iekams viņš sadzina pēdas lietai, kas nesaprotamā kārtā beidzot atradās pavisam cita policijas iecirkņa arhīvā. Kurjers atgādāja Ben-Rojam materiālus, kurus viņš pašreiz cītīgi lasīja, uzstutējis kājas uz galda malas un laiku pa laikam ieņemdams malku no uzticamās plakanpudeles.

Pirmā lieta, kas viņam uzreiz ieleca acīs un apstiprināja viņa iekšējo nemieru, bija ugunsgrēka laiks un datums. Veinbergas kundze teica, ka tas notika dienu vai divas pēc Hannas Šlēgeles nāves. Lietas materiāli rādīja, ka tas noticis tajā pašā dienā, tikai dažas stundas vēlāk. Jocīga sagadīšanās, kas liktos aizdomīga pat neaptēstam izmeklētājam.

Diemžēl neko citu aizdomīgu Ben-Rojs lietas materiālos neatrada. Viņš izlasīja Šlēgeles kaimiņu, tai skaitā Veinbergas kundzes liecības, apskatīja izdegušā dzīvokļa fotogrāfijas, izpētīja protokolus par arestētajiem arābu puišiem. Divus no viņiem atzina par vainīgiem un piesprieda astoņpadsmit mēnešus jauniešu labošanas kolonijā, bet trešais, jaunākais, kurš protokolos figurēja tikai ar vārdu "Ani", tika palaists brīvībā, jo bija nepilngadīgs tolaik septiņus gadus vecs, kā arī pierādījumu trūkuma dēļ pret viņu.

Kāpēc viņi aizdedzināja tieši to dzīvokli? Kāpēc viņi to izdarīja tieši tajā dienā un laikā? Vai ugunsgrēkam vispār ir saistība ar Hannas Šlēgeles slepkavību? Visi šie neatbildētie jautājumi riņķoja Ben-Rojam pa galvā. "Tā jums vajag," bija vienīgā atbilde uz izmeklētāja jautājumu, kāpēc viņi tā darījuši. Izmeklētājam ar to arī pieticis.

Ben-Rojs divreiz uzmanīgi pārlasīja materiālus, tad atgāza galvu un iztukšoja plakanpudeli līdz galam. Lietā ir tik daudz neskaidrību. Jautājums, ko viņš var darīt šajā sakarā, vai te vispār var kaut ko darīt? Ugunsgrēks notika pirms vairāk kā desmit gadiem, pierādījumi iznīcināti, dedzinātāji nomainījuši adreses vai vārdus, iespējams, abus. Lai viņus atrastu, paietu mēneši. Kālab Ben-Rojam to uzņemties? Kaut kāda uzbāzīga ebreju nīdēja dēļ?

-Pie velna! Viņš izgrūda. Kāda tam jēga? Pie velna urdoņas un kņudoņas!

Viņš aizcirta vākus, nometa mapi uz galda un uzgrieza Morijas policijas iecirkņa numuru, lai pavēstītu, ka atgādātā lieta viņam vairs nav vajadzīga. Piepeši Ben-Rojs pamanīja, ka uz mapes aizmugures kaut kas rakstīts ar zīmuli. Iepriekš viņš to nebija ievērojis. Viņš pievilka vākus sev klāt un pieliecās, lai labāk redzētu. Burti bija krietni pabalējuši, taču viņš izlasīja: "Ani Hani al Hadžars Hani Džamals. Dzimis 11.02.83. Al Amari nometnē."

joprojām turēdams rokā klausuli, Ben-Rojs ar otru roku parakņājās papīru kaudzē un izvilka mapi ar lietas materiāliem par Vecpilsētā pieķertajiem palestīniešu narkotiku piegādātājiem. Ben-Rojs atvēra vākus un melns uz balta izlasīja:

Vārds: Hani al Hadžars Hani Džamals

Vecums: 22 gadi

Dzimšanas dati: 1983. gada 11. februāris

Adrese: Ginna ceļš 14, al Amari nometne, Ramalahā.

-     Šalom, arhīvs klausās.

Klausulē atskanēja arhivāra balss. Ben-Rojs viņu nedzirdēja, kā sastindzis vērdamies aresta protokolā fiksētajā vārdā.

-    Arhīvs klausās, atkārtoja otrā līnijas galā.

-    Jā, te Ben-Rojs no Dāvida iecirkņa, viņš beidzot attapās.

-    Sveiks, vai tiki galā ar to lietu?

Ben-Rojs saknieba lūpas.

-     Nē, pēc brītiņa viņš izgrūda. Man vēl tā noderēs kādu laiku.

LUKSORA

Kad Kalifa aizmiglotām acīm un sāju cigarešu dūmu garšu mutē beidzot izgāja no interneta kafejnīcas, bija jau satumsis. Viņš izlauzās caur spožām gaismām izgaismotu tirdziņu, kur spēlēja jautra mūzika un priecājās cilvēki, un nogriezās lejā uz Nīlas krastmalu, pa ceļam nopirkdams Sprite skārdeni.

Dīvaini, bet pēc visa redzētā, lasītā, pēc statistikas skaitļiem un cietušo liecībām, viņa domas grozījās tikai ap savu ģimeni. Zenabu, Batahu, Ali, mazo Jusufu četras galvenās asis, ap ko grozās viņa dzīve viņa dzīves gaisma, viņa dzīvība. Kā es justos, ja tie būtu viņi, viņš prātoja: Zenabas gkelets ar tukšiem acu caurumiem spocīgi raudzītos kamerā; Bataha ar Ali kā nevajadzīgas grabažas pūst līķu kaudzē līdz ar citiem tūkstošiem bērniem. Kā es justos? Kā es spētu dzīvot ar šādu ciešanu atmiņām? Vienreiz jau viņš zaudēja savus mīļotos tēvu, māti, vecāko brāli Ali, kuram par godu Kalifa nosauca savu dēlu. Tomēr tas ir citādi, kā zaudēt savus tuviniekus bezjēdzīgā slaktiņā, redzēt savām acīm viņus bada novārgušus, sasistus, nomocītus un nokautus to gan viņš nav pieredzējis. Briesmīgi un sāpīgi pat iztēloties ko tādu.

Viņš smagi nopūtās un atsauca atmiņā visus laimīgos, priecīgos ģimenes mirkļus braucienu pa upi un pikniku uz neapdzīvotas salas, kā ari saulrieta vērošanu atpakaļceļā uz Luksoru Batahas trīspadsmitajā dzimšanas dienā. Kalifa nespēja aizmirst gleznaino skatu, kā viņa vecākā meita stāvēja laivas priekšgalā, tumšajiem, garajiem matiem brīvi plīvojot vējā. Vēl Kalifa atcerējās, kā viņi apmeklēja kamieļu tirgu Kairā pirms mazā Jusufa piedzimšanas, un Bataha sāka raudāt, jo visi kamieļi izskatoties tik skumji, bet Ali joka pēc uzsāka solīt par vienu no kamieļiem, kas beidzās ar lielu traci un strīdiem. Nesen viņam pašam bija trīsdesmit devītā dzimšanas diena, kad sieva ar bērniem sarīkoja viņam pārsteiguma ballīti, pārģērbjoties par senajiem ēģiptiešiem, un, kad Kalifa ienāca dzīvoklī, viņi priecīgi un jautri sagaidīja to.

Kalifa neviļus pat skaļi iesmējās, atceroties mazo Jusufu ar papīra turbānu galvā, bet Zenabu karalienes Nefertites ietērpā. Cik man viņi ir dārgi, Kalifa no visas sirds nopūtās, bet es tik maz esmu kopā ar viņiem, es nevaru pietiekami parūpēties par viņiem ar nožēlojamo policista atalgojumu, kas pēdējo piecu gadu laikā tā arī nav paaugstināts. Ja nu pēkšņi ģimene viņam tiek atņemta, Kalifa aizdomājās, kā viņš spētu dzīvot tālāk? Bet vēl nav par vēlu, ir tik daudz iespēju kopīgiem pasākumiem, viņš izbrīvēs viņiem laiku.

Es centīšos, viņš nočukstēja pie sevis. Vairāk laika pavadīšu mājās, mazāk strādāšu, būšu labāks vīrs un tēvs.

Tikai jāpabeidz šī lieta, atskanēja cita balss. Es nomierināšos tikai tad, kad uzzināšu patiesību par Pītu Jansenu un Hannu Šlēgeli un sameklēšu atbildes uz visiem jautājumiem.

Kalifa palūkojās uz upi. Ūdens mierīgi skalojās viņam pie kājām. Tuvējo mošeju zaļās lampiņas kā čūskas acis tumsā uzglūnēja viņam. Saspiedis tukšo dzēriena kārbu, viņš iesvieda to upē un devās mājup.

JERUZALEME

Hani al Hadžaru Hani Džamalu iepriekšējā dienā pārveda uz Jeruzalemes lielāko policijas iecirkni Ciānas iecirkni. Iepriekš saskaņojis ar priekšniecību, Ben-Rojs devās turp, lai nopratinātu puisi.

Cietuma komplekss bija izvietots drūmās ēkās, bijušajā tā sauktajā krievu kvartālā, ar nokvēpušām restēm logos un kroplīgām efejas stīgām gar sienām. Līdz ar kriminālnoziedzniekiem šeit nopratināja jāpiezīmē, visai nežēlīgi arī aizdomās turamos par antiizraēlisku darbību. Izrunājot vārdu al Moskobije (arābu valodā Maskava), palestīnieši bailēs un šausmās sarāvās.

Ben-Rojs allaž jutās šeit neomulīgi pirms pāris gadiem viņam šeit piedāvāja darbu augstākā dienesta pakāpē, taču viņš atteicās, darba apstākļi uzdzina viņam šermuļus. Ieejot pa cietuma sētas durvīm, vēderā viss sagriezās, ieraugot panīkušu arābu sieviešu bariņu, kas čurnēja uzgaidāmajā telpā cerībā kaut ko uzzināt par saviem ieslodzītajiem tuviniekiem.

Ben-Rojs pieteicās dežurējošam virsniekam, parakstījās uz pāris veidlapām un seržanta pavadībā pa šauriem, trūcīgi apgaismotiem gaiteņiem nokāpa pagrabstāvā, kur viņu ieveda nelielā pratināšanas telpā ar galdu, diviem krēsliem un pilnīgi neiederīgu plakātu ar koši sarkanu tulpi pie pretējās sienas. No gaiteņa un citām cietuma telpām bija dzirdami.apslāpēti trokšņi telefona zvani, neskaidri kliedzieni, tad vēl kas nesaprotams ne īsti gaudošana, iespējams spalgi smiekli. Ben-Rojam pārskrēja skudriņas pār muguru izklausījās pēc aizkapa balsīm. Kad seržants aizgāja, Ben-Rojs apsēdās, izņēma plakanpudeli, un svilinošais šķidrums kā vienmēr sniedza nepieciešamo mierinājumu.

Pēc piecām minūtēm atvērās durvis un ienāca cits policists, vedot puisi, ko Ben-Rojs arestēja pirms dažām dienām. Nesaprotamu iemeslu dēļ viņam mugurā bija tikai krekliņš un apakšbikses. Policists pieveda viņu pie galda, apsēdināja, vienu roku pieķēdēja pie krēsla kājas, kas lika ieslodzītajam saliekties nedabīgā un neērtā pozā.

-     Pasauciet, kad beigsiet, teica policists. Būšu trešajā kabinetā pa labi.

Durvis aizcirtās, un Ben-Rojs palika vienatnē ar palestīnieti.

Bez ziluma uz acs, ko puisim uzsita aizturēšanas laikā, uz kreisā neskūtā vaiga bija uzradies vēl viens neglīts pušums. Nemazgātais ķermenis pamazām izplatīja nepatīkamu sviedru un fekāliju smārdu jau tā šaurajā un smacīgajā telpā. Palestīnietis nemierīgi grozījās neērtajā pozā. Ben-Rojs iebāza mutē košļājamo gumiju.

-    Kur liki bikses?

Palestīnietis tikai paraustīja plecus, bet klusēja.

-' Nozaga?

Puisis ietiepīgi klusēja. Ben-Rojs atkārtoja jautājumu.

-     Neviens nenozaga, izgrūda puisis, nikni lūrēdams uz policistu.

-    Kas tad notika?

Puisis paraustīja rokudzelžos saslēgto roku.

-    Es slims, pēc brīža viņš nosarcis nomurmināja. Vajadzēt kakāt. Teikt sargam, viņš nelaist ārā, tad es kakāt biksēs. Citi iedot šīs, bet bikses nebūt nevienam. Skaidrs? Apmierināts?

Pilnīgi pazemots un satriekts, bet naidā gailējošām acīm viņš paskatījās uz Ben-Roju, kurš, skaļi košļādams, nolūkojās sadauzītajā sejā, aizlienētajās apakšbiksēs, saslēgtajā rokā, nedabīgajā pozā. Pēc brīža Ben-Rojs īgni nosēcās, piecēlās un, piekodinājis puisim netaisīt jokus, izgāja un atgriezās ar atslēgu saišķi rokās. Kad roka atbrīvojās no rokudzelžu ciešā tvēriena, palestīnietis iztaisnojās, berzēdams rokas locītavu. Ben-Rojs atkal apsēdās un pievērsās dedzināšanas lietas materiāliem, ko bija atnesis sev līdzi.

-    Es tev uzdošu dažus jautājumus, viņš norūca, nepacēlis galvu. Noteikumi tie paši: tu mani muļķo, es tev pa purnu. Skaidrs?

Palestīnietis joprojām berzēja saspiesto locītavu. Ben-Rojs pacēla acis.

-    Vai skaidrs?

Palestīnietis pamāja.

-    Labi, 1990. gada martā jūs trijatā ielavījāties ebreju kvartālā un aizdedzinājāt kādu dzīvokli. Vai atceries?

Hani Džamals nomurmināja ko līdzīgu piekrišanai. BenRojs paliecās uz priekšu.

-    Kāpēc?

Diemžēl neko daudz Ben-Rojs no palestīnieša neizdibināja. Puisis nervozēja un izvairījās no atbildēm, pārliecināts, ka Ben-Rojs cenšas viņu ievilināt lamatās, lai, inkriminējot pagātnes noziegumu, padziļinātu vainu nesen pastrādātajā nodarījumā. Šķiet, viņš neko daudz arī patiesībā nezināja. Dedzināšanas pasākumā viņu iesaistīja brālēns Majdi, apsolot divdesmit dolārus, ja viņš stāvēšot uz vakts. Viņš pats nerāpās augšā uz dzīvokli. Kamēr pārējie dedzināja dzīvokli, viņš stāvējis lejā uz ielas. Kāpēc viņi dedzinājuši, vai sieviete viņiem ko nodarījusi, viņš nezināja teikt. Veltīgi nopūlējies, Ben-Rojs beidzot padevās un nolēma pārtraukt nopratināšanu.

-     Tas Majdi… Ben-Rojs pacilāja dokumentu kaudzīti. Viņš vēl dzīvo al Amari nometnē al Dina ielā divi?

Acis nolaidis, puisis klusēja.

-     Beidz ākstīties, runā.

Palestīnietis drūmi palūkojās viņā.

-     Es nav informators.

-    Es tev neprasu nekādu informāciju, stulbais muļķi. Adrese man te jau rakstīta, es tikai tev prasu to apstiprināt.

Palestīnietis neuzticīgi un nedroši palūkojās Ben-Rojā, tad viegli pamāja. Ben-Rojs uzšņāpa sev pāris teikumus, aiztaisīja mapi, piecēlās, piegāja pie durvīm un uzsauca gaitenī, ka ir beidzis. Kad Ben-Rojs pagriezās, puisis uz viņu dīvaini paskatījās.

-    Kāpēc jūs tās noņemt?

Palestīnietis pamāja uz rokudzelžiem. Ben-Rojs neko neatbildēja, tikai piegāja pie galda un paņēma savu mapi.

-    Kāpēc jūs tā darīt? Hani Džamals uzstāja.

Gaiteni tuvojās apsarga soļi.

-    Jūs žēlot mani?

-    Nē, nekāda žēlošana, norūca Ben-Rojs, sapīcis par puiša uzstājību.

-    Tad kāpēc jūs tā darīt?

Sažņaudzis mapi rokās, Ben-Rojs nolūkojās uz puisi. Viņš pats īsti nesaprata, kāpēc noņēmis rokudzelžus. Varbūt tā bija viņas balss, varbūt viņa paša agrākā Arieha, par kuras eksistenci viņš jau bija piemirsis, balss.

-    Gadījumā, ja atkal sadomātu ķēzīties, lai tu to nedarītu man 'deguna galā, Ben-Rojs norūca. Es te nenācu ostīt arābu sūdus.

Viņš piegāja pie durvīm, pamāja apsargam un devās prom pa gaiteni, bet palestīnieša uzdotais jautājums satrauca viņu daudz vairāk nekā neizdevusies nopratināšana.

ĒĢIPTE. sINAIA PUSSALA. NETĀLU NO IZRAĒLA ROBEŽAS

Virpinādams ap pirkstu galvassegas galu, vīrietis raudzījās zvaigznēs.

-     Vai zini, ko mans tēvs stāstīja? Ka Svētā Zeme ir visas pasaules spogulis. Ja šajā zemē valda sāpes, tad visur sāp. Un tikai tad, ja šeit valda miers, arī citur pasaulē var cerēt uz mieru.

Vecākais vīrietis ar cigareti mutē arī palūkojās zvaigznēs.

-    Tēvs vēl ir dzīvs?

Jaunākais vīrietis papurināja galvu.

-    Astoņdesmit ceturtajā nomira. Keziotā? Un tavs?

Smēķētājs arī papurināja galvu.

-    Sešdesmit septītajā. Golānu augstienēs. Dabūja lodi vēderā.

Katrs iegrima savās domās, bet tuksnesis visapkārt pletās ēnains un kluss. Augšā nozibsnīja krītoša zvaigzne, uz brīdi pārdalot debess jumu ar spožu līniju. Pustumsā vīdēja savādas formas akmeņi, kā dzīvnieka spīles no tumšas dzelmes. Kaut kur tālumā uzspurdza gaisā izbiedēts putns.

-    Domā, tas izdosies? beidzot pajautāja jaunākais vīrietis, saberzēdams acis. Vai tiešām mēs viņus pārliecināsim?

Otrs vīrietis tikai paraustīja plecus, bet neko neteica.

-     Dažreiz es uztraucos, ka esam nokavējuši. Pirms desmit, varbūt pieciem gadiem tad tas būtu iespējams. Bet tagad, pēc visa, kas noticis…

Viņš nopūtās un nolieca galvu. Vīrs ar cigareti brīdi nolūkojās viņā, tad paspēra soli uz priekšu un uzlika roku viņam uz pleca.

-     Pārdošana vienmēr ir tā grūtākā. Šī viņš pamāja uz ēku aiz muguras ir tikai pirmais solis. Kad pirmais solis jau sperts, cits nekas neatliek, kā virzīties uz priekšu. Mums tas jādara. Mūsu tēvu vārdā. Mūsu meitu vārdā. Mūsu tautu vārdā.

Jaunais vīrietis pacēla galvu. Pēkšņi nomāktā seja atplauka smaidā.

-    Kas to būtu domājis, ko? Mēs abi kā tāds mīlas pārītis!

Smēķētājs arī pasmaidīja.

-    Ja mēs to varam, tad arī citi to var. Varbūt drošības pēc vēlreiz aizstaigājam līdz Jeruzalemei?

Jaunākais vīrietis pamāja, abi pagriezās un plecu pie pleca iegāja atpakaļ namā.

JERUZALEME

-    Uz kurieni jūs gribat braukt?

Taksometra šoferis aizdomīgi lūkojās uz Ben-Roju.

-    AI Amari nometni. Uz al Dina ielu.

Nervozi bungādams pa Peugeot stūri, šoferis neapmierināti purināja galvu.

-    Tas ir aiz līnijas. Tu esi izraēlietis. Bīstami.

-     Man vajag mašīnu, nevis stulbu lekciju, norēcās BenRojs, nevēlēdamies lieki kulstīt mēli. Ja nevedīsi, tad tā arī pasaki, sameklēšu citu šoferi. Nu, izlem, bet ātri.

Šoferis brīdi kodīja lūpas, cīnīdamies ar iespēju nopelnīt, taču vest izraēlieti pie palestīniešiem… Beidzot nauda uzvarēja un šoferis atvēra pasažieru durvis.

-    Ja jau vajag uz al Amari, tad lai būtu al Amari, viņš burkšķēja. Gatavojies bērēm.

Ben-Rojs iekāpa mašīnā, un šoferis izstūrēja uz Jeruzalemes-Ramalahas šoseju, kas veda ārā no pilsētas gar ebreju jauno dzīvojamo māju kvartālu. Vienādās dzeltenās mājas līdzinājās kareivju ierindai, kas ieņēmusi priekšējās pozīcijas. Ben-Rojs bezkaislīgu seju raudzījās pa logu, slēpdams nemieru, ko juta sirds dziļumos.

Šoferim bija taisnība. Ikvienam ir bīstami atrasties palestīniešu kontrolētajā teritorijā, kur nu vēl Izraēlas policistam. Viņš būtu varējis iesaistīt Palestīnas valdību vai Izraēlas militāros spēkus, taču viens vai otrs pamatīgi aizkavētu lietas izmeklēšanu. Iekšējā urdoņa bija pārāk spēcīga, lai kavētos kaut par dažām dienām. Ben-Rojs nu jau pats vēlējās noskaidrot patiesību par ugunsgrēku ebrejietes dzīvoklī. Viņam jāzina. Ja laimēsies, viņu neviens šeit nepamanīs. Ja nē… Viņš pataustīja kabatu, sajūtot metāla smagumu aiz oderes pistole bija vietā.

Viņi piebrauca pie Kalandijas kontrolpunkta un nostājās rindas galā, kur nostāvēja kādas divdesmit minūtes, līdz beidzot viņiem pamāja, ka drīkst braukt tālāk. Otrpus kontrolpunktam izskatījās kā citā pasaulē ceļš bija bedrains un nelīdzens, mājas noplukušas un neglītas, visa apkaime šķita nolaista un nabadzīga. Pēc trīs kilometriem viņus sagaidīja nākamais kontrolpunkts, šoreiz palestīniešu, kas sastāvēja no garlaikota policista sarkanā beretē un pāris tukšām degvielas mucām ceļa vidū. Beidzot šoferis nogriezās pa kreisi no galvenās šosejas uz slīpu sānceļu ar pelēkiem namiem malās.

Šoferis piestāja malā.

Laipni lūdzam al Amari, viņš norūca.

Pajautājuši kādam puišelim ceļu, abi devās dziļāk nometnē, kur viņus aizdomīgiem skatieniem pavadīja jauniešu bariņi un večuki ar rūtainiem kefijekiem galvā. Uz sienām visur vīdēja grafiti uzraksti Hamas, al Mulathams, Nāvi Izraēlai, Uzvara Intifiadai -, šur tur bija izkarināts pa pašnāvnieka spridzinātāja plakātam.

"Ko, pie velna, es meklēju šajā caurumā?" Ben-Rojs nodomāja pie sevis, apspiezdams vēlmi likt šoferim griezties apkārt un uz ātrāko pazust no šīs elles. "Es laikam esmu galīgi jucis."

Jo tālāk un dziļāk viņi iebrauca nometnē, jo ielas sašaurinājās un ļaudis kļuva nerunīgāki. Beidzot pēc veselas mūžības, kas patiesībā bija vien pāris minūtes, šoferis piestāja pie kāda nama.

-    AI Dinas iela, teica šoferis. Kāds bija mājas numurs?

-    Divi.

Šoferis izliecās pa logu un ieskatījās ciešāk.

-    Tur, viņš norādīja uz smagām dzelzs durvīm, ar lielu arābu ciparu uz tām. Man gaidīt?

-    Pie velna, protams, norūca Ben-Rojs, rausdamies ārā no mašīnas.

Vispirms viņš nervozi palūkojās apkārt, iztēlodamies glūnošus acu pārus un slepenus čukstus. Vēlreiz drošības pēc pārliecinājies par ieroci kabatā, pārbaudīja, vai mobilais telefons darbojas, un, laipodams starp tukšām krāsu kārbām un atkritumu maisiem devās pie durvīm. Pa pavērtajām durvīm bija dzirdams, ka darbojas televizors. Ben-Rojs pieklauvēja.

-    Aiwa, idchol, al bab maftouh, atskanēja pusmūža sievietes balss, bet Ben-Rojs neko nesaprata, tāpēc vilcinājās.

-    Idchol! Viņš joprojām vilcinājās, lai gan saprata, ka viņu aicina iekšā, tomēr viņš neriskēja. Pēc brīža ierunājās kāds cits jauns vīrietis.

-    La, la, istanee hinnaak, xja omi. Ana rai'h.

Aiz durvīm atskanēja riepu švīkstoņa, un durvis atsprāga vaļā. Ratiņkrēslā sēdēja gadus divdesmit piecus trīsdesmit vecs vīrietis, ģērbies džinsās un sporta kreklā ar sarkanu Manchester United uzrakstu. Viņam aiz muguras Ben-Rojs ieraudzīja lielu, bet patukšu istabu ar flīzētu grīdu, Korāna citātiem uz sienas un dažām ierāmētām fotogrāfijām, kā arī nelielu virtuvīti un durvis uz citu telpu. Kaut kur mājas dziļumā atskanēja sievietes balss, bet pati sieviete nerādījās.

-    Mi-in hinaak? viņa sauca.

-     Yehudi, atsaucās vīrietis, lūkodamies uz Ben-Roju.

-    Yehudi! Shoo bidoo?

—Ma-ba'rif, vīrietis atbildēja. Tad uzrunāja Ben-Roju:

-     Ko gribat?

Ben-Rojs izvilka savu dienesta apliecību un parādīja viņam.

-     Esmu no Jeruzalemes policijas. Meklēju vīrieti, vārdā Majdi.

Vīrietis saspringa.

-    Es esmu Majdi.

-    Majdi al Sufi Hani Hani Džamala brālēns?

-    Shoo bidoo? atkal atskanēja satraukta, bet uzstājīga vecās sievietes balss. Vīrietis nepacietīgi atmeta ar roku, likdams viņai apklust.

-    Jā, tas esmu es.

Ben-Rojs palūkojās uz ratiņkrēslu.

-     Cik ilgi…?

Jaunā vīrieša acis dusmās iegailējās.

-     Divus gadus. Kopš man mugurā trāpīja gumijas lode. Izraēlu gumijas lode. Nu, ko jums te vajag?

Ben-Rojs jutās neērti.

-    Man jums jāuzdod daži jautājumi.

Vīrietis nicīgi pavīpsnāja.

-     Mēs atrodamies palestīniešu teritorijā. Te jūs nevarat man pavēlēt.

-      Tad es izsaukšu armiju un tevi ar varu aizvedīs atpakaļ uz Jeruzalemi. Vai to tu gribi? Ben-Rojs uzlūkoja jauno vīrieti. Man šķita, ka mums abiem būtu labāk, ja iztiktu bez •iejaukšanās no malas. Neformāla tikšanās. Tu man izstāsti to, kas mani interesē, es aizeju un nekad vairs nerādos tev acīs. Nu, kā tad būs?

Jaunais vīrietis nenolaida naida pilnās un neuzticīgās acis no Ben-Roja, pēc tam pabrauca malā un iestūrēja atpakaļ istabā. Ben-Rojs viņam sekoja, cieši aizvērdams aiz sevis durvis, atvieglots, ka nav vairs jāstāv uz ielas visu acu priekšā.

-    Shoo bidoo, Majdi? Shoo aam bi-mil?

Uz dīvāna pa labi, izmisīgi lauzīdama rokas, sēdēja veca sieviete. Majdi piebrauca pie viņas, satvēra viņas roku un arābiski mierināja, izskaidrodams situāciju.

-     Viņa Ļoti baidās no izraēliešiem, Majdi noteica, pagriezdams ratiņkrēslu, lai redzētu Ben-Roju. Izraēlieši mums atnes tikai postu un nelaimi.

Visi trīs vēroja viens otru, vienīgi televizors turpināja vienaldzīgi pļāpāt savā nodabā. Beidzot vīrietis negribīgi pamāja uz saliekamo gultu pie sienas, un Ben-Rojs apsēdās. Sākumā viņš skatījās uz veco sievieti, bet viņas ciešais skatiens bija tik neizturams, ka Ben-Rojs pievērsās pāris seniem dokumentiem arābu valodā, kas karājās uz sienas virs vecās sievietes. Droši vien īpašuma līgumi. Ne vienā vien palestīniešu mājā viņš tos bija redzējis. Uz šo dokumentu pamata palestīnieši pieprasīja atdot viņiem senču zemes.

-     Runa tātad ir par Hani? vaicāja vīrietis, izvilkdams no ratiņkrēsla maisiņa Marlboro cigarešu paciņu, un ar zobiem izvilka cigareti no tās. Par narkotikām?

Ben-Rojs papurināja galvu.

-    Par ko tad?

-    Par to, ko jūs izdarījāt 1990. gadā. Aizdedzinājāt kādu dzīvokli Vecpilsētā.

Vīrietis pārsteigumā pavīpsnāja.

-    Tas notika pirms piecpadsmit gadiem. Es jau savu laiku nosēdēju par to!

-    Zinu.

-    Kas tad vēl?

-     Izstāsti, kāpēc jūs to darījāt, teica Ben-Rojs. Kāpēc jūs aizdedzinājāt to dzīvokli.

Jaunais vīrietis atkal nicīgi pavīpsnāja, aizripināja ratiņkrēslu līdz televizoram un paņēma pelnutrauku, ko nolika sev uz ceļgaliem, tad atgriezās pie vecās sievietes.

-    Par velti esi braucis, vecīt. Es jau toreiz visu izstāstīju.

-     Izstāsti arī man.

-    Tāds knēvelis vien biju toreiz. Mums tā bija tikai izklaide. Liela muiža!

-     Izklaidei varējāt izvēlēties kādu vieglāku mērķi, nevis pašā ebreju kvartāla vidū.

Majdi atmeta ar roku.

-    Mums gribējās izbaudīt risku. Jūs tikai velti zaudējat laiku.

-    Kāpēc izvēlējāties tieši to dzīvokli?

Klusums.

-    Kāpēc tieši to dzīvokli? uzstājīgi pārjautāja Ben-Rojs.

-     Nu nezinu! To vai citu, kāda starpība? Es jau visu toreiz izstāstīju.

-    Vai zini, ka dzīvokļa īpašnieci todien nogalināja?

Vīrietis kaut ko nomurmināja.

-    Ko?

-     Mēs to uzzinājām tikai vēlāk policijas iecirknī. Kad dedzinājām, tad vēl nezinājām.

Pēkšņi Majdi satrūcies palūkojās uz Ben-Roju.

-    Paklau, ja gribi man piešūt…

-    Neko es tev negribu piešūt.

-    Tā jau es jums ticēšu.

-      Es negribu tev neko piešūt. To sievieti noslepkavoja Ēģiptē. Tev ar to nav nekādas saistības.

Vīrietis kaut ko dusmīgi noburkšķēja un dusmīgi nokratīja cigaretes pelnus traukā.

-     Bet tu man melo par to ugunsgrēku, pēc brīža turpināja Ben-Rojs. Mēs abi to zinām. Sievieti noslepkavo, bet pēc divām stundām aizdedzina viņas dzīvokli. Pārāk liela sakritība, Majdi. Te kaut kas slēpjas, jābūt kādam iemeslam. Izstāsti, kāpēc jūs to darījāt.

Sieviete kaut ko arābiski nobēra, droši vien jautāja, kas te notiek. Vīrietis viņai kaut ko atbildēja, tad pievērsās detektīvam.

-     Es jau toreiz teicu, ka mēs tikai blēņojāmies. Vai saprotat? Nekāda cita iemesla nav. Ja neticat, arestējiet un ietupiniet mani aiz restēm.

Viņš izaicinoši uzlūkoja policistu, tad pievērsās televizora ekrānam, kur aizrautīgi cīnījās divi vīri, vārtīdamies pa kaut kādu melnu šķidrumu, kas izskatījās pēc eļļas. Ben-Rojs iemeta acis savās piezīmēs, tad paskatījās uz veco sievieti, uz zemes līgumiem virs viņas. Viņš apzinājās, ka viņu vazā aiz deguna, viņš to nojauta no jaunā vīrieša saspringtās pozas, no nervozās smēķēšanas. Jaunais vīrietis zināja, ka detektīvs blefo, teikdams, ka Majdi viņam melojot, jo nekādu pierādījumu Ben-Rojam nebija. Jā, Ben-Rojs varēja viņu apcietināt, oficiāli pratināt līdz baltajām pelītēm, bet kāds no tā labums? Majdi jau toreiz turējās pie sacerētās fabulas un neatlaidās no tās arī tagad. Ben-Rojs juta, ka neko neuzzinās no viņa, ja vien…

Ben-Rojs lēni piecēlās, piegāja pie televizora, izslēdza to, nebūt nejuzdamies lepns par to, ko grasījās darīt, bet citas izejas nebija.

-    Es varu krietni sarežģīt tava brālēna dzīvi, Ben-Rojs teica.

Šķita, ka vīrietis aiztur elpu.

-     Viņam jau tagad draud kādi pāris gadi tikai par līdzdalību vien. Ja viņu apsūdzēs arī narkotiku piegādē, tad dabūs klāt vēl piecus, sešus gadiņus. Varbūt vairāk. Kā domā, viņš izturēs?

-     Pretīgais mēsls!

Ben-Rojs sakoda zobus. Viņam nepatika šādas spēlītes, pat pēc Galjas nāves viņš nepiekopa šādu taktiku, lai gan palestīniešu ciešanas kļuva par viņa eksistences jēgu. Bet, ja jau viņš šoreiz uzsācis, tad jānoved lieta līdz galam.

-    Seši gadi Aškelonā, viņš nežēlīgi turpināja. Seši gadi kopā ar izvarotājiem, slepkavām un homīšiem. Un viņi vēl ir zīdaiņi, salīdzinājumā ar apsargiem. Hani klāsies plāni, neesmu pārliecināts, ka viņš izturēs. Nu, Majdi, vai pastāstīsi, kāpēc aizdedzinājāt dzīvokli?

Vecā sieviete redzēja dēla ciešanu pilno seju un vēlējās zināt, kas notiek, ko tas cilvēks saka. Jaunais vīrietis, nenolaizdams skatu no Ben-Roja, atbildēja viņai, bet varēja redzēt, ka ķermenis izmisīgi pūlas atbrīvoties no ierobežojošā

ratinkrēsla verdzības. /

-    Tu, pretīgais izraēliešu mērglis, viņš atkārtoja.

Policists klusēja.

-    Smirdīgais sūds.

Cigarete bija izdegusi līdz filtram. Trīcošām rokām Majdi izņēma to no mutes un, muskuļiem saspringstot, stingri jo stingri nospieda to pelnutraukā. Tad viņš palūkojās uz saspiesto filtru un rūgti pasmaidīja, it kā ieraudzīdams pats savu izkropļoto dzīvi. Tad viņš aizripināja ratiņkrēslu līdz televizoram, uzlika uz tā pelnutrauku un atgriezās vecajā vietā. Istabā valdīja pilnīgs klusums.

-     Ārpus protokola? viņš beidzot nomurmināja.

Ben-Rojs pamāja.

-    Bet kā ar Hani? Vai liksiet viņu mierā?

-     Dodu tev savu goda vārdu.

Majdi izsmējīgi pavīpsnāja. Viņš palūkojās uz Ben-Roju, pēc tam nolaida skatienu.

-     Man samaksāja, gandrīz nedzirdami viņš nomurmināja.

Ben-Rojs paspēra pussoli uz priekšu.

-    Kas tev samaksāja?

-    Mans tēvocis. Viņam bija kaut kādas darīšanas ar cilvēku no Kairas. Augļu eksports apelsīni, citroni un tamlīdzīgi. Reiz šis cilvēks piezvanīja un palūdza tēvocim, vai nevar viņam izdarīt pakalpojumu. Jāaizdedzina šis dzīvoklis. Teica, ka labi samaksāšot. Piecsimt dolārus. Taču tas jāizdara ātri un bez liekiem jautājumiem. Tad nu tēvocis piezvanīja man.

-    Vai pazīsti šo cilvēku?

Majdi papurināja galvu.

-    Es ar viņu nerunāju. Visu nokārtoja tēvocis. Viņš paberzēja acis. Geds, Getzs, kaut kā tā viņu sauca. Tas nebija ēģiptiešu vārds.

Ben-Rojs pierakstīja.

-    Kur ir tavs tēvocis?

-     Pirms četriem gadiem nomira.

Ārpusē atskanēja metālisks troksnis, bet Ben-Rojs bija tā aizrāvies, ka pat nedzirdēja to.

-    Tātad šis Geds vai Getzs piezvana viņam no Kairas un piedāvā piecsimt dolārus par vecās sievietes dzīvokļa aizdedzināšanu?

-     Mēs nezinājām, kam tas dzīvoklis pieder. Viņš tikai iedeva adresi.

-     Vai viņš paskaidroja, kāpēc tas jāaizdedzina?

Jaunais vīrietis papurināja galvu.

-    Vai jums tas nelikās dīvaini?

-     Protams, ka šķita. Bet vai mums bija izvēle? Noraidīt piedāvājumu nevarējām, jo bija vajadzīga nauda.

Ben-Rojs atkal apsēdās.

-    Labi, tātad viņš jums liek aizdedzināt dzīvokli. Kas notika tālāk?

Vīrietis paraustīja plecus.

-    Toreiz jau visu izstāstīju. Aizgājām uz ebreju kvartālu. Aiz mājas bija iela. Hani palika lejā uz vakts, bet mēs rāpāmies augšā. Izsitām sētas puses lodziņu, iekāpām iekšā, aplējām visu ar degvielu un aizdedzinājām. Kāds ieraudzīja mūs kāpjam lejā un mūs noķēra. Tas arī viss.

-    Kas tur iekšā bija?

-    Kur?

-    Dzīvoklī. Kas tur dzīvoklī bija?

-    Kā pie velna, lai es to atceros? Pagājuši piecpadsmit gadi.

-     Kaut ko taču tu atceries.

-     Nezinu! Mēbeles, galds, televizors… viss kā parasti. Kā jau visiem.

Viņš izvilka, vēl vienu cigareti, iesprauda mutē un aizdedzināja. Ārpusē atkal atskanēja metālisks troksnis un tāda kā sačukstēšanās.

-    Tur bija daudz papīru.

-    Papīri?

-     Tāpēc jau dzīvoklis tik ātri izdega. Viss bija piekrauts ar papīriem.

-    Ar avīzēm?

-     Nē, nē. Mapes, vāki, kopijas. Papīru grēdas, kā…

Viņš apklusa, mēģinādams atrast piemērotu vārdu. BenRojs atcerējās Veinbergas kundzes stāstīto, ka Šlēgele nākusi mājās no darba ar papīra kaudzēm rokās.

-    Arhīvs? Ben-Rojs pateica priekšā.

-    Jā, kā arhīvs. Papīru dēļ bija grūti pārvietoties. Bet dzīvojamā istabā uz sienas bija milzīga fotogrāfija, šitik liela… viņš paplēta rokas. Kaut kāds vīrietis formā. Tā bija melnbaltā fotogrāfija, seno laiku attēls. Tā bija vienīgā fotogrāfija visā dzīvoklī.

Ārpusē atskanēja vēl kādas balsis, kam sekoja soļi. Šķita, ka pa ielu soļo liels pūlis.

-     Vai pazini vīrieti fotogrāfijā? jautāja Ben-Rojs, nepievērsdams uzmanību trokšņiem.

-     Pirmo reizi tādu redzēju. Tas bija sens attēls. Melnbaltais foto. Bet šķiet, ka ne ģimenes bilde.

Policists jautājoši uzlūkoja Majdi.

-    Kā tu to zini?

-     Nezinu. Vienkārši… nešķita tāda un cauri. Palielināta, pielikta pie sienas. Vairāk izskatījās pēc viņš dziļi ievilka dūmu "policija meklē" attēla. Jā, tā izskatījās pēc attēla, ko izkarina policijas iecirkņos, lai notvertu kādu noziedznieku. Tas bija dīvaini.

Viņš iespieda cigareti mutē, pieripinājās pie televizora, paņēma pelnutrauku, ko uzlika uz ceļiem un iebrauca virtuvē, kur ievaidējās ūdens caurules, atskanēja tekoša ūdens šņākšana un pēc brītiņa Majdi, ar ūdens glāzi starp kājām, atgriezās istabā.

-    Tas arī ir viss, ko zinu, viņš teica.

Viņš piebrauca pie vecās sievietes un apgrieza ratiņus. Ben-Rojs uzdeva vēl pāris jautājumus, bet saprata, ka puisis stāsta patiesību. Pēc pāris minūtēm Ben-Rojs aizvēra piezīmes un piecēlās.

-    Labi, viņš teica. Tas arī būtu viss.

Nebija nozīmes atvadīties, galu galā viņš taču nav ieradies pieklājības vizītē, tāpēc, ielicis piezīmju grāmatiņu kabatā, viņš vienkārši aprauti pamāja un devās uz durvīm. Vecā sieviete kaut ko nobuldurēja viņam aiz muguras: "Ehna mish kilab."

Ben-Rojs pagriezās.

-    Ko viņa teica?

Majdi nomēroja viņu ar skatienu, bet klusēja.

-    Ko viņa teica? atkārtoja Ben-Rojs.

Vīrietis izpūta dūmu mutuli.

-    Ka mēs neesam suņi.

Vecīte skatījās uz Ben-Roju bez naida un bailēm, acīs vīdēja tikai bezgalīgs nogurums un skumjas. Ben-Rojs jau grasījās kaut ko atbildēt, pastāstīt par Galju, kā viņu sarāva gabalos tie cilvēki, kurus šeit nometnē uzskatīja par lieliem varoņiem. Taču Ben-Rojs saprata, ka neatradīs piemērotus vārdus izteikt savas sāpes, vientulību un bezgalīgo naidu, kas plosīja sirdi. Tāpēc viņš tikai papurināja galvu, piegāja pie durvīm un atvēra tās.

-    AI Maoot li yehudi! AI Maoot li yehudil

Ben-Rojs satrūkās no negaidītā trokšņa. Iepriekš tukšā ieliņa pašreiz bija pārpildīta ar jauniem puišiem, kas asinskārām acīm nikni vicināja dūres, zinādami, ka laupījums iedzīts stūrī. Kad Ben-Rojs parādījās durvīs, uz sekundes simtdaļu iestājās klusums, bet tad satracinātais pūlis ar saucieniem "Iktelo! Iktelo! Uktul il yehudi!" aplenca bezpalīdzīgo Ben-Roju.

Viņš pat nepaguva attapties, kad dučiem roku aiz drēbēm izvilka viņu ielas vidū. Kāds izrāva viņam no kabatas pistoli un izšāva gaisā turpat pie auss. Kaut kur pūļa aizmugurē Ben-Rojs paguva saskatīt palestīniešu puiku, kam šoferis prasīja ceļu. Tas lēkāja un smējās no prieka, sisdams plaukstas virs galvas. Ben-Rojam ap kaklu apmeta cilpu un cieši savilka to. Ben-Rojs sajuta triecienu pa vēderu.

"Man ir beigas," viņš nodomāja, bailēs smakdams, bet reizē arī jutās savādi atsvešināti, it kā vērotu notiekošo video, nevis ar viņu pašu notiekošo. "Mīļais, Dievs, ar mani ir beigas."

Viņš mēģināja pasargāt ar rokām galvu no sitienu krusas, bet pūlis atlauza rokas aiz muguras. No visām pusēm sejā iesitās siltas, lipīgas siekalas, kas notecēja pa vaigiem un seju. Ben-Rojs sajuta, ka varens šļūdonis rauj viņu nebūtībā.

Tikpat pēkšņi kā uzbrukums sākās, tas piepeši arī beidzās. Vienu bridi viņu sit un rausta, bet jau nākamajā mirklī pūlis pašķīrās, atstājot pusdzīvo izraēlieti vāļājoties pie sienas. Ausīs viņam atbalsojās augstas, spiedzošas skaņas. Sākumā viņam šķita, ka sitienu rezultātā viņam ir dzirdes traucējumi, bet pēc brīža viņš saprata, ka tas ir sievietes kliedziens. BenRojs baidījās pakustēties, lai neizsauktu jaunu vardarbības vilni pret sevi. Tad viņš pamazām iztaisnojās. Ap kaklu joprojām karājās virve.

Uz savas mājas sliekšņa nobālušu seju sēdēja Majdi, sažņaudzis ratiņkrēsla rokturus. Viņa salīkusi un trauslā māte stāvēja ārpusē, vicināja rokas un kaut ko pārmetošu sauca pūlim. Lai gan viņa bija necila un sīka no auguma, vārdi iedarbojās un vīri pašķīrās, izvairīdamies ielūkoties vecītes degošajās acīs. Viņa vēl kādu minūti klaigāja, pēc tam piegāja pie Ben-Roja.

-    Keefak?

Ben-Rojs, trīcēdams pie visām miesām, mežonīgi paraudzījās apkārt, juzdams, kā deniņos pulsē asinis, nesaprazdams, ko sieviņa grib no viņa.

-    Vai esi ievainots? uzsauca Majdi.

Dīvainā kārtā nebija vis, par spīti niknajam uzbrukumam. Daži zilumi, pāršķelta lūpa, stulbā žņaudzošā virve ap kaklu virspusēji ievainojumi, nekas nopietns. Viņš mēģināja ko teikt, bet vārdi iesprūda rīklē. Viņš tikai stīvi papurināja galvu. Vecā sieviete pieliecās un pacēla nomesto pistoli un ar trauslo roku uzmanīgi pasniedza to Ben-Rojam, bet ar otru roku notrausa asinis no viņa zoda.

-    Ehna mish kilab, viņa klusi noteica. Mish kilab.

Viņš cieši paskatījās viņā, tad pagriezās un kliboja prom. Pūļa naidīgo čukstu pavadīts, viņš norāva no kakla virvi un iebāza atpakaļ kabatā pistoli.

Ielas galā viņu sagaidīja trīcošais taksometra šoferis, kurš bija izkāpis no mašīnas.

-    Es taču jūs brīdināju, ka bīstami braukt šurp, viņš teica. Es, taču teicu…

-    Aizveries taču! nošņāca Ben-Rojs un iezvēlās mašīnā, izraudams plakanpudeli no kabatas. Ved mani prom no šitā elles cauruma. Fiksi laižam prom.

IZRAĒLA BEN GURION LIDOSTA

Leilas ceļojumu aģents Selims rezervēja viņai biļetes uz dienas reisu British Airways ar nosēšanos Londonā Hītrovas lidostā. Bija arī agrāks EI-Al aviosabiedrības reiss, taču tas bija dārgāks, un Leila principa pēc neizmantoja Izraēlas aviosabiedrību pakalpojumus. Leilas šoferis Kamels atveda viņu uz Ben-Gurion lidostu pusdeviņos no rīta un izlaida pie milzīgās Salvadora Dalī menoras skulptūras. Kamels bija sliktākā omā kā jebkad, tiklīdz viņš pārliecinājās, ka Leila izkāpusi no mašīnas un mantas izkrautas, viņš aizcirta pasažieru durvis un pat neatvadījies aiztraucās prom.

-     Pie velna tevi, nomurmināja Leila, mašīnai pazūdot aiz stūra.

Viņa pārbaudīja, vai nav aizmirsusi pasi un biļetes un, kā allaž ierodoties lidostā, uz brīdi apstājās pie sirreālās menoras skulptūras, ko viņa uzlūkoja dalītām jūtām. Kā HārCiāna Dāvida kareivju grupējuma emblēma, kuru viņš allaž demonstrēja, sagrābjot vēl kādu arābu zemes gabalu, Leilai septiņžuburu svečturis simbolizējās ar ļaunprātību. Tomēr vienlaikus tas dīvaini valdzināja un pievilka viņas uzmanību tā simetrija, augšupvērstie žuburi, tiekdamies apskaut debesis. Pagājušajā gadā Leila izlasīja kādu rakstu par svečtura ārkārtīgo nozīmi ebreju tautas garīgajā dzīvē, ka senos laikos menora bija vissvētākais tempļa priekšmets, iekams m.ē. 70. gadā romieši to iznesa no Salamana tempļa. Aplūkojot Dali skulptūru ar veltījumu "Izraēlam, izredzētajai ebreju tautai", viņa juta gan nepatiku, gan neizprotamu tuvību. Tieši tāpat kā pret Hār-Ciānu pašu, Leila nodomāja. Uzmetusi pēdējo skatienu skulptūrai, viņa satvēra somas un devās uz izlidošanas termināli.

Izkļūšana no Izraēlas Leilai allaž izvērtās par sarežģītu pasākumu. Viņa jau vairs neskaitīja, cik reižu iesēdusies lidmašīnā pēdējā brīdī īsi pirms izlidošanas pāris reižu lidmašīna aizlidoja arī bez viņas. Tas tāpēc, ka Izraēlas muita izkratīja viņas bagāžu līdz pēdējam sīkumam, uzdodot veselu kaudzi jautājumu, kurp viņa dodas, kāpēc viņa tur dodas, ar ko viņa satiksies, kad atgriezīsies viņai bija sīki un smalki jāstāsta ceļojuma maršruts, bet pa vidu muitnieki pamanījās uzdot jautājumus, kas vispār neattiecās uz lidojumu par ģimeni, draugiem, kolēģiem, privāto dzīvi un profesionālo darbību. "Vai jūs grasāties rakstīt mānu autobiogrāfiju," Leila reiz neizturēja, bet neko nepanāca mantu kratīšana un iztaujāšana tikai pastiprinājās.

Visi palestīnieši izbaudīja šādu attieksmi, tomēr Leilai šķita, pret viņu kā žurnālisti vēršas sevišķi asi un sīkumaini.

Viņu failos ir ievadīti visi tavi dati, reiz Nuha puspajokam ieteicās. Kad tu reģistrējies lidojumam, uz ekrāna izlec uzraksts šito maitu aizturiet pēc iespējas ilgāk.

Leila pēc iespējas atviegloja sev un muitniekiem dzīvi, vienmēr ierodoties pusstundu pat pirms ieteiktā reģistrēšanās laika ar tikai pirmās nepieciešamības mantām, izvairoties no piezīmju grāmatiņām, antisemītiskas literatūras, kā arī visdažādākām elektroniskām ierīcēm (vienīgais izņēmums bija mobilais telefons). Tomēr šie drošības pasākumi nepalīdzēja ne citreiz, ne šoreiz. Leila pirmā reģistrējās uz reisu, bet pēdējā iekāpa lidmašīnā. Šoreiz kāds pārgudrs pašmāju eksperts piesējās viņas mobilajam telefonam un it kā nejauši izdzēsa visus saglabātos telefonu numurus. ("Kāda tam jēga? Stulbie izraēlieši ir vienīgie, kas mobilajos telefonos iemontē spridzekļus!" viņa grasījās iesaukties, bet noturējās.)

Kad Leila beidzot atslīga savā sēdvietā reģistrējoties lidojumam, viņa bija lūgusi vietu pie iluminatora vai pie ejas, bet viņai iedalīja sēdvietu vidū, viņa atviegloti nopūtās, ka beidzot tas ir galā. Lai gan… izkļūšana no Izraēlas bija nieks salīdzinājumā ar trādirīdi, kas viņu sagaida, atgriežoties šajā mēslu bedrē.

LUKSORA

Kalifa nodzēsa pelnutraukā kārtējo izsmēķi, iztukšoja tējas glāzi un pārguris atgāzās krēslā. Viņš strādāja jau kopš pieciem rītā, un tagad pulkstenis jau bija divi pēcpusdienā. Deviņas garas stundas viņš ar pieri skrēja sienā.

Pirmkārt, viņš aizsūtīja pa faksu Interpolam un Holandes policijai Jansena fotogrāfiju cerībā, ka viņu kartotēkās varētu atrasties tāda persona cerības neattaisnojās. Pēc tam Kalifa vairākas stundas pēc kārtas apstaigāja pilsētas antikvariātus, apjautādamies, vai Jansens nav šeit pārdevis savas atrastās senlietas. Lai ko viņš būtu darījis ar pagrabā sakrātajiem priekšmetiem, pārdevis viņš tos nebija. Pēc tam Kalifa atgriezās iecirknī un caurskatīja pēdējās divās nedēļās iegūtās ziņas, informāciju un datus. Uz tukšām kartotēkas lapiņām viņš sev piezīmēja šķietamos šīs samudžinātās lietas atslēgvārdus Tots, al Mulathams, nacisti, Faruks al-I Iakims un pārējos. Pēc tam Kalifa mēģināja salikt šīs kartiņas daudzmaz loģiskā secībā. Bet, lai kā viņš pūlējās, lietas būtība palika viņam mīkla.

Viņš aizdedzināja nākamo cigareti un, smagi nopūties, izgāja uz ielas, lai ieelpotu svaigu gaisu. Nopircis uz stūra atspirdzinošu dzērienu, Kalifa atspiedās pret sienu un lēni malkoja vēso dzērienu, vērodams apkārtni.

Patiesībā Kalifam aptrūkās informācijas avotu. Faruks al Hakims bija miris un izmeklēšanu varēja turpināt tikai divos virzienos: sameklēt Jansena draugus Kairā un iegūt kādu noderīgu informāciju no drausmīgā izraēliešu policista. Graci joprojām nebija sazinājušies ar policiju, lai gan kaimiņi ziņoja, ka dzirdējuši viņu balsis dzīvoklī. Tātad mājās viņi bija. Tomēr tikai viņiem vien zināmu iemeslu dēļ Graci nelikās ne zinis par policijas lūgumu. Braukt uz Kairu un bungāties pašam pie viņu dzīvokļu durvīm Kalifam nebūt negribējās, tomēr velti bija gaidīt pamostamies Gracu sirdsapziņu un reaģēt uz policijas lūgumu sazināties ar viņiem.

Atlika nekompetentais un slinkais Ben-Rojs. Kalifa šorīt jau četras reizes zvanīja viņam, bet ikreiz ieslēdzās automātiskais atbildētājs. Kalifa ikreiz ierunāja aprautu ziņu, faktiski jautājumu vai izraēlietis ir kaut ko uzzinājis par Hannu Šlēgeli? Ben-Rojs bija pazudis kā akā un Kalifam radās aizdomas, ka viņu vienkārši ignorē.

Kalifa smagi nopūtās, iztukšoja dzērienu un aizvēra acis, ļaujoties siltajiem pēcpusdienas saules glāstiem.

-    Stulbais Ben-Rojs, viņš murmināja, ievilkdams dūmu. Sasodītais mūlāps.

-    Kas noticis?

Kalifa atvēra acis. Viņa priekšā stāvēja vietnieks Muhameds Seraija.

-    Pirmo reizi dzirdēju jūs lamājamies, brīnījās Seraija.

-    Jo pirmo reizi man ir darīšana ar nolādētu izraēlieti, norūca Kalifa, iemeta cigareti notekā un pieslējās kājās. Atdevis tukšo glāzi ielas tirgotājam, abi ar Seraiju atgriezās policijas iecirknī.

-     Dzirdēju, ka tu strādā kopā ar Ibrahimu Fati, teica Kalifa.

Fati bija stūrgalvīgs izmeklētājs, pilnīgi bez iztēles un radošas pieejas izmeklēšanai, tāpēc bija izpelnījies iesauku "Ēzelis". Nav brīnums, ka viņš bija viens no priekšnieka Hasana mīluļiem.

-     Vai izmeklējat ko interesantu?

-    Kā nu ne! Pāris banānu tirgotāji, kuri krāpās ar svariem el-Baijadijas tirgū, atbildēja Seraija. Sērijveida cāļu zādzību Baijaramā. Kad strādāju ar jums, tik aizraujošas lietas vis negadījās.

Kalifa pasmaidīja. Daļēji viņš bija noraizējies, vai Seraijam iepatiksies strādāt ar Ēzeli. Nu Kalifa atviegloti uzelpoja. Faktiski pa šīm dienām viņš bija noilgojies pēc sava palīga-

-    Bet ja nopietni, ka jums sokas? vaicaja Seraija, kāpjot pa kāpnēm. Cik noprotu, ne tik labi, kā vēlētos.

Kalifa klusēdams paraustīja plecus.

-     Varbūt es varu kā palīdzēt? Es varu piezvanīt vai ko citu.

Kalifa pasmaidīja un papliķēja Seraijam pa plecu.

-    Paldies, Muhamed, bet labāk es pats tikšu galā. Es neesmu pārstrādājies, tikai nedaudz iestrēdzis. Kā parasti.

Viņi nostājās kāpņu galā. Seraijas un Ēzeļa kabinets atradās gaitenī pa labi, bet Kalifa pa kreisi.

-     Pēc tam izstāstīsi man par tiem banānu tirgotājiem, labi? Kalifa piekodināja, pamirkšķināja Seraijam un devās pa gaiteni tālāk. Dažus soļus pagājis, viņš pagriezās.

-    Paklau, Muhamed! Ir te viena lieta.

Seraija metās pie Kalifas un abi iegāja kabinetā, kur jau pilnā sparā džinkstēja telefons.

-     Vai atbildēt? vaicāja Seraija.

Kalifa pamāja, lai viņš liekas mierā.

-     Droši vien Hasans pārbauda, vai esmu uz vietas. Lai pagaida.

Kalifa piegāja pie rakstāmgalda un, nelikdamies zinis par telefonu, sāka rakņāties pa papīriem. Beidzot viņš izvilka fotogrāfiju, ko atrada Jansena mājā.

-     Vai tu varētu, lūdzu, atrast šīs te kapenes? Godīgi sakot; tas ir tāds personīgs nevis darba jautājums, tāpēc pārāk nenopūlies ar to vien tad, kad būs brīvs brīdis.

Seraija pacēla slaidu pret gaismu. Telefons asi un neatlaidīgi turpināja zvanīt.

-     Būs labāk, ja Fati neko neteiksi, piebilda Kalifa, uzmezdams niknu skatienu telefonam. Viņš nepriecāsies, ja uzzinās, ka tu dari kaut ko papildus uzdotajiem pienākumiem.

JERUZALEME

-     Nu, pacel taču, arābu izdzimteni! Kur tu vazājies apkārt?

Ben-Rojs nepacietīgi bungāja ar pirkstiem pa rakstāmgaldu, ar otru roku cieši piespiedis telefona klausuli ausij. Viņam jau tā bija draņķīgi ap dūšu pēc nometnē piedzīvotā, te vēl tas ēģiptietis ar savām tizlajām ziņām. "Inspektor BenRoj, vai jūs būtu tik laipns un piezvanītu man." "Inspektor Ben-Roj, biju cerējis, ka jūs man piezvanīsiet." "Inspektor Ben-Roj, lūdzu, informējiet mani par izmeklēšanas gaitu." "Inspektor Ben-Roj, vai esat kaut ko uzzinājis?"

Viņš tikko riskēja ar savu dzīvību, bet pretī saņem šādas ziņas! Nevajadzētu vispār viņam zvanīt, lai tas ēģiptietis pacepas dažas dienas. Lai iemācās uzvesties. Jā, patiešām, jāliek klausule nost, lai tas uzpūtīgais sīkais pagaida.

Bet otrā līnijas galā pacēla klausuli.

-    Sabah el khir.

-    Kediva?

Klusums, pēc brīža ēģiptietis ierunājās angļu valodā:

-     Kalifa. Ka-li-fa. Pieņemu, ka tas esat jūs, inspektor Ben-Roj.

-    Jā, tas esmu es, izgrūda izraēlietis, apvaldīdams sevī nākamo frāzi tu musulmaņu iznireli -, bet tā vietā ieņēma malku no plakanpudeles.

Otrā galā Kalifa savukārt aizdedzināja cigareti, juzdams vēl lielāku nepatiku pret sarunas biedru, iespējams tāpēc, ka tika pieķerts nesagatavojies.

-    Biju cerējis, ka piezvanīsiet man ātrāk, Kalifa mēģināja atgūties.

-    Zvanīju tiklīdz varēju, atņurdēja Ben-Rojs.

Abi apklusa, nojauzdami, ka tas, kurš ierunāsies pirmais, izrādīsies zaudētājs. Nedrīkstu izrādīt, ka man viņš vajadzīgs, nodomāja Kalifa, kūpinādams cigareti. Nedrīkstu izrādīt, ka mani interesē šī lieta, nodomāja Ben-Rojs, ieņemdams malku vodkas.

Pirmais ierunājās ēģiptietis.

-     Nu, vai kaut ko uzzinājāt? vāji slēpdams ieinteresētību, pavaicāja Kalifa.

Ben-Rojs apmierināti pasmaidīja, saprazdams, ka šoreiz ņēmis virsroku. Viņš atbildēja, ka kaut ko esot uzzinājis gan. Vairākas lietas. To pateicis, viņš apklusa, sakrustoja kājas un uzlika tās uz galda malas, izbaudīdams Kalifas neapmierinātību un nepacietību līnijas otrā galā.

Vispirms viņš izklāstīja Hannas Šlēgeles dzīves faktus: dzimusi Francijā, ieslodzījums Osvencimā, darbs Yad Vashem arhīvā, par dvīņubrāli, visu, ko vien Veinbergas kundze pastāstīja viņam pašam. Klausulē varēja dzirdēt, ka Kalifa cītīgi visu pieraksta. Laiku pa laikam viņš pārtrauca Ben-Roju, uzdodams konkrētus jautājumus: Kur tieši Francijā? Kādā arhīvā? Vai runājāt ar brāli? Ben-Rojs negribīgi atbildēja, jo viņam nepatika, ka to pārtrauc pusvārdā, bet pats labi zināja, ka nav izdarījis savu darbu kārtīgi līdz galam.

-     Paklau, nu, nezinu, nezinu! beidzot viņš neizturēja, kad kārtējo reizi kaut ko nebija noskaidrojis līdz galam. Manā rīcībā bija tikai divas nožēlojamas dienas.

Otrā galā Kalifa apmierināti pasmīnēja par iespēju kritizēt nepatīkamo partneri, jo katrs nenoskaidrotais fakts runāja par labu Kalifam.

-    Es saprotu, viņš ierunājās līdzjūtīgā skolotāja tonī. Divas dienas patiešām nav pietiekami ilgs laiks. Jo īpaši, ja ir vēl citas steidzīgas lietas.

-    Auns tāds, Ben-Rojs atvilka klausuli no auss un parādīja tai vidējo pirkstu.

Ar dievu uz pusēm pabeiguši autobiogrāfisko daļu, BenRojs pievērsās ugunsgrēka jautājumam. Šeit gan viņš jutās pārliecināts par sevi, jo pašam sev par pārsteigumu, bija labi pastrādājis pie tā. Pamazām viņš iesila. Sāka ar Veinbergas kundzes stāstu un pamazām izklāstīja pārējos faktus Hani Džamals, brauciens uz al Amari nometni, Majdi atzīšanās, ka viņiem samaksāts par dzīvokļa aizdedzināšanu, dzīvokļa interjera apraksts tā viņš soli pa solim aprakstīja ēģiptietim kopainu. Arī šoreiz Kalifa uzdeva viņam neskaitāmus jautājumus, taču Ben-Rojam uz visiem bija gatavas atbildes. Ēģiptietim negribot bija jāatzīst, ka Ben-Rojs patiešām labi strādājis.

-    Varbūt viņš nav nemaz tik stulbs, kā domāju, Kalifa pie sevis nosprieda. Rupjš, nepatīkams tips, bet ne stulbenis.

Pašām beigām izraēlietis pietaupīja saldo ēdienu. Kalifa uz to brīdi jau bija tā aizrāvies ar stāstu, ka vairs neuzdeva jautājumus, tikai klausījās un pierakstīja. Kad izraēlietis beidzot nosauca tā cilvēka vārdu, kurš lūdza Majdi tēvocim organizēt dzīvokļa aizdedzināšanu Geds, Getcs Kalifa neviļus nosvilpās.

-    Vai pazīstat tādu? Ben-Rojs nenoturējās.

-    Varbūt jā, varbūt nē, atbildēja Kalifa. Pītam Jansenam bija kāds tuvs draugs, vārdā Antons Gracs, kurš dzīvo Kairā. Dīvaina sakritība.

Kalifa aizdomājās, kāpēc gan Gracam jāiznīcina Hannas Šlēgeles dzīvoklis, bet, neko sakarīgu neizdomājis, viņš papurināja galvu un pārlūkoja pierakstus.

-     Mani interesē tā saruna uz kuģa, viņš ierunājās beidzot. Kad Šlēgeles kundze brauca uz Izraēlu. Kad viņa teica… viņš atrada pareizo vietu piezīmēs.

-     "Es viņus atradīšu." izpalīdzēja Ben-Rojs. "Pat, ja meklēšu viņus visu mūžu, es viņus atradīšu un nogalināšu."

-    Pareizi. Par kuriem cilvēkiem viņa runāja?

-    Par tiem, kuri viņai un brālim kaut ko nodarīja Osvencimā, man šķiet, norūca izraēlietis. Par ārstiem, zinātniekiem. Spriežot pēc Veinbergas kundzes teiktā, Šlēgelei nometnē neklājās viegli.

Kalifa dziļi ievilka dūmu. Līdz šim Kalifa neko nezināja par Osvencimu, vienīgi dzirdējis tādu nosaukumu. Vakar internetā viņš izlasīja veselu kaudzi materiālu par koncentrācijas nometnēm un bija grūti noticēt, ka cilvēki cietuši tādas elles mocības: gāzes krāsnis, medicīniskie eksperimenti… Kalifa vēlreiz dziļi ievilka dūmus, atceroties rētu uz Hannas Šlēgeles vēdera bieza, zig zag līnija kā čūska aizvijās pa ķermeni. Vai tas bija nometnes mantojums? Vai viņi to uzšķērda un izņēma kādu orgānu? Kalifa līdz izmisumam skaidri iztēlojās, kā nacisti raudošo, izmisušo meiteni izģērbj un piesien pie operāciju galda, noskuj un uzšķērž. Kalifa saviebās un papurināja galvu, lai aizgaiņātu drausmīgo filmu.

-     Vai Jansens varēja būt viens no tiem ārstiem? Kalifa vaicāja. Vai viņš kaut kā varēja būt saistīts ar eksperimentiem?

Tas būtu pārāk uzkrītošs atrisinājums, un Ben-Rojs tūlīt šo domu noraidīja.

-     Visus Osvencimas ārstus pēc kara sodīja ar nāvi vai ieslodzīja. Jā, Meņģele aizbēga uz Dienvidameriku, bet pirms trīsdesmit gadiem viņš mira. Šaubos, vai jūsu Jansena kungs bija iesaistīts koncentrācijas nometņu medicīniskajos eksperimentos.

Kalifa vīlies, bet ne pārsteigts, piekrītoši pamāja, atslīga krēslā, izpūta garu dūmu grīsti un vēlreiz izšķirstīja piezīmes. Jā, lietderīga informācija. Nozīmīgas būtiskas detaļas, bez kliedzošām atklāsmēm. Šlēgeles piedzīvotais kara laikā, "arhīvs" dzīvoklī, dvīņubrālis, ugunsgrēks vērtīga informācija, kas loģiski iederējās viņa paša izlobītajā informācijas ķēde. Pirmoreiz kopš izmeklēšanas atjaunošanas viņš sajuta vāru optimisma stariņu sirdī, urdošu sajūtu, ka, neskatoties uz neskaidrības miglu, kas biezā slānī klāja šo lietu, viņš vismaz ir izkustējies no nulles punkta.

Tomēr priekšā vēl garš ceļš. Viņam vajag vairāk faktu, vairāk informācijas, vairāk sīkumu. Kaut ko viņš var uzrakt pats. Kalifa jau bija izlēmis, ka dosies pie noslēpumainā Antona Graca kunga uz Kairu. Taču viens viņš šo lietu nepavilks. Kalifa ar nožēlu atskārta, ka bez Ben-Roja palīdzības viņam neiztikt. Lai gan izraēlietis bija labi pastrādājis, tomēr kā cilvēks viņš bija pilnīgi neciešams.

Ben-Rojs no savas puses cīnījās ar līdzīgu problēmu: kā lai turpina sadarboties lietas izmeklēšanā, neizrādot pārlieku dedzību. Labi, tas ēģiptietis nav tik nekompetents, kā šķita sākumā daži jautājumi un komentāri bija itin prātīgi. Bet viņš ir un paliek sīka dvieļagalva, un Ben-Rojs neparko nelūgsies to sīkaļu.

Līnijā atkal iestājās klusums. Ne viens, ne otrs nevēlējās atklāt savas kārtis pirmais. Šoreiz neizturēja Ben-Rojs.

-     Lūkošu vēl ko uzzināt, viņš ātri nobēra kā iztukšodams negaršīgu suslu, lai tā ātrāk noiet dibenā.

-    Labi, atviegloti un nedaudz pārsteigts noteica Kalifa. Viņš iztaisnojās un nospieda pelnutraukā izsmēķi. Nosūtīšu jums pa faksu Jansena fotogrāfiju un ziņojumu par līdzšinējo izmeklēšanas gaitu.

-     Skaidrs. Pierakstiet manu mobilā telefona numuru.

Kalifa skaidri atcerējās, ka vēl pirms pāris dienām izraēlietis noliedza, ka viņam būtu mobilais telefons. Bet tā kā izraēlietis izrādījās tik negaidīti izpalīdzīgs, Kalifa paklusēja, satvēra rakstāmo un ātri pierakstīja numuru. Pēc tam līnijā atkal iestājās klusums, jo ne viens, ne otrs nezināja, kā pabeigt sarunu.

-     Tad līdz nākamai reizei, beidzot noteica Ben-Rojs.

-    Labi, atsaucās Kalifa. Es gaidīšu kādu ziņu.

Viņš jau grasījās nolikt klausuli, kad atkal pacēla to pie auss.

-     Ben-Roj?

-Jā?

-     Vēl kas… varbūt jums tas noder.

-    Klausos.

Kalifa apklusa.

-    Pīts Jansens… mēģināja sazināties ar al Mulathamu. Viņš teica, ka viņam esot kaut kas noderīgs cīņai pret ebreju tautu. Man šķita jums tas jāzina.

Nolicis klausuli, Ben-Rojs dažas minūtes nosēdēja kā sastindzis, lūkodamies nekurienē, vienīgi pirksti virpināja menoru ķēdītē uz kakla. Tad viņš piecēlās un piegāja pie seifa kabineta stūrī. Izvilka no kabatas atslēgu saišķi, atslēdza seifu, pietupās un izņēma kartona vākus ar sagumzītiem papīriem. Aizcirtis seifa durtiņas, viņš atgriezās pie rakstāmgalda, apsēdās un atvēra vākus. Pašā augšā bija piestiprināta jaunas sievietes fotogrāfija ar īsi apgrieztiem melniem matiem. Zem tās bija rakstīts "Leila al Madani".

KEMBRIDŽA, ANGLIJA

Kembridžā Leila ieradās pret vakara pusi. Laiks šim gadalaikam bija neparasti silts. Debesis bija skaidras, bet gaisā jautās tikko pļautas zāles un ķiršu ziedu aromāts. Leila atbrauca no Londonas ar vilcienu. Citos apstākļos Leila to pusjūdzi no stacijas līdz pilsētas centram būtu nākusi kājām. Gadiem ilgi viņa bijusi prom, un būtu jauki aplūkot vecās pazīstamās vietas, atceroties laikus, kad dzīvoja šeit ar vecvecākiem pēc tam, kad abas ar māti atbrauca šurp no Palestīnas. Bet šoreiz neatlika laika atmiņām, viņai steidzīgi jāsatiek profesors Topings.

Iznākusi no stacijas ēkas, viņa noķēra taksometru un pēc desmit minūtēm jau izgāja pa arkveida vārtiem Svētā Džona koledžā. Portjē informēja Leilu, ka profesora Topinga kabinets atrodas otrā pagalma I kāpnēs. Leila izgāja cauri pirmajam pagalmam ar kārtīgi nopļautu zālienu, sarkanām ķieģeļu ēkām Tjūdora stilā un mozaīkas logiem.

Otrajā pagalmā viņa atrada I kāpnes, kas atradās tālākajā kreisajā stūrī ar plāksni uz durvīm, kur bija uzskaitīti visu studentu un pasniedzēju vārdi, kas šeit mita. Leila izbijās, ka garais ceļš bijis veltīgs, jo zem profesora Topinga vārda vīdēja uzraksts "Nav uz vietas". Tomēr kāds students, kas tobrīd iznāca uz kāpnēm, pārliecināja Leilu, ka profesors esot uz vietas.

-    Es tikko dzirdēju viņu klaigājam, viņš paskaidroja. Nepievērsiet uzmanību tam uzrakstam. Divu gadu laikā kopš te dzīvoju, ne reizes neesmu redzējis, ka viņš būtu uzlicis uzrakstu "Uz vietas".

Leila jutās atvieglota, tomēr nepārliecinoša, jo profesors neizklausījās pēc tāda cilvēka, kas labprāt pieņemtu negaidītus apmeklētājus. Tomēr, koka dēļiem čīkstot un vaidot, viņa apņēmīgi uzkāpa līdz pēdējam stāvam un atrada durvis, kam blakus uz sienas bija uzkrāsots PROFESORS M. TOPINGS.

Leila vilcinājās, iztēlojoties tvīda žaketē ģērbušos, sačākstējušu večuku ar apaļām brillēm uz deguna un spalvu kumšķiem ausīs. Piegājusi pie durvīm, viņa pieklauvēja. Klusums. Viņa vēlreiz pieklauvēja.

-     Ne tagad!

-     Profesors Topings?

-    Ne tagad es teicu!

Dusmīga, pavēloša balss. Varbūt viņai tagad iedzert kafiju un atnākt vēlāk, kad viņš būs labākā omā, Leila pie sevis domāja. Bet viņa taču nebrauca šo garo ceļu, lai blandītos pa kafejnīcām, tāpēc Leila sakoda zobus un apņēmīgi pieklauvēja trešo reizi.

-    Es būtu pateicīga, ja jūs veltītu man nedaudz laika, profesor Toping, viņa sauca.

Iestājās draudošs klusums klusums pirms vētras -, tad bija dzirdami ātri soļi. Kāds atrāva vaļā iekšdurvis, un tad atsprāga vaļā ārdurvis.

-     Es jums skaidrā angļu valodā teicu ne tagad! Jūs esat kurla, vai?

Leila apjuka. Grumbaina večuka vietā viņas priekšā stāvēja garš, izskatīgs melnmatains vīrietis šortos un krekliņā. Taču Leila ātri attapās un metās uzbrukumā.

-    Ejiet pie velna, iedomīgais pāvs! Es te attešos no Jeruzalemes tikai tāpēc, ka nevīžojat iegādāties telefonu kā visi normāli cilvēki. Tāpēc palūgšu daudz neizrunāties un uzklausīt mani.

Viņa bija gatava, ka viņš aizcirtīs durvis deguna priekšā. Bet profesors tikai pārsteigts blenza viņā, tad, sarāvis uz augšu uzacis, pagriezās un devās atpakaļ dzīvoklī. Leila nedroši mīņājās durvīs, nezinādama ko iesākt. Nāciet, nāciet, viņš uzsauca pār plecu. Varbūt esmu augstprātīgs pāvs, bet ilgi dusmas neturu. Starp citu, aizveriet aiz sevis durvis. Abas durvis. Lai šis izņēmuma gadījums ar jums nekļūst par ieradumu citiem.

Pārāk pārsteigta, lai strīdētos pretim, Leila paklausīgi izpildīja visus norādījumus un sekoja profesoram kabinetā, kur valdīja briesmīga nekārtība. Visur uz grīdas, uz kamīna dzegas, palodzēm un rakstāmgalda -, visur mētājās papīri un grāmatas it kā pāri būtu gājis varens tornado. Pie loga, aizkrauti ar "Kembridžas Viduslaiku vēsture" sējumiem un netīru kreklu vīkšķiem vīdēja divi veidojumi, kas līdzinājās krēsliem. Izrādījās, ka tie patiešām ir atpūtas krēsli, jo profesors, uzmanīgi lavierēdams pār papīru grēdām, tuvojās tiem, lai atbrīvotu vietu viešņai.

-    Šķiet, es nesadzirdēju, kā jūs sauc.

-    Leila, viņa atbildēja. Leila al Madani.

-    Jūs esat… ?

-    Žurnāliste.

-     Ak, jā, pēc zinātnieces jūs tiešām neizskatāties, viņš noteica, pakāpās atpakaļ un norādīja uz atbrīvoto krēslu. Pārāk izskatīga.

Tas izskanēja tik nepiespiesti un neviltoti, nevis kā tukšs kompliments sarunas uzturēšanai. Leila apsēdās atbrīvotajā krēslā, bet profesors turpināja izbrīvēt vietu ari sev.

-    Kafiju? viņš pamāja uz nelielām durvīm istabas stūrī, caur kurām Leila ieraudzīja mazītiņu virtuvīti. Viņa noraidīja piedāvājumu.

-     Iedzert?

-    Man tā kā par agru.

Viņš izbrīnījās par šādu atbildi, it kā viņam nekad nebūtu bijusi zināma saistība starp alkohola lietošanu un laiku. Profesors, par laimi, neuzstāja. Izbrīvējis sev vietu uz otra krēsla, viņš iegāja virtuvē un atgriezās ar alus pudeli rokās, ko atkorķēja turpat uz skapīša malas.

-     Vai tiešām jūs esat atbraukusi no Jeruzalemes? viņš uzsauca. Vai tikai vēlējāties likt man justies neērti?

Leila apliecināja, ka teikusi tīru patiesību.

-    Tad jau man laikam jājūtas glaimotam, viņš teica, apsēsdamies iepretim Leilai. Puse no maniem studentiem nevīžo atkulties līdz šejienei pat no koledžas otra gala.

Viņš iedzēra alu no pudeles un, izstiepis kājas, paskatījās uz Leilu.

-     Klausos?

Abu skatieni uz brīdi sastapās viņš patiešām bija izskatīgs vīrietis -, Leila novērsās un sāka rakņāties pa somu.

-    Gribēju uzdot jums dažus jautājumus saistībā ar lekciju, ko lasījāt pirms dažām nedējām, viņa sāka. Viljams Mazais un Kastelombras noslēpums. Viņa izslējās, satvēra piezīmju bloku, rakstāmo un studentu raksta izdruku, kuru atrada Svētā Džona koledžas vēstures biedrības mājaslapā. Es gatavoju rakstu un mēģinu iedziļināties šajā Kastelombru lietā, taču esmu nonākusi strupceļā. Esmu ievākuši šādu tādu informāciju no interneta, bet… nu, spriežot pēc šī raksta, jūs man varētu sniegt daudz konkrētākas ziņas un plašāku informāciju.

-     Vai gribat teikt, ka tikai tāpēc traucāties visu šo gaisa gabalu?

-   Ja jums būtu telefons vai elektroniskais pasts, man, protams, būtu vieglāk…

Viņš pasmaidīja, atzīdams viņas taisnību, un iedzēra vēl mazliet alus.

-   Uzreiz jāsaka, ka mana lekcija nebija paredzēta kā strikti zinātnisks ziņojums, drīzāk jautra atrakcija publikas izklaidei, viņš teica. Manu pētījumu objekts ir kultūras identitāte viduslaiku Langdokā. Pētu trīspadsmitā gadsimta inkvizīcijas arhīvus. Visas tās runas par noslēpumiem, apslēptiem dārgumiem un nacistu arheologiem es neņemu nopietni. Viņš palūkojās uz alus pudeli. Lai gan jāatzīst, ir te šis tas interesants, pat ļoti interesants, lai neteiktu svarīgs.

Profesors iegrima savās domās. Tad, papurinājis galvu, viņš pastiepa roku.

-    Cik tālu pati esat tikusi?

Leila pasniedza iepriekšējā vakarā veikto kopsavilkumu.

-    Godīgi sakot, es laikam te neko daudz papildināt nevaru. Kā jau teicu, es specializējos citā jomā. Pat, ja… Viņš paraustīja plecus, atdodams lapu atpakaļ Leilai. Profesors droši vien pamanīja vilšanās izteiksmi Leilas sejā, jo tūlīt piebilda: Es tomēr varētu jums palīdzēt pa vēstures līniju, aprakstīt tālaika vēsturisko kontekstu un tamlīdzīgi. Tas ir mazākais, ko varu darīt jūsu labā, lai jūs neaizbrauktu tukšām rokām. Pēc tam pati izspriedīsiet, der jums šī informācija vai nē.

Viņš pieslējās kājās un sāka rakņāties pa rakstāmgaldu, kas bija noklāts lielām papīru kaudzēm.

-    Vai esat kādreiz tur bijusi? viņš pajautāja, neatraudamies no papīra ķīpām. Kastelombrā?

Leila atbildēja, ka neesot vis.

-     Ir vērts turp aizbraukt. Protams, tur nav daudz ko redzēt, no pils palikušas tikai drupas. Viss ir aizaudzis, nekopts. Tomēr tur valda cita gaisotne. Tur jaušas skumjas un melanholija. Cik trāpīgi tā nosaukta Ēnu Pils! Re, rokā ir!

Viņš izrāva no kaudzes vidus papīra lapas.

-    Lekcijas uzmetums, viņš paskaidroja.

Viņš uzmetās uz rakstāmgalda malas un sāka šķirstīt pierakstus, bet jau tā nestabilā papīru kaudze viņam aiz muguras neizturēja un ar troksni nogāzās zemē, par ko profesors nelikās ne zinis.

-     Tā, viņš iesāka, sāksim no sākuma. Līdz vienpadsmitā gadsimta beigām Kastelombras īpašums ne ar ko īpaši neizcēlās parasts Langedokas feodāļu īpašums, par ko liecina daži nepilnīgi ciltskoki, zemes līgumi, testamenti. Kungiem piederēja zeme un īpašums, viņi savā starpā noslēdza izdevīgas laulības, ziedoja baznīcām, bija grāfa Fuā vasaļi. Nekas neliecina par atkāpēm no normām līdz pat 1100. gadam, kad apstākļi piepeši radikāli izmainās.

Satraukuma trīsām skrienot pār muguru, Leila pavirzījās uz pašas krēsla malas. Ja viņa nekļūdās, 1100. gads ir apmēram tad, kad Viljams de Relinkorts atklāja noslēpumaino dārgumu zem Svētās Kapavietas baznīcas un nosūtīja to savai māsai uz Kastelombru.

-    Jāatzīst, ka avoti šajā sakarā ir diezgan paskopi, turpināja Topings. Tikai dažas trubadūru dziesmas, pāris garāmejoši komentāri laikabiedru hronikās. Vissvarīgākie avoti, manuprāt, ir ebreju zinātnieka Raši divi vēstuļu fragmenti. Lai vai kā visi avoti saskan vienā punktā ar divpadsmitā gadsimta sākumu Kastelombra kļūst par lielas intereses un uzmanības objektu. Tam par pamatu kalpo baumas, ka pilī paslēpts kāds dārgums, kam piemīt nepārspējams spēks un neizsakāma daile.

Leilai atkal pār muguru pārskrēja skudriņas. Tieši tāpat savā vēstulē teica de Relinkorts: "Spēks un daile."

-    Vai ir zināms, kas tas par dārgumu? Leila jautāja, mēģinādama savaldīt trīsas balsī.

Topings noraidoši papurināja galvu.

-    Nav ne jausmas. Autori izsakās visai mīklaini par šo tēmu. Daži to nosauc par "Lo Tresor", kas nozīmē dārgums, bet citi runā par noslēpumu, kas tikpat labi var nozīmēt kādu simbolisku līdzību. Neviens neko skaidri nepasaka!

Viņš iztukšoja alus pudeli un ar skaļu blīkšķi iemeta to papīrgrozā.

-    Lai gan konkrēti mums daudzkas nav zināms, divas lietas ir pavisam drošas. Pirmkārt, lai kas šis noslēpumainais objekts vai noslēpums būtu, tam ir vistiešākais sakars ar Kastelombras Esklaramundi, grāfa Reimonda III sievu, kuru uzskatīja par patronesi, sargātāju. Otrkārt, spriežot pēc visa, šī lieta ir ārkārtīgi nozīmīga jūdiem. Sākot ar 1104. gadu, kā raksta Raši, Kastelombru apmeklēja Tulūzas, Bezjē, Narbonnas un Karkasonas lielāko ebreju komūnu vadītāji. Ap 1120. gadu Kastelombru jau apmeklē ebreji no tādām tālām vietām kā Kordovas Spānijā un Sicīlijas Itālijā. 1150. gadā Kastelombra jau kļuvusi par slavenu ebreju svētceļojumu un kabalas studiju vietu. Protams, informācijas nav daudz, tomēr skaidrs ir viens šajā laikā Kastelombrā notiek kaut kas neparasts.

Leila nemierīgi dīdījās uz pašas krēsla malas.

-     Turpiniet.

Topings papurināja galvu.

-      Diemžēl ar divpadsmitā gadsimta vidu viss pieklust. Jauna informācija neparādās. Pēc 1150. gada Kastelombras vārds tiek minēts tikai vienu reizi Gilloma Pelhisona hronikā. Tajā minēts, ka 1243. gadā krusta kara laikā pret katāriešiem katoļu baznīca pili sagrāva, zemi izdalīja citiem vasaļiem, bet grāfus Kastelombrus padzina. Par.noslēpumaino dārgumu nekas vairāk nav dzirdēts.

Viņš apklusa un pāri lapu malām palūkojās Leilā.

-    Vismaz nebija dzirdēts, līdz pirms dažiem mēnešiem es uzgāju diezgan interesantu ierakstu kādā inkvizīcijas arhīva dokumentā, ko pētīju Parīzes Nacionālajā bibliotēkā.

Ārpusē atskanēja dobja zvana skaņa, bija pagājusi pusstunda.

-    Vai jūs kaut ko zināt par katāriem? profesors jautāja.

Lidojuma laikā Leila pašķirstīja grāmatu par katāriešiem un kopā ar internetā lasīto lielos vilcienos viņa zināja par tiem.

-    Nedaudz, viņa atzinās. Zinu, ka tā bija ķecerīga kristiešu sekta, kas uzplauka Langedokā divpadsmitajā, trīspadsmitajā gadsimtā. Viņi ticēja, Leila ieskatījās lidmašīnā uzšņāptajās piezīmēs, ka Visumu vada Gaismas dievs un Tumsas dievs, ka materiālo pasauli radījis ļaunais dievs. Katoļu baznīca devās krusta karā pret viņiem. Katārieši izcīnīja pēdējo kauju Monsegjur pilī, bet īsi pirms pils krišanas viņi iznesa no tās pasakainus dārgumus. Viņa paskatījās profesorā. Diemžēl tas arī viss.

Viņš atzinīgi pašūpoja galvu.

-    Tas ir daudz vairāk par vidusmēra cilvēka zināšanām.

Brīdi abi klusēdami lūkojās viens otrā, tad Topings iegāja virtuvē un paņēma sev vēl vienu alus pudeli.

-    Tiešām negribat vienu alu? viņš uzsauca Leilai.

-    Labi, lai iet.

Viņš atvēra divas pudeles, vienu pasniedza Leilai, bet pats apsēdās iepretim un izstiepa savas garās, bālās, kaulainās kājas.

-     Par katāru dārgumiem ir gari un plaši runāts, izteikti visdažādākie minējumi, viņš teica, turpinādams stāstījumu, daži zinātniski, taču lielākoties izdomājumi. Izteiktas versijas, ka tie bijuši zelta maisi, katāriešu reliģiskie raksti, pat Svētais Grāls. Bet tieši tāpat kā Kastelombras noslēpuma gadījumā, arī par katāriešu dārgumiem nekādas skaidrības nav.

Viņš iedzēra alu.

-    Par dārgumiem mēs uzzinām no inkvizīcijas pratināšanas materiāliem pēc Montegjū pils sakaušanas. Kad 1244. gadā pils krita katoļu baznīcas rokās, apmēram divsimt pils aizstāvji atteicās atteikties no savas ticības, un viņus kā ķecerus sadedzināja. Pārējos atbrīvoja ar noteikumu, ka viņi visu izstāstīs inkvizīcijas izmeklētājiem. Saglabājušās divdesmit divas atzīšanās uz aptuveni četrsimt lapām un četrās no tām minēti noslēpumainie dārgumi.

Leila jau bija pacēlusi pudeli, lai iedzertu malku alus, tomēr atkal to nolaida un ātri pierakstīja profesora teikto.

-     Pagājušajā decembrī es uzgāju divdesmit trešo atzīšanos. Arī tur bija pieminēti katāras dārgumi, bet ar interesantām piebildēm.

Izskatījās, ka profesors stāsta brīvi un neieinteresēti,, ērti atzvēlies krēslā, bet no spožajām acīm un paātrinātā runas veida Leila nojauta, ka profesors Topings ir tikpat aizrāvies kā viņa pati.

-    Šī atzīšanās kļūdas dēļ bija ielikta starp vēlāka laika dokumentiem, viņš turpināja. Berenžērs d'Jusā sniedza liecības izmeklētājam Gillomam Lepetitam Viljamam Mazajam jeb, kā es viņu dēvēju, Mazulītim Villijam. Šis Berenžērs stāsta, ka 1243. gadā ap Ziemassvētkiem, trīs mēnešus pirms Montegjū pils krišanas katoļu baznīcas rokās, četri katariešu vadītāji viņš iemeta skatienu piezīmēs Amjels Aikarts, Petari Lorens, Pjērs Sabatjē un kāds vīrs vārdā Hutons naktī ielavījās pilī un iznesa no tās svarīgu dārgumu. Tas nav nekāds pārsteidzošs atklājums iepriekšējās četrās "dārgumu" liecībās bija teikts tas pats. Tomēr interesantākais vēl priekšā. Kad izmeklētājs Viljams pieprasa Berenžēram sīkāku informāciju par šo noslēpumaino dārgumu, tas atbild profesors atkal ieskatījās piezīmēs "Credo id Castelombrium unde venerit relatum esse et ibi sepultum esse ne quis invenire posset". Tulkojumā tas nozīmē: "Manuprāt, to aizveda atpakaļ uz Kastelombru, no kurienes to reiz paņēma, un tur apraka, lai neviens to neatrod."

Leilai pārsteigumā iepletās acis.

-     Tas ir viens un tas pats! Montegjū dārgumi un Kastelombras noslēpums!

Topings izslējās krēslā un iedzēra alu.

-   Tā gan ir tikai viena liecības daļa, viņš teica, un pilnīgi nepierādīta. Pastāv iespēja, ka Berenžērs mēģināja maldināt savus mocītājus un iebaroja ar viltus informāciju. Tomēr skan intriģējoši. Nebūtu pārsteigums, ja tā izrādītos taisnība. Kastelombra galu galā atrodas tikai dažus kilometrus no Montegjū pils, tāpēc ļoti iespējams, ka pilis kaut kādā veidā bija savienotas. Katāri bija slaveni ar to, ka uzturēja labas attiecības ar ebrejiem, tāpēc antisemītiski noskaņotās katoļu baznīcas uzbrukuma laikā Montegjū īpašnieki paslēpa savā pilī Kastelombras slepeno dārgumu. Var izteikt minējumu, vai tikai Kastelombri paši nebija katārieši… Viņš paraustīja plecus. Šaubos, vai mēs to kādreiz uzzināsim, lai gan, ņemot vērā viņu draudzīgās attiecības ar ebrejiem, un to, ka krustneši sagrāva viņu pili, varētu droši apgalvot, ka bija. Svarīgi ir tas, ka divu noslēpumu vietā, mums tagad ir tikai viens, jo būtībā runa ir par vienu un to pašu Kastelombras dārgumu.

Leila tā arī nebija pieskārusies alum. Tagad gan viņa beidzot pacēla pudeli un ātri norija malku alus, mēģinot savienot prātā jauniegūtos faktus: Viljams de Relinkorts atrod kaut ko zem Svētās Kapavietas baznīcas; aizsūta to savai māsai Esklaramundei uz Kastelombru; Kastelombra kļūst par ebreju kulta vietu; krusta kara laikā objektu pārvieto uz Monsegīras pili drošākai glabāšanai; pēc Monsegīras pils krišanas to aizved atpakaļ uz Kastelombru un aprok. Viss sakrita. Tomēr nekur tālāk arī neaizveda. Leila vēl tik daudz ko nezina, vēl ir tik daudz neatbildētu jautājumu. Kas ir tā noslēpumainā lieta? Kāpēc ebrejiem tā ir tik svarīga? Kāds tai sakars ar al Mulathamu? Kas tad galu galā ar to notika?

-    Lekcijā jūs kaut ko minējāt par nacistu arheologiem, sakrustodama kājas un iedzerdama nākamo malku alus, viņa vaicāja. Kāda ir viņu loma šajā notikumā?

Topings pasmaidīja.

-     Es jau gaidīju, ka jūs to pieminēsiet. Dīvainā kārtā šī ir stāsta interesantākā daļa.

Viņš piecēlās kājās, piegāja pie loga un vēroja pagalmu. Neskaitot mūziku, kas skanēja kaut kur blakus telpās, visapkārt valdīja klusums.

-    Inkvizīcijas materiālus pēta diezgan šaurs cilvēku loks, brīdi klusējis, viņš teica. Daži arhīva materiāli nacionālajā bibliotēkā nav kustināti gadu desmitiem un apauguši ar biezu putekļu kārtu. Reiz man rokās nonāca dokuments, kuru pēdējoreiz kāds bija pētījis deviņpadsmitā gadsimta vidū.

Leila nervozi bungoja ar pildspalvu pa kāju, minēdama, ko viņš ar to grib teikt.

-     Saskaņā ar bibliotēkas ierakstiem, profesors turpināja, pagriezdamies ar seju pret Leilu, arhīva sadaļu, kur es atradu Beržēra liecību, pēdējoreiz skatīja 1943. gada septembrī, kad vācieši okupēja Parīzi un šo dokumentu pētīja nacistu zinātnieks Dīters Hots.

Nosauktais vārds Leilai šķita kur dzirdēts, tomēr jauniegūtās informācijas gūzmas dēļ viņa uzreiz neatcerējās, kādā sakarā un kur to dzirdējusi.

-     Turpiniet.

-    Sākumā domāju, ka šis Hots par kuru iepriekš neko nebiju dzirdējis, kas likās vēl jo vairāk dīvaini, jo katāriešu pētnieku nav nemaz tik daudz, nav pamanījis Berenžēra liecību, jo nesekoja nekādas publikācijas vai atsauksme uz šo dokumentu. Joka pēc sazinājos ar savu paziņu Tulūzā, nacistu speciālistu, un ko domājiet? Nepilnu nedēļu pēc arhīva materiālu studēšanas šis pats Dīters Hots uzrodas Langdokā, apmetas Kastelombras ciematā līdz ar SS vienību97 . Kā jūs domājat, ko viņi tur dara?

Leila pašūpoja galvu. Topings iedzēra alu un, šķībi pasmaidījis, atspiedās pret palodzi.

-     Raka.

Leila apstulba.

-    Vai tiešām?

-    Tā man pateica.

-    Un kā? Vai viņi kaut ko atrada?

Profesors sāji pasmaidīja.

-    Acīmredzot atrada, lai gan neko konkrētu jums pateikt nevaru. Kā jau teicu, nacistu arheoloģija nav mana stiprā puse.

Viņš no augšas palūkojās lejā uz Leilu, atstūmās no palodzes, iegāja virtuvē un sāka rakņāties pa skapīti. Pilnu galvu juceklīgām domām Leila atlaidās krēslā un beidzot iemalkoja alu. Tik daudz kas vēl jāizpēta un jāuzzina.

-    Kā sauc jūsu draugu? Leila pēc brīža vaicāja. To, no Tulūzas.

-    Draugs tas būtu par skaļu teikts, atbildēja Topings, drīzāk paziņa. Mēs iepazināmies pirms pāris gadiem, kad akadēmiskā atvaļinājuma laikā apmeklēju Tulūzas universitāti. Viņam pieder senlietu veikals. Dīvains, ekscentrisks vecs vīrs. Zina visu par nacistiem. Viņu sauc Zans Mišels Djupons.

Tieši tāpat kā ar Dītera Hota vārdu, izdzirdot šo vārdu, Leilai galvā iezvanījās trauksmes zvani. Lai labāk sakopotu domas, viņa aizvēra acis. Dīters Hots, Zans Mišels Djupons; Dīters Hots, Žans Mišels Djupons. Kur viņa dzirdējuši šos vārdus?

Pēkšņi viņa atcerējās. Nu, protams! Interneta saiti. Raksts par nacistu arheologiem, kur zemteksta piezīmēs bija minēti iniciāļi DH. Ātri pārmeklējusi piezīmes, viņa izvilka datorizdruku:

1938. gada 13. novembris

Thule biedrība, pusdienas, Vēvelsberga. Pēc 9-10 notikumiem visiem pacilāts noskaņojums. Pajokojām ar VZ par "ebreju cerību sairšanu". DH teica, ka tās sairšot vēl vairāk, ja atklāsies tā Relinkorta lieta. Pēc tam ilgi diskutējām par Katāru utt. Fazāns, šampanietis, konjaks. Atvainošanās no FK un VJ.

-    Mans dievs, nočukstēja Leila. Viņš zināja. De Relinkorts, Kastelombra, Montegjū. Viņš saprata saikni.

-    Par ko jūs runājat? jautāja Topings.

Viņa neatbildēja.

-    Kas notika ar to Dīteru Hotu?

Grauzdams ābolu, Topings atgriezās kabinetā.

-    Laikam nomira kara beigās. Krievu artilērijas šāviņš trāpīja viņam galvā. Spriežot pēc visa, pelnīta nāve.

Viņš nokoda vēl vienu kumosu un atspiedās pret virtuves durvīm.

-    Vai negribat kaut ko ieēst? Es zinu kādu jauku grieķu tavernu Trampingtona ielā.

Leila iztrūcināta palūkojās viņā.

-    Vai jūs man piesitat kanti, profesor Toping?

Viņš pasmaidīja.

-     Pilnīgi noteikti.

JERUZALEME

Hār-Ciāns savilka teffilah92 ādas siksnas ap krūtīm un kreisās rokas bicepsu, lai kastīte ar Svēto Rakstu vietām atrastos tieši pie sirds. Pēc Toras noteikumiem krūtīm un rokām bija jābūt kailiem, tomēr nevēlēdamies eksponēt savu sakropļoto miesu, Hār-Ciāns saņēma rabīna atļauju šīs ķermeņa daļas apsegt.

Viņš sasēja septiņas cilpas un otru kastīti piestiprināja pie pieres tieši starp acīm. Pamājis Avi, "gaidi mani šeit", viņš uzmeta uz pleciem lūgšanu šalli un pa prožektoru gaismām izgaismoto esplanādi devās uz Raudu mūri, pēdējo saglabājušos fragmentu no senā Tempļa, jūdu tautas svētāko vietu.

Viņš piegāja pie sienas un nostājās tālākā gala kreisajā pusē, lūkodamies uz divdesmit metrus augsto sienu virs sevis, kur starp mūra blokiem bija sabāztas neskaitāmas salocītas zīmītes ar lūgšanām un aizlūgumiem. Pa dienu šeit bija pilns ar cilvēkiem: tūristi ar kartona ijarmulkes galvā, Haredi jūdi savos melnajos mēteļos un augstajās cepurēs, šeit notika zēnu iesvētīšanas ceremonijas. Bez Hār-Ciāna un kāda aizrautīga lūdzēja, kas klanījās lūgšanā uz priekšu un atpakaļ kā krauklis, kas knābā medījumu, pie sienas neviena cita vairs nebija. Hār-Ciāns pameta skatienus apkārt, atspiedās ar plaukstu pret grubuļaino sienu un sāka skaitīt shēma93 .

"Dzīva vēsture." Tā teica viņa brālis Benjamīns, kad abi tomēr tika līdz Svētajai zemei. "Kā dzīva grāmata vai dziesma." Šis tēls Hār-Ciānam cieši iespiedās atmiņā un ar gadiem nevis izbalēja, bet jo vairāk pastiprinājās. Tāpēc pašreiz viņš izjuta sienu nevis kā mirušu, nedzīvu relikviju no senaizmirstas pagātnes, bet kā dzīvu, būtisku un neatraujamu savas dzīves sastāvdaļu. Viņam tā bija balss dziļa, skanīga balss no Noas šķirsta, menoras, Mozus, Dāvida, Salamana un Ezras laikiem, kā arī balss no nākotnes kad Dieva tauta atkal sapulcēsies kopā, kad tiks atjaunots Templis, bet svētie lukturi, piepildīti ar eļļu, spoži jo spoži mirdzēs. Tie, kuri nāk pie sienas raudāt, izmisumā plēsdami matus un visu uzmanību pievērsuši savam postam un nelaimēm, iesaukuši sienu par Raudu sienu. Hār-Ciānam tā bija Dziedošā siena. Viņš te nepieminēja sāpes un zaudējumus, te viņš izjuta cerību, prieku un patīkamas gaidas. Šī siena viņam bija taustāms pierādījums, ka Dievs ir ar viņiem, ka viņi nav pamesti un atstāti vieni, ka viņi ir Dieva izredzētā tauta, Dieva sirdij vērtīgāki un tuvāki par citiem. Tieši tāpat kā Siena bija izturējusi gadu simteņu cilvēku nežēlību un dabas stihijas, tāpat arī Dieva tauta izturēs, lai ko tai nāktos izciest.

Hār-Ciāns turpināja skaitīt lūgšanu, vārdiem vijoties muzikālā ritmā, līdz beidzot apklusa. Tobrīd aiz viņa nostājās garš, plecīgs vīrietis, kura seja bija apslēpta Sienas ēnā. Vientuļais lūdzējs bija aizgājis, abi vīrieši pie Sienas bija vieni.

-    Tu nokavēji, -1 Hār-Ciāns zemā, tikko dzirdamā balsī teica.

Vīrietis, murminādams un atvainodamies, parāvās vēl dziļāk ēnā.

Hār-Ciāns izvilka no kabatas nelielu salocītu papīra lapu, ko iebāza sienas spraugā.

-    Tur viss ir rakstīts. Zēna vārds, adrese. Dari, kā norādīts. Tas būs…

Atskanēja soļi, un pie sienas pienāca jauns kareivis. Viņš nostājās vīriem labajā pusē. Hār-Ciāns parādīja vīrietim ēnā, ka viņu saruna beigusies. Viņš paliecās uz priekšu, noskūpstīja sienu, pagriezās un, neskatīdamies ne pa labi, ne pa kreisi, atgriezās pie sava miesassarga Avi.

Pēc piecām minūtēm, kad jaunais kareivis beidza lūgt un aizgāja, vīrietis iznāca no ēnas, izrāva no mūra spraugas salocīto papīra lapu un iebāza to kabatā.

KEMBRIDŽA

Leila piecēlās piecos no rīta, klusiņām savāca savas mantas, izgāja uz pirkstgaliem no guļamistabas un atstāja māju.

Leila pati nesaprata, kāpēc pārgulējusi ar profesoru. Viņš bija interesants sarunu biedrs asprātīgs, apburošs, uzmanīgs arī sekss bija labs, tik labi viņa sen nebija jutusies. Tomēr viņa nespēja no visas sirds nodoties baudai. Pat brīdī, kad Leila kaislīgi locījās virs profesora, sviedriem slīdot pār tvirtajām krūtīm, tā bija tikai viņas ārējā čaula, īstais "es" tobrīd nodevās pats savām domām, analizēdams iepriekš dzirdēto informāciju, apsvērdams Tuvo Austrumu notikumus. Viņas miesa bija ieslēgta autopilotā, kamēr viņas īstā būtība koncentrējās uz pavisam ko citu.

Leila uzmanīgi aizvēra ārdurvis un izgāja tukšajā ielā ar glītajiem viktoriāņu stilā celtajiem namiņiem abās pusēs. Gaisma vēl nebija uzaususi, bet nakts melnums jau atkāpies iestājusies visnenoteiktākā diennakts stunda.

Iepriekšējā vakarā viņa piezvanīja uz Tulūzu profesora Topinga paziņam Žanam Mišelam Djuponam un paskaidroja, ka interesējoties par Dīteru Hotu un viņa rakšanas darbiem Kastelombrā. Viņi vienojās satikties-Djupona senlietu veikalā pusdivos pēcpusdienā, tāpēc Leila rezervēja biļetes uz British Airways rīta reisu no Hītrovas lidostas. Pēkšņi Leilai prātā iešāvās kāda doma. Tā kā līdz lidojumam vēl ir diezgan laika, viņa varētu aizstaigāt līdz Grančesterai, kur abas ar māti apmetās pēc tēva nāves. Vecvecāki jau sen kā bija miruši, bet māte, cik Leilai zināms, joprojām tur dzīvoja kopā ar savu otro vīru. Advokātu vai baņķieri, Leila īsti nezināja. Leila nebija runājusi ar māti sešus gadus, kopš viņa otrreiz apprecējās, jo uzskatīja otrreizējās laulības par nodevību tēva priekšā.

Jā, būtu jauki atkal ieraudzīt vecās labās mājas ar sūnām apaugušo jumtu un plūmju kokiem un ābelēm dārzā. Miera osta, salīdzinot ar putekļaino un briesmām pilno Palestīnu. Leila jau paspēra dažus soļus pazīstamajā virzienā, kad piepeši aprāvās. "Kāda tam jēga?" viņa skumji nodomāja, apcirtās apkārt un devās prom pretējā virzienā. Tikai acis svilināja sāpīgas asaras un sirdi sažņaudza izmisīgi nepanesama vientulības sajūta.

ĒĢIPTE STARP LUKSORU UN KAIRU

Kalifa iedzēra vēl malciņu padzisušās lidmašīnas kafijas no plastmasas trauciņa, nokoda gabaliņu cepuma un palūkojās ārā pa iluminatoru, kur pavērās iespaidīgs skats Nīla, apstrādātie lauki, Rietumu tuksnesis kā sagumzīts dzeltens palags. Citos apstākļos Kalifa nebūtu atraujams no iluminatora. Galu galā viņš lido tikai otro reizi mūžā, un labāku veidu, kā jūsmot par Ēģiptes neaptveramajām ārēm, viņš nezināja.

Šobrīd tomēr viņa prātu nodarbināja citas lietas, tāpēc drīz vien viņš novērsās no iluminatora, izdzēra kafiju un sāka prātot par gaidāmo tikšanos.

Kalifa gribēja doties uz Kairu jau iepriekšējā pēcpusdienā, uzreiz pēc sarunas ar Ben-Roju. Diemžēl tiesībsargājošo iestāžu iekšējā kārtība bez oficiālas saskaņošanas neļāva viņam tā vienkārši ierasties cita policijas iecirkņa darbības laukā. Kamēr viņš nokārtoja vajadzīgās formalitātes, vakara reiss uz galvaspilsētu bija nokavēts. Kā izrādījās vēlāk, Kalifam tas nāca tikai par labu, jo viņam atlika laiks ievākt sīkāku informāciju par noslēpumainajiem Antonu Gracu ar kundzi. Rezultāti bija necerēti interesanti.

Pirmkārt, izrādījās, ka Antonam Gracam piederējis vidēji liels augļu un dārzeņu importa uzņēmums. Pēc Ben-Roja ievāktajām ziņām, Geds vai Gecs, kurš pasūtīja Hannas Šlēgeles dzīvokļa dedzināšanu Jeruzalemē, arī darbojies augļu tirdzniecības biznesā. Kalifa, protams, bija sapratis, ka Gecs ir Gracs, bet šī informācija to apstiprināja kā nenoliedzamu faktu.

Tikpat interesantas bija arī sakritības Gracu un Pīta Jansena biogrāfijās. Tāpat kā Jansens, arī Graci bija ārzemnieki. 1945. gada oktobrī, tāpat kā Jansens, arī abi Graci pieprasīja Ēģiptes pavalstniecību. Tāpat kā Jansenam, arī viņa draugu pagātne bija miglā tīta neviens nezināja, kur un kad dzimuši, no kurienes un kāpēc ieradušies. Jo vairāk Kalifa interesējās par šiem cilvēkiem, jo vairāk viņu pārņēma sajūta, ka, tāpat kā Jansenam, arī Graciem ir kas slēpjams. Bez tam Kalifam radās aizdomas, ka visi trīs cenšas slēpt vienu un to pašu.

Bet vissvarīgākais atklājums Kalifu gaidīja attiecībā uz Gracu pilsonību. Oriģinālie Gracu iesniegumi bija pazuduši, un Kalifa varēja iepazīties tikai ar ierakstiem Iekšlietu ministrijas reģistros par to, ka šādi iesniegumi savulaik ir saņemti un reģistrēti. Kura amatpersona kārtoja pilsonību? Neviens cits kā Faruks al Hakims, kurš aizliedza iejaukt Jansenu Flannas Šlēgeles slepkavības lietas izmeklēšanā. Paurķējoties dziļāk, atklājās, ka al Hakims piedalījies arī Jansena pilsonības noformēšanā, tādējādi pirmo reizi parādās saistība starp Jansenu un viņa patronu. Taču Kalifam daudz svarīgāk šķita tas, ka al Hakims acīmredzot zināja, kāpēc Jansens un Graci tik ļoti slēpj savas dzīves gaitas pirms 1945. gada oktobra. Lai gan tas neizskaidro, kāpēc 1990. gadā al Hakims tik dedzīgi sargāja Jansenu no iejaukšanas slepkavībā, bet stiprināja Kalifas pārliecību, ka atrisinājums Šlēgeles slepkavībai un sekojošiem notikumiem atrodams laikā, pirms Jansens ieradās Ēģiptē.

U'n vienīgie tā laika liecinieki ir Gracu pāris, ar kuriem Kalifa pēc neilga laika tiksies.

Lidmašīnai nolaižoties Kairas lidostā, Kalifa aizvēra acis un lūdza Allāhu, lai brauciens neizrādītos veltīgs, lai vakarpusē, atgriežoties Luksorā, viņam būtu skaidrs priekšstats par izmeklējamo lietu un ar to saistītajiem pagātnes notikumiem.

Graci dzīvoja al Maadi rajonā Kairas nomalē diplomātu, bagātu uzņēmēju un ekspatriantu iecienītā klusā, zaļā rajonā. Augsto eikaliptu pavēnī paglābušās, dārgās savrupmājas dzīvoja tik nošķirtā savrupā pasaulītē, ka to neskāra Ēģiptes galvaspilsētas ne tik bagāto rajonu haoss, troksnis un problēmas.

Kalifa ieradās al Maadi ar metro neilgi pēc divpadsmitiem. No riekstu pārdevēja metro stacijā viņš uzzināja, kur atrodas Orabi iela un pēc desmit minūtēm jau stāvēja pie Gracu nama. Tā bija liela, sārta ēka, ar gaisa kondicionēšanas iekārtām ārpusē un pazemes automašīnu stāvvietu. Pretējā ielas pusē, kā jau Kalifa noskaidroja agrāk, atradās maksas telefona automāts, kura numurs tik bieži parādījās Pīta Jansena telefona rēķinā.

Kalifa brīdi pakavējās pie ārdurvīm, smagu sirdi nodomādams, ka viņš nekad nevarēs atļauties dzīvot šādā mājā, lai kā viņš pūlētos savā darbā. Aizmetis pusizsmēķēto cigareti, Kalifa iegāja vestibilā un ar liftu uzbrauca trešajā stāvā. Gracu dzīvoklis atradās spoži apgaismota gaiteņa vidū. Uz lakotajām koka durvīm karājās liels misiņa klauvēklis, bet zem tā pieskaņota misiņa pastkastīte.

Kalifa bridi kavējās, nojauzdams, ka šī ir izšķirošā saruna, no kuras atkarīga tālākās izmeklēšanas gaita. Tad viņš saņēmās un grasījās pieklauvēt, bet prātā ienāca labāka doma. Viņš notupās un klusi pacēla pastkastītes nolaižamo malu. Pa gareno spraugu viņš saskatīja tīru, kārtīgu ar paklāju izklātu gaiteni, no kura veda durvis uz citām istabām. No vienas telpas spriežot pēc trauku plaukta un ledusskapja, virtuves skanēja mūzika un bija dzirdami viegli soļi. Kalifa pielika pie spraugas ausi un, pārliecinājies, ka patiešām dzirdējis kustības, izslējās un trīs reizes skaļi pieklauvēja pie durvīm.

Viņš izskaitīja līdz desmit, bet neviens neatvēra durvis. Tad viņš pieklauvēja vēlreiz, šoreiz jau četras reizes. Joprojām nekā. Kalifa pietupās un atkal palūrēja pa pastkastes spraugu, iedomādamies, ka dzīvokļa iemītnieki vecuma dēļ pārvietojas lēni un uzmanīgi, bet gaitenis bija tukšs.

-    Vai tur kāds ir? viņš iesaucās. Atsaucieties!

Nekā.

-    Graca kungs! Esmu inspektors Jusufs Kalifa no Luksoras policijas. Jau trīs dienas veltīgi mēģinu ar jums sazināties. Es zinu, ka jūs esat mājās. Lūdzu, atveriet durvis.

Dažas sekundes nogaidījis, viņš piebilda:

-    Ja neatvērsiet, man nāksies konstatēt, ka jūs izvairāties no sadarbības ar policiju un būšu spiests jūs arestēt.

Kalifa, protams, blefoja, taču vēlamo rezultātu panāca. No virtuves atskanēja apspiestas elsas un gaitenī vilcinādamās iznāca maza auguma, apaļīga sieviete droši vien Graca kundze. Viņa paspēra dažus soļus uz priekšu, atspiezdamās pret metāla spieķi un šausmās uzlūkoja pastkastīti.

-     Ko jūs no mums gribat? viņa vāri un nedroši vaicāja. Mēs neko neesam nodarījuši.

Sieviete izskatījās ļoti slima abas kājas viņai bija apsaitētas, bet seja izskatījās kā saplaisājusi. Kalifā ierunājās sirdsapziņa, ka tik ļoti viņu izbiedējis.

-     Lūdzu, nebaidieties! pēc iespējas mierīgāk un pārliecinošāk viņš teica. Jums nekas slikts nedraud, man tikai jāuzdod jums abiem ar vīru daži jautājumi.

Viņa izmisīgi papurināja galvu un pār seju pārkrita balta matu šķipsna.

-    Mana vīra nav mājās. Viņš ir… izgājis.

-'Tad varbūt varu parunāt ar jums, Gracas kundze? Par jūsu kopējo draugu Pītu Jansenu…

-     Nē! Viņa pacirtās atpakaļ, paceldama spieķi gaisā, kā aizsargājoties. Mēs neko neesam nodarījuši. Mēs ievērojam likumus. Mēs maksājam nodokļus. Ko jūs gribat no mums?

-     Kā jau teicu, Gracas kundze, es tikai vēlos jums uzdod dažus jautājumus. Par Pītu Jansenu, Faruku al Hakimu…

Izdzirdot pēdējo vārdu, viņa tik ļoti satrūkās, ka viss ķermenis sāka trīcēt, it kā neredzamas rokas spēcīgi kratītu viņu aiz pleciem.

-     Mēs nepazīstam nekādu al Hakimu! viņa vaimanāja. Mums nav bijušas nekādas darīšanas ar viņu. Lieciet mūs mierā! Kāpēc jūs neliekat mūs mierā?

-    Ja vien jūs varētu…

-    Nē! Es jūs nelaidīšu iekšā, kamēr mans vīrs nav mājās. Nelaidīšu! Nelaidīšu!

Ar vienu roku balstīdamās uz spieķa, bet ar otru pieturēdamās pie sienas, viņa steberēja prom pa gaiteni.

-     Lūdzu, Gracas kundze, teica Kalifa, nometies uz viena ceļa, apzinādamies muļķīgo situāciju, ka jāsarunājas šādā pozā, taču citas izejas nebija. Es negrasos jums nodarīt ko ļaunu vai biedēt jūs. Tomēr man šķiet, ka jums ar vīru ir zināma svarīga informācija par izraēlietes Hannas Šlēgeles slepkavību.

Jau pieminot al Hakima vārdu, sieviete pamatīgi iztrūkās, taču tas nebija nekas, salīdzinājumā ar galējo šausmu izteiksmi sejā, izdzirdot Šlēgeles vārdu. Viņa sašūpojās un atslīga pret sienu, ar vienu roku tvēra pie kakla, mēģinādama atgūt elpu, bet ar otru roku viņa izmisīgi spaidīja spieķa rokturi.

-    Mēs neko nezinām, viņa gārdza. Mēs patiešām neko nezinām.

-    Graca kundze…

-    Es nerunāšu ar jums! Es nerunāšu bez sava vīra. Jūs nevarat mani piespiest! Jūs nevarat!

Ķermenim smagnēji raustoties, viņa sāka elsot. Kalifa brīdi nogaidīja, tad nopūtās un piecēlās kājās, izpurinot notirpušo kāju.

Izskatās, ka no viņas neko nepanāks pārāk nobijusies. Šādā stāvoklī viņa diez vai kaut ko pastāstīs Kalifam par Hannu Šlēgeli, bet Kalifa bija pārliecināts, ka viņa noteikti kaut ko zina par nogalināto ebrejieti. Citi Kalifas kolēģi, lieki neceremonējoties, uzlauztu durvis, arestētu sievieti un aizvestu uz iecirkni. Taču Kalifa tā nemēdza rīkoties. Viņš aizdedzināja cigareti, pāris reižu ievilka dūmus, atkal notupās un pacēla pastkastītes maliņu. Vecā sieviete nebija izkustējusies.

-    Cikos pārnāks jūsu vīrs, Graca kundze?

Viņa neatbildēja.

-    Graca kundze?

Viņa kaut ko nesaprotamu nomurmināja.

-    Kā lūdzu?

-    Piecos.

Kalifa palūkojās pulkstenī. Pēc četrarpus stundām.

-    Vai viņš tiešām tad būs mājās?

Viņa vāri pamāja.

-    Labi, pēc mirkļa teica Kalifa. Es atgriezīšos. Lūdzu, pasakiet savam vīram, ka es atnākšu vēlāk.

Mēles galā viņam niezēja pabrīdināt, lai abi nesadomā kādus jociņus, tomēr noturējās, jo nespēja iedomāties, ko viņi varētu tādu sastrādāt līdz Kalifas atnākšanai. Viņš nolaida pastkastītes maliņu, piecēlās kājās un devās pa gaiteni uz liftu, kad pēkšņi sieviete aiz muguras iesaucās:

-    Kāpēc jūs mūs vajājat? Viņi taču ir arī jūsu ienaidnieki! Kāpēc jūs viņiem palīdzat? Kāpēc? Kāpēc?

Kalifa palēnināja gaitu un grasījās griezties atpakaļ, lai pajautātu, ko Graca kundze ar to domājusi, tpmēr pārdomāja, piegāja pie lifta un nospieda pirmā stāva pogu. Viss negāja gluži kā cerēts.

Kad Kalifa aizgāja, vecā sieviete vēl ilgi neizkustējās no vietas, pēc tam iekliboja dzīvojamā istabā. Tieši pie durvīm, izslējies miera stājā kā parādē, viņu sagaidīja neliela auguma vīrietis ar šaurām ūsiņām un šauru, sažuvušu seju. Sieviete piešjūca pie vīrieša un viņš to sirsnīgi apskāva.

-     Nu, nu, mana dārgā, viņš maigi mierināja vāciski. Tu braši turējies. Viss būs labi, malacis.

Sieviete izmisīgi pieplaka viņam pie krūtīm, šņukstēdama kā nobijies bērns.

-    Viņi zina, viņa gaudās. Viņi visu zina.

-    Jā, viņš piekrita. Šķiet, ka zina gan.

Viņš cieši piekļāva sievieti sev klāt un mierinoši glāstīja viņas kaklu un muguru. Pēc tam viņš atglauda matu šķipsnu viņai no sejas un rūpīgi ievietoja to atrisušajā copē uz galvas.

-    Mēs vienmēr zinājām, ka viņi var nākt mums uz pēdām, viņš klusi teica. Būtu muļķīgi domāt, ka noslēpsim to uz visiem laikiem. Bet savu mēs paveicām un noturējāmies labu laiku. Tas ir galvenais. Mēs taču labi dzīvojām, vai ne?

Viņa vāri pamāja.

-    Nu, re, cik laba meitene. Es atkal pazīstu savu skaisto Ingu.

Viņš iebāza roku kabatā un izvilka kabatlakatu, ar ko noslaucīja sievietei asaras.

-    Tagad ej un pārģērbies, labi? Tikmēr es te visu nokārtošu. Jāsagatavojas viņu atnākšanai.

TULŪZA. FRANCIJA

Žana Mišela Djupona senlietu veikals atradās klusā ieliņā pašā Tulūzas centrā, tikai pārsimts metrus no iespaidīgās, sarkaniem ķieģeļiem celtās Svētā Sernīna bazilikas, kuras smaile pacēlās pāri namu jumtiem kā bāka virs oranžo jumtu jūras.

Leila ieradās uz tikšanos kā norunāts pusdivos pēcpusdienā. Brīdi apskatījusi piekrauto veikala skatlogu un pabālējušo zīmi tajā "LA PETITE MAISON DES CURIOSITES"94 , viņa apņēmīgi atvēra stikla durvis un zvaniņa šķindoņas pavadībā iegāja veikalā.

Iekšā smaržoja pēc tīrīšanas līdzekļa un cigāru dūmiem. Telpa bija stāvgrūdām piebāzta ar grāmatām, gleznām, stikla traukiem, porcelāna un misiņa figūriņām, bet pārējie priekšmeti bija saistīti ar militāro jomu. Skroderu manekeni bija ieģērbti dažādu armiju formās; plaukti nokrauti ar formas cepurēm un ķiverēm. Pie vienas sienas līdzās piebāztam lācim un mozaīkas plāksnei stāvēja garš skapis ar ieročiem un durkļiem.

-    Vous desirez quelque chose?35

No veikala dziļumiem iznāca tukls vīrietis velveta bridžās un tradicionālā bretoniešu uzsvārcī, līdz pleciem noaugušiem matiem un kazas bārdiņu, kurā vīdēja sirmas šķipsnas. Zelta ķēdē kaklā karājās brilles. Labajā rokā no nikotīna nodzeltējušos pirkstos viņš turēja neizsmēķētu cigāru. Sērīgā izskata un izbīdītā žokļa dēļ viņš Leilai atgādināja buldogu.

-    Mesjē Djupons?

-     Qui.96

Leila uzsāka sarunu franciski, iepazīstinot ar sevi. Viņš pamāja, ka pazinis viņu, un, iespraudis cigāru mutes kaktiņā, panācās uz priekšu, paspieda viņai roku un aicināja Leilu otrpus letes pa šaurām, čīkstošām kāpnēm uz otro stāvu. Tur viņš apstājās un, izbāzis galvu caur pērlīšu durvju priekškaru, pārmija dažus vārdus ar kādu. "Mana māte", viņš paskaidroja, "pieskatīs veikalu, kamēr mēs runājam." Tad viņi uzkāpa trešajā stāvā, kur Djupona kungs atvēra smagas koka durvis un ieveda Leilu plašā kabinetā, kas acīmredzot aizņēma visu trešo stāvu. Divas sienas aizklāja grāmatu plaukti, bet gar trešo sienu stiepās gara darba virsma, nokrauta ar datoru un dažādām palīgierīcēm cietie diski, monitori, tastatūras, diskešu un kompaktdisku kaudzes. Pie tālākās, ceturtās sienas, stāvēja tāds pats liels skapis ar stikla durvīm kā veikalā.

Djupona kungs apvaicājās, vai Leila nevēlas kafiju un, saņēmis apstiprinošu atbildi, sāka rīkoties ar traukiem. Sākumā Leila nedroši pamīņājās pie durvīm, pēc tam jau drošāk piegāja pie grāmatplauktiem dažādas senlietu tirgotāju rokasgrāmatas un Trešā reiha vēstures grāmatas. Tad Leila piegāja pie skapja, kur, pēc viņas domām, atradās ieroči tāpat kā lejasstāva skapī. Tomēr, ieskatījusies ciešāk, Leila ieraudzīja nacistu militāro priekšmetu kolekciju dažādas medaļas, durkļi, fotogrāfijas, formastērpu zīmes. Uz viena plaukta bija salikti dzelzs krusti ar sarkanām, baltām un melnām lentēm, citā plauktā bija izlikti dunči ar īpašu iegravētu SS simbolu uz rokturiem, caurvītu ar zibens šautru, bet uz spala iegravēts uzraksts MEIN EHRE HE1SST TREU.

-    SS vienības apbalvojumu dunči, paskaidroja Djupons, sniegdams viņai kūpošas kafijas tasi. Lojalitāte ir mans gods.

-    Vai jūs tos pārdodat? jautāja Leila, paņemdama tasi.

-     Nē, nē. Francijā nedrīkst pārdot ieročus. Tas ir tikai mans hobijs. Vai jums nepatīk?

Viņa paraustīja plecus.

-     Man tādus priekšmetus negribētos turēt savās mājās. Pārāk nepatīkamas asociācijas.

Viņš pasmaidīja.

-     Varu jums galvot, mani interesē tikai šo priekšmetu estētiskā puse. Trešais reihs ar tā relikvijām mani interesē tikai kā kolekcionāru. Kā, piemēram, romiešu civilizācija piesaista uzmanību ar verdzības iekārtu un krustā sišanas precedentiem. Mani interesē priekšmetu mākslinieciskā puse, nevis ideoloģija, kā ari vēsturiskais konteksts, kā šie priekšmeti radušies. Galu galā tās ir ļoti vērtīgas senlietas. Ja jūs zinātu ko vairāk par to laiku un apstākļiem, arī jūs izjustu lielāku interesi.

Leila nepārliecinoši paraustīja plecus.

-    Jūs man neticat? Nāciet, es jums kaut ko parādīšu.

Viņš pieveda Leilu pie seifa. Pagriezis ciparnīcu, viņš to

atvēra un izņēma nelielu, melnā ādā ietītu kastīti. Atvēris

vāku, viņš pastiepa kastīti Leilai. Viņa ieraudzīja melnu metāla krustu ar smalki izstrādātu sudraba skavu ozollapas un divu sakrustotu šķēpu veidolā, bez tam šķēpos bija iestrādāti sīciņi briljanti.

-     Bruņinieku ordenis ar ozollapām, šķēpiem un briljantiem, viņš paskaidroja. Nacistiskās Vācijas augstākais militārais apbalvojums. Pavisam tādi bija tikai divdesmit septiņi. Turklāt šis konkrētais apbalvojums nav iegūts par nopelniem militārajā jomā. Tas ir neizsakāmi vērtīgs eksemplārs. Tā vērtība pārsniedz visas manas kolekcijas vērtību kopumā, iespējams pat vērtīgāks par visu šo nekustamo īpašumu. Viņš apklusa un pēc brīža piebilda. Šī ordeņa saņēmējs, starp citu, ir cilvēks, kura dēļ jūs atbraucāt pie manis.

Leila izbrīnīta uzlūkoja viņu.

-    Taču ne jau… Vai tiešām Dīters Hots?

Djupons pamāja.

-     Pie velna, kā jūs to dabūjāt? Leila pienāca tuvāk, lai kārtīgāk aplūkotu ordeni.

-     Garš un garlaicīgs stāsts, viņš atbildēja, nevērīgi pamādams ar cigāru. Netērēsim jūsu dārgo laiku. Gribēju tikai uzskatāmi jums parādīt, ka, uzzinājusi priekšmeta piederību, jūs, pašai negribot, ieinteresējāties par to. Nav svarīgi, ka Hots bija ļoti nepatīkams cilvēks, jūs interesē viņa rīcība un noslēpums, kas ar to saistīts, tāpēc jebkura taustāma liecība par šo cilvēku piesaista jūsu uzmanību. Tāpēc manai kolekcijai ar morāli nav nekāda sakara.

Viņš vēl brīdi paturēja kastīti atvērtu, tad ielika to atpakaļ seifā un piedāvāja Leilai apsēsties čīkstošā ādas atpūtas krēslā, bet pats piegāja pie grāmatplaukta un pārlaida roku glītā rindā sakārtotajiem sējumiem.

-     Ko īsti jūs vēlaties uzzināt par mūsu draugu doktoru Hotu? lasīdams sējumu nosaukumus, viņš nolieca galvu uz vienu pusi.

-      Visu, ko vien varat pastāstīt par Kastelombrā veiktajiem izrakumiem viņa vadībā, atbildēja Leila, rakņādamās somā. Magnuss Topings man teica, ka jūs esat daudz pētījis šo tēmu par nacistu arheoloģiju.

Beidzot viņa izvilka piezīmju grāmatiņu un rakstāmo.

-    Gribēju jums pavaicāt arī par zemteksta atsauci jūsu rakstā internetā, kur jūs minējāt Hotu saistībā ar cilvēku, vārdā Viljams de Relinkorts.

Djupons pamāja, turpināja vilkt ar pirkstu pa sējumiem, līdz, atradis meklēto, izvilka to ārā un nopūta no vāka putekļus. Viņš pašķīra dažas lappuses un pasniedza grāmatu Leilai.

-     Dīters Hots, viņš teica, norādīdams uz melnbaltu fotogrāfiju. Viena no ļoti retajām viņa fotogrāfijām.

Uz Leilu lūkojās gara auguma, izskatīgs vīrietis, iekritušiem vaigiem, ogļu melnām acīm un garu, kumpainu degunu. Viņš bija ģērbies nacistu formā ar divām paralēlām zibensbultām uz apkaklītes.

-    Hots bija SS vienībā? Leila izbrīnījās.

-     Anenerbē, atbildēja Djupons. Tāds kā SS vienības smadzeņu centrs. Pēc profesijas viņš bija arheologs. Ļoti talantīgs, kā daudzi atzīmē. Viņš vadīja Anenerbes Ēģiptes nodaļu.

-    Viņš bija ēģiptologs? Leilas pārsteigums nemazinājās.

-    Precīzāk būtu teikt Ēģiptes arheologs, bet, jā, viņa specializācija bija Ēģipte.

-    Tad kāda velna pēc viņš rakņājās Francijas dienvidos?

Djupons ķērcoši iesmējās.

-    Interesants jautājums. Manuprāt, neviens uz šo jautājumu nav sniedzis izsmeļošu atbildi.

Ievilcis pēdējo cigāra dūmu, viņš nospieda izsmēķi pelnutraukā un apsēdās uz ļodzīga krēsla. Kaut kur augšā atskanēja baložu gūgošana un nagu skrapstēšana pa flīzēm. Abi apklusa.

-     Lai izsekotu un saprastu Hota karjeru, jums jāizprot nacistu apsēstību ar vēsturi, beidzot ierunājās francūzis.

Hitleram un viņa sekotājiem nepietika tikai ar Trešā reiha reālo varu. Kā visi despotiski režīmi, ari viņi tiecās pamatot un attaisnot savu varu, ietīstot to vēsturiskā taisnīguma aurā.

Viņš izņēma nākamo cigāru un aizdedzināja to.

-    Arheoloģija un arheologi jau no paša sākuma spēlēja izšķirošu lomu šajā procesā. Tieši Himlers saprata to lielo nozīmi. 1935. gadā viņš izveidoja Anenerbe Senču mantojuma biedrību īpašu vienību SS pakļautībā, kuras uzdevums bija atrast vēsturiskus materiālus, kas pamatotu Vācijas pārākumu pasaules vēsturē. Ekspedīcijas tika izsūtītas pa visu pasauli uz Irānu, Grieķiju, Ēģipti, pat Tibetu.

-    Lai veiktu izrakumus?

-     Daļēji jā. Himlers bija nolēmis sameklēt pierādījumus, ka āriešu vāciskā kultūra neaprobežojas tikai ar Eiropas ziemeļu daļu, bet kļuva par mūsdienu civilizācijas galveno virzītājspēku un galveno pamatu. Anenerbe nodarbojās arī ar zagšanu. Uz Berlīni Trešajam reiham par godu izveda tūkstošiem un desmitiem tūkstošu vērtīgu senlietu. Jau tā viņi bija apsēsti ar pagātni, bet attiecībā uz senlietām vispār bija neprātīgi. Viņi uzskatīja, ka tas, kam pieder senlietas, tas zināmā mērā arī kontrolē vēsturi.

-    Kā tad ar Hotu? jautāja Leila. Kāda bija viņa loma tajā visā?

-    Kā jau teicu, viņš bija izcils arheologs. Bet viņš bija arī dedzīgs un uzticams nacistu partijas un ideoloģijas piekritējs. Viņa tēvs, rūpnieks Ludvigs Hots, bija tuvs Gebelsa draugs. Nepagāja ne ilgs laiks, kad jauno Hotu palūdza vai arī viņš brīvprātīgi pieteicās, mēs īsti nezinām, izlietot savu talantu nacistiskās mašinērijas labā. Kad izveidoja Anenerbi, viņam bija tikai divdesmit trīs gadi, bet Himlers personīgi nozīmēja viņu par Ēģiptes nodaļas vadītāju, dodot'brīvību rakt un laupīt pēc iespējas vairāk ēģiptiešu senlietu.

Djupons izpūta dūmus un ar roku izklīdināja zilpelēko mākoni.

Nākamos trīs gadus Hots ceļoja pa visu Ēģipti, ārēji veikdams likumīgus izrakumus, bet patiesībā zaga visu, kas vien gadījās pa rokai, un kā kontrabandu pārveda uz Vāciju. Runa ir par tūkstošiem priekšmetu. Ir tāda vēstule, ko Himlers rakstīja citam nacistu arheologam Hansam Reinertam, kur jokojot sūdzas, ka, pateicoties Hotam, Vēvelsburgas pils SS vienības galvenā mītne sāk izskatīties pēc filmas "Mūmija" uzņemšanas laukuma.

-     Bet es te nesaskatu nekādu saistību ar Kastelombru, iesaucās Leila.

-    Tur jau tā lieta, teica Djupons. Ārēji šķiet, ka tādas saiknes nemaz nav. Tāpēc jau šis stāsts ir tik intriģējošs. Līdz 1938. gadam Hotu interesē tikai senās Ēģiptes arheoloģija, par citiem vēsturiskajiem periodiem viņš neizrāda nekādu interesi. Viņš nekad neaizrāvās ar noslēpumiem un spoku stāstiem kā Himlers, kurš bija apsēsts ar Svētā Grāla vai Atlantīdas meklējumiem. Jā, Hots bija pirmšķirīgs zaglis, bet ne jucis nacistu arheologs, ko nevarētu teikt par citiem.

-    Tomēr 1938. gada novembrī, izcilākais mūsdienu Ēģiptes arheologs, kuram Faraonu zeme bija visa dzīve, iepriekš neizrādot nekādu interesi par citām vietām, pēkšņi pamet Ēģipti un sāk pētīt apšaubāmas viduslaiku leģendas par apslēptiem dārgumiem. Dīvaini šķiet ne tikai pētāmā objekta nomaiņa, bet arī cilvēka rakstura izmaiņas kopumā. Es brīnos, ka neviens nav tam pievērsis īpašu uzmanību.

Leila, saraukusi uzacis, bungāja ar pildspalvu pa kāju.

-     Kas tad īsti notika 1938. gadā? Kāpēc viņš tik pēkšņi izmainīja savu interešu objektu?

Djupons paraustīja plecus.

-     Neviens to īsti nezina. Vienbrīd Hots ar saviem vīriem veic izrakumus Ēģiptē, Aleksandrijas nomalē, bet jau nākamajā mirklī steidzas atpakaļ uz Berlīni, lai pilnīgi slepeni tiktos ar pašu Himleru. Jāatzīmē, ka šī tikšanās Himleram ir tik nozīmīga, ka viņš pat atliek vizīti pie Fīrera. Vēl pēc pāris dienām Hots uzrodas Jeruzalemē, veicot mērījumus Svētās Kapavietas baznīcā un uzdodot jautājumus par kaut kādu astoņsimtgadigu leģendu par apraktu zeltu.

-    Viljams de Relinkorts, piebilda Leila.

Francūzis pamāja.

-    Tomēr tas ir tikai sākums. Nākamos piecus gadus Hots krustām šķērsām izbraukā Eiropu un Tuvos Austrumus, sēž bibliotēkās, studē manuskriptus, rok visur, kur vien var no Turcijas līdz Kanāriju salām. 1943. gada septembrī viņš pēkšņi ierodas Kastelombrā savdabīga šīs epopejas nobeiguma fāze.

-     Vai ir kādas norādes, kāpēc viņš visu to darīja? uzstāja Leila. Ko viņš tik ļoti meklēja?

Djupons pašūpoja galvu.

-       Tikpat labi iespējams, ka viņš darbojās saskaņā ar priekšniecības pavēlēm, piepildot kārtējo Ilimlera fantāziju. Hots galu galā bija uzticams nacists, kurš bez ierunām pildīja pavēles, nejautājot, kāpēc. Bet varbūt viņš vienkārši nojūdzās. Nebūtu ne pirmais, ne pēdējais zinātnieks, kurš sajūk prātā.

-    Bet jūs pats tā nedomājat.

-    Nedomāju gan, piekrita Djupons. Manuprāt, viņš atklāja kaut ko unikālu. Kaut ko tik ārkārtīgi svarīgu visai nacistu mašinērijai, ka bija gatavs izmainīt savu dzīvi, lai tikai iegūtu meklēto.

Djupons domīgi noraudzījās savā cigārā, tad uzlūkoja Lei-

lu.

-    Lai ko viņš arī meklēja, manuprāt, Kastelombrā viņš to atrada.

Viņš cieši uzlūkoja Leilu, tad, sāji smaidot, piecēlās un vēlreiz ieslēdza elektrisko tējkannu.

-     Diemžēl es to nevaru pierādīt. Rakšanas darbi Kastelorribrā notika ārkārtīgā slepenībā pat pēc nacistu standartiem. Zināms tikai tas, ka Hots tur ieradās 1943. gada septembri, atvedot sev līdzi rakšanas darbiem nepieciešamo aprīkojumu un SS vienības zonderkomandu, kas specializējās izrakumu veikšanā un marodierismā. Pēc trim nedēļām viņš aizbrauca, paņemot līdzi noslēpumainu kasti vai lādi.

Leila neizsakāmā interesē paliecās uz priekšu.

-    Vai ir zināms, kas tur bija iekšā?

Djupons papurināja galvu.

-     Diemžēl nē. Tomēr ir zināms, kurp lādi aizveda, jo trīs dienas pēc aizbraukšanas no Kastelombras Hots ar lādi ieradās Vēvelsburgas pilī Vācijas ziemeļrietumos, kur viņus sagaidīja neviens cits kā Heinrihs Himlers un pats Fīrers.

-    Tiešām?

-     Tas patiešām bija ļoti neparasti, piekrita Djupons, izpūzdams dūmus. Esmu lasījis Himlera adjutanta dienasgrāmatas ierakstu par to. Kad Hots ieradās Vēvelsburgas pilī, viņam piešķīra Bruņinieka krustu, kuru jums tikko rādīju. Pēc tam Hitlers teica runu, kurā pasludināja, ka lādes saturs ir vistīrākais pierādījums, ka to, ko iesāka Titus, viņš Fīrers pabeigs.

Leila samiedza acis.

-     Tas nozīmē, ka…?

-     Ieraksts ir ļoti īss un sīkumos neielaižas, bet gandrīz droši varu apgalvot, ka viņš runāja par holokaustu. Ģenerālis Titus 70.g.m.ē. iekaroja Jeruzalemi un izveda jūdus no Svētās zemes, tā ka koncentrācijas nometnes un gāzes kameras bija sava veida Titus iesāktā turpinājums. Lai gan cik tiešā mērā Hota atradums ir saistīts ar Pēdējo lēmumu97 … Viņš pacēla rokas, it kā teikdams, "nav ne jausmas". Viens no interesantākajiem momentiem no visas šīs Hota piecu gadu epopejas ir tas, ka viņš sāka cītīgi pētīt jūdaismu un ebreju vēsturi. Viņš pat iemācījās lasīt ebreju valodā. Tas ir neparasti, zinot viņa antisemītiskos uzskatus.

Noskanēja klikšķis, vēstot, ka elektriskajā kannā uzvārījies ūdens.

-    Vēl kafiju?

Leila atteicās un Djupons iebēra krūzītē šķīstošo Nescafe, bet Leila pa to laiku pierakstīja tikko dzirdēto, mēģinot jauniegūto informāciju savienot ar pašas atklājumiem. Hitlera Vēvelsburgas runa viņai šķita ļoti svarīga. Ja šī noslēpumainā stāsta centrālais objekts ir saistīts ar ebreju izdzīšanu no Svētās zemes un nacistu vajāšanām, tad tas izskaidro al Mulathama interesi, par ko Leila visu laiku lauzīja galvu. Tomēr viņa joprojām nezināja, kas tas par tādu sevišķu dārgumu.

-    Kas notika tālāk? viņa jautāja, gatava klausīties turpinājumu. Pēc tam, kad I lots ieradās Vēvelsburgā?

Iespiedis cigāru zobos, Djupons lēja tasē karsto ūdeni.

-    Nezinu. Noslēpumainā lāde nozuda kaut kur pils dzīlēs. Hots atgriezās Berlīnē un sāka strādāt Anenerbē. Viss dīvainais notikums pēkšņi apraujas.

Viņš samaisīja kafiju, izņēma no mutes cigāru un iedzēra malku karstā šķidruma.

-     Lai gan stāsta beigās pavīd vēl viena interesanta epizode, kas var būt un var nebūt saistīta ar iepriekšminēto epopeju. Tas notika 1944. gada beigās, gadu pēc tam, kad Hots aizveda lādi uz Vēvelsburgu. Tobrīd karš bija izvērsies nacistiem par sliktu, briti ar amerikāņiem uzbruka no rietumiem, bet krievi no austrumiem un, par spīti Fīrera apgalvojumiem, ka situācija izmainīsies par labu vāciešiem, nacistu virsvadība jau saprata, ka Trešā reiha dienas ir skaitītas. Tāpēc viņi sāka knaši nobēdzināt zeltlietas un citas salaupītās vērtslietas, aizsūtot uz ārzemēm vai paslēpjot turpat Vācijā. Iemīļotākā slēptuve bija pamestas raktuves.

Viņš iestrēba karsto kafiju un, turēdams cigāru vienā, bet kafijas tasi otrā rokā, atkal apsēdās uz grozāmā krēsla.

-     1944. gada decembrī pašā kara notikumu virpulī Dīters HotS pēkšņi ierodas Dahau koncentrācijas nometnē Vācijas dienvidos. Saskaņā ar nometnes komandanta vietnieka Heinsa Detmera raportu, Hots ierodas ar diviem kravas auto, vienā no kurām iekrauta liela koka lāde.

Leila iepleta acis.

-    Tā pati…

-    Varbūt jā, varbūt nē, Djupons atvēsināja viņu. Spriežot pēc tā, ka Hots personīgi tur ieradās, tas bija svarīgs pasākums. Bet vai tā bija tā pati lāde, ko viņš atveda no Kastelombras… Djupons neziņā paraustīja plecus. Neņemos spriest. Zināms tikai tas, ka viņš izvēlējās sešus ieslodzītos, kuri sakāpa vienā mašīnā un visi devās prom. Iespējams, ka viņš lādi kaut kur netālu paslēpa vai arī nosūtīja uz ārzemēm. Bet varbūt viņam bija pavisam kas cits prātā. Mēs neko nezinām. Nākamajā dienā viņš jau sēdējā savā kabinetā pie rakstāmgalda Berlīnes birojā. Par lādi neviens neko vairs nav dzirdējis.

-    Vai tiesa, ka kara beigās viņu nogalināja?

Djupons piekrītoši pamāja.

-    īsi pirms krievu iebrukuma viņš kopā ar citiem esesiešiem mēģināja izkļūt no Berlīnes. Lavoties pāri Veidendameras tiltam, viņam trāpīja katjušas raidītais šāviņš. Nekā daudz no viņa nepalika galva nost, abas kājas arī. Līķi identificēja tikai pēc Bruņinieku krusta uz formas, kā arī pēc dažām ēģiptiešu senlietām, ko viņš steigā paķēra līdzi.

Ievilcis pēdējo dūmu no cigāra, viņš nospieda izsmēķi pelnutraukā.

-    Pelnīta nāve, manuprāt. Neparasts cilvēks, izcils zinātnieks, bet ārkārtīgi pretīga personība. Tomēr žēl, ka tik gudra galva ņem traģisku galu.

Djupons smagi nopūtās, salika rokas aiz galvas un raudzījās griestos. Leila atlaidās krēslā un paberzēja nogurušās acis. Lai ko Viljams de Relinkorts atrada Jeruzalemē, lai ko viņš aizsūtīja savai māsai uz Kastelombru, lai kas tika aizvests drošībā uz Monsegīras pili, lai ko Dīters Hots galu galā izraka un aizveda uz Vāciju, tagad tas atkal bija pazudis. Atrisinājums bija tik tuvu, bet atkal nekā.

Ja jums ir laiks, noteikti aizejiet uz Svētā Sernīna baznīcu, ierunājās Djupons. Daļa no ēkas saglabājusies vēl no Pirmā krusta kara laikiem.

Leila nomurmināja neskaidru jā, bet īsti neieklausījās, jo prātu nodarbināja tikai viens jautājums: ko darīt tālāk?

KAIRA

Izgājis no Gracu mājas, Kalifa kādu brīdi paklejoja pa el Maadi rajonu, vērodams greznos savrupnamus. Ielas tirgotavā viņš nopirka sievai kokā grebtu dievības ērgļa Korus figūriņu. Kalifam vēl atlika krietnas četras stundas laika, tāpēc viņš ar metro devās uz pilsētas centru.

Ikreiz atbraucot uz Kairu, viņš vienmēr devās uz ēģiptiešu senlietu muzeju Tahrira Midana laukumā. Arī šoreiz viņš grasījās doties turp, lai, baudot neparasto senlietu kolekciju, kaut uz bridi aizmirstos no ikdienas problēmām. Žēl, ka viņa senais draugs un padomdevējs profesors Muhameds al Habibi, muzeja galvenais kurators, pašreiz lasīja lekcijas Eiropā. Nebija nekā aizraujošāka, kā staigāt pa muzeja galerijām profesora pavadībā. Tomēr arī bez viņa muzejs bija daudzsološs patvērums. Vēl astoņas pieturas un viņš ienirs pagātnes krāšņuma un varenības dzīlēs. Kalifa pats nesaprata, kāpēc četras pieturas pirms muzeja viņš izkāpa. Vienbrīd viņš zvalstās šurpu turpu pārpildītā vilciena vagonā, vērodams garāmslīdošās izkaisītās daudzstāvu ēkas, bet jau nākamajā mirklī, sažņaudzis rokās dievības Hora koka figūriņu, pilnīgi viens stāv tukšā ielā aiz Mar Girgus metro stacijas un nolūkojas uz gludu akmens sienu, aiz kuras pamīšus slienas dažāda augstuma namu, klosteru un baznīcu jumti, kupoli un smailes. Viņš izkāpis tieši Masr al Qadimah Kairas vecpilsētā.

Lai gan Kalifa pazina pilsētu kā savu kabatu, šajā galvaspilsētas daļā viņš vēl nekad nebija bijis. Interesants fakts, ņemot vērā viņa aizraušanos ar vēsturi un vēsturiskām vietām, jo, kā jau liecināja nosaukums, šī bija metropoles vissenākā daļa, kur dažas ēkas vai tikai ēku fragmenti saglabājušies pat no romiešu laikiem (senās Ēģiptes laikos, kad galvaspilsēta atradusies vairāk uz dienvidiem, te slējusies pilsēta).

Kādu brīdi Kalifa apjucis stāvēja uz vietas, it kā būtu izmests uz citas planētas. Pēc tam, neizskaidrojama spēka vadīts, viņš pārgāja pāri ielai un pa nodeldētām kāpnēm nokāpa lejā, nokļūstot vecpilsētā, kur viņu apņēma senatnes elpa.

Te valdīja neierasts klusums, it kā pretēji visiem dabas likumiem laiks šeit būtu apstājies un sastindzis. Kalifa nesaprata, kāpēc šurp nācis, bet nojauta, ka tā nav nejaušība, joprojām pakļaudamies neizprotamajai vadībai, viņš devās uz priekšu pa šauru ieliņu, kas šķita ar skalpeli izcirsta tieši akmens mūrī. Abās pusēs ieliņai slējās augstas akmens ēkas. Šur tur mūros ka mutes atveres pavīdēja pa biezam koka durvīm. Dažas durvis bija cieši aizvērtas, bet citas nedaudz pavērtas, ļaujot ieskatīties dažādo iemītnieku dzīvē. Aiz vienām durvīm dvēseli iepriecināja sakopts pagalms un skaisti iekopts dārzs, aiz citām gluži otrādi skatienam pavērās telpa, piekrauta ar nederīgiem krāmiem. Aiz kādām durvīm bija iekārtota ēnaina koptu kapela, kuru slaidos pīlārus apstaroja maigā sveču gaisma.

Tukšās, klusās ieliņas gan labajā, gan kreisajā pusē, vilināja Kalifu nogriezties pa tām, bet viņš nelokāmi turpināja iesākto ceļu taisni uz priekšu pa bruģēto ieliņu, kas kā strautiņš pēkšņi ietecēja lielā upē, proti, putekļainā laukumā, kura vidū slējās divstāvīga dzeltena ēka ar arkveida logiem. Pie ēkas bija zīme ar uzrakstu BEN EZRAS SINAGOGA KAIRAS EBREJU KOPIENAS ĪPAŠUMS.

Kalifa nekad nebija redzējis sinagogu no ārpuses, kur nu vēl bijis iekšā. Kalifa vilcinājās, jo dziļi sirdī viņš gribēja pagriezties un ņemt kājas pār pleciem. Tomēr Kalifa nepadevās mirklīgajai baiļu sajūtai, jo spēcīgā nojauta, ka viņam jābūt šeit, ka viņš prātam neizprotamā kārtā ir aicināts, ar kairu mirkli pieauga un pārspēja visas šaubas. Cieši satvēris koka statueti, viņš iegāja sinagogā.

Vēsā, klusā telpa sagaidīja viņu ar maigu apgaismojumu, kas krita no piekarināmām misiņa lampām griestos uz pelēkbalto marmora grīdu. Pīlāru rinda balstīja zemu koka galeriju. Sienas bija rotātas ar ģeometriskiem rakstiem zaļā, zelta, sarkanā un baltā krāsā, bet telpas tālākajā galā aiz astoņstūru marmora kanceles nelielas kāpnes veda uz izsmalcināti rotātu koka altāri, izliktu ar ziloņkaulu un pērlēm.

Kalifa atkal saminstinājās, bet savādās priekšnojautas lika viņam izkustēties no vietas. Viņš izgāja cauri sinagogai un pienāca pie kāpnēm, kas veda uz rotāto altāri. Kāpnēm abās pusēs stāvēja savādi izlocītas misiņa lampas gandrīz cilvēka augumā. Katrai lampai bija viens kāts, no kura uz sāniem un uz augšu izlocījās seši zari, pa trim uz katru pusi no galvenā kāta. Katram zaram galā spīdēja lampiņa liesmas izskatā. Lai gan telpa bija krāšņi izrotāta, Kalifas uzmanību neatvairāmi pievilka tieši šīs lampas. Neviļus viņš pastiepa roku un satvēra gludo kātu.

"Iztaisi arī lukturi no tīra zelta, izkal to, un tā kājai un zariem, kausiņiem, bumbuļiem un ziediem jābūt vienā gabalā ar to."9S

Kalifa iztrūcināts apmetās apkārt. Iepriekš bez viņa te neviena nebija. Bet tagad galerijas puskrēslā viņš pamanīja kādu sēžam uz koka sola, kas stiepās gar sinagogas sienu. Viņam mugurā bija tumši zils apģērbs, kas šķita saplūstam ar sinagogas galerijas puskrēslu droši vien tāpēc Kalifa iepriekš viņu nepamanīja. Vīrietim bija gara balta bārda līdz pat krūtīm un viņam bija neparasti spožas zilas acis, kas tumsā spīdēja kā zvaigznes debesīs.

-     Tā ir menora, paskaidroja svešinieks klusā, melodiskā balsī.

-    Kā lūdzu?

-    Tā lampa, ko jūs turat. To sauc par menoru.

Kalifa attapās, ka ar vienu roku joprojām satvēris lampas kātu. Viņš atrāva roku kā puisēns, kas pieķerts nedarbos.

-    Es ļoti atvainojos, viņš atkārtoja. Man nevajadzēja…

Svešinieks pamāja, lai viņš liekas mierā.

-   Nav nekas slikts, ka lampas jūs ieinteresēja. Daudzi paiet garām, tās nemaz neievērodami. Ja vēlaties tās apskatīt un aptaustīt, lūdzu nekautrējieties, dariet to.

Viņš vēl brīdi pasēdēja, vērodams Kalifu inspektors nekad vēl nebija redzējis tik spoži zilas acis tad piecēlās kājās un vieglām, plūstošām kustībām, it kā planētu gaisā, pienāca pie Kalifas. Lai gan vīrietis bija noaudzis ar garu bārdu un viņam bija sirmi mati, gaismā Kalifa ieraudzīja, ka viņa seja ir gluda un līdzena, bez krunkām, arī stāja bija stalta, tāpēc viņa vecumu bija grūti noteikt. Viņš bija mulsinošs. Ne biedējošs, bet… tāds dīvains. It kā ne no šīs pasaules, ne no šī laika, kā sapnis vai vīzija.

-     Vai jūs šeit esat… imams? jautāja inspektors, nepazīdams pats savu balsi, it kā viņš runātu zem ūdens.

-     Rabīns jūs domājāt? Vīrietis atkal pasmaidīja, pievērsis skatienu Kalifas kreisajā rokā sažņaugtajai dievībai Horus. Nē, nē. Jau trīsdesmit gadus šeit nav pastāvīga rabīna. Es te esmu tikai… sargs. Tāpat kā mans tēvs un tēva tēvs un tēvatēva tēvs. Mēs… sargājam.

Viņš stāstīja vienkāršas, ikdienišķas lietas, bet izvēlētie vārdi un caururbjošais skatiens, kas šķita redzam cauri Kalifam, liecināja par teiktā dziļāku jēgu un vārdos neizteiktu savstarpēju uzticēšanos. Lai gan Kalifa neticēja paranormālām parādībām, inspektors ar sesto maņu nojauta, ka šis cilvēks ne tikai pazīst Kalifu, bet neizprotamā veidā ir atbildīgs par to, ka Kalifa ieradies sev tik neierastā vietā. Kalifa noskurinājās no tādas domas un paspēra soli atpakaļ. Abi klusēja.

-    Vai vārds metiora kaut ko nozīmē? viņš beidzot vaicāja, lai uzturētu sarunu un izgaisinātu sasprindzināto gaisotni.

Svešinieks, kurš vismaz galvastiesu bija garāks par Kalifu nolūkojās uz inspektoru no augšas uz leju. Izdzirdējis jautājumu, viņš zinoši pasmaidīja, it kā šādu jautājumu būtu gaidījis, un pagriezās pret lampu. Safīrzilās acis mirdzēja kā spožās spuldzītes lampas zaru galos.

-    Ebreju valodā tā«sauc svečturi, viņš klusi atbildēja. Dieva lampa. Lielas varas simbols manai tautai. Pats galvenais simbols. Zīmju zīme.

Izrādījās, ka Kalifas jautājums saspringumu neizklīdināja, gluži otrādi ar katru svešinieka izrunāto vārdu spriedze auga. Kalifa, pašam negribot, kā noburts ieklausījās katrā svešinieka vārdā.

-     Tas ir tik… skaists, Kalifa nomurmināja, ar acīm nomērodams lampas gludo kātu un zaru izliekumu.

-     Savā ziņā, jā, piekrita sirmais vīrietis. Lai gan kā visas reprodukcijas, tā ir tikai ēna, salīdzinājumā ar oriģinālu pašu pirmo, īsto gaismekli, ko izkala slavenais zeltkalis Eleazārs vēl Mozus laikā, kad jūdu tauta izgāja no Ēģiptes. Ar pirkstu galiem viņš aizskāra zaru izliekumus. Tā bija īsta daile, viņš noteica mirdzošām acīm. Septiņi zari, izliekti trīs uz vienu, bet trīs uz otru pusi, kausiņi kā mandeļu ziedi, visi bumbuļi un zari pie gaismekļa ir no viena izkalta tīra zelta gabala skaistākais priekšmets, kāds jebkad redzēts zemes virsū. Sākumā to novietoja pārnēsājamā svētnīcā tuksnesī, kad jūdu tauta klejoja pa tuksnesi ceļā uz Apsolīto zemi, pēc tam to novietoja pirmajā templī, ko uzbūvēja Salamans, pēc tam arī otrajā templī, līdz iebruka romieši, templi sagrāva, bet gaismeklis pazuda. Tas notika apmēram pirms diviem tūkstošiem gadu. Vai kāds to jebkad vēl ieraudzīs… Viņš paraustīja plecus. Kas to lai zina. Varbūt kādu dienu tāds brīnums notiek.

Viņš bridi klusēja, dīvainu, atsvešinātu skatienu vērodams lampu, it kā atsaukdams atmiņā tos laikus, par kuriem tikko stāstīja. Tad viņš nolaida roku un pagriezās pret Kalifu.

-     Pravietojumā teikts, ka tad, kad pienāks pareizais laiks, īsto menoru atradīs Babilonijā, Abnera namā.

Lai gan Kalifa īsti nesaprata sirmā vīrieša teikto, inspektors nojauta, ka vārdiem ir dziļāka jēga un svarīga nozīme.

Kādu brīdi abi cieši raudzījās viens otrā, tad Kalifa novērsās, un skatiens atdūrās pulkstenī virs ieejas durvīm.

-    Sasodīts!

Kalifa bija pārliecināts, ka uzturējies sinagogā labi ja kādas piecpadsmit, augstākais divdesmit minūtes. Tomēr pulkstenis rādīja pieci pēcpusdienā. Tas nozīmēja, ka viņš atradies sinagogā vairāk kā trīs stundas. Viņš pārbaudīja savu rokaspulksteni, kas rādīja to pašu laiku, ko sienas pulkstenis. Mulsi pašūpojis galvu, Kalifa teica, ka viņam laiks doties.

-    Es pilnīgi zaudēju laika izjūtu.

Vīrietis saprotoši pasmaidīja.

-    Menoras ietekme. Tai piemīt neizprotams spēks.

Abi pavērās viens otrā. Kalifa sajuta, it kā gāžas no liela augstuma tīrā zilā ūdenī. Viņš pamāja, pagāja garām lampai un devās uz sinagogas izeju.

-    Vai drīkstu uzzināt, kā jūs sauc? uzsauca vīrietis, kad Kalifa bija piegājis pie durvīm.

Kalifa pagriezās.

-    Jusufs, viņš atbildēja. Tad vairāk aiz pieklājības nekā intereses vaicāja, un jūs?

Vīrietis pasmaidīja.

-    Mani sauc Šomērs Ha Ors. Tāpat kā manu tēvu un tēvatēvu. Ceru, ka mēs vēl tiksimies, Jusuf. Faktiski, es zinu, ka mēs vēl tiksimies.

Pirms inspektors attapās pajautāt, ko viņš ar to grib teikt, vīrietis pamāja atkal ar to pašu planējošo kustību kā iepriekš un, iegājis sinagogas galerijas pakrēslā, izgaisa kā nebijis.

JERUZALEME

Kfar Shaul psihiatriskā klīnika atradās neuzkrītoši dzeltenbaltā akmens ēkā, ko apēnoja koki un iejoza zems žogs. Klīnika atradās Jeruzalemes ziemeļrietumu nomalē ar priedēm apaugušajos jūdu pakalnos. Ben-Rojs ieradās vēlu pēcpusdienā, novietoja mašīnu pie galvenajiem vārtiem un informēja sargu, ka viņam atļauts satikties ar vienu no pacientiem. Sargs sazinājās ar iekšējo apsardzi, un pēc trīs minūtēm ieradās tukla, pusmūža sieviete baltā uzsvārcī, kura stādījās priekšā kā ārste Gilda Nisima. Ben-Rojs kopā ar viņu iegāja klīnikā.

Klīnikas apmeklējums bija izmisuma solis jaunas informācijas iegūšanai Šlēgeles lietā. Vismaz tā bija vēl neizpētīta augsne, kas varēja nest arī labus augļus. Lai kā Ben-Rojs visu iepriekšējo dienu un no rīta pūlējās atrast jebkādu saikni starp Pītu Jansenu un Hannu Šlēgeli, viņam tas neizdevās. Viņam gan laimējās uziet vēl šādas tādas ziņas par Šlēgeles pagātni: uzzināja precīzu viņas ieslodzījuma termiņu Osvencimā un noskaidroja faktu, ka koncentrācijas nometnē viņa ar brāli nogādāti no pagaidu ieslodzījuma vietas Francijas dienvidos Rekebedū. Tomēr ar tik nepilnīgu un saraustītu informāciju bija neiespējami sastādīt pilnīgu upura dzīves ainu, kur nu vēl atrast Pīta Jansena vai kāda cita slepkavības motīvus.

Cerīgs gaismas stariņš gan pavīdēja pēc Holokausta muzeja apmeklējuma, kur Hanna Slēgele piestrādāja uz pusslodzi. Kāds bijušais kolēģis pastāstīja, ka Hanna darījusi ļoti vienkāršu darbu veidojusi kartotēku, vadījusi uzskaiti un palīdzējusi sastādīt pieprasījumus pēc informācijas šaubu vai neskaidrību gadījumos. Bez tam kolēģis zināja teikt, ka Šlēgele pati uz savu roku kaut ko pētījusi un meklējusi, tomēr viņš nezināja teikt konkrēti, ko un kāpēc viņa meklējusi. Lai gan atcerējās, ka Hannas meklējumi varēja būt saistīti ar Dahau koncentrācijas nometni, jo bieži vien viņš redzējis kolēģi cītīgi lasām izdzīvojušo ieslodzīto liecības un protokolus. Ben-Rojs atcerējās, ka Veinbergas kundze, Šlēgeles kaimiņiene, minēja, ka reiz, palīdzot gaitenī savākt izkritušos papīrus, pamanījusi vārdu Dahau. Bet puisis, kurš aizdedzināja dzīv'okli, Ben-Rojam stāstīja, ka mājoklis bijis piekrauts ar dažādiem papīriem un izskatījies pēc "tāda kā arhīva". Ben-

Rojs instinktīvi juta, ka Šlēgeles "privātā izmeklēšana" saistīta ar viņas pašas nāvi, un tā ir ilgi meklētā saikne starp Hannu Šlēgeli un Pītu Jansenu, bet neko sīkāk par šo saistību tā arī neizdevās noskaidrot.

Tad nu atlika pēdējais pavediens īzāks Šlēgelis, mirušās sievietes dvīņubrālis, lai gan no ievāktās informācijas Ben-Rojs zināja, ka viņš ir pilnīgi nepieskaitāms.

-     Man teica, ka Šlēgeļa kungs nav īsti pie pilna prāta, bilda Ben-Rojs, ejot pa slimnīcas teritoriju.

Ārste uzmeta viņam dusmīgu skatienu.

-    Jūs gribējāt teikt, ka viņam ir nopietni uztveres traucējumi, viņa attrauca. Kara laika pārdzīvojumu rezultātā viņš jau tā cieta no akūtiem pēctraumas traucējumiem, bet pēc māsas nāves… tā viņu galīgi satrieca. Viņi ļoti mīlēja viens otru. Šaubos, vai jūs kaut ko no viņa uzzināsiet, viņa stāvoklis ir kritisks. Šeit, ludzu.

Viņi nogriezās pa kreisi un pagāja garām zemu nožogotam laukumiņam, kur divi būdīgi vīrieši pidžamās spēlēja galda tenisu, un piegāja pie mūsdienīgas vienstāvu celtnes ar uzrakstu PSIHIATRIJAS CENTRS ZIEMEĻU KORPUSS. Ārste atslēdza stiklotās durvis un Ben-Rojs iegāja tukšā, blāvi apgaismotā vestibilā, kur oda pēc tīrīšanas līdzekļa un vārītiem dārzeņiem. Lejā valdīja tāds klusums, ka skaidri bija dzirdama ventilatora zumēšana. Bet no augšstāva skanēja apslāpēta vīrieša balss, kas kaut ko sauca par SauIu, Cedekiju un Pastardienu. Ben-Rojs uzmeta skatienu ārstei.

-    Tas taču nav…?

-    Šlēgeļa kungs? viņa bez smaida pavīpsnāja. Neuztraucieties. Izākam ir daudz problēmu, bet viņš neiztēlojas sevi par vienu no Vecās Derības praviešiem. Bez tam piecpadsmit gadu laikā viņš gandrīz nemaz nav runājis.

Ārste apstājās pie kādām durvīm pašā gaiteņa galā un, viegli pieklauvējusi, atvēra durvis un ieskatījās iekšā.

-    Sveiks, Izāk, viņa apsveicinājās klusā, mierīgā balsī. -

Tev šodien ciemiņš. Lūdzu, nebaidies, viņš tikai uzdos tev dažus jautājumus, labi?

Ja ari īzāks atbildēja, tad Ben-Rojs to nedzirdēja.

-     Varat runāties kādas divdesmit minūtes, viņa uzrunāja Ben-Roju, kurš joprojām stāvēja gaitenī aiz durvīm. Bet, lūdzu, atcerieties, ka te nav policijas iecirknis, sarunāts?

Viņa ieskatījās policistam acīs un, strupi pamājusi, devās prom pa gaiteni. Ben-Rojs saminstinājās. Viņš allaž jutās neomulīgi šādās sterilās, bezpersoniskās vietās, kur pat gaiss šķita sazāļots. Tomēr saņēmās, dziļi ievilka elpu un, iegājis palātā, aizvēra durvis.

Viņš atradās gaišā, saules pielietā istabā. Istaba likās plaša, jo vienīgās mēbeles bija gulta un galds. Sienas no apakšas līdz augšai bija noklātas ar vienkāršiem, bērnišķīgiem zīmējumiem, kādus var atrast ikvienā bērnistabā. Slēgelis sēdēja atpūtas krēslā pie loga. Trauslais, izmocītais stāvs bija ieģērbts gaiši zaļā pidžamā, kājas ieautas siltās čībās. Cieši satvēris kaulainajās rokās nobružātu zaļu grāmatu, viņš kā sastindzis vērās akmensdārzā aiz loga.

-    Šlēgeļa kungs?

Vecais vīrs nereaģēja. Ben-Rojs brīdi pamīņājās pie durvīm, tad paņēma krēslu un apsēdās iepretim Šlēgelim.

-    Šlēgeļa kungs, atkārtoja Ben-Rojs, mēģinādams runāt pēc iespējas maigākā, neuzbrūkošā balsī. Mani sauc Ariehs Ben-Rojs. Esmu no Jeruzalemes policijas pārvaldes. Esmu atnācis, lai uzdotu dažus jautājumus. Par jūsu māsu Hannu.

Ben-Rojam šķita, ka vecais vīrs pat neapjauš viņa klātbūtni istabā, jo nenovērsa blāvo skatienu no loga.

-    Zinu, ka jūs ļoti pārdzīvojat, turpināja policists, bet man vajadzīga jūsu palīdzība. Redziet, es meklēju to, kurš nogalināja jūsu māsu. Vai palīdzēsiet man, Šlēgeļa kungs? Vai atbildēsiet uz dažiem jautājumiem? Lūdzu!

Pilnīgi nekādas reakcijas, it kā Ben-Rojs runātu ar tukšu gaisu. Vecais vīrs tikai neizteiksmīgi lūkojās vienā punktā.

-    Lūdzu, Šlēgeļa kungs!

Klusums.

-    Vai jūs mani dzirdat, Šlēgeļa kungs?

Nekā.

-    Šlēgeļa kungs?

Klusums.

-     Sasodīts!

Ben-Rojs neziņā salika rokas aiz galvas. Noziedznieku pratināšana vedās viegli iebiedē, uzspied savu gribu, autoritatīvi pieprasi informāciju un lieta darīta. Bet šajā gadījumā… Ārste pareizi teica, ka šeit nav policijas iecirknis un ierastās pratināšanas metodes nevar un nedrīkst pielietot.

Pagāja vairākas minūtes, bet abi joprojām sēdēja klusēdami, kā divi šaha spēlētāji. Sapratis, ka gaidītā saruna tomēr nenotiks, Ben-Rojs beidzot piecēlās kājās un pārlaida acis pār zīmējumiem uz sienām. To bija kāds simts. Sākumā Ben-Rojs nepievērsa uzmanību zīmējumu saturam, pieņemdams, ka tie ir tipiski plānprāta murgi. Tomēr ieskatījies ciešāk, viņš apjauta, ka neveiklie kricelējumi savā starpā ir saistīti, veidojot savdabīgu stāstījumu.

Ben-Rojs sāka pētīt zīmējumus no durvīm. Pirmajā zīmējumā bija attēlots tvaikonis ar dūmeni, viļņotas līnijas, kas acīmredzot attēloja viļņus un divas figūras sadotām rokām tvaikoņa priekšgalā. Nākamajos divos attēlos bija redzams gandrīz tas pats skats, bet nākamajā zīmējumā abas rokās sadevušās figūras bija uzzīmētas starp kuģa priekšgalu un viļņotajām līnijām, it kā abi lektu jūrā. Ben-Rojs tūdaļ atcerējās Veinbergas kundzes stāstu par to, ka Šlēgelei ar brāli nācies lekt no kuģa jūrā un peldēt uz krastu, jo britu militārie spēki pie Haifas uz Palestīnu kursējošam kuģim lika griezties atpakaļ. Ben-Rojs atskārta, ka zīmējumos attēlots tieši šis notikums.

-    Tā ir viņa dzīve, Ben-Rojs pie sevis nočukstēja.

Viņš apmetās apkārt.

-    Tā ir jūsu dzīve, vai ne? Tas ir jūsu dzīvesstāsts.

Viņš atkal strauji pagriezās un ar acīm sekoja tālāko notikumu gaitai brāļa un māsas dzīvē. Ben-Rojs atpazina daudzus notikumus, ko pats bija uzzinājis par Hannas Šlēgeles dzīvi. Piemēram, virs gultas starp pēdējiem darbiem bija piestiprināti trīs zīmējumi, uz kuriem attēlota neliela figūra, kurai pa galvu sit cita, lielāka figūra. Zīmējuma fons bija dzeltens, kas varēja norādīt uz tuksnešainu apvidu, tādējādi zīmējumos bija attēlota slepkavība Ēģiptē. Ap durvīm bija izlikti kādi divdesmit melnbalti zīmējumi, kas visticamāk attēloja Osvencimas šausmas dūmeņus, dzeloņstieples, sešas pakārtas figūras, šausminošas savā vienkāršībā, divas figūras bija piesietas pie gultām, no kājstarpēm tām šļācās sarkanas asinis, bet no mutes melnas švīkas, kas attēloja bezcerīgu sāpju brēcienus.

Citus attēlus bija grūti saprast. Pašā pirmajā "stāstījuma" zīmējumā, piemēram, bija attēlota sārta māja, aiz kuras leca spoža saule. Pa četriem atsevišķiem logiem raudzījās četras plati smaidošas sejas. Vai tā būtu viņu ģimene? Māsa ar brāli un vecākiem, pirms viņu pasaule apgriezās kājām gaisā? Bet varbūt tam bija kāds cits skaidrojums?

Viscauri "stāstījumam" laiku pa laikam, kā piedziedājums dziesmai, Ben-Rojam nesaprotamu iemeslu dēļ zīmējumos pavīdēja septiņžuburu menora spoži dzeltenā krāsā. Vai tā norādītu uz zīmējuma autora ticību, bet varbūt mantojumu? Bet varbūt vecajam vīram patika šī priekšmeta izliektā forma, kas viņam šķita mierinoša un pievilcīga? Ben-Rojam nebija skaidrības par šī priekšmeta nozīmi "stāstījumā".

īpaši Ben-Rojs ieinteresējās par dažiem attēliem, kas iezīmēja pāreju no bērnišķīgi optimistiskiem un krāsainiem zīmējumiem uz tumšajiem, drūmajiem nākamajiem attēliem. Visos četros attēlos bija atainota viena uņ tā pati ar efejām apaugusi augsta, šaura arka. Pirmajā no četriem zīmējumiem divas figūras, kā noprotams, Slēgelis ar māsu stāv zem arkas sadevušies rokās un smaida. Nākamajā attēlā redzama gandrīz tā pati aina, bet tagad figūras paslēpušās aiz tāda kā krūma un vēro citas figūras, kas arkas priekšā rok zemi. Tad četru zīmējumu secībā parādās pirmais zīmējums ar menoru, kas tālākā gaitā atkārtojas vēl un vēlreiz. Nākamajā zīmējumā brāļa un māsas figūras bēg prom no arkas, bet pakaļ viņiem dzenas figūras ar kapļiem un lāpstām. Pēdējā, ceturtajā zīmējumā, abas figūras satvēris milzis ar sarkanām acīm. Smaidu vietā ievilkta līkne ar lejupvērstiem galiem, kas apzīmē bailes un šausmas.

Jo vairāk Ben-Rojs aplūkoja šos attēlus, jo spēcīgāk izjuta iekšējo urdoņu, kas norādīja, ka šie zīmējumi visā galerijā ir visnozīmīgākie. Tie iezīmē dzīves posmu, kad īzāka un Mannas Šlēgeļu dzīvē iestājās melnais posms, kas galu galā noveda Hannu Šlēgeli nāvē. Ben-Rojs ilgi pētīja zīmējumus, rūpīgi sekodams ikvienam zīmuļa vilcienam, ikvienai niansei. Tad viņš atgriezās pie vecā vīra un atkal apsēdās viņam pretim.

-     Šlēgeļa kungs, viņš vēlreiz uzrunāja Šlēgeles brāli, vai varat man kaut ko pastāstīt par tiem zīmējumiem virs galda? Par attēliem ar arku.

Ben-Rojs pajautāja automātiski, negaidīdams, ka saņems atbildi, bet, viņam par brīnumu, Šlēgelis lēni novērsās no loga un vispirms paskatījās uz Ben-Roju, pēc tam uz grāmatu klēpī, tad atkal uz Ben-Roju. Ariehs cerīgi piestūma tuvāk krēslu tā, ka viņu ceļgali teju saskārās.

-    Tie ir ļoti svarīgi zīmējumi, vai ne? Ben-Rojs aizturētā satraukumā vaicāja, censdamies runāt pēc iespējas mierīgāk un lēnāk, lai neizbiedētu slimo vīru. Kopš tā notikuma jūs ar māsu sāka piemeklēt visādas likstas. Tamdēļ arī nogalināja jūsu māsu.

Tas bija tikai minējums, taču izrādījās pilnīgi precīzs, jo vecītis samirkšķināja acis un pār vaigu lēni noritēja viena vienīga asara.

-    Kas notika pie tās arkas? klusi jautāja Ben-Rojs. Kas tie par cilvēkiem ar kapļiem?

Šlēgelis palūkojās uz grāmatu, bet, kad pacēla mitrās acis, viņš jau atkal bija iegrimis savā pasaulē, kur neeksistēja ne laiks, ne telpa.

-    Es jūs lūdzu, īzāk. Kas notika pie arkas? Kas ir tas milzis ar sarkanajām acīm?

Bet īzāks tomēr neatbildēja, tikai atsvešināti lūkojās tālumā, klusi dungodams pie sevis, un ar vienu roku glāstīja grāmatas vāku. Ben-Rojs mēģināja noturēt viņu realitātē, bet velti pēc īsā saprāta uzplaiksnījuma vecais vīrs ieslīga pats savā pasaulē, meklēdams glābiņu no šīs zemes šausmām. Ariehs vēl uzdeva viņam dažus jautājumus, taču sapratis, ka tā ir veltīga laika šķiešana, nopūtās un palūkojās pulkstenī. Divdesmit atvēlētās minūtes bija gandrīz pagājušas. Gaitenī bija dzirdami soļi.

-    Pie velna, viņš nomurmināja.

Ben-Rojam bija vajadzīgs mierinājums par neveiksmīgo sarunu. Iebāzis roku kabatā, viņš izvilka neiztrūkstošo plakanpudeli, ar kuru kopā nejauši izvilkās saburzīta papīra lapa Pīta Jansena fotogrāfijas kopija, ko iepriekšējās dienas pusdienlaikā viņam pa faksu atsūtīja Kalifa. Ben-Rojs to iebāza kabatā ar nolūku parādīt Šlēgeles brālim, ja nu gadījumā viņš to atpazīst un kaut ko pastāsta. Arie paliecās uz priekšu un iemeta saburzīto fotogrāfiju papīrgrozā līdzās vecajam vīram un kāri pieplaka pie plakanpudeles kakliņa.

Ben-Rojs steidzās patukšot plakanpudeli pirms ārstes Nisamas ierašanās, ka palaida garām brīdi, kad vecais vīrs paliecās uz priekšu un izvilka no papīrgroza saburzīto papīra lapu un ieraudzīja melnbalto foto uz tās. Tikai pēc plakanpudeles iztukšošanas Ben-Rojs pamanīja vecā vīra rokās izmesto lapu.

-     Vai prātā neatskan kāds trauksmes zvans, ka pazīstat šo cilvēku? viņš norūca, steigšus bāzdams pudeli atpakaļ kabatā un vairāk runādams pats ar sevi nekā Šlēgeli. Bet jums jau nav to zvanu palicis, kam skanēt, vai ne?

Ja arī slimais vīrs uztvēra sarkasmu, viņš to neizrādīja. Viņš tikai pēkšņi pastiepa attēlu pret Ben-Roju un iespiedzās tik spalgi, ka policistam gandrīz aizkrita ausis. Tik sirdi plosošu skaņu ausis vēl nebija piedzīvojušas.

Ben-Rojs varbūt nesaņēma atbildes uz visiem interesējošiem jautājumiem, bet nu viņam tapa skaidrs: īzāks Šlēgelis ļoti labi pazīst Pītu Jansenu. Un līdz nāvei baidās no viņa.

KAIRA

Tiklīdz Kalifa izkļuva no vecpilsētas ieliņu labirinta un atgriezās ārpasaulē, savādā tikšanās sinagogā šķita izgaistam no viņa prāta kā rīta migla saulē. Nonācis metro stacijā, viņš ar grūtībām atcerējās, kāda izskatījās sinagoga, un nespēja precīzi aprakstīt cilvēku, ar kuru sarunājās. Steigdamies pa el Maadi ēnainajām avēnijām uz Gracu dzīvokli, viņš patiesi sāka apšaubīt notikušā realitāti. Tomēr satikšanās bija reāla, jo spožās safīrzilās acis un dīvainā septiņzaru lampa tā arī neizdzisa Kalifam no prāta. Tomēr nogriežoties gar stūri uz Gracu māju un ieraugot tur policijas un neatliekamās medicīniskās palīdzības mašīnas, visi skaidrie un neskaidrie tēli uz laiku nogrima apziņas dzīlēs. Šajā namā dzīvoja dučiem citu iedzīvotāju, tomēr Kalifa uzreiz saprata, ka ažiotāža sacelta tieši Pīta Jansena draugu dēļ. Viņš metās skriet.

-     Kas noticis? viņš vaicāja policistiem, uzrādīdams savu dienesta apliecību.

-    Šaudīšanās vai kas tamlīdzīgs, attrauca policists. Divi pagalam.

-    Ak dievs! Kad?

-    Pirms kādām pāris stundām, varbūt agrāk. īsti nezinu, es tikko atbraucu.

Lādēdamies pats uz sevi, ka nebija paredzējis šādu iznākumu, Kalifa izlīda caur norobežojošo lentu, joprojām cieši turēdams rokās dievības Horus statueti, viņš iesteidzās mājā un uzbrauca trešajā stāvā.

Kā vienmēr šādos gadījumos Gracu dzīvoklis zumēja kā bišu strops, pilns ar dažādiem cilvēkiem privātās drēbēs ģērbti policisti, fotogrāfi, tiesu medicīnas darbinieki baltās formās un gumijas cimdos, kas sarunājās pieklusinātās balsIs. Kalifa noprasīja, kur ir viņu priekšnieks, un dežurējošais policists norādīja uz kādām durvīm gaiteņa galā, aiz kurām zibsnīja zibspuldzes. Kalifa devās norādītajā virzienā, pie durvīm saminstinājās, bet tā kā viņš bija šī negadījuma izraisītājs, saņēmās un iegāja iekšā.

Spriežot pēc divguļamās gultas pretējā stūrī, tā bija guļamistaba. Visa siena pie gultas bija nošķiesta ar asinīm. Sākumā Kalifa domāja, ka gulta apklāta ar sarkanu pledu vai pārklāju, bet izrādījās, ka tas ir liels sarkans fašistu karogs ar svastikas zīmi vidū. Tas bija krietni saburzīts, izmircis asinīs un nosmērēts ar ādas un miesas paliekām. Abi mirušie bija gulējuši uz tā. Gaisā arvien jautās kodīga kordīta" smaka un vēl kāds tikko jaušams smārds kā ceptas mandeles. Uz grīdas pie gultas kā milzīga, spoža kūniņa gulēja liels melns maiss cilvēka augumā.

-    Kas jūs tāds?

No istabas otra gala uz viņu lūkojās liels bārdains vīrs, kurš, spriežot pēc valdonīgās izturēšanās, bija meklētais priekšnieks. Kalifa uzrādīja savu dienesta apliecību un paskaidroja, kāpēc atrodas šeit.

-    Kas te īsti notika?

Priekšnieks nokremšļojās un izvilka no kabatas Mars batoniņu.

-    Izskatās, ka paši sevi piebeiguši. Vīrietis ieblieza sev galvā viņš piebikstīja ar kāju maisam pie gultas, bet sieviete pamanījusies piebeigt puspudeli zilskābes. Kaimiņi izdzirdēja šāvienu un izsauca mūs.

Vīrietis kāri nokoda krietnu batoniņa kumosu. Nešķita, ka asiņainā siena un ar mirstīgajām atliekām notraipītā gulta ietekmētu viņa apetīti.

-    Skats gan bija baigais, pilnu muti viņš turpināja. Kā lopkautuvē. Abi sadevušies rokās guļ gultā viņš formā, viņa kāzu kleitā. Dīvains pāris.

Sabāzis atlikušo batoniņu mutē, viņš pagriezās un asi norādīja fotogrāfam, lai vēlreiz uzņem notraipīto karogu. Kalifa izvilka cigareti, bet, uztvēris tiesu mediķa neapmierināto skatienu, steidzīgi iebāza to atpakaļ paciņā.

-    Kaut kāds stulbums! Šī lieta ir kā nolādēta, viņš prātoja pie sevis. Kur vien eju, pie kā griežos, visur atdūros kā pret mietu, visur mani sagaida nāve vai šausmas. Man tas ir noriebies!

-    Kur tad sieviete? viņš pajautāja pēc brīža.

-    Ko? Policists pagriezās pret viņu. Ak, jā, aizveda uz j4s Salam International. Izskalos kuņģi vai arī ko viņi tur dara šādos gadījumos.

Tikai pēc mirkļa Kalifa aptvēra, ko īsti policists saka.

-     Kā tā? Bet viņa taču… auksti drebuļi pārskrēja viņam pār muguru. Man teica, ka abi bija miruši.

-    Ko? Nē, nē, večiņa izdzīvoja, lai gan līdz ar nagiem. Vēl divdesmit minūtes un viņa būtu viņsaulē kopā ar vīru. Viņš vēlreiz piebikstīja maisam ar kāju. Viņai laimējās, bet varbūt arī nē, no kuras puses skatās. Padomā, viņai mugurā bija līgavas kleita. Dīvainākais gadījums, ko…

Tā arī nenoklausījies līdz galam policista prātuļošanu, Kalifa apcirtās riņķī un metās ārā no istabas.

LANGDOKA. FRANCIJA

Leila ar izīrēto Renault Clio nogriezās ceļmalas stāvvietā, apstājās, bet, neizslēgusi motoru, paliecās uz priekšu, lai pa priekšējo stiklu saskatītu Monsegīras pils drupas kalna galā. Brīdi vērojusi gaiši pelēkās sienas un klints radzi, uz kuras reiz atradās pils, kas tagad izskatījās pēc viļņa galotnē uztupinātas burulaivas, Leila atslīga atpakaļ sēdeklī un, uzmetusi skatienu kartei, izbrauca uz šosejas turpināt ceļu.

Līdz Kastelombrai bija divdesmit minūšu brauciens. Tulūzā Leila bija iegādājusies pāris tūristu ceļvežus, par ko viņa sevi paslavēja, jo bez tiem būtu grūti atrast Kastelombras ciematu kas patiesībā bija tikai dažas pa visu apkaimi izkaisītas un kartē nenorādītas mājeles. Arī Kastelombras pils jeb, pareizāk sakot, tās drupas, atradās neizbraucamā vietā savus trīs kilometrus tālāk aiz ciemata. Pabraukuši gabalu pa grambainu stāvu kalnu ceļu, Leila secināja, ka tālāk jādodas kājām. Pievārējusi divus čūkslājus un izlauzusies cauri vilkābeļu un krūmāju džungļiem, viņa nonāca uz stāvas kalnu takas, kas agrāk acīmredzot tika kopta un uzturēta, taču tagad tā bija pamatīgi aizlaista un ieaugusi nezālēs. Pils atradās tik nomaļā vietā, ka Leila jau grasījās griezties atpakaļ, kad pēkšņi krūmājs pašķīrās un Leila nonāca plašā, ar zāli apaugušā klints klajumā, no kura pavērās iespaidīgs skats uz apkārtējiem pakalniem un upes ieleju lejā. Satrunējusi koka zīme vēstīja: CIIATEAU DE CASTELOMBRES™.

Pils iznīcinātāji bija teicami pastrādājuši, jo tā bija gandrīz nolīdzināta līdz ar zemi, atstājot pa retam kādu akmeni un pāris pussabrukušas sienas, no kurām augstākā bija labi ja ceļgala augstumā. Kopumā nožēlojams skats. Tikai iespaidīga arka klajuma otrā galā norādīja, ka reiz te bijis pamatīgs īpašums. Arka bija ļoti augsta un šaura, noaugusi ar melnām efejas stīgām. Tās spicā virsotne tiecās debesīs kā spalvaskāts pret pelēku pergamentu.

Leila piegāja pie arkas, iedomājusies, ka tās ir durvis vai vārti, tomēr, pienākusi tuvāk, ieraudzīja, ka tās ir paliekas no skaisti veidota loga ar spirālveida ziedu rotājumiem, kurus zem efejām bija grūti pamanīt. Vientuļā arka, kas ar vienu aci raudzījās pāri tuvējiem pakalniem, uzdzina Leilai melanholiju un, brīdi pakavējusies, viņa uzvilka jaku, jo no dienvidiem pēkšņi uzpūta auksts vējš, un devās apskatīt pārējās drupas.

Ja arī vācieši bija šeit rakuši, izrakumu pēdas nekur nemanīja un pēc divdesmit minūtēm, šurpu turpu izstaigājusi drupas, Leila nolēma doties atpakaļ uz taku, pa kuru atnāca. Tobrīd Leila izdzirdēja, ka nošvīkst lapas, lūzt zari un lēnus soļus. Tie tuvojās, un beidzot Leila ieraudzīja pusmūža sievieti ar sarkanu seju, ģērbušos smagā, brūnā mētelī, kājas'ieautas gumijas zābakos, bet rokās viņa nesa lielu grozu ar sēnēm.

-     Bonjour, viņa sveicināja Leilu spēcīgā Langdokas izloksnē, izlocot un pagarinot skaņas, tādējādi sveiciens izskanēja kā bangžūūūr.

Leila atņēma sveicienu, pieklājības pēc piebilstot pāris komplimentus par bagātīgo sēņu vākumu.

-    Ak, jā, nav slikts ķēriens, sieviete smaidīdama attrauca. Sezona it kā jau beigusies, bet, ja zina labās vietas, tad šo to vēl var atrast. Vai esat spāniete?

-     Palestīniete.

Sieviete izbrīnā savilka uz augšu uzacis.

-    Vai atbraucāt atpūsties?

-     Esmu žurnāliste.

-    Ak tā.

Viņa piegāja pie tuvākā akmens, nolika uz tā smago grozu un ņēmās šķirot un tīrīt sēnes.

-     Droši vien atbraucāt rakstīt par vāciešiem, sieviete ierunājās pēc kāda brīža.

Leila paraustīja plecus un sabāza rokas jakas kabatās.

-    Vai jūs atceraties tos laikus?

Sieviete pašūpoja galvu.

-     Ne gluži. Tolaik man bija tikai pieci gadi. Atceros, ka viņi bija apmetušies pašā pēdējā ciemata mājā. Tēvs mums aizliedza ar viņiem runāt. Mēs nedrīkstējām arī uzturēties pils tuvumā, bet kopumā…

Viņa paraustīja plecus, paņēma lielu dzeltenu sēni, paoda tās micīti un, apmierināti pamājusi, izstiepa to pret Leilu.

-    Gailene, viņa paskaidroja.

Leila paliecās uz priekšu un ieelpoja sēnes bagātīgo aromātu.

-     Skaista, viņa noteica. Kas būs, būs, nodomāja Leila un izgrūda jautājumu. Kā jūs domājat, ko viņi te augšā atrada?

Sieviete nicīgi nosprauslājās un iemeta sēni grozā.

-     Neko viņi tur neatrada. Gadsimtiem ilgi visi, kuriem nav bijis slinkums, nākuši un rakuši, meklējot apslēptus dārgurnus. Ja ari te kaut kas bija, tad to izraka sen pirms vāciešiem. Vismaz es tā domāju. Citi man noteikti nepiekritīs.

Tālumā atskanēja pērkona grāvieni.

-     Vai esat dzirdējusi par lādi, ko vācieši izraka un aizveda sev līdzi?

Sieviete atmeta ar roku.

-    Ak, jā, dzirdējusi esmu, bet redzējusi nē. Pat ja viņi arī aizveda lādi, tas nenozīmē, ka tajā lādē kas bija iekšā. Tikpat labi tā varēja būt piekrauta ar akmeņiem vai tukša. Nē, manuprāt, tās visas ir blēņas, pilnīgas muļķības.

Viņa pacēla nākamo sēni, rūpīgi aplūkoja, bet, neapmierināti pašūpojusi galvu, aizsvieda sēni prom.

-    Ja jau gribat rakstīt par Kastelombru, labāk uzrakstiet par tiem bērniem.

Leila sarauca pieri.

-     Par bērniem?

-    Par tiem ebreju dvīņiem. Manuprāt, ciemata ļaudis tik ļoti mēļo par tām bagātībām un lādi tikai tāpēc, lai aizmirstu par nelaimīgajiem bērniem. Tā teikt novērš domas.

Leila neko nesaprata.

-    Kas tie par bērniem?

Sieviete bridi paklusēja, tad nolika malā grozu un apsēdās uz akmens. Atskanēja vēl viens attāls pērkona grāviens, koku galotnēs iemetās vēja brāzmas, čaukstinot lapas un locot zarus.

-     Vecāki viņus šurp atsūtīja no Parīzes, sieviete sāka stāstīt, lūkodamās pāri mežiem noaugušajiem pakalniem. Pēc vāciešu iebrukuma. Viņi samaksāja kādam vietējam fermerim, lai dod bērniem pajumti, jo domāja, ka šeit dienvidos, ārpus okupācijas zonas, bērni būs drošībā. Viņi taču bija ebreji un tādā garā. Kā jau teicu, tolaik man bija tikai pieci gadi, bet tos bērnus es ļoti labi atceros, īpaši meiteni. Mēs kopā spēlējāmies, lai gan viņa bija vecāka par mani. Viņai varēja būt desmit, vienpadsmit gadi. Viņu sauca Hanna, bet brāli īzāks. Sieviete bēdīgi nopūtās un nolieca galvu. Tas bija briesmīgi, tas bija vienkārši drausmīgi. Viņa pacēla galvu un palūkojās uz Leilu. Redziet, vācieši atrada viņus. Šeit augša, pilī. Viņi te spēlējās. Viņiem nebija padomā nekas ļauns, viņi taču bija tikai bērni, bet vāciešiem viss vienalga. Neviens nedrīkstēja pat tuvoties pilsdrupām. Tas viņu galvenais priekšnieks, cietsirdīgs un ļauns tips noveda viņus lejā un nostādīja ielas vidū: kamēr vien dzīvošu, es nekad neaizmirsīšu to skatu abi, pārbijušies līdz nāvei, stāvēja saspiedušies kopā, tik maziņi un neaizsargāti, bet tas vīrietis kliedza un bļāva, ja kāds vēl kādreiz pārkāps noteikumus, tad ar viņiem notiks tas pats, kas ar šiem ebreju salašņām. Tā viņš nosauca dvīņus. Pēc tam viņš tos sita mūsu visu acu priekšā, pats savām rokām. Mazus bērniņus. Sita viņus līdz nemaņai. Neviens, pilnīgi neviens ciemata iedzīvotājs nepacēla ne pirkstiņa, lai viņiem palīdzētu. Neviens neprotestēja, neviens pat neiepīkstējās arī tad, kad abus nabadziņus iemeta smagajā mašīnā un aizveda prom.

Sieviete skumji šūpoja galvu.

-    Jā, viņus sauca īzāks un Hanna. Dažreiz es prātoju, kas ar viņiem notika. Droši vien viņus nosmacēja gāzes kamerā. Rakstiet labāk par viņiem, par īsto Kastelombras noslēpumu, nevis visus tos stulbos izdomājumus par apslēptām bagātībām. Bet varbūt jums kā palestīnietei tas nemaz neinteresē.

Viņa smagi nopūtās, piecēlās kājās un, paņēmusi grozu, palūkojās debesīs, kas nu jau draudīgi melnēja, un teica, ka nu viņai jāiet.

-     Bija patīkami ar jums parunāt, sieviete teica. Lai jums veiksmīgs šis brauciens!

Sieviete uzsmaidīja Leilai, pamāja ardievas un izzuda starp kokiem un krūmājiem. Atskanēja trešais pērkona dārdiens, šoreiz jau daudz tuvāk, un nokrita pirmās lietus lāses.

KAIRA

-       Mans nabaga Antons! Mans nabaga mīļais Antons. Kāpēc mēs nenomirām kopā? Mums bija jānomirst kopā! Kāpēc tu atstāji mani šeit vienu mocīties?

Ingas Gracas roka taustījās pa virspalagu un negaidīti cieši ar aukstajiem, mitrajiem pirkstiem satvēra Kalifas roku. Šķita, ka milzīgs, indīgs zirneklis apvijis viņa pirkstus ar saviem taustekļiem. Tomēr Kalifa savaldījās un roku neatrāva. Viņš nojauta, ka izmeklēšanas veiksme vistiešākajā mērā atkarīga no šīs sarunas. Viņš bija gatavs pārvarēt riebuma un nelabuma sajūtu, lai tikai panāktu sievietes uzticēšanos.

Bija jau vienpadsmit vakarā. Piecas garas stundas Kalifa nervozi staigāja gar Ingas Gracas palātas durvīm, smēķēdams cigareti pēc cigaretes, gaidīdams, kad viņa nāks pie samaņas. Kad tas beidzot notika, ārsti nelabprāt ļāva viņam ienākt, jo slimniece vēl bija vārga, visi kā viens skandināja, ka viņam jāpagaida līdz rītam. Sev neraksturīgā stingrībā Kalifa tomēr uzstāja, ka viņam jārunā ar viņu un piedraudēja, ka ies līdz pašai augšai, ja viņam liegs šo tikšanos. Beidzot ārsti piekāpās un ielaida viņu uz piecpadsmit minūtēm, ar noteikumu, ka māsiņa katram gadījumam atradīsies blakus.

-     Salašņas, dobjā balsī nomurmināja vecā sieviete, atlaizdama un saspiezdama Kalifas roku. Jums vajadzēja to redzēt. Salašņas. Visi kā viens. Asinssūcēji gatavie. Mēs izdarījām pasaulei pakalpojumu. Jums jābūt mums pateicīgiem.

Naktslampiņa meta uz mironīgi bālo seju maigu gaismu. No nāsīm kā tārpi izlocījās divas tievas caurulītes. Viņa palūkojās uz Kalifu, bet aizgriezās un sāka raudāt. Pie rokas bija piestiprināta vēl viena intravenozā caurulīte un ar brīvo roku viņa centās to noraut. Māsiņa, kas mīņājās pie durvīm, metās pie slimnieces, atrāva roku un saudzīgi pabāza to zem segas. Iestājās klusums. Bija dzirdama tikai sievietes nevienmērīgā elpa un strūklaka slimnīcas pagalmā.

-     Dīters, viņa beidzot ierunājās. Viņa joprojām bija aizgriezusies, tāpēc Kalifa aizturēja elpu, lai dzirdētu vārgo balsi, kas drīzāk bija čuksts.

-    Kā lūdzu?

-    Pīta īstais vārds: Dīters. Dīters Hots.

Tikai pēc mirkļa Kalifa aptvēra, par ko viņa runā. Viņš nolieca galvu un tikko manāmi pasmaidīja, lai gan nekā smieklīga te nebija. Kāds viņš ir muļķis! Hots lūk, ko Hanna Šlēgele čukstēja Gemalam pirms piecpadsmit gadiem, guļot uz tempļa grīdas Kārnākā. Hots, nevis Tots. Visu šo laiku viņš dzinis pēdas nepareizam vārdam. Ko vēl viņš salaidis grīstē, Kalifa prātoja. Ko vēl viņš ir palaidis garām?

-    Viņš bija… nacists? Kalifa vaicāja.

Graca pamāja.

-    Mēs visi bijām. Mēs ar to lepojāmies. Gods kalpot dzimtenei un mūsu Fīreram. Neviens to tagad nesaprot, bet viņš bija labs cilvēks. Varens vīrs. Viņš būtu padarījis pasauli labāku.

Viņa atkal pagrieza seju pret Kalifu, pievērsdama inspektoram bezpalīdzīgo, lūdzošo skatienu. Tagad Kalifa šajās acīs manīja ari ko citu: cietsirdību un nežēlību. Novārdzinātajā ārējā čaulā mita pavisam citāds cilvēks. Kalifa sakoda zobus, ar pūlēm paciezdams mitrās, aukstās rokas tvērienu.

-    Bet Hanna Šlēgele? viņš jautāja. Vai Pīts Jansens Dīters Hots nogalināja viņu?

Viņa tikko manāmi pamāja.

-    Viņa uzzināja, kas viņš ir. Atrada viņu. Salašņa tāda. Ošņāja, līdz atrada.

Viņa savilka muti un izbolīja acis, viss ķermenis nodrebēja, it kā viņa būtu saņēmusi elektrības triecienu. Viņa klusēja. Sienas pulksteņa tikšķēšana nedabīgi skaļi atbalsojās klusajā telpā. Tad soli pa solim, minstinādamās un stostīdamās viņa izstāstīja savu dzīves stāstu viņas īstais vārds ir Elza Fauha, precējusies ar Volfgangu Fauhu. Abi bijuši Rāvensbrukas koncentrācijas nometnes uzraugi. Tālāk viņa izstāstīja par Dīteru Hotu, kas viņš bija, no kurienes uzradās, par viņa darbību SS vienībā. Kalifa nepārtrauca viņu, pacietīgi klausoties, tikai laiku pa laikam iespraužot pa vārdam vai jautājumam, kad šķita, ka viņa zaudē stāstījuma pavedienu. Kalifa klausījās ar lielu interesi, uztverdams trūkstošos posmus savā izmeklēšanā vai rasdams izskaidrojumu iepriekš nesaprotamām lietām, pamazām veidodams prātā skaidru lietas norises gaitu.

-    Mēs aizmukām visi kopā, viņa murmināja, puspievērtām acīm blenzdama griestos. Kara beigās. Tūkstoš deviņsimt četrdesmit piektā gada aprīlī. Es, Volfgangs, Dīters un Jūliuss Šehtmans. Jūliuss devās uz Dienvidameriku, bet mēs uz Ēģipti. Dīteram te bija paziņas, kas varēja palīdzēt.

Kalifa salika prātā divreiz divi.

-     Faruks al Hakims, viņš teica.

Viņa pamāja.

-     Dīters pazina viņa ģimeni. Tolaik viņš bija jauns ierēdnis, bet gudrs un godkārīgs. Mums līdzi bija nauda, zelta stieņi, kas vien pagadījās pa rokai. Mēs Farukam samaksājām, viņš mums palīdzēja. Vēlāk atbrauca vēl citi, Faruks palīdzēja arī viņiem. Mēs viņam maksājām ik gadu, bet viņš parūpējās par to, lai mūs liktu mierā. Viņam tas bija izdevīgs darījums.

Kalifa atcerējās tikšanos ar Policijas pārvaldes bijušo priekšnieku Mahfūzu. "Es al Hakimam izstāstīju par jansenu, bet viņš apgalvoja, lai Jansena apsūdzēšana visu tikai pasliktinās un vēl vairāk satracinās ebrejus." Kas tur ko brīnīties, nodomāja Kalifa. Ja sāktu izmeklēt Jansena lietu, gaismā nāktu al Hakima darījumi ar nacistiem, kas nomelnotu Ēģipti pasaules acīs kā kārtējo valsti, kas sniedz patvērumu un slēpj nacistu darboņus, bez tam al Hakims zaudētu izdevīgu papildu ienākumu avotu. Tāpēc Jansens bija jāliek mierā un Šlēgeles slepkavībā jāapsūdz kāds cits kaut vai nevainīgs cilvēks.

-    'Mēs tik labi dzīvojām, turpināja Inga Graca. Atvērām veikalu, ieguvām jaunus draugus. Bet vairs nav neviena. Mēs ar Volfgangu un Dīters palikām pēdējie. Tagad tikai es.

Viņa nopūtās un nedaudz sagrozījās zem segas, bet Kalifa roku tomēr neatlaida.

-     Mums, protams, bija jāuzmanās. īpaši pēc gadījuma ar Jūliusu. Tie lopi taču viņu pakāra. Bet vispār mūs lika mierā, mēs mierīgi dzīvojām, vadījām savu uzņēmumu un domājām, ka tā nodzīvosim visu atlikušo mūžu.

-    Līdz pēkšņi parādījās Hanna Šlēgele, klusi noteica Kalifa.

Graca saviebās un atieza plānās, bālās lūpas kā nikns suns vai vilks, izdzirdot ebrejietes vārdu.

-     Dievs vien zina, kā viņa atrada Dīteru, viņa nomurmināja. Viņš taču bija ļoti piesardzīgs, izdzēsa visas iespējamās pēdas un pavedienus uz pagātni. Viņš pat imitēja savu nāvi, lai izskatītos, ka gājis bojā krievu uzlidojuma laikā. Bet vai tad no ebrejiem ko noslēpsi? Viņi taču ir īsti vampīri. Nedod viņiem ēst, ka tikai ir asinis, ko palakt.

Viņa satraucās, sāka nemierīgi grozīties un aprauti elpot. Pie gultas atkal piesteidzās māsiņa un uzlika vecajai sievietei uz pieres roku, mēģinot nomierināt. Kalifa izmantoja izdevību un atsvabināja roku no pretīgā tvēriena, jo nespēja vairs izturēt viņas pieskārienu. Viņam šķita, ka var inficēties no viņas kā no indīga rāpuļa. Viņš atstūma krēslu tālāk, sakrustoja kājas un gaidīja, kad viņa nomierināsies.

-    Daudz viņš mums nekad neko nestāstīja, viņa beidzot turpināja. Nedaudz par Franciju, par izrakumiem… bet neielaidās sīkumos. Viņš tikai pateica, ka 1943. gadā aizsūtījis viņu uz nometni, bet pēc četrdesmit pieciem gadiem viņa pēkšņi tam piezvana no Luksoras viesnīcas un pieprasa tikšanos. Viņa papurināja galvu. Sākumā viņš nodomāja, ka Šlēgele grib viņu šantažēt. Tas būtu īsti ebreju garā. Bet kad viņi satikās, tā stulbā kuce sāka klaigāt par taisnīgumu un atriebību, ka viņa to nogalināšot ar nazi. Lai gan Dīteram bija ap septiņdesmit gadu, viņš vēl bija tīri sprauns. Viņš tai spēcīgi iesita un piebeidza ar savu spieķi. Vismaz viņš domāja, ka nositis viņu. Vēlāk Faruks mums pastāstīja, ka viņa tomēr vēl kādu brīdi izdzīvojusi. Viņa nicīgi nosprauslājās. Kā tādi tarakāni, tu viņus nīdē, bet viņi vēl pamanās tevi nosmērēt.

Kalifa neticēja savām ausīm, ka tik aukstasinīgi, tik lietišķi var spriedelēt par cilvēka noslepkavošanu. "Es nesaprotu, Kalifa pie sevis domāja, es jūtos kā uz citas planētas, izmeklējot šo lietu. Esmu iesprostots tumšā istabā un bezpalīdzīgi taustos pa to. Nekādi instinkti vai maņas man te nepalīdz. Visas manas zināšanas un morāles normas te ir kaķim zem astes. Neko vairs nesaprotu. Pilnīgi neko vairs nesaprotu."

-     Un Hannas Šlēgeles dzīvoklis? viņš izmocīja. Jansens jūs lūdza to aizdedzināt?

Slimniece pamāja.

-     Viņš mums piezvanīja un izstāstīja, kas notika. Viņam bija aizdomas, ka viņa ir atstājusi pierakstus, kā atrast atlikušos nacistus. Viņš bija paņēmis viņas maku, kurā atrada adresi. Volfgangs sazinājās ar biznesa partneriem Jeruzalemē, un tie visu nokārtoja.

Viņa aizvēra acis, bet pirksti atkal sāka taustīties pa segas virsmu.

-    Nabaga Dīters. Viņš notikušo ļoti ņēma pie sirds. Mēs visi uztraucāmies, bet viņš bija nobijies līdz nāvei. Viņš bija pārliecināts, ka viņu saņems ciet un aizvedīs uz Izraēlu, lai notiesātu. Viņš vairs ne ar vienu nesatikās, visiem logiem uzlika slēģus un nekad negāja gulēt bez pistoles uz naktsgaldiņa. Kad pagājušajā gadā nomira Faruks, Dīters vēl vairāk nojūdzās, jo nu vairs nebija, kas mūs pasargā. Esmu pilnīgi pārliecināta, ka tieši tā viņš iedzīvojās vēzī. Viņš taču nepārtraukti uztraucās par visu, bija bailīgs kā zaķis, viņam šķita, ka visur viņam uzglūn un izseko. Viņš gan to nogalināja Kārnākā, taču ebreju maitas tomēr tika viņam klāt. Tika mums visiem klāt. No tiem ložņām nekur nav glābiņa. Salašņas tādi! Iznīdēt, iznīdēt…

Gracas jau tā nelielā spēka rezerve tuvojās izsīkumam un māsiņa, kas tā arī neatkāpās no slimnieces, ieklepojās un norādīja uz pulksteni. Kalifa pamāja, ka sapratis mājienu un jau devās uz durvīm, kad tomēr pagriezās, lai noskaidrotu vēl ko.

-    Šķiet, ka pirms savas nāves Pīts Jansens mēģinaja kontaktēties ar palestīniešu teroristu al Mulathamu, apgalvodams, ka viņa rīcībā ir kāds ierocis, ko izmantot ebreju iznīcināšanai. Vai jūs kaut ko par to zināt?

Kalifam par pārsteigumu sieviete nicīgi iesmējās.

-    Ak, tā Dītera pasaciņa, viņa teica jau šķietami skaļāk. Mēs ar Volfgangu to tā iesaucām. Viņš vienmēr muldēja par to, īpaši kad piedzērās. Ka atradis ko tādu, kas var palīdzēt iznīcināt ebrejus. "Es viņus visus varu nospiest kā mušas, Inga." Tā viņš teica. "Es tos izdzimteņus varu noslaucīt no zemes virsas."

Viņa atkal nicīgi pavīpsnāja un, mirkšķinot acis, atlaidās spilvenos.

-    Vai viņš jums pateica, kas tas ir? jautāja Kalifa.

-     Nē, viņa attrauca, tā arī nepateica.

-    Kur viņš to glabāja?

Viņa paraustīja plecus.

-    Šķiet, reiz viņš kaut ko minēja par bankas seifu. Bet citreiz atkal apgalvoja, ka visu uzticējis kādam senam draugam. Kas to lai zina, kā bija patiesībā. Dīters prata konspirēties.

Smagi nopūtusies, viņa palūkojās griestos.

-    Viņš cerēja uz jauno paaudzi, kas palīdzēs Vācijai atkal kļūt par spēcīgu lielvalsti. Taču gadi gāja un no cienīga pēcnācēja nebija ne smakas. Kad viņš uzzināja, ka saslimis ar vēzi, viņš nolēma to mistisko ieroci atdot palestīniešiem. "Jādod tiem, kam tas vajadzīgs vairāk," tā viņš sprieda. Mēs pēc tam nosūtījām vēstuli.

-    Kādu vēstuli? Kalifa samiedza acis.

-     Kaut kādai palestīnietei Jeruzalemē. Dīters nosprieda, ka viņa tam palīdzēs. Viņu sauca al Madani. Leila al Madani. Es gan nezinu, vai viņa atbildēja. Ceru, ka jā. Mums jāturpina cīnīties. Jāparāda ebrejiem, kur ir viņu vieta, jānospiež uz ceļiem un jāiznīcina. Viņi taču ir salašņas un parazīti. Kā jūs nesaprotat, mēs izdarījām pasaulei pakalpojumu. Jūs taču to saprotat, vai ne? Mēs taču esam jūsu draugi, bet viņi ir mēris.

Acis pamazām viņai vērās ciet, bet balss kļuva klusāka. Lai kā Kalifa centās, viņš neizjūta ne vismazāko žēlumu pret šo personu. Beidzot viņš pagriezās un devās prom, bet sieviete pēdējiem spēkiem paslējās uz elkoņiem un pasauca viņu.

Es taču izveseļošos, vai ne? Jūs mani nenodosiet izraēliešiem? Jūs parūpēsieties par mani? Viņi ir arī jūsu ienaidnieki.

Kalifa nebilda ne vārda. Brīdi pastāvējis ar muguru pret slimnieci, viņš izgāja gaitenī un cieši aizvēra aiz sevis durvis.

KALANDIJAS BĒGĻU NOMETNE STARP JERUZALEMI UN RAMALLU

Junis abu Džišs pamodās pirms gaismiņas pēc divu stundu nemierīga snauda. Nomazgājies pie krāna mājas priekšā, viņš atgriezās istabā un uzsāka rīta lūgšanas, mēģinādams skaļi netrokšņot, lai nepamodinātu četrus jaunākos b.rāļus, kuri turpat istabā saldi gulēja.

Bija pagājušas trīs dienas, kopš viņam piezvanīja al Mulathama cilvēki, bet tuvinieki pamanīja jauneklī radikālas izmaiņas. Jau tā iekritusi seja tagad bija gatļži izdēdējusi, bet tumšās acis kā atvari melnēja acu dobumos. Ari uzvedība bija mainījusies līdz nepazīšanai. Agrāk tik runīgais un sabiedriskais jauneklis bija ierāvies sevī, izvairījās satikties ar citiem un laiku pavadīja tikai vienatnē, lūdzot Allāhu.

-'Kas noticis, Junis? māte uztraucās par dēla pēkšņajām pārvērtībām. Vai tu slikti jūties? Varbūt pasaukt ārstu?

Viņš būtu gribējis viņai paskaidrot, nedaudz atvieglojot sava noslēpuma nastu, tomēr viņam uz stingro bija aizliegts ar kādu apspriest šo jautājumu. Tāpēc viņš nomierināja māti un citus noraizējušos tuviniekus, ka ar viņu viss kārtībā, ka viņš pārdomājot dzīvi un viņiem nav par ko uztraukties. Ar laiku viņi paši visu sapratīšot.

Junis noskaitīja pēdējās lūgšanas un uz brīdi piecēlās kājās, lai palūkotos uz jaunāko brālīti, sešgadīgo Muhamedu, kas bezrūpīgi šņāca uz sava matracīša uz grīdas. Ne jau pirmo reizi šo pāris dienu laikā Junisu pārņēma nāves bailes no tā, ko viņam nāksies darīt. Visvairāk viņam bija žēl, ka nekad vairs neredzēs savus mīļos tuviniekus. Bet pēc mirkļa žēlumu aizstāja pārliecība, ka viņš taču to darīs savu mīļo labā.

Viņš noliecās un noglaudīja puisīša galviņu, čukstus stāstot, cik ļoti viņš to mīl un nožēlo, ka sāpinās viņa mazo sirsniņu. Tad Junis apņēmīgi izslējās, paņēma no plaukta Korānu un izgāja ārā vēsajā rītausmā, lai kopā ar Allāhu stiprinātu sevi godpilnajai misijai.

JERUZALEME

Leila aizkūlās līdz dzīvoklim tikai ap vienpadsmitiem no rīta. Pilsētā valdīja šim gadalaikam neraksturīgs karstums. Leila nometa uz dīvāna mobilo telefonu un ceļasomu un ieslēdza automātisko atbildētāju. Nekā interesanta vien ierastā lamu un draudu straume. Viņa noģērbās un iegāja vannasistabā.

Ko man tagad darīt, viņa prātoja, stāvot zem ūdens strūklas? Kāds ir nākošais solis?

Lai ko Hots atrada Kastelombrā neskatoties uz vecās sēņotājas skeptismu, Leila bija pārliecināta, ka Hots patiešām kaut ko atrada pilsdrupās Otrā pasaules kara beigās tas kaut kur pazuda. Ja arī par šīs lietas tālāko likteni bija kaut kas rakstīts, publiski tas netika pausts. Pēc Žana Mišela Djupona vārdiem bija vēl jāpārskata tūkstošiem dažādu nacistu atstāto dokumentu un arhīvu materiāli, bet tas prasītu vairākus mēnešus, varbūt pat gadus. Ja vispār tāda informācija tur bija atrodama.

Ko vēl viņa varētu darīt? Meklēt to palestīniešu zēnu, kurš atnesa noslēpumaino vēstuli? To viņa varētu gan. Jāuzzina sīkāk, kā viņš izskatījās un jāmēģina sadzīt pēdas, kas noteikti aizvedīs pie vēstules sūtītāja. Bet varbūt vējreiz iegriezties Svētās Kapavietas baznīcā un parunāt ar tēvu Sergiusu, iespējams, iepriekšējā reizē viņa palaida garām kādu būtisku sīkumu attiecībā uz to, ko Viljams de Relinkorts varēja atrast zem baznīcas.

Tomēr abi iespējamie virzieni nesolīja lielus panākumus. Tēvs Sergiuss nelokāmi uzskatīja, ka nav saglabājušies nekādi pierādījumi, ko de Relinkorts atrada, bet palestīniešu zēna meklējumi var izvērsties par adatas meklēšanu siena kaudzē. Skaties no kuras puses gribi, Leilai šķita, ka nu gan viņa nonākusi strupceļā.

Smagi nopūtusies, viņa aizgrieza karstā ūdens krānu un atgrieza līdz galam auksto, un nostājās zem ledainās ūdens strūklas. Tajā mirklī prātā uzplaiksnīja kāda būtiska doma, kaut kas svarīgs. Bet tikpat aši kā parādījās, tā tūlīt pat izgaisa, kā krītoša zvaigzne no debesīm uzliesmo un krīt zemē, bet Leilu pārņēma mokoša sajūta, ka viņa palaidusi garām kaut ko nozīmīgu. Viņa aizgrieza krānu, aizvēra acis, mēģinot prātā secīgi izsekot visai notikumu gaitai: palestīniešu zēns, tēvs Sergiuss, baznīca, grīda izlikta ar akmens plāksnēm. Baznīcas grīda, lūk, kas tas ir! Baznīcas akmens plāksnēm izliktā grīda. Bet kāpēc tas ir tiķ svarīgi? Ko viņa mēģina atsaukt atmiņā?

Domā taču, domā, viņa pie sevis murmināja. Par ko es domāju? Kas tas ir? Kas?

Viss velti, galva bija tukša kā spainis, kad piepeši atskanēja' tikko dzirdami klaudzieni dīvaina klabēšana, it kā kāds klaudzinātu pa akmeni. Tuk, tuk, tuk. Kas pie velna tas ir? Āmurs? Kalts? Viņa nespēja izšķirt. Leila atvēra acis, tad atkal tās aizvēra un piespieda sevi domāt par kaut ko citu, it kā mēģinot pielavīties viltīgajai skaņai no mugurpuses un negaidīti saķert aiz astes, lai tā nepamanās atkal aizbēgt. Manevrs izdevās! Nu, protams! Tā skanēja spieķis pret akmens grīdu, kad baznīcā ienāca vecais ebrejs. Tēvs Sergiuss teica, ka vecais vīrs nākot uz baznīcu katru dienu precīzi vienā un tajā pašā laikā. Viņš esot pārliecināts, ka de Relinkorts atradis desmit baušļu plāksni vai Derības šķirstu vai ķēniņa Dāvida zobenu, vai ko nu tur vēl. Vārdu sakot, kaut kādu ebreju senlietu.

Tobrīd Leila nepievērsa vīram uzmanību, uztverot viņu kā kārtējo dīvaini, ko pievilina de Relinkorta noslēpumainais atradums. Ļoti iespējams, ka šis vīrs ir tas, kas viņš ir. Tiktāl atšķetinājusi Kastelombras noslēpumu, Leila saprata, ka tas kaut kā ir saistīts ar ebrejiem un viņu vēsturi. Iespējams, ka vecais ebrejs varētu Leilai palīdzēt. Tā bija slīcēja ķeršanās pie salmiņa. Tā kā citas informācijas iegūšanas iespējas bija izsmeltas, cits nekas neatlika, kā ķerties pie pēdējā salmiņa. Jebkurā gadījumā ir vērts pamēģināt, pat ja tas būs veltīgs gājiens.

Leila iznāca no dušas, iegāja guļamistabā un sāka ģērbties, kad pēkšņi kāds sāka dauzīties pie durvīm.

Jau nāku, viņa uzsauca.

Dauzīšana tomēr turpinājās un pastiprinājās ārpusē stāvošais nedzirdēja vai negribēja gaidīt. Leila nikni uzrāva kājās džinsus, uzģērba krekliņu un paķēra dvieli, ar ko nosusināt mitros matus. Dauzīšana pie durvīm viņai nepatika, Fati vai kāds cits paziņa nekad tik stipri neklauvēja. Viņa klusi piegāja pie durvīm un palūrēja caur actiņu.

Kāpņu telpā stāvēja garš un plecīgs vīrietis, skarbu seju un lielu degunu. Aiz džinsu siksnas bija aizbāzta pistole. Leila sajuta briesmas.

-Jā?

Izraēlieša paceltā roka sastinga gaisā, tad viņš paliecās uz priekšu un no otras puses ieskatījās actiņā.

Jeruzalemes policija, viņš nodārdināja. Atveriet!

Tiklīdz Ben-Rojs nolika klausuli pēc sarunas ar Kalifu, viņš tūlīt sēdās mašīnā un trīs minūšu laikā jau bija Nablus ceļā. Tas nekas, ka divus krustojumus viņš šķērsoja pie sarkanās gaismas un gandrīz notrieca kādu Haredi ebreju, kurš, neskatīdamies ne pa labi, ne pa kreisi, grasījās šķērsot brauktuvi.

Stāsts par Hotu, Gracu un izbēgušajiem nacistiem bija aizraujošs, tomēr Ben-Rojam nedaudz kremta, ka ēģiptietis lietu jau atrisinājis, ka viņa paša ieguldījums izmeklēšanā nav bijis izšķirošais.

Tomēr šobrīd viņu dzina uz priekšu nevis vilšanās sajūta vai sajūsma par atrisināto lietu, bet gan tas, ko Kalifa pateica pašā sarunas nobeigumā. Ben-Rojam šī vēsts izskanēja kā pērkona dārdiens no skaidrām debesīm: par Leilu al Madani un vēstuli, ko Hots nosūtījis viņai, lūgdams palīdzēt sazināties ar al Mulathamu. Pašreiz Ben-Roju dzina uz priekšu cīnītāja azarts, kurš pēc mēnešiem ilgiem treniņiem beidzot ir gatavs nostāties aci pret aci ar ilgi gaidīto pretinieku.

Ariehs zināja, ka agri vai vēlu viņu ceļi krustosies. Tāda pārliecība Ben-Roju pārņēma kopš tās reizes, kad izlasīja viņas rakstu. Ariehs pats nesaprata, kāpēc tā uzēdies viņai, tam nebija nekāda racionāla izskaidrojuma. Protams, uzmanīgāk iedziļinoties pēdējos divpadsmit mēnešus gan Ariehs nevarēja lepoties ar lielām darba spējām -, varēja manīt, ka šī žurnāliste tomēr atšķiras no citiem. Tās pašas intervijas, piemēram, tie taču ir vieni vienīgi teroristi un pašnāvnieki spridzinātāji. Ben-Rojam tomēr nebija neviena tieša pierādījuma, kas pamatotu viņa aizdomas un naidu pret Leilu al Madani. Ārēji viss bija tīri, nevainojami un likumīgi. Žurnālistes slavenā intervija ar teroristu līderi al Mulathamu Ben-Roja acīs padarīja Leilu al Madani par konkrētu saikni ar vīru, kurš nogalināja Aries iemīļoto Galju. Ben-Rojs nekad nešaubījās, ka reiz viņam būs darīšana ar šo palestīniešu žurnālisti, bet bija pārsteigts par to, ka tas notiek saistībā ar šo izmeklēšanu. Varbūt tā bija lemts. Iespējams tieši tāpēc Ben-Rojs paklausīja savai iekšējai balsij un iesaistījās izmeklēšanā, jo zemapziņā nojauta, ka tādējādi piekļūs tuvāk Leilai al Madani. Bet vispār viņam bija vienalga. Galvenais, ka pēc gadu ilgas sekošanas, taujāšanas, pētīšanas un iekšējās urdoņas tagad viņi tiksies aci pret aci. Nez ko viņš ieraudzīs viņas acīs…?

-    Nu, taisi taču vaļā, viņš atkārtoja, iebelžot vēlreiz pa durvīm ar dūri.

-    Vispirms uzrādiet dienesta apliecību, atskanēja balss no dzīvokļa.

Šķendēdamies pie sevis, Ben-Rojs izvilka no kabatas dienesta apliecību un pielika to pie actiņas. Atbilde nesekoja, klusums ieilga. Tik ilgi neviens nelasa dienesta apliecību, ja vien viņa ar nolūku nenovilcina laiku. Beidzot noklakšķēja slēdzene un durvis atvērās.

-     Izraēlas nacionālā policija vienmēr ir laipni gaidīta manā mājā, teica Leila, susinādama ar dvieli matus.

Dzīvē viņa izskatījās savādāka neliela auguma, tieviņa, mazām krūtīm gluži kā pusaudze. Novērojot viņu no tālienes un lūkojoties logos, tādas nianses neievēro. Smaragdzaļās acis stingri un noteikti raudzījās policistā, viņa nešķita izbijusies, lai gan Ben-Rojs varētu piebeigt viņu ar vienu rokas mājienu.

-    Nu? viņa vaicāja.

Arie tik aizrautīgi pētīja viņu, ka uzreiz nesadzirdēja.

-    Kā tad būs, jūs ar mani runāsiet?

Viņš papurināja galvu.

-    Jā, man jums jāuzdod daži jautājumi, viņš attapās, pasperdams soli uz priekšu, lai ieietu dzīvoklī.

Bet žurnāliste aši pašāva priekšā roku.

-    Nē, bez ordera jūs nedrīkstat ienākt. Vai jums ir orderis?

Protams, ka nebija.

-     Varu tūlīt pat to sagādāt, bet kad atgriezīšos, es nebūšu ne uz pusi tik draudzīgs, cik tagad, viņš pavīpsnāja.

Arī Leila nicīgi nosprauslājās.

-    Ak, kā nobijos! Tā, vai nu parādiet man orderi, vai arī mēs paliksim šeit. Bet, lūdzu, ātri. Es kavēju tikšanos.

Viņa runāja tik nosvērti, pārliecinoši un nievīgi, ka BenRojam attausa atmiņā viņa pirmā tikšanās ar Galju, kad viņš meiteni arestēja un viņa izturējās ar tādu pašu klaju nicinājumu. Arie saviebās par šādu sakritību un paspēra vēl pussoli uz priekšu, piepildīdams ar savu milzīgo augumu visu durvju aili.

rNesen kāds cilvēks jums atsūtīja vēstuli, kurā lūdza palīdzēt nodibināt kontaktus ar al Mulathamu.

Leila klusēja.

-    Vai saprotat, par ko runāju?

Šķita, ka viņa apsver atbildi. Pēc brīža viņa apstiprināja, ka patiešām saņēmusi tādu vēstuli.

-Un?

Atkal klusums, apdomājot atbildi.

-    Nekā. Es to izlasīju, saplēsu un izmetu papīrgrozā. Es nekrāju surogātpastu.

Ben-Rojs cieši ieskatījās viņai sejā, meklējot kaut mazākās izlikšanās pēdas, kas viņu nodotu saspringušus mutes kaktiņus, acu zīlīšu saraušanās, izspiedušies sviedri. Nekā tāda nemanīja. Vai nu viņa runā patiesību, vai arī ir ārkārtīgi slīpēta.

-    Es jums neticu, viņš paziņoja.

Nenovērsusi skatienu no policista, Leila iesmējās.

-    Man ir pilnīgi vienalga ticat man vai nē. Jā, vēstuli es saņēmu, izlasīju un izmetu. Ja gadījumā iedomāsieties pavaicāt, nē, tā vairs neatrodas manā papīrgrozā. Bet, ja taisnā līnijā dosieties uz pilsētas izgāztuvi, tad pēc pāris nedēļām to droši vien atradīsiet.

Ben-Rojs valdījās, lai neizgāztu dusmas uz viņu.

-    Kas vēstulē bija rakstīts?

-    Man šķita, ka pats to zināt, viņa izvairīgi atbildēja.

-    Kas tieši tajā bija teikts?

Viņa sakrustoja rokas un nopūtās kā skolotāja, kura nevar ieskaidrot savam neapķērīgajam skolniekam jauno vielu.

-    Es neiegaumēju tās saturu no galvas, jo nepievērsu tai lielu uzmanību. "Es mēģinu sazināties ar al Mulathamu un ceru uz jūsu palīdzību. Samaksāšu jums, cik vien būs vajadzīgs"kaut kas tādā garā. Galīgas muļķības. Es tikai pārskrēju tai ar acīm. Ja gribat uzzināt pilnu vēstules tekstu, tad sazinieties ar saviem kolēģiem no Shin Bet. Manuprāt, tas ir viņu roku darbs.

Ben-Rojs ieurbās acīm viņas vaibstos, ieklausījās balsī, sekoja līdzi ikvienam žestam un mīmikai, mēģinot uztvert kaut mazāko melu vai izlikšanās mājienu. Pilnīgs krahs ikviena Ben-Roja miesas šūna kliegtin kliedza, ka viņa melo, taču žurnālistes izturēšanās un balss bija tik pārliecinošas, ka BenRojs gluži vai apjuka vai nu viņa instinkti ir notrulinājušies, vai arī šai sievietei piemita pārdabiskas savaldīšanās un izlikšanās spējas. Tomēr acu dzīlēs varēja nojaust nelielu viļņošanos, kā uzjundītas duļķes, kas varēja liecināt gan par satraukumu, bet tikpat labi tā varēja būt gaismas spēle.

-    Vai par ieroci tur bija minēts? Ben-Rojs uzstājīgi turpināja. Kaut kas, ar ko varētu apdraudēt Izraēlas valsts drošību?

Viņa neko tādu neatceroties, taču, ja būtu minēts, viņa noteikti pievērstu vēstulei lielāku uzmanību.

-     Vai Dītera Hota vārds jums kaut ko izsaka?

-     Nē.

-    Pīts Jansens?

Tā pati atbilde.

-    Bet varu jums pastāstīt par Deividu Bekhemu, ja vajag.

Tāda bija šī saruna, Ben-Rojs uzdod jautājumu, viņa atcērt, līdz beidzot Ben-Rojam aptrūka jautājumu.

-     Vai tas būtu viss? salikusi rokas uz gurniem, viņa izaicinoši vaicāja. Man prieks aprunāties ar jums, taču man patiešām ir svarīgākas lietas kārtojamas.

Dzīvoklī iezvanījās telefons.

-     Vai tas ir viss? viņa atkārtoja.

Vārīdamies aiz dusmām, Ben-Rojs nikni palūkojās uz viņu no saviem augstumiem. Visas uz šo tikšanos liktās cerības bija vējā. Nekādas grandiozas atklāsmes," nekāda atmaskošana. Viņa ir uzvarējusi. Vismaz šajā raundā.

-    Šobrīd, jā, viņš atbildēja.

-    Nu jūs zināt, kur mani meklēt. Kā jau teicu, es vienmēr priecājos tikties ar Izraēlas policiju.

Viņa pamāja Arieham, lai viņš beidzot atkāpjas, un grasījās aizvērt durvis. Pusceļā viņa pabāza galvu pa spraugu.

-     Piebildīšu protokolam, ka man nav ne jausmas, kas ir al Mulathams, kur viņš ir un kā viņu atrast. Es, protams, zinu, ka jūs mani tik un tā neliksiet mierā, bet drošības pēc vēlreiz jums atgādināju cerībā, ka beidzot jūs to aptversiet.

Pa to laiku kabinetā ieslēdzās automātiskais atbildētājs un dzīvoklī atskanēja Leilas balss: "Pašreiz es jums nevaru atbildēt. Lūdzu, atstājiet ziņu un es jums pārzvanīšu."

-     Neliela personīga piezīme, Leila piebilda. Nezinu, kādu pēcskūšanās losjonu jūs lietojat, bet tas ir vienkārši pretīgs. Pamēģiniet citu.

Ben-Rojs samiedza acis. Leilai aiz muguras atskanēja skaļš signāls un mikrofonā atskanēja zema vīrieša balss: "Leila, te Magnuss Topings. Gribēju pārliecināties, ka esat sveika un vesela atgriezusies mājās un pateikt… hm… ka bija liels prieks jūs satikt. Bez tam aizmirsu jums pastāstīt kādu interesantu niansi, kas varētu noderēt rakstam. Tam vācu arheologam, kurš veica izrakumus Kastelombrā, Dīteram Ilotam, bija vardes kāja. Man šķita, ka šis fakts jūs ieinteresēs, ja vēlaties, piezvaniet man. Visu labu!"

Beigu signāls un iestājās klusums.

Leila skatījās uz Ben-Roju, Ben-Rojs uz Leilu. Policists ierēcās un pacēla roku, lai zveltu pa durvīm, bet Leila bija žiglāka. Durvis asi aizcirtās Āriem deguna galā.

-    Melīgā kuce! viņš iesaucās.

Viņš izrāva pistoli un, soli atkāpies, ietriecās durvīs. Durvis nepadevās. Viņš mēģināja vēlreiz, šoreiz atkāpdamies tālāk. Durvis nokrakšķēja, bet tomēr noturējās.

-    Melīgā arābu kuce!

Trešoreiz durvis neizturēja. Viņš ieklupa dzīvoklī un mežonīgi aplaida acis apkārt. Uz dīvāna gulēja viņas soma un mobilais telefons, bet no pašas Leilas ne miņas. Viņš ieskrēja kabinetā, guļamistabā tukšs. Vannasistabā viņš ieraudzīja betona kāpnes un atvērtas durvis kāpņu galā. Ben-Rojs metās augšā pa trim pakāpieniem reizē un nokļuva uz jumta terases, no kurienes pavērās skats uz pilsētu, bet virs viņa vīdēja debess jums. Nekā, tukšums. Viņš apsviedās apkārt, domādams, ka varbūt viņa tomēr paslēpusies dzīvoklī. Uz ielas skaļi signalizēja automašīna un Ben-Rojs pārliecās pār jumta malu un uzreiz pamanīja bēgli.

-    Kuce tāda! apzinādamies savu bezscpēcību, viņš iebļāvās. Melīgā kuce!

Nelikdamās ne zinis par nikno policistu, viņa aizsteidzās pa sultāna Suleimana ielu un nozuda ļaužu pūlī pie Damaskas vārtiem. Ben-Rojs lādēdamies noskatījās viņai pakaļ, tad attapās un izrāva no kabatas mobilo telefonu.

-     Dežūrdaļa? Te Ben-Rojs. Izsludiniet Leilas al Madani meklēšanu. Jā, pareizi Leila al Madani. Jā, jā, tā pati žurnāliste. Augstākās pakāpes lieta. Viņai jābūt kaut kur Vecpilsētā. Atkārtoju, augstākās pakāpes lieta.

LUKSORA

Pusseptiņos, vēlākais astoņos. Visu pabeigšu un skriešu mājās. Es arī tevi mīlu, vairāk par visu pasaulē.

Kalifa nosūtīja pa telefonu skūpstu, iztēlojoties, ka aukstā bezpersoniskā klausule ir Zenabas siltās lūpas. Pēdējo reizi apliecinājis savu mīlestību sievai, viņš nolika klausuli, atlaidās krēslā un palūkojās uz koka statueti, ko nopirka Kairā. Viņš bija pārguris.

Paldies dievam, drīz viss būs beidzies. Atgriezies Kārnākā, viņš nekavējoties informēja Ben-Roju par notikušo. Vēl tikai atlika uzrakstīt ziņojumu priekšniekam Hasanam un nokārtot pāris formalitātes aizvest Jansena savāktās senlietas uz Luksoras muzeju un sastādīt iesniegumu Muhameda Džemala pēcnāves reabilitācijai. Tad dzīve atgriezīsies ierastajās sliedēs.

Vairāk par visu Kalifa gribēja atpūsties. Viņš vēlējās pavadīt laiku ar ģimeni, prom no slepkavībām, naida un nāves. Viņš varētu ģimeni aizvest uz Asvanu pie sava drauga Šaabana, kurš strādāja viesnīcā "Vecais ūdenskritums". Bet varbūt aizbraukt visiem uz Hurgadu, par ko viņi sapņojuši gadiem ilgi, bet tā arī tas palicis sapņa līmenī. Viņi nevar to atļauties, bet gan jau viņš kaut kur dabūs naudu. Kalifa pasmaidīja, iztēlojoties Ali un Batahas pārsteigti priecīgās sejiņas, kad pastāstīs viņiem par gaidāmo ceļojumu. Kalifa nopūtās, aizdedza cigareti un noliecās pār rakstāmgaldu.

Tomēr lai lietu pabeigtu pilnībā un nodotu arhīva aizmirstībā, bija jāizpēta lietas izmeklēšanas gaitā uzpeldējušais fakts par "slepeno ieroci", ko Pīts Jansens mēģināja nodot palestīniešu terorista al Mulathama rīcībā.

Šis fakts gan neattiecās tieši uz izmeklējamo lietu un patiesībā Kalifa būtu varējis mierīgu sirdi pievērt uz to acis un nelikties ne zinis. Galu galā savu galveno uzdevumu viņš izpildīja: pierādīja, ka Jansens nogalināja Hannu Šlēgeli, noskaidroja slepkavības motīvu un atklāja, kāpēc al Hakims tolaik tik dedzīgi iestājās par Jansenu. Ieroča jautājums daudz svarīgāks bija izraēliešu pusei, bet uz Kalifas lietu tas tieši neattiecās. Neskatoties uz šiem apsvērumiem un pretēji iekšējai nojausmai, ka iedziļināšanās ieroča jautājumā novedīs' pie lielām nepatikšanām un sajukuma, Kalifas stūrgalvīgā, urķīgā daba neļāva atmest šim jautājumam ar roku.

Kalifa ievilka dūmu un pievilka tuvāk steigā skribelētos pierakstus, kur viņš pierakstīja Ingas Gracas stāstījumu slimnīcā. Seifā. Kad Kalifa pajautāja, kur atrodas ierocis, viņa atbildēja, ka tas atrodoties seifā. Bet citreiz Pīts Jansens esot teicis, ka sīkāk visu zinot kāds vecs draugs.

Kalifa jau iepriekš bija pieprasījis un saņēmis ziņas no lielākajām Ēģiptes bankām, ka uz Pīta Jansena vārda nav reģistrēts neviens seifs. Pēc sarunas ar Ben-Roju Kalifa ātri apzvanīja tās pašas bankas, bet šoreiz pieprasot informāciju par Dītera Hota vārdu, tomēr arī šoreiz nekā. Protams, viņš varēja apjautāties arī mazākās bankās, privātbankās, starptautiskajās bankās, kur nu vēl ārvalstu bankas. Tomēr Kalifa juta, ka veltīgi zvanīties pa bankām gan Ēģiptē, gan ārpus tās. Pēdējo divu nedēļu laikā iegūtā informācija par Pītu Jansenu liecināja, ka viņš bijis ļoti piesardzīgs un viltīgs, iznīcinot jebkuras pēdas uz pagātni, attiecībā uz savu privāto dzīvi. Kalifa secināja, ka ieroča pēdu slēpšanā Jansens noteikti bijis dubult piesardzīgs un radošs.

Inga Graca minēja kaut ko par senu draugu, ka tas zinot visu sīkāk. Kas tas par draugu?

Atpakaļceļā no Kairas Kalifa visu laiku lauzīja galvu par to, vēl un vēlreiz atkārtodams prātā Gracas vārdus, soli pa solim iziedams cauri visai lietas izmeklēšanas gaitai, mēģinot atklāt, kam Jansens būtu varējis uzticēt nozīmīgo informāciju par ieroci. Graci neko nezināja. AI Hakims varbūt zināja, bet nu viņš ir miris, tāpat kā citi bijušie nacisti, ar kuriem Jansens biedrojās Ēģiptē. Varbūt Kalifa vēl nav saskāries ar šo cilvēku izmeklēšanas gaitā. Varbūt tas ir kāds bijušais esesietis vai arheologs, ar kuru kopā Jansens kādreiz veicis izrakumus. Bet ja nu tas ir kāds no vēl senākas pagātnes? Tad jau to būs grūtāk atrast nekā Jansena seifu. Tas ir bezcerīgs pasākums, pilnīgi bezcerīgs.

Kalifa vēlreiz pārlasīja piezīmes, tad otrreiz un vēl trešoreiz. Tad viņš smagi nopūtās, smagi piecēlās un piegāja pie loga.

Liecies taču mierā, viņš bāra pats sevi. Kaut reizi mūžā beidz urķēties.

Kalifa izsmēķēja cigareti un, atspiedies ar elkoņiem uz palodzes, vēroja ielu: tūrists kaulējas ar veikalnieku; divi večuki, apsēdušies uz ietves apmales, spēlē putekļos kauliņus; puisēns glauda kaulainu vilku suni. Dzīvniekam tas ļoti patīk, viņš priecīgi luncina asti un sniedz labvēlim ķepas. Pēkšņi Kalifam šī aina kaut ko atgādināja. Brīdi padomājis, viņš domīgi atgriezās pie rakstāmgalda un sāka vākt kopā izkaisītos papīrus.

Zem kādas papīra loksnes viņš atrada plastmasas maisiņu ar pierādījumiem: Jansena pistoli, atslēgu saišķi un maku. Paņēmis maku, viņš cieši noraudzījās uz to, nolika to atpakaļ uz galda un turpināja kārtot. Pēc mirkļa viņš tomēr atkal paņēma rokās maku un sarauca pieri. Viņš pagrozīja to rokās, paskatījās uz logu, tad, atvēris maku, izvilka no tā saburzītu melnbaltu fotogrāfiju, kur redzams Jansens bērnībā, ar vācu suni pie sāniem. Skatoties uz attēlu, viņš atcerējās Karlas Šovas sacīto par Jansena bērnības mīluli, vācu aitu suni Arminiusu. Šova teica, ka tas bijis Jansena labākais draugs, vispār vienīgais uzticamais draugs, kas viņam jebkad bijis. Viņš uzticējies tikai viņam un runājis par viņu kā par cilvēku.

Bankas seifs, sens draugs.

-     Ko tu neteiksi, nočukstēja Kalifa, neticības un cerības pilnām acīm raudzīdamies attēlā.

Viņš tomēr vēl vilcinājās. Tad lēni pacēla klausuli.

Bija jāpiezvana tikai uz divām vietām. Aleksandrijas bankas Luksoras filiālē bija atvērts noguldījuma konts uz Arminiusa kunga vārdu.

-    Velna milti!

JERUZALEME

-     Nu, pasteidzies taču, kur tu esi iesprūdis?

Leila nervozi palūkojās pulkstenī, apzinādamās, ka kuru katru brīdi izraēliešu policists var sadzīt viņai pēdas. Leila patvērās Svētās Kapavietas baznīcas pavēnī, bet sirds viņai sitās tik stipri, ka šķita visa ēka vibrē no viņas sirdspukstiem.

Viņai nebija ne jausmas, kā policists uzzinājis par viņai atsūtīto vēstuli, Dīteru Hotu un pārējo. Šobrīd tam jau vairs nebija nozīmes. Vienu Leila zināja droši šis izraēliešu policists ir patiešām bīstams (to viņa saprata no pirmā acu uzmetiena), visbīstamākais, ar kuru viņai iznācis saskarties, izņemot vienīgi Hār-Ciānu. Tāpēc Leila viņam sameloja. Tāpēc viņa aizbēga (pa ceļam piefiksējot ārpusē novietoto balto BMW, to pašu, ko tik daudzreiz bija ievērojusi uz savas ielas). Tāpēc viņa ieradās šeit, lai satiktu veco ebreju, izmantojot varbūt pēdējo iespēju līdz galam noskaidrot, ko Viljams de Relinkorts atrada zem baznīcas. Izredzes uzzināt kaut ko sakarīgu bija nelielas. Vecais vīrs, acīm redzot, nav pie pilna prāta. Tomēr šis ir pēdējais pavediens, ko nedrīkst palaist garām. Viņai beidzot jātiek skaidrībā.

-    Nu, pasteidzies! viņa nošņācās, uzsitot ar dūri pa pīlāru, aiz kura bija patvērusies. Lūdzu! Velcies taču ātrāk!

Aizvilkās vēl divdesmit lēnas, mokošas, nervus kutinošas minūtes, un Leila jau izlēma atmest ar roku, pārliecināta, ka vecais šodien neatnāks, kad beidzot viņa izdzirdēja izmisīgi gaidīto skaņu ritmiskus spieķa piesitienus pret akmens grīdu.

Vecais vīrs iekliboja apaļajā zālē un kā parasti uzlika galvā cepurīti, kabatas formāta Toru, un, šūpodamies uz priekšu un atpakaļ, sāka lūgt. Klusā, aprautā balss kā čaukstošas lapas vējā pacēlās līdz pat zāles kupolam. Leila pacietīgi nogaidīja, līdz vecais vīrs pabeidz savu lūgšanu, noņem cepurīti un iebāž kabatā Toru un tikai tad, mezdama satrauktus skatienus uz baznīcas ieeju, piegāja pie ebreja un viegli pieskārās viņa elkonim.

-     Lūdzu, atvainojiet.

Lēni, kā ierūsējis pulksteņa mehānisms, viņš pagriezās.

-    Sakiet, lūdzu, vai drīkstu jums kaut ko pajautāt par cilvēku, vārdā Viljams de Relinkorts? Kāds priesteris teica, ka jūs varētu man palīdzēt.

Tuvumā viņš izskatījās vēl vecāks nekā no tālienes. Šķita, ka samocītais, izdilušais ķermenis neizturēs pat vieglu vēja pūsmiņu. Viņš nepatīkami oda. Tā smirdēja netīras drēbes, nabadzība un trūdi. Tomēr acis vēstīja pretējo žultainas un izplūdušiem asinsvadiem, tās tomēr raudzījās pasaulē vērīgi un modri, kas liecināja par prāta skaidrību.

-    Es jūs ilgi neaizkavēšu, Leila piebilda, uzmezdama ašu skatienu baznīcas ārdurvīm. Kādas pāris minūtes, augstākais piecas.

Viņš neko neatbildēja, tikai pavērtu muti lūkojās viņā. Iestājās neveikls klusums, bija dzirdama tikai baložu spārnu švīkstoņa, kas riņķoja pa balti zeltīto kupolu. Vecais virs kaut ko noņurdēja, pagriezās un klidzināja prom. Leilai nodrebēja sirds, viņš tātad nerunās ar viņu. Tomēr viņai par izbrīnu un atvieglojumu tā vietā, lai dotos uz ārdurvīm, viņš aizkliboja līdz solam, kur pirms dažām dienām viņa runājās ar tēvu Sergiusu, un apsēdās uz tā, pamājot, lai Leila pievienojas viņam. Leila drošības pēc uzmeta piesardzīgu skatienu baznīcas durvīm un pievienojās vecajam vīram.

-    Jūs esat tā arābiete, vai ne? saraustītā, drebošā balsī (kā bojātai telefona līnijai) viņš uzrunāja Leilu, paliekdamies uz priekšu. Žurnāliste.

Leila apliecināja, ka ir žurnāliste.

Viņš pamāja.

-     Esmu lasījis. Vistīrākie mēsli, meli, svētulība un antisemītisms. Man riebjas jūsu raksti un jūs pati.

Viņš uzmeta viņai skatienu, tad novērsās un lūkojās uz grīdu.

-     Lai gan, godīgi sakot, sevi es ienīstu vairāk. Esmu sodīts ar to, ka mani uzklausa tikai tie cilvēki, ar kuriem es vismazāk vēlos runāt.

Viņš negribīgi pasmaidīja un ar spieķi sāka spiest skudras, kas tekalēja starp plāksnēm.

-'Jau sešdesmit gadus es cenšos viņiem to pastāstīt. Rakstīju vēstules, pieteicos vizītēs. Bet neviens manī neklausās.

Kāpēc, lai viņi klausītos pēc visa, ko esmu izdarījis? Ja man būtu pierādījumi… bet man nav. Man ir tikai mani vārdi, bet pēc visa, ko esmu izdarījis, viņi neņem mani vērā. Varbūt man pat jāpateicas jums par izrādīto interesi. Lai gan šaubos, vai jūs man ticēsiet, jo man nav nekā taustāma, Hots visu savāca sev līdzi.

Leilas pacietība strauji tuvojās beigām, un viņa bija gatava kuru katru brīdi pārtraukt vecā murmulēšanu, lai pievērstos Viljamam de Relinkortam. Kuru katru brīdi baznīcā varēja iebrukt policijas vienība un arestēt viņu. Bet pēdējie vārdi Leilu apstulbināja. Viņa apcirtās riņķī un, aizmirsusi par bailēm, saasināja visu uzmanību.

-    Jūs pazināt Dītru Hotu?

-     Hmm? Vecais joprojām bakstīja ar spieķi skudras. Ak, jā. Es pie viņa strādāju Ēģiptē, Aleksandrijā. Biju viņa epigrāfētājs.

Vienbrīd Hots ar saviem vīriem veic izrakumus Ēģiptē Aleksandrijas nomalē, bet jau nākamajā mirklī steidzas atpakaļ uz Berlīni, lai pilnīgi slepeni tiktos ar pašu Himleru. Leilai iekņudējās vēderā, atceroties Žana Mišela Djupona sacīto. Ebrejs noteikti kaut ko zina, viņa nodomāja. Ak dievs, viņš kaut ko zina. Ja vien…

-     Bet man šķita, Hots bija antisemīts. Kāpēc tad viņš…?

-     Pieņēma darbā mani, ebreju? Vecā vīra seja savilkās greizā smaidā, bet pirksti žņaudzīja spieķa rokturi. Jo neviens nezināja, ka esmu ebrejs. Nevienam pat neradās aizdomas. Tās arī nevarēja rasties, jo es biju lielākais ebreju nīdējs, kādu var iedomāties.

Viņš nopūtās, it kā viņam iekšā būtu pārplīsis balons. Viņš atslēja muguru pret pīlāru, atliekdams galvu un lūkodamies kupolā.

-    Es visus piemuļķoju, jo rīkojos gudri apmeklēju visas sapulces, dziedāju dziesmas, dedzināju grāmatas. Biju priekšzīmīgs nacists. Vai gribat zināt, kāpēc? Viņš sāji pasmīnēja. Jo mīlēju vēsturi un vēlējos kļūt par arheologu. Vai varat tam noticēt? Izrāvu pats sev sirdi, jo vēlējos rakņāties pa zemi. Būdams ebrejs, es nevarēju iegūt nepieciešamo izglītību, vismaz ne tolaik. Tāpēc pārstāju būt ebrejs un pievienojos viņu rindām. Izmainīju vārdu, dabūju viltotus dokumentus un iestājos nacistu partijā. Nodevu visus ideālus. Jo vēlējos rakt caurumus zemē. Nav jau brīnums, ka tagad viņi nevēlas mani uzklausīt. Ebrejs, kurš noliedza savu tautu un tautasbrāļus. Nodevējs. Nav jau brīnums.

Mitrām acīm viņš palūkojās Leilā un atkal novērsās. Leila saprata, ka viņš pārdzīvo un zināja, ka jābūt uzmanīgai un iecietīgai pret veco, bet laiks negaidīja, bija jāpasteidzas.

-     Kas īsti notika Aleksandrijā? viņa neveiksmīgi mēģināja noslēpt steigu savā balsī. Kāpēc jūs teicāt, ka jums nav nekādu taustāmu pierādījumu, fotogrāfiju, pierakstu?

Viņš klusēdams vēroja zeltaino saules staru, kas stiepās no kupola uz leju.

Leila arī apklusa, bet pēc mirkļa drīzāk instinktīvi izgrūda:

-     Es zinu, kā tas ir, kad visu laiku jāmelo. Tu jūties tik ļoti vientuļš, es saprotu. Tādā ziņā mēs esam līdzīgi. Lūdzu, lūdzu, palīdziet man.

Kaut kur viņiem aiz muguras atskanēja balsis un steidzīgi soļi. Leila pielēca kājās un, satrūkusies raudzījās apkārt, bet tie bija tikai pāris priesteri, kuri steidzās uz lūgšanām, melnajiem paltrakiem kā spārniem plīvojot gar sāniem. Leila nomierinājās un apsēdās. Vecais vīrs cieši lūkojās viņā. Šķita, ka skatiens izurbjas Leilai cauri. Atkal iestājās nepanesams klusums.

-     Ceturtajā novembrī. Leila ar grūtībām sadzirdēja.

-    Kā lūdzu?

-     Mēs to atradām ceturtajā novembrī. Uzrakstu.

Viņš runāja tik klusi, ka Leila bija spiesta pieliekties viņam tuvāk.

-    Mēs to izrakām tajā pašā dienā, kad tika atrasta Tutanhamona kapene, tikai sešpadsmit gadus vēlāk. Paradoksāli: divi lielākie atklājumi arheoloģijas vēsturē notika vienā un tajā pašā dienā. Bet mūsu atklājums tomēr bija nozīmīgāks. Daudz, daudz nozīmīgāks, kas gandrīz attaisno visus melus un nodevību.

Atkal kaut kāda kņada aizmugurē balsis un dobji soļi viņiem garām pagāja grupa tūristu, visi tērpušies vienādos dzeltenos krekliņos. Leila nepievērsa viņiem uzmanību.

-     Jā, vecais nomurmināja. Gandrīz attaisno melus, gandrīz, bet ne pilnībā.

Ar trīcošu roku viņš noslaucīja mutes kaktiņā sakrājušās siekalas.

-     Tas bija smilšakmens bloks, apmēram tik garš. Viņš izpleta rokas. Uzrakstu varēja datēt ar 336. gadu m.ē., Konstantīna I valdīšanas laiku. Tas bija imperatora paziņojums Aleksandrijas pilsoņiem trijās valodās: grieķu, latīņu un koptu. Vēlāk šo smilšakmens bloku izmantoja arābu ēkas pamatos, tāpēc tas tik labi saglabājās.

No satraukuma Leilai strauji pukstēja sirds un aizrāvās elpa. Nu, stāsti, stāsti taču!

-    Imperators paziņoja, ka Svētās Kapavietas baznīca ir pabeigta un iesvētīta, ebrejs turpināja, it kā sadzirdējis Leilas sirdsbalsi. Šī baznīca, kur mēs tagad sēžam. Vēl tur bija pasludināts, ka imperators Konstantīns ir pieņēmis kristietību, ticot vienam Dievam un atsakoties no citiem. Nekā neparasta, izņemot pēdējo teikumu, kas izrādījās pati svarīgākā uzraksta daļa.

Tūristu grupa ar vienādajiem dzeltenajiem krekliņiem sapulcējās aidikula priekšā, kur gids klāstīja baznīcas vēsturi. Viens no tūristiem fotografēja ar savu mobilo telefonu, kas, nospiežot taustiņu, ikreiz griezīgi nopīkstēja.

-    Sākumā mēs neticējām savām acīm, vecais vīrs, šūpodams galvu, čukstēja. Lukhnos megas, candelabrum iudaeorum. Mēs domājām, ka esam nepareizi iztulkojuši, ka uzraksts attiecas pavisam uz ko citu. Tas bija pārāk neticami, lai būtu īstenība. Visi taču domāja, ka tas palicis Romā, ka barbari 455. gadā aizstiepa to sev līdzi.

Leila apjukumā kodīja lūpas.

-    Es neko nesaprotu, ko aiznesa? Kas tas bija?

Šķita, ka viņš nemaz nedzird jautājumus.

-     Tas nogulēja Miera templī divsimt piecdesmit gadus, kopš Titus atveda to no sagrautā Jeruzalemes Tempļa. Titus paņēma to no Jeruzalemes, bet pēc divarpus gadsimtiem Konstantīns to atdeva. Tā teikts uzrakstā. Tāpēc jau tas izskatījās tik neparasti. Tur bija rakstīts, kā tas tika aizvests atpakaļ un aprakts slepenā kambarī zem Konstantīna jaunās baznīcas grīdas. Tas bija domāts kā upuris vienīgajam un īstajam Dievam, kā Kristus mūžīgās gaismas simbols.

Vecais vīrs izstiepa drebošu roku.

-    Astoņsimt gadus tas atradās, lūk, tur. Tieši mums pretī. Noslēpts, aizmirsts, līdz Viljams de Relinkorts to atrada. Es mēģināju viņiem to izstāstīt gan pēc kara, gan miera sarunu laikā un turpinu stāstīt joprojām. Bet viņi man netic, jo man nav nekādu pierādījumu. Pierādījumu vispār nav, jo Hots visu pievāca sev. Tas bija tur, visu acu priekšā.

Leila bija tuvu izmisumam, vecais joprojām runāja mīklaini.

-    Kas bija? viņa nošņāca. Kas tur stāvēja visu acu priekšā? Ko Konstantīns apraka zem baznīcas?

Viņš atvēra acis. Atskanēja kārtējais griezīgais klikšķis, tūristam fotografējot.

-     Es taču jums teicu candelabrum iudaeorum. Lukhnos megas. Lukhnos iudieoivn.

-    Bet es nesaprotu, kas tas ir! Viņa izmisīgi iesaucās un pāris tūristu pagrieza galvas uz viņu pusi. Kas tas ir? Es nesaprotu!

Vecais vīrs gluži vai izbijās no viņas dedzības. Brīdi paklusējis, viņš paskaidroja.

-    Ak Dievs, viņa nočukstēja, kad viņš beidza. Ak, Visvarenais Dievs!

No piedzīvotā satricinājuma Leila nespēja pakustēties. Tad viņa palūkojās vīrietī ar spiedzīgo mobilo telefonu un pieskrēja pie viņa.

LUKSORA

Kad Kalifa ieradās Aleksandrijas bankā, glabāšanā nodoto priekšmetu kaste jau bija sagatavota apskatei. Menedžera palīgs, pusmūža sieviete ar sarkani krāsotām lūpām un zīda šalli ap galvu ieveda Kalifu glabāšanas nodaļā un palūdza aizpildīt dažas veidlapas, atslēdza kasti un aizgāja, piekodinot, ka gaidīs tepat aiz durvīm un vajadzības gadījumā palīdzēšot.

Bungādams pa galdu, Kalifa pagaidīja, līdz durvis aiz darbinieces aizveras. Bezlogu telpa uzdzina viņam drebuļus, šķita, ka sienas mācas virsū no visām pusēm. Dziļi ievilcis elpu kā pirms lēciena ledusaukstā ūdenī, viņš atvēra kasti un ieskatījās tajā.

Pirmo viņš ieraudzīja maku. Pašā augšā uz biezas kartona mapes stāvēja lēts sieviešu ādas imitācijas maciņš. Viņš to paņēma, bet, pat neatvēris, instinktīvi nojauta, ka tas ir Hannas Šlēgeles īpašums. Atvēris maku, viņš atrada dažas ēģiptiešu mārciņu banknotes un Izraēlas šekeļus, zaļu laminētu personas identifikācijas karti un sānu nodalījumā aizbāztas divas nelielas melnbaltas fotogrāfijas, gadu gaitā nobružātiem stūriem. Viņš izvilka tās ārā un nolika uz galda vienu otrai līdzās. Vienā fotogrāfijā bija redzama ģimene: vīrietis, sieviete un divi mazi bērni Hanna un Izāks Šlēgeļi ar saviem vecākiem. Visi četri stāvēja lielas mājas durvju priekšā, uzsmaidot un mājot kamerai. Uz otras fotogrāfijas abi bērni, apskāvuši viens otra plecus, smiedamies sēdēja koka ratos.

Kalifa atcerējās Šlēgeli kā vecu, asinīm noplūdušu sievieti Kārnākās tempļa kolonnas pakājē. Šīs bērnu dienu fotogrāfijas, kur viņa tik skaista, nevainīga un pilnīgā neziņā par visām šausmām, kas viņu sagaida dzīves ceļā, lika Kalifas sirdij sažņaugties neizsakāmā žēlumā. Viņš ilgi nolūkojās senajos attēlos, pārsteigts par to, cik viņa paša meita līdzinājās šai tumšmatainajai, garkājainajai pusaudzei. Smagi nopūties, viņš beidzot nolika maku pie malas un pievērsās kartona mapei.

Pēdējās dienās viņš bija krustu šķērsu izdomājies, prātodams, kas varētu būt Hota noslēpumainais ierocis. Drebošu sirdi viņš atvēra mapi, bet saturs lika viņam uzelpot. Trauksme atcelta! Lai gan tie bija interesanti un intriģējoši materiāli, tomēr tur neslēpās visas šīs epopejas dramatiskā kulminācija. Mapē viņš atrada veselu blāķi ar fotogrāfijām un dokumentiem. Papētot tos tuvāk, Kalifa redzēja, ka ar ieročiem un terorismu tiem ir maza saikne vairāk ar arheoloģiju un vēsturi. Tur bija pieraksti, kartes un kopijas no grāmatām, par kurām Kalifa pat dzirdējis nebija (Historia Rerum in Partibus Transmarinis Gestarum; Massaoth Schel Rnbbi Benjamin). Tur bija arī fotogrāfijas no izrakumu vietām, baznīcu interjeri un attēls ar augstu arku ar frīzi un togās ģērbtiem cilvēkiem, kuri nes milzīgu septiņžuburu svečturi (Titus arka Romā, bija rakstīts attēla aizmugurē). Nekas, pilnīgi nekas neliecināja par nāvējošu, ebrejus iznīcinošu ieroci.

Kalifa cītīgi pētīja kastes saturu, dažām lietām pievērsdams lielāku uzmanību: senam uzrakstam grieķu, latīņu un koptu valodā; fotogrāfija ar latīņu valodā rakstītu tekstu (Credo id Castelombrium unde venerit relatum esse et ibi sepultum esse ne cjītis invenire posset); caurspīdīgā aizsargplēvē iesaiņots nodzeltējis pergaments ar sešām rindām haotiski sarakstītiem burtiem ar iniciāļiem GR pašās beigās.

Kalifam nebija ne jausmas, ko tas viss nozīmēja, lai gan jo vairāk viņš iedziļinājās materiālos, viņam radās sajūta, ka pirmajā acu uzmetienā dažādie un atšķirīgie materiāli tomēr nav salikti kopā pa roku galam. Patiesībā -tie savā starpā ir saistīti. Izskatījās, ka materiāli vākti, kaut ko pētot un studējot. Par izpētes objektu Kalifa baidījās ko minēt, neskatoties uz paša plašajām vēstures zināšanām. Pētot dokumentus un aplūkojot fotogrāfijas, Kalifa saprata, ka Hota lielīšanās, ka viņa rīcībā esot kāds ārkārtīgi spēcīgs ierocis, ko varētu izmantot pret ebrejiem, patiesībā bija un palika tikai tukša lielība. Vecs, vientuļš, līdz nāvei pārbijies paranoiķis, kurš izmisīgi mēģina pārliecināt apkārtējos un iespējams pats sevi, ka ar viņu joprojām jārēķinās, ka par agru viņu norakstīt.

Tu taču blefoji, vecais, vai ne? Kalifa murmināja, paņemdams kārtējo dokumentu. Nekāda ieroča nav un nav bijis. Tu tikai blefoji, pretīgais slepkava.

Kalifa atvieglojumā pasmaidīja, ka visas viņa bažas izrādījušās veltīgas un, aizdedzinājis cigareti, paņēma brūnu aploksni, uz kuras bija rakstīts "Kastelombra". No tās viņš izvilka veselu kaudzi melnbaltu fotogrāfiju. Pirmajos attēlos Kalifa ieraudzīja kādas ēkas drupas, no kuras bija saglabājusies tikai milzīga arka paliekas no loga. Pārējos attēlos atkal bija redzami izrakumi tieši zem arkas.

Kalifa sākumā nepievērsa fotogrāfijām īpašu uzmanību, viņš ātri tās pārskatīja, bet, ieskatījies vērīgāk, viņš pamanīja ko interesantu. Attēlos soli pa solim bija attēloti rakšanas darbi zem arkas. Ar katru attēlu tranšeja kļuva platāka un dziļāka. Apmēram trīs metru dziļumā parādījās tāda kā kaste izskatījās, ka zelta -, bet netālu no zemes stiepās ārā tāds kā izliekts zars vai žuburs. Nedaudz tālāk vēl viens, tad vēl vairāk atklājās kaste, kurai uz vāka uztupināta mazāka kaste, tomēr tagad varēja redzēt, ka tās nav kastes, bet pamatne izliektajiem žuburiem. Pēdu pa pēdai dīvainais priekšmets tika atbrīvots no zemes jūga un katrs solis iemūžināts atsevišķā attēlā. Pēdējos attēlos priekšmets bija pilnīgi attīrīts no zemes, izcelts no tranšejas un novietots uz brezenta arkas priekšā. Attēlos arka skaisti ierāmēja majestātisko priekšmetu.

Kalifa kādu minūti cieši raudzījās izraktajā priekšmetā, cigarete tā arī neaiztikta kūpēja pirkstos. Tad Kalifa parakņājās tikko izskatīto dokumentu kaudzītē un izvilka triumfa arkas ar frīzi fotogrāfiju, kur bija redzams līdzīgs septiņžuburu lukturis. Viņš salika abas fotogrāfijas kopā, salīdzinot lukturi arkā ar frīzi ar izrakto lukturi. Tie bija pilnīgi vienādi.

Atmiņā atausa savādā tikšanās Kairas sinagogā. To sauc par menoru… Tā ir Dieva lampa. Liela spēka simbols manai tautai. Simbolu simbols.

Kalifa šaudīja acis no viena attēla uz otru, pēc tam viņš lēni piecēlās un piegāja pie durvīm. Menedžera palīdze gaidīja viņu ārpusē.

-     Vai viss ir kārtībā? viņa interesējās.

-    Jā, jā, protams, viņš atbildēja. Es tfkai tā domāju… vai no šejienes var aizsūtīt faksu uz Jeruzalemi?

JERUZALEME

Leila atspiedās ar muguru pret kameras sienu un pievilka klāt kājas, apskaujot ceļus, un blenza griestos. Viņai ļoti gribējās čurāt, bet uzmetusi skatienu alumīnija ierīcei kameras stūrī, viņa nolēma paciesties. Leila zināja, ka viņu novēro un nevēlējās iepriecināt vērotājus ar dabīgo vajadzību nokārtošanu citu acu priekšā. Agri vai vēlu viņai nāksies nokārtoties, tomēr vēl viņa varēja paciesties. Viņa nopūtās un saspieda ciešāk ciskas, mēģinādama nedomāt par tērauda durvīs iemontēto actiņu.

Leilu saņēma ciet pirms četrām stundām brīdī, kad viņa izgāja no Svētās Kapavietas baznīcas. Viņu sagaidīja vesela vienība, ieskaitot to pašu policistu, kurš uzdeva jautājumus Leilas mājās. Viss notika ātri, viņai pielika pie galvas pistoli, pavēlēja nogulties zemē, izplest kājas un saslēdza rokudzelžos. Leila nepretojās, jo negribēja iekulties vēl lielākās nepatikšanās. Iecirknī viņu ievietoja smacīgā kamerā, bet pēc tam biedējošais policists divas stundas aci pret aci viņu pratināja. Šoreiz viņa netielēdamās izlika visu, ko bija uzzinājusi pēdējo dienu laikā: par Viljamu de Relinkortu, Kastelombru, Dīteru Hotu, menoru. Leila sadarbojās tāpēc, ka nebija vairs vajadzības melot. Izskatījās, ka viņš jau tāpat zina par Lampu, iztrūkstošos informācijas posmus viņš uzzinātu no Leilas piezīmēm un iztaujājot cilvēkus, ar kuriem Leila bija runājusi. Tiepšanās bija lieka laika izšķiešana. Pašreiz viņas vienīgā vārā cerība bija, ka policists sapratīs, cik nozīmīga ir menoras atrašana, cik svarīgi ir to atrast, pirms tā nonākusi nepareizās rokās. Leila ļoti cerēja, ka policists piekritīs priekšlikumam, ko viņa izteica pratināšanas beigās.

-     Es esmu jums vajadzīga, viņa teica un nenovērsa acis no viņa ciešā skatiena. Mani neinteresē menora kā tāda. Bet man rūp, kas notiks, ja tāds cilvēks kā al Mulathams tiks pie tās. Es jums varu palīdzēt. Jo, ja al Mulathams pirmais iegūs menoru…

Leila šaubījās, vai pārliecināja viņu, taču tas bija labākais, ko viņa varēja darīt šajos apstākļos. Kauliņi ir mesti. Dievs vien zina, vai turpmāk viņa spēlēs kādu lomu šajā lietā. Tagad atlika tikai sēdēt un gaidīt.

Leila saspieda ciešāk kājas, uzlika pieri uz ceļiem un aizvēra acis. Acu priekšā iznira zelta menora, bet no lampiņām lējās nevis spoži gaismas stari, bet sarkanas, lipīgas asinis.

Otrpus durvīm pats ar sevi cīnījās Ben-Rojs. Prātā, te atkāpdamās, te tuvodamās, virpuļoja visdažādākās domas par menoru, al Mulathamu, avīžrakstu, Galju, pēcskūšanās losjonu. Tomēr vienu viņš zināja nelokāmi: menora man palīdzēs.

Viņš gan nezināja, kā. Pareizāk sakot, vēl nezināja. Skaidra rīcības plāna viņam vēl nebija, bet viņš nedrīkstēja palaist garām šo ilgi gaidīto izdevību. Protams, savu mīļoto Galju viņš neatgūs, bet vismaz atriebs viņas nāvi. Par atriebības ieroci jākļūst Lampai. Lampu viņš izmantos par ēsmu, lai izvilinātu no midzeņa viņa mīļotās meitenes slepkavu al Mulathamu vai arī aizvedīs Ben-Roju pie al Mulathama.

Arie iedzēra no neiztrūkstošās plakanpudeles un devās atpakaļ uz savu kabinetu. Aizslēdzis aiz sevis durvis, viņš izvilka fotogrāfijas, ko Āriem bija atsūtījis ēģiptietis.

-    Ak Dievs, viņš klusi iesaucās gluži kā pirmoreiz, kad ieraudzīja attēlus. Ak, Visvarenais Dievs!

Ben-Rojs raudzījās attēlos un no redzētā varenības viņam aizrāvās elpa un trīcēja rokas. Beidzot nolicis attēlus pie malas, viņš paņēma klausuli un uzgrieza kādu numuru. Pēc pieciem signāliem līnijas otrā galā kāds atbildēja.

-     Šalom, sveicināja Ben-Rojs, ar vienu roku taustīdams zelta menoru ķēdītē uz kakla. Vai varat runāt? Esmu te šo to uzzinājis, domāju jums būs interesanti to uzzināt.

JERUZALEME

Pašā ebreju kvartāla sirdī Vecpilsētā, Kardo dienviddaļā organiskā stikla kupolā publikai pieejamā vietā bija izstādīta zelta menora. Uz plāksnītes bija paskaidrots, ka šī ir precīza kopija oriģinālajai, īstajai un vienīgajai menorai, ko savā laikā darināja izdaudzinātais zeltkalis Eleazārs.

Baruhs Hār-Ciāns stāvēja menoras priekšā, neievērodams, ka diena jau sliecas uz vakara pusi, un aizrautīgi smējās. Tie bija gavilējoši, patiesa prieka un laimes smiekli. Viņš pats neapjauta, ka vēl spēj tā smieties. Vēl tikai vakar vakarā viņš lūdza, lai dievs dod viņam zīmi, ka Hār-Ciāns ir uz pareizā ceļa, ka asinis netiek izlietas veltīgi. Un nākamajā dienā zīme ir klāt tik skaidra un nepārprotama. Kas to būtu domājis īstā menora. Pagājuši tik daudzi gadu simteņi, un tagad šī zīme atklājas tieši viņam. Tāpēc viņš tik aizrautīgi smējās. No mugurpuses viņam tuvojās miesassargs Avi.

-    Ko mēs tagad darīsim?

Pamazām nomierinoties, Hār-Ciāns ar cimdoto roku noglāstīja organiskā stikla virsmu.

-     Neko, viņš atbildēja. Pagaidām vēl neko. Pagaidīsim, pavērosim. Viņi nedrīkst noprast, ka mēs zinām.

Avi papurināja galvu.

-    Es joprojām nespēju tam noticēt.

-    Tā savulaik ir teikuši visi Dieva aicinātie Ābrahāms, Mozus, Ēlija, Jona visi kā viens sākumā šaubījās. Bet Dievs mums ir atklājis šo svarīgo lietu. Ja Viņš negribētu, ka tā nonāk mūsu rokās, Viņš mums nebūtu to atklājis. Tā ir zīme. Šis ir īstais laiks. Mēs esam svētīti, jo piedzīvosim, ka atkal tiek atjaunots Templis.

Hār-Ciāns pamasēja stīvo plecu un piegāja tuvāk pie menoras kopijas organiskā stikla aizsargā. Kas to būtu domājis? Kas to varēja iedomāties? Bet iekšējā balss viņu tomēr nav pievīlusi. Jā, viņš, Hār-Ciāns ir izredzētais. Savas tautas glābējs. Tagad tikai jāgaida un jāvēro notikumu gaita. Lai Ben-Rojs sadzen tai pēdas un, kad tā būs atrasta…

-     Paldies Tev, Kungs! viņš aizgrābts čukstēja. Es Tevi nepievilšu. Es apsolu, ka nepievilšu Tevi!

LUKSORA

-    No tevis pienākas piecpadsmit mārciņas. Vai vēl vienu partiju?

Kalifa neko neatbildēja, tikai izdzēra tēju, pieslējās kājās un aizcirta kastes vāku par zīmi, ka nevēlas vairs spēlēt.

-    Gļēvulis, smaidot noteica Gingers, ievilkdams dūmu no ūdenspīpes.

-     Kāds biju, tāds palikšu, attrauca Kalifa, atvērdams maku, un noskaitīja zaudēto summu. Es nebaidos vēlreiz tev zaudēt, tikai negribu kavēties, jo apsolīju Zenabai, ka būšu mājās laicīgi. Viņa gatavo vakariņas, un astoņos man jābūt mājās.

Viņa draugs izpūta gaisā ābolu pīpes dūmus un ar īkšķu galiem ieurbās galdā, parādot, ka Kalifa atrodas "zem sievas tupeles". Citi tējas baudītāji skaļi iesmējās. Kalifas paklausība un padevība sievai bija visiem zināma un parasti kalpoja par uzjautrinājuma avotu.

-     Usi-susi, laiks uz mājām, viens no viņiem iesaucās.

-    Savažotais Kalifa! iekliedzās kāds cits.

-    Dienas laikā policijas rotveilers, bet vakarā, ierunājās trešais, bet vakarā…

-    Zenabas klēpjsunītis, visi reizē iesaucās, pavadot pantiņu ar svilpieniem un izsaucieniem.

Kalifa iesmējās. Šī labvēlīgā zobošanās viņu neuztrauca, bet šovakar viņam bija īpaši labs garastāvoklis, jo pēc divu nedēļu maratona bija iespējams atgriezties pie normāla dzīves ritma. Viņš atdeva Gingeram zaudēto naudu Kalifa neatcerējās, ka kādreiz būtu kauliņspēlē ar draugu arī uzvarējis pasūtīja zobgaļus uz vienu vietu, paņēma savus plastmasas maisiņus, ko bija nolicis pie krēsļa kājas un, izsaucienu pavadīts, devās prom pa ielu.

Viņš jutās lieliski, it kā no pleciem būtu novēlies milzīgs slogs. Gadiem viņš tā nebija juties. Viņš beidzot iesniedza priekšniekam savu ziņojumu, aizsūtīja visus materiālus par menoru uz Izraēlu, kas varēja rīkoties ar tiem pēc sirds patikas, un tagad viņš ir ceļā uz mājām pie Zenabas un bērniem. Maisiņos viņš bija savācis veselu kaudzi ar brošūrām par Hurgadas kūrortu pie Sarkanās jūras. Prieku aptumšoja tikai viens melns mākonis: priekšnieks Hasans pateica, ka iepriekšējā vakarā nomiris Mahfūzs. Kalifa jutās patiesi apbēdināts. Bet no otras puses, Mahfūzs pats teica, ka nomirs ar apziņu, ka vismaz pašās beigās ir rīkojies pareizi.

Kalifa iegriezās sasveicināties ar Manduru, tuklu vienacainu vīru, kura maniakālā pircēju vajāšana pa ielu, slavinot savu preci, jau pati par sevi bija kļuvusi par iecienītu tūristu izklaidi. Bezrūpīgi Šūpojot rokās maisiņus, Kalifa devās tālāk, sapņojot par pludmali, viļņiem, Zenabu peldkostīmā ak, dievs, tas tik ir skats! Nodevies šīm patīkamajām pārdomām, Kalifa pat nepamanīja, ka nonācis savas drūmās pelēkās mājas priekšā.

Brīdi pakavējies ārā, izsmēķējot cigareti, viņš uzkāpa pa kailajām betona kāpnēm uz ceturto stāvu un cik vien klusi spēja ielika slēdzenē savu atslēgu, bet tūlīt neatvēra durvis. Viņš noāva kurpes, parakņājās vienā no maisiņiem un izņēma divas pleznas, ko uzvilka kailajās kājās, uzlika uz acīm niršanas masku un iebāza elpošanas trubiņu mutē. Tikai tad Kalifa iegāja dzīvoklī, ar pūlēm valdīdams smieklus par savu joku.

-    Thas ehmu eh, viņš uzsauca savādā balsī, jo trubiņa mutē neļāva kārtīgi izrunāt vārdus. Ehmu māhāh.

Neviens neatbildēja. Neveikli cilādams kājas, viņš iebrida gaitenī, brīnīdamies, kur visi palikuši.

-     Ehmu māhāh! viņš atkārtoja skaļāk. Ehmu nihēis no dzihās hūras!

Atkal nekā. Viņš pabāza galvu virtuvē tukšs un, apgājis strūklaku istabas vidū, lēnām pakšķināja ar pleznām uz dzīvojamo istabu, pēkšņi attapdamies, ka varbūt viņi tagad izspēlē joku ar Kalifu! Tad nu gan būs smiešanās! Dzīvojamās istabas durvis bija pavērtas. Kalifa notīrīja migliņu no pieelpotās maskas, atstūma istabas durvis līdz galam vaļā un ienira istabā, atdarinot lekšanu ūdenī.

-    Te lehā gan ih daudz hivju un…

Viņš aprāvās. Uz dīvāna nobāluši un izbiedēti sēdēja Zenaba, Ali un Bataha. Viens vīrietis stāvēja, bet otrs sēdēja viņiem pretī. Stāvošais vīrietis bija apjozies ar ieroci. Džihazs Amn al Daola Valsts drošības dienests.

-    Tēti! ar asarām acīs Ali pielēca kājās un pieskrēja pie Kalifas. Viņi grib aizvest tevi, tēt! Viņi saka, ka kāds gribot ar tevi parunāt. Viņi ieliks tevi cietumā.

Kalifa noņēma masku un trubiņu un uzmeta acis acīmredzami pārbiedētajai Zenabai.

-    Kas te notiek? viņš jautāja, mēģinādams runāt mierīgi, kā ģimenes galvam pienākas.

Vīrietis, kurš sēdēja un acīmredzami bija galvenais, piecēlās kājās.

-    Puisēnam taisnība, kāds grib parunāt ar jums. Jums jānāk mums līdzi. Tagad un nekavējoties.

Vīrietis saskatījās ar savu pārinieku un abi pasmaidīja.

-     Varbūt vienīgi novelciet pleznas, tās diez vai jums tur noderēs.

Ielas pretējā pusē gaidīja slaiks, melns limuzīns ar tonētiem logiem. Kalifa nesaprata, kā viņš pirmīt palaidis garām tik neierastu parādību šajā rajonā. Kalifu apsēdināja aizmugurē, jaunākais vīrietis iekārtojās blakus Kalifam, bet vecākais apsēdās priekšējā pasažieru sēdeklī. Trešais vīrietis, tādā pašā pelēkā uzvalkā kā abiem pārējiem vīriem, jau sēdēja pie stūres. Durvis vēl nebija aizvērušās, kad viņš jau iedarbināja motoru un nepārspējami graciozi aizlīgoja pa bedraino ielu.

Kalifa vēlreiz mēģināja uzzināt, kas par lietu, uz kurieni viņu ved, vai tas saistīts ar Pītu Jansenu un Faruku al Hakimu. Vīrieši klusēja, tikai tukšiem skatieniem raudzījās uz ceļu. Pēc pāris minūtēm Kalifa padevās, aizdedzināja cigareti un, vērodams pa logu ceļu, lādēja pats sevi, ka iedomājies izsprukt ar veselu ādu, atklājot al Hakima nodarījumus. Džihazs allaž parūpējās par savējiem un sodīja tos, kuri viņiem traucēja. Ak dievs, kā viņš varēja būt tik naivs, iedomādamies, ka viņam tas ies secen?

Sākumā viņi devās atpakaļ uz Luksoras centru, un Kalifa nosprieda, ka viņu ved uz kādu no administrācijas birojiem. Kad viņi pabrauca garām centrālajai dzelzceļa stacijai un nogriezās uz šoseju lidostas virzienā, Kalifa satraucās ne pa jokam. Viņš atkal sāka tincināt vīrus, kurp viņu ved, bet neviens viņam neatbildēja. Klusums bija smacējoši nepanesams, tas žņaudza Kalifam kaklu, neļaujot brīvi elpot.

Iebraucot lidostā, barjera tika nekavējoties pacelta, un pa sānu vārtiem viņi brīvi iebrauca izlidošanas zonā. Spidometrs rādīja 150 m/s, kad šoferis pa līdzeno skrejceļu brāzās uz lidostas tālāko galu, kur viņi apstājās pie lidojumam gatavas reaktīvās lidmašīnas. Kāpjot ārā no mašīnas, Kalifa izmisīgi vaicāja jau trešo reizi, ko tas viss nolīmējot, kur viņi dodas un kas ar viņu notiks. Abi aģenti klusēja kā ūdeni mutē ieņēmuši, tikai ieveda viņu lidmašīnas salonā un norādīja sēdvietu un lika piesprādzēties.

Durvis aizvērās, atskanēja komandas un lidmašīna uzbrauca uz skrejceļa, kur īsi pirms ieskrējiena nedaudz samazināja gaitu, it kā uzņemot spēkus pirms straujā skrējiena.

Kalifa noraudzījās uz lidostas apgaismoto ēku, kas lēni izzuda skatienam, tad atzvēlās krēslā un blenza salona griestos. Netālu viens no aģentiem runāja pa mobilo telefonu.

Pārsteidzošā kārtā Kalifa laikam bija iesnaudies, jo pēkšņi viņu sapurināja aiz pleca un lika piecelties. Kalifa grīļīgi piecēlās. Lidmašīna bija nolaidusies. Kalifa nodomāja, ka visu ir nosapņojis un viņi joprojām atrodas Luksorā. Tomēr, izkāpjot no lidmašīnas, viņš saprata, ka viss notiek īstenībā, ka šī ir cita lidosta mazāka par Luksoru. Gaisā virmoja savāds aromāts. Sākumā viņš nesaprata, kas tas ir, bet tad aptvēra, ka tā smaržo jūra, sāļais jūras ūdens. Kur pie velna… ? Viņš paskatījās pulkstenī. Nē, Hurgada tā nav, viņi lidojuši savas piecdesmit minūtes. Aleksandrija? Portsaida? Nē, tās atrodas tālāk. Bet kur tad? Šarm el Šeihā? Jā, tā varētu būt Šarm el Šeiha. Tikpat labi šī var būt arī Taba. Jā, Šarm el Šeiha vai Taba. Bet kas viņiem darāms Sinajas pussalā? Jebkurā gadījumā ceļojums vēl nebija galā, jo netālu no lidmašīnas kā milzīga vabole izpletuši kājas gaidīja helikopters Chinook CH47. Tiklīdz visi bija sakāpuši šaurajā kabīnē un apjozušies drošības jostām, braucamrīks smagnēji pacēlās gaisā un nozuda nakts tumsā.

-     Lūdzu, palīdzi man, dievs, čukstēja Kalifa, atcerēdamies nostāstus, ka Džihazs mēdz izsviest cilvēkus no helikoptera tuksneša vidū, atstājot bezpalīdzīgi nomirt starp smiltīm un akmeņiem. Lūdzu, lūdzu, palīdzi man, dievs.

Spriežot pēc mēness izvietojuma debesīs, viņi devās uz ziemeļiem. Iluminatorā vidēja vienmuļa ainava ar izkaltušām upes gultnēm, kas izlocījās kā čūskas pa visu teritoriju. Pēc divdesmit minūtēm helikopters nolaidās un izslēdza motorus. Viens no aģentiem paliecās uz priekšu un uzsita Kalifam pa roku.

-    Augšā.

Drebošām rokām Kalifa noņēma drošības jostu un sekoja vīrietim uz kabīnes priekšgalu. Aģents atvēra durvis un zem zvaigžņotajām debesīm Kalifa ieraudzīja vien kailas klintis.

-     Arā.

Kalifa vilcinājās. Kāpēc viņu atveda uz šejieni? Ko viņi darīs ar viņu? Kalifa izlēca ārā uz grantainās tuksneša zemes un viņam pārskrēja drebuļi no aukstā tuksneša gaisa. Abi aģenti palika helikoptera kabīnē.

-     Turp, ar pistoles spalu norādīja viens no viņiem. Ejiet.

Kādus simts metrus tālāk klints pakājē Kalifa ieraudzīja zemu akmens ēku. Logos dega dzeltenas uguntiņas kā briesmonis, kas dzeļošām acīm uzglūn tumsā. Beduīnu patvērums? Bijušais armijas dežūrpostenis? Lai kas tas būtu, Kalifam tas viss nepatika. Viņš pagriezās atpakaļ pret vīriem, bet tie nomērķēja uz viņu un māja, lai viņš dodas uz priekšu.

Pēc piecdesmit metriem Kalifa apstājās un palūkojās atpakaļ, pirmo reizi ievērojot vēl divus helikopterus, kas stāvēja līdzās tam, ar kuru viņu atveda. Ar katru soli Kalifā auga pārliecība, ka viņš tiks sodīts, cita izskaidrojuma šai epopejai nebija. Varbūt jāmēģina bēgt? Bet uz kurieni? Tuksnesī? Paslēpties aiz klintīm? Bet viņam nebija ne spēka, ne vēlēšanās bēgt, tāpēc paklausīgi turpināja ceļu, līdz nonāca mājas priekšā un nostājās pie sarūsējušām dzelzs durvīm.

Uzmetis pēdējo skatienu helikopteram, Kalifa noskaitīja lūgšanu, pārliecināts, ka drīz mirs un drebošu roku atgrūda vaļā durvis. Iedams iekšā, Kalifa vēl paspēja nodomāt, vai dzirdēs nāvējošo šāvienu, vai arī viss notiks tik pēkšņi, ka viņš neko ne redzēs, ne dzirdēs.

-    Mesa el khir, inspektor. Es ļoti atvainojos, ka bijām spiesti jūs nogādāt šurp šādi, bet tā kā šī ir ārkārtas situācija, tad mums nebija izvēles. Lūdzu, cienājieties ar tēju.

SINAJAS TUKSNESIS. NETĀLU NO IZRAĒLAS ROBEŽAS

Kālifa satrūkās. Viņš stāvēja vienkāršā, spartiski aprīkotā telpā ar akmens sienām, kailu betona grīdu, rievotu skārda jumtu. Katrā istabas galā stāvēja pa saliekamam kempinga galdam. Petrolejas lampas uz galdiem izgaismoja istabu oranžā krāsā. Lietotos atpūtas krēslos sēdēja trīs vīrieši, bet ceturtais bija atslējies pret sienu krēslainajā istabas stūrī. Gaiss bija tik smacīgs no cigarešu dūmiem un petrolejas izgarojumiem, ka varēja pakārt cirvi.

Kalifa uzelpoja, jo saprata, ka viņu nenogalinās. Tobrīd viņu pārņēma šoks, ieraugot, kas ar viņu runā. Viens no atpūtas krēslā sēdošajiem vīriem ar biezām brillēm un sidrabbaltiem matiem nešaubīgi bija neviens cits kā Ahmeds Guļami, Ēģiptes ārlietu ministrs. Kalifa jau grasījās kaut ko teikt, pajautāt, kas te galu galā notiek, tomēr pārsteigums par notiekošo bija tik liels, ka vārdi iestrēga kaklā. Iestājās klusums. Visi četri vīri lūkojās uz Kalifu. Beidzot Guļami pamāja inspektoram uz termosu ar tēju, kas stāvēja uz tuvākā galdiņa.

Lūdzu, inspektor, ielejiet sev tēju, viņš atkārtoja. Pēc ceļojuma jums vajadzīgs atspirdzinājums. Un būtu jauki, ja jūs aizvērtu durvis. Nakts ir tik auksta.

Kā nemaņā Kalifa aizgrūda durvis un piegājis pie galda ielēja plastmasas glāzītē tēju no termosa. Guļami norādīja Kalifam uz auduma krēslu sev līdzās. Vīrietis, kas stāvēja kājās, tā arī palika stāvam. Pārējie pastūma krēslus tuvāk Kalifam.

Jaunāko vīrieti, kam bija pāri par trīsdesmit gadu, ar melniem bieziem matiem un rūtainu keffiijeh galvā, Kalifa pazina. Tas bija daudzsološais palestīniešu politiķis Saebs Marsodi, kas kļuva par varoni ne tikai savas tautas acīs, bet visā arābu pasaulē, jo 1980. gadā vadīja Pirmo Intifādu (Kalifa vēl tagad atcerējās patriotisko attēlu, kas apskrēja visas pasaules televīzijas Marsodi, ietinies palestīniešu karogā, nometies ceļos izraēliešu tanku priekšā un lūdz Allāhu). Otrs vīrs bija vecāks un ļoti tievs, ar baltu cepurīti galvvidū. Pār labo vaigu, no acs līdž pat zodam, viņam stiepās sirpjveida rēta. Arī šo cilvēku Kalifa bija redzējis jau iepriekš, lai gan ātrumā neatcerējās, kur tieši. Tikai pēc mirkļa inspektoram atausa atmiņā žurnāla Time vāks Pīta Jansena mājā. Kā tur nu bija Masans, Mabans? Arī politiķis vai tomēr militārists? Jebkurā gadījumā viņš bija izraēlietis. Ceturto vīrieti, kas stutēja sienu telpas tālākā stūrī, Kalifa skaidri nevarēja saskatīt, bet viņš bija būdīgs, ar raupjiem vaibstiem un visu laiku dzēra no sudraba plakanpudeles. Kalifam tas nepavisam nepatika. Izskatās pēc rīkļurāvēja, viņš nodomāja. Turklāt, pēc visa spriežot, piedzēries. Cik pretīgi! Nomērojis viņu ar skatienu, Kalifa novērsās un iedzēra tēju.

-    Tātad, ierunājās Guļami, izvelkot no kabatas dzintara kreļļu virteni. Ja jau esam visi sapulcējušies, varam sākt.

Viņš pagriezās pret Kalifu.

-     Vispirms, inspektor, gribētu uzsvērt šīs sarunas absolūto konfidencialitāti. Es pasvītroju pilnīga konfidencialitāte. Jūs šeit nebijāt. Šos cilvēkus nekad neesat saticis. Šāda saruna nekad nav notikusi. Vai sapratāt?

Kalifam mēles galā bija neskaitāmi jautājumi un pāris stiprāki vārdi par to, kā ar viņu apgājās. Bet ārlietu ministra priekšā nebija vērts šo jautājumu cilāt, tāpēc viņš tikai nomurmināja:

-    Jā, ser.

Guļami nenovērsdamies lūkojās viņā, klusi virpinādams dzintara krelles. Tad viņš pamāja, atslīga krēslā un sakrustoja kājas.

-    Saebs Marsodi, domāju, ka viņa vārds komentārus neprasa.

Viņš norādīja uz vīrieti ar keffijeh galvā, kurš īsi pamāja pretī. Inspektors ievēroja, ka viņš bija tik cieši satvēris rokas, ka šķita āda teju, teju pārplīsīs un izlīdīs pirkstu kauliņi.

-    Majors ģenerālis Jehuda Milans, Guļami turpināja, pamādams uz cigāra kūpinātāju, viens no izcilākajiem mūsu valsts karavīriem, bet tagad cienījams politiķis. Jāpiebilst, viens no inteliģentākajiem un drosmīgākajiem politiķiem.

Lēni izpūzdams dūmus, ari Milans pamāja Kalifam.

-    Inspektors Ariehs Ben-Rojs, Guļami pamāja uz stāvošo vīrieti telpas stūri. Šķiet, jūs jau esat pazīstami.

Kalifa tikai aiz pieklājības pamāja ar roku, īgņodamies uz sevi, ka nebija pazinis izraēlieti. Ben-Rojs pat nepūlējās atbildēt uz arāba pieklājības žestu, tikai naidīgi glūnēja caur pieri no sava stūra.

-     Es atkārtošu vēlreiz, inspektor, Guļami turpināja. šodienas saruna nedrīkst iziet ārpus šīm sienām. Uz spēles ir likts pārāk daudz, vairāk kā jūs varat iedomāties. Es nevēlos pakļaut briesmām šo lietu tikai tāpēc, ka kāds neprot novaldīt mēli. Vai sapratāt?

Kalifa atkal piekrītoši nomurmināja, mirdams aiz ziņkārības, par ko ir runa, bet nojauta, ka nebūtu vietā tagad jautāt. Kad pienāks laiks, Guļami pats izstāstīs, kāpēc Kalifam bija jābūt šeit. Ārlietu ministrs cieši noskatījās inspektorā cauri biezajiem briļļu stikliem, tad pievērsās Milanam un Marsodi. Abi piekrītoši pamāja, it kā teikdami: "Labi, izstāsti viņam."

-    Nu labi, Guļami atslīga krēslā un palūkojās uz kreļļu virteni. Pēc mirkļa viņš ierunājās ļoti klusā balsī, pat tuksneša vidū bīdamies no nelūgtiem klausītājiem. Ēģiptes Arābu Republika pirms četrpadsmit mēnešiem nodeva Marsodi un Milana rīcībā šo namu prom no žurnālistu acīm un politiķu spiediena, lai varētu netraucēti satikties un apspriesties. Abi veltījuši savu dzīvi katrs savai tautai, paši ciezdami personīgus zaudējumus, Milans sagrozījās krēslā, pašķielēdams uz Ben-Roja pusi. un katrs no viņiem, neatkarīgi viens no otra, nonāca pie secinājuma, ka viņu tautas aizies bojā, ja neatradīs jaunu kopsaucēju. Abi šeit satikās un pārrunāja jaunās iespējas sadarboties, meklēja kopīgu saskarsmes punktu, lai reizi par visām reizēm izbeigtu asinspirti abu tautu starpā.

Neko tādu Kalifa nebija gaidījis. Viņu pārņēma aukstas trīsas kā peldētājam, kurš apzinās, ka aizpeldējis pārāk tālu no krasta, tomēr pēc brīža secina, ka iepeldējis dziļāk, nekā bija iedomājies.

Guļami apklusa, bet vārdi vēl virmoja gaisā kā atbalss dziļā alā. Tad ārlietu ministrs ar žestu parādīja, ka dod vārdu Marsodi. Palestīnietis paliecās uz priekšu.

-    Neaizkavēšu jūsu laiku ar sīkumiem, inspektor, viņš iesāka, brūnajām acīm samtaini spīdot petrolejas lampas gaismā. Jums jāzina tikai tas, ka pēdējo četrpadsmit mēnešu laikā šajās apspriedēs ne bez nesaskaņām, protams, viņš uzmeta skatienu Milanam miera vārdā esam izstrādājuši ieteikumus konflikta atrisinājumam, kas neparedz vardarbību un asinsizliešanu, kā arī piekāpšanos un kompromisus no abām pusēm.

Uz grīdas pie viņa krēsla bija nolikta glāze ūdens, un viņš padzērās no tās.

-     Saprotiet pareizi, pašreiz mēs esam tikai fiziskas personas, mēs nepārstāvam savas valdības, šīm sarunām nav oficiāls raksturs un atbalsts, tām nepiemīt juridisks spēks un mēs neesam pilnvaroti ieviest šos ieteikumus dzīvē. Kā paskaidroja cienījamais Guļami, mēs tik ilgi esam cīnījušies, viņš atkal uzmeta skatienu izraēlietim, ka vienīgais, kas mums atlicis, ir ticība un paļāvība uz tautas vairākumu. Manuprāt, viņi dāvās mums savu ticību un uzticēšanos tik daudz, lai uzklausītu un, dod dievs, atbalstītu idejas, kas, izskanējušas no valdības vīru mutes, tiktu nekavējoties noraidītas kā bezcerīgs ideālisms, bet sliktākajā gadījumā uztvertu kā klaju nodevību.

Milans izpūta dūmu mākoni, viņa rēta puskrēslā mirgoja kā kristāla dzīsla.

-     Mēs nelolojam ilūzijas, aizsmakušā balsī lēni noteica izraēlietis, pārtverot runas pavedienu. Izstrādātie priekšlikumi ir ļoti pretrunīgi un prasīs milzīgus upurus no abām pusēm. Ieteikumi dzīvē ieviesīsies ar sāpēm, konfliktiem un aizdomām. Lai ievainojumi sāktu dzīt, būs jāizaug divām, pat trijām paaudzēm. Tomēr ari tad abās pusēs būs cilvēki, kuri atteiksies mums sekot.

-     Neskatoties uz to, Marsodi pārtvēra sarunas vadību, mēs tomēr ticam, ja spēsim pārliecināt tautas vairākumu pieņemt šos priekšlikumus, tad tie būs vislabākā, varbūt pat vienīgā iespēja atrisināt problēmu mūsu zemē. Kad mūs, agrāk tik sīvos pretiniekus, ieraudzīs stāvam plecu pie pleca līdzās kā labākos draugus, lielākā daļa cilvēku noticēs, ka mūsu tautas var dzīvot mierā. Cilvēkiem jānotic, citas izejas nav, jo tas, kas notiek tagad…

Viņš paraustīja plecus un aprāvās. Milans kūpināja cigāru; Guļami virpināja pirkstos lūgšanu krelles; Ben-Rojs sarauktu pieri stūrī darbojās ar savu plakanpudeli. Vai nu viņam nepatika tikko dzirdētais, vai arī nomāca savas paša rūpes. Kalifa iedzēra atdzisušo tēju un izvilka cigaretes. Pagāja piecpadsmit, divdesmit sekundes.

-    Es nesaprotu, Kalifa beidzot neizturēja. Viņš jutās kā muļķa bērns, kas iekūlies pieaugušo kompānijā un nesaprot ne vārda, par ko tie spriež. Kāds tam visam sakars ar al Hakimu?

Guļami apjuka, bet aptvēris, par ko Kalifa runā, saprotoši pamāja.

-    Faruks al Hakims bija sūdabrālis. Kauna traips un apkaunojums mūsu valstij. Jūs mums esat izdarījis pakalpojumu, atklājot viņa divkosīgo un mantkārīgo dabu. Mēs neatvedām jūs šurp, lai sodītu par to, inspektor.

Kalifa vēlreiz nervozi ievilka un izpūta dūmus.

-    Tad kāpēc esmu šeit un kāpēc jūs man visu to stāstāt?

Guļami brīdi nolūkojās viņā, pēc tam paskatījās uz Milānu. Nenolaizdams acis no Kalifas, izraēlietis atlaidās krēslā. Iestājās klusums.

-    Ko jūs zināt par menoru, inspektor? viņš beidzot vaicāja.

Arī šis jautājums inspektoru gauži pārsteidza. Samulsumā viņš neattapa, ko atbildēt, bet Milana skatiens urbās viņā kā īlens.

-     Nesaprotu, kāds tam sakars ar…

Guļami viegli, tomēr noteikti saspieda Kalifas roku, likdams saprast, ka jāatbild uz jautājumu. Kalifa bezpalīdzīgi paraustīja plecus.

-     Es nezinu. Tas… stāvēja Jeruzalemes Templī. Kad romieši iekaroja pilsētu, menora pazuda…

Lēnu garu Kalifa izstāstīja visu, ko bija uzzinājis pēdējo pāris dienu laikā. Pārāk daudz tas nebija, tomēr vairāk kā nekas. Milans klusēdams uzmanīgi klausījās, nenolaizdams acis no inspektora. Kad Kalifa beidza stāstīt, izraēlietis piecēlās kājās un ielēja sev vēl tēju, piemiegtām acīm vērodams petrolejas lampas plīvojošo liesmiņu, kas iekrāsoja cigāra dūmus oranžā krāsā, un Milans izskatījās kā uguns apņemts. Atkal iestājās klusums. Tad zemā balsī, gandrīz nedzirdami, ierunājās Milans.

-     Katrā ticībā, inspektor, ir kāds objekts jeb simbols, kas ir svētāks par citiem, kas vairāk par citiem atspoguļo un ietver sevī ticības būtību un nozīmi. Kristiešiem tas ir krusts, musulmaņiem Kaba Mekā. Mums ebrejiem tas ir svētais septiņžuburu svečturis. "Tas Kungs apspīdēs viņus kā mūžīga gaisma" teica pravietis Jesaja. Svečturis ebreju tautai vienmēr ir simbolizējis radīšanas brīnumu, ticību un dzīvības spēku. Tāpēc tas bija vērtīgākais priekšmets Templī, pret ko visi izturējās godbijīgi un ar cieņu. Savā laikā tieši šī iemesla dēļ to izvēlējās par Izraēlas valsts simbolu. Mūsu tautai nav svētāka un šķīstāka simbola par šo, jo tas pauž mūsu ticīb.as būtību un lautas vienotību. Dievs atklāj sevi un savu spēku caur svētā svečtura gaismu. Tieši tāpēc svečturis mūsu tautai ir tik svarīgs.

Viņš dziļi ievilka cigāra dūmu, ļaujot pēdējiem vārdiem nosēsties klausītāju apziņā.

-    Un tā, inspektor, viņš lēni pagriezās pret Kalifu, pateicoties tieši jums, mēs esam atguvuši īsto, oriģinālo menoru, ko sensenos laikos izkala Eleazārs. Mēs domājām, ka tas mums ir zudis uz mūžu, bet nu, pēc daudziem gadsimtiem tas pēkšņi atkal nonāk mūsu rokās. Mūsu tautai tas ir neatsverams ieguvums. Man trūkst vārdu, lai aprakstītu tā nozīmi un, ko tur slēpt, arī briesmas, kas ar to saistītas.

Pēdējo vārdu viņš sevišķi uzsvēra, un tas atbalsojās nelielajā telpā un klātesošo ausīs. Kalifu pārņēma sajūta, un ar katru mirkli tā pastiprinājās, ka pret savu gribu tiek ievilkts prātam neaptveramos notikumos.

-    Tas nav mans…

Guļami atkal taktiski paspieda viņam roku, lai viņš paklusē. Nenovērsdamies no Kalifas, Milnas mierīgi kūpināja cigāru.

-     Tā nu ir sanācis, inspektor, ka mēs dzīvojam tādā pasaules daļā, kur simboli tiek vērtēti augstāk par cilvēku dzīvību. Tā ir traģēdija, kad kāds nomirst, tomēr ar laiku zaudējums aizmirstas un dzīve rit tālāk savu gaitu. Svēta simbola zaudējums vai apgānīšana savukārt netiek aizmirsts, tā trūkumu izjūt pastāvīgi. Kā reaģētu jūs, ja izraēliešu iznīcinātāji sagrautu jūsu svēto Kabu? Tieši tāpat mums ir ar menoru. Ja svečturis nonāktu al Mulathama rokās, tad tiktu nodarīts daudz lielāks kaitējums par tūkstoti pašnāvnieku spridzinātāju spridzekļiem. Kur nu tūkstoti desmitiem tūkstošu. Ar cilvēku zaudējumu agri vai vēlu mēs varam samierināties, bet ar tautas svētuma simbola zudumu nekad. Tā ir neizmērojama tukšuma un sāpju sajūta, kas neizgaist nekad paaudžu paaudzēs.

Viņš nokratīja cigāra pelnus un paberzēja acis. Staltais virsnieks piepeši bija pārvērties sakumpušā vīrelī ar nogurušu seju, it kā visas pasaules nelaimes būtu uzkrautas viņa pleciem.

-     Mūsu tautas, inspektor, pietuvojušās bīstamai robežai. Mēs ar Saebu ticam, ka tomēr ir iespējams visu vēl vērst par labu. Jā, neskatoties uz izlieto asiņu jūru un neizmērojamo naidu, kas valda mūsu starpā. Bet, ja īsto un patieso menoru atradīs al Mulathams vai mūsu tautas fanātiskie fundamentālisti, kuru nav mazums, un kuri tā vien gaida izdevīgu brīdi pulcināt destruktīvos spēkus un paust savus radikālos uzskatus zem šāda varena simbola. Istabas stūri nemierīgi sakustējās Ben-Rojs, virpinot pirkstos menoras kulonu ķēdītē ap kaklu. Ja tā notiks, tad, ticiet man, nekādas miera sarunas vairs nepalīdzēs.

Kalifas cigarete tā arī neskarta izdega pirkstos. Viņš instinktīvi juta, ka tūlīt sekos kas tāds, ko viņš nevēlējās dzirdēt.

-    AI Mulathams taču nezina par menoru, viņš vāri iebilda. Hots nomira, nepaspējis viņam to izstāstīt.

Marsodi pakratīja galvu.

-     Mēs neesam droši par to. Mēs zinām, ka Hots par visām varītēm mēģināja sazināties ar al Mulathamu. Varbūt viņš tiešām nepaspēja, bet tikpat labi varbūt paspēja. Iespējams, kamēr mēs te runājam, al Mulathams meklē menoru. Varbūt to meklē arī citi. Mēs nedrīkstam tā riskēt.

Kalifam izkalta rīkle un sažņaudzās vēders. Viņš juta, ka ir iedzīts stūrī, gluži kā bērnībā, kad vecāku puišu bars dzinās viņam pakaļ pa Gīzas sānu ieliņām. Beigās viņu vienmēr noķēra un piekāva.

-    Kāpēc jūs man to visu stāstāt? viņš atkārtoja.

Cilvēks istabas stūrī nicīgi nosprauslājās.

-     Kāda velna pēc gan viņi tev to stāstītu? Ben-Rojs pirmo reizi ierunājās. Tu to putru ievārīji, tagad palīdzi izstrēbt.

Kalifa drudžaini uzlūkoja te vienu, te olru. Deniņos tik stipri pulsēja asinis, it kā kāds no iekšpuses klaudzinātu ar āmuriņu.

-    Ko tas nozīmē "tagad palīdzi izstrēbt?" Kāpēc jūs mani šurp atvedāt?

Tas bija izmisuma sauciens. Guļami noņēma brilles, pārbaudīja pret gaismu stiklus un uzlika atpakaļ. Arī viņa seja pēkšņi šķita vecišķa un sakritusies.

-     Menora jāatrod, lai tur vai kas, inspektor, viņš klusi sacīja. Un pēc iespējas ātrāk. Bez tam neviens nedrīkst uzzināt, ka šis priekšmets joprojām eksistē.

-    Nē, Kalifa pielēca kājās.

Kalifa pats izbijās no sava skaļā, protesta pilnā sauciena, taču nespēja savaldīties pat Guļami priekšā. Viņš nepavisam negribēja iepīties šajā lietā. Viņš negribēja ne ausu galā kaut ko dzirdēt par Izraēlu, jūdaismu, menorām pilnīgi neko. Jau no paša sākuma Kalifam nepatika šīs lietas konteksts, lai ko Zenaba teiktu par to, ka jāmeklē atbildes uz nesaprotamiem jautājumiem, jo tas palīdzēs pieaugt un kļūt par labāku cilvēku. Kalifa nekad nebija alcis pēc lieliem varoņdarbiem. Viņš tikai vēlējās dzīvot mierīgu, parastu dzīvi, pavadīt laiku kopā ar ģimeni, darīt savu darbu un pamazām virzīties pa karjeras kāpnēm. Šis uzdevums ir pārāk liels un atbildīgs. Tas nav viņam pa spēkam.

-    Nē, viņš noteikti papurināja galvu.

-    Kā to saprast?

Ben-Rojs paspēra soli uz priekšu un kvēlojošām acīm caururba Kalifu. Inspektors nelikās viņu manīt un vērsās pie Guļami.

-     Esmu tikai policists. Tam… tam nav nekāda sakara ar mani!

-    Tam ir visai liels saskars ar tevi, pie velna! nošņācās Ben-Rojs. Vai tu vispār klausījies, ko tev teica?

Kalifa joprojām nepievērsa viņam uzmanību.

-    Tas nav mans pienākums. Es nevēlos tajā visā iesaistīties.

-    Nevienu šeit neinteresē, ko tu vēlies, izmeta Ben-Rojs, kvēlojot dusmās. Mums ir svarīgāki jautājumi, ko apspriest.

-    Lūdzu, Arieh, Milans mierinoši uzlika Ben-Rojam roku uz pleca, bet tas nopurināja to.

-     Ko viņš, pie joda, iedomājas no sevis?

-    Arieh!

-     "Es nevēlos tajā visā iesaistīties". Ko viņš no sevis iedomājas, nekaunīgais musulmanis?

Sažņaudzis rokas dūrēs, Kalifa apcirtās apkārt. Tikai divas, trīs reizes savā mūžā viņš bija pilnīgi zaudējis savaldīšanos un šī bija viena no tām reizēm.

-     Ka tu uzdrīksties, augstpratīgais ebreju izdzimteni? Kalifa nošņācās, pilnīgi aizmirsis, kur viņš atrodas.

-    Kalifa!

Guļami un Marsodi reizē pielēca kājās.

-     Ben Zohnal ieaurojās Ben-Rojs, mezdamies uz priekšu. Kuces dēls! Es tevi nositīšu!

Milanam izdevās satvert viņu aiz jakas un atraut atpakaļ. Marsodi satvēra aiz pleciem Kalifu, kurš arī draudīgi vīstīja dūres.

-    Lech tiezdaijen, zayinl nolamājās Ben-Rojs un parādīja Kalifam vidējo pirkstu.

-     Enta ghebee, koos! Kalifa nepalika parādā un arī izstiepa pirkstu.

Abi iekarsa vēl vairāk, lamādamies un apvainodami viens otru, līdz beidzot Guļami neizturēja un uzkliedza: "Izbeidziet!" Smagi elsodami, abi uzreiz apklusa. Guļami, Marsodi un Milans saskatījās, pēc tam ārlietu ministrs lika Kalifam iziet ārā nomierināties. Uzmetis Ben-Rojam šķību skatienu, inspektors piegāja pie durvīm, atrāva tās vaļā un izgāja ārā naktī, aizcirsdams aiz sevis durvis. Viņš pāris reizes dziļi ieelpoja vēso, dzidro gaisu un pagājās dažus metrus sāņus, kur apsēdās uz akmens un aizdedzināja cigareti.

Visapkārt valdīja klusums, tikai neliela vēja pūsma laiku pa laikam pačabināja sausos dzelkšņus, debesis bija kā nosētas spožām zvaigznēm. Pēc dažām minūtēm nočīkstēja durvis un kāds tuvojās inspektoram. Marsodi.

-     Ezayek? jautāja palestīnietis, uzlikdams roku Kalifam uz pleca. Vai viss kārtībā?

Inspektors pamāja.

-     Ana asij, viņš nomurmināja. Es atvainojos, man nevajadzēja…

Marsodi saprotoši saspieda plecu.

-     Tici man, salīdzinājumā ar to, ko šīs sienas piedzīvojušas pēdējo četrpadsmit mēnešu laikā, tie vēl ir bērnu šļupsti. Šī ir sarežģīta situācija, un šādas scēnas ir neizbēgamas.

Marsodi apsēdās līdzās Kalifam. Viņus apņēma klusums, ko var piedzīvot tikai tuksnesī vai kalnos. Marsodi pacēla roku un norādīja uz debesīm.

-    Vai redzi? viņš jautāja. To zvaigznāju ar četrām spožām zvaigznēm? Nē, nē, tur. Jā, pareizi. Mēs to saucam par tanku. Apakšā ir kāpurķēdes, tad pats rumpis un visbeidzot tēmēklis.

Kalifa sekoja palestīnieša pirkstu kustībām, kas gaisā iezīmēja tanka aprises.

-    Bet tur, Marsodi norādīja uz citu zvaigznāju, Kalašņikova automāts. Bet tur tālāk granāta. Citur pasaulē cilvēki lūkojas debesīs un redz skaistumu, tikai Palestīnā pat debesu ķermeņos saskata ieročus.

Kaut kur tālumā iegaudojās šakālis, bet tūlīt pat arī aprāvās. Kalifa nometa cigareti un savilka ciešāk jaku.

-     Es to nevaru izdarīt, viņš nočukstēja. Man ļoti žēl, bet es nevaru strādāt kopā ar viņiem.

Marsodi skumji pasmaidīja un atkal atgāza galvu pret debesīm.

-      Domā es jutos savādāk? Mans tēvs nomira izraēliešu cietumā. Kad man bija deviņi gadi, manu acu priekšā, tanka šāviņš nogalināja vecāko brāli. Vai pēc visa piedzīvotā man bija viegli vest pārrunas ar viņiem? Tu pat nevari iedomāties, cik daudz man ir iemeslu ienīst viņus.

Mēness gaismā Marsodi seja šķita spokaini bāla.

-     Bet es pārvarēju sevi, viņš klusi noteica. Sāku sadarboties. Un vai zini? Šo četrpadsmit mēnešu laikā mēs ar Jehudu esam sadraudzējušies. Mēs taču visu mūžu bijām nāvīgākie ienaidnieki, bet kļuvām par labiem draugiem.

Kalifas aizmestā cigarete vēl brīdi tumsā gailēja, līdz pamazām izdzisa, un tumsa to aprija.

-    Ja tas būtu kāds cits, nevis tas Ben-Rojs, viņš klusi teica. Viņš… viņš taču ir bīstams. Viņam ir ļaunas acis. No viņa staro cietsirdība un naids. Es nevaru strādāt kopā ar vinu.

Marsodi sabāza rokas bikšu kabatās.

-    Vai jums ir sieva, inspektor?

Kalifa pamāja.

-     Ben-Rojs arī grasījās precēties.

-    Un kas notika?

-    Mēnesi pirms kāzām viņa līgava gāja bojā pašnāvnieka spridzinātāja sarīkotajā slaktiņā.

-    Allah-u-akhabar. Kalifa nokāra galvu. Es to nezināju.

Marsodi nodrebinājās un, izvilcis rokas no kabatas, ar

žestu palūdza Kalifam cigareti. Ēģiptietis izvilka no paciņas cigareti un aizdedzinājis pasniedza to palestīnietim. Cigaretes gaismiņa uz brīdi apspīdēja palestīnieša vājo, skaisto seju.

-     Pēc sešām dienām Jeruzalemes centrā notiks mītiņš, viņš klusi teica. Mēs ar Jehudu esam izlēmuši tajā uzstāties un izstāstīt par saviem plāniem. Mēs izklāstīsim savus priekšlikumus un paziņosim par jaunas politiskās partijas dibināšanu Izraēliešu-palestīniešu sadarbības un miera partija. Šīs partijas uzdevums būs ieviest dzīvē mūsu izstrādātos priekšlikumus. jehuda teica, ka paies gadi un izaugs jaunas paaudzes, lai patiešām kaut kas izmainītos, taču es patiešām no sirds ticu, ka tas ir iespējams. Ja vien menora nenonāks nepareizās rokās. Ja tā notiks, tad viss mūsu darbs, visi sapņi un cerības par mieru un sakārtotu dzīvi izrādīsies veltīgi…

Viņš ievilka dziļu dūmu un nokāra galvu.

-    Palīdzi mums, inspektor. Kā musulmanis musulmanim, vīrietis vīrietim un cilvēks cilvēkam, es tevi lūdzu palīdzi mums!

Ko Kalifa varēja teikt? Neko. Viņš tikai smagi nopūtās, pašvīkāja ar kāju smiltīs un piekrītoši pamāja. Marsodi pateicīgi pieskārās viņa plecam, un abi roku rokā devās atpakaļ uz namiņu.

* * *

Vi'ņi runāja vēl kādu stundu. Šoreiz vairāk runāja Kalifa ar Ben-Roju vēsi, formāli, neskatīdamies viens otram acīs, viņi apmainījās ar informāciju par Hotu un menoru, mēģinot sašaurināt meklējumu loku un izstrādājot versijas. Pārējie laiku pa laikam iestarpināja kādu vārdu, bet pārsvarā klusēdami klausījās abu policistu profesionālajā rīcības plāna izstrādāšanā. Abi apklusa tikai pēc pusnakts.

-    Mums jāapspriež pēdējais jautājums. Ko darīsim ar to al Madani?

Guļami iztukšoja tējas glāzi.

-    Vai viņu nevar paturēt apcietinājumā, kamēr pabeidzam šo lietu? viņš vaicāja.

Marsodi papurināja galvu.

-    Viņa ir pārāk pazīstama un iemīļota tautā. Pašreizējā situācijā mums nav izdevīgi nonākt konfliktā ar tautas gribu. Bet tautai nepatiks, ka viņa tiek turēta apcietinājumā.

-    Tad ko darīsim? Guļami samīcīja tējas glāzīti rokās un aizmeta prom.

Neviens neatbildēja, jo bija nogrimis katrs savās domās. Petrolejas lampas pamazām izdega un istabā iestājās mijkrēslis.

-    Lai viņa strādā kopā ar mani.

Tas bija Ben-Rojs. Visi pacēla galvas.

-     Viņa zina tikpat daudz, cik mēs, bet par Hotu un iespējamo menoras atrašanās vietu varbūt pat vairāk. Viņa apzinās briesmas, kas draud ikvienam, ja al Mulathams iegūs menoru. Jā, vajadzētu viņai ļaut strādāt kopā ar mums.

Visiem tas šķita pieņemams ieteikums, un Guļami, Marsodi un Milans piekrītoši pamāja. Tikai Kalifa nebija tik pārliecināts. Saraucis uzacis, viņš uzmanīgi vēroja Ben-Roju. Runādams Ariehs mitrināja ar mēli lūpas. Kalifa bija ievērojis, ka pratināšanas laikā tā mēdza darīt nervozi cilvēki, kas mēģināja kaut ko noslēpt. Kaut kas te nav kārtībā, Kalifa nodomāja pie sevis. Tu mums kaut ko nepasaki līdz galam. Tu nemelo, bet kaut ko slēp gan… tev padomā kas cits. Bet varbūt Kalifam tik ļoti nepatika šis cilvēks, ka viņam nebija pieņemams nekas, ko viņš teica vai darīja. Guļami pārtrauca Kalifas pārdomas, pieceļoties kājās un paziņojot, ka sapulce beigusies.

Ejot uz helikopteriem, Kalifa gāja nopakaļ Ben-Rojam, kurš bija krietnu galvas tiesu garāks un divreiz būdlgāks par ēģiptieti. Pēc visa notikušā Kalifam Ben-Roja klātbūtne šķita vēl nepatīkamāka. Viņš neparko ar viņu vairs nerunātu, ja vien nebūtu jāizpilda uzdevums. Tomēr pieklājība un cilvēciska līdzjūtība ņēma virsroku un Kalifa pielika soli, lai panāktu izraēlieti un pateiktu, ka, neskatoties uz aso vārdu pārmaiņu, Kalifam ļoti žēl, kas notika ar Ben-Roja līgavu, ka Kalifam pašam esot sieva un bērni un nevarot iedomāties, ka zaudētu kādu no viņiem. Ben-Rojs palūkojās uz ēģiptieti un, nomurminājis " Ej tu dirst", novērsās.

-     Kāda dīvaina sagadīšanās, atskanēja Gulami balss. Ēģiptietis, izraēlietis un palestīnietis uzsāk šo procesu, bet turpmākā notikumu gaita atkarīga no ēģiptieša, izraēlieša un palestīnietes. Gribētos domāt, ka tā ir laba zīme.

-    Lūdzu, Dievs, kaut tā būtu, noteica Milans.

-    Lūdzu, Allāh, palīdzi mums, piebalsoja Marsodi.

KALANDIJAS BĒGĻU NOMETNE. STARP JERUZALEMI UN RAMALLU

Kad Junis Abu Džiss rītausmā pamodās, gaitenī viņš atrada aploksni, kas bija iebāzta pa durvju apakšu. Junis nezināja, kurš, kā un kad to piegādājis. Aploksnē atradās vienkārša zīmīte, kas vēstīja, ka pēc sešām dienām viņš varēs izpildīt savu godpilno mocekļa misiju. Tās dienas pēcpusdienā, tieši pulksten piecos, viņam jāierodas pie maksas tālruņa aparāta uz Abu Taleba un Ibn Kaldūna ielas stūra Austrumjeruzalemē. Tur viņš saņemšot nākamos norādījumus.

Junis izlasīja zīmīti veselas trīs reizes. Pēc tam sadedzināja to aiz mājas. Vērodams, kā papīrs pamazām pārogļojas, JUnisam sametās slikta dūša. Viņš saliecās uz priekšu un sāka vemt.

TREŠĀ DAĻA PĒC TRIM DIENĀM

LUKSORA

-    Nu, ko tu tur atradi?

Kalifa pārliecās pāri verandas margām un satraukti lūkojās lejā.

-    Tas ir tikai velosipēda rāmis, inspektor.

-    Sasodīts! Vai tiešām?

-    Šķiet, ka mani viri zina, kads izskatas velosipeds.

-     Nolādēts!

Inspektors izspļāva neizsmēķēto cigareti un samīcīja ar kāju, lamādamies pie sevis par šo viltus trauksmi. Kalifas acu priekšā Ditera Hota skaisti iekoptais dārzs ar rūpīgi iekārtotajām dobēm un nevainojami nopļauto zālienu bija pārvērties par izrakumu laukumu. Visur rēgojās dziļas bedres un smilšu kaudzes. Labākie Ēģiptes ekskavatoristi rakņāja dārzu jau trīs dienas un trīs naktis. Ja dārzā kaut kas būtu aprakts, viņi noteikti to atrastu. Tomēr vienīgie atradumi bija pāris betona caurules, satrunējusi koka vinča ūdens piegādei no Nīlas un tagad velosipēda rāmis. Dīters Hots acīmredzot nav noslēpis menoru šeit. Dziļi sirdī Kalifa to jau bija nojautis.

Drūmi nolūkodamies postažā, viņš aizdedzināja nākamo cigareti un pamāja brigadierim, lai beidz darbu, bet pats pagriezās un iegāja mājā. Arī šeit pavērās līdzīga aina: daļa grīdas dēļu bija uzlauzti, zemē mētājās grāmatas un papīri, sienās ūn griestos rēgojās caurumi. Trīs dienu veltīgi pūliņi, jo arī šeit nebija ne miņas, ne ziņas no menoras.

Stāvēdams šeit haosa vidū, Kalifa saprata, ka spriedze sasniegusi galējo robežu. Viņi bija izkratījuši Jansena kabinetu viesnīcā Menna-Ra (kāda līdzība ar vārdu menora), viņa bijušo māju Aleksandrijā, pat zilo Mercedes viss tika rūpīgi jo rūpīgi pārmeklēts, bet neko neatrada, pilnīgi neko.

Varbūt Inga Graca kaut ko noklusēja tonakt slimnīcā, bet to noskaidrot bija par vēlu dažas stundas pēc Kalifas aiziešanas vecā sieviete bija iekritusi komā, un ārsti diezgan skeptiski vērtēja viņas iespējas atgriezties dzīvē. Nebija vairs neviena, ar ko runāt, kur meklēt akmens uz akmeņa nebija palicis, kā viss bija izrakņāts. Tomēr viens bija skaidrs: Ēģiptē menoras nav.

Kalifa vēl divdesmit minūtes bezmērķīgi klīda no vienas istabas otrā, prātodams vai viņam justies atvieglotam, ka izdarījis visu, kas viņa spēkos, vai arī vilties, ka nav sasniedzis vēlamos rezultātus. Aizslēdzis māju, viņš devās uz iecirkni, lai piezvanītu Ben-Rojam un izstāstītu par savu neveiksmi. Izraēlietis nebūs priecīgs, to nu Kalifa zināja droši. Pēc aprautajām, atturīgajām sarunām Kalifa noprata, ka arī tajā galā izmeklēšana negāja uz priekšu. Laiks nežēlīgi skaitīja stundas, bet izvēles iespējas bija izsīkušas. Menora bija kā ūdenī iekritusi.

IERUZALEME

Iedami gar skaistajām puķu dobēm un glītajiem namiņiem Kfar Shaul psihiatriskās klīnikas teritorijā, Leilai tā vien niezēja mēle pajautāt Ben-Rojam par palestīniešu ciematu Deir Jassinu, kas reiz šeit slējās, bet 1948. gadā kāda bruņota ebreju grupa aukstasinīgi nogalināja apmēram divus dučus ciemata iedzīvotāju vīriešus, sievietes un bērnus. Bet pietika Leilai uzmest skatienu policista nogurušajai un saltajai sejai, lai iekostu mēli zobos un paklusētu.

Pirms trim dienām policists negaidot ieradās kamerā un piedāvāja Leilai sadarboties ar viņu. Viņi abi un vēl kāds ēģiptietis, vārdā Kalifa, meklēšot menoru. Izmeklēšana notiks pilnīgā slepenībā un visaugstāko varas instanču aizsegā. Vai viņa piedalīsies? Vai palīdzēs?

Leila, protams, bija pārsteigta. Viņu pārņēma aizdomas, kaut gan pirmajā nopratināšanā pati bija izteikusi priekšlikumu par kopīgu izmeklēšanu (lai gan ne mirkli neticēja, ka viņš tam piekritīs). Draudīgais spīdums viņa acīs, nesavaldība, nervozums viss liecināja par to, ka viņam šī ir kas vairāk par oficiālu lietas izmeklēšanu. Bet Leila neuzdrošinājās atteikties, jo uz spēles bija likts pārāk daudz, tāpēc viņa uzreiz, bez liekiem jautājumiem piekrita sadarboties.

Tikpat dīvaina šķita viņa prasība uz lietas izmeklēšanas laiku pārcelties uz viņa dzīvokli Rietumjeruzalemē. Leilas trauksmes signāli nekavējoties reaģēja viņš vēlas pilnīgu kontroli pār viņu, neizlaist viņu no acīm ne mirkli. Bet savas bažas viņa tomēr paturēja pie sevis, jo ja viņa gribēja piedalīties menoras meklēšanā, viņai jāspēlē pēc Ben-Roja nosacījumiem. Tāpēc viņa piekrita, ka šajos apstākļos tā patiešām esot laba doma. Bez tam arī Leilai pašai nebija nekas pretim paturēt acīs šo dusmu pūķi.

Ben-Rojs nokārtoja atbrīvošanas formalitātes, aizveda Leilu uz viņas dzīvokli pēc datora un citām mantām Leila uzreiz pamanīja, ka istaba ir pārmeklēta no augšas līdz apakšai. Pēc tam Ben-Rojs aizveda viņu uz savu dzīvokli, kur dzīvojamā istaba tika pārveidota par pagaidu štābu. Viņi tur pavadīja veselas trīs saspringtas dienas. Rītus viņi sāka ar elektroniskā pasta vēstuļu sūtīšanu, zvanīšanu, rokoties internetā, izmisīgi pieķeroties pat vismazākajai norādei. Tā tas turpinājās no agra rīta līdz vēlai naktij. Viņi pārtika no kafijas, sviestmaizēm, un Ben-Rojs no neiztrūkstošās vodkas. Pēc garās darba dienas Leila pārgurumā sabruka turpat uz dīvāna, bet Ben-Rojs nozuda aiz guļamistabas durvīm, lai gan nelikās, ka viņš tur gulētu, jo dažreiz Leila nakts vidū uztrūkās no miega un dzirdēja viņu staigājam turpu šurpu pa istabu un kaut ko čukstam mobilajā telefonā. Reiz Leila

ieraudzīja, ka Ben-Rojs bālu seju un trīcošām lūpām uzlūko viņu no gaiteņa. Sākumā viņa mēģināja salauzt ledu starp abiem, uzsākt sarunu, uzdodot kādu jautājumu par viņa dzīvi, par jauno sievieti fotogrāfijā uz grāmatplaukta, bet viņš neielaidās garās sarunās, attraukdams, ka viņa šeit atrodoties, lai atrastu menoru, nevis sacerētu viņa nožēlojamo biogrāfiju. Leila neuzstāja un pievērsās saviem pienākumiem zvanīja, rakstīja un sūtīja vēstules, pētīja interneta un citus materiālus, lai gan pamazām zaudēja realitātes sajūtu, pavadot dienas un naktis šajā naidīgajā, saspīlētajā un smacējošajā atmosfērā.

jau pašā izmeklēšanas sākumā abi vienojās, ka galvenais meklējumu atskaites punkts ir Hota ierašanās Dahau koncentrācijas nometnē. Abi nešaubīgi ticēja, ka noslēpumainajā lādē atradās menora. Bet uz kurieni to aizveda? Kāpēc viņš paņēma līdzi tos sešus ieslodzītos? Bija jāmeklē atbildes uz šiem un vēl citiem jautājumiem. Leila ar Ben-Roju sazinājās ar visiem iespējamiem ekspertiem Dahau koncentrācijas nometnes, Trešā reiha, Anenerbes ekspertiem, speciālistiem nacistu dārgumu meklēšanā, pat ar Otrā pasaules kara Vācijas transporta infrastruktūras lietpratējiem. Viss velti. Lielākā daļa par tādu Hotu pat nebija dzirdējuši. Tiem, kuri zināja par Hotu, nebija ne jausmas, kāpēc viņš tik negaidīti ieradies nometnē un kas noticis pēc tam. Leila vēlreiz piezvanīja Magnusam Topingam jā, protams, viņa labprāt aizies ar viņu vakariņas, kad nākamreiz ieradīsies Anglijā, Žanam Mišelam Djuponam, pusducim paziņu un Djupona kolēģiem viss pa tukšo. Neviens neko nezināja un nevarēja palīdzēt.

Trīs dienu laikā viņi bija uzzinājuši tikai divas jaunas lietas: ar kādām kravas mašīnām Hots ieradies koncentrācijas nometnē trīstonnīgām Vācu armijas mašīnām Opel Blitze. Bet no Yad Vashem holokausta muzeja viņi uzzināja to sešu ieslodzīto vārdus, kurus Hots paņēma līdzi nezināmajā ceļā: Janeks Lībermanis, Avrams Brihters, Ichāks Edelšteins,

Ichāks Veiss, Eriks Blьms, Marks Vesers. Pirmie četri bija ebreji, bet piektais un sestais attiecīgi komunists un homoseksuālis. Neviens no viņiem nometnē tā arī neatgriezās, tomēr arī pēdas sadzīt viņiem neizdevās. Vārdu sakot, Leila ar Ben-Roju nonāca strupceļā.

Tāpēc pēc trīs dienām viņi beidzot atstāja Ben-Roja dzīvokli un devās uz psihiatrisko klīniku. Pastāvēja iespēja, ka, dzenot pēdas Hotam, Hanna Šlēgele nonāca uz pēdām arī menorai un izstāstīja par to savam brālim īzākam.

-     Sasodīta laika šķiešana, sūkstījās Ben-Rojs pa ceļam. Tas vīrs nav atvēris muti savus piecpadsmit gadus. Viņš ir pilnīgs dārzenis.

Tomēr tā bija vienīgā un pēdējā iespēja izkustēties no strupceļa.

Iepriekš sarunājuši pa telefonu, abi devās uz ziemeļu spārna psihogeriatrijas centru, kur viņus sagaidīja ārste Gilda Nisima. Uzmetusi aizdomīgu skatienu Leilai, viņa tiem nevērīgi pamāja un aicināja tālāk pa skopi apgaismotu gaiteni. Apavi uz svaigi vaskotās grīdas nepiedienīgi skaļi čīkstēja, bet gaisa kondicioniera tikko dzirdamā skaņa spokaini atbalsojās visā ēkā. Pienākusi pie Šlēgeļa istabas, ārste atkal nolasīja īsu lekciju par pacienta trauslo veselības stāvokli, ko vēl vairāk pasliktināja Ben-Roja iepriekšējais apciemojums. Ārste kategoriski paziņoja, ka necietīs tādu apiešanos ar savu pacientu, un viņu rīcībā esot piecpadsmit minūtes. Ben-Rojs pa taisno devās iekšā, Leila vilcinādamās sekoja viņam. Ārste jau atkal pavēra muti, grasīdamās nobērt jaunu instrukciju kārtu, bet Ben-Rojs-pagriezās pret viņu un, strupi pateicies, aizvēra durvis viņai deguna galā.

-     Pārgudrele, viņš nolamājās.

Istabā nekas nebija mainījies kopš Ben-Roja apmeklējuma: gulta, galds, zīmējumi uz sienām un izdēdējušais īzāks Šlēgelis pidžamā atpūtas krēslā ar to pašu atsvešināto skatienu, vērdamies ārā pa logu, bet klēpī tā pati nobružātā grāmata. Leila apstājās turpat pie durvīm un pārlaida acis sienām, uzreiz pamanīdama neskaitāmos zīmējumus ar septiņžuburu menoru.

-     Es atvainojos, ka atkal jūs traucējam, Šlēgeļa kungs, ierunājās inspektors un bez aplinkiem turpināja, bet man jums jāuzdod vēl daži jautājumi par jūsu māsu Hannu.

Ben-Rojs mēģināja runāt savaldīgi un pārliecinoši, lai neizbiedēto veco vīru. Diemžēl izdzirdot Ben-Roja balsi, Šlēgelis izbīlī ieīdējās, trauksmaini iepleta acis un izmisīgi spiedās krēslā, neizlaizdams no rokām nodriskāto grāmatu. Ben-Rojs pikti saknieba lūpas, nepavisam nevēlēdamies piedzīvot kārtējo scēnu.

-     Lūdzu, nebaidieties, viņš visiem spēkiem pūlējās savilkt skarbo seju līdzjūtīgā smaidā. Mēs jums nedarīsim pāri. Mēs tikai gribam parunāt ar jums. Es apsolu, ka tas nebūs ilgi.

Pretēji gaidītajam rezultātam, vecais vīrs satraucās vēl vairāk. īdēšana pastiprinājās.

-    Es zinu, ka jūs joti pārdzīvojat, Šlēgeļa kungs, man ļoti žēl, ka iepriekš jūs tik ļoti satraucu, bet tas ir ārkārtīgi…

šlēgelis, spalgi īdot, abām rokām apķēra galvu, it kā sargādamies no sitieniem. Ben-Rojs vārījās no niknuma.

-    Paklau, Šlēgeli, es zinu, ka jūs…

-     Dieva dēļ! Leila iesaucās, uzmezdama policistam asu skatienu "Vai galīgi esi prātu izkūkojis?", un notupās pie vecā vīra, mierinoši saņemdama rokās viņa sasprindzināto dūri. Kuš, kuš, viņa maigi dūdoja, glāstīdama bālo, gluži caurspīdīgo roku. Viss kārtībā, viss ir kārtībā. Nomierinieties.

Vecais vīrs atslāba, īdēšana pieklusa.

-     Lūk, tā jau labāk, Leila klusi teica, turpinot glāstīt viņam roku. Nevajag baidīties, viss būs labi, nevajag bīties.

Ben-Rojs iztrūcies vēroja šo ainu, samulsis par tādu maigošanos. Uzticamā plakanpudele palīdzēja apslēpt aizkustinājumu. Leila turpināja mierinoši un saudzīgi runāt ar veco vīru, pēc tam dungāja viņam dziesmiņu, ko tēvs mēdza dziedāt bērnībā, līdz beidzot Šlēgelis pilnīgi nomierinājās un nodūra galvu, joprojām tverdamies pie Leilas siltās plaukstas. Viņa vēl kādu minūti pacietīgi nogaidīja, tad pavirzījās ar muguru pret Ben-Roju un tieši pret veco vīru.

-    Izāk, viņa ļoti klusi un uzmanīgi uzrunāja slimnieku, mums vajadzīga jūsu palīdzība. Vai palīdzēsiet?

Ben-Rojs viņai aiz muguras nicinoši nošņaukājās. Leila nelikās zinis par viņu, visu uzmanību pievērsdama trauslajam stāvam krēslā.

-    Vai pastāstīsiet mums par menoru, īzāk? Jūs abi ar Hannu taču to redzējāt sagrautajā pilī, vai ne? Jūs to pat uzzīmējāt. Vai atceraties Kastelombru?

Šlēgelis neko neatbildēja, tikai sēdēja, nokārtu galvu, lūkodamies grāmatā sev klēpī. Rīta saules stars apgaismoja viņa izdēdējušo seju. Viņš klusiņām dūca caur degunu.

-    Lūdzu, īzāk. Leila saudzīgi paspieda viņa roku, mudinot atbildēt. Mēs gribam atrast menoru, lai to pasargātu no ļauniem cilvēkiem. Vai zināt, kur tā ir? Vai zināt, kas ar to notika?

Klusums.

Leila jautāja vēl un vēlreiz, visiem spēkiem mēģinādama savaldīties un apslēpt nepacietību un vilšanos savā balsī. Kad atbilde tomēr nesekoja, un nemanīja pat ne mazāko zīmi, ka viņš saprot, ko no viņa prasa, Leila lēni atbrīvoja savu roku no viņa tvēriena un nodūra galvu, atzīstot savu sakāvi un Ben-Roja taisnību, ka šī ir veltīga laika šķiešana.

-     Dzeltens.

Tas pat nebija čuksts. Tikai gaisa pūsma no Šlēgeļa mutes, kas tikpat labi varēja būt un nebūt artikulēts vārds. Leila pacēla galvu, domādama, ka ir pārklausījusies. Vecais vīrs joprojām sēdēja nodurtu galvu.

-     Dzeltens.

Šoreiz vārds izskanēja stiprāk, lai gan tikko dzirdami. Leila juta, ka Ben-Rojs aiz muguras ieinteresēti un saspringti pieliecas tuvāk.

Leila atkal satvēra Šlēgeļa roku.

-    Kas ir dzeltens, īzāk? Par ko jūs runājat?

Vecais vīrs lēni pacēla galvu. Viņa acis šoreiz spoži mirdzēja. Viņš pacēla roku un ar trīcošu pirkstu norādīja uz četriem zīmējumiem ar Kastelombras arku. Tiem pa vidu karājās attēls ar septiņžuburu menoru.

-    Dzeltens, viņš nočukstēja trešo reizi. No piepūles viņš viss trīcēja.

-    Kas ir dzeltens? Ben-Rojs bija pienācis tik tuvu, ka viņa ceļgali dūrās Leilai mugurā. Menora ir dzeltena?

Šlēgelis joprojām turēja izstieptu kaulaino pirkstu, bet roka nogura un viņš to nolaida, cieši tverdamies pie grāmatas.

-    Skatieties uz dzelteno.

Leila apjukusi pagriezās pret Ben-Roju un uzmeta viņam nesapratnes pilnu skatienu, tad viņa cieši ielūkojās vecajam vīram sejā un uzlika savu delnu viņam uz rokas.

-     Vai Hanna jums to pateica, īzāk? Vai Hanna to teica?

Šlēgelis satraukti žņaudzīja rokās grāmatu.

-    Skatieties uz to, kas ir dzeltens, viņš atkārtoja.

-    Bet ko tas nozīmē? Ben-Rojs skaļi un asi vaicāja. Kas ir tas dzeltenais?

Šlēgelis klusēdams locīja rokās grāmatu.

-     Dzeltenais zīmējums? uzstājīgi turpināja inspektors. Vai to jūs gribējāt teikt? Vai mums jāskatās uz dzelteno menoras zīmējumu? .

Ben-Rojs strauji piecēlās no krēsla un piegāja pie menoras zīmējuma, meklēdams kādu apslēptu nozīmi vienkāršajā ar dzeltenu zīmuli zīmētajā attēlā. Bet nekā īpaša nemanīja. Viņš norāva zīmējumu no sienas un paskatījās lapas aizmugurē. Ari tur nekā. Viņš paskatījās uz Leilu un sāka aplūkot itin visus menoras zīmējumus, pārbaudīdams abas puses. Joprojām nekā. Šlēgelis tā arī sēdēja nodurtu galvu.

-    Lūdzu, īzāk! izmisīgi čukstēja Leila, saņemdama abām delnām viņa rokas. Ko Hanna ar to domāja? Ko viņa ar to

gribēja jums pateikt? Lūdzu, palīdziet mums, īzāk, lūdzu!

Bet īzāks pamazām ierāvās sevī, grimdams ierastajā nebūtības pasaulē. Leila juta, ka viņš attālinās. Visiem spēkiem mēģināja viņu paturēt realitātē, spiežot rokas. Bet īsais apskaidrības mirklis bija garām. Leila skaļi novaidējās un papurināja galvu.

Ben-Rojs dusmās trieca dūri pret sienu.

-    Kaut kāds stulbums!

Kad abi grūtsirdīgi klusēdami vilkās atpakaļ uz mašīnu, bija dzirdama vienīgi putnu ņiprā vīterošana priedēs un slaidajās cipresēs. Ben-Rojs centās sakopot domas, kā rīkoties tālāk. Kā lai izstrebj šo putru?

Viņš nebija gulējis kādas septiņdesmit divas stundas un jutās pilnīgi satriekts. Domas neraisījās, galva bija kā vates pilna. Viņš vispār nesaprata, ko un kāpēc dara. Pirms trim dienām viss bija skaidrāks par skaidru: raksts, intervijas, pēcskūšanās losjons viss sakrita, viss saistījās kopā. Jāpatur viņa acīs, jānovēro, lai pamanītu kaut sīku plaisiņu ideālajā maskā. Bet viņa bija tik gudra un savaldīga, ka Ben-Rojs pats sāka šaubīties par savu pārliecību. Ja nu viņš pats ir ko pārpratis? (Kā viņa tikko tika galā ar to Šlēgeli…) Bet viņš joprojām jūt iekšēju urdoņu Ak dievs, vai tiešām ir tā pati sajūta? vai tai joprojām var uzticēties? Vai viņš var ticēt pats sev? Viņš vairs neko nesaprata. Ja viņi neatradīs menoru…

-    Ko darīsim?

-    Hmm? Viņš vēl nebija beidzis iekšējo monologu.

-     Ko tagad darīsim? Leila atkārtoja.

Ben-Rojs papurināja galvu, lai attaptos un atgrieztos realitātē

-     Varbūt tas sprukstiņš Kalifa būs ko uzgājis?

-    Bet ja nu nav?

-     Tad turpināsim zvanīt, līdz uzzināsim to, ko mums vajag.

Viņš nedaudz piebremzēja un aizdomīgi pašķieleja uz Leilu, tad ātriem soļiem devās lejup, bet Leila aizelsusies tecēja līdzi. Iekāpuši BMW, viņi griezās ārā pa slimnīcas baltajiem vārtiem, otrpus slimnīcas ieejai pie pamestām garažām Leila ar acu kaktiņu pamanīja zilu Saab, kura šoferis, pārliecies pār stūri, nepārprotami skatījās tieši virsū viņiem.

Noraugoties aizbraucošajā BMW, Avi Steiners iedarbināja Saab motoru.

-     Viņi aizbrauca, viņš noteica mikrofonā. Kanfei Nesharirn, austrumu krasts. Sekoju.

Viņš iekļāvās mašīnu straumē un, manīgi manevrēdams, iesēdās BMW tieši astē.

LUKSORA

Atgriezies iecirknī, Kalifa nokoda marinētu dārzeni, ko nopirka pa ceļam no Hota villas, nopūties pacēla klausuli un uzgrieza Ben-Roja telefona numuru. Krietnu brīdi līnija neatbildēja, beidzot Ben-Rojs klausulē kā vienmēr lieki neapgrūtināja sevi ar pieklājības frāzēm.

-Nu?

-     Nekā, negribīgi atbildēja ēģiptietis.

-     Nolādēts!

-    Un kā tev?

-    Un kā tev, pie velna, pašam šķiet?

Kalifa pašūpoja galvu, prātodams, vai tas cilvēks vispār spējīgs izteikt kaut vienu teikumu bez lamuvārda. Laikam jau nē…

-    Vai brāli apmeklējāt? Kalifa centās noslēpt balsī savu nepatiku pret Izraēlas kolēģi.

-    Tikko atgriezāmies.

-    Un kā?

-    A vot nekā. Ko var prasīt no zombija? Sēž tikai ar savu grāmatu klēpī un īd nelabā balsī.

Kalifa izdzirdēja fonā sievietes balsi droši vien Leila al Madani, kas jautāja Ben-Rojam, ko Kalifa grib zināt, bet izraēlietis rupji viņai atcirta:

-    Nu, pagaidi taču!

-    Hota mājā patiešām nekā nebija? Ben-Roja balss atkal dārdēja klausulē. Vai esi pārliecināts?

-   Ja, esmu, atteica Kalifa. Izmeklējāmies no augšas līdz apakšai.

-     Dārzā?

-    Tas pats.

-     Bet kā ar…?

-    Un mašīnu, un viesnīcu. Bet Aleksandrijas policija pārmeklēja viņa iepriekšējo dzīvesvietu. Viss, vairs nav kur meklēt. Vismaz ne šeit Ēģiptē. Te nekā nav.

-    Tu noteikti kaut ko esi palaidis garām.

-    Neko es neesmu nekur palaidis, Kalifa vīstīja dūres.

-    Ka es tev saku, te nekā nav.

-    Bet turpiniet meklēt.

-     Paklau, tu dzirdi, ko es tev saku? Te nekā nav. Ko tu gribi lai es daru? Uzrakt visu Luksoru?

-     Ja vajadzēs, tad, jā uzroc. Mums tā ir jāatrod, lai tur vai kas. Man vajag…

Izraēlietis aprāvās, iestājās neveikls klusums, bet Ben-Rojs drīz attapās.

-    Tu zini, kas likts uz spēli. Turpiniet meklēt!

Ēģiptietis bezpalīdzīgi paplēta rokas. Runā vai nerunā, tas

aunapiere vispār neklausās.

-     Labi, labi, raudzīšu, ko varu vēl darīt lietas labā, Kalifa izgrūda caur zobiem un grasījās nolikt klausuli.

-    Starp citu, kas tā par grāmatu?

-Ko?

-    Tu teici, ka Šlēgelis visu laiku mīcot pa rokām kaut kādu grāmatu.

Līnijas otrā galā atkal iestājās klusums. Izraēlietis šķita apstulbis no negaidītā jautājuma. Tad bija dzirdama balsu murdoņa, acīmredzot viņš apspriedās ar Leilu. Pēc tam BenRojs tā iebļāva klausulē, ka Kalifa salēcās no izbīļa. Pēc brīža atskanēja riepu kaucoša skaņa, mašīnai strauji uzsakot gaitu, un nepacietīga signalizēšana.

-    Ben-Roj?

-    Es tev pārzvanīšu! iekliedza klausulē izraēlietis. Pēc tam uzsauca Leilai: Nolādēts, kāpēc tu…

Līnija aprāvās.

JERUZALEME

Jaunais cilvēks ar ceļasomu labajā rokā uzmanīgi šķērsoja pamestu dzīvojamo kvartālu, ik uz soļa piesardzīgi vērdamies apkārt, vai netiek izsekots. Tas gan bija lieki, jo pēdējos piecus mēnešus šī vieta bija neapdzīvota, bez tam tā atradās pilsētas nomalē, kur cilvēki drošības pēc nespēra savu kāju. Apgājis apkārt celtniecības bloku kaudzei un pārlēcis pār tranšejām, no kurām rēgojās ārā armatūra, līdz nonāca pie milzīga metāla konteinera šīs pamestās postažas vidū. Konteinera durvis bija nostiprinātas ar milzīgu piekarināmo atslēgu. Pametis piesardzīgu skatienu apkārt, viņš izvilka no ceļasomas lauzni, atlauza piekaramo atslēgu un, atvēris durvis, iegāja sasmakušajā, putekļainajā telpā. Stūrī mētājās saņurcītu brezentu kaudze, zem kuras viņš paslēpa ceļasomu, rūpīgi nogludināja brezentu un aizslēdza durvis ar jaunu piekaramo atslēgu. Uzmanīgi pavēries apkārt, viņš izņēma no kabatas atslēgu un apraka to smiltīs konteinera kreisajā pusē. Tad viņš, tallit katan plīvojot, žigli aizsteidzās prom.

JERUZALEME

-    Nolādēts, kāpēc tu mums nepateici to iepriekš?

-    Vai tad jūs prasījāt? atcirta ārste Gilda Nisima, atkal vedot viņus pa koridoru uz Izāka Šlēgeļa istabu. Es gan esmu psihiatre, bet tas nenozīmē, ka varu lasīt citu domas. Un vispār, pievaldiet mēli!

Ben-Rojs jau pavēra muti, lai nobērtu kārtējo lamu kārtu, tomēr pēdējā mirkli savaldījās un tikai aizkaitināti nosēca. Leila pielika soli, lai panāktu dakteri.

-    Tatad māsa iedeva to viņam īsi pirms sava brauciena uz Ēģipti?

Nisima atturīgi pamāja. Arī viņa ar pūlēm valdījās.

-    Šlēgeles kundze iebrauca šeit pa ceļam uz lidostu. Pavadīja pie brāļa piecpadsmit minūtes, atdeva grāmatu un atkal aizbrauca. Tā bija pēdējā reize, kad es viņu redzēju. Bet īzāks kopš tā laika neizlaiž grāmatu no rokām.

-    Velns parāvis! nomurmināja Ben-Rojs, uzmezdams piesardzīgu skatienu ārstes pakausim.

Viņi sasniedza Šlēgeļa istabas durvis, bet tā vietā, lai apstātos, Nisima veda viņus tālāk pa gaiteni, ārā pa stikla durvīm, paskaidrodama, ka šajā rīta stundā viņas pacientam patīkot pasēdēt ārā saulītē. Viņi uzkāpa dažus pakāpienus akmens dārzā ar košām ģerānijām un violetiem lavandu krūmiem, pēc tam viņi nonāca uz šauras, baltiem akmeņiem izliktas taciņas, pa kuru aizgāja līdz pašai augšai, kur zāļainu pauguru apjoza staltas priedes. Tā bija klusa un mierīga vieta. Gaiss bija piesātināts ar rūgti saldeno priežu sveķu aromātu. Nisima pamāja vientuļam stāvam uz betona sola pakalna tālākajā galā. Uzmetusi Ben-Rojam skaudru skatienu pāri briļļu malām, viņa devās prom. Ben-Rojs ar Leilu piegāja pie sola. Ben-Rojs nostājās aizmugurē, bet Leila apsēdās blakus vecajam vīram. Grāmata kā allaž, cieši sažņaugta, rokās dusēja klēpī.

-    Sveiks, īzāk, viņa sveicināja. Pēc mirkļa viņa piebilda, vai parādīsiet mums grāmatu, ko jums iedeva Hanna? Vai varam to paņemt un paskatīties?

Leila baidījās, ka Šlēgelis negribēs dot viņiem grāmatu, sacels traci par šādu lūgumu. Tomēr abiem par pārsteigumu vecais vīrs pat šķita atvieglots, ka beidzot izdzirdējis šo lūguma un pacēla rokas, ļaujot Leilai paņemt grāmatu. BenRojs paliecās uz priekšu un izstiepa kaklu, lai labāk redzētu.

Tas bija plāns sējums ar vienkāršu priedes zīmējumu uz zaļā nodriskātā papīra vāka. Grāmata, kas vairāk izskatījās pēc brošūras, saucās "Vasaras pastaigas Berhtesgādenes nacionālajā parkā". Leila pacēla galvu un, saraukusi uz augšu uzacis, nesapratnē saskatījās ar Ben-Roju, tad atšķīra satura rādītāju.

Tur bija uzskaitīti desmit dažādi pastaigu maršruti katrs iekrāsots ar savu krāsu. Pēdējais maršruts Hoher Goll taka bija iekrāsota dzeltenā krāsā.

-     Skatieties uz dzelteno, sirdij strauji iepukstoties, nočukstēja Leila.

Ben-Rojs klusēja, tikai apgāja apkārt solam un apsēdās viņai blakus. Leila sāka drudžaini šķirt lapas, meklējot viņiem tik nozīmīgo informāciju.

-    Hoher Goll taka, viņa drīz uzvaroši paziņoja, nogludinādama atšķirtās lapas klēpī. Tapat kā pārējās deviņas nodaļas arī šī sākās ar vienkāršu melnbaltu zīmējumu, kurā šoreiz bija attēlots kalns ar plakanu, raupju virsmu, kas labajā pusē beidzās ar stāvu nogāzi, kam pašā malā bija uzbūvēts neliels namiņš. Tad sekoja neliels maršruta apraksts. Garums 19 km, laiks 5-6 stundas; 3. grūtības pakāpe (no 5). Maršrutam bija pievienota karte, kurā ar punktotu līkumainu līniju bija atzīmēts kurss. Tālāk sekoja sešu lappušu garš maršruta sīkāks izklāsts, ar papildu informāciju par floru un faunu, vēsturiskām vietām utt. Divas trešdaļas teksta pašās beigās bija apvilktas ar sarkanu pildspalvu.

Pārejiet pār ceļu un dodieties pretējā virzienā garām pamestam ūdenstornim. Pēc trīsdesmit minūšu kāpiena jūs iznāksiet klajumā tieši pretī ieejai pamestajās Bergulmciuerk sālsraktuvēs. Augstu virs galvas ieraudzīsiet Hohergolas virsotni ( 2522m ), pa labi Hitlera bijušā tējas namiņa jeb " Ērgļu ligzdas" jumtu un radio mastu. No augšas paveras brīnišķīgs skats uz Oberzalcburgu, Berhtesgādenu un Berhtesgādenes

Sāpju upi. Taka ved talak pa kreisi aiz neliela akmens krāvumā.

Leila ar Ben-Roju apjukuši saskatījās, nesaprazdami, kāda tam saistība ar Hotu un menoru. Leila pāršķīra lapu. Tur bija iekrāsots kāds izvēles lodziņš, kura nosaukums bija "Hohergolas skeleti". Abi atkal saskatījās un iztrūkušies sāka lasīt.

1961. gada maijā aiz akmens krāvuma tūristi atrada sešus skeletus. Stiprās lietavas bija noskalojušas augsnes kārtu no sekla kapa, kur atradās skeleti. Visi seši ir vīrieši un tikuši nošauti. Audumu atliekas uz skeletiem liecina, ka tie bijuši koncentrācijas nometnes ieslodzītie, lai gan viņu personības tā arī nav izdevies noskaidrot, kā ari nav izskaidrojums, kā un kāpēc viņi nonākuši Hohergolas augstienē. Pašreiz viņi ir apglabāti Berhtesgādenes kapsētā. Godinot bojā gājušo piemiņu, ir pieņemts pievienot nelielu akmeni krāvumam, aiz kura tika atrasti nogalinātie vīri.

Brīdi abi klusēdami pārdomāja izlasīto, tad reizē iesaucās:

-     Dahau ieslodzītie.

Abi bija satraukti. Leila iespieda Ben-Rojam rokās grāmatu, bet pati sāka rakņāties pa somu. Viņa izvilka piezīmju bloku un trokšņaini šķīra lapas.

-   Žans Mišels Djupons, viņa murmināja. Viņš man kaut ko teica par nacistiem, kā viņi…

Viņa atrada meklēto lappusi un, vilkdama ar pirkstu līdzi rindiņām, sāka balsī lasīt.

-    Kara beigās nacisti aizveda sazagtās vērtslietas uz ārzemēm vai arī paslēpa turpat Vācijā. Iecienītākās slēptuves parasti bija kādas pamestas raktuves.

Leila pacēla galvu, abi saskatījās un sāka rosīties. Leila paķēra atpakaļ grāmatiņu un pierakstīja piezīmju blokā par raktuvēm, to atrašanās vietu un citas pazīmes. Rakstot roka tik ļoti trīcēja no satraukuma, ka neko nevarēja salasīt, tāpēc viņa izplēsa lapu un sāka visu no jauna. Ben-Rojs savukārt pielēca kājās un nekavējoties sāka zvanīties pa mobilo telefonu, staigādams šurpu turpu gar solu.

Pēc piecām minūtēm viss bija nokārtots: rezervētas divas vietas uz rīta reisu pulksten 11.15 no Ben-Guriona lidostas līdz Vīnei, pēc tam uz Zalcburgu, kur tuvākā lidosta atradās Berhtesgādenē. Tur viņus sagaidīs īrēts auto. Ja neatgadīsies nekas neparedzēts, pēcpusdienā viņi jau būs Vācijā.

-    Pasteigsimies, nepacietīgi iesaucās Ben-Rojs, jau steigdamies prom pa klajumu. Ja nokavēsim lidojumu, tad nākamais būs tikai rīt.

-     Bet Kalifa?

-     Pie velna to Kalifu. Nu mēs zinām, kur ir menora un viņš mums vairs nav vajadzīgs.

Viņš steigšus devās prom. Leila pagriezās pret Šlēgeli, kurš visu šo laiku bija klusi sēdējis, lūkodamies pāri pakalnu virsotnēm.

-     Paldies jums, īzāk, viņa nočukstēja. Mēs nepievilsim Hannu, es to apsolu.

Brīdi vilcinājusies, Leila noliecās un noskūpstīja veco vīru uz vaiga. Viņš nedaudz pamāja un kaut ko tik klusi nomurmināja, ka Leila tikai ar grūtībām saprata. Iespējams, viņš teica "mana māsa", bet viņa nebija īsti pārliecināta. Leila viegli paspieda viņam roku, piecēlās un sekoja Ben-Rojam. Abi steigšus atstāja klīnikas teritoriju. Pirms iekāpšanas mašīnā Leila izmeta ceļmalas atkritumu kastē sagumzīto lapu ar nesalasāmo rokrakstu, ko joprojām žņaudzīja plaukstā.

Avi Steiners pavadīja abus ar acīm, nozūdam mašīnu straumē. Runādams rācijā, viņš iedarbināja Saab, izgrieza mašīnu no garāžu laukuma un piestāja pie atkritumu kastes ceļa malā.

JERUZALEME

Kad iezvanījās telefons, Hār-Ciāns stāvēja savā dzīvoklī pie loga un masēja ādā dziedinošo balzamu. Viņš noliecās un paņēma klausuli, sajuzdams, ka pat ar balzama procedūrām āda pēdējo mēnešu laikā kļuvusi stīvāka. Pacēlis klausuli, viņš īsi atsaucās, bet pēc tam tikai klausījās. Pamazām saspringtā seja noskaidrojās, un viņš pat pasmaidīja.

-     Sagatavo Cessna, viņš beidzot teica. Drošības pēc ielieciet arī troses. Pēc divdesmit minūtēm tiekamies lejā. Jā, jā, Avi, es arī braukšu. Es noteikti braukšu.

Hār-Ciāns nolika klausuli un iespieda plaukstā vēl mazliet balzama un lēni masēja to ādā, sapņodams vaļējām acīm. Gara acīm viņš skatīja Vecpilsētu ar tās kupoliem un baznīcu smailēm, pa kuru maršēja varena un saliedēta Dieva bērnu armija. Ar menoru priekšgalā tā plūda kā varena straume gar Raudu mūri uz Tempļa kalnu, izārdot savā ceļā arābu svētnīcas. Uzskrūvējis balzama pudelei vāciņu, viņš devās uz guļamistabu apģērbties.

LUKSORA

-    Lūdzu, pasakiet, lai viņš piezvana Kalifam. Kalifam! Kali-fam. Jā, protams, viņš zina… Kā, lūdzu? Jā, tas ir ļoti steidzami. Kā, lūdzu? Labi, labi, liels jums paldies!

Kalifa nikni nometa klausuli un brīdi sēdēja, berzēdams deniņus. Pēc tam viņš pielēca kājās, izmetās koridorā un, iesteidzies citā kabinetā, paķēra no plaukta atlasu. Atgriezies savā kabinetā, viņš ātri pārlaida acis saturam un, sameklējis vajadzīgo lappusi, brauca ar pirkstu šurpu turpu pa karti, līdz atdūrās vajadzīgajā vietā: Zalcburga. Viņš aizdedzināja cigareti un aizdomājās.

Ar Ben-Roju viņš runāja pirms stundas un, kā norunāts, gaidīja izraēlieti atzvanam. Nesagaidījis norunāto zvanu un, degdams nepacietībā, vai Ben-Rojs ar Leilu kaut ko uzzinājuši no Šlēgeles brāļa, viņš piezvanīja uz mobilo telefonu, bet līnija izrādījās aizņemta. Pēc piecām minūtēm Kalifa pārzvanīja,' bet izraēlietis joprojām runāja pa telefonu. Pēc desmit minūtēm Kalifa piezvanīja trešo reizi, bet nu telefons izrādījās izslēgts. Neizprotamu iemeslu dēļ Kalifa sajuta nemieru sirdī, kas ar katru minūti pieauga, bet mobilais telefons tā arī neatbildēja. Pārliecināts, ka noticis kas slikts, Kalifa beidzot sazinājās ar Dāvida policijas iecirkni.

Tāpat kā iepriekšējā reizē, ari šoreiz Kalifam vispirms bija jāizlaužas cauri izraēliešu tiesībsargājošo iestāžu birokrātijas mūrim, līdz Dāvida iecirkņa sekretāre lauzītā angļu valodā viņu informēja, ka izmeklētājs Ben-Rojs ar kolēģi devies uz Austriju. Uz Zalcburgu. Viņa nezināja teikt, kāpēc viņi turp devušies un kad atgriezīšoties, tomēr, ja viņa arī zinātu, viņai nebūtu tiesību paust Kalifam šādu informāciju. Par šādiem vārdiem Kalifa gribēja nekaunīgo skuķi pamatīgi sapurināt un pieprasīt sarunu ar priekšniecību, tomēr tad viņam nāktos paskaidrot, kāpēc viņš tik izmisīgi meklē BenRoju. Tā kā par šo sasodīto menoras lietu neviens cits nedrīkstēja zināt, viņš piekāpās un palūdza nodot ziņu BenRojam.

-     Pie velna, ko viņš tur dara? Kalifa skaļi prātoja, raugoties kartē. Ko sasodīts…

Pa kabineta durvīm pabāza galvu Muhameds Seraija.

-    Esmu aizņemts, Muhamed!

-    Man ir…

-    Es teicu aizņemts! Kalifa uzsauca neierasti asā tonī, bet Ben-Roja rīcība bija viņu pamatīgi izsitusi no sliedēm. Seraija apmulsa, bet neko neteica, tikai atvainojās ar žestu un aizvēra aiz sevis durvis. Kalifam ienāca prātā, ka jāpanāk palīgs inspektors nekad tik strupi nebija izturējies pret savu palīgu -, bet viņš bija pārāk uzvilkts, lai ielu un mierinātu kādu citu. Tā vietā viņš izrāva no mutes pusdzisušo izsmēķi, izsvieda to pa logu un saķēra galvu rokās.

Bija skaidrs, ka abi ir kaut ko uzgājuši kaut ko ļoti svarīgu, ja jau jādodas uz Austriju. Kalifa iedomājās, ka varbūt pārspīlē, ka Ben-Roja klusēšanai ir pavisam prozaiski iemesli satraukums par kādu jaunu informāciju, mobilajam telefonam nav zonas vai arī, steidzoties uz lidostu, vienkārši neatlika laika piestāt pie telefona automāta, lai piezvanītu Kalifam.

Nu, nē. Pārdomājot pēdējo dienu notikumus, Kalifa saprata, ka Ben-Rojs ar nodomu izslēdzis viņu no spēles. Kāpēc? Vai personīgo antipātiju dēļ? Gribēja piesavināties godu par menoras atrašanu tikai sev? Bet ja nu tā bija daudz nopietnāka spēle augstākā līmenī? Kalifa neko nesaprata, tomēr nojauta, ka izraēlietim nevar uzticēties.

Viņš aizsmēķēja cigareti un, pieņēmis izšķirošo lēmumu, spēji satvēra klausuli un uzgrieza Guļami privāto mobilā telefona numuru, ko ministrs pašrocīgi tonakt piešķīra Kalifam ārkārtas situācijām. Noskanēja pieci signāli un ierunājās automātiskais atbildētājs. Kalifa nolika klausuli un mēģināja vēlreiz. Tas pats. Kalifa piezvanīja uz Guļami biroju. Ministrs tiekoties ar prezidentu Mubaraku un būs aizņemts visu dienu. Viņu nekādā gadījumā nedrīkstot traucēt. Nolādēts!

Kalifa piecēlās un piegāja pie loga, pabungāja ar pirkstu kauliņiem pa loga rāmi, tad atgriezās pie rakstāmgalda un piezvanīja savam paziņam no laikraksta AI Ahrām un lūdza palīdzēt norunāt tikšanos ar Saebu Marsodi. Paziņa iedeva kāda cita paziņas telefona numuru, kurš atkal nosūtīja pie cita cilvēka Jeruzalemē, bet tas savukārt nosūtīja Kalifu atpakaļ pie Jeruzalemes paziņas, kurš nosūtīja pa taisno pie Ramallas paziņas, kurš beidzot iedeva biroja telefona numuru Gazā, kur Kalifu informēja, ka viņiem nav ne jausmas, kur pašreiz atrodoties Marsodi. Nolādēts!

Inspektors vēl kādu laiciņu pavadīja pie telefona, bet, necik tālu neticis, devās noskalot seju, lai kaut cik noskaidrotu prātu. Iedams pa gaiteni, vienā no kabinetiem Kalifa ieraudzīja Muhamedu Seraiju tiesājam pusdienu sviestmaizi. Inspektors sajuta sirdsapziņas pārmetumus par savu iepriekšējo uzvedību un pabāza galvu pa durvīm.

-'Muhamed?

Seraija pacēla galvu.

-     Es atvainojos, ka tik asi tev atbildēju. Es tā negribēju. Biju nedaudz…

Palīgs atmeta ar roku.

-     Viss kārtībā.

-    Tas taču nebija nekas svarīgs?

Seraija nokoda gabaliņu sīpola.

-    Es gribēju pastāstīt par to ieeju.

Kalifa nesapratnē papurināja galvu.

-      Vai atceraties, ka iedevāt man fotogrāfiju, ko atradāt Jansena mājā?

Attēls Kalifam bija pavisam izkritis no prāta.

-    Vai varam parunāt kādu citu reizi, Muhamed? Kapenes pašlaik mani ne visai interesē.

-    Protams, atteica Seraija. Man tomēr šķita, ka tas jūs ieinteresēs.

Kalifa atkal papurināja galvu.

-    Kāpēc tu tā domā?

-    Tās nav kapenes.

-    Nav kap… kas tad tas ir?

-     Raktuves, atbildēja Seraija. Sālsraktuves Vācijā.

Kalifu šī ziņa patiešām ieinteresēja un viņš ienāca kabinetā.

-    Stāsti tālāk.

Palīgs steigšus sabāza mutē atlikušo sīpolu un izvilka no galda apakšas lielu mapi, no kuras viņš vispirms izņēma A4 formāta sīki aprakstītu papīra lapu, trīs lielas fotogrāfijas un Kalifa doto slaidu.

-     Palielinot fotogrāfiju, neko jaunu es neieraudzīju. Tad nolēmu palūgt laboratorijas puišiem, vai iespējams palielināt attēlu, saglabājot tā asumu. Tas izdevās, un es atklāju kaut ko interesantu.

Viņš izklāja priekšā pirmo fotogrāfiju. Ta bija tā pati ieeja: tumšs, nemīlīgs atvērums klints akmens sienā. Tomēr tagad virs durvīm varēja sazīmēt kaut kādus burtus, ko oriģinālajā attēlā nemanīja. Kalifa paliecās uz priekšu, mēģinādams izburtot vārdus.

Gluck Auf, viņš izlasīja sliktā vācu valodā.

-    Tas nozīmē: "Lai veicas!", paskaidroja Seraija. Vācu valodā, es interesējos Vācijas vēstniecībā.

-     Un viņi uzreiz noteica, kas tā par kapeni?

-     Raktuve, palaboja Seraija. Nē, uzreiz viņi neko nevarēja pateikt. Bet acīmredzot tas ir tradicionāls raktuvju strādnieku teiciens, ko lietoja visā Vācijā.

-    Tad kā tu uzzināji?

-     Pierunāju laboratorijas puišus no nekā iztaisīt kaut ko. Viņi vēl vairāk palielināja laukumu virs durvīm, un… Viņš pasniedza Kalifam nākamo attēlu. Vai redzat?

Kalifa pārlaida acis attēlam. Šķita, ka tas ir tas pats attēls, izņemot nelielu baltu aplīti tieši zem burta "f".

-    Kas tas ir?

-    Ļoti labi! Seraija pasmaidīja. Uzreiz jūtams detektīva ķēriens.

Viņš pasniedza trešo un pēdējo fotogrāfiju, kas bija ļoti graudaina, jo uz tās bija redzams tikai neliels durvju pārsedzes fragments vārds AUF, bet zem tā monētas lielumā vīdēja nedaudz miglains tomēr salasāms SWĪ6.

-     Sākumā nodomāju, ka tas ir tikai grafiti un, drošs paliek nedrošs, nosūtīju fotogrāfijas kopiju uz vēstniecību. Darbinieki sazinājās ar Vācijas raktuvju speciālistiem un šodien pienāca atbilde. Izrādās, ka tā ir…

-    Raktuves kods?

-     Trāpīts. Un šīs raktuves atrodas, Seraija ieskatījās sīki aprakstītajā A4 lapā, Berhtesgādenē. Tās ir bijušās sāls raktuves, ko neizmanto kopš deviņpadsmitā gadsimta beigām. Vēstniecības darbinieki atsūtīja pa faksu karti un nelielu raktuvju vēsturisku aprakstu. Tie vācieši patiešām ir sasodīti pedantiski.

Seraija izvilka no mapes saņemto faksu un pasniedza to Kalifam, kurš piemetās uz galda malas. Pāris vācu valodā aprakstītas lappuses, kas viņam neko nedeva, jo vācu valodu Kalifa nezināja. Vēl tur bija karte un fotogrāfija ar kalnu. Kalifa vēl šaubījās, tomēr kalns izskatījās tik līdzīgs tam, ko Kalifa bija pamanījis Jansena mājās eļļas gleznā. Kalifu pārņēma satraukuma trīsas.

-    Kur īsti atrodas tā pilsētiņa Ber… kā nu tur bija?

-    Berhtesgādene, pateica priekšā Seraija. Vācijas dienvidos. Pie Austrijas robežas.

Kalifa pielēca kājās un metās uz savu kabinetu. Pagrābis atvērto atlasu, Kalifa krustu šķērsu skrēja ar acīm pār karti. Pēc piecām sekundēm meklētais bija rokā. Berhtesgādene. Nepilnus divdesmit kilometrus no Zalcburgas, kur atradās arī tuvākā lidosta. Kalifa paķēra klausuli un ātri uzgrieza numuru. Pēc trim signāliem atskanēja priekšnieka Hasana balss.

-    Ser? Te Kalifa. Man jābrauc komandējumā.

Nobira vārdi.

-    Diemžēl nedaudz tālāk, ser. Uz Austriju.

Vārdi klausulē sāka birt kā no pārpilnības raga.

BENGURION LIDOSTA

Kamēr viņi iebrauca mājās pēc pasēm, nobrauca sešdesmit kilometrus līdz lidostai un iegāja terminālā, biļetes lidojumam jau bija rezervētas. Ben-Rojs pavicināja savu dienesta apliecību, lai tiktu garām pirmajai muitnieku pārbaudei pirmo reizi Leila bez liekas kavēšanās un pazemojošiem jautājumiem tika līdz reģistrācijas vietai. Tomēr tie bija pāragri prieki nākamajā pārbaudes vietā viens no sargiem uzstāja, ka Leila individuāli jāpārmeklē kādā no kabīnēm, neskatoties uz Ben-Roja apgalvojumiem, ka viņa esot viņa uzraudzībā. Kad Leilai beidzot atdeva pārrakņāto somu, izziņoja pēdējo aicinājumu uz Zalcburgas reisu.

-     Idiots! nošņāca Leila, steigšus uzmezdama plecā somu un steigdamās līdzi Ben-Rojam, kurš jau kātoja uz lidmašīnu. Ar acu kaktiņu Leila vēl paspēja pamanīt gara auguma muskuļainu vīrieti, kurš slēpās aiz kolonnas, lūkodamies tieši uz viņu. Uz īsu mirkli viņu skatieni sastapās un vīrietis steigšus patvērās aiz kolonnas.

Avi Šteiners iesēdās atpakaļ Volvo.

Viņi iesēdās lidmašīnā.

Hār-Ciāns pamāja un uzsita pa plecu šoferim. Mašīna uzņēma gaitu, izbraukdama cauri muitas kontrolei pašā termināļa galā un apstājās pie Cessna Citation reaktīvās lidmašīnas. Pie trapa viņus jau gaidīja četri gara auguma vīrieši ar neizteiksmīgām sejām un melnām yarmulke galvā, katram rokās bija pa auduma ceļasomai. Hār-Ciāns ar Šteineru izkāpa no mašīnas un visi seši iekāpa lidmašīnā, kas nekavējoties iedarbināja motorus.

ĒĢIPTE

Kalifa nepaspēja uz dienas tiešo reisu no Ēģiptes uz Austriju, tāpēc bija jāatrod cits maršruts uz Zalcburgu caur kādu no Eiropas pilsētām. Pēc stundu ilgas zvanīšanās pa telefonu viņam izdevās sastādīt maršrutu caur Romu un Insbruku, nokļūstot galā pēc pusnakts. Ben-Rojs pa to laiku noteikti būs nokļuvis raktuvēs, izdarījis to, kas viņam bija padomā un aizbraucis. Kalifa nodomāja, ka brauciens būs tikai veltīga laika šķiešana, ka viņš nevar panākt izraēlieti. Tomēr pēdējais telefona zvans izrādījās visai veiksmīgs: reiss no Luksoras uz Minheni, bet no Minhenes līdz Berhtesgādenei bija tikai 130 kilometri. Lai gan ari šis nebija ideāls risinājums, tomēr šajos apstākļos visizdevīgākais.

Viņš piezvanīja Zenabai un izstāstīja, ka dodas neilgā komandējumā "Neuztraucies, rīt ap šo laiku es jau būšu mājās'" un devās uz lidostu. Gatavošanās bija notikusi tādā steigā, ka tikai tad, kad lidmašīna uzņēma gaitu pa skrejceļu, Kalifa attapas, ka pirmo reizi mūža dodas ārpus savas dzimtās Ēģiptes robežām.

ZALCBURGA

Viņi nolaidās Vīnē pusčetros pēcpusdienā un pēc stundas jau bija Zalcburgā. Lidostā viņi iesēdās īrētajā auto un pa autobāni brāzās dienvidu virzienā. Ben-Rojs sēdēja pie stūres, bet Leila pētīja karti. Autobāni ieskāva stāvi, kokiem noauguši Bavārijas Alpi. To virsotnes bija klātas ar sniegu. Abi braucēji nepārmija ne vārda, tomēr bija jaušamas vārdos neizteiktās bažas, ka viņi varētu nenokļūt līdz galamērķim. Tomēr atkāpties bija par vēlu, tāpēc klusēdami turpināja ceļu, pēc desmit kilometriem nogriezdamies no autobāņa uz Berhtesgādenes šoseju.

Leila ievēroja, ka Ben-Rojs laiku pa laikam pamet acis atpakaļskata spogulī, lai gan uz ceļa nemanīja nevienu mašīnu.

MINHENE

Lai gan lidmašīna veiksmīgi nosēdās divdesmit minūtes pirms paredzētā laika, Kalifa vērtīgi ieekonomētās minūtes pazaudēja pie pases kontroles, kur pat Ēģiptes policijas dienesta apliecība nespēja pārliecināt liela auguma muitnieci ar skābu seju un milzīgām krūtīm (Kalifa savu mūžu nebija redzējis tik lielas krūtis), ka nav nelegāls imigrants, kurš mēģina ielavīties šajā valstī, lai izspiestu kā citronu Vācijas sociālās palīdzības dienestu (nepalīdzēja pat biļete atpakaļvirzienā un tas, ka viņš runā vāciski). Kad viņš beidzot pārliecināja aizdomu pilno darbinieci, nopirka karti, iesēdās īrētajā Volkswagen Polo un izbrauca uz autobāņa, bija iestājies vakars.

Citos apstākļos Kalifa būtu braucis lēnāk, pētot un izbaudot neierasto apkārtni: leknās pļavas, kokiem apaugušos kalnus, gleznainos ciematiņus ar sīpolveida kupoliem un glītās mājiņas sarkaniem dakstiņu jumtiem. Viņam viss šķita tik neparasts, tik atšķirīgs no saules izkaltētās tuksnešainās ainavas savā zemē. Tomēr, apzinoties, ka Ben-Rojs laika ziņā krietni apsteidz viņu, Kalifa nevarēja atļauties tādu greznību, bez tam viņam nebija noskaņojuma. Tāpēc Kalifa brāzās kā vējš pa visātrāko bāņa joslu, uzņemdams ātrumu pat 130 kilometrus stundā.

Tikai vienu reizi šī brauciena laikā Kalifa ļāvās jūsmai ielējis degvielu un nopircis cigaretes, Kalifa nāca ārā no benzīnstacijas un netālu no benzīnsūkņiem pamanīja nedaudz sniega. Viņš nekad mūžā to nebija ne redzējis, ne taustījis, tāpēc nespēja noturēties pretī kārdinājumam un iebāza rokas kraukšķošajā ledainajā masā un uz brīdi sastinga, baudot nepieredzētās sajūtas. Pēc tam viņš atkal iesēdās mašīnā un aizsteidzās prom.

Nevaru sagaidīt, kad pastāstīšu to Zenabai, viņš apmierināti nodomāja, vēl arvien juzdams delnās stindzinošo aukstumu. Viņa man nenoticēs sniegs! Es redzēju un taustīju sniegu! Allah-u-akhabar!

BERHTESGĀDENE

Viņi piestāja kādā nelielā ceļmalas veikaliņā piecus kilometrus no Berhtesgādenes, lai iegādātos lukturus un siltākas drēbes. Pēc tam viņi nogriezās uz kalnu ceļu. Lai gan bija iestājusies tumsa, debesis virs viņiem bija skaidras. Šur tur vīdēja pa retai zvaigznei, bet pilnais mēnesis lēja pār zemi sudrabainu gaismu. Augšā mirgojošās gaismiņas iezīmēja pa retam ciemam vai atsevišķai saimniecībai, bet lejā vienīgais gaismas avots bija divi priekšējie mašīnas lukturi. Pa ceļam viņi nesatika nevienu citu mašīnu, bet pabraucot garām Oberbau ciemam, apkārtne klājās pilnīgā tumsā un valdīja-tāds klusums, it kā viņi neatrastos šajā pasaulē, tikai ik pēc kilometra izliktās ceļazīmes vēstīja, ka viņi virzās pa Rozvelthohenas Ringštrāsi, liecinot, ka viņi tomēr atrodas reālajā pasaulē.

-    Mēs tiešām braucam pa pareizo ceļu? vaicāja Ben-Rojs, ieslēgdams tālās lukturu gaismas.

Leila pamāja, pārliecinoši vilkdama ar pirkstu pa karti.

-    Ceļš ved augšā tieši uz Hohergolu, bet pēc tam atpakaļ uz Berhtesgādeni. Šlēgeles grāmatā bija rakstīts, ka taka uz raktuvēm sākoties pašā augstākajā vietā. Mums jāmeklē kaut kāda sabrukusi māja.

Izraēlietis neapmierināti nopūtās un, kārtējo reizi palūkojies atpakaļskata spogulī, viņš nobremzēja un atkal strauji uzņēma gaitu, atstādams dziļas rievas ceļa grantētajā virsmā.

Viņi bija tikuši līdz sniegā klātajām virsotnēm. Apkārtne vizuļot vizuļoja, ietērpta baltā, spožā sniega segā. Ceļš bija tīrs, tāpēc viņi bez grūtībām virzījās tālāk, neizlaizdami no acīm Hohergollas klinšaino virsotni. Beidzot ceļš izlīdzinājās un kādu kilometru viņi nobrauca pa taisnu ceļu līdz aiz bieza priežu meža tas sāka virzīties lejup. Tajā brīdī ceļa kreisajā pusē abi pamanīja pussagruvušu ēku, kuras akmens sienas ieskāva bieza sniega kārta. Pietuvojusies tai, Leila norādīja uz nelielu koka plāksnīti, uz kuras dzeltena bulta norādīja virzienu uz augšu.

-     Hohergollas taka.

Ben-Rojs apstādināja mašīnu, un abi izkāpa. Viņus apņēma stindzinošs klusums, elpa pārvērtās tvaikā, un abi knaši apāva zābakus, uzvilka siltās jakas un cimdus, ieslēdza lukturus un iegāja mežā. Siltākā laikā tā droši vien bija taka vai celiņš, bet tagad priekšā pletās viens vienīgs sniega klajums.

Pirmos pārsimt metrus viņi pārvietojās bez grūtībām. Sniegs nebija pārāk dziļš, tikai līdz potītēm. Pamazām taka kļuva stāvāka, bet sniegs dziļāks: sākumā līdz lieliem, tad ceļiem, bet vietām vēl dziļāk. Bez tam ceļu aizšķērsoja krituši koki, un viņi bieži apstājās, lai pārliecinātos, ka nav noklīduši no takas. Ja pie koku stumbriem nebūtu piesistas plāksnītes ar dzeltenām bultām, kas rādīja pareizo virzienu, viņi jau sen būtu apmaldījušies.

īzāka Šlēgeja grāmatā maršruta garums bija aprēķināts uz trīsdesmit minūtēm. Ben-Rojs ar Leilu nokļuva galā pusotras stundas laikā, ņemot vērā bargos laika apstākļus un biezo sniega segu.

-     Paldies, dievam, izdvesa Leila.

Ben-Rojs savukārt izvilka plakanpudeli un, smagi kāsēdams, ieņēma vairākus malkus dedzinošās dziras.

Pusminūti atvilkuši elpu, viņi pacēla gaisā lukturus, lai atrastu ieeju klintī. Tur tā bija taisnstūrveida atvere, aizsista ar dēļiem. Ben-Rojs ar Leilu tumsā saskatījās, lai gan aiz tvaika mutuļiem, kas vēlās no mutēm, nevarēja saskatīt viens otra seju, viņi saņēmās pēdējam ceļa posmam.

Dēļi nebija nopietns šķērslis ieejai ejā. Pēc trim triecieniem tie salūza, un skatienam atklājās tumša eja, kur valdīja piķa melna tumsa. Uz īsu mirkli Leilu pārņēma sajūta, ka atkal redz savu murgaino sapni pazeme, ložņājoša būtne, tā pati visaptverošā tumsa. Viņa attapās, kad Ben-Rojs beidzot iegāja šahtā. Strauji pukstošu sirdi viņa tam sekoja. Pēc desmit metriem inspektors strauji apstājās.

-     Nolādēts!

-    Kas nolika?

-    Pie velna!

Leila nostājās viņam blakus un paspīdināja arī savu lukturi. Četrdesmit metrus tālāk eju aizšķērsoja akmens iegruvums.

-     Nolādēts! atkārtoja Ben-Rojs.

BERHTESGĀDEME

Kalifa iebrauca Berhtesgādenē no ziemeļu puses. Mašīnas salons bija piesūcies ar cigarešu dūmu smaku, bet pelnutrauks bija stāvgrūdām piebāzts ar izsmēķiein un pelniem. Kalifa apstājās pie dzelzceļa stacijas, lai izpētītu karti. Pēc tam, uzmetis paviršu skatienu vīru grupai īsās ādas biksēs ak dievs, šajā gadalaikā, viņš pārbrauca pār upi un, izbraucis no pilsētas, devās kalnos.

Saskaņā ar karti, ko vācieši pa faksu bija atsūtījuši Seraijam, Bergulmewerk raktuves varēja sasniegt pa kaut kādu taku vai celiņu, kas sākās no Rozfeldhokenas Ringštrāses, pa kuru viņš tagad brauca. Tomēr Kalifam nebija skaidrs, kur īsti šī taka sākās un vai tā ir iezīmēta. Jo augstāk Kalifa brauca, jo dzijāka kļuva sniega kārta un viņš bažījās ja vien kaut kur lieliem burtiem nebūs rakstīts UZ RAKTUVĒM, taci viņš nekad tās pats neatradīs.

Viņš jau sāka nopietni apsvērt iespēju griezties atpakaļ uz kādu no tuvējiem ciematiem, lai pajautātu pareizo ceļu, kad, izgriezies no līkuma, augstākajā ceļa posmā auto lukturu gaismā iznira pussabrukusi akmens ēka, pie kuras stāvēja mašīna. Sniegā vīdēja dziļas pēdas, kas veda augšup. Ben-Rojs. Tas noteikti ir viņš. Kalifa apstādināja mašīnu un izkāpa ārā.

Jau lejā Kalifam gaiss šķita pārlieku vēss, bet nu viņu apņēma ledainais kalnu gaiss. Uz brīdi viņam no aukstuma pat aizsitās elpa. Atjēdzies viņš, zobiem joprojām klabot, aizsmēķēja cigareti.

Kalifa nedaudz pamīņājās, mēģinādams sasildīt ķermeni ar kustībām, pēc tam iekāpa atpakaļ mašīnā un sabāza jakas kabatās visus papīrus, ko vien atrada mašīnā kartes, mašīnas īres dokumentus, pat Volkswagen tehniskos dokumentus. Tad viņš izkāpa, aizslēdza auto un, sniegam gurkstot zem kājām, ienira tumšajā mežā.

Ben-Rojam ar Leilu izdevās novelt no aizgruvuma dažus akmeņus, cerot izspraukties cauri un doties tālāk pa eju. Tomēr cerības neattaisnojās. Aiz mazākiem akmeņiem bija vēl lielāki un smagāki bluķi. Pat desmit cilvēku liela komanda ar attiecīgu aprīkojumu būtu nopūlējusies vaiga sviedros, kur nu vēl divi bez jebkādiem darbarīkiem. Velti nopūlējušies kādu pusstundu, viņi padevās.

-    Mēs tikai velti tērējam laiku, sviedriem noklātu seju, elsa Leila. Te mēs neizkļūsim cauri.

Ben-Rojs neko neatbildēja, tikai, smagi elpodams, atslējās pret sienu. Bridi atvilcis elpu, viņš nolamājās, paķēra lukturi un devās atpakaļ. Ņemot lukturi, gaismas kūlis pārslīdēja pār zemi un Leila pamanīja nelielu iedobumu. Leila uzspīdināja tam tieši virsū, pietupās un notrauca gružus. Iedobums padziļinājās un atklājās vēl citi. Leila nokārpīja nost vēl kārtu netīrumu un izrādījās, ka iedobumi iet paralēli cits citam. Viena daļa iestiepās aizgruvušajā ejā, bet citi nogriezās tieši tajā vietā, kur viņa bija notupusies, un stiepās tieši iekšā sienā, starp diviem koka griestu balstiem.

-     Paskat, ko es atradu, viņa iesaucās, attīrīdama lielāku platību.

Ben-Rojs gandrīz jau bija ticis līdz raktuvju izejai. Viņš apstājās un pagriezās.

-Šeit gājušās sliedes, Leila sauca. Te, zeme. Viens sliežu ceļš stiepjas tālāk šahtā, bet otrs nogriežas sāņus.

Ben-Rojs vilcinādamies atgriezās un uzspīdināja arī savu lukturi, ieraugot paralēlus sliežu ceļus, no kuriem viens atdalījās no galvenā ceļa un iestiepās sienā. Ben-Rojs pārlaida lukturi sienai. Ari Leila pievienojās. Lai gan siena šķita tikpat nelīdzena un raupja kā pārējās, tomēr, ciešāk ieskatoties, varēja manīt, ka viens sienas posms ir gaišāks un no cita materiāla. Ben-Rojs pārbrauca ar roku pār sienu un paklau vēja pa to.

-    Tas ir betons! viņš nošņācās. Te bijusi cita eja. Kāds to aizmūrējis un pēc iespējas pielīdzinājis oriģinālajām sienām.

-     Tu domā…?

Viņš neatbildēja, tikai vēlreiz, nu jau spēcīgāk uzsita pa sienu. Iespējams, ka viņa kļūdījās, taču Leilai šķita, ka dzird dobju skaņu. Uz grīdas mētājās veca cērtne, ko viņa pacēla un rio visa spēka trieca pret sienu. Nu viņa nešaubīgi izdzirdēja skaidri izteiktu dobju skaņu. Abi saskatījās. Ben-Rojs izķēra viņai no rokām cērtni, atdeva Leilai savu lukturi un sāka kalt. Pēc dažiem sitieniem siena ieplaisāja. Ben-Rojs plaši atvēzējās un no visa spēka uzbruka sienai. Plaisa krietni paplašinājās un gar malām iesprēgāja uz visām pusēm. BenRojam kaļot, dobjā skaņa pastiprinājās, līdz beidzot no sienas atdalījās milzīgs betona gabals un nokrita zemē, atklājot vēl vienu no blokiem mūrētu sienu, uz kuras vīdēja balti krāsoti burti ME1N EHRE…

-    Ileisst Treue, nočukstēja Leila, pabeidzot iesākto saukli, kura beigas vēl slēpās zem betona kārtas. Viņa paskatījās uz Ben-Roju. S S devīze.

-    Ak, tu, Hot, zemiskais izdzimteni, viņš nomurmināja par atbildi. Pretīgais nacistu ložņa.

Viņš uzsita pa sienu, lai pārliecinātos, cik tā ir izturīga, pēc tam ar cērtnes smaili paurbināja cementu starp blokiem, un minūtes laikā viens no blokiem bija atbrīvots. Ben-Rojs nometa cērtni un iespēra pa sienu. Bloks nodrebēja, bet palika vietā. Ben-Rojs sakopoja visus spēkus un ietrieca blokā, kas šoreiz neizturēja un kā korķis izsprāga no sienas, ar smagu būkšķi noveldamies zemē otrpus sienas. Ben-Rojs paņēma no Leilas lukturi un, paliecies uz priekšu, iespīdināja gaismu ejā.

-    Oy vey!

-    Kas tur ir?

-    Oy vey!

-     Nu, kas tur ir?

Ben-Rojs pakāpās nost un ļāva ieskatīties arī Leilai. Leila ieskatījās un viņai aizrāvās elpa. Visa eja bija piekrauta ar neskaitāmām lielām un mazām, koka un metāla lādēm un kastēm. Uz visām rēgojās svastikas zīme un SS dubultās zibensbultas.

-    Ak dievs, viņa novilka.

Piepeši Leila saspringa, sajutusi, ka tieši aiz muguras stāv Ben-Rojs. Viņa pagriezās. Izraēlietis patiešām stāvēja viņai tieši aiz muguras un turēja rokās sarūsējušu metāla kaltu. To viņš droši vien bija atradis, kamēr Leila pētīja jaunatklāto eju. Leila nodomāja, ka viņš tūlīt viņai uzbruks, bet Ben-Rojs pasniedza kaltu viņai un pacēla no zemes nomesto cērtni.

-     Ķeramies klāt, viņš mudināja.

Nepilnu piecu minūšu laikā viņi izcirta pietiekami plašu atveri, nometa darbarīkus un ierāpās tunelī.

Lukturu gaismā nebija iespējams pateikt, cik gara ir eja, galu tai nemanīja. Abi notupās pie melnas metāla kastes ar miroņgalvu un sakrustotiem kauliem uz vāka. Ben-Rojs to atvēra un iesvilpās pārsteigumā.

-     Nolāpīts!

Kā rūpīgi iesaiņoti siera kluči kastē gulēja divi duči sprāgstvielu. Viņi uzmanīgi aizvēra kasti un devās pie nākamās, kas bija piekrauta ar spožiem, nospodrinātiem mauzeriem.

-    Tas tik ir arsenāls, noteica Leila.

Ieroči sešdesmit gadu laikā bija teicami saglabājušies. Tā viņi virzījās tālāk pa tuneli, atvērdami kasti pēc kastes, kurās pārsvarā atradās ieroči un sprāgstvielas. Tomēr bija arī citi priekšmeti, piemēram, kastes ar Dzelzs krustiem, citā bija rūpīgi sasaiņotas banknotes, vēl citā noputējušas vīna pudeles. Nelielai plakanai lādei divdesmit metrus tālāk bija piestiprināta zīmīte "1 Vermers, 1 Brēgelis (vecākais), 2 Rembranti".

-    Ak dievs, Leila nevarēja nomierināties. Ak dievs!

Lai cik izcila bija šī kolekcija, no menoras tomēr nebija

ne vēsts, tāpēc viņi vienkārši virzījās pa šahtu uz priekšu dziļāk kalnā. Pēc kādiem piecdesmit metriem eja paplatinājās un tumsa krietni sabiezēja. Pēc divdesmit metriem viņi attapās, ka tuneļa sienas pēkšņi pazudušas.

-    Ala, Leila nez kāpēc nočukstēja.

Paspēruši dažus soļus tālāk, abi atklāja vienkāršu koka pacēlāju, ar kā palīdzību varēja nolaisties alas dibenā. Pārbaudījuši pacēlāja izturību, viņi uzkāpa uz tā un bezcerīgi vērsa vājo lukturu gaismu melnajā nebūtībā.

Ala slīga necaurredzamā tumsā, tāpēc nebija iespējams noteikt tās izmērus. Lukturu gaismas kūli ar grūtībām sazīmējuši griestus un pretējo sienu, viņi secināja, ka tā ir ārkārtīgi plaša. Desmit, piecpadsmit metrus zemāk viņi manīja vēl neskaitāmas kastes un lādes.

-    Velns parāvis, cik to te vēl ir, noteica Ben-Rojs.

Gandrīz minūti viņi nesekmīgi mēģināja noteikt alas izmērus, vadot ar lukturiem pa melno izplatījumu, pēc tam sāka meklēt, kā iedarbināt lifta pacēlājmehānismu. Uz vienas no margām bija piestiprināts pārvaldes bloks, no kura nokarājās garš kabelis. Ben-Rojs nospieda sviru, bet platforma neizkustējās.

-    Strāvas nav, viņš drūmi konstatēja.

Izraēlietis nometa zemē lauzni un pārliecās pār margu, mēģinot izgaismot cēlējmehānisma elektrības avotu. Uz alas grīdas mētājās vadu mudžeklis, no kura tālāk vadi izlocījās starp kastēm un lādēm. Pats resnākais vads iestiepās ejā dažus metrus pa kreisi no tuneļa, pa kuru viņi ienāca alā. BenRojs ar Leilu sekoja kabelim un nokļuva nelielā klintī izcirstā telpā, kur karājās sarūsējis ģenerators ar sviru.

-    Domā, tas vēl darbojas? prasīja Leila. Pēc tik daudz gadiem?

-    Ir tikai viena iespēja to pārbaudīt, atbildēja Ben-Rojs un atdeva viņai savu lampu.

Ar abām rokām viņš pieķērās pie sviras un nedaudz pastūma to. Nekā. Viņš mēģināja vēlreiz, bet atkal bez rezultātiem. Ben-Rojs iesildīja plecus un ar jaunu spēku ķērās pie sviras. Beidzot ģenerators nodrebēja un viegli nosprauslājās.

-     Lūdzu, lūdzu, darbojies! čukstēja Leila, lūdzoši raudzīdamās uz sagrabējušo aparātu.

Ben-Rojs vēlreiz paraustīja rokturi, pēc tam atkal un atkal. Ar katru reizi ģenerators krakšķēja arvien skaļāk un skaļāk, līdz beidzot pēc devītā mēģinājuma ierīce brīnumainā kārtā atdzīvojās un viņiem aiz muguras iedegās apžilbinoši spilgta gaisma, apgaismojot alu kā dienas gaismā. Abi izmetās ārā no ģeneratora telpas.

Ak dievs! noelsās Leila, platām acīm vērdamās visapkārt.

Tie atradās milzīgā trīsdesmit metrus augstā, četrdesmit metrus platā un septiņdesmit metrus garā alā, kas atgādināja angāru, ar oranži pelēkām sienām. Tomēr ne alas izmēri, bet gan tās saturs abus tik ļoti pārsteidza, ka viņi palika stāvam atplestām mutēm. Ja tunelī bija novietotas vien daži desmiti kastes un lādes, tad šeit to bija simtiem saliktas garās rindās gar sienu cita uz citas. Rēgainā apakšzemes glabātava bija rūpīgi izplānota un sakārtota uz līdzeniem blokiem, bet šaurajās ejās juku jukām mētājās dažādi priekšmeti: skulptūras, lielgabali, gleznas, mucas ar benzīnu un pat divi veci motocikli. Kopaina šķita tik neticama un vienlaikus draudīga. īpaši viņus satrieca milzīgs sarkanbalti melns karogs ar kāškrustu pašā centrā, kas nokārās no griestiem un aizklāja visu pretējo alas sienu.

-    Ak dievs! atkārtoja Leila.

Ģeneratora dunoņas pavadībā abi atkal uzkāpa uz pacēlāja, turot rokās nu vairs nevajadzīgos lukturus.

-    Mēs to neatradīsim, nolemtā balsī teica Leila. Tas nav iespējams, tas prasītu dienas, pat nedēļas.

Ben-Rojs klusēdams pārlaida acis alai, kas atradās zem pacēlāja. Pēc desmit sekundēm viņš norādīja Leilai uz alas tālāko sienu, kur starp kastēm bija atstāta platāka eja un grīda bija salīdzinoši tīrāka. Pašā tālākajā galā tieši zem fašistu karoga atstatus no citām kastēm stāvēja milzīga lāde cilvēka augstumā.

-    Tā ir īstā, sacīja Ben-Rojs.

-    Jā, piekrītoši nočukstēja Leila. Patiešām.

Ben-Rojs pacēla lauzni un uzspieda uz pārvaldes bloka sviru. Skaļi krakšķot, platforma lēni laidās lejā, apstājoties dažus centimetrus virs alas grīdas. Leila un Ben-Rojs nokāpa no platformas un neskanīgiem soļiem virzījās gar augstajām kastu rindām, kas slējās viņiem abās pusēs kā varenas sienas. No lejas ala šķita vēl milzīgāka, nekā skatoties no augšas. Pusceļā ģeneratora dunoņa pēkšņi pārtrūka, un uz dažām sekundēm ala atkal ieslīga necaurredzamā tumsā. Tomēr pēc brīža no augšas atkal atskanēja motora troksnis un acis apžilbināja ledainas gaismas straume. Leila ar Ben-Roju apstājās gadījumā, ja ģenerators sadomās niķoties vēlreiz, pēc tam abi apņēmīgi tuvojās sienai, kur karājās nacistu karogs un stāvēja lāde. Nonākuši galā, abi bija nosvīduši un uztraukušies. Ben-Rojs pastiepa Leilai lauzni.

-    Sievietēm priekšroka.

Viņa neizlēmīgi paskatījās uz inspektoru, ievērojot viņa paplašinātās acu zīlītes, un Leila saprata Ben-Rojs grasās novest līdz galam to, ko dienām ilgi jau perinājis. Paņēmusi lauzni un nolikusi lukturi, Leila piegāja pie kastes.

-    Patiesības brīdis ir klāt, nervozi smaidot, noteica Leila.

-    O jā, nočukstēja Ben-Rojs.

Kastes kreisais aizmugurējais stūris bija iedragāts, un pa vienu sānu stiepās gara plaisa. Leila piegāja tuvāk un iebāza lauzni plaisā, mēģinot to paplašināt, lai paslietu vāku, tomēr tas nepadevās. Ben-Rojs vēroja žurnālisti.

-    Galja, pēc brīža viņš teica.

-    Kā lūdzu?

-    Viņu sauca Galja.

Viņa izrāva lauzni un iebāza to nedaudz tālāk plaisā un no visa spēka raustīja lauzni uz visām pusēm, paplašinot spraugu.

-    Ko sauca par Galju?

-    Sievieti no fotogrāfijas manā dzīvoklī. Tu prasīji, kas tā ir. Viņu sauca Galja.

"Ko viņš ar to grib teikt?" Leila nesaprata.

-     Saprotams.

-    Mana līgava.

-    Saprotams, atkārtoja viņa.

Skrapstot un čīkstot, naglas viena pēc otras beidzot padevās. Leila palauza sānos, tad atkal priekšpusē. Viņa cītīgi darbojās ar muguru pret Ben-Roju, kas nenolaida skatienu no viņas, mētādams lampu no vienas rokas otrā.

-     Mēs grasījāmies apprecēties.

Palika tikai pāris naglas. Zem vāka vīdēja dzelteni salmi.

-     Rītausmā Galilejas jūras krastā, turpināja policists. Pašā skaistākajā diennakts laikā.

Leila nesapratnē pameta skatienu pār plecu. Kāda velna pēc viņš to visu viņai stāsta?

-    Kas tad jums notika? viņa vaicāja. Viņa tevi pameta?

Ben-Rojs sažmiedza lukturi labajā rokā.

-     Viņu uzspridzināja.

Leila saspringa.

-    Nedēļu pirms kāzām. Jeruzalemē. I lagāras laukumā. AI Mulathams.

Kastes vāks dārdēdams nokrita lejā, bet Leila saprata, kas Ben-Rojam padomā. Ak dievs, viņa nodomāja, lūk, par ko ir runa teroristi nogalināja viņa sasodīto līgavu, un tagad viņš grasās par to atriebties viņai.

Viņa juta, ka Ben-Rojs pienāk tuvāk un paceļ roku. Leila strauji metās sānis, aizsargājoties ar lauzni. Izraēlietis to bija gaidījis, izvairījās no laužņa un iesita žurnālistei ar lukturi pa seju. Leila nokrita ar seju uz aukstajiem alas akmeņiem.

-    Kāpēc tu man netici? Leila gārdza, jo Ben-Rojs ar ceļgalu spēcīgi spieda viņai uz muguru. Es ne…

Viņa juta, kā viņš atver mugursomas rāvējslēdzi un rakņājas pa to. Pēc tam viņš saķēra viņu aiz zoda un parāva seju uz augšu.

-     Es smaržojos ar Matiio! Viņš rēca kā mežonīgs zvērs. Saproti, tu, nolādētā arābu kuce? Es smaržojos ar Manio! Nu^ pasaki man, kur viņš ir? Ja neteiksi, es tev tūlīt apgriezīšu kaklu!

Kāpiens kalnā izrādījās ne tik grūts, kā Kalifa bija bažījies, kaut arī uz beigām sals pamatīgi stindzināja viņam pēdas un rokas. Ben-Roja un Leilas atstātās pēdas sniegā ievērojami atviegloja Kalifas ceļu. Ik pēc katriem simts metriem viņš apstājās, aizdedzināja kumšķi papīru, ko tālredzīgi bija paķēris līdzi no mašīnas: kartes, vēstules, faksus, automobiļa dokumentāciju un enerģiski berzēja pirkstus, lai glābtos no apsaldējumiem, kas tik plānā apģērbā tādā salā bija neizbēgami.

Nonācis līdz virsotnei, viņš apstājās mežmalā, lai pēdējo reizi aizdedzinātu savus trūcīgos krājumus, kad pēkšņi nāves klusumā, ko iztraucēja tikai viņa nevienmērīgā elpošana un sasalušo zaru sprēgāšana, noras pretējā malā atskanēja vēl kāda tikko izšķirama skaņa, kas varēja būt rūkoņa vai klaudzieni. Tuvojoties raktuvei, arī skaņa pastiprinājās. Nokļuvis līdz ieejai šahtā, inspektors saprata, ka tas ir strādājoša motora troksnis.

Kalifa ieklausījās. Troksnis skanēja no šahtas dziļuma, tomēr precīzāk noteikt viņš nevarēja. Viņš pabāza galvu šahtā, bet spēja saskatīt tikai to nelielo daļu no sienas un grīdas, ko blāvi apgaismoja mēness, tālāk viss tinās necaurredzamā tumsā. Kalifa iededza šķiltavas un, turot tās rokā, uzmanīgi virzījās pa tumšo gaiteni uz priekšu. Ar katru soli troksnis pastiprinājās, tāpat arī viņa sirdspuksti.

Pēc kādiem divdesmit metriem inspektors apstājās. Priekšā pavīdēja kaut kas neskaidrs, tāda kā vāja pazemes dzīļu uguns atblāzma uz tuneļa labās puses sienas. Viņš izberzēja acis, baidoties, ka no noguruma un sasprindzinājuma redz halucinācijas, taču, virzoties pa šahtu uz priekšu, gaisma kļuva spilgtāka un beidzot Kalifa ieraudzīja, ka gaismas atblāzma plūst no atveres šahtas sienā. Viņš pienāca klāt un pabāza galvu iekšā.

Allah-u-akhabar! nomurminaja Kalifa, raugoties uz kastēm un lādēm gar sienām, bet no tuneļa galā atspīdēja spoža gaisma.

Spraucoties pa caurumu tunelī, Kalifa skaidri sadzirdēja sievietes brēcienu. Kalifa iztaisnojās un ieklausījās uzmanīgāk jā, tas patiešām bija kliedziens. Inspektors daudz nedomājot turpināja ceļu. Pēc pāris metriem viņš ieraudzīja atvērtu kasti pilnu ar ieročiem. Tieši tādi paši "mauzeri", ar kādiem viņš mācījās šaut policistu apmācības skolā. Kalifs izņēma vienu šauteni, aplūkoja to, pēc tam paņēma no kastes arī aptveri un ielika to šautenē, un virzījās tālāk. Gaisma kļuva arvien spilgtāka, motora ritmiskie klaudzieni skaļāki, un beidzot inspektors sasniedza to pašu platformu, uz kuras pirms piecpadsmit minūtēm stāvēja Leila ar Ben-Roju.

Tieši tobrīd ģenerators atvienojās otro reizi; gaisma alā noraustījās un apdzisa. Kalifa tik tikko paspēja pamanīt līdz griestiem piekrautās kastes un milzīgo nacistu karogu, kas aizņēma gandrīz veselu sienu, kad viss ietinās tumsas plīvurā. Inspektors sastinga uz vietas un šķita, ka paiet vesela mūžība, iekams motors atkal atguva dzīvības pazīmes. Tikpat negaidīti kā izdzisa, gaisma pēkšņi atkal ieslēdzās, apžilbinot inspektoru, bet reizē arī apgaismojot noslēpumaino apakšzemes telpu. Policists piegāja pie klints malas, nometās uz viena ceļa un virzīja stobru šurpu turpu pa kastu rindām.

-     Ben-Roj!

Neviens neatbildēja.

-    Tu esi šeit, Ben-Roj?

Kalifa grasījās kliegt trešoreiz, kad pēkšņi lejā ierēcās izraēlietis:

-    Kalifa, stulbā pakaļa! Ko pie velna tu te meklē?

No kastu rindas iznira saniknotais Ben-Rojs. Labajā rokā viņš turēja pusautomātu, bet kreisajā aiz virsjakas stiepa Leilu. Viņš izvilka sievieti ejas vidū un nospieda uz ceļiem. Deguns bija apkaltis ar asinīm, bet uz kreisā vaiga rēgojās tumšviolets zilums.

"Nešķīstais ebreju izdzimtenis!" nikni nodomāja Kalifa.

Viņš uzvilka ieroča aizslēgu un mazliet nolaida stobru.

-     Nomet ieroci, Ben-Roj!

Izraēlietis sašķobīja muti, bet acis meta satracinātus zibšņus. Viņš izskatījās mežonīgs un bīstams.

-    Man tev kas jāsaka, Kalifa!

-     Es biju labākais snaiperis savā kursā, tā ka neiesaku pārbaudīt manu pacietību: es tev mērķēju tieši starp acīm!

-     Paklausies taču, stulbais idiot, ko es tev gribu pateikt!

-     Nomet ieroci, es teicu!

-    Viņš brauc šurp! AI Mulathams brauc šurp, vai saproti? Pēc menoras. Viņa strādā viņa labā. Šī kuce strādā pie viņa!

Bezpalīdzīgi tupēdama uz ceļiem, Leila lūdzoši raudzījās Kalifā, tikko manāmi šūpojot galvu un čukstot vārdu "la" "nē". Kalifa sagrozījās, lai stabili noturētu šauteni, lai gan viņam trīcēja rokas.

-     Es vairs neatkārtošu, Ben-Roj, nekavējoties nosvied ieroci un laid viņu vaļā! nokliedza Kalifa.

-    Ko tu tur murgo, Kalifa! iekliedzās izraēlietis. Viņa pati to atzina. Viņa strādā viņa labā! Kuru katru brīdi viņš šeit ieradīsies, velns parāvis! Viņš nogalināja manu Galju un tagad grib pievākt arī menoru!

-     Vispirms nosvied automātu, pēc tam parunāsim!

-    Nav taču laika gari izrunāties, aunapiere! AI Mulathams tūlīt būs klāt.

Ben-Rojs saķēra Leilu aiz. matiem un pielika automāta stobru viņai pie pakauša.

-    Stāsti! viņš iesaucās. Atkārto to, ko sacīji man!

-     Laid viņu, Ben-Roj!

-    Runā, kuce!

-     Ben-Roj!

-    Runā! Pastāsti, kā vervē spridzinātājus pašnāvniekus, kā izzīdi no pirksta to rakstu! Stāsti, tu nolādētā arābu mauka!

Viņš kratīja sievieti kā lupatu lelli.

-     Lūdzu, palīdziet! Leila iesaucās.

Kalifa uzspieda stiprāk uz mēlītes, atkārtoja brīdinājumu, bet tā kā Ben-Rojs neizrādīja nekādas pazīmes, ka izpildīs viņa prasības, Kalifa izšāva, mērķēdams grīdā. Lode atlēca no akmens izraēlietim kreisajā pusē un rikošetā iekrita kastēs. Ben-Rojs sastinga un, aprauti elsojot, nesaprotoši paraudzījās apkārt. Pēc tam, brēcot bezspēcīgā niknumā, palaida vaļā palestīnieti un atkāpās atpakaļ, bet automātu neizlaida no tvēriena. Kalifa no jauna uzvilka aizslēgu, ielaižot stobrā nākamo lodi. Leila sabruka zemē.

-     Paldies dievam, viņa iečurkstējās. Leila alkaini ierāva plaušās gaisu un turpināja piesmakušā balsī. Viņš ir uz vienu roku ar Hār-Ciānu un Dāvida kareivjiem. Viņi zina par me~ noru un seko mums.

Izraēlietis nievājoši iesmējās, uzlūkodams te Kalifu, te Leilu.

-     Kādas muļķības! viņš iesaucās. Viņa blefo.

-   Tā ir taisnība! Es viņus redzēju Jeruzalemes lidostā. Viņš visu laiku piegādāja tiem informāciju!

-    Viņa melo, Kalifa, netici viņai! Viņa nekaunīgi melo!

-     Viņš vazāja mūs aiz deguna, Leila ar pūlēm pietrausās kājās un pieslējās pie kastes. Tevi, mani, visus. Viņš ir viens no Dāvida kareivjiem. Viņi ieradīsies šeit, lai paņemtu gaismekli, jo grib uzsākt karu.

-     Netici viņai!

-    Mums tas jānoskaidro. Kamēr nav par vēlu.

-    Melīgā arābu kuce!

Arie paspēra soli uz priekšu un pacēla šmeiseru. Kalifa atkal izšāva. Lode rikošetā atsprāga no alas sienām un iekrita kaut kur starp kastēm.

-    Tas bija pēdējais brīdinājums, Ben-Roj! Kalifa uzsauca, trešoreiz uzvelkot aizslēgu. Met zeme" ieroci!

-    Tu pats nesaproti, ko dari! siekalām šķīstot, iebļāvās izraēlietis. Kalifa, tev jātic man! Es viņai visu laiku sekoju, novēroju. Zvēru tev, viņa strādā ai Mulathama labā!

Viņš sastostījās, bet ar necilvēcīgām pūlēm savaldījās, lai paskaidrotu visu Kalifam.

-    Pirms gada viņa uzrakstīja rakstu. Uzreiz pēc Galjas bojāejas. Tā bija intervija ar al Mulathamu. Viņa rakstīja, ka viņš smaržojas ar Manio odekolonu un ka jebkur atpazītu šo smaržu. Bet es arī smaržojos ar Manio vai saproti, Kalifa, bet viņa nepazina šo odekolonu. Es smaržojos ar Manio! Bet viņa prasīja, kas tas par odekolonu. Viņa nekad nav ostījusi šo smaržu, velns parāvis!

Kalifa pārsteigts palūkojās uz Leilu, bet viņa par atbildi tikai sarauca uz augšu uzacis, kā sakot: "Nesaprotu, par ko viņš runā." Ben-Rojs uztvēra šo informācijas apmaiņu un sašutumā pašūpoja galvu.

-     Tu nerubī, vai? Viņa to visu izdomāja odekolonu, interviju, tas raksts ir vienas vienīgas blēņas, saproti? Lai sajauktu ļaudīm galvu un pasargātu īsto al Mulathamu, tās saimnieku un darbadevēju.

Jau atkal viņš iekarsa. Lai savaldītos, Ben-Rojs pieķērās miniatūrajai menorai ķēdītē ap kaklu.

-     Pēc tā raksta es sāku viņu novērot. Veselu gadu. Viņa ir intervējusi visus al Mulathama pašnāvniekus spridzinātājus, Kalifa. Visus bez izņēmuma. Tā viņi tos savervē. Sākumā viņa parunājas ar tiem, pārbauda, vai tie der šim uzdevumam, pēc tam informē par viņiem savu saimnieku. Lūk, kā darbojas tā sistēma, Kalifa. Caur viņu. Viņa ir iesaistījusies tajā līdz ausīm!

-     Viņš ir galīgi traks!

-     Tad paskaidro! Ben-Rojs iesaucās, satracināti raugoties žurnālistē. Paskaidro, kā tas nākas, ka tu esi intervējusi visus al Mulathama pašnāvniekus spridzinātājus!

-     Es nezinu! bezspēcīgi šūpojot galvu, viņa iekliedzās. Nezinu, kāpēc. Sagadīšanās. Varbūt mani kāds centās iegāzt… Es jau reiz tam visam izgāju cauri, kad Shin mani pratināja pēc raksta publicēšanas.

-    Viņai somā bija "vabole"! Ben-Rojs izrāva no kabatas nelielu metālisku priekšmetu cigarešu paciņas lielumā un uzvaroši pacēla gaisā. Tas bija viņas somā. Viņš mums seko. AI Mulathams. Nu, ko tu uz to sacīsi?

-    Lidostā manu somu izkratīja, tu taču pats redzēji! Leila iesaucās. To taču es nebūtu varējusi iznest cauri muitai!

-    Tad kā tas gadījās tavā somā?

-    Es nezinu! viņa izmisīgi iesaucās un apjukumā ar roku pieskārās pierei. Droši vien kāds to tur iebāza. Kā es to varu zināt?

-    Melīgā kuce! ieaurojās izraēlietis pat nemēģinādams vairs savaldīties. Netici nevienam viņas vārdam, Kalifa. Viņa mums te spēlē komēdiju, tēlo nevainīgu jēriņu, bet pati strādā al Mulathama labā. Viņa ir slepkava. Kalifa! Viņa nogalināja Galju!

-     Tad jau mēs visi te esam slepkavas! Leila atcirta. Katrs palestīnietis, katrs arābs. Mēs visi esam vainojami, ka al Mulathams nogalināja viņa līgavu. Tādēļ jau viņš pārdevās Hār-Ciānam.

-    Ko tu mels, pretīgā kuce?

-    Viņi mums seko!

-    Netici viņai, Kalifa. Viņa ir netīra, melīga…

Trešais šāviens atskanēja tik negaidīti, ka abi apklusa. Leila atslīga pret kastēm, Ben-Rojs, salicis rokas gar sāniem, nekustīgi raudzījās augšā uz klints izcilni kā apsūdzētais pirms sprieduma pasludināšanas. Kalifa saknieba lūpas un notrausa sviedru lāses no pieres. Kaut arī viņš nešaubījās, ka Leila nav vainīga, izraēlieša acis bez akla niknuma un naida pauda arī ko citu…

Ben-Rojs Kalifam atgādināja Muhamedu Džemalju, kad to pratināja Slēgeles lietā: tās pašas bezspēcīgi izmisīgās dusmas, neprātīgais protests pret nepatiesu apsūdzēšanu. Vēlāk noskaidrojās, ka Džemalam bijusi taisnība. Bet Ben-Rojs… Prātā atbalsojās tēva brīdinājuma vārdi: "Esi piesardzīgs ar viņiem, ]usuf. Vienmēr uzmanies no ebrejiem."

Kalifa samirkšķināja acis, jo sviedru lāses aizmigloja skatienu un, uzlūkodams te Leilu, te Ben-Roju, no jauna pielādēja ieroci.

-     Nosvied "stroķi", Ben-Roj!

-     Nē!

-    Svied to zemē un nometies ceļos!

-     Tu esi nojūdzies un nesaproti, ko dari, stulbais arāb…

Neļaujot viņam izrunāt līdz galam, Kalifa izšāva ceturto

reizi. Lode ieurbās akmens grīdā collu no Ben-Roja labās kājas. Izraēlietis paskatījās lejā, pēc tam uz augšu un pa malām; acis meta niknus zibšņus, mute izgriezās tā, ka šķita sejas apakšdaļa teju, teju nokritīs. Visbeidzot, izmisīgi iebrēcies kā ievainots lauva, policists nometa šmeiseru un nokrita uz ceļiem. Leila naski pieskrēja klāt, paķēra automātu un lika Ben-Rojam nogulties uz vēdera.

-    Šie "Dāvida kareivji", ierunājās Kalifa, kad viņi…

Viņš aprāvās, sajūtot auksta stobra galu ieurbjamies kaklā.

-     Šķiet, ka saņēmi atbildi uz savu jautajumu. Bet tagad noliec šauteni, pacel rokas.

Pirmajā brīdī Kalifa gribēja pabrīdināt Leilu, bet šajā situācijā kaut viena izdvesta skaņa nozīmētu pašnāvību. Nepretodamies viņš nolika mauzeri uz grīdas un salika rokas aiz galvas. Automāta stobru tūlīt aizvāca, kāda stingra roka izgrieza inspektoram roku un uzstīvēja augšā.

Viņi bija seši, ieskaitot to, kurš turēja Kalifu visi kā viens bargām, cietām sejām bez emocijām, ģērbušies ziemas virsjakās un nejēdzīgi smieklīgās melnās cepurītēs galvvidū. Pieci bija bruņojušies ar Uzi automātiem, bet sestais pats vecākais, kurš tikko runāja ar Kalifu, rokās turēja Heckler un Koch markas pistoli. Viņš bija neliela aguma, muskuļains vīrietis ar bālu, bārdainu seju. Rokas bija paslēptas cimdos. Pēkšņas apskaidrības mirklī, kas pārņem tikai galējas bīstamības momentos, Kalifa saprata, ka viņa priekšā stāv tas pats cilvēks, kura ģīmetni viņš redzēja uz žurnāla vāka Pīta Jansena villas viesistabā, Baruhs Hār-Ciāns.

"Ir nu gan riebeklis tas Ben-Rojs, nodomāja inspektors. Melīgais ebreju izdzimtenis".

Apmainījušies pusčukstus īsām replikām Kalifam nepazīstamā valodā (iespējams ivritā), viens no vīriešiem piegāja pie izciļņa malas. Tas, kurš turēja inspektoru aiz izgrieztās rokas, parāva viņu, liekot ēģiptietim pagriezties ar seju pret kastēm. Pa to laiku Leila jau bija ievērojusi, ka augšā kaut kas notiek. Viņa paslēpās aiz vienas no kastēm un bailēs nobālušu seju nenovērsa stobru no Ben-Roja, kurš joprojām gulēja uz grīdas. Kalifa raizējās, ka izraēlieši tūlīt atklās uguni, tomēr tie tikai klusējot skatījās lejā, turot gatavībā savus Uzi. Viens no vīriem, kurš šķiet bija Hār-Ciāna labā roka, garš, īsi apcirptiem matiem, piegāja pie pašas malas un, pārliecies pār margām, mēģināja saskatīt pacēlāju.

Izraēlieši vēlreiz apspriedās, pēc tam īsi apcirptais pārmeta automāta siksnu pār plecu, nometās uz ceļiem ar muguru pret izcilni un sāka rāpties lejā pa vienu no pacēlāja stieņiem. Pēc pusminūtes pacēlējmehānisms ieslēdzās un cēlās augšā kopā ar īsi apcirpto vīru. Nonācis augšā, viņš atslēdza dzinēju, un pēc Hār-Ciāna mājiena visi vīrieši uzkāpa uz platformas, arī Kalifu aiz aizlauztās rokas uzgrūda uz platformas. Komandieris vēlreiz pamāja, un platforma, noraustīdamās un čīkstēdama laidās lejā un apstājās pie alas pamatnes.

Ben-Rojs, joprojām gulēdams uz grīdas, staipīja kaklu, mēģinot saredzēt, kas notiek. Leila iznāca alas vidū un turēja šmeiseru gatavībā, it kā vēlēdamās aizšķērsot ceļu ļaudīm, kuri nokāpa no platformas. Kalifa centās piesaistīt viņas uzmanību, lai vajadzības gadījumā atrunātu Leilu no kāda muļķīga gājiena, bet viņa ne mirkli nenolaida acis no Hār-Ciāna. Kādu brīdi abi tā arī stāvēja un kā piekalti skatījās viens otram acīs, viņa acis pelēkas un smagas kā granīts, viņas smaragdzaļas un caururbjošas. Pēc tam Leila īsi pamāja un atdeva automātu vienam no Hār-Ciāna vīriem un, notraucot asinis no savainotā deguna, atgāja sāņus.

Jūs ne īpaši steidzāties.

Tas bija tik negaidīti, ka Kalifa tikai pēc mirkļa saprata, ko viņa pateica, bet kad saprata, viņam sastinga asinis. Ari Ben-Rojs uzreiz neaptvēra teiktā jēgu. Šaudīdams acis uz visām pusēm, viņš staipīja kaklu, nesekmīgi mēģinādams saskatīt notiekošo, līdz seja sastinga drausmīgā apskaidrībā.

-    Ak šaumas, nomurmināja Arie, piekļaujot pieri grīdas aukstajiem akmeņiem. Lūdzu, Dievs, tikai ne to.

Visi sastinga uz brīdi. Ben-Rojs lēnām pieslējās uz ceļiem, pēc tam uz kājām un kā bokseris pēc nokdauna grīļīgi nostājās uz kājām. Leila pakāpās atpakaļ un nostājās blakus izraēliešiem. Uzmetusi acis Kalifam, viņa piesarka no kauna vai kāda cita iemesla dēļ. Ben-Rojs nepievērsa viņai uzmanību, jo saspringti lūkojās uz Hār-Ciānu.

-     Palestīnieši nav tik gudri, apspiezdams dusmas, runāja Arie. "Palestīniešu brālības" darbošanās ir pārāk slīpēta. Jūtama ietekme no ārpuses.

Kalifa joprojām mēģināja sakopot domas, lai aptvertu, kas te galu galā notiek.

-     Es neko nesaprotu, viņš murmināja, raugoties te uz Ben-Roju, te Leilu, te Hār-Ciānu. Izraēlietis stāvēja pilnīgi bāls.

-    Es jau tev teicu, Kalifa. Viņa strādā al Mulathama labā, vervējot pašnāvniekus spridzinātājus un rakstot par viņu visādas muļķības. Tikai vienu gan es palaidu garām. Nenovēršot skatienu no Hār-Ciāna, Ben-Rojs sažņaudza pirkstus dūrēs. Izrādās, ka al Mulathams nogalina savējos.

Kalifa atkal nekā nesaprata.

-    Tu gribi teikt, ka…

Ben-Rojs trīcēja pie visām miesām.

-    Viņš ir al Mulathams. Viņš organizē teroraktus gan arābu, gan izraēliešu pusē. Viņš ir cilvēkēdājs, kas aprij pats savus tautasbrāļus!

Kalifam viss salīgojās acu priekšā, viņš neticēja savām ausīm. Uz brīdi iestājās kapa klusums, un tad, ārprātīgā niknumā ierēcies, Ben-Rojs metās uz priekšu. Viņš bija spēcīgs vīrietis, tomēr zaudējis formu un noguris salīdzinājumā ar profesionāliem kaujiniekiem, kuri ar pāris precīzām kustībām apstādināja satracināto policistu. Viens kaujinieks no visa spēka iesita ar automātu Ben-Rojam pa vēderu, bet otrs sažņaudza sakņupušo policistu aiz kakla. Kalifa bezspēcīgās dusmās sažņaudza rokas dūrēs, bet nespēja palīdzēt Ben-Rojam, jo pašam pakausī spiedās automāta stobrs. Leila piesārtušu seju stāvēja, nodūrusi galvu.

-    Kāpēc? iečukstējās Ben-Rojs, mēģinot ievilkt gaisu caur aizžņaugto kaklu. Dieva dēļ, kāpēc?

Hār-Ciāns nemierīgi pagrozīja plecus, mēģinot mazināt neciešamo niezi zem apģērba. Visa miesa kniesa un niezēja.

-    Lai glābtu mūsu tautu, pretēji Ben-Rojam, viņš runāja vēsā, nosvērtā balsī.

-    Apkaujot to?

-     Lai reizi par visām reizēm pierādītu, ka nav iespējams miers ar arābiem, ka viņu vienīgais mērķis ir iznīcināt mūs, bet lai sevi pasargātu, mums jānīcina ārā viņi.

Ben-Rojs sāka izmisīgi spārdīties, bet izrauties neizdevās.

-    Tu nogalināji viņu! viņš izdvesa. Tu viņu nogalināji, nelietīgais lops!

Nepakustinājis sejā ne vaibsta, Hār-Ciāns pakustināja kniesošos plecus.

-    Ja būtu iespējams kāds cits ceļš, es tā darītu. Tomēr cita ceļa nav, bet mūsu tautai ir jāzina, kādi patiesībā ir arābi.

-    Vai tad HAMAS to jau sekmīgi nedara? iesaucās BenRojs. Vai "Islāma džihads"?

-    Diemžēl nē.

-     Diemžēl?

-    jā diemžēl, attrauca Hār-Ciāns nedaudz skaļākā balsī un arī acīs parādījās emociju dzirkstis. Diemžēl tāpēc, ka, neskatoties uz to, cik mūsējo tiek nogalināti, mēs joprojām mēģinām sevi pārliecināt, ka jāuzsāk tikai miera sarunas, jāpiekāpjas šur tur un viss būs kārtībā arābi liks mūs mierā, un mēs varēsim mierīgi audzināt savus bērnus.

-    Tu taču esi galīgi nojūdzies!

-    Nē! atcirta Hār-Ciāns neslēptā aizkaitinājumā. Aptrakuši ir tie, kuri runā par kompromisiem un piekāpšanos! Savulaik kompromisi noveda pie Osvencimas krāsnīm un Babijjaras masu kapiem. Bet mēs nemācāmies no pagātnes kļūdām. Gadu no gada, gadsimtu pēc gadsimta mēs atkārtojam ebreju tautas galveno kļūdu: noticam, ka goyim var uzticēties, ka mēs varam draudzēties ar viņiem, it kā viņu vienīgā vēlēšanās nebūtu sadzīt mūs gāzes kamerās un noslaucīt no zemes virsas!

Viņš runāja arvien skaļāk; vārdi kā lodes šāvās viņam no mutes.

Mums nav vajadzīgas miera pārrunas, starptautiskās konferences un noregulēšanas plāni šis balagāns mums nepalīdzēs. Mēs izdzīvosim tikai tad, ja piepildīsimies ar negantām dusmām. Ar tām pašām dusmām, kas nepameta mūs pašos drūmākajos laikos. Tikai tās mūs pasargās un dos spēku izdzīvot. Tieši tāpēc mēs radījām viņu, tāpēc pastāv al Mulathams.

Viņš apklusa. Augstā, bālā piere bija klāta sviedriem. Pār ķermeni skrēja nelielas trīsas, miesa smeldza un kniesa kā citkārt, kad noteiktā laikā neiesmērēja ādu ar mitrinošo balzamu. Ben-Rojs truli blenza viņā, vairs nemēģinot izrauties no ciešā tvēriena; viņš gribēja ko teikt, bet vārdi nenāca pār lūpām, jo nebija tādu vārdu, kas spētu izteikt to naida mēru, ko Ben-Rojs juta savā sirdī pret šo slepkavu.

-    Moser, viņš beidzot nočukstēja. Rodef'01 -.

I lār-Ciāns saknieba lūpas un pamāja īsi apcirptajam vīrietim, kurš klusējot piegāja pie Ben-Roja un, pat neatvēzējoties, iesita viņam pa iegurni, nedaudz virs cirkšņa.

-     Allah-u-akhbar, tikko dzirdami novaidējās Kalifa, saviebjoties un bezpalīdzīgi sažņaudzot rokas dūrēs.

Ben-Rojs iegārdzās un sabruka zemē. Viņu uzslēja kājās un atkal iesita, šoreiz pa krūtīm zem rīkles. Ben-Rojs noslīga uz ceļiem, pēc tam uz elkoņiem, un no mutes iztecēja vēmekļu strūkliņa.

-     Šeit ir tikai viens nodevejs, Har-Ciana balss skanēja ierasti auksti un nosvērti. Un tas esi tu. Cik noprotu, tava līgava nebija labāka. Dažu cilvēku nāvi es nožēloju, bet ne viņas.

Ben-Rojs kaut ko nomurmināja un mēģināja izstiept roku, tomēr viņam nepietika spēka. Hār-Ciāns atkal pamāja ar roku un apcirptais rokaspuisis iespēra Ben-Rojam pa galvu. No spēcīgā trieciena Ben-Rojs ar pāršķeltu ausi ietriecās kastēs.

-    Izbeidziet taču! iekliedzās Kalifa, vairs nespēdams valdīties, aizmirsis, ka paša dzīvība karājas mata galiņā. Dieva dēļ, izbeidziet!

Hār-Ciāns lēni un stīvi pagriezās, uzmeta ēģiptietim nelaipnu skatienu un kaut ko pateica ivritā. Automāta stobrs nolaidās, un Kalifa sajuta, ka viņa kakls iežmiegts kā spīlēs. Ben-Rojs ar pūlēm bija uzslējies sēdus, no pāršķeltās auss lija asinis.

-     Neaiztiec viņu, Hār-Ciān, viņš griezīgi ierēcās. Viņam par to visu nav nekādas daļas.

Hār-Ciāns nievājoši nosprauslājās.

-    Ko tu neteiksi? Mūs viņš, redz nosoda par pūliņiem tautas labā, bet pats pūlas glābt sava arābu draudziņa ādu. Nē, tu neesi cienīgs saukties par ebreju.

Viņš atkal pamāja ar galvu, un apcirptais atvēzējies iesita Ben-Rojam tieši pa cirksni. Inspektors sarāvās no mežonīgajām sāpēm. Pēc tam Hār-Ciāna rokaspuisis piegāja pie Kalifas un ietrieca dūri precīzi saules pinumā. Kalifam šādi sitieni nebija nekas jauns puse bērnības pagāja neskaitāmos kautiņos ar vietējiem Gīzas huligāniem, bet tādas sāpes viņš vēl nebija jutis. Šķita, ka izraēlieša dūre ieurbās vēdera dobumā un izsita gaisu no plaušām. Prātā pazibēja neskaidri tēli Zenaba, neizkusušais sniegs benzīntankā, dīvainais zilacainais svešinieks Kairas sinagogā; pēkšņi sāpes'uz mirkli atkāpās, un Kalifa attapās, ka skatās acīs Leilai al Madani.

Leym ? viņš čukstēja.

Ja arī viņa atbildēja, Kalifa to vairs nedzirdēja, jo prāts aptumšojās un viņš zaudēja samaņu.

Kalifa nezināja, cik ilgi gulējis bezsamaņā, bet kāds laiciņš bija pagājis, jo atguvās brīdī, kad divi izraēlieši vilka viņu pa akmens grīdu. (Viņi saskrāpēs manas jaunās kurpes! pirmais, kas iešāvās prātā inspektoram, atgūstot samaņu.) Pa priekšu viņiem steberēja Ben-Rojs; virsjaku un policista kaklu klāja sakaltusi asiņu garoza no pāršķeltās auss. HārCiāna kaujinieks bakstīja Ben-Rojam mugurā automāta stobru. Hār-Ciāns ar Leilu alas otrā galā noraudzījās uz apcirpto, kurš rīkojās ap menoras kasti. Kad dēļi čīkstēdami padevās, atklājās blīva salmu kārta, caur kuru mirdzēja zeltaina gaisma.

Ievērojot, ka Kalifa atguvis samaņu, kaujinieks rupji uzrāva ēģiptieti kājās un atstutēja pret kastēm. Kalifam viss salīgojās acu priekšā. Apvaldot nelabuma vilni, viņš pārlaida skatienu visapkārt un ieraudzīja sev blakus Ben-Roju. Abi pamāja viens otram, apliecinot, ka viss ir kārtībā un pievērsās notiekošajam.

Kastes atvēršana pastiprināja alā valdošo spriedzi. HārCiāns ar savu palīgu piegāja pie kastes, atbīdīja salmus. Aiz viņu mugurām Kalifa manīja tikai atsevišķas menoras daļas: izliekto zaru, pjedestāla malu, zelta mirdzumu. Abi atkāpās no kastes tikai tad, kad priekšmets bija pilnīgi izsaiņots. Tagad inspektors saskatīja gaismekli visā pilnībā.

Viņš, protams, jau agrāk bija redzējis fotogrāfijas ar menoru Dītera Hota savāktajā kolekcijā bankas seifā. Tās bija melnbaltās fotogrāfijas un nepavisam neatspoguļoja oriģinālā darinājuma grandiozumu. Gaismeklis bija aptuveni cilvēka augumā, no pamata stumbra izlocījās seši zari trīs uz vienu, trīs uz otru pusi, kuru galos bija iestrādātas sveces liesmiņu formā, kas izskatījās tik dabiski, ka šķietami varēja sajust sveču aromātu. Bez tam zari bija rotāti ar brīnišķīgi izstrādātiem augļiem, izvīti ar vīnstīgām un ziediem. Svečturis bija tik graciozs, viegls pēc izskata un nevainojams pēc formas un izpildījuma, ka šķita tas nav metāla gabals, bet gan īsts augs, pilns dzīvības sulas un smaržīga aromāta. Zelts bija tik tīrs, ka šķita sarkanīgs. Ar pūlēm turēdamies kājās, sāpju pārņemts un domās jau atvadījies no dzīves, uzlūkojot šo neizsakāmo krāšņumu, Kalifa aizmirsa par savām ciešanām un ļāvās apbrīnai. Ben-Rojs nespēja izdvest neko vairāk par "Oy vey". Pat marmorcietā Hār-Ciāna seja atplauka bērnišķīgā jūsmā.

-     "Un teica Dievs: lai top gaisma, Hār-Ciāns pusbalsī skaitīja Bībeles pantu, un tapa gaisma. Un redzēja Dievs gaismu, ka tā ir laba."

Tikai vienu cilvēku šķietami neiespaidoja šis skats Leilu. Viņa stāvēja nedaudz atstatus no visiem, nodarbināta pati ar savām domām un neizrādot nekādas emocijas, ja neskaita viegli piesārtušos vaigus un nervozo roku žņaudzīšanu. Uz mirkli viņas un Kalifas acis satikās, bet viņa aši novērsās, nespēdama izturēt ēģiptieša skatienu.

Dažas minūtes visi klusā bijībā apcerēja gaismekļa daili. Neticami, bet ar katru brīdi tas arvien vairāk atplauka savā krāšņumā un burvībā, līdz beidzot apcirptais rokaspuisis pārcirta godbijīgās jūsmas piesātināto klusumu.

-    Mums jānes tas ārā, viņš noskaldīja kā ar cirvi, asi un noteikti.

Hār-Ciāns vēl nespēja atgūties, aizkustinājuma pilnām acīm lūkojoties savu sapņu piepildījumā. Pēc tam viņš atguvās un pamāja vīriem. Tie uzkarināja automātus kaklā, satvēra menoru un, noskaitījuši līdz trīs, pacēla gaismekli. Tomēr pat trenētajiem muskuļu kalniem nebija pa spēkam pacelt vērtīgo priekšmetu, tikai kad tiem piebiedrojās vēl viens kareivis, tie sazvēla smago priekšmetu uz sāniem un, kājām ļimstot, ar pūlēm pacēla.

Steiners nomērķēja uz Kalifu un Ben-Roju un visi sāka lēni virzīties uz priekšu pa eju, ik pēc divdesmit metriem apstādamies, lai nesēji atvilktu elpu. Nonākuši līdz pretējai alas malai, tie piesardzīgi novietoja gaismekli uz platformas, kas nedaudz nosēdās zem tā smaguma. Pārējie izraēlieši un Leila arī uzkāpa uz pacēlāja, kas lēni cēlās augšā, bet abi inspektori palika stāvam lejā. Pēc trim metriem pacēlāju apstādināja un automātu stobri pievērsās palicējiem alā.

-    Šeit mūsu ceļi šķirsies, godājamie, triumfējoši smaidīdams paziņoja Hār-Ciāns. Mēs ar Dieva palīdzību no jauna uzcelsim Templi, un mūsu tautai sāksies zelta un uzplaukuma laikmets. Bet jūs, viņš paskatījās uz tiem no augšas, dodams vīriem signālu sagatavoties šaušanai.

-    Nē!

Leilas balss griezīgi atbalsojās pa visu alu.

-     Nē! viņa atkārtoja. Nē!

Hār-Ciāna vīri nesapratnē uzlūkoja savu vadoni, bet viņš nedeva nekādu signālu, tāpēc kareivji, turēdami pirkstu gatavībā ap automāta mēlīti, sastinga, gaidīdami tālākās pavēles. Ben-Rojs ar Kalifu lejā saskatījās.

-    Nē! lauzīdama rokas, Leila histēriski iekliedzās jau ceturto reizi. Viņa vairs nespēja savaldīties. Jau iepriekš bija tik neizturami noraudzīties, kā piekauj abus policistus, bet tobrīd viņu smacēja kauns un pretīgums pašai pret sevi, nu mērs bija pilns. Leila neapzinājās, ko dara, ko saka, visa viņas būtība, neskatoties uz gadiem ilgajiem meliem un nodevību, nespēja, tā vienkārši klusējot, noskatīties, kā viņas acu priekšā aukstasinīgi nogalina divus cilvēkus. Dīvaina reakcija no viņas puses, ņemot vērā, cik daudzus cilvēkus gadu gaitā viņa aizlaidusi viņsaulē, viņa pati taču ir līdz ausīm iestigusi asinīs. Protams, viņa negrasās izpirkt savus grēkus. Viņa vienkārši nespēj mierīgi noskatīties uz abiem policistiem, jo galvā skaļi un noteikti atskanēja tēva balss, sakot: "Es nevaru atstāt šo cilvēku un ļaut viņam nomirt kā sunim, Leila, lai kas viņš arī būtu."

Šie vārdi pēkšņi ielauzās Leilas apziņā, un viņa izmisīgi vēlējās sajust, ka viņā vēl kaut nedaudz kvēlo tēva gaišā, tīrā un apskaidrotā gaisma, neskatoties uz pašas izveidoto un gadiem kultivēto jaunumu. Viņa taču joprojām ir viņa mazā, mīļā meitiņa! Leila pieskrēja pie pacēlāja malas, palūkojās uz Kalifu un ar savu sīko ķermeni aizklāja izraēliešu paceltos stobrus.

-    Tu taču uzvarēji, viņa uzkliedza Hār-Ciānam, Vai tad tu neredzi? Tu esi uzvarējis. Liec viņus mierā! Vai tad neesi pietiekami jau nogalinājis? Izbeidz reiz un liec viņus mierā!

Iestājās klusums. Alu piepildīja tikai ģeneratora rūkoņa. Menora brīnumaini laistījās spuldžu gaismā. Hār-Ciāns lēni pamāja.

-     Viņai taisnība, vairs nav jēgas kādu nogalināt.

Leila nedaudz atslāba, bet ne uz ilgu laiku, jo ieraudzīja salto smaidu Hār-Ciāna sejā.

-    Nedaudz mēs patiešām varam piebremzēt ar nogalināšanu. Viņu, Hār-Ciāns stīvi pamāja uz Kalifu un Ben-Roju, dzīvības nav nekā vērtas. AI Mulathams gan ir sevi attaisnojis. Mis al Madani pareizi pateica mēs esam uzvarējuši. Ar menoru mēs esam neuzvarami. Vēl tikai pēdējā atmaksa, un "Palestīniešu brālība" mums vairs nebūs vajadzīga, lai gan mēs vienmēr atcerēsimies tās ieguldījumu mūsu lielajā lietā.

Sacīdams pēdējos vārdus, viņš pagriezās pret savu uzticamo rokaspuisi un vienlaicīgi pamāja uz Leilas pusi. īsi apcirptais vīrs saprotoši pamāja un nesatricināmā mierā iebelza Leilai pa labo krūti. Neizturējusi triecienu, Leila pārvēlās pār margām un plaši ieplestām kājām un rokām lidoja zemē, smagi atsizdamās pret akmens grīdu.

-    Paldies, mis al Madani, sarkastiski nosauca viņai pakaļ Hār-Ciāns. Izraēla ir mūžīgu pateicību parādā par jūsu pūlēm. Lai arī arābiete, jūs nešaubīgi esat nopelnījusi tiesības saukties par "Eshet Hayil" "drošsirdīga sieviete".

Leila uzreiz saprata, ka viņai ir lauzts mugurkauls un iespējams vēl daudz kas cits, bet tā kā ķermenis bija nejutīgs, tad nebija īsti droša. Tam arī nebija vairs nozīmes, jo pēc brīža viņa būs mirusi.

Ironiskā kārtā līdz ar ķermeņa paralīzi saasinājās citas maņas. Viņa saoda no priežu dēļiem sanagloto kastu sveķu aromātu, dzirdēja pašu sīkāko skaņu, ko dabīgos apstākļos ausis nespēja uztvert. Pats neparastākais bija tas, ka viņa spēja vienlaicīgi pamanīt vairākus priekšmetus uzreiz, pat nepagriežot galvu. Augšā uz pacēlāja stāvēja un smējās Hār-Ciāns ar saviem līdzskrējējiem; nedaudz pa kreisi no viņas Ben-Rojs, kas izskatījās negaidīti šokēts, ņemot vērā to, cik ļoti viņš vēlējās, lai kas tāds notiktu ar Leilu, bet viņai blakus, saņēmis rokās jaunās sievietes delnu, tupēja Kalifa kā gan viņš tik ātri nokļuva pie viņas? Viņa pat redzēja savu seju, it kā būtu pārliekusies pati pār sevi; mutes kaktiņi savilkās smaidā, lai gan tas nepauda ne prieku, ne apmierinājumu, vairāk gan neizmērojamu vientulību un bezgalīgas ilgas.

Kopš atgriešanās no Anglijas un sakot strādāt pie HārCiāna par informatori un Izraēlas militārajā izlūkdienestā, viņa allaž zināja, ka beigas būs tieši šādas. Lai gan apstākļi, kādos Leila sagaidīja savu nāvi, viņu pārsteidza milzīga ala, piebāzta ar nacistu salaupītajām vērtslietām un dārgumiem. Viņa bija uzskatījusi par pašsaprotamu, ka aizies bojā kādā sprādzienā vai teroraktā. Patiesībā Leila brīnījās, ka pamanījusies nodzīvot tik ilgi.

Kalifa viņai kaut ko teica, lai gan Leila nedzirdēja, ko; tas bija dīvaini, ņemot vērā, cik nesalīdzināmi klusākas skaņas viņa spēja uztvert ar dzirdi. Taču viņa saprata Kalifas teikto no lūpām, jo tas bija tikai viens vārds tas pats jautājums, ko viņš uzdeva agrāk.

Ley? Kāpēc?

Ko lai viņā atbild? Patiesībā neko. Viņa patiešām gribētu paskaidrot, kaut vienam cilvēkam pirmsnāves grēksūdze vai kas tamlīdzīgs. Bet kā lai viņa paskaidro, ka darīja to visu ne jau naudas, ideoloģijas vai piespiedu kārtā. Nē, viņa to darīja tāpēc, ka savas piecpadsmitās dzimšanas dienas vakarā, Džabalaijas bēgļu nometnes atkritumu laukumā, viņas acu priekšā ar beisbola nūju nogalināja cilvēku, ko viņa mīlēja vairāk par visu pasaulē viņas skaisto, drosmīgo, maigo tēvu, lieliskāko cilvēku, kas jebkad dzīvojis. Viņu nogalināja viņa paša tautasbrāļi. Sišanā noskatījās viņa paša tautasbrāļi. Tāpēc viņa sazinājās ar Hār-Ciānu un piedāvāja savus pakalpojumus. Tāpēc arī viņa uzsāka šo spēli ar al Mulathamu. Tāpēc, uzzinājusi par menoru, viņa no Svētās Kapavietas baznīcas piezvanīja Hār-Ciānam un darīja visu, kas viņas spēkos, lai svečturis nonāktu Hār-Ciāna rokās. Kopš tā brīža, kad nelietīgie tautieši noslaktēja vienīgo cilvēku, ko viņa jebkad bija no sirds mīlējusi, Leilas sirdi piepildīja dziļš naids un viņa nozvērējās, ka ikviens palestīnietis samaksās par to, ka viņa tiem visiem atriebsies. Lūk, kāds bija iemesls. Tā bija atbilde uz Kalifas jautājumu. Bet kā lai to izskaidro? Kā lai saprotami to paskaidro? Kā lai vārdos izsaka tās izjūtas, ko viņa nēsājusi sevī gadiem ilgi pamestību, izmisumu, naidu, sāpes un mokas kas noteica viņas dzīves saturu? Nav iespējams to visu pateikt dažos nožēlojamos vārdos. Viņa nevar to izskaidrot. Nekad nav varējusi. Viņa jutās bezgala vientuļa.

Leila ieskatījās Kalifam sejā laipnā, drošsirdīgā, skaistā, gandrīz kā savā tēvā un mēģināja saspiest ēģiptieša roku. Tobrīd viņa pamanīja, ka Hār-Ciāns notēmējis pistoles stobru tieši viņai galvā. "Uz priekšu, nu, dari to. Pienācis īstais bridis. Vismaz pašās beigās es mēģināju izdarīt kaut ko labu. Tētis par to noteikti lepotos."

Leila aizvēra acis un ieraudzīja sevi guļam pie tēva sastingušā ķermeņa. Meitenes garie mati mirka viņa asinīs.

"Ak dievs, mans tētis. Ak dievs, mans nabaga tētiņš."

Atskanēja šāviens.

Leilas galva noraustījās, un virs kreisās uzacs parādījās neliels caurums, no kura pār vaigu un zodu notecēja asiņu straumīte, izveidojot uz zemes tumšu peļķīti. Lodes sprādzienam joprojām dusmīgi atbalsojoties alas sienās, Kalifa no šoka nespēja pakustēties, turēdams Leilas auksto roku. Papurinājis galvu, Kalifa saudzīgi nolika jaunās sievietes roku zemē, pieslējās kājās un atkāpās atpakaļ, nostājoties blakus Ben-Rojam. Automātu stobri joprojām vērsās uz abiem policistiem.

Zinot, kas ar viņu tūlīt notiks, Kalifam vajadzētu izjust nāves bailes. Tomēr vai nu sitiena dēļ, no kura joprojām nebija pilnīgi atguvies, vai vienkārši tāpēc, ka nāve bija nenovēršama un ķermenis neredzēja iemeslu uz to kaut kā reaģēt, Kalifa jutās neparasti mierīgs. Vienīgais, kas viņam patiešām rūpēja, bija Zenaba ar bērniem, ka arī tas, ka viņu neapglabās pēc musulmaņu paražas. Tomēr Kalifa bija pārliecināts, ka Allāhs to sapratīs, jo Viņš saprot šos ārkārtas apstākļus. Tāpēc jau Viņš ir… Allāhs.

Kalifa saskatījās ar Ben-Roju, ar kuru viņam nu nācās pavadīt savas dzīves pēdējos brīžus. Kalifa gan dotu priekšroku nomirt kopā ar kādu citu. Lai gan, iespējams, viņš pārāk asi nosoda šo izraēlieti. Jā viņš ir rupjš un augstprātīgs. Kalifa sev negribētu tādu draugu. Tomēr policists gan viņš ir teicams, savu darbiņu pieprot. Galu galā ja Kalifas sievu tik bezjēdzīgi noslepkavotu, varbūt arī viņš kļūtu par tādu pašu bezsirdīgu rupekli. Kalifa mēģināja atvainoties, atzīstot, ka noticējis Leilai nevis racionālu apsvērumu dēļ, vienīgi akli sekojot aizspriedumiem neuzticēties ebrejam, bet gan savam tautietim. Atrast piemērotus vārdus tomēr nebija vienkārši, un Kalifa apklusa. Kādu bridi abi lūkojās viens otram acīs, tad pamāja un, sažņauguši rokas dūrēs, paskatījās augšā uz pacēlāju, gatavi saņemt lodes. Ala satumsa.

īsu mirkli Kalifam šķita, ka ir miris, bet izdzirdējis izraēliešu satrauktās klaigas, saprata, ka ģenerators kārtējo reizi izspēlējis ar visiem joku. Viss notika tik negaidīti, ka Kalifa palika stāvam kā iemiets zemē. Ben-Rojs atguvās ātrāk. Satvēris Kalifu aiz apkakles, viņš izvilka ēģiptieti no apšaudes zonas. Pēc nepilnas sekundes automāti nikni ierēcās un piķa melno tumsu pāršķēla sarkandzeltenas dzirksteles, lodēm atsitoties pret akmens grīdu. Inspektori nokrita ar seju pret zemi, pēc tam ar lielām pūlēm uzslējās kājās un, saliekušies deviņos līkumos, paskrēja tieši zem pacēlāja. Atkal atskanēja klaigas, kņada, un šaušana pēkšņi rimās. Abi bēgļi sastinga, urbdamies ar acīm necaurredzamajā tumsā.

Ja iepriekš ģenerators automātiski atsāka darboties pēc pāris mirkļiem, tad pašlaik tas apklusa uz ilgu laiku. Bija dzirdama sačukstēšanās, pēc tam viņi ieslēdza lukturus un laida gaismas starus pār kastu rindām un pretējo sienu. Pacēlājs nodrebēja, jo kāds rāpās zemē pa trosi, acīmredzot, lai piestartētu ģeneratoru. Pagaidām Hār-Ciānam neienāca prātā, ka bēgļi varētu būt paslēpušies tieši zem pacēlāja.

-    Vācamies prom, tikko dzirdami nočukstēja Ben-Rojs, salicis rokas tūtiņā ap Kalifas ausi. Jātiek aiz kastēm.

Kalifa paspieda viņam roku, par zīmi, ka sapratis sacīto. Sauciens no augšas vēstīja, ka kāpējs veiksmīgi ticis galā un dodas uz ģeneratora telpu.

-    Laižam, nošņāca Ben-Rojs. Nav laika.

Pagāja divdesmit sekundes, bet ne viens, ne otrs nezināja, kur sprukt. Abi apzinājās, ka tiklīdz izlīdīs no platformas apakšas, vajātāji to izdzirdēs vai arī lukturu gaismas stars tos ātri atradīs. Kalifa izmisumā iegrūda roku jakas kabatā un izvilka aptveri ar piecām patronām, ko pie ieejas tunelī bija tur iebāzis un ieslidināja to Ben-Rojam delnā. Izraēlietim nevajadzēja papildu paskaidrojumus, kas Kalifam padomā.

-     Sviedīšu pa kreisi, nočukstēja Arie. Bet paši skriesim uz priekšu. Dod roku!

-     Kādēļ?

-     Lai nepazaudējamies, idiot!

Augšā viens no Hār-Ciāna kaujiniekiem mēģināja iedarbināt ģeneratoru. Tobrīd luktura stars no kastēm pārlēca uz otru pusi un taustījās gar pacēlāja virsmu. Kuru katru brīdi viņu slēptuvi atklās. Sagrābis Ben-Roja roku un atvēzējis brīvo roku, Kalifa no visa spēka aizlidināja aptveri pret tālāko alas sienu. Pagāja kāds brīdis iekams tā piezemējās, bet luktura gaismas, stars jau laizījās gar viņu purngaliem, kad alas otrā galā piepeši atskanēja troksnis.

Māņu manevrs nostrādāja teicami: luktura gaismas stars acumirklī pārlēca uz citu pusi, un izraēlieši metās pacēlājam otrā pusē, reizē atskanot apdullinošai automātu zalvei. Līdzko noskanēja pirmie šāvieni, policisti kā plēsti metās uz priekšu, cieši turoties viens pie otra cerībā, ka skrien pa centrālo eju. Adrenalīna ietekmē tiem izdevās dažos mirkļos pārvarēt krietnu gabalu, pie tam, ieturot pareizo kursu. Iekļuvuši ejā starp kastēm, viņi atlaida rokas un klupdami krisdami pār dažādajiem priekšmetiem virzījās uz priekšu. Šaušana pamazām pieklusa un drīz vien beidzās.

Ben-Rojs ar Kalifu apstājās, mēģinādami atvilkt elpu. Iztālēm atskanēja ģeneratora roktura čīkstoņa un sākumā klusas, pēc brīža satrauktākas balsis. Ben-Rojs, ieklausīdamies, izstiepa kaklu.

-     Velns! viņš nočukstēja.

-    Kas noticis?

-     Ugunsgrēks.

-    Ko?

-     No šaušanas. Aizdegušās koka kastes.

Viņam runājot, arī Kalifa sajuta deguma smaku.

-    Te jau ir īsta pulvermuca, šķendējās Ben-Rojs. Mēs uzlidosim gaisā!

Kalifam divreiz nebija jāskaidro. Viņš pats redzēja mucas ar benzīnu, kastes ar munīciju un spridzekļiem.

-     Nolādēts! nošņācās ēģiptietis. Nolādēts!

Viņš uzšķīla šķiltavas un, slēpdams gaismu delnā, izmisīgi vērās apkārt, kaut ko meklējot jebko, kas palīdzētu izlauzties no alas. Hār-Ciāna vīri jau krita panikā. Acīmredzot uguns strauji izplatījās. Ģenerators sāka izrādīt vājas dzīvības pazīmes.

-    Mums vajadzīgi "stroķi"! ierēcās Ben-Rojs.

-    Te to nav!

Kalifa spraucās tālāk pa eju, vairs necenšoties kustēties klusāk. Viņš redzēja gleznas, skulptūras, kaut kādas milzīgas kristāla lustras, bet nekur nemanīja pat vienkāršu pistoli. Zaudējis visas cerības, viņš vēl izcilāja maisu ar banknotēm, kad zemē pie pašas sienas pamanīja garenu kasti, kas, par laimi, bija piekrauta ar pavisam jauniem automātiem. Citā tādā pašā kastē gulēja pilnas aptveres.

-    Hamdu lillah, viņš nomurmināja.

Kalifa pasvieda vienu automātu un pāris aptveres BenRojam un sāka pētīt nepazīstamo ieroci, kad pēkšņi nodārdēja dažas zalves. Policisti nokrita pie zemes, domādami, ka tēmēts uz viņiem, tomēr, ieklausījušies klaigās, saprata, ka sprāgusi kaste ar ieročiem.

-     Te drīz būs vulkāna izvirdums, nikni čukstēja BenRojs.

Abi pieslējās kājās un sāka spraukties atpakaļ pa šauru, senlietām piebāztu eju. Drīz vien viņi izdzirdēja nākamo sprādzienu: degvielas muca, nosprieda Kalifa, vai vairākas. Gandrīz vienlaicīgi beidzot iedarbojās arī ģenerators, un ala atspīdēja ledainā spožumā.

Hār-Ciāns un viņa līdzzinātāji iekliedzās no prieka. Čīkstēdams, žvadzēdams lifts cēlās augšup. Ben-Rojs uz brīdi pabāza galvu ārā un atrāvās atpakaļ.

-     Viņi ir pusceļā, viņš nočukstēja. Viens pašā augšā. Es ņemšu to. Sākam uz skaitli trīs, labi?

Policisti uzlādēja automātus.

-     Viens, divi.

Alu satricināja kārtējais sprādziens.

-     Trīs!

Policisti izlēca centrālajā ejā.

Ugunsgrēks bija spēcīgāks nekā ēģiptietis iedomājās. Uguns liesmas jau bija aptvērušas visas kastes pa labi un nesamierināmā rijībā turpināja izplatīties kā milzīga sārta sērga. Liesmas snaikstījās gar sienām, bet griestus klāja pelēki dūmi.

Kalifa to visu pamanīja sekundes daļā, kamēr nometās ceļos un atklāja uguni. Ben-Rojs ieņēma tādu pašu pozīciju un palaida automāta kārtu.

Hār-Ciāns negaidīja uzbrukumu, un policisti izmantoja viņu apjukumu. Ben-Rojs izšāva uz to, kurš stāvēja uz izciļņa, bet Kalifa novāca divus uz pacēlāja; vēl viens sabruka tieši uz pārvaldes bloka, nospiežot rokturi un nosūtot pacēlāju lejā. Menora neskarta stāvēja pacēlāja vidū, mirdzinādama savus žuburus.

Policistu priekšrocība bija īslaicīga. Dzīvie izraēlieši (HārCiāns, Šteiners un vēl kāds) nometās guļus uz pacēlāja grīdas un atbildēja ar ne mazāk nežēlīgu uguns kārtu. Kalifam nācās atkāpties aizsegā, Ben-Rojs noturējās nedaudz ilgāk, bet ari viņš beidzot paslēpās vienā no ejām pretējā malā.

Neļauj viņiem tikt pie kloķiem! viņš vēl paspēja uzsaukt Kalifam.

Viens no izraēliešiem to mēģināja darīt, kamēr Hār-Ciāns ar Šteineru piesedza viņu. Kalifa izlēca no aizsega un palaida automāta kārtu, tomēr uzreiz bija spiests atkāpties zem izraēliešu ložu uguns. Ben-Rojam vairāk veicās: precīzs šāviens, un viens no izraēliešiem miris atslīga pret menoru.

Pa to laiku pacēlājs bija nolaidies gandrīz līdz lejai. Pēdējā izmisīgajā mēģinājumā nokļūt pie vadības pults Šteiners iztukšoja visu automāta aptveri un kaut ko uzsauca Hār-Ciānam. Kamēr tas ar Heckler and Koch pistoli piesedza savu rokaspuisi, Šteiners paķēra vienu no līķiem un no visa spēka uzmeta uz vadības kloķa. Pacēlājs uz brīdi apstājās, pēc tam negribīgi sāka slīdēt uz augšu.

Hār-Ciāns sajūsmā ieaurojās, bet tūlīt pat aprāvās, jo pistoles aptvere izrādījās tukša. Cilvēks ar normālu kustību koordināciju dažās sekundēs ieliktu jaunu aptveri, bet HārCiāna kustību amplitūda un ātrums bija ierobežoti. Šteiners kaut ko viņam uzsauca, rādīdams, ka arī viņam beigusies munlcija, un Ben-Rojs izmantoja šo apjukuma bridi savā labā. Uzsaucis Kalifam, lai viņš seko, Ben-Rojs izlēca no aizsega un cik vien ātri jaudāja metās uz pacēlāju.

Jaudīgs sprādziens, kas nodārdēja viņiem aiz muguras, satricināja visu alu. Ben-Rojs nokrita, bet, aši uzrausies kājās, turpināja skriet, nenolaižot rādītājpirkstu no automāta mēlītes. Pirmā ložu kārta nogāja šķībi, otrā tāpat trāpīja tikai pa kailo sienu virs pacēlāja. Tikai trešā kārta precīzi sasniedza mērķi lodes trāpīja Šteineram kaklā, un ar pārsteigtu sejas izteiksmi tas nogāzās ar muguru uz vienu no stieņiem. Pāris sekundes noturējies vertikālā stāvoklī, Šteinera ķermenis lēni slīdēja lejā tieši uz milzīgajiem metāla zobratiem, kas kustināja platformu. Pacēlājs ieskrapstējās no negaidītās slodzes, un zobrati lēni iegriezās līķa miesā, bet šķērslis izrādījās pārāk sīksts un pacēlēja motors no pārslodzes uzsprāga. Pacēlājs apstājās un sastinga pusotru metru no zemes.

Hār-Ciāns izmisīgi centās samainīt aptveres, brēcot no sāpēm, jo sausā āda, kas laicīgi netika pie dzīvinoša balzama, stirkšķēdama plīsa pušu kā izdilusi drāna. Ben-Rojs pamanīja viņa bezpalīdzību un pārgāja uz soļiem. Viņš piegāja pie Hār-Ciāna un, pielicis šmeisera stobru tieši pie deniņiem, draudīgi nočukstēja:

Tas tev par Galju.

Viņš jau grasījās nospiest mēlīti, bet apstājās. Viņš tik ilgi bija sapņojis par šo brīdi pēdējā gada laikā katru dienu -, ka piespiedīs stobru pie slepkavas galvas, kurš nogalināja viņa līgavu un saplosīs viņu pa gabaliņiem tāpat kā tika saārdīta Galja. Kad tas brīdis beidzot pienācis, kad ierocis kaujas gatavībā gaida nospiežamies mēlīti, Ben-Rojs tomēr nespēj saņemties. Nē, ne jau tā, ne tik aukstasinīgi. Ben-Rojs saknieba lūpas, no sirds vēlēdamies izšaut un beidzot atbrīvoties no smagās naida nastas, bet smalka iekšējā balss vāri iebilda, ka tas nav pareizi, ka tā nebūs labi, ka pēc tam viņš pats jutīsies sliktāk un mocīsies vēl vairāk. Hār-Ciāns kā manīgs suns sajuta viņa vilcināšanos.

-    Palīdzi man, viņš iečērkstējās, kārstīdams galvu un lūkodamies uz Ben-Roju. Dari ar mani pēc tam, ko gribi, bet, dieva dēļ, palīdzi man izglābt menoru.

Trīcošām rokām, nosvīdušu seju Ben-Rojs paskatījās uz guļošo un, bezpalīdzīgi ieņurdēdamies, nolaida pistoli. Viebdamies aiz sāpēm, Hār-Ciāns mēģināja pietrausties kājās.

-    Mums jādabū tā augšā, viņš kāsēdams sauca. Vajag kādu vadu vai auklu. Kur arābs?

Ben-Rojs pavērās apkārt. Viņš domāja, ka ēģiptietis skrien aiz viņa, kamēr Ben-Rojs šāva pa pacēlāju. Kalifa patiešām sekoja, bet tas pats sprādziens, kas uz brīdi notrieca BenRoju, uzgāza ēģiptietim uz muguras dažas kastes, un inspektors bezsamaņā novēlās zemē. Arie ieraudzīja viņu bez dzīvības pazīmēm guļam galvenās ejas vidū ar milzīgu kasti uz kājām. Ben-Rojs pieskrēja pie viņa, novēla kasti un pataustīja pulsu.

Sākumā viņš domāja, ka Kalifa ir miris, tomēr beidzot viņam izdevās sataustīt pulsu un, nedomādams par lauztiem locekļiem, uzvēla ēģiptieti sev plecos un metās uz pacēlāju, aizrīdamies ar dūmiem, kas kodīgi sitās acīs un nāsīs. HārCiāns pa to laiku bija atradis auklu un apsējis ap menoras pamatni.

-    Iznesīsim gaismekli, bet pēc tam atgriezīsimies pēc viņa, izrīkoja Hār-Ciāns. Nu, palīdzi taču!

Ben-Rojs papurināja galvu.

-    Nē, vispirms es iznesīšu viņu.

-    Ko tu mels! Mums jāglābj menora!

-     Vispirms iznesīšu viņu, nelokāmi atkārtoja Ben-Rojs, novietoja Kalifu uz platformas, uzlīda augšā pats un atkal uzvēla arābu sev uz pleciem. Inspektors sajuta uz kakla pistoles auksto stobru.

-    Ierocis ir uzlādēts, gārdza Hār-Ciāns. Met viņu zemē!

Alas tālākajā galā nodārdēja vēl viens sprādziens, un pie griestiem uzšāvās liesmas stabs, aizdedzinot milzīgo nacistu karogu. Ben-Rojs pastūma malā pistoli un devās pie tuvākās troses. Hār-Ciāns izšāva gaisā.

-     Met viņu zemē! viņš pārskaities kliedza. Vai tu nedzirdi? Mums jāglābj menora. Met viņu nost un palīdzi man!

-    Ja tu mani nogalināsi, tad nekad nedabūsi to ārā, atbildēja Ben-Rojs, ar acīm nomērīdams trosi no augšas līdz lejai. Es iznesīšu viņu un atgriezīšos.

-     Nē! iekviecās Hār-Ciāns, izšaujot gaisā. Mums jāglābj tā tagad. Vai saprati? Tūlīt!

Ignorējot viņa brēcienus un draudus, policists pārkāpa pār Šteinera līķi un satvēra vienu no horizontālajiem metāla stieņiem starp trosēm un sāka kāpt augšā. Kalifa kā milzīga lupatu lelle kūļājās viņam uz muguras. Hār-Ciāns histēriski skraidīja pa platformu un vicināja pistoli.

-     Mums tā jāglābj! Tā ir tavas ticības zīme! Tavas ticības simbols!

Ben-Rojs neklausījās, uzmanīgi saskaņojot roku un kāju kustības. Gaiss karstumā virmoja, dūmi koda acīs un degunā, sakarsētie dzelzs stieņi dedzināja rokas. Pirmos pakāpienus viņš pieveica salīdzinoši viegli, bet pusceļā kājas nespēkā sāka ļodzīties un ķermenis smeldza nepārtrauktās sāpēs. Muskuļi ar katru kāpienu atslāba, bet nasta šķita svina pielieta. Ben-Rojs mēģināja domāt par Galju, par ģimeni, Alu Pačino jebko, lai aizgaiņātu domas par nespēku un nogurumu. Bet Arie juta, ka neapmānīs pats sevi viņš vairs nespēja ne uzrāpties, ne norāpties, nerunājot par Kalifas stiepšanu. "Man jāmet viņš zemē," Ben-Rojs nodomāja, pārcilvēcīgiem spēkiem pūloties pakāpties vēl par vienu kāpsli. "Ja es viņu nenometīšu, tad pats nogāzīšos."

Viņam pašam nebija ne jausmas, kāpēc šajā izmisuma pilnajā brīdī viņš sāka skaitīt lūgšanu. Viņš pats to neapzinājās, līdz bija jau noskaitījis dažas rindiņas. Lūgšana pacēla viņu kā burzguļojošs strauts no pāri plūstošas akas. Pirms Galjas nāves viņš to skaitīja katru dienu, bet pēdējā gada laikā viņš nebija noskaitījis ne zilbi. Nu viņš atkal skaitīja lielisko ebreju tautas lūgšanu, ar ko viņa tauta apliecināja savu ticību Dievam.

-    " Ieklausies, Izraēl, Tas Kungs ir mūsu Dievs. Tas Kungs ir vienīgais…"

Pamazām čuksti kļuva skaļāki, pārtopot ritmiskā skaitīšanā, bet ritmiska skaitīšana izauga skanīgā dziesmā, kā savulaik Ben-Rojam mācīja vecais rabīns Gišmens:

-    "Un tu mīlēsi To Kungu, savu Dievu, ar visu sirdi, visu dvēseli un visu prātu. Un Es pavēlu šos vārdus tev turēt sirdī".

Dziedot ķermenī pamazām atgriezās spēki. Ar katru skaņu, katru noti, ķermenis piepildījās ar dzīvības un spēka sulu kā koks, kas krietni padzēries no varena ūdens avota. Ben-Rojs uzlīda pa vienu kāpsli augstāk, tad pa otru un, lūk, viņš jau traucās pa tuneli uz izeju. Pēc pāris mirkļiem viņš izlīda caur atveri galvenajā šahtā, joprojām turot Kalifu uz pleciem. Aiz muguras skanēja apslāpēti sprādzienu dārdi.

Nokļuvis svaigajā saltajā gaisā, Arie krietni sarijās gaisu, lai atgrieztos alā. Pēc tam aiznesa Kalifu pie neliela akmeņu krāvuma un nolika zemē. Ēģiptietis ievaidējās un kaut ko nomurmināja, bet Ben-Rojam nebija laika klausīties. Pārvilcis pār Kalifas seju ar sniega piku, Ben-Rojs metās atpakaļ šahtā.

Atgriezies alā, Arie ieraudzīja, ka to pilnībā apņēmusi uguns. Oranžsarkanās liesmas locījās un staipījās visur, kur vien skatiens rādīja, aprijot kastes, to saturu un nokvēpinot sienas. Hār-Ciānam bija izdevies uzrāpties augšā un piesiet pie margām virves galu. Pēc tam viņš nesaprotamu iemeslu dēļ bija atkal nokāpis lejā un pašlaik stāvēja uz elevatora platformas kā vientuļas salas postošās uguns jūras vidū, ar šausmām raudzīdamies liesmu sienā, kas neatvairāmi tuvojās. Ben-Roļs uzsauca viņam.

-     Es mēģināju stiept pats, bet tā ir pārāk smaga! nokliedza Hār-Ciāns, izdzirdējis inspektora balsi. Rauj augšā, bet es balstīšu no lejas.

Apklājis seju, lai pasargātos no svilinošā gaisa, Ben-Rojs abām rokām saņēma auklu un, atgājis dažus metrus no malas, sāka stiept. Menora atrāvās no platformas un lēnām pacēlās gaisā. Hār-Ciāns no apakšas uzlika sev uz muguras menoras pamatni un sāka rausties augšā; āda lupatu lēveriem sprāga pušu un apģērbs pamazām piesūcās asinīm.

-    Ak, Dievs, apžēlojies! viņš vaidēja neizsakāmās sāpēs. Lūdzu, Dievs!

Kad svečturis bija pacelts apmēram trīs metrus virs zemes, nodārdēja tik jaudīgs sprādziens, kam nelīdzinājās neviens iepriekšējais. Svelmaina gaisa plūsma apgāza Ben-Roju, aukla izšļuka viņam no rokām, un menora dārdēdama nokrita atpakaļ uz platformas. Attapies no kritiena, Ben-Rojs steidzās lūkoties, kas noticis ar Hār-Ciānu un menoru…

-    Oy vey, viņš satriekts nočukstēja.

Menora bija uzkritusi Hār-Ciānam tieši virsū, ar smagajiem žuburiem spiežot viņu pie zemes. Izskatījās, ka Hār-Ciāns ieslodzīts aiz restēm. No mutes kaktiņiem stiepās asiņu tērcīte, lai gan viņš vēl bija dzīvs, jo kustināja lūpas, bet cimdotie pirksti žņaudzīja menoras žuburu. Uguns liesmas blīvi apņēma platformu, un Ben-Rojs šausmās sastindzis vēroja, kā liesmu ieskautā menora pamazām sāk kust. Zelts lobījās nost kā čūskas āda, atklājot kaut kādu tumšu vielu, pārklājot ar verdošo masu Hār-Ciānu, kurš raustījās pirmsnāves agonijā.

Svelme bija tik nepanesama, ka Ben-Rojs atgriezās tunelī. Tieši laikā, jo viņam aiz muguras viens pēc otra nodārdēja sprādzieni, un blīvs uguns stabs iezvēlās arī tunelī. Arie neatskatīdamies metās skriet ko nagi nes un lidot izlidoja pa caurumu tunelī, atsitoties pret šahtas pretējo sienu, un izmetās ārā no raktuvēm. Viņš tik tikko paspēja pakampt Kalifu un pavilkt malā, kad no raktuvju šahtas kā ātrvilciens izšāvās uguns mutulis, sadedzinot visu, kas vien trāpījās ceļā. Ben-Rojs juta zemi trīsam zem kājām. Šķita, ka tā teju, teju pāršķelsies, un pasaule ar ellīgu troksni sagāzīsies bezdibeni. Tomēr uguns pamazām norima un ierāva badīgās uguns mēles atpakaļ šahtā.

Pa to laiku Kalifa atguva samaņu un satvēra Ben-Roja roku.

-    Paldies, viņš ķērkstošā balsī pateicās. Izraēlietis izmisumā šūpoja galvu un nesapratnē plātīja rokas.

-     Tā bija no svina, viņš nočukstēja. Vai saproti? Tas bija tikai apzeltīts svina svečturis.

Ben-Rojs nosprauslājās un pagrābis saujā sniegu, pielika to pie auss.

-    Tik raksturīgi ebreju tautai, ko? Ka tikai kaut kur ietaupīt!

Vairāk par visu abi vēlējās pēc iespējas ātrāk atgriezties mājās, bet uz Izraēlu neviens reiss vairs negāja, tāpēc BenRojs nolēma kopā ar Kalifu lidot ar tiešo čarterreisu no Zalcburgas uz Kairu sešos no rīta nākamajā dienā.

-     No turienes sazināšos ar Ben-Gurion lidostu, viņš sprieda. Labāk tā, nekā slaistīties te apkārt.

Abi devās uz lidostu, kur atdeva īrētās mašīnas, nomazgājās, dažas stundas nosnaudās un noteiktaja laikā iesēdās lidmašīnā. Tiklīdz lidmašīna atrāvās no zemes, Ben-Rojs gandrīz uzreiz bezrūpīgi iemiga. Arī Kalifa labprāt pagulētu, tomēr izmocītais ķermenis neļāvās atslābt. Tā nu Kalifa sēdēja un malkoja kafiju, lūkodamies ārā pa iluminatoru un vērodams, kā šaurā sārtā horizonta strīpiņa pamazām top spilgtāka, piepildot debess jumu ar siltu gaismas atblāzmu.

Dīvaini, kāpēc viņš joprojām nespēj nomierināties? Vakarnakts notikumu ietekmē Šlēgeles lietas izmeklēšana bija veiksmīgi beigusies, tomēr iekšējā balss nelika un nelika mieru kaut kas tomēr vēl nav paveikts līdz galam.

Inspektors iztukšoja kafijas krūzīti un apspieda vēlmi slepus uzpīpēt tualetē. īsinot laiku, Kalifa sāka prātā pārcilāt izmeklēšanas gaitās sastaptos personāžus un epizodes, līdz liktenīgajam braucienam ar dēlu uz Faraonu ieleju. Šis bija tas atskaites punkts, no kura sākās pavisam cita dzīve. Toreiz viņš ar dēlēnu pļāpāja par Amenhotepu II, mazuli Ali. Par ko vēl? Ak, jā par faraoniem, kapenēs noslēptajiem dārgumiem un zagļu lamatām. Kā sauca to valdnieku? Kalifa aizdomājās un atceroties pasmaidīja. "Drausmīgais Inkimans".

Vēl kafiju?

Stjuarte laipni noliecās, turot gatavībā termosu. Kalifa labprāt pastiepa savu glāzi un turpināja šķetināt iesākto domu pavedienu.

"Inkimans Briesmīgais". Horanhamuns. Faraona Tutmosa II vezīrs. Tikai pirms pāris mēnešiem atrada viņa kapeni Sakkarā. Pārsteidzošā kārtā kapenes nebija izlaupītas. Lieliskais smilšakmens sarkofāgs, kā arī citi dārgumi un vērtslietas bija neskarti. Kapeņu atrašana pati par sevi bija arheoloģiska sensācija, tomēr grandiozākais pārsteigums atradējus sagaidīja zem galvenā kambara, kur arheologi uzgāja vēl vērtīgākas senlietas un greznāku sarkofāgu, kur dusēja īsta vezīra mūmija. Augšējais kambaris tātad bija tikai viltīgas celtnieku ieplānotas lamatas, lai apmierinātu laupītāju apetīti un novērstu viņu uzmanību no galvenā un vērtīgākā objekta. Cik atjautīgi!

Kalifa iedzēra malku kafijas un noraudzījās sarkanzeltainajās debesīs. Domās pārcilājis vēl šādus tādus atgadījumus, viņš beidzot atcerējās neseno savādo tikšanos Kairā Ben Ezras sinagogā. Kā īsti sauca to vīru ? Šobu Ha Ors Šobu? Nē, Šomu. Šomērs. Jā, pareizi, Šomērs Ha Ors. Visai dīvains cilvēks, jāsaka. Kā viņš sagaidīja K ifu, cik dīvaini viņš runāja par menoru!

"Kā jau visas reprodukcijas, tā ir tikai ēna, salīdzinājumā ar oriģinālu… Tā gan bija skaista! Septiņi žuburi, ziedlapiņu kausi, mandeļu pumpuri, viss izkalts no viena vienīga zelta gabala. Cilvēka acs reti kad pieredzējusi tādu daili."

Kalifa domās piekrita vecā vīra teiktajam, ka menora ir brīnumskaists darinājums, pat, ja pagatavots no svina.

"Pravietojumā minēta pilsēta Babilona. īsto menoru atradīs Babilonā, Abnera namā."

Stjuarte sāka dalīt brokastis, jautājot pasažieriem, ko viņi vēlas.

"Babilona. Viengabala zelts", Kalifas prāts nerimās. Kaut kas viņam nelika mieru.

Iioranhamuns, viltus kambaris, laupītāju muļķošana. Tepat jau tas ir, mēles galā.

Ratiņi ar ēdienu apstājās līdzās abu sēdvietām, un stjuarte sāka rīkoties ar traukiem. Ben-Rojs samiegojies pasūtīja sev kārtīgas brokastis ar ceptu olu un šķiņķi.

-     Šomērs Ha Ors.

-    Ko?

-     Vai vārds Šomērs Ha Ors kaut ko nozīmē ivritā?

Ben-Rojs noplēsa foliju no plastmasa paplātes un izvilka

no iepakojuma galda piederumus.

-    Gaismas glabātājs, viņš atbildēja. Sargs, glabātājs, kaut kā tā. Kāpēc jautā?

Ēģiptietis neatbildēja, tikai nodūra galvu un raudzījās ēdiena paplātē. Vēl pirms brīža viņš jutās varen izsalcis, bet nu apetīte bija pazudusi bez pēdām.

KAIRA

Lidmašīna piezemējās īsi pēc vienpadsmitiem. Ben-Rojs nekavējoties vēlējās noskaidrot reisu uz mājām, bet pa dienu neviens reiss nebija paredzēts, un Ben-Rojs kopā ar Kalifu iesēdās taksometrā, lai dotos uz Izraēlas vēstniecību nomazgāties, pārģērbties un apsaitēt ausi. Kalifa arābiski izrīkoja šoferi, un visi devās ceļā.

Ne viens, ne otrs brauciena laikā neminēja ne vārda, tikai vēroja. garāmslīdošās pilsētas ainavas. Pie Nīlas taksometrs nogriezās uz krastmalu un, nobraucis pāris kilometrus, iegriezās pilsētā. Izmanevrējis caur haotisko satiksmi, taksometrs beidzot nogriezās ap stūri un apstājās platā, tukšā ielā ar metro staciju viena pusē un augstu sienu, aiz kuras vīdēja koku galotnes un baznīcu smailes otrā pusē.

Ben-Rojs ne reizes nebija bijis Kairā, bet uzreiz noprata, ka tā nav Izraēlas vēstniecība. Viņš dusmīgi noprasīja Kalifam, kas te notiekot.

-     Man kaut kas jāpārbauda, atbildēja ēģiptietis, kāpdams ārā no taksometra. Pāris minūtes, ne vairāk. Nāc līdzi!

Ben-Rojs centās izlocīties, pieprasot nekavējoties aizvest viņu uz vēstniecību, bet Kalifa neatlaidās un galu galā stūrgalvīgais izraēlietis izrausās no mašīnas. Samaksājuši šoferim, viņi pārgāja pāri ielai un nokāpa pa akmens pakāpieniem lejā, nokļūstot uz šauras, augstām ķieģeļu sienām ieskautas bruģētas ieliņas. Šeit bija ļoti kluss, gaiss bija mitrs un oda pēc pelējuma.

-     Kur tu mani stiep? dusmīgi noprasīja Ben-Rojs, lūkodamies apkārt.

-    Šī ir Masra al Kadima, atbildēja Kalifa, piesmēķējot. Vecā Kaira. Senākā pilsētas daļa. Dažas celtnes būvētas romiešu laikā. Viņš ievilka dūmu un piebilda: Lai gan atceros, ka kādreiz to dēvēja arī citādi par Babilonu, Ēģiptes Babilonu.

Izraēlietis nobolīja acis, it kā vaicādams, vai tam ir kāds sakars ar viņu. Nepaskaidrodams neko tuvāk, Kalifa pamāja Ben-Rojam, aicinot uz priekšu. Pa ceļam viņi nesastapa nevienu cilvēku un nedzirdēja nekādu troksni, izņemot savus soļus un vienubrīd arī attālu, klusu melodiju. Iela izlocījās te pa labi, te pa kreisi, un atkal pa labi, līdz beidzot abi ceļinieki nonāca Ben Ezras sinagogas priekšā.

Ben-Rojs atkal pieprasīja paskaidrojumus par notiekošo, bet ēģiptietis klusēdams nometa izsmēķi un pukstošu sirdi atvēra sinagogas durvis. Ienākuši, abi apbrīnā apstājās pie durvīm, uzlūkodami marmora kanceli, koka solus, smalki rotātās sienas un griestus. Pēc tam abi devās sinagogas dziļumā un nostājās pie misiņa septiņžuburu svečtura.

-    Sveicināts, Jusuf. Es zināju, ka tu atgriezīsies.

Tāpat kā iepriekšējā reizē, ari šoreiz Kalifa bija pārliecināts, ka sinagogā neviena nav, tomēr tāpat kā toreiz galerijas ēnā sēdēja sirmais vīrietis. Viņš pacēla sveicienam roku, brīdi abus cieši uzlūkoja un pienāca klāt. Kalifa iepazīstināja viņu ar savu kolēģi.

-    Arie Ben-Rojs, viņš teica. Izraēlas policijas inspektors.

Sirmgalvis zinīgi pamāja, it kā to tik vien būtu gaidījis un palūkojās uz miniatūro menoru Ben-Rojam kaklā. Kalifa neveikli mīņājās no kājas uz kāju, nezinot, ko darīt un kā ietērpt vārdos savas domas. Taisnību sakot, Kalifa īsti nevarēja noformulēt arī šīs domas. Sirmgalvis sajuta Kalifas nemieru, jo mierinoši uzlika roku viņam uz pleca.

-     To atveda šurp ļoti, ļoti sen, viņš klusi teica. Kopš tā laika izaugušas septiņdesmit paaudzes. Tā pavēlēja Augstais priesteris Matiass, kad uzzināja, ka Svētā pilsēta kritīs romiešu nagos.

Kalifa nesaprata.

-     Kā gan…

-    Tā otra? Sirmgalvis atkal uzminēja Kalifas domas. To izkala zeltkalis Eleazārs, lai maldinātu ienaidniekus. Bet orģinālu mans sencis atveda uz Ēģipti, lai saglabātu līdz labākiem laikiem. Kopš tā laika mūsu ģimene to sargā.

Ben-Rojs pārsteigumā pavēra muti, bet neattapa, ko teikt. Iestājās klusums.

-    Jūs nevienam nestāstījāt? beidzot vaicāja Kalifa.

Sirmgalvis paraustīja plecus.

-    Nebija īstais laiks.

-     Vai tagad ir?

-    Ir gan. Tā stunda ir situsi. Visas pazīmes piepildījās.

Kalifam par pārsteigumu, sirmā vīra acīs iemirdzējās asaras prieka, ne bēdu asaras. Viņš paskatījās uz inspektoru, pēc tam pagriezās pret tuvāko menoru un ar pirkstu galiem aizskāra tās žuburu.

-     Vadies pēc trīs zīmēm. Klusā balss skanēja attāli, kā atbalss no seniem laikiem un vietām. Pirmkārt, atnāks jaunākais no divpadsmit ar piekūnu rokās; otrkārt, Ismaēla dēls ar īzāka dēlu stāvēs Dieva namā kā draugi; un treškārt, lauva un gans būs kā viens ar lampu kaklā. Piepildoties šim zīmēm, tā stunda būs situsi.

Sirmgalvja vārdi sastinga dzidrajā, vēsajā sinagogas gaisā. Atkal iestājās klusums. Vecais vīrs pagriezās un dzirkstošām acīm paraudzījās uz Kalifu.

-     Pirmā pazīme piepildījās, kad atnāci tu, viņš sacīja smaidot. Jaunākais no divpadsmit Jēkaba dēliem bija Jāzeps103 , arābu valodā Jusufs. Tev rokās bija piekūns. Otrā pazīme viņš izpleta rokas, apkampjot policistus, jūs abi. Jo musulmaņu sencis ir Ismaēls, bet ebrejiem viņa brālis Izāks. Musulmanis ar ebreju plecu pie pleca stāv Dieva namā. Attiecībā uz trešo zīmi…

Viņš pamāja uz Ben-Roja kulonu.

-    Lauva? vaicāja Kalifa neierasti dobjā balsī. Gans?

Sirmgalvis neko neteica, tikai klusi lūkojās uz Ben-Roju.

-     Mans vārds. nomurmināja izraēlietis. Arie ivritā nozīmē lauva, bet Rojs gans. Paklausieties, par ko jūs te, pie joda, gvelžat?

Sirmgalvis plati pasmaidīja.

-     Tūlīt es tev parādīšu, mans draugs. Tūlīt jūs abi to ieraudzīsiet un visu sapratīsiet. Pēc septiņdesmit paaudzēm tas beidzot atklāsies.

Viņš paņēma abus aiz rokām, pieveda pie zemām dūnām sienā, sinagogas tālākajā galā, un atslēdza tās.

-    Mūsu sinagogu uzcēla devītā gadsimta beigās koptu baznīcas drupu vietā, viņš skaidroja, palaizdams tos pa priekšu plašā pagrabā, kur atradās tikai daži saliekamie krēsli un liels niedru paklājs uz akmens grīdas. Tā savukārt tika uzcelta uz vēl senākas romiešu ēkas pamatiem. Kad mani senči ieradās Ēģiptē, šajā namā dzīvoja Babilonas ebreju kopienas vadītājs ļoti gudrs un svēts vīrs, ko sauca par Abneru.

Viņš piegāja pie paklāja un satvēra to aiz stūra.

-    No sākotnējās ēkas nekas nav saglabājies, izņemot vienu ļoti dziļu, velvētu telpu, kur kādreiz glabāja vīnu. Gadsimtu gaitā šī telpa allaž palikusi neskarta, lai gan ēkas un īpašnieki ir nepārtraukti mainījušies.

Paraujot nost paklāju, atklājās liela akmens plāksne ar rokturi vidū. Abi policisti palīdzēja sirmgalvim pacelt plāksni un aizbīdīt to sāņus. Lejup veda nodiluši pakāpieni. Kalifam šķita, ka lejā pavīd zeltaina gaisma.

-    Ejam! aicināja sirmgalvis. Tā gaida.

Viņš noveda tos lejā pa kāpnēm šaurā lokveida ejā ar noputējušām ķieģeļu sienām. Kalifa nebija kļūdījies, eja slīga siltā gaismā. Ejot tuvāk, silti zeltainais starojums kļuva intensīvāks. Bez tam viņi sajuta tikko jaušamu, tomēr reibinošu aromātu. Viņi nogriezās ap stūri un apstājās kā iemieti.

-    Ak dievs, izdvesa Ben-Rojs.

Raupjos, aukstos un nemīlīgos akmeņus apstaroja vissiltākā, saldākā un smalkākā gaisma, kādu Kalifa jebkad bija redzējis. Pagraba tālākajā galā stāvēja menora, kas no pirmā acu uzmetiena atgādināja to, kuru atrada raktuvē, tomēr tā bija tikai attāla atblāzma tam skaistumam un dailei, ko viņu acis skatīja šobrīd. Pat īstie ziedi, augļi, lapas un sveces līdzās šiem darinājumiem izskatītos pēc neveikla viltojuma.

Abi policisti saskatījās un tikai pēc brīža novērsās. Sekodami sirmgalvim, viņi nostājās līdzās svečturim un abus apņēma zeltainas gaismas vilnis, kas katru ķermeņa šūnu piepildīja ar tīksmīgu siltumu.

-    Jūs uzturat uguni lukturos? prasīja Ben-Rojs.

-     Kopš menoru šurp atveda, lukturiem neviens nav pieskāries, atbildēja vecais vīrs. Kā toreiz sveces iededza, tās nekad nav nodzisušās. Degļi neizdeg un eļļa nebeidzas.

Policisti izbrīnā pašūpoja galvas un piegāja tuvāk, ziņkārīgi vērdamies liesmiņās, kādas Kalifa nekad nebija redzējis visās varavīksnes krāsās. Pat tādās, kādas Kalifa nepazina tik piesātinātas, tīras, spožas un ideālas, ka jebkura cita krāsa tagad liksies palsa un neizskatīga. Šķita, ka liesmiņas maigi noglāsta viņam seju un aicina sev līdzi. Kalifam šķita, ka viņš pārkāpj kādu neredzamu robežu, pašķir neredzamu plīvuru un piepeši ieraudzīja visus cilvēkus, ko vien savā mūžā pazinis, redz visas vietas, kur vien pabijis, redz visu, ko kādreiz ir darījis: Kalifas acu priekšā pavērās viņa dzīve. Tur bija tēvs un māte, brālis Ali, izlaidums policijas skolā, tā diena, kad viņš kā piecgadīgs puišelis aizbēga no mājām un uzlīda diženās Heopsa piramīdas pašā augšā. Pašā vidū, visspilgtākā un redzamākā smējās un jautri viņam māja Zenaba ar bērniem.

-    Es redzu Galju.

Kalifa pagriezās. Sev par šausmām viņš ieraudzīja, ka Ben-Rojs izstiepis roku tieši liesmā. Viņš gribēja atvilkt izraēlieti atpakaļ, bet sirmgalvis atturēja viņu.

-     Dieva gaisma nenodarīs neko ļaunu sirdī taisnajiem, viņš klusi paskaidroja. Netraucēsim viņu.

Ben-Rojs smaidīja, bet roka maigi kustējās it kā glāstītu savu mīļoto. Tā tas turpinājās kādu brīdi, līdz viņš sarauca seju un iešņukstējās. Tad vēl un vēlreiz, līdz viņš nespēkā noslīga uz ceļiem un nekautrēdamies ļāvās šķīstījošo asaru straumei.

-    Es viņu tik ļoti mīlēju, viņš atkārtoja un atkārtoja, Ak dievs, kā es viņu mīlēju!

Kalifa mēģināja mierināt viņu, bet saprata, ka vārdi šobrīd ir nevietā, tāpēc viņš uzlika roku Ben-Rojam uz pleca. Ben-Rojs izmisīgi elsoja un asaras nebeidzamā straumē ritēja pār vīrišķīgo seju. Kalifa neapzināti paspēra soli uz priekšu un apskāva lielo nelaimīgo vīru.

-     Es viņu tik ļoti mīlēju! izmisīgi atkārtoja Ben-Rojs. Ak dievs, kā man viņas pietrūkst!

Ēģiptietis klusējot piekļāva viņu sev klāt, un abus sēdošos kā gādīgas mātes rokas apņēma menoras dziedinošā gaisma.

Vecais vīrs apmierināti pasmaidīja, pagriezās un devās prom.

* * *

Kad Kalifa ar Ben-Roju uzkāpa atpakaļ sinagogā, vecā vīra nekur nebija. Vairākas reizes viņi sauca to vārdā, bet no sirmgalvja nebija ne ziņas, ne miņas, un pēc piecām minūtēm abi izgāja ārā.

Kad viņi ieradās sinagogā, bija pusdienlaiks, bet tagad bija rītausma, it kā laika mašīnai būtu pārtrūkusi motorsiksna un laiks atlēcis atpakaļ. Abi paskatījās sārtajās debesīs virs Mukatamu kalniem un apsēdās zem liela lauru koka laukuma vidū. Līdzko viņi iekārtojās zem koka, pienāca mazs zilacains zēns ar divām glāzēm tējas.

-    Vectētiņš lika jums to pasniegt, kad iznāksiet, viņš paskaidroja, pastiepdams paplāti. Pēc tam viņš jūs gaidīs sinagogā,

Viņi paņēma katrs pa glāzei un zēns aizsteidzās. Kalifa aizpīpēja un palūkojās zvaigžņotajās debesīs.

-    Ko mēs darīsim ar to? viņš beidzot vaicāja.

Ben-Rojs paliecās uz priekšu un papūta tēju.

-    Dari labu, viņš nomurmināja, mēģini kaut ko mainīt.

-    Hmm?

-    Tie bija pēdējie Galjas vārdi, ko viņa man pateica pirms nāves. Dari labu un mēģini kaut ko izmainīt. Tas bija mūsu teiciens. Viņš palūkojās uz Kalifu, pēc tam atkal nolaida acis. Es nekad nevienam neesmu to stāstījis.

Ēģiptietis pasmaidīja un iedzēra tēju. Tā bija stipra un salda tieši tāda, kā viņam garšoja.

-    Ja cilvēki uzzinās, ka tā ir atrasta, var rasties pamatīgas problēmas. Sprieda Ben-Rojs. Atradīsies jauni hārciāni un al mulathami, kuri vēlēsies to izmantot savtīgos nolūkos, lai uzrīdītu tautas vienu otrai.

Kalifa ievilka dūmu. Virs kalna virsotnes parādījās pirmie samiegojušies saules stari.

-    Tā ir tik… varena, turpināja Ben-Rojs, tik… īpaša. Ja to vajadzētu vest atpakaļ… Manuprāt, mēs vēl neesam tam gatavi. Situācija jau tāpat ir diezgan sarežģīta un saspīlēta.

Viņš nolika tasi un sakrustoja rokas uz krūtīm. Abi vīri saprotoši saskatījās, zinādami, ka abi domā vienu un to pašu.

-    Tad esam vienojušies? prasīja Ben-Rojs.

-    Jā, esam atbildēja Kalifa, izsmēķēdams cigareti un nospiezdams izsmēķi pret kurpes zoli.

-      Es piezvanīšu Milānam. Nomierināšu, ka tā atrodas drošībā. Bet vairāk nekas viņam nav jāzina.

-     Viņam var uzticēties?

-    Jehudam? pasmaidīja Ben-Rojs. Jā, var. Tādēļ viņam pirmajam es izstāstīju par menoru. Viņš ir labs cilvēks. Tāpat kā viņa meita.

-     Meita?

-     Vai tad es tev neteicu? brīnījās Ben-Rojs. Manuprāt, es teicu. Tikai tu aizmirsi.

-    Ko pateici?

Izraēlietis izbrauca ar roku caur matiem.

-    Jehuda Milāns ir Galjas tēvs.

Abi uztraucās, ka viņu lēmums saskumdinās sirmgalvi, tomēr, kad tie izstāstīja viņam savu plānu, viņš tikai māja ar galvu un mīklaini smaidīja.

-    Mūsu uzdevums bija glabāt gaismekli un īstajā laikā atklāt tā esamību, viņš klusi teica. To mēs esam izpildījuši. Citu uzdevumu mums nebija.

Ārpusē atskanēja ņipru soļu dipoņa un sinagogā ieskrēja mazs zēns. Sirmgalvis apskāva puisēna plecus un piespieda viņu sev klāt.

-    Ko jūs tagad darīsiet? pavaicāja Kalifa.

-    Tagad? Sirmgalvis paraustīja plecus. Dzīvosim šeit tāpat kā agrāk.

-     Bet gaismeklis? Kas būs ar to?

-    Gaismeklis paliks savā vietā, līdz Dievs gribēs to pārvietot kur citur. Kamēr menorā deg eļļa, uz zemes valdīs gaisma, lai gan citreiz šķiet, ka ir otrādi.

Zēns paraustīja vectētiņu aiz drēbēm un kaut ko iečukstēja viņam ausī. Sirmgalvis iesmējās un noskūpstīja mazdēlam pieri.

-     Viņš teica, kad es nomiršu un viņš kļūs par glabātāju, jūs jebkurā laikā varēsiet atnākt aplūkot menoru, kad vien gribēsiet.

Izmeklētāji pasmaidīja.

-     Lai Dievs jūs sargā, mani draugi! Tagad jūsu sirdīs deg menoras gaisma, kas nekad neapdzisīs.

Viņš paskatījās tiem tieši acīs, un abi policisti sajutās viegli kā pūciņas; pēc tam, pamājis abiem draugiem, paņēma aiz rokas zēnu, un abi izgaisa galerijas krēslā.

Izejot no sinagogas, Ben-Rojs piepeši tvēra pie galvas.

-     Man ir sadzijusi auss, viņš iesaucās.

KAIRA

-     Pēdējais aicinājums visiem pasažieriem, kuri izlido ar kompānijas Eagypt Air reisu numur četrsimt trīsdesmit viens uz Asvanu caur Luksoru doties uz izlidošanas vārtiem!

Pulkstenis rādīja seši vakarā, kad Kalifa beidzot atbrauca uz lidostu. Viņš gribēja lidot mājās ar agrāku reisu, bet Zenaba, uzzinājusi, ka viņš atrodas Kairā, pierunāja Kalifu pavadīt dažas stundas kopā ar draugiem. Kalifa paklausīja un pabrokastoja ar Tafiku un Narvalu, pēc tam gandrīz visu dienu pavadīja Senlietu muzejā kopā ar profesoru al Habibi, kurš nesen bija atgriezies no lekciju cikla Eiropā. Pēcpusdienā Kalifa atkal pasēdēja Groppis ar bērnības draugu resnuli Abdulu Vasami, kurš pamanījās noēst sešus eklērus, trīs kūkas gabalus un milzīgu ar medu piesūcinātu katifu ("šoreiz laikam būs gana, jāatstāj taču vēl vieta vakariņām"), viņš, braucīdams vēderu, bija paziņojis.

Beidzot Kalifa devās mājup.

-    Lūgums visiem Eagijpt Air reisa numur četrsimt trīsdesmit viens pasažieriem nekavējoties doties uz izlidošanas vārtiem!

Viņpus pasu kontroles nožogojuma rosījās nokavējušies pasažieri, kuri steidzās uz lidostas autobusu, kas tos aizvizinās līdz trapam. Kalifa grozījās uz visām pusēm, mēģinādams saskatīt Ben-Roju, ar kuru iepriekš vienojās satikties izlidošanas zālē zem galvenā tablo (izraēlieša reiss bija astoņos vakarā). Šeit gan drūzmējās liela angļu tūristu grupa ar platiem sombrero galvā. No Aries nebija ne smakas. Kalifa pagaidīja vēl minūti, bet pēc pēdējā lūguma doties uz izlidošanas vārtiem viņš devās uz pārbaudes punktu.

-     Kalifa!

Izraēlietis ar divām milzīgām somām rokās spraucās caur angļu lēdiju pulciņu. Ēģiptietis pagājās viņam pretī.

-    Nemaz jau vairs necerēju tevi ieraudzīt!

-     Es taču nevarēja atrast to nolādēto termināli!

Ben-Rojs nolika zemē somas un noslaucīja sasvīdušo pieri. Tad izvilka no kabatas plakanpudeli un kāri pielika pie lūpām. Noņemot pudeli, viņš pamanīja Kalifas pārmetošo skatienu.

-     Ko nu pūties! Ben-Rojs noņurdēja. Parasts hibiska uzlējums. Kā jūs to saucat?

-     Karkadaija?

-    Tas pats jau būs. Izcili atsvaidzinošs. Es tā padomāju, laikam jāuzprišina vecais dranduļets.

Kalifa nesaprata pēdējo vārdu, bet nojauta teiktā jēgu un pasmaidīja. Viņi saskatījās, tad atkal novērsās. Ne viens, ne otrs nezināja, kā pārtraukt neveiklo klusumu. Kalifa palūkojās uz somām un izbrīnījās par to saturu.

-     Bērnu krāsošanas grāmatas?

-     Ko? Ak, jā. Blandījos pa pilsētu savā nodabā un ieraudzīju izpārdošanu. Es te nesen satiku vienu skolotāju. Viņa strādā skolā, kur kopā mācās gan ebreju, gan palestīniešu bērni. Viņiem nepietiek naudas… izraēlietis nokaunējies aprāvās. Nu, man šķita, ka viņai noderēs.

Kalifa pamāja.

-    Šķiet, ka tā skolotājā ir skaista?

-    jā, ļoti. Viņai ir tādi gari mati un… Ben-Rojs atkal aprāvās pusvārdā, jo tikai tagad aptvēra viltīgi izliktos tīklus. Sūdabrālis tu tāds!

Tomēr tas neskanēja ļauni, jo acīs mirdzēja draiskas uguntiņas. No jauna atskanēja aicinājums doties uz lidmašīnu.

-    Uzmanību! Uzmanību! Lūgums visiem pasažieriem, kuri izlido ar kompānijas Eagypt Air reisu numur četrsimt trīsdesmit viens uz Asvanu caur Luksoru, nekavējoties doties uz izlidošanas zonu!

-    Man jāiet, teica Kalifa.

Abi klusēja, joprojām meklēdami pareizos vārdus un nervozi mīņājoties no vienas kājas uz otru. Beidzot Ben-Rojs pastiepa roku.

-    Ma-salaam, saheb! Ardievu, draugs!

Kalifa iesmējās.

-    Tu taču man teici, ka nerunājot arābiski.

-     Nerunāju jau arī. Vienkārši prasīja vēstniecībā, BenRojs uzsvērti nevērīgi paraustīja plecus, lai noslēptu samulsumu. Tas tā, pieklājības pēc.

Kalifa paspieda izraēlieša pastiepto roku.

-     Shalom, chaver! Ardievu, draugs!

Šoreiz iesmējās Ben-Rojs.

-     Bet vai tad tu man neteici, ka nerunājot ivritā?

-    Paskatījos sarunvārdnīcā, paskaidroja Kalifa. Tā, tīri pieklājības pēc.

Sadevušies rokās, viņi skatījās viens otram acīs. Tad, vēlreiz atvadījušies, pagriezās un devās katrs uz savu pusi. Kalifa jau bija izgājis pases kontroli, kad izdzirdēja aiz muguras pazīstamo balsi.

-    Stāt! Stāt!

Kalifa atgriezās pie nožogojuma.

-    Es brīnos, kā visā šajā ārprātā neesmu pazaudējis savu pauri! rakņādamies pa somu ņurdēja Ben-Rojs. Lūk, tavai sievai un bērniem. Viņš pastiepa mazu sainīti. Halva, mūsu nacionālais saldums. Nopirku vēstniecībā.

Ēģiptietis sāka protestēt, bet Ben-Rojs atmeta ar roku, toties izvilka no kabatas citu, mazāku sainīti.

-    Bet tas tev. Suvenīrs piemiņai.

Kalifa atkal sāka protestēt, bet Ben-Rojs pašrocīgi iegrūda kārbiņu ēģiptietim kabatā. Abi saskatījās, bet neuzdrošinājās izrādīt iniciatīvu. Beidzot Ben-Rojs sadūšojās un pirmais pacēla rokas, lai apskautu augumā daudz mazāko arābu kolēģi.

-    Es atcerēšos tevi, nekaunīgais musulmaņu aunapiere!

Piespiests ar seju pie izraēlieša krūtīm Kalifa pasmaidīja.

-    Es arī, smirdīgais ebreju izdzimteni!

Brīdi tā pastāvējuši, viņi atrāvās viens no otra un devās katrs uz savu pusi. Atpakaļ neskatījās ne viens, ne otrs.

Lidmašīnā Kalifa iekārtojās sēdeklī un priecīgi domāja par drīzo tikšanos ar ģimeni. Kalifa iebāza roku kabatā un izvilka Ben-Roja dāvanu. Viņam jau bija neliela nojausma, kas tas varētu būt. Inspektors norāva iesaiņojamo papīru, nocēla kastītei vāku no kastītes un uz neliela auduma gabaliņa ieraudzīja mazu sudraba menoru, ko Ben-Rojs nēsāja ķēdītē uz kakla. Kalifa iekratīja to sev plaukstā un pasmaidījis, sažņaudza delnu dūrē. Piespiedis galvu pie iluminatora, Kalifa raudzījās Nīlā, kas no augšas izskatījās pēc tieva zīda pavediena, kas, par spīti visām dzīves nedienām un bēdām, izkaltušajam tuksnesim atnesa dzīvību un cerību.

JERUZALEME

Sultānā Suleimana ielā plecu pie pleca ap akmens trepēm, kas veda uz Damaskas vārtiem, bija sapulcējušies vairāki tūkstoši cilvēku. Gan vīrieši, gan sievietes, jauni un veci, izraēlieši un palestīnieši stāvēja, turot rokās iededzinātās sveces, karogus, plakātus, piederīgo fotogrāfijas melnos ietvaros, kā arī citu divu tautu mežonīgā naida upuru attēlus. Visu acis nepacietīgi vērās uz improvizēto tribīni, kur pie viena mikrofona stāvēja divi vīrieši: vienam galvā bija balta yarmulke, otram melnbaltā keffiyeh. Sanākušie uzvedās mierīgi, uzmanīgi ieklausoties oratoru vārdos, laiku pa laikam pārtraucot tos ar skaļiem aplausiem.

Junis Abu Džiss lēnām spiedās caur ļaužu pūli, pieturot zem virsjakas pavilkto vesti ar spridzekli. Sekojot saņemtajai instrukcijai, viņš piegāja pie telefona automāta Abu Talebas un Ibn Kaldūnas ielu krustojumā, kur al Mulathama ļaudis deva pēdējos norādījumus: paņemt no pamestā būvlaukuma vesti, aiziet līdz Damaskas vārtiem un izlauzties pēc iespējas tuvāk tribīnei, un paraut sprādzienmehānisma auklu.

-    Allah-u-akhabar, čukstēja Junis, soli pa solim virzīdamies cauri pūlim, censdamies nepieskarties spridzeklim. Allah-u-akhabar, Allah-u-akhabar, Allah-u-akhabar.

Pa to laiku oratori nomainījās, bet viņu sacītais arvien skaļāk un noteiktāk atbalsojās pār laukumu:

-     …jāpārtrauc bezjēdzīgā vardarbība… upuri miera vārdā… naids vai cerība… mūsu pēdējā izdevība…

Junis dzirdēja pa mikrofonu skanošos vārdus, bet līdz viņa apmulsušajai apziņai tie nenonāca; uzvilnīja atmiņas, kas aiznesa viņu tālu prom no mītiņa norises vietas. Beidzot viņš ieņēma vielu tieši pie tribīnes.

-     …bezierunu iziešana no Rietumu krasta un Gazas sektora… atzīt Izraēlas tiesības uz eksistenci… kompensācija bēgļiem… Jeruzaleme ir mūsu kopīgā galvaspilsēta… cieņa un sapratne.

-    Allah-u-akhabar, Allah-u-akhabar, Allah-u-akhabar.

Juzdamies slims, nobijies un apjucis, jaunietis pabāza roku zem virsjakas un pievienoja pirmo vadu pie spridzekļa. Lai notiktu sprādziens, bija jāpievieno arī otrs vads. Viņš krampjaini satvēra to.

-    …jauna pasaule… kopā kā draugi… cerība no izmisuma… gaisma tumsas vieta.

-     Allah-u-akhabar, Allah-u-akhabar, Allah-u-akhabar.

Viņš nedaudz pavilka vadu. Apstājās. Pavilka vēl nedaudz. Sastinga un tā ari palika sēžam ar detonatoru rokās, kamēr abi vīri tribīnē apskāvās un sanākušie cilvēki uzsāka kopīgu dziesmu…

PīEZlMES

1 Saukts arī par Olīvu kalnu.

2 Efods izraēliešu Augstā priestera smalki darināts apģērbs virs kura

valkāja sakrālo krūšu aizsegu ar urīmu un tumīmu. 3 "Redzi, Es esmu aicinājis Becaleēlu, Mūra dēla Urijas dēlu no Jūdas cilts. Un Es to esmu pildījis ar Dieva Garu, gudrību, prātu, zināšanām un prasmi visādos darbos, kā izdomāt mākslas darbus un tos izstrādāt zeltā, sudrabā un varā, griezt dārgakmeņus un ielikt tos rotās, grebt koku un izstrādāt meistarīgus darbus." Bībele, 2. Mozus 31:2-5.

I    Izraēla Dieva vārds.

5 Jūdaisma dogmatisko, tiesisko, reliģiski filozofisko un sadzīves priekšrakstu krājums ir Talmuds, kura struktūrelementi ir Mišna (Toras komentāri) un Gemara (Mišnas komentāri). "Institūcija ortodoksālajā jūdaismā Toras (jūdaisma ticības avots -5 Mozus grāmatas) un Talmuda studijām, kur galvenokārt mācās vīrieši. Vārdu "yeshiva" lieto ari kā sugas vārdu, apzīmējot visu skolas sistēmu, kur visu vecumu cilvēkiem māca Toru, Mišnu un Talmudu.

7   Svētki, ko ebreji svin astoņas dienas pēc kārtas, katru vakaru

dedzinot gaismekļus: pirmajā vakarā vienu, otrajā jau divus utt.

8   Saskaņā ar 3 Mozus 19:27 "Jums nebūs apaļi apcirpt galvas matus,

nedz apgriezt savu bārdu" ebreji audzēja matus un bārdu, sānos tos savērpdami kopā šķipsnās. * Amerikāņu populārā leļļu šova "Sezama iela" ēģiptiešu versija.

10 Valdnieka staļļmeistara Jūjas un viņa sievas Tjūjas, Amenhotepa III sievas Tairas vecāku, mūmijas.

II    Cilindriska cepure bez malām.

12 Vārds "holokausts" cēlies no grieķu valodas vārda holokauston, kas apzīmē vissadedzināmo upuri. Kopš 19.gadsimta vidus šo vārdu ir lietojuši, apzīmējot liela mēroga katastrofas un slaktiņus. Visplašākajā nozīmē ar vārdu "holokausts" saprot masveida ebreju (ari čigānu, poļu un citu tautu) iznīcināšanu, ko Otrajā pasaules kara laikā (1939-1945) veica nacisti.

,3 Mošejas darbinieks, kas no minareta (mošejas torņa) aicina ticīgos uz lūgšanām.

"Tradicionāla arābu vīriešu galvassega.

15 Čikāgas universitātes Austrumu institūta epigrāfisko pētījumu nodaļas galvenā mītne Ēģiptē, kur patstāvīgi darbojas arheologi, restauratori, ēģiptologi u.c. speciālisti.

Grezni trapecveida vārti ieeja templī.

17 Amons seno ēģiptiešu debesu un auglības dievs, viņa sieva Muta debesu dieviete un abu dēls Konsu mēness dievs.

'"Cepurītes, ko ebreju vīrieši valkā galvas vidū, īpaši lūgšanu laikā.

"Šo partiju savulaik dibināja palestīniešu līderis Jasīrs Arafāts, un ilgus gadus Fatah bija ietekmīgākais spēks palestīniešu politikā. Fatah vadība uzskata, ka konfliktu ar Izraēlu iespējams atrisināt mierīgā ceļā, pamatojoties uz divu neatkarīgu valstu principu. Fatah mērķis ir izveidot palestīniešu valsti Rietumkrasta un Gazas joslas teritorijā, pasludinot Austrumjeruzalemi par palestīniešu galvaspilsētu. Par grupējuma līderi pēc J.Arafāta nāves kļuva M.Abāss, kuru ievēlēja par palestīniešu prezidentu. Taču parlamenta vēlēšanās Fatah zaudēja Hamas, jo vēlētāji bija saniknoti par Fatah amatpersonu patvaļu un korupciju.

20 Grupējuma nosaukums ir saīsinājums no vārdiem Islāmiskā pretošanās kustība. Hamas mērķis ir Izraēlas valsts iznīcināšana, lai visā vēsturiskās Palestīnas teritorijā izveidotu islāmisku valsti. Grupējuma vadība gan devusi mājienus, ka piekristu ilgam pamieram ar Izraēlu, ja izraēlieši atkāptos no 1967.gadā okupētās teritorijas. Hamas nodarbojas ari ar labdarības operācijām, kas veicināja grupējuma popularitāti un palīdzēja uzvarēt palestīniešu parlamenta vēlēšanās. Rietumvalstis uzskata Hamas par teroristisku organizāciju, tāpēc pārtrauca finansiālo palīdzību palestīniešu valdībai.

21 Mūsdienās Tempļa kalnā paceļas 7.gs. būvētā Kubbat as Sachra jeb Klints Kupola mošeja. Svētā Klints, kura atrodas zem šī kupola, visticamāk ir kādreizējā ebreju tempļa dedzināmo upuru altāra atrašanās vieta (ķēniņa Salamana celtais Vecās Derības templis).

Musulmaņi māca, ka Svētā Klints ir ne tikai vieta, kur Ābrahāms grasījās upurēt savu dēlu īzāku, bet arī vieta, no kuras tika pacelts debesīs musulmaņu pravietis Muhameds. Klints Kupola mošeju mēdz dēvēt arī par Omāra mošeju.

22   Ivritā.

23   Platības mērvienība, 1 dunum ir apm. 1 000 km2 .

24  Pirmā Intifāda jeb akmeņu karš noritēja no 1987. gada līdz 1993.

gadam. Tie bija palestīniešu demonstrantu, galvenokārt pusaudžu, sadursmes un uzbrukumi Izraēlas spēkiem.

25   "Amerikāņu Kolonija" tika dibināta 1881.gadā kā kristīga utopiska

biedrība, kas Jeruzalemē nodarbojās ar labdarību. Mūsdienās to galvenokārt pazīst kā vienu no slavenākajām un skaistākajām Tuvo Austrumu viesnīcām, kur var pulcēties visu Jeruzalemes kopienu pārstāvji.

26 Izraēlas iekšējās drošības dienesta vadītājs.

"Ēģiptiešu hieroglifa zīme, kas apzīmē ēģiptiešu vārdu "dzīvība".

28 Jeruzalemes nosaukums arābu valodā un nozīmē "Svētā vieta".

"Garšvielu maisījums.

30 Tamarinds garšviela.

31  Ebreju valodā šo ielu Jeruzalemē sauc Ha-Gal.

32  Ebreju valodā šo vietu sauc par Kalna templi.

33  Neliela pergamenta kastīte ar pantiem no pirmajām piecām Vecās

Derības grāmatām, ko ortodoksālie jūdi piestiprināja pie ieejas durvīm savos namos.

34  Kad 1948.gadā tika pasludināta Izraēlas valsts, tajā pašā dienā

jaundibinātajai valstij karu pieteica visi arābu kaimiņi: Ēģipte, Saūda Arābija, Jordāna, Libāna, Sīrija un Irāka. Sākās Izraēlas neatkarības karš pret arābu valstīm, kas ilga vienu gadu. 1967. gadā Ēģiptes prezidents A. Nasers atklāti draudēja iznīcināt Izraēlas valsti. To no visām pusēm ielenca naidīgu un karadarbībai gatavu valstu spēki, tāpēc 1967.gada 5.jūnijā Izraēla sagādāja pārsteigumu tā devās uzbrukumā. Sešu dienu laikā izraēliešu militāro operāciju rezultātā tika iekarota Ēģiptei piederošā Sinajas pussala un tās kontrolētais Gazas sektors, Sīrijas kontrolētās un stratēģiski svarīgās Golānas augstienes, Rietumu Jordānijas pārvaldē esošās Rietumkrasta teritorijas, ieskaitot arī vēsturisko (Austrumu) Jeruzalemi. Vēlāk Sinajas pussalu Izraēla atdeva atpakaļ Ēģiptei.

35 Arābu valodā "jaunieši", taču biežāk šo terminu attiecina uz jauniešiem un neprecētiem jauniem vīriešiem, kas ar savu jauneklīgo dedzību, enerģiju un sev pieejamiem līdzekļiem (akmeņiem) cīnās pret izraēliešu okupāciju.

37 Teoloģiski viskonservatīvākais ortodoksālo jūdu atzars.

38    Rabīns Meir Dāvid Kahane Amerikā dzimis politiski aktīvs

ortodoksālo jūdu rabīns, Izraēlas Kneseta (Izraēlas vienpalātas parlaments, ko ievēlē uz 4 gadiem) biedrs.

39  Militārs islama radikālo šiītu grupējums Libānā, kas atbalsta

Palestīnu tās konfliktā pret Izraēlu.

,|l) 1993.gada 13.septembri pirmo reizi Izraēlas valsts un Palestīnas atbrīvošanas organizācija parakstīja dokumentu, ko pazīst ar nosaukumu "Oslo miera vienošanās". Oslo vienošanās pirmo reizi palestīniešiem deva pašpārvaldes tiesības. Savukārt Izraēla atzina PAO, taču palestīnieši nesaņēma savu valsti, par kuras līderi tolaik alka kļūt palestīniešu līderis Jasīrs Arafats. ASV atbalstītais miera plāns paredzēja Palestīnas valsts izveidošanu 2005.gadā, taču plāna īstenošanu apturēja nepārtrauktā vardarbība.

11 Ebreju valodā šī organizācija Uzticīgo bloks. Tā bija labā spārna ultranacionāla, reliģiski politiska kustība, kas radās 1967.gada Sešu dienu kara rezultātā, bet formāli tā tika dibināta tikai 1974.gada martā. Galvenā kustības ideja bija veicināt ebreju apmešanos to vēsturiskajā teritorijā.

42 Muļķi, vientieši (jidišā).

"Melnas drēbes, ko parasti valkā ēģiptiešu zemnieces.

"Upurēšanas svētki vieni no svarīgākajiem musulmaņu svētkiem.

4S Osmaņu impērijas paspārnē dzīvojušas daudzas un dažādas tautas ar atšķirīgu kultūru un tradīcijām. Tādēļ grūti definēt osmaņu kultūru, īpašs Osmaņu stils dekoratīvajā mākslā sevišķi attīstījās ar 1550. gadu, kad Osmaņu impērija piedzīvoja savus uzplaukuma laikus. Līdz ar lielo islama ietekmi izskaidrojami bagātīgie rotājumi un rotājumu dažādība Osmaņu impērijas mākslā. Visizplatītākie rotājumi bija ziedu-augu vītnes, bet arhitektūrā dominēja kaligrāfiski raksti un stingri ģeometriskas līnijas.

46 Saskaņā ar islama likumiem ramadans jāievēro visiem musulmaņiem, un tas iesākas ar brīdi, kad pie debesīm parādās gada devītā mēneša jaunais sirpis, un beidzas ar nākamā jaunā mēneša parādīšanos. Tāpēc, ka Ramadana mēnesis tiek noteikts pēc Mēness kalendāra, tas katru gadu ir nedaudz citā laikā. Teorētiski Ramadans ir mēnesis, kura laikā Muhameds esot saņēmis no debesīm Korānu. Praktiski Ramadana mēnesis ir saistīts ar virkni noteikumu musulmaņi dienas laikā nedrīkst ne ēst, ne dzert, aizliegts dienas laikā smēķēt, jebkādas seksuālas attiecības. Bet laika posmā starp saules rietu un lēktu visi šie speciālie aizliegumi tiek atcelti. Ramadana laikā sevišķi augsta vērtība tiek piešķirta divām lietām labdarībai un izlīgumam. Ramadana mēnesis tiek dēvēts arī par miera mēnesi.

17 Jūdu militārais vadītājs 2.gadsmitā p.m.ē., kas ar savu piekritēju palīdzību atkaroja Jeruzalemi no grieķu iebrucējiem.

"•'Tēvs. (Tulk. no ebreju vai.)

"Pilnīgs ebreju likumu krājums, kas sevī apvieno bībeliskos likumus, vēlākos Talmuda likumus, rabīnu likumus, kā arī paražas un tradīcijas. Parasti jūdaisms neatdala reliģiskos likumus no šķietami nereliģiskajiem likumiem, tomēr Halakha sevī ietver ne tikai reliģiskos ticības aspektus un rituālus, bet arī neskaitāmus ikdienas situāciju aprakstus un padomus. Bieži Halakha tulko kā "Jūdu likumi", lai gan burtiskāks tulkojums būtu ceļš vai taka, pa kuru iet, jo vārds halakha atvasināts no ebreju vārda, kura saknes nozīme ir iet, ceļot. Halakha savā būtībā ir jūdu ceļvedis ikdienas dzīvē, kas ietver sevī daudzus skaidrojumus par ikdienas situācijām un principiem, palīdzot ticīgajiem saprast bībelisko bausli esi svēts kā Es, tavs Dievs, esmu svēts. Halakha pamāca, kā labāk dzīvot un saprast tos principus un situācijas, kas tiešā veidā nav aprakstītas Bībelē.

50   Yeshiva studenti, kas studē Toru vēlu vakaros un agri no rīta visu

cauru gadu. Ebrejiem ir teiciens, ka "zārkā mums būs diezgan laika izgulēties", tāpēc viņi cenšas brīvo laiku (parasti naktīs, ko izmanto tikai gulēšanai) veltīt Toras studijām, psalmu skaitīšanai, Svēto Rakstu lasīšanai.

51  Iespējamas divas nozīmes: 1) gudrs māceklis; 2) gudra cilvēka

māceklis.

"Tāds, kurš strikti ievēro baušļus, jeb tāds, kurš ievēro trīs galvenās likumu jomas: I) sabatu; 2) ēšanas ieradumus; 3) likumus attiecībā uz seksuālām attiecībām. Šo vārdu var lietot arī negatīvā nozīmē, aprakstot svētulīgu, reliģiozu, bet liekulīgu cilvēku.

53   Marinētu dārzeņu asorti iecienīta ēģiptiešu uzkoda.

54   Ēģiptiešu ēdiens no malta baklažāna un sīki sasmalcinātu sezama

sēkliņu un jogurta mērces ar dažādām piedevām.

55 Iecienīts ēģiptiešu deserts piena, cukura, rozīņu un kanēļa kūka. 56 Segvārds. (Tulk. no franču vai.)

57  Angliskots musulmaņu militārā vadītāja Salaha al Dina, kurš dzīvoja

m.ē. 1138.-1193.gadā, vārds.

58  Viena no Izraēlas organizācijām, kas iestājas par mieru, burtiskā

tulkojumā Miera bloks.

59  Auduma gabals, ko ēģiptiešu sievietes tradicionāli valkā pārmestu

pār galvu.

60  Liela kažokādas cepure, ko valkā ultraortodoksālie ebreji.

61 Tradicionāls ebreju ēdiens vārīti zivju ikri.

62  Klimpas.

"Sinagogas kora solists.

64  Ebreju lūgšana, ko var gan skaitīt, gan izdziedāt.

65  KL Gross-Rosen bija vācu koncentrācijas nometne Polijā. Tur nometināja galvenokārt ebrejus. Šīs nometnes profils bija smags darbs akmenslauztuvēs. Gross-Rosen koncentrācijas nometnes ieslodzītos izmantoja apakšzemes Osovkas kompleksa izbūvē Polijā, ko uzskata par Hitlera pēdējo galveno, vislielāko un visvairāk paplašināto rezidenci. Šo kompleksu sāka būvēt 1943.gadā, izveidojot betona gaiteņus, halles, nostiprinājumu sistēmas. Otrs objekts, kur izmantoja Gross-Rosen koncentrācijas nometnes ieslodzītos, bija Ksiaž pils Polijā. 1941.gadā pili konfiscēja vācieši un no pils izveda vērtīgākos mākslas darbus, mēbeles, kā arī visas pils bibliotēkas grāmatas. Pārbūvējot pils zāles, iznīcināja vairums iekšējo apdares elementus. 1943.gadā uzsāka tuneļu būvēšanu klintīs, uz kurām novietota pils. Tuneļu kopējais garums pārsniedz 900 metrus. Tie atrodas 55 metru dziļumā zem pils pamatiem. No galvenā transporta tuneļa, kurš atrodas 15 metrus zem virspuses līmeņa, uz pils pazemi ved betona koridors. Izbūves darbos nodarbināja koncentrācijas nometnes ieslodzītos. Visticamāk, ka hitlerieši plānoja tur uzbūvēt ieroču rūpnīcu. Darbi pilī turpinājās līdz pat 1945.gadam un pastāv hipotēze, ka šiem tuneļiem vajadzēja savienot pili ar apakšzemes pilsētu Glušicā. ^Mazpilsēta. (Tulk. no jidiša.) Šo vārdu lieto, lai apzīmētu apdzīvotas vietas Austrumeiropā, kur galvenokārt mitinājās ebreju tautības ļaudis.

67 Kalna Tempļa nosaukums arābu valodā. Tas ir Morijas kalna rajons, kur Ābrahāms upurēja savu dēlu. Šī vieta ir svēta un nozīmīga gan jūdiem, gan arābiem, gan arī kristiešiem. Jūdiem jo šajā vietā 950.g.p.m.ē. Salamans uzbūvēja templi, kas nostāvēja 410 gadus, bet 586.g.p.m.ē. to sagrāva ķēniņš Nebukadnecars. Otru templi romieši sagrāva 70.g.m.ē. Šeit Dievs radīja Ādamu, Ādams pirmo reizi upurēja, Ābrahāms bija gatavs upurēt savu dēlu, notikums ar eņģeļiem un kāpnēm Jēkaba sapnī notika šajā vietā. Jūdi tic, ka pēc Mesijas atnākšanas šeit pacelsies trešais templis. Musulmaņiem šī ir trešā nozīmīgākā svētvieta aiz Mekas un Medīnas. Islāms atzīst Ābrahāmu, Dāvidu un Salamanu kā praviešus un uzskata templi par vienu no senākajām un agrīnākajām Dieva pielūgšanas vietām. Sī ir vieta, no kurienes pravietis Muhameds pacēlās debesīs. Kalna Tempļa teritorijā bez tam atrodas nozīmīga musulmaņu svētvieta Alkasas mošeja. Daži arābu vēsturnieki raksta, kad Jeruzalemē pirmoreiz ieradās musulmaņu ticīgie, tempļa drupas izmantoja kā atkritumu izgāztuvi, lai pazemotu jūdu ticīgos un piepildītu Jēzus pravietojumu, ka akmens uz akmens nepaliks no tā. Kalifs Umārs ibn al Katabs izbijās un pavēlēja iztīrīt templi un atjaunot tajā lūgšanas. Kristiešiem Sātans kārdināja Kristu nolekt no šī tempļa torņa, lai pierādītu, ka patiesi ir Mesija. Arābu-izraēliešu konfliktā jautājums par šīs svētvietu ir viens no noteicošajiem. Gan Izraēlas, gan Palestīnas varas iestādes pieprasa svētvietas savā pārvaldībā. Pašreiz Kalna Templi jeb Haram al Šarifu pārvalda musulmaņu augstākā reliģiskā padome Wnqf.

Iela ar pārsegumu jūdu kvartālā Jeruzalemē. Bijusī galvenā iela romiešu Jeruzalemē.

Vēstures un filoloģijas palīgzinātne, kas pētī rakstības izcelšanos, attīstību, raksta formas un senos rokrakstus.

Pēc 9.gs. Vidusāzijas matemātiķa Al Horezmī vārda latīniskās formas Algorithmi matemātikā priekšraksts uzdevuma risināšanai.

Angļu valodā lietots vārds "Outremer" (franču valodas vārds outremer, kas nozīmē pāri jūrai). Par Outremer jeb aizjūras valstīm dēvēja krusta karos iekarotās valstis no 1098. līdz 1489. gadam.

Sinagoga.(Tulk. no jidiša.)

Saskaņā ar ebreju kalendāru ebreju Jaunais gads. Burtiski šo svētku nosaukumu no ebreju valodas tulko kā "gada galva". Raksturīgākā šo svētku iezīme ir auna raga pūšana, lai pamodinātu tautu no "snaudas" un brīdinātu par tuvojošos soda dienu. Ebreji šajā dienā cits citu sveic, sakot "Shana tova", kas ebreju valodā nozīmē "Laimīgu jauno gadu", vai "Shana tova umetukah", kas nozīmē "Laimīgu un patīkamu jauno gadu". Svētku mielastā parasti ceļ galda ābolus un medu, kas simbolizē saldu un patīkamu jauno gadu.

74 Grēku atlaišanas dienas svētki. Svētākie un svinīgākie ebreju svētki, kuru būtība ir grēku piedošana pret Dievu un līdzcilvēkiem.

75  īstena izraēlieša iesauka. Sabra ir kaktusa paveids, un izraēliešiem,

tāpat kā kaktusiem, jābūt no ārienes dzēlīgiem, bet iekšpusē maigiem.

76  Krājkasīte.

" Lūgšana, ko ebreji skaita sabatā un citos svētkos.

78 Pīta maize, ko ebreji bauda sabatā.

"Psalmi un himnas, ko ebreji dzied svētkos.

88 Augstā dziesma 2:1.

61 Piparotas desiņas tradicionāls armēņu ēdiens.

82   Pildītas vīnogulāju lapas tradicionāls armēņu ēdiens.

83   Jā (ivritā).

84   Nosaukums "Molotova kokteilis" radies no bijušās Padomju Savienības ārlietu komisāra Vjačeslava Molotova vārda. Otrā pasaules kara sākumā, kad Somija atteicās ļaut Padomju Savienībai izmantot dažas ārējās ostas, Padomju Savienība iebruka Somijā. Bet pa radio Molotovs ziņoja, ka Padomju Savienība nevis met bumbas uz Somiju, bet gan pārtiku badā mirstošajiem somiem, tāpēc no lidmašīnu sviestās bumbas somi iesauca par Molotova pārtikas groziem. Drīz vien somi pret uzbrūkošajiem padomju tankiem sāka izmantot "Molotova kokteiļus". Sākumā ar šo nosaukumu saprata pašū degošo šķidrumu, bet drīz vien tā sāka saukt stikla pudeli kopā ar iepildīto šķidrumu. Vienkāršs "Molotova kokteiļa"modeļa paraugs ir stikla pudele, kurā iepildīta degviela un tā aizbāzta ar degvielā samērcētu lupatu, kas kalpo kā deglis. Kad pudele atsitas pret mērķi un saplīst, šķidrums izplūst un aizdegas no degļa liesmas.

85   Šalle vai turbāns, ko valka eģiptiešu vīrieši.

8,1 Burtiskais tulkojums "Grāmatas ļaudis". Musulmaņu apzīmējums ebrejiem un kristiešiem.

Trakie. (Tulk. no jidiša.)

Ak, vai, es nelaimīgā! (Tulk. no jidiša.)

Neraudzēta maize, ko ebreji ēd Lieldienās.

Holokausta memoriāls un muzejs Jeruzalemē.

91 Elitāra militāra vienība, ko nacistu partija sākotnēji izveidoja, lai sargātu Ādolfu Hitleru un citus nacistu līderus. Vienības vadītājs bija Heinrihs Himlers.Trisdesmitajos gados Hitlers vienības funkcijas ievērojami paplašināja. Vienība nodarbojās ar politisko pretinieku apspiešanu okupētajās valstīs, kā arī ar ebreju vajāšanu. Bez tam SS vienības pārziņā atradās visas nacistu koncentrācijas nometnes.

92 Neliela kastīte ar Bībeles pantiem, ko ortodoksālie jūdi piestiprināja pie pieres un rokām noteiktu lūgšanu laikā.

"Galvenā ebreju lūgšana, kas sastāv no pantiem 5 Mozus 6:4-9; 5

Mozus 11:13-21; 4 Mozus 15:37-41. 94 "Retu lietu namiņš". (Fr. vai.) 95 Jūs kaut ko vēlaties? (Fr.val.) % Jā. (Fr.val.)

97 Nacistu nosacīti pieņemtais ebreju iznīcināšanas plāns. <w 2.Mozus 25:31. "Bezdūmu šaujampulveris.

100 Kastelombras pils. (Fr. vai.)

101 Nodevējs. (Ivritā.)

102 Kāpēc? (Arābu vai.)

103 Iespējama autora kjūda, jo pats jaunākais Jēkaba dēls bija Benjamīns.

Pols Sasmens

RELIKVIJA

Redaktore un korektore Linda Bidiņa Operatore Ilona Smirnova Maketētāji Helēna Daņilova un Igors Iļjenkovs Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pašūt. Nr. 27328527.

P. Sasmens

Sa 771 Relikvija/ No angļu vai. tulk. Ingūna Gulbe. R., "Apgāds "Kontinents"", 2008. 496 lpp.

ISBN 978-9984-35-357-9

Apgāda "KONTINENTS"" interneta grāmatn

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese internetā:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo grāmatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

Content

Sasmens Pols Relikvija

Prologs

PIRMĀ DAĻA MŪSDIENAS

OTRĀ DAĻA PĒC NEDĒĻAS

TREŠĀ DAĻA PĒC TRIM DIENĀM

PīEZlMES