Keplers Lārss

Rotaļlaukums

Lārss Keplers

Rotaļlaukums

Neviens nezina, kar mēs nokļūstam, kad mirstam, vai vietas, kas tiek aprakstītas, atrodas tikai mūsu iekšienē, zaigojošā sinapšu sistēmā. Ainas, kas atkārtojas nāvi pieredzējušo liecībās, zinātnieki izskaidro kā smadzeņu panisko reakciju uz skābekļa trūkumu, kas rodas, apstājoties sirdij.

Mūsu neirobioloģiskie izskaidrojumi, protams, ir dažus desmitus gadu veci, kamēr liecības ir bijušas tādas pašas tūkstošiem gadu. Kopš agrākajām rakstu kultūrām līdz mūsdienām ar pārsteidzošu līdzību tiek vēstīts par to, kas mūs gaida miršanas brīdī.

Senākajā ēģiptiešu reliģijā tiek aprakstīta Ozīrisa tiesa, kad cilvēka dvēsele tiek svērta pret patiesības spalvu, un Ķīnas klasiskajā mitoloģijā nāves valstība tiek dēvēta par ",dzeltenajiem avotiem". Mirušie tur tiek attēloti kā izbadējušies gari, līdz pazemes valdnieki izlemj viņu likteni. Grieķu, romiešu un daudzos afrikāņu mītos Nāves valstība sākas krastā pie upes, kas jāšķērso ar laivu, lslāmā visi mirušie gaida savu spriedumu, un kristietībā parādās mūžības iepriekšējā stadija, kurā nokāpj Jēzus un no kuras atgriežas Lācars. ļūdaismā mirušie nokļūst Šeolā kā ēnas bez saiknes ar Dievu, un hinduistu, kā arī senskandināvu ticējumos nomirt iespējams pat Nāves valstībā.

Cilvēki, kuri mūsdienās liecina par piedzīvoto, kamēr viņu sirds apstājusies, atgriežas tuneļos; mirdzoša gaisma, tikšanās ar mirušiem ģimenes locekļiem; tumšs ūdens un nekad neredzētas vietas.

Mitoloģiju un liecības, protams, var izskaidrot gan psiholoģiski, gan neiroloģiski. Visas dzīves laikā cilvēks uztver aptuveni desmit jaunus prāta iespaidus ik sekundi, kamēr mūsu prāta orgāns neapzināti reģistrē vairāk par desmit miljoniem iespaidu sekundē. Smadzenēm piemīt spēja Šķirot un sakārtot informāciju vienotos gabalos, kas veido to, ko mēs parasti saucam par atmiņu. Mums ir pieejama tikai sīka daļa no visa tā, kas tiek noglabāts ilgtermiņa atmiņā, un lielākā daļa šajā milzīgajā tilpnē dus neskarta līdz nāves mirklim.

1

Pirms bīstamiem kaujas uzdevumiem leitnante jasmine Pas-kāla-Andersone bieži veltīja kādu brīdi fotogrāfijai, ko nēsāja savā kabatas portfelī. Spīdīgajā papīrā bija izveidojusies dziļa rieva, kas stiepās pār attēlu. Tajā bija redzama viņas vada karavīru grupa. Pieci kaujas pāri un Jasmīne — vienīgā sieviete vidū. Vīri bruņuvestēs un ķiverēs stāvēja viņai apkārt smieklīgās pielūdzēju pozās. Markam uz acīm bija sārtās saulesbrilles un lūpu kaktiņā cigarete, Larss bija uzkrāsojis baltu svītru zem acīm un saraucis pieri, un Niko šķita iesnaudies.

Fotogrāfijā Jasmīnes rudie mati bija sapīti stingrā bizē, viņa smējās kā bērns dzimšanas dienā, apskaujot savu M240 Bravo ar atvāztu lafeti. Ložmetējs bija gandrīz tikpat garš kā viņa, un roku vasarraibumainie muskuļi bija saspringti. Smagā pilni pielādētā munīcijas lente bija salocījusies zemē līdzās viņas armijas zābakiem.

Jasmīne patiesībā nekad neizjuta bailes, tomēr zināja, kad kaujas uzdevums ir neparasti riskants. Kādu brīdi viņa skatījās uz fotogrāfiju, lai atgādinātu sev, ka vīri uz viņu paļaujas un viņa ir atbildīga par to drošību.

Viņa bija labs komandieris.

Marks zobojās, apgalvojot, ka Jasmīni par komandieri vajadzējis iecelt tāpēc, ka viņa allaž grib paturēt galavārdu.

— Kas nu nav, tas nav, — viņa ikreiz atbildēja.

Iebāzusi foto kabatas portfelī, viņa uz kādu brīdi sastinga.

Ļaunas priekšnojautas viņai uznāca ārkārtīgi reti, bet tieši tagad tās izpaudās sajūtā, it kā viņas dvēsele būtu nonākusi ēnā, par spīti tam, ka viss ir tāpat kā parasti.

Pēc īsa šaubu mirkļa viņa uzlika pērļu auskarus, ko bija saņēmusi no mātes.

Tas viņu tā kā nomierināja.

Jasmīnes vienība atradās NATO Operation Joint Forge sastāvā, bet tā veica īpašus kaujas uzdevumus Leposavičā.

Serbu spēki jau sen bija pametuši Kosovu. Karavīru virknes kā gara čūska locījās laukā no pilsētām un ciemiem. Visam būtu jābeidzas, bet Ziemeļkosovā bija palikuši vairāki anklāvi, kas rīkojās paši uz savu roku.

Jasmīnes grupa bija viena no piecām, kam bija jāizmeklē ziņojumi par uzbrukumiem civiliedzīvotājiem Sočanicā.

Viņu rīcībā nebija bruņutransportieru un, lietavām pastiprinoties, džipiem kļuva arvien grūtāk tikt uz priekšu. Ceļi bija izbraukāti, malas izskalotas un lbaras upe vēla mālainas duļķes.

No vadītāja sēdekļa Jasmīne ieraudzīja, ka Larsa seja ir galīgi bāla, noņēmis ķiveri, viņš to turēja uz ceļiem.

— Varbūt labāk ir vemt maisiņā, — viņa pazobojās.

— Es jūtos kā princis, — Larss atbildēja, paslejot augšup īkšķi.

— Mēs esam pataupījuši tev mazliet Misty Green, — noķiķi-nāja Niko.

— Un nūdeles ar žurku sūdiem, — iesmējās Marks.

Iepriekšējā vakarā viņa bija atļāvusi puišiem pasvinēt. Par ieganstu vienība bija pasludinājusi ķīniešu Jauno gadu. No popkorna turzām tika izgatavoti sarkani lukturīši, debesīs šautas signālraķetes, kas izpletņos laidās lejup kā lēns zvaigžņu lietus. Viņi ēda pavasara veltnīšus un ātrvārāmās nūdeles un pagatavoja dzērienu, dēvētu par Misty Green, ko ieguva, samaisot zviedru šņabi ar zaļās tējas lapiņām no Handžu provinces.

Larss, kā parasti, dzēra par daudz, un, kad viņš vēma, Marks stāvēja līdzās, stāstīdams, ka nūdelēm piejaucis žurku sūdus, lai sveiktu Žurkas gadu.

Kad Larss, noliecies pār spaini, kliedza, ka mirst nost, pārējā grupa norēcās, ka tas būs gods — mirt pēc Jasmīnes pavēles.

Svētkiem turpinoties, Jasmīne atgriezās savā teltī, apsēdās un sāka pētīt jaunākos satelītattēlus, mēģinot saglabāt atmiņā apvidu. Viņai patika klausīties, kā puiši smejas, dejo un dzied.

Pa šiem gadiem Jasmīnei bija bijis sekss ar trim vīriem no pašreizējās vienības, bet tas bija noticis, pirms viņa bija kļuvusi par komandieri. Atklāti runājot, viņai būtu gribējies gulēt ar viņiem atkal.

Nekas tāds, protams, nenotiks — pat ja nāves tuvums padarīs vientulību neparasti skaidru.

Vakara sākumā viņa bija sastapusi Marka mirdzošo skatienu un pamājusi viņam. Viņš bija jauks, ar flirtu acīs un uzbriedušajiem apakšdelmiem, un viņa bija apsvērusi, vai šonakt izdarīt mazu izņēmumu, vai tikai pašapmierināties.

Rīts bija atnācis ar svina pielietām, smagām lietus debesīm. Džips sasvērās, brūns ūdens sniedzās pār riteņiem, Jasmīne pārslēdza ātrumu, pagrieza stūri pa kreisi un lēni brauca augšup pa stāvo nogāzi.

Puskilometru uz dienvidiem no Sočanicas ceļš bija galīgi sabojāts, un Jasmine nolēma tālāk doties kājām.

Ejot grupas priekšgalā, viņa kā vēl nekad sajuta ieroču eļļas smārdu. Ieroča smagums pēkšņi bija kļuvis mokošs. Katrā solī ložmetējs svaidījās plecu siksnā, it kā censtos izbēgt savam liktenim. Ļaunās nojautas kļuva arvien stiprākas.

Marks lietū smēķēja, dziedot China Girl divbalsīgi ar Simonu. Viss bija smags no drūmām ciešanām: slapjās debesis, kailie pakalni un upes pelnu pelēkais ūdens.

Rācijā skanēja sarunas, un sakari bija slikti, bet viņa dzirdēja pietiekami, lai saprastu, ka abas britu kaujas vienības ir iestrēgušas uzreiz aiz Mitrovicas.

Jasmine nolēma, ka, gaidot angļus, ir jāizlūko apkārtne, un vadīja savus piecus kaujas pārus uz noplukušās pilsētiņas pusi.

Soļu taktī viņas auskars tikšķēja pret ķiveres sprādzi.

Jau sasnieguši pirmo māju, viņi ieraudzīja mazu meiteni guļam zemē ar seju slapjajā zālē līdzās trīsritenim. Atslīgusi pret sienu, turpat sēdēja grūtniece. Viņa bija noasiņojusi no šāviena brūces krūtīs. Turpat smiltīs kašņājās dažas baltas vistas, un lietus lāses peļķēs sita burbuļus.

Sagaidījusi Niko, Jasmīne ļāva viņam palūgt Dievu un noskūpstīt savu krustiņu, pirms doties ar visiem tālāk pilsētā.

Šāviens, īss kā pātagas švīksts atbalsojās starp mājām ielejā.

Jasmīne apstādināja grupu garu kāpņu priekšā starp divām mājām, uzmanīgi pavirzījās malā un palūkojās lejup uz tirgus-laukumu ar dārzeņu stendiem un veciem ratiem. Ap trīsdesmit vīru no serbu anklāva bija nostādījuši rindā zēnus.

Kāds zaldāts turēja lietussargu virs komandiera ar lielu, melnu bārdu, tas sēdēja raibā krēslā. Lietus nespēja aizskalot asinis no peļķes viņam pie kājām.

Kāds zēns tika nospiests uz ceļiem, komandieris kaut ko pateica, tad nogalināja viņu ar pistoles šāvienu sejā.

Viņi, šķiet, bendēja nost ikvienu zēnu pilsētā.

Kamēr līķis tika vilkts prom, Jasmīnei atkal izdevās pa rāciju sazināties ar abām britu kaujas vienībām. Tās tagad tuvojās. Pēc mazāk kā piecpadsmit minūtēm tām bija jāierodas palīgā.

Jasmīne varēja saskatīt, ka nākamais zēns jau ir nosarcis, kad tika nospiests uz ceļiem komandiera priekšā.

Varbūt kāds padomāja, ka viņa pieņem emocionālu lēmumu, bet neviens no viņas vīriem nešaubījās sekot viņas pavēlēm. Jasmīne zināja, ka viņai nieka triju minūšu laikā jāspēj nostādīt savus piecus kaujas pārus pozīcijās, no kurienes viņi spētu izsist no ierindas astoņdesmit procentu ienaidnieku, pašiem neciešot zaudējumus.

Mirklī, kad viņas vīri bija vietās, viņa tālskatī ieraudzīja, ka galvenajā ielā, kas ved uz tirgus laukumu, iegriežas desmit māliem notašķīti vieglie automobiļi, pilni ar serbu zaldātiem.

Kad viņa pirmīt bija sekojusi tiem satelītuzņēmumos, tie bija atradušies ceļā prom no pilsētas, jau pabraukuši garām Lešakai. Kaut kāda iemesla dēļ tie bija atgriezušies, un risks, mēģinot novērst tālāku soda izpildi, viņas vienībai bija pieaudzis vairākkārtīgi.

Tomēr viņa pavēlēja Markam nošaut bendi. Tiešā trāpījumā lode izgāja viņam cauri, un asinis izšļācās uz krēsla atzveltnes.

Serbu vidū izcēlās panika, un trīsdesmit sekunžu laikā Jas-mīnes grupa bija padarījusi nekaitīgus vairāk par pusi no tiem.

Sirds viņai strauji sitās, asinīs izšāvās adrenalīns, padarot viņu ledaini asu.

Trīs zaldāti ar automātiskajām karabīnēm noslēpās aiz ķieģeļu mūra.

jasmines M240 iedrebējās un lodes izsita mūrī caurumu virkni, un virs tā uzsprāga sārtu asiņu mākonis.

Kādi desmit zaldāti bija nozuduši rātsnamā. Neaizvērtās durvis virinājās uz priekšu un atpakaļ.

Zēni, kas, apšaudei sākoties, bija nometušies zemē, pēkšņajā klusumā pietrūkās kājās. Nobijušies un apjukuši viņi bēga uz šķērsielu līdzās tirgum. Kāds kalsns zēns turēja pie rokas raudošo brālīti.

Rātsnama durvis atvērās, pa tām izskrēja kāds serbu zaldāts un sekoja zēniem, izraujot rokas granātas gredzenu. Blakus Jasmīnei nobūkšķēja Niko snaipera ierocis, un zaldātam trāpīja galvā. Viņš nokrita uz vēdera un palika guļam, līdz rokas granāta uzsprāga un ķermenis pazuda putekļu mākonī.

Zēni bija sasnieguši šķērsielu uz ielejas pusi, un Jasmīne šāva pa rātsnama durvīm un logu aizvirtņiem, lai dotu viņiem laiku bēgt tālāk.

Kad viņi bija prom, viņa žigli paskatījās pa labi. Automobiļi ar serbiem bija apstājušies, pabraukuši atpakaļgaitā un izvēlējušies citu ceļu. Nogriezušies no galvenās ielas, tie lielā ātrumā brauca kalnup, virzoties uz Jasmīnes grupas aizmuguri. Skaidrs, ka viņi pa rāciju bija sazinājušies ar kādu, kurš ir atklājis viņu atrašanās vietu.

Gan Marks, gan Vincents bija guvuši vieglus ievainojumus. Stāvoklis drīz kļūs grūti kontrolējams. Jasmīne pavēlēja Larsam un Niko palikt turpat un piesegt citus, kamēr tie ieņem pozīcijas aiz vecās baznīcas. Viņa saprata, ka abi palikušie tiks atšķelti no pārējiem, bet citas iespējas nebija. Viņa pati izlēca uz ielas, sagatavoja statīvu un nometās uz vēdera. Kamēr vien pietiks munīcijas, viņai bija jādara viss, lai neļautu zaldātiem no automobiļiem tikt uz priekšu.

Pirkstiem drebot no adrenalīna asinīs, viņa pārbaudīja redzamību.

Jasmīne varēja šaut taisni paralēli fasādēm vesela kvartāla garumā, tomēr nepastāvot iespējai aizsargāties no uzbrucējiem aizmugurē. Šobrīd viņas vienīgā prioritāte bija paturēt savu grupu pie dzīvības, līdz ieradīsies britu palīgspēki.

Šaujot viņa redzēja, ka Markam un citiem vīriem ir izdevies nokļūt pie baznīcas. Kāds serbu zaldāts ar smilškrāsas automātisko karabīni izskrēja viņiem pretī, Jasmīne trāpīja viņam un tad šaujot sadragāja sarūsējušu mopēdu pie sienas.

Aizmugurē Jasmīne dzirdēja saucienu, bet nebija laika pagriezties. Lai aizsargātu savus vīrus, viņa turpināja šaut gar fasādēm. Gaisā lidoja aizvirtņu šķēpeles un sašķīda kāds izcilns stūra akmens. Viņa šāva un šāva, lai turētu ienaidnieku starp mājām. Viņa šāva, ar augumu jūtot ieroča atsitienu, metāla karstumu un šaujampulvera smārdu. Acīs tecēja sviedri, un ausīs rībēja šāvieni. Jasmīne sajuta tirpas pirkstos, un pēc tam mugurā iedegās dīvaina sāpe.

2

Jasmīne Paskāla-Andersone pamodās no narkozes Orsžago Orvosi slimnīcā Budapeštā. Pie loga viņa pamanīja siluetu un saprata, ka tas ir Marks. Mēģināja runāt, bet balss vēl nebija atgriezusies. Bija grūti saskatīt viņu miglainajā gaismas aplī acu priekšā. Markam līdzi bija viens viņas auskars, viņš apsēdās uz gultas malas, kaut ko sacīja, no kā viņa neko neuztvēra, glāstīja viņai vaigu un ievēra kreisajā auss ļipiņā sīko pērlīti. Ar nespēcīgu roku viņa novilka sāņus mitro skābekļa masku un ātri elpoja.

— Nāve nedarbojas, — viņa klepojot izgrūda.

— Jasmīn, tu dzīvo, tu neesi mirusi, — Marks nočukstēja un mēģināja iesmieties.

— Cilvēki lejā ostā drūzmējas rindās, lai tiktu prom ar laivām, — viņa elsoja. — Visur karājas sarkani lukturīši, visas uzrakstu plāksnītes ir ķīniešu valodā, es nesaprotu... jo viss ir nepareizi, es nesaprotu...

— Viss būs labi, — Marks viņu mierināja.

Ienāca medicīnas māsa un angliski Jasmīnei vaicāja, kā viņa jūtas, skatījās uz skābekļa uzņemšanas rādītāju un sirds elektro-kardiografisko līkni. Jasmīne paraudzījās Markam acīs, bet reizē radās iespaids, ka skatiens ir vērsts iekšup, uz juceklīgajām ainām pašas galvā.

— Drīz ieradīsies ārsts, — aizejot māsa noteica.

— Triāde ir visur, — Jasmīne turpināja, cīnoties ar raudāšanu. — Es redzēju, kā viņi vecākiem atņem bērnu.

— Es dzirdu, ko tu saki, bet...

— Tur nav taisnības, — viņa sacīja, taustoties ap kakla bedrīti. — Es visu redzēju, stāvēdama piestātnē, es redzēju Niko iekāpjam laivā, ak Dievs...

— Niko ir miris, Jasmīn, — Marks sacīja, glaudot viņai roku.

— Es tak saku — redzēju viņu ostā.

— Arī Larss ir miris.

— Ak Dievs, — viņa raudot aizgrieza prom seju.

— Tu esi sapņojusi visādas preteklības...

— Es nespēju, es nespēju, — viņa kliedza ar asarām acīs. — Mēs esam sapratuši Nāves valstību, tā nedarbojas, tur nav taisnības, mēs sapratām visu...

Jasmīne apklusa, bet turpināja strauji elpot, kad durvis atvēra ārsts un ienāca palātā. Sirdsdarbība paātrinājās, skābekļa patēriņš samazinājās un drenāžas cauruli piepildīja asinis.

Ārsts nostājās pie gultas, sacīja, ka viņa ir izķepurojusies, ka ātrāk nav varējis ierasties, bijis daudz pacientu, un tad pastāstīja par ievainojumiem un steidzamo operāciju.

Lode bija iegājusi lielā muguras muskuļa latissimus dorsi, caur vienpadsmito ribu savainojusi resno zarnu un atstājusi ķermeni caur vēderu. Viņa bija zaudējusi daudz asiņu, bet operācija esot noritējusi labi un viņai nebūšot nekādu paliekošu vainu.

— Ja tu būtu atvesta piecas minūtes vēlāk, tad gan vairs nekas nebūtu bijis līdzams, — viņš paskaidroja, un viņa skatiens bija drūms un nopietns. — Tev iestājās asiņošanas šoks, kad iemidzinājām tevi un tava sirds uz minūti un četrdesmit sekundēm apstājās.

Pēc atgriešanās Jasmine tika ārstēta Stokholmas Krīžu un Traumu centrā. Sēžot gaišzaļā dīvānā noplukušajā uzņemšanas telpā, viņa aizpildīja obligāto veidlapu, lai sniegtu ziņas par sevi un savu problēmu. Kad viņa nonāca līdz līnijām, kur bija jāizskaidro pārdzīvotais, pildspalva apstājās pusceļā.

Ainas no tā, kas gaidīja otrā pusē, kā vilnis izbrāzās cauri Jasmīnei. Lūpās sāka durt, un kļuva grūti elpot, kad viņa atcerējās pūli tumšajā ostā, cilvēku rindas un dīzeļdegvielas smārdu.

Drebošu plaukstu pie lūpām pacēlusi, viņa domāja par to, kā bija redzējusi Niko ar nodurtu skatienu pazūdam sarūsējušā prāmī.

Pretējā krēslā sēdēja kāda jauna sieviete ar tādu pašu veidlapu. Viņa rakstīja lēni, asarām ritot pār rētainajiem vaigiem, saslapinot viņas hidžābu.

Lielā uztraukumā Jasmīne atkal paskatījās uz jautājumu par pārdzīvoto, iedomājās, ka aile jāatstāj tukša, tomēr pēc šaubu mirkļa uzrakstīja: "Es nomiru."

Trīs mēnešus viņa saņēma neiroleptiskos līdzekļus pret psihozei tuvām halucinācijām, ka redzējusi Nāves valstību.

Marks bija klāt un visu laiku viņai sniedza atbalstu. Tika izrakstītas zāles, bet viņa piedalījās kognitīvajā uzvedības terapijā līdz pat novembrim.

Jasmīne nepacietīgi smējās, kad viņas sirmais psihologs atkārtoja, ka halucināciju sapņiem par iemeslu ir traumatiskie pārdzīvojumi Sočanicas apšaudes laikā. Tas esot gluži dabisks aizsargmehānisms. Atmiņu ainas ar ķīniešu ostas pilsētu cēlušās no kaujas vienības svinētā ķīniešu Jaunā gada, un cilvēku rindas piestātnē esot mentāls spoguļattēls zēniem, kuri gaidīja soda izpildi.

— Vai arī es tev esmu pavēstījusi kaut ko tādu, kas varētu izglābt tevi, kad nomirsi, — Jasmīne atbildēja.

Par apšaudi Ziemeļkosovā notika iekšējā izmeklēšana. Saskaņā ar gala ziņojuma slēdzienu Jasmīnes vadība bijusi drosmīga. Viņa bija pārtraukusi masu slepkavību un izglābusi lielāko daļu no savas kaujas vienības, pieņemot grūto lēmumu palikt stratēģiskā vietā kopā ar pārinieku. Viņa tika apbalvota ar NATO Meritorious Service medaļu, bet atteicās to pieņemt un nepiedalījās ceremonijā.

Brīdī, kad viņas ieguldījums tika atalgots, viņa atradās kādas viesnīcas gultā. Viņa jāšus sēdēja uz vīrieša, kuru bija sastapusi vingrošanas zālē. Ar blondajiem matiem viņš bija līdzīgs Niko, un bija lieliski un uzbudinoši sajust viņu sevī.

Jasmīnes vijīgās, rudās matu cirtas bija izjauktas un skatiens spožs no bezmiega. Vasarraibumi bija bāli kā maizes dru-pačas kaistošajā sejā. Kreisais vaigs bija sasārtis no berzēšanās pret bārdas rugājiem.

Lielā gulta bija atbīdījusies no sienas, un Jasmīne redzēja putekļus uz sienas rozetes un naktslampas vadiem.

Negadījās bieži, kad viņa nonāca viesnīcas numurā kopā ar kādu vīrieti, bet reizumis tas šķita nepieciešami. Paviršais tuvums un tam sekojošais tukšums lika viņai sevi iepazīt pa īstam.

Viņa zināja, ka šo vīrieti nekad vairs nesastaps, jo nespēja panest saskarsmi ar cilvēkiem, kas nesaprata, kam viņa un viņas vīri bija gājuši cauri tajā siltajā ziemas dienā Kosovas ziemeļos.

Jasmīnei bija paveicies, ievainojumi bija sadzijuši, un rēta vietā, kur bija iznākusi lode, pamazām izbalēja un, kļūstot gaiši sārta, beigās līdzinājās rozes ziedlapiņai.

Pavisam drīz viņa saprata, ka viņu uzskatīs par psihiski slimu, kamēr viņa runās par ostas pilsētu. Dažas patiesības bija jāpatur pie sevis.

Viņa pārvācās pie Marka, centās palīdzēt mājas solī, bet vairāk staigāja pa viņa māju vaļīgā adītā džemperī, kas nokarājās pār gurniem un izbalējušos džinsos, kas bija nomīti un spuraini pie papēžiem.

Viņi aizsāka intīmas attiecības un turpmākais laiks pamazām sāka sastāvēt no mirguļojošām druskām: tekilas glāze, kas atsitas pret galdu, čehu alus un dārdošs Eminems, ciemiņi ar ziediem no kaimiņu puķudobēm, bailes un pretsāpju tabletes, grils kā ugunīga degošu tauku bumba un reibuma sekss ar Marku ļodzīgajā gultā, uz ādas dīvāna, guļot uz vēdera šķērsām tam pāri, virtuvē uz grīdas vai rasotajā zālē pie ezera.

Vienu mēnesi viņai izpalika mēnešreize. Par to viņa īpaši neaizdomājās, bet pēc pāris nedēļām aizgāja nopirkt grūtniecības testu.

Ieraudzījusi parādāmies zilo svītriņu, viņa gandrīz vai pārstāja elpot. Noskalojusi seju ar ledaini aukstu ūdeni, viņa apsēdās uz klozetpoda vāka un klusiņām iesmējās.

3

DzTve ir neaptverama, dzīve ir izņēmums, sīka gaismas lāpa nebeidzamas tumsas ielenkumā. Grūtniecība jasmīnei sniedza tādu kā atvieglojuma izjūtu. Viņa bija uzskatījusi, ka lielais dzīves satricinājums ir palicis aiz muguras, bet līdz šim sajustie grūdieni bija izrādījušies tikai vibrācijas, kas vēsta par zemestrīci.

Daudzas naktis viņa trūkās augšā no murgiem par ostu, kas robežojas ar Nāves valstību, bet viņa allaž paturēja šīs atmiņas pie sevis.

Universitātē viņa studēja starptautisko krīžu un konfliktu izaicinājumus, bet Marks nemainījās ne par matu. Kad kaujas uzdevumu starplaikos viņš bija mājās, svētki turpinājās. No rītiem Jasmīne uzkopa viesistabu, tad sēdās savā istabā pie grāmatām, kamēr modās viesi un ēda brokastis.

Tovakar viņa stāvēja spoguļa priekšā un, kā parasti, aplūkoja vēderu. No sākuma viņa to bija izgāzusi, lai redzētu apaļumu, bet tagad tas vairs nebija vajadzīgs. Viņa jau bija divdesmit septītajā nedēļā un jutās skaista. Āda vizēja kā ieeļļota un mati šķita rudāki nekā jebkad. Vasarraibumi mirdzēja pār visu augumu, sabiezējot mākonī no atslēgas kaula un lejup pār krūtīm, pleciem un muskuļotajām rokām.

Pārliecinājusies, ka guļamistabas durvis ir aizslēgtas, viņa devās pie miera. Viņa gulēja uz sāna ar aizvērtām acīm, bet

nespēja iemigt. Marks un viņa draugi spēlēja skaļu mūziku, kāda sieviete smējās un klaigāja, pagalmā riņķoja automašīnas un plīsa glāzes.

Pulkstenis bija pāri četriem, kad Jasmīne, ar pirkstiem aizbāzusi ausis, iemiga.

Viņa pamodās ar stipri pukstošu sirdi, atcerējās sapni par sarkanajiem papīra lukturīšiem ar ķīniešu zīmēm bālā zeltā, apvēlās uz muguras un ieraudzīja, ka ap griestu lampu vērpjas dūmu grīste.

Jasmīne žigli paķēra glāzi no naktsgaldiņa, uzlēja ūdeni uz blūzes, uzsēja mīksto audumu pār muti un degunu un devās lejup uz apakšstāvu. Dzerstiņš bija beidzies, un valdīja klusums. Caur piedūmoto gaisu viņa redzēja, ka cilvēki guļ aizmiguši kur pagadās — pudeļu, čipsu paku, folijas ar hašiša paliekām un pārpildītu pelnutrauku juceklī.

Viņa devās uz priekšnamu, aizvēra aiz sevis durvis, lai ierobežotu uguns izplatīšanos, un tuvojās melnajiem dūmiem, kas vēlās pa virtuves durvju apakšu.

No kaistošajām acīm viņai bija sākušas ritēt asaras, bet pēc visām kaujas mācībām ar gāzi viņa zināja, ka vienīgais noteikums ir izturēt. Uznāk klepus, asaras un vēmiens, bet, kamēr nesāc berzēt acis, savu uzdevumu ir iespējams paveikt.

Saliekusies viņa iegāja virtuvē un aizvēra durvis. Uguns izskatījās kā koši dzeltens karogs biezajos dūmos.

Viņa aizturēja elpu un, tuvojoties plītij, sajuta karstumu sejā. Dega kastrolis, liesmas bija pacēlušās un aizdedzinājušas garšvielu skapīti.

Pastiepusi roku, viņa izslēdza gāzes plīti, gar sienu aiztaustījās līdz saimniecības skapim un aiz putekļsūcēja atrada ugunsdzēšamo aparātu. Asarām līstot, viņa atgriezās pie plīts, izrāva šķelttapu un izšļāca putas, līdz uguns bija apdzēsta.

Atskanēja rībiens, kad viņa nometa ugunsdzēšamo aparātu uz grīdas. Krampjos sarautām plaušām viņa atspēra vaļā virtuves durvis, izmetās dzestrajā rītausmas gaisā un norāva blūzi no sejas. Smagi elpodama, viņa atgriezās mājā un atvēra visus logus, lai izvēdinātu dūmus.

Viņa atrada Marku uz soliņa ceriņu lapenē. Viņš sēdēja kopā ar kādu blondīni un smēķēja. Zālē starp viņa basajām kājām stāvēja viskija pudele.

— Mīļā, — viņš iesmējās dzērāja smieklu, kad Jasmīne nostājās viņa priekšā.

— Vai drīkstu palūgt tavu mobilo?

— Okei, — viņš sacīja un izgrābstīja to no krūšu kabatas.

Jasmīne to paņēma, piezvanīja ugunsdzēsējiem, paziņoja

par uguni, ka viņa mēģinājusi to apdzēst, bet, iespējams, turpinās gruzdēšana griestu pārsegumā. Operators sacīja, ka nosūtīs ugunsdzēsēju brigādi, Jasmīne pateicās un beidza sarunu.

— Virtuvē kaut kas svilst? — Marks jautāja.

Pakratījusi galvu, viņa piezvanīja mātei un jautāja, vai

drīkst pārvākties pie viņas.

— Esmu gan muļķis, — Marks nomurmināja.

Atdevusi mobilo, Jasmīne paraudzījās uz Marku, viņa krunkaino seju, bēdīgajām adm un tetovējumu — pūķi, kas lien augšup pa atslābušo apakšdelma muskuli.

Jasmīne nevarēja neizjust žēlumu pret viņu, kad devās uz vārtiņiem, lai gaidītu māti.

*

Kad Jasmine dzemdēja Marka bērnu, viņš atradās Afganistānā, bet slimnīcā bija klāt arī Jasmīnes māte, un māsa Diāna paņēma brīvdienu un atlidoja uz Stokholmu, gan lai apraudzītu zēnu pēc dzemdībām, gan pēc tam nestu to uz kristībām.

Jasmīne nosauca dēlu par Danti.

Viņa dzīvoja pie mātes ilgāk par gadu. Viņas kopā mainīja autiņus, redzēja zēnu augam, rāpojam un pieceļamies, turoties pie mēbelēm.

Jasmīne sameklēja pusslodzes darbu, aizvietojot sekretāri Aizsardzības ministrijā, un turpināja starptautisko krīžu un konfliktu izaicinājumu studijas universitātē.

Kaut gan Marks ilgākus laikposmus nebija mājās, Jasmīne uzstāja, lai viņš satiekas ar dēlu. Pirmajās reizēs, kad Dante nakšņoja pie Marka, Jasmīne automobilī gaidīja pie mājas līdz rītam. Pret Danti viņš allaž bija mīļš, bet viņa dzīvē nebija kārtības. Kaujas uzdevumu starplaikos atgriezies Zviedrijā, viņš arvien tempa tekilu ar savu kompāniju, sauļojās aiz mājas un kails peldējās ezerā.

Aizvietotājas darbs pārtapa par pastāvīgu štata vietu, un ar mātes palīdzību Jasmīne nopirka dzīvokli gājiena attālumā no darba un sākumskolas. Reizēm viņu pārņēma stipras ilgas pēc savas pilnīgas klātbūtnes, pēc vienkāršām dziņām, kas slēpjas dziļi ķermenī, nervos un ādā. Tad viņa mēdza pacensties satikt kādu universitātes kafejnīcā un aizvilkt viņu uz tualetēm.

Nebija tā, ka viņa gūtu orgasmu, tas varbūt notiktu, ja abi aizietu uz viesnīcu, bet tas nebūt nebija tas, ko viņa meklēja.

Varbūt viņai bija vajadzība pēc sekojošās vientulības, izgrūst otru ārā, atkal aizslēgt durvis un trīcošām kājām apsēsties uz poda.

4

Bija pagājuši pieci jaunās dzīves gadi. Jasmīne Paskāla-Ander-sone nolika smagās ēdamlietu kastes uz priekšnama grīdas, un Dante novilka cepuri un uzsvieda to uz plaukta. Vaigi bija sasārtuši, un brūnās matu šķipsnas bija pielipušas mitrajai pierei.

Nometusies uz ceļgaliem, Jasmīne palīdzēja Dantem novilkt zābakus un atvēra viņa ziemas kombinezonu.

— Tagad palīdzi, — viņa sacīja, izvelkot zēna rokas no piedurknēm.

Lai nezaudētu līdzsvaru, Dante turējās viņai pie galvas un izmantoja izdevību pieskarties viņas auskaram.

— īsta pērle, — viņš noteica.

— Jā, — viņa atbildēja, pacēla zēna kāju un novilka svītraino zeķi.

— Bet tu pazaudēji otru, — viņš sacīja.

— Jā, — viņa pamāja, iedomājoties, ka tās vietā saņēmusi dzīvi.

— Es tev nopirkšu milzīgi skaistu pērli.

Dantem bija Marka garās skropstas un bedrīte zodā. Savam vecumam viņš bija ļoti sīks, tieši tāds pats kā viņa pirms pubertātes.

Viņa ielika Danti siltā vannā un, gatavojot vakariņas, dzirdēja viņu nopietni un no sirds dziedam burtu dziesmiņas. Viņas vecākā māsa Diāna bija ieradusies Stokholmā uz ārstu konferenci, bet atteicās no banketa rātsnama Zilajā zālē, lai satiktu Jasmīni un avansā pasniegtu Dantem dzimšanas dienas dāvanu.

Dzīve ritēja mierīgi, un nekas neliecināja par briesmām, kas strauji tuvojas.

Jasmīne pagatavoja maltās gaļas kotletes ar bekona šķēlītēm, sīpoliem un šampinjoniem, ko apcepa un pēc tam sautēja sarkanvīnā un sviestā.

Noskalojusi virtuves nazi, viņa to noslaucīja, dažas sekundes pasvārstīja plaukstā, pirms apgriezās apkārt. Ar asu un mērķtiecīgu rokas kustību viņa meta nazi pār virtuvi. Asmenī iezibsnījās atspīdums no griestu lampas. Divkārt apkūleņojis, nazis iedūrās biezajā, sagraizītajā gaļas dēlītī, kas karājās pie sienas.

Nogriezusi karstumu zem ēdiena katla, viņa iegāja pie Dantes, kurš veidoja lielu bārdu un cepuri no čaukstošajām putām.

Viņa nosusināja zēnam matus, noslaucīja viņu dvielī un paspēja uzvilkt viņam pidžamu ar ziliem un sarkaniem kuģīšiem, kad atskanēja zvans pie durvīm.

— Man nākamnedēļ būs pieci gadi, — atvēris durvis, tūdaļ paziņoja Dante.

— Vai tiešām? — tēlotā izbrīnā Diāna jautāja.

— Sveika, māšel, — Jasmīne iesaucās, apkampa māsu un sāka pogāt vaļā viņai mēteli. — Kā konference?

— Diezgan interesanta.

Diānai bija tikpat rudi mati kā Jasmīnei. Sirmie pavedieni pazuda gaišajās cirtās, bet vasarraibumaino seju izvagoja dziļas rievas.

— Kas tev maisā? — Dante jautāja.

— Ļauj tak viņai ienākt iekšā, — Jasmine noteica, pakarot Diānas mēteli.

Diāna izņēma sainīti, pārsietu ar spīdīgu zilu lenti.

— Vai drīkstu atvērt uzreiz? — Dante jautāja, pievērsis skatienu Jasmīnei.

— Dari, kā gribi.

Noplēsis papīru un atklājis, ka tā ir grāmata, viņš pateicās, bet galīgi aizmirsa to, kad Diāna izņēma vēl vienu dāvanu. Viņš atvēra iesaiņojumu un no prieka iekliedzās, ieraudzījis, ka tas ir sudrabots plastmasas zobens.

— Vai tas ir nepedagoģiski? — Diāna smiedamās jautāja.

— Dante, ko tu domā par to, ka bērns spēlējas ar rotaļiero-čiem? — Jasmīne painteresējās.

— Tas ir okei, — viņš atbildēja pa ceļam uz virtuvi.

Diāna un Jasmīne pļāpāja par to, ka māte tagad šķietot

priecīgāka, bet joprojām klājot galdu tēvam, kad ir viena. Jasmīne saķēra Danti, kurš cīnījās ar aizkariem.

— Zobens domāts, lai tu ar to spēlētos savā istabā un... Pagaidi. Pirms turpini rotaļāties, tev jāuzlasa visi papīri no priekšnama grīdas.

Kamēr uzvārījās mērce, Jasmīne piepildīja vīna glāzes.

— Vai viņš zina, kāds tev bija darbs pirms viņa dzimšanas? — Diāna jautāja, kad Dante bija aizlecis prom.

— Tam ir par agru, — Jasmīne teica, izraujot virtuves nazi no dēlīša pie sienas.

Nogriezusi lielu sviesta gabalu, viņa ļāva tam nogrimt tumšajā mērcē un uzmanīgi maisīja, vērojot, kā sviesta dzeltenā aste sagriežas lēnā virpuli.

— Vai tev ir kāds, ar ko parunāties? — Diāna jautāja.

— Man tērzēšanai vēl nav laika, — Jasmine iesmējās.

— Nebūs, ja gribēsi, lai tev ir galavārds.

— Kas nu nav, tas nav, — viņa atbildēja un iemalkoja vīnu.

— Bērnībā tu parasti runāji pretī cilvēkiem, kas pļāpāja televizorā.

— Ja viņi kļūdījās, nevarēja taču ļaut viņiem...

— Vai tu vēl arvien tā dari?

— Nē, — Jasmīne atbildēja.

Diāna iesmējās un jautri noskatījās, kā Jasmīne izslēdz plīti un noliek malā kastroli.

— Māte izrunājās, ka tu Aizsardzības ministrijā raugoties pēc jauna darba, — Diāna klusu sacīja.

— Nedomāju to darīt, — Jasmīne teica, lejot mērci smalkā caurdurī.

— Tas katrā gadījumā ir aizraujoši, — Diāna vieglā tonī turpināja.

— Bet visi nevar būt neiroķirurgi, — Jasmīne iebilda, liekot kotletītes lielā stikla bļodā. — Kaut kas notiek, un tu pārvērties... Man vairs nevajag, lai būtu aizraujoši. Varbūt tas izklausās garlaicīgi, bet man patīk būt par sekretāri, tas man padodas.

— Es tikai domāju, ka tev jādara tas, ko vēlies, — Diāna nopietni teica. — Tu tiec galā ar visu, esi pārdzīvojusi kara traumu, esi dzemdējusi bērnu, pametusi Marku, sagādājusi sev dzīvokli un darbu.

— Bet es neizglābu Larsu un Niko, viņi būtu varējuši dzīvot, ja es būtu rīkojusies citādi, ja es būtu...

— Tu visu izdarīji pareizi, — Diāna viņu pārtrauca. — Papildspēki ieradās, tu dabūji medaļu, tu izdarīji pilnīgi visu, ko varēji, lai izglābtu viņus...

— Ne ostā, — Jasmīne noteica.

Atbilde izbrīnīja viņu pašu. Jau ilgi viņa nebija runājusi par ostu, kaut gan domās viņa bieži atgriezās pie tās.

— Māte stāsta, ka tu jūtoties labi, — Diāna klusu sacīja.

— Jā, tā ir, — Jasmīne piekrita, raugoties ārā pa logu. Virs māju jumtiem jau bija satumsis un mēness sirpis slīdēja caur plāno nakts padebesi.

— Vai joprojām ir sajūta, ka ostas pilsēta bija reāla?

— Ko tu gribi, lai es atbildu? — viņa jautāja, neviļus iesmiedamās.

5

Zviedrijā tuvojās vasara, Kungstrādes dārzā ziedēja ķirši, un dienas kļuva garākas. Nākot no sākumskolas, Jasmine un Dante reizēm apsēdās uz mūra pie Baleta akadēmijas un notiesāja kādu smalkmaizīti.

Dažas pēcpusdienas viņa joprojām pavadīja Karaliskajā bibliotēkā, lasot reliģiju vēstures tekstus, grāmatas par Ķīnas kultūras vēsturi un apjomīgus pētījumus par seno kapu mākslu.

Un vēl gadījās, ka viņai rādījās murgaini sapņi.

Starp šaurās ieliņas māju sienām sprakšķēja uguņošanas raķetes. Aiz dūmu aizsega un raustīgās gaismas triādes komanda aiz matiem vilka sev līdz meiteni, kura bija bezsamaņā. Bērnu ķermeņi tika mesti vecā prāmī, un sarkanās laternas šūpojās.

Kliedzoši vecāki tika dzīti prom no piestātnes.

Tādās naktīs Jasmīne pamodās nosvīdusi, uztrausās no gultas, streipuļoja uz tualeti un vēma. Nomocījusies viņa gāja dušā un tīrīja zobus, pirms atkal likties gultā.

Torīt viņas cirtas bija smieklīgi saslējušās, jo, lasot vakara pasaciņu, viņa ar mitriem matiem bija iesnaudusies Dantes gultā.

Atstājot viņu sākumskolā, viņa bija satraukusies un tagad, ejot uz Jakobsgatanu, viņa juta pieaugošu nemieru, lietum bungājot pa lietussargu.

Diāna strādāja par neiroķirurgi Gēteborgā un ik dienas pieņēma lēmumus, kas ietekmēja citu cilvēku dzīvi, bet Jasmīne nekad vairs nevēlējās nokļūt tādā situācijā.

Viņa deva priekšroku arhivēt slēdzienus par personāla apdrošināšanas izmaksām, kamēr aiz kancelejas loga skaidrojas apmākušās debesis.

Bet miera izjūta bija mānīga.

Jo viņai pat darbā ātri tikšķēja kāds pulkstenis. Tuvojās viņas dzīves lūzuma punkts.

Katrs lēmums un katrs solis drīz iegūs citu nozīmi.

Vienpadsmitos Jasmīne uzmanīgi ieripināja servisa ratiņus zālē, kur notika ministrijas sanāksme. Kamēr viņa lika uz galda kafiju un Šokolādes trifeles, runāja pārstāvis no MFU par gaidāmo UNODA konferenci Pekinā, kur tika plānots skart jautājumus par telekomunikāciju lomu starptautiskajā drošībā.

Pulksten četros Jasmīne gāja pa Regeringsgatanu, lai paņemtu Danti no Lerkstādes sākumskolas.

Viņš kopā ar citiem bērniem atradās sākumskolas ēnainajā pagalmā. Viņi tikko bija pārradušies no pastaigas un joprojām bija ģērbti koši dzeltenās atstarojošās vestēs.

Ieraudzījis Jasmīni, Dante pieskrēja klāt un iemetās viņai rokās. Nosarkušiem vaigiem viņš sajūsmināts stāstīja, ka viņi esot vides sargi. Jasmīne gāja viņam līdzi, noskatījās uz četriem atkritumu maisiem, kurus bērni bija pielasījuši, un tad abi devās saņemt viņa diplomu.

Garderobē kāds tētis bija ienācis, neuzvelkot bahilas, un viņa meita iesaucās, ka ar kurpēm iekšā nākt nedrīkst. Viņš nepacietīgi atbildēja, ka viņa nedabūs diplomu, ja neprot uzvesties. Meitene sāka raudāt. Vīrietis ar pirkstu parāva vaļīgāk kaklasaites mezglu, un Jasmine ieraudzīja, ka seja viņam ir kļuvusi bāla un pārklājusies sviedriem.

— Eba, mums jāsteidzas, — viņš noteica.

Dante stāstīja, ka vēloties sev spēļu kartupeļus no porcelāna, tad atcerējās, ka ir aizmirsis kādu zīmējumu, atkal novilka apavus un devās atpakaļ pie sava plaukta.

No žāvējamā skapja plūda mitrs karstums.

Satraucies tētis satvēra meitas jaku un vilka viņu uz durvīm, kas atdalīja bērnus un vecākus. Pēkšņi viņš apstājās, pieķēris roku pie krūtīm. Taustoties pēc sienas, viņš noslīga zemē starp zābakiem un mēteļiem un, muguru pret bērnu ratiņiem atspiedis, smagi elpoja.

— Tēt, — meitene iekliedzās.

Vīrieša skatiens bija tukšs, un viņš neko neatbildēja, kādai sievietei noliecoties un jautājot, kas viņam noticis.

Viņš noslīga vēl zemāk, mīkstais paklājs zem viņa sakrunkojās, kaste ar bahilām apgāzās, un gaišzilās bumbiņas izripoja uz visām pusēm.

Jasmines sirds bija sākusi auļot. Uz dažām sekundēm viņa aizvēra acis un sajuta sviedrus, kas tek no padusēm. Viņa pieskārās kreisajai ausij, tomēr jau zinot, ka pērļu auskara tur nav.

Kāds zvanīja ātrajai palīdzībai, citi palīdzēja, lai vīrietis gulētu ērtāk, aizvāca bērnu ratiņus, lai viņa pakausis būtu uz grīdas.

Jasmīnes galva dunēja, kad viņa sāka virzīties pie gulošā. Caur viņas apziņu izšāvās atmiņu fragments no ostas pilsētas. Viņa neievēroja, ka norauj no āķiem jakas un uz grīdas ar blīkšķi nokrīt iekštelpu hokeja nūja.

Izspraukusies pie gulošā vīrieša, viņa nometās viņam līdzās uz ceļiem.

— Tu drīz nonāksi ostas pilsētā, — viņa teica. — Seko ļaužu straumei līdz piestātnei...

Viņa noliecās uz priekšu un ar drebošām rokām atdūrās pret netīro grīdu.

— Es neatceros visu, — viņa turpināja, mēģinot noķert viņa skatienu. — Bet kad dabūsi metāla birku ap kaklu, tad...

Kāds iesaucās, ka mediķi jau brauc. Sirds Jasmīnes krūtīs dauzījās, un viņu pārņēma panika, redzot, ka vīrieša lūpas kļūst zilas. Viņš neko neatbildēja, kad sieviete ar tālruni rokā mēģināja jautāt, kā viņš jūtas.

— Kad saņemsi metāla birku, tad tev jādodas uz termināli, — Jasmīne skaļā balsī iesaucās.

— Viņi saka — esot labāk, ja viņš būs pusguļus, — paskaidroja sieviete, kas bija sazinājusies ar ātrās palīdzības dispečeru.

— Tev jādodas uz termināli, — Jasmīne turpināja. — Vai dzirdi, ko es saku?

— Par ko jūs runājat? — kāds iesaucās.

Kāda blondīne pavilka Jasmīni, bet viņa nokratīja roku, sieviete tvēra viņu aiz jakas, un Jasmīne ar paceltu labo elkoni iesita viņai pa krūtīm tā, ka otrai aizsitās elpa un viņa atkrita augšpēdus.

Vairāki cilvēki garderobē iekliedzās, bet Jasmīne turpināja tupēt uz ceļiem, saņēmusi viņa sviedraino seju plaukstās. Viņš bija beidzis elpot. Kāds mēģināja Jasmīni atvilkt nost, bet viņa atvairījās.

— Uzmanies no triādes komandas, — viņa skaļā balsī teica. — Viņi mēģinās tevi piespiest...

— Māmiņ? — iesaucās Dante.

— Aizvāciet viņu!

— Lai dari ko darīdams, neļauj atņemt sev birku, — Jasmine kliedza, kad viņu vilka prom. — Stāvi pie termināļa, skaties uz sienas pulksteni un gaidi...

Viņa pazaudēja somiņu, saturs izbira pa grīdu — pūderis un lūpu zīmulis, pildspalvas, tālrunis un atslēgas.

6

Jasmīne pretojās, kad policija veda viņu uz Sv. Jērana psihiatriskās slimnīcas akūto pacientu uzņemšanas nodaļu. Viņa kliedza, ka viņai jāglābj cilvēks, Centrālkomiteja ir zaudējusi kontroli pār ostu, ka jābrīdina viņš par triādi.

Viņa notrieca no kājām pirmo uzraugu, salauza roku nākamajam, bet tad tika piespiesta pie zemes, injicējot viņai diazepāmu.

— Viņam ir tiesības uzzināt patiesību, — viņa elsoja.

Saskaņā ar uzņemšanas ārsta pierakstiem psihozi izraisījis novērotais svešā vīrieša infarkts. Ņemot vērā viņas vardarbīgo uzvedību un slimības anamnēzi — kara traumu ar psihotiskām iezīmēm, vecākā ārste Evita Ulsone nolēma, ka Jasmīne jāievieto klīnikā atbilstoši likumam par piespiedu ārstēšanu.

Pirmajā diennaktī viņai muskulī tika ievadīts ātras iedarbības neiroleptiķis haloperidols. Pēc bēgšanas mēģinājuma un izsista loga tika pieņemts lēmums par trīskāršo siksnu uzlikšanu un pāriešanu uz antipsihotisko līdzekli cisordinolu. Viņa gulēja piesieta pie gultas un kliedza visiem gatavoties Nāves valstībai, līdz aizsmaka.

Pēc divām dienām Jasmīni sāka mocīt ekstrapiramidālas blaknes, viņa rāpoja pa grīdu, un kaklu, žokli un mēli sarāva briesmīgi krampji. Pagāja vairākas stundas, pirms viņai tika iedots antidots biperidēns.

Sākumā viņa juta spēcīgu vajadzību izskaidrot savu viedokli slimnīcas personālam, ka viņas sašutums bijis vērsts pret organizēto noziedzību.

Viņa mēģināja pastāstīt, ka, nonākot ķīniešu ostas pilsētā, nav ticējusi, ka nokļuvusi nepareizā vietā.

Patiesībā viņa bija pārliecināta, ka tāds skats sagaida visu cilvēci. Visām reliģijām nevar būt taisnība visā. To atzīst tās pašas. Bet nu viņa ir pabijusi otrā pusē un zina, ka pareizie ir seno ķīniešu priekšstati.

Pēc nepilnas nedēļas psihiatriskās slimnīcas uzņemšanas nodaļā jasmīnei kļuva skaidrs, ka visi uzskata viņu par psihiski slimu.

Viņa sakoda zobus, atvairīja vēlmi apgalvot, ka zina par nāvi vairāk nekā jebkurš no viņiem, un gaidīja, kad sastaps pretimnākšanu.

— Es redzēju to, ko redzēju, — viņa čukstēja.

Gāja dienas, panika klusu atkāpās un to nomainīja kauns. Viņa kaunējās par to, ka izbiedējusi visus sākumskolā ar to, ka zaudējusi pašsavaldīšanos.

Par Danti parūpējās Jasmīnes māte — viņa pārcēlās uz meitas dzīvokli un raudzījās, lai viņš ik rītu laikus ierodas sākumskolā.

Jasmīne piespieda sevi izturēties savaldīgi, ar cieņu, runāt klusu un pieklājīgi, un izrādīt, ka jūt nožēlu un apzinās savu slimību.

Viņa bija lūgusi samazināt cisordinola devas, bet seja no zāļu lietošanas joprojām bija uztūkusi, kļuvusi pelēka, un virsdegunē bija redzama dziļa rēta.

Trīs reizes viņa bija pieprasījusi apsvērt iespēju izrakstīties, mēģinājusi paskaidrot, ka atklātā uzraudzība viņai būtu labāk piemērota, jo ir nepieciešams rūpēties par dēlu.

Tagad Jasmīne sēdēja uz gultas malas, gaidot ārsti. Nekārtīgās matu šķipsnas nokarājās viņai pār vaigiem. Drēbes bija vaļīgas kā maiss, un baltajām sporta kurpēm trūka auklu.

Pie durvīm atskanēja klauvējiens, un ienāca vecākā ārste Evita Ulsone. Viņa bija stingra un kārtīga sieviete, ar spēcīgu kaklu, mezglā sasietiem sirmiem matiem un mierīgām zilām acīm.

Jasmīne piecēlās, paspieda viņai roku un izmeta piezīmi par lietaino rītu, pirms norādīja uz krēslu un pati atkal apsēdās uz gultas malas.

— Es tagad jūtos labi, — Jasmīne sacīja, atglaužot matus no sejas.

— Patīkami to dzirdēt, — Evita Ulsone iesmējās un pabīdījās ar krēslu viņai tuvāk.

Jasmīne sakautrējās, saprotot, ka izskatās gluži kā citi psihiatriskās nodaļas pacienti, sajūtot, ka ož pēc sviedriem un zinot, ka par daudz guļ, jo acis kļuvušas pārāk sausas. Bet Dantes dēļ viņai bija jāsaņemas, viņai bija jāpacenšas pateikt to, ko viņi vēlas, lai viņa saka.

— Es biju nodomājusi tikai pasacīt, ka atkal jūtos labi... un patiesībā nezinu, kāpēc kļuvu tik satraukta, — viņa teica.

— Kā sapratu, tu mēģināji izskaidrot ko tādu, kas, tavuprāt, bija svarīgs cilvēkam, kurš ir piedzīvojis infarktu.

— Jā, es zinu, es nožēloju to, man šis sapnis parādījās tad, kad tiku ievainota Kosovā...

— Par to, kas notiek pēc nāves, kā saprotu.

— Tas man bija ļoti spilgts sapnis, — Jasmīne atzina un juta, ka nosarkst.

— Skaidrs, — Evita Ulsone pamāja un ieskatījās savos papīros. — Tev bija briesmīgs pārdzīvojums un tu tiki ārstēta trīs mēnešus halucināciju dēļ.

— Jā... dažbrīd man šķita, ka tas bija kas vairāk par sapni, — Jasmīne paskaidroja.

— Interesanti... jo iedomājies, ja tas patiesībā bija kas vairāk kā sapnis, — Evita nopietni sacīja. — Neko taču nevar zināt... Iedomājies, ka tu patiesībā zini kaut ko tādu, par ko citiem nav ne jausmas.

— Tad jau redzēs, — Jasmīne iesmējās.

— Vai ne tā? — arī iesmējusies, Evita piecēlās no krēsla.

— Vai drīz tikšu mājās?

— Man jārunā ar vadību, — viņa noteica un devās uz durvīm.

— Paldies.

Viņa apstājās, atkal pagriezās pret Jasmīni un dažas sekundes domāja, pirms ierunājās.

— Ziņkārības pēc... Ja neņemsi vērā, ka esmu ārste un arī visu citu... Manuprāt, pavisam atklāti, ko tu patiesībā par to domā?

— Es uzskatu, ka redzēju viņpusi pa īstam, — Jasmīne gandrīz nedzirdami atbildēja.

— Tad tu paliksi pie mums vēl labu laiciņu, — Evita noteica, un balsī pēkšņi bija sajūtams ledains aukstums.

Pirms pamest telpu, viņa kādu brīdi stāvēja, vērojot Jasmines satriekto, pazemoto seju.

Saglabājusi mieru, Jasmīne sēdēja klusa, kamēr durvis tika atslēgtas, piespieda sevi izturēt, kamēr tika novērota caur actiņu. Liela satraukuma pārņemta, viņa piecēlās uz grīļīgajām kājām un aizgāja līdz mazgājamai bļodai, un juta, ka gar acīm sametas tumšs. Viņa pazaudēja telpas izjūtu un nemanīja, ka, noslīgstot uz grīdas, atsit pieri pret bļodas malu. Apvēlusies uz muguras, viņa atvēra acis un blenza griestos, uz balto peldošo laukumu.

Viņa samirkšķināja acis, bet sapnim līdzīgā izjūta saglabājās.

Tā atgādināja kādu treniņu īpašās apmācības laikā.

Bez palīglīdzekļiem Jasmīnei bija jāpeld zem liela kuģa un pie korpusa jāpiestiprina mīnas.

Viņa atcerējās, ka bija piestiprinājusi divas mīnas, zinot, ka jāspēj aizturēt elpu vēl divas minūtes, par spīti tam, ka pienskābe kājas jau bija padarījusi smagas. Viņa ienira astoņu metru dziļumā, lai pakļūtu zem ķīļa, un viņu kā reibonis pārņēma priekšnojauta, ka notiks kas briesmīgs.

Odens spiediens bija iedzinis skābi atpakaļ asinīs un izpletis plaušas.

Viņa aizmirsa, kur atrodas, sāka grimt un tikai blenza lejup tumši pelēkajā dzelmē, nesaprotot, ko redz, līdz atjēdzās.

Jasmīne piecēlās kājās. Šoreiz viņa bija apmuļķota. Pietiek. Lai viņus uzvarētu, viņa nekad un nevienam nepieminēs ostas pilsētu. Nākamajā dienā zāļu devas pieauga un Jasmīne sajutās slikti, vēma un saņēma zāles pret blaknēm. Kājas tik stipri sapampa, ka nebija iespējams uzvilkt apavus, un galvassāpes bija teju vai neizturamas.

Čokurā sarāvusies, viņa gulēja sviedrainajā gultā, spieda pirkstgalus pret deniņiem, grieza zobus un čukstēja: Vai domājat, ka tas mani ir salauzis? Vai jums nav nekā labāka? Šis man nav nekas.

7

Pēc diviem mēnešiem ārsti pakāpeniski samazināja zāļu devas un beidzot pārgāja uz cipramilu un zipreksu tablešu formā. Pirmajās dienās Jasmine tabletes norija, bet pēc tam slepenībā pārstāja lietot tās pavisam.

Naktīs viņa tumsā sāka vingrot, izmēģināja sitienu sērijas un mācījās no galvas Šekspīra sonetus, lai būtu droša par savu atmiņu.

Nepilnas nedēļas laikā viņa atguva vēlmi pēc seksa, viņa domās atgriezās pie pirmā laika ar Marku un atkal iesāka pašapmierināties.

Sapratusi — lai tiktu ārā, ir nepieciešams rūpēties par sevi, viņa sāka ievērot higiēnu, tīrīja zobus, vīlēja nagus, mazgāja un pina matus.

Vienveidīgā ikdiena psihiatrijas nodaļā Nr. 4 bija gandrīz nepanesama ar savu iepriekšparedzamību. Radās iespaids, ka laiks rit tik lēni, ka draud apstāties pavisam.

Jasmīne sēdēja bāli zaļajā dīvānā kopējā istabā un skatījās televizoru. Kāda sieviete stāstīja par savu atkarību no cukura. Uz galda atradās neliela karpa, izgatavota no krāsota skārda. Tai bija atvērta mute un lielas, dzeltenas zvīņas. Jasmīne paliecās uz priekšu, paņēma karpu un aplūkoja to, grozot uz visām pusēm.

Made in China, viņa izlasīja un ar vienaldzīgu skatienu paraudzījās uzraugā, kurš vēroja viņu.

Jasmīne apsolīja sev tikt ārā un tik ļoti ilgojās pēc Dantes, ka vairs neiedrošinājās iztēloties, ka viņi atkal dzīvo kopā kā ierasts. Pārāk sāpīga bija atgriešanās īstenībā.

Sekojot Evitas Ulsones ieteikumiem, vadība jau divreiz bija pagarinājusi Jasmines piespiedu ārstēšanas termiņu, bet jūlijā viņa panāca tikšanos ar juridisko konsultantu, lai pārsūdzētu lēmumu, un saņēma atļauju iepazīties ar slimības vēsturi un žurnāla ierakstiem, kas tika izdarīti viņas ievietošanas laikā.

Pirmo reizi Jasmīne lasīja par vardarbīgo sievieti, kuru policija atveda uz psihiatrisko nodaļu.

Bija grūti identificēties ar viņu, pieņemt, ka žurnālā aprakstītais cilvēks ir viņa.

Saskaņā ar ievietošanas piezīmēm, psihotiskajai sievietei piespiedu kārtā tika injicētas zāles, lai viņa neapdraudētu sevi un citus.

Nu asaras pilēja uz žurnāla, izveidojot pelēkus apļus pār ārsta klīniskajiem novērojumiem. Viņa vairs nespēja saprast paniku, kāda viņai bija toreiz, kad vīrietis piedzīvoja infarktu.

Jasmīni bija piemeklējusi psihoze.

Šajā mirklī, ar žurnālu rokās, viņai kļuva skaidrs, ka ostas pilsēta ir bijis tikai sapnis.

Viņa bija izdarījusi kļūdu, bet citiem bija bijusi taisnība.

Viņa netika ieslodzīta un sazāļota tāpēc, ka runāja patiesību, bet gan tāpēc, ka bija pazaudējusi īstenības uztveri.

Viņu spriedumi bija bijuši pareizi.

Kāpēc viņa bija turējusies pie sapņa, apgalvojot, ka tā ir īstenība? Vai tā bija tikai viņas muļķīgā spītība? Kāpēc bija jāpaiet tik ilgam laikam, lai viņa atzītu, ka ir maldījusies? Izdevās atrast senus aprakstus par ūdeni un laivām viņā pusē, bet tas viss nebija nekas cits kā mīti.

Ķīniešu ostas pilsēta bija radusies viņā tikai tad, kad smadzenes paniski reaģēja uz skābekļa trūkumu.

Un būt pārliecinātai par pretējo nozīmēja to, ka viņai ir halucinācijas, ka viņa ir garīgi slima. Bija gadījies tas, kas nekad nebija noticis. Tam vairs nebija vietas viņas dzīvē.

Viņas paškontrole bija izrādījusies tikai ilūzija. Sirds dziļumos viņai joprojām trūka jebkādas stabilitātes. Tā bija pazudusi to dažu minūšu laikā Kosovā.

Sapnis par ostas pilsētu bija kā uguns papīra sienas otrā pusē. Jebkurā brīdī papīrs varēja uzliesmot, no jauna kļūstot par daļu no viņas īstenības.

Ar plaukstas virspusi noslaucījusi asaras, viņa paņēma rotaļu lācīti, ko bija piebāzusi pilnu ar izspļautajām zālēm, izvilka vienu zipreksa tableti, iebāza to mutē un norija.

Turpmāk viņa dzēra nepieciešamās zāles un nepretojās piedāvātajai ārstēšanai.

Šī vasara vēlāk paliks atmiņā kā klusums pirms vētras, dabai ievelkot elpu pirms smaga pārbaudījuma.

Apmeklējumu laikā viņas māte kopā ar Danti nāca gandrīz katru dienu. Kopā ar viņu viss bija viegli. Viņi mēdza apēst sviestmaizi, iedzert ābolu sulu un pļāpāt par to, kas noticis kopš pagājušās reizes.

— Tētim ir draudzene, — kādu dienu Dante sacīja, kļuvis nopietns.

— Kā viņu sauc?

— Mia.

— Vai viņa ir laba? — Jasmine jautāja.

Dante pamāja un sāka spēlēties ar savu plastmasas Zirnekļ-cilvēku. Lūpas nedzirdami kustējās, un seja sadrūma. Zēnam bija Jasmines zaļās acis, bet tikai mazumiņš vasarraibumu virsdegunē un uz vaigiem.

— Vai pastāstīsi, kādi noteikumi tev jāievēro, kad esi kopā ar tēti? — Jasmine jautāja.

— Es nedrīkstu iet pie ezera un nedrīkstu aiztikt karstas mantas, — viņš teica.

— Bet tu drīksti aizmigt pie televizora, kad tētis atļauj.

— Un man ir jāpaliek savā istabā, kad viņi trokšņo vai kliedz.

— Bet tagad neviens vairs tā nedara?

— Nē.

— Vēl viena lieta, — viņa teica.

— Man jābūt mierīgam ar tēti, — viņš iesmējās.

Nākamajā tikšanās reizē Dante pavēstīja, ka Mia turējusi

viņu aiz matiem, kad viņš gribējis pieskriet pie tēta.

— Vai sāpēja? — Jasmīne uzreiz jautāja, sirdij iepukstoties straujāk.

— Nekas traks, — viņš atbildēja.

— Vai nobijies?

— Beigās, — viņš nomurmināja.

Atgriezusies palātā, viņa nostājās pie loga un vēroja nojumi virs ieejas uzņemšanas nodaļā ar sarkanajiem dakstiņiem ēnā. Viņa stāvēja ilgi, nenovēršot skatienu no stiklotajām durvīm, iedomājoties, ka drīz izies pa tām un nekad vairs neatgriezīsies.

Ceturtdienās tika pļauts mauriņš un viņa mēdza sēdēt pie loga un ar skatienu pavadīt vīrieti uz dzeltenā traktoriņa.

Pati sapratne par to, ka viņa ir bijusi slima, kamēr apgalvojusi pretējo, izsita viņai pamatu zem kājām un padarīja nedrošu.

Viņa aiz uztraukuma drebēja, kad Evita Ulsone jautāja, vai, viņasprāt, ir pienācis laiks pārtraukt zāļu terapiju un doties mājās.

— Mājās?

— Vai tu to gribētu? — ārste jautāja.

— Gribu, bet nezinu, vai tikšu galā.

— Manuprāt, tiksi.

Kādā pirmdienā māte atnāca bez Dantes. Jasmīne uzreiz redzēja — noticis kas nelāgs. Māte bija novecojusi, sīciņā seja sakrunkojusies un lūpas sakniebtas.

— Mammu? Kas noticis? — Jasmīne jautāja.

Māte nespēja ilgāk novaldīt asaras.

— Marks grib tev atņemt Danti, — viņa raudāja, pasniedzot vēstuli.

Jasmīne izlasīja paziņojumu, ka Marks ir pārsūdzējis lēmumu par aizbildnības tiesībām. Viņš uzskatot, ka psihisku traucējumu dēļ Jasmīne nevar uzņemties atbildību par bērnu un tāpēc pieprasīja, ka dēls jāatdod viņam.

— Tu vairs nedrīksti runāt par dīvainām lietām, — māte silti sacīja un saņēma plaukstās meitas seju.

— Man bija psihoze, bet tagad esmu vesela, — Jasmīne nopietni teica.

— Tev jābūt veselai.

— Man vairs nevajag dzert zāles un...

Viņā uzplauka bailes, lieli, balti pumpuri atvērās, vainag-lapiņas atlocījās kā kutinādamas, un viņa nevarēja novaldīties, neiesmējusies par šo situāciju.

— Tu zaudēsi Danti pēc...

— Mammu, esmu runājusi ar savu psihiatru, — viņa sacīja, mēģinot atgūt kontroli pār savu seju. — Es ļoti drīz tikšu ārā no šejienes, bet pirms es...

— Tev nekad nevajadzētu...

— Mammu, paklausies, — viņa pārtrauca māti, — tagad brauc mājās, nolīgsti advokātu, kas ir lietpratējs ģimenes un bērna tiesību jautājumos... es samaksāšu, paņemšu papildu darbu, es darīšu visu.

8

Jau bija decembris, un liktenis traucās viņai pretī galvu reibinošā ātrumā.

Uz Zviedriju pār Baltijas jūru no Krievijas virzījās sniega vētra. Jūras melnajā ūdenī kā šķidrā tēraudā atspoguļojās baltās vērpetes, šērās, kas bija vērstas uz ziemeļaustrumiem, visas pundurpriedes līdz pusei bija iegrimušas sniegā. Tas aizputināja klintis, laivas un ceļus, un pa vienu nakti visa Stokholma ietērpās mirdzoši baltā rotā.

Jasmīne bija izrakstīta kopš augusta un jau trīs mēnešus bija atgriezusies darbā, bet joprojām izjuta bailes. Kaunoties par savu sabrukumu, viņa strādāja nepilnu slodzi, apmeklēja Serafena psihiatrisko konsultāciju centru un lietoja izrakstītās zāles.

Sirds dziļumos viņa bija ticējusi, ka sapnis bijis īstenība. Vairāku gadu gaitā vīzijas viņu bija nomocījušas. Viņa neticēja sev un vairs nebija tas cilvēks, kas agrāk.

Jasmīni bija pārņēmusi nedrošība, viņai kļuva grūti pieņemt lēmumus, viņa prasīja padomu mātei gandrīz par visu un pārstāja vadīt auto.

īsi pirms Ziemassvētkiem bija jāsaņem lēmums aizbildnības lietā, bet līdz tam spēkā bija vecā kārtība. Dante dzīvoja pie Jasmīnes. Viņš bija labā noskaņojumā un bija sācis gulēt atkal savā gultā.

Jasmine uzskatīja, ka Marks zina, ko viņa ir pārdzīvojusi. Viņam nekad neienāktu prātā atņemt viņai Danti tikai tāpēc, ka viņš to var. Tas nebija viņam raksturīgi. To droši vien pieprasīja Mia. Jasmine bija pārliecināta, ka visam pamatā ir Mias greizsirdība un viņa grib sodīt Jasmīni par viņas un Marka kādreizējām attiecībām.

Tagad Jasmine atradās darbā, bet vēlāk viņiem abiem ar Danti Nīneshamnā bija jātiekas ar Marku un advokātu, lai vienotos par izlīgumu. Stāvoklis nebija bezcerīgs. Viņas advokāts bija ieguvis pierādījumus, ka Marks ir tiesāts par narkotiku glabāšanu un bruņotu laupīšanu.

Sniegpārslas virpuļoja ap Aizsardzības ministrijas iespaidīgo ēku, gandrīz aizsedzot lielos logus, un sakrājās uz garajiem fasādes karogu mastiem Jākobsgatanas pusē.

Visu dienu Jasmīne sēdēja aiz slēgtām durvīm un strauji pukstošu sirdi, rakstot lēmuma pamatojumu prezidijam. Kabineta logā spīdēja elektriskais Adventes svečturis un caur pēcpusdienas krēslu krita smags sniegs.

Pēc darba viņa steidzās uz Estermalmshalles pusi. Sniegpārslu virpuļi piepildīja debesis. Baltā sega klājās pār laukumu, noslēpjot atkritumus no Makdonalda ap pārpildītajām tvertnēm.

Iegriezusies pa augstajiem vārtiem, viņa pazina piesātināto žāvētas gaļas un Ziemassvētku garšvielu smaržu, kamēr gāja caur slēgtā tirgus halli līdz Husmana Deli iepirkšanās centram.

Viņas māte un Dante sēdēja restorāna tālākajā galā. Dante bija apēdis veselu kapātas gaļas kotlešu porciju. Uz šķīvja bija atlicis tikai kartupelis un mērces un brūkleņu ievārījuma pēdas.

— Vai saldais būs?

— Nezinu, — Jasmine atbildēja.

— Vecmamma saka — mums esot jājautā tev, — teica Dante.

— To varbūt būs grūti paspēt, — viņa neizlēmīgi paskatījās uz māti. — Vai — kā tu domā?

— Mums laika diezgan, — māte mierīgi sacīja. — Bet noteicēja esi tu.

— Es nezinu... es...

— Viss kārtībā, man nevajag, — Dante klusu noteica, noslaucīja muti papīra salvetē, piecēlās no galda un paņēma rokā plastmasas zobenu.

Ejot ārā no restorāna, viņa rociņa iegūla Jasmines plaukstā, un viņas pakrūti sažņaudza ļaunas priekšnojautas.

Visu ceļu līdz automobilim Dante ar plastmasas zobenu cirta sniegpārsliņas. Debesis virs pilsētas mirgojošām gaismām bija melnas.

— Jasmīn, tikai nesāc runāt par dīvainām lietām, — māte atkārtoja.

— Man nekas nekait, — Jasmine sacīja par spīti tam, ka sirds drebēja no bailēm.

Savu auto māte bija novietojusi Stūregatanā. Bērnu sēdeklī-tis Dantem allaž bija piesprādzēts aizmugurējā sēdeklī.

Ielikusi zobenu bagāžniekā, Jasmine paņēma slotiņu un notrauca irdeno sniegu no sānu stikla un aizmugures, tad apsēdās līdzās Dantem un pārbaudīja, vai viņš ir kārtīgi piesprādzējies.

Novilkusi viņam cepuri, viņa kā parasti izlaida pirkstus caur viņa mitrajiem matiem.

Savā nodabā dungodama, māte iedarbināja mašīnu un izgriezās no ielas malas. Atskanēja kluss troksnis, mašīnai saskaroties

ar mīksto sniegu. Raugoties pa automašīnas logu, Jasmīne iedomājās — kopš Kosovas ir pagājuši seši gadi, bet nekas nav beidzies, nekas nav izārstēts.

Ielas un ietves visā pilsētā bija mirdzoši baltas un klusas. Auto loga tīrītāji slaucīja prom vieglo sniegu, un no ventilatoriem plūda siltums.

Jasmīne noskatījās, kā vējš nes sniegpārslas un kā tās virpuļojot sacenšas ar tumšo ūdeni, kas viļņojas abpus Riksdāga namam. Viņa mēģināja tās notvert ar skatienu un sekot tām visu ceļu līdz zemei — tikai tādēļ, lai nebūtu jādomā par gaidāmo tikšanos ar Marku un advokātiem.

No siltuma automašīnā Dantes vaigi bija kļuvuši sārti. Kaut ko klusi murminādams, viņš ar pirkstu zīmēja galvaskausu uz aizsvīdušā loga.

Sniegpārslas virpuļoja starmešu gaismā. Radās sajūta, ka tās kā mākslīgais sniegs griežas pa šķidrumu stikla lodē.

— Miai pašai ir bijis bērns, — paziņoja Dante. — Un viņa būs...

— Uzmanies! — Jasmīne iekliedzās.

ielu šķērsoja kāds bārdains vīrs. Viņš gandrīz nebija redzams krītošajā sniegā ap Slussplanu. Viņš bija biezi saģērbies vairākās kārtās un stiepa līdz pusei pilnu atkritumu maisu ar tukšām bundžām. Jasmīnes māte nospieda bremžu pedāli, auto turpināja slīdēt, no bremžu sistēmas atskanēja troksnis un caur grīdu bija jūtami spēcīgi grūdieni.

Tad iestājās klusums, kurā bija dzirdama tikai Jasmīnes saraustītā elpa.

Lielas sniegpārslas sijājās lejup automašīnas starmešu gaismā.

Bārdainais vīrs bija apstājies. Kādu brīdi viņa kreisā roka dusēja uz motora pārsega. Garie mati nokarājās pār vaigiem. Acis bija iekaisušas un lūpas sasprēgājušas. Sniegs bija sakrājies viņam uz cepures un biezā pleda viņam uz pleciem. Viņš tikai stāvēja un labu brīdi raudzījās uz Jasmīnes māti, tad turpināja iet pār ielu.

— Mans pirmais flirts ar mūžību, — viņa sausi noteica un atsāka braukt.

Braucot caur garo tuneli, viņi sēdēja klusēdami. Tālāk uz Nīnesvēgenes ātrumi bija lieli. Izslēgusi radio, māte koncentrējās uz satiksmi. Bija tumšs, un negaisa virpulī pēkšņi parādījās melna fūre.

Kad viņa pārslēdza uz tuvajām gaismām, ceļš atkal pazuda ēnās un sniegā. Tālumā bija samanāmas sarkanas gaismiņas no kāda bremzējoša auto.

— Kā raksta Dante? — zēns jautāja.

— Tev vajadzētu to zināt, — Jasmīne noteica.

— Ar kādu burtu sākas? — no vadītāja sēdekļa atskanēja mātes balss.

— Ar D, — viņš atbildēja un uzvilka apgrieztu D uz stikla.

— Kas nāk pēc tam? — Jasmīne jautāja.

— Nnn, — viņš minēja.

— Saki — Dante — lēnām.

— Es nevaru, — viņš nomurmināja.

— Bet pamēģini, — Jasmīne kļuva nepacietīga.

Automobilī iestājās klusums, un Jasmīne ieraudzīja, ka Dante ir noskumis. Māti apžilbināja pretimbraucošais auto. Sniegs niknā ātrumā triecās pret vējstiklu.

— Esmu plānprātiņš, — Dante klusi noteica.

— Neesi gan — nesaki tā, — Jasmine nočukstēja un paspieda viņam roku.

— Visi tā saka.

Māte atkal pārslēdza gaismas, kad parādījās milzīgs tālbraucējs. Tas drāzās viņiem pretī pa šauro ceļu. Jasmīne redzēja, ka māte ar abām rokām cieši iekrampējas stūrē. Viņa centās braukt tuvāk malai, bet sniega sanesas spieda auto uz ceļa vidu.

— Kādi visi? — Jasmīne jautāja.

— Visi.

— Tu domā — sākumskolā vai...

Uzmetot mīkstu šļakatu viņu logiem, tālbraucējs aizdārdēja garām. Viss auto salīgojās no stiprā gaisa viļņa.

— Ak Dievs, — māte nočukstēja.

Sajutusi pie kakla tādu kā kutināšanu, Jasmīne atklāja, ka nokritis auskars. Tas gulēja spraugā starp mašīnas bērna sēdekli, bet, pirms viņa paspēja to satvert pirkstos, tas ieslīdēja dziļāk, kur vairs nebija saskatāms.

— Tu atkal pazaudēji pērli, — Dante nopūtās.

— Jā, es jutu, — piekrita Jasmīne, taustoties pa sēdekli.

— Tur tas ir, es redzu! — viņš norādīja.

Viņa noliecās sāņus un pastiepa roku zem sēdekļa, meklējot starp drupačām, konfekšu papīrīšiem un vecām stāvvietu biļetēm. Drošības josta spiedās pret kaklu. Tieši tajā mirklī, kad viņa atrada auskaru un satvēra to plaukstā, atskanēja krakšķis un auto salīgojās. Atsitot vaigu pret durvju iekšpusi, Jasmīne izdzirdēja, ka māte un Dante iekliedzas. Mašīnas riteņi rībēja pret nelīdzenu virsmu.

— Trakais, — māte nošņācās, nobrauca ceļa malā un apstājās.

— Kas notika? — Jasmine jautāja.

— Sānu spogulis norauts, — viņa satriekta nočukstēja un atsprādzēja drošības jostu.

— Dante? Kā tev?

— Vai man nevajag atsprādzēties? — Dante jautāja.

— Nē, paliec sēžam, — Jasmine žigli noteica.

— Kāpēc tu esi tik dusmīga?

Māte pavēra durvis, kad viņus apžilbināja kādas lielas mašīnas starmešu gaisma. Sadursme bija briesmīga. Ar neaprakstāmu spēku viņi tika mesti uz priekšu. Jasmine paspēja ieraudzīt asinis, kas izsprāgst Dantem no mutes, un stikla lauskas, kas šķīst no visiem mašīnas logiem. Griezdamies viņi lidoja sāņus. Viņa redzēja gaismu no pretimbraucošā kravas auto, bet nesajuta otro triecienu. Laiks gandrīz apstājās. Viņa neko nejuta, tikai redzēja, kā metāla plāksne sagriežas, salokās un nošķeļ viņas mātei abas kājas.

Iestājās tumsa un klusums.

Kad viņa nāca pie samaņas, viņa karājās ar galvu lejup kā auglis pirms dzemdībām. Pa degunu tecēja asinis un stikla lauskas šķindēja pret metālu. Drošības josta tirkšķēdama griezās viņai kaklā. Viņa nespēja pakustināt galvu, neredzēja Danti. Ārpusē skanēja balsis, mirguļoja zila gaisma un cilvēki lēca pa dziļo sniegu.

Auto bija apgāzies uz jumta un gulēja grāvī. Ātrās palīdzības ārsti mēģināja atlauzt durvis, bet Jasmīne iedomājās, ka ir par vēlu, bija sajūta, ka krūškurvis ir salauzts, viņa nespēja paelpot un atteicās no tālākas cīņas.

9

Viņa pamodās klusumā. Miegs vēl maigi kņudināja viņas ķermeni. Viņa gulēja mierīgi ar aizvērtām acīm, mēģinot atcerēties, ko darījusi vakar, bet viņas gara acu priekšā vēl arvien bija redzams auskars.

Baltā pērle, kas gulēja viņas sakļautā plaukstā un izskatījās kā ziedpumpurs, aizvēries jasmīna zieds.

Kaut kāda iemesla dēļ sirds viņai sāka sisties straujāk.

Viņa iedomājās par sevi kā bērnu, iedomājās mātes stāstīto, ka jasmīna krūma baltie ziedi veidojas uz zariem kā pērļu ķekari, un smarža izplešas vasaras naktī.

Atvērusi acis, Jasmīne pamirkšķināja tumsā un taustīja pēc Dantes gultas, bet tās tur nebija. Viņa neatradās mājās.

Viņa kaila gulēja uz lakota koka sola, nespējot atcerēties, kā tur nokļuvusi.

Viena plauksta bija tik stipri sažņaugta, ka bija grūti iztaisnot pirkstus.

Plaukstā bija auskars.

Uzmanīgi nolaidusi kājas uz grīdas, viņa sajuta, ka tā ir slapja. Flīžu grīdu klāja remdens ūdens.

Tajā pašā mirklī, sajūtot slapjo grīdu, radās nojauta, ka viņa šeit jau ir bijusi. Tas bija kā atcerēties ko tādu, kas jau sen ir aizmirsts.

Jasmine atradās nelielā nodalījumā, tādā kā ģērbtuvē bez durvīm. Uzgrūdusies sienai, viņa izgāja gaitenī. Viņas soļi skaļi plīkšķēja starp tumšajām sienām.

Tikai dažu metru attālumā viņa ieraudzīja pelēku gaismu ieplūstam pa durvju vērtnes malām.

Palūkojusies lejup uz savu kailo augumu, viņa redzēja, ka vēders un vasarraibumainie lieli viz kā slapjš marmors.

Gaiss bija patīkami silts un mitrs.

Ūdens šļaksti lika viņai apstāties un pagriezt galvu. Kādā nodalījumā stāvēja kails vīrietis un mazgāja seju. Jasmine uzmanīgi pavirzījās atpakaļ un ieraudzīja lielu telpu, kurā atradās tikai iegremdēts baseins ar zaļu dibenu. Divas sievietes brida pa ūdeni, kas sniedzās līdz viduklim, un vilka sev līdzi ļoti vecu sievieti peldošā zārkā. Tagad Jasmine saprata, kur atrodas. Viņa bija atgriezusies ostas pilsētā. Sapnis bija tikpat spilgts kā toreiz, kad viņa bija ievainota Kosovā.

Sirds no bailēm iepukstējās straujāk. Viņa nespēja atcerēties, ko bija darījusi vakar — vai kā ierasts nolikusi gulēt Danti, paliekot nomodā līdz vēlai stundai, skatoties kādu trilleri, vai arī guļot un lasot ar glāzi vīna uz naktsgaldiņa.

Jasmīne atgriezās mazajā nodalījumā, kur bija pamodusies, un tagad uz sola ieraudzīja salocītu drēbju kaudzīti un ziepju gabaliņu. Nespodrajā gaismā viņa aplūkoja drēbes. Tur bija viņas izmēra melnas bikses un gaišāka blūze. Drēbes bija padi-lušas, bet tīras un smaržīgas.

Viņai ienāca prātā, ka būtu jāpaliek uz vietas, gaidot, kad sapnis beigsies, bet iekšējs nemiers lika ģērbties. Slapjās kājas samērcēja bikšu audumu. Uzvilkusi blūzi, viņa paņēma rokā kurpes un lēni spēra soļus pa slapjo grīdu.

Blāvajā gaismā, kas krita caur augstiem logiem ar matētu stiklu, viņa redzēja, ka ar ūdeni klātā grīda stiepjas tālu starp simtiem nodalījumu. Gar gaiteņa sienām pa vienkāršām koka renēm tecēja ūdens, piepildot milzīgas bļodas, kuru malām ūdens plūda pāri uz grīdas.

Tā bija liela pirts.

Nemiera pārņemta, viņa pa kādām durvīm izgāja uz lodži-jas, reiz nokrāsotas siltā, dzeltenā tonī.

Bija dzirdamas tālas zvana skaņas, un debesis satumsa, it kā tuvotos nakts.

Atbalstījusies pret margām, Jasmīne tvēra pēc elpas un skatījās pār milzīgu pilsētu ar juceklīgi ķīnisku apbūvi.

Kāpnes no terases veda taisni lejup uz tirdzniecības ielu. Cilvēku straume plūda vienā virzienā. Daudzi nesa līdzi mantas vai stūma divriteņus. Straumei nebija gala. Izskatījās, ka pa lielo ielu virzās tūkstošiem cilvēku. Tā bija milzīga pārvietošanās uz tumšākajām ēkām tālumā.

Apāvusi kurpes, viņa devās lejup pa čikstošajām kāpnēm, pogājot ciet blūzi un mēģinot sasiet matus zirgastē.

Visapkārt pavērās skats uz šķērsielām ar sarkaniem lukturīšiem, ēstuvēm, dzeltenām neona izkārtnēm ar ķīniešu hieroglifiem, izliektiem jumtiem un sienasavīžu lēveriem. Gaisā virmoja sezameļļas, žāvētu zivju, petrolejas un vecu atkritumu smārds.

Palūkojusies atpakaļ, viņa ieraudzīja, ka pirts ir milzīga ēka ar neskaitāmām lodžijām, durvīm, krāsotiem logu slēģiem un stāvām kāpnēm.

Drudžainā steigā cilvēki pameta pirti, skrēja lejup uz pilsētu, iekļaujoties straumē, kas virzījās pa plato ielu garām milzīgam plakātam ar Мао Dzeduna portretu.

Nonākusi lejā, Jasmine pievienojās cilvēku upei. Pār pilsētu gūlās katastrofas priekšnojauta, izskatījās, ka visi vēlas tikt prom.

Kāds cilvēks ar viscaur notetovētu kaklu un hokeja somu plecā satraukts kliedza un grūstīdamies centās tikt uz priekšu.

Vakara gaiss bija nepatīkami spiedīgs. Tālumā rībēja pērkons.

Tumšajās spraugās starp zemajiem namiņiem bija saskatāmas auklas ar izžautu veļu, un blāvajā gaismā no atvērtām durvīm vīdēja sarūsējušas atkritumu tvertnes.

Degošas cigaretes oglīte līgojās šauras sejas priekšā.

Jasmīnei sekoja vēl vairāk cilvēku, un pēkšņi viņa bija ievilkta ļaužu pūlī. Ļaujoties straumei, viņa gāja aiz kāda, kas vilka sev līdzi vezumu, pilnu ar grāmatām. Visur mētājās mobilie tālruņi. Kāda sieviete apstājās, plaukstu mutei pielikusi. Viņas sasārtušās acis bija pielijušas asarām. Tālumā bija dzirdamas signālsvilpes. Kāds indietis, kaut ko bailīgi murminādams, grūdās uz priekšu. Jasmīne bija spiesta iekāpt piedrazotajā renstelē. Ar galvu ieskrējusi sarkana papīra virtenē, viņa atkal pievienojās gājienam, iespraucoties pirms vīra, kurš nesa smagu jūrnieka maisu.

Drūzmēšanās kļuva ciešāka, bet Jasmīnei izdevās saglabāt savu vietu. Dažas pilsētas daļas bija norobežotas. Ieliņas aiz virvēm bija gandrīz tukšas. Tālumā, pie kādas fabrikas ēkas ar izsistiem logiem viņa redzēja cilvēku stumjam ķerru. Virs tukša friziersalona mirguļoja neona izkārtne ar spilgti dzeltenu pūķi.

Cilvēku straume aiznesa viņu līdz plašai ostas teritorijai. Gar piestātni rindojās neskaitāmas laivas. Priekšvadņa kārtīs šūpojās sarkani lukturīši. Bija laivas, kas izskatījās pēc pārbūvētām džonkām, citas bija sarūsējuši armijas kuteri, piekrauti ar

lādēm un saiņiem. Apkārt staigāja vīri formastērpos, raudzīdamies, lai cilvēki ievērotu kārtību.

Debesis bija tumšas un ūdens — mirdzoši melns. Pēc visa spriežot, notika pilsētas evakuācija. Tūkstošiem cilvēku, nožogoti ar izstieptām virvēm, tika dzīti uz laivām.

Zemās baržās cieši saspiestie cilvēki klusēja. Mazi bērni drūmu seju pacietīgi stāvēja rindā.

Sauszemes pusē skanēja dārdoņa, it kā tuvotos negaiss.

Ar vinču palīdzību tika iekrautas ceļasomas un ūdens baloni. No garajiem iežogojumiem laivas pildījās ātri. No motoriem virmoja dīzeļdegvielas smaka. Dažām laivām bija padiluša auduma buras, kas vējā raustījās.

Kāds sargs aizdzina sievieti, kas pārdeva cigaretes rindā stāvošajiem. Vienā rokā viņa bija sažņaugusi dažus amerikāņu dolārus, otrā turēja netīru plastmasas kārbu.

Kāds mēģināja runāt ar sargu spāniski, bet viņš tikai pagrozīja galvu un pastiepa roku uz priekšu, uz piestātni un milzīgu pulksteni ar diviem rādītājiem.

No aizmugures spiedās cilvēki, un Jasmīnei neatlika nekas cits kā sekot rindai, pagriežoties ap nokvēpušu spīķeri.

Noskanēja svilpiens un uzkliedziens — sargi saķēra kādu jaunekli, kas bija mēģinājis nozust kādā ieliņā uz pilsētas pusi. Viņš mēģināja tikt vaļā, bet sargi ar melniem koka spieķiem stipri sita viņam pa muguru. Viņš nokrita un mēģināja aizrāpot prom, bet sargi turpināja sist. Jauneklim smagi trāpīja starp lāpstiņām, viņš novēlās uz sāniem, ar rokām mēģinot aizsargāt galvu.

10

Spiediens no cilvēkiem aizmugurē dzina Jasmīni uz priekšu. Ciešajā pūlī kļuva grūti elpot. Starp galvām un augumiem viņa tomēr pamanīja, ka uz ieliņas paliek jaunekļa sporta kurpe pēc tam, kad sargi bija viņu aizvilkuši atpakaļ uz piestātni.

Sekojot nožogojuma virvēm, Jasmines rinda gāja apkārt kādai noplukušai ostas ēkai. Otrā pusē viņa redzēja tādu kā pulksteni trīs metrus augstā melna metāla konstrukcijā.

Tas bija līdzīgs senlaicīgu svaru un Prāgas astronomiskā pulksteņa apvienojumam.

Visas rindas gāja gar šiem svariem. Cits pēc cita gaidītāji tika izvilkti uz nodeldētas koka rampas un tālāk uz lēzenā svaru kausa. Uz abām ciparnīcām atradās trīsdesmit nevienādi rādītāji un kustīgi sirpji, izgriezti cilvēka formā. Malas bija noklātas ar zelta līnijām un zīmēm, grādu iedaļām un sarežģītām skalām.

Salīkušam večukam tika palīdzēts nostāties uz svariem. Viņš vairākas reizes franciski jautāja, ko tas viss nozīmējot.

Jasmīne neredzēja, kas ar viņu notiek, jo viņas rinda nonāca šaurā, ar dēļiem apsistā ejā. Sienas bija tik augstas, aizsedza visu skatu, bet viņa saprata, ka ļaudis virzās uz rampu, lai tiktu svērti.

Viņa gāja aiz sievietes, kura turēja rokās stikla trauku ar izžuvušiem jūras zirdziņiem.

Sargs tīrā formastērpā citu pēc cita vilka ārā cilvēkus. Vairākums klusēja, bet kāda pavecāka sieviete tālāk aizmugurē izbailēs raudāja.

Pāri visam kā smags vāks gūla drauds.

Nonākusi līdz sargam, Jasmīne pajautāja, vai viņš runā angliski, bet viņš tikai ar rokas kustību aicināja viņu tuvāk slīpajai rampai.

— I want to know what this is about, — viņa turpināja par spīti tam, ka sajuta dunkas mugurā.

Sargs ar žestiem aicināja, lai Jasmīne kāpj uz svariem. Tiem līdzās stāvēja divi ļoti noguruši vīri. Viņa grauza saulespuķu sēklas no putekļaina celofāna maisiņa un čaumalas spļāva zemē. Ieraudzījuši Jasmīni, viņi kaut ko sacīja, norādot uz viņas rudajiem matiem. Viens no viņiem iesmējās un jokodamies noglaudīja sev vaigu.

Spērusi soli uz svaru kausa, Jasmīne pat nemanīja, ka tas grimst zem viņas smaguma, bet daži no rādītājiem sāka zibenīgi griezties, un sirpis pusmēness formā tikšķēdams paslīdēja augšup un apstājās. Milzīgās ierīces iekšienē sakustējās smags mehānisms, slinki krakšķēdami griezās zobrati, un pēc pāris sekundēm bļodā kaut kas nodžinkstēja.

Vecākais no abiem vīriem izņēma no bļodas mazu plāksnīti. Tā bija balta sudraba birka ar nospiedumu uz virsas un atgādināja tādu kā personas žetonu, kādu dažās valstīs nēsā karavīri.

Pēkšņi sapnis šķita jau redzēts.

Atmiņas, ka ir piedzīvots taisni šis, norisinājās līdztekus notiekošajam. Jasmīne bija pārliecināta, ka jau agrāk ir sapņojusi par dīvainajiem svariem un birku, kas nodžinkst bļodā.

Sekojot sapņa iekšējai loģikai, viņai uzreiz bija skaidrs, ka iespējami ātri jātiek atpakaļ uz tādu vietu, ko sauc par kabotāžas termināli, un viņai nepieciešama palīdzība, lai izvairītos no bīstamajām ieliņām.

Paskatījies uz metāla birku, vīrietis vienaldzīgā balsī nolasīja tur iespiestās zīmes. Otrs vīrs atkārtoja iznākumu sievietei ar tumšiem lokiem zem acīm, ar rādāmkociņu atzīmējot dažādas vietas uz ciparnīcas.

Gurdi murminot, sieviete meklēja pa vārdu rindām, šķirstīja lapas un kaut ko jautāja, velkot pa vārdu rindām. Atradusi, viņa pacēla skatienu un saspringtā balsī uzstādīja jautājumu. Vecākais vīrs palūkojās uz Jasmīni un tad atkal uz birku.

— Kas tur ir par kļūdu? — Jasmīne jautāja angliski.

Vīrs ar rādāmkociņu soli atkāpās un ar nekustīgu skatienu raudzījās viņā. Vecākais vīrs klusi iesmējās, izverot ķēdīti caur birku, ķīniski kaut ko sacīja, pieskārās viņas matiem un uzkāra birku viņai kaklā.

Bailes izplatījās kā akvareļkrāsa ūdens glāzē, kad Jasmīne saprata, ka varbūt atkal zaudējusi tvērienu, un viņai draud atgriešanās Sv. Jērena slimnīcas psihoneiroloģiskajā nodaļā, ka viņa šai mirklī varbūt jau guļ, piesieta pie slimnīcas gultas, zaudējusi samaņu pēc akūtas medikamentu saņemšanas. Pamodusies es neko nestāstīšu par dīvainām lietām, viņa nodomāja.

Sargs apaļās acenēs rādīja viņai, ka jāpakāpjas malā un jānošķiras no aizmugurē stāvošajiem.

— Nekāda laiva, — sargs lauzītā angļu valodā teica.

— Es strādāju Zviedrijas Aizsardzības ministrijā un pieprasu tulku un drošu eskortu līdz kabotāžas terminālim, — Jasmīne sacīja.

Vīrs pamāja, teica dažus vārdus vecākajam kolēģim pie svariem un saņēma īsu atbildi. Nolicis priekšā netīru plastmasas tabureti un uzaicinājis Jasmīni sēsties, viņš aizsteidzās prom.

Jasmīne stāvēja un gaidīja līdzās taburetei, ar vienu roku turoties pie izstieptas virves, kamēr cilvēki virzījās viņai garām.

Aiz virves, vērsta pret piestātni, bija piemetināta liela informācijas plāksne simtiem dažādās valodās. Vēl pie kāda staba karājās kvēlspuldžu virtene. Cilvēki devās taisni pie plāksnes.

Tālāk tumsā nozuda kāds sarūsējis prāmis. Pasažieri turējās uz stāvgrūdām pilnā klāja.

Atkal bija dzirdami pērkona dārdi. Tie atskanēja jau tuvāk.

Sargs acenēs atgriezās kopā ar kādu ķīnieti mazliet virs divdesmit gadiem. Jauneklis bija ģērbies džinsos un T-kreklā, kas zem padusēm bija slapjš no sviedriem. Ar neapmierinātu sejas izteiksmi viņš apstājās Jasmīnes priekšā, uzsvieda sporta jaku uz virves un notrausa zāģskaidas no matiem.

— Administrators stāsta, ka tev esot nepieciešams tulks, — viņš zviedriski teica.

— Man tikai jātiek līdz kabotāžas terminālim un...

Ar acs kaktiņu Jasmīne pamanīja ko tādu, kas lika viņai apklust.

Pagriezusies pret piestātni, viņa lūkojās apkārt. Ne vārda nesakot, viņa pameta sargu un jaunekli, spiežoties tuvāk laivām, lai redzētu labāk.

Kāds mēģināja viņu aizturēt, satverot aiz drēbēm, bet viņa izrāvās. Jasmīnei bija šķitis, ka viņa ieraudzījusi māti.

Sargs nosauca viņai pakaļ, bet Jasmīne turpināja spiesties uz priekšu, ar skatienu meklēdama visgarām piestātnei.

Pūlis viņu pavilka drusku tālāk, bet tagad māti viņa nekur vairs neredzēja.

Tālāk pie laivām stāvēja paveca, stalta sieviete. Sirmos matus viņa uz pakauša bija sasējusi mezglā tieši tāpat kā mēdza darīt viņas māte.

jasmīne neredzēja sievietes seju, tuvāk nebija iespējams piekļūt, tāpēc viņa mēģināja nomierināties, klusībā atkārtojot, ka tas ir tikai sapnis. Tas bija sapnis, bet viņa arvien bija panikā, jo sirdī kāds neuzdrošinājās cerēt, ka notiekošais nav īstenība.

Viņa laikam bija pārskatījusies.

Jasmīne virzījās sāņus, bet atdūrās pret nožogojumu. Cilvēkiem grūžoties no aizmugures, virve cieši iespiedās viņai viduklī un izraisīja dedzinošas sāpes.

Sieviete, ko viņa bija noturējusi par savu māti, uzkāpa uz sarūsējuša armijas kutera klāja. Turpat vāļājās divi ķermeņi asiņainās skrandās. Sarkanie lukturīši šūpojās, atspoguļodamies melnajā ūdenī kā mirguļojošas uguntiņas.

Jasmīnei ienāca prātā fragments no iepriekšējā sapņa, bet viņa atcerējās, ka organizētā noziedzība ir kļuvusi nekontrolējama un triādes bandas piekauj un aplaupa vienkāršos cilvēkus.

Viņa nespēja atcerēties, ar ko sapnis beidzās, bet, pārlaidusi skatienu noplukušajai ostas teritorijai, celtņiem piestātnē un pārpildītajām laivām, viņu pārņēma tīri fiziska briesmu priekšnojauta, asa kā metināmā liesma.

11

Jasmīne aizspraucās atpakaļ pie tulka, netīšām apgāza plastmasas tabureti un, atdūrusies pret virvi, sastapa viņa nogaidošo skatienu.

— Piedod, — viņa teica.

— Mani pieaicināja tāpēc, ka runāju zviedriski, — tulks klusā balsī paskaidroja. — Bet man ir darbs, pie kā es vēlētos atgriezties.

— Man šķita, ka ieraudzīju māti.

— Vai pateikt to administratoram? — tulks vaicāja, pakasīdams kaklu.

— Tev nekas nav jāsaka — mani tikai jāpavada līdz terminālim.

Tulks pagriezās pret vīru formastērpā un ķīniski kaut ko pateica. Jasmīne ievēroja, ka zem netīrā T-krekla viņš nēsā tādu pašu birku kā viņa. Izspļāvis saulespuķu sēklas čaumalu, administrators nesteidzoties atbildēja.

— Nekādu pavadoņu nav, — tulks paskaidroja.

— Tad kurš atbild par manu drošību? — viņa jautāja.

Nopūties un atgrūdis matu šķipsnu no acīm, tulks nodeva

viņas jautājumu administratoram un saņēma atbildi, kas viņu neapmierināja. Viņš mēģināja iebilst, bet administrators viņam

uzkliedza, liekot saprast, ka saruna beigusies. Tulks pakasīja ausi un ieskatījās Jasmīnei acīs.

— Es pavadīšu tevi līdz terminālim, — viņš gurdi noteica, paņemot savu jaku.

Sargs palaida abus garām, un viņi atstāja piestātni un rindā gaidošo cilvēku masas. Jasmīne gāja līdzās jaunajam tulkam tik tuvu, ka saskatīja sīkās zāģskaidu drusciņas viņa garajās skropstās.

Viņi turpināja ceļu gar augstu drāšu žogu, kas stiepās ap kuģu būvētavu, pagāja garām sauso doku metāla korpusiem, teltīm, kuru brezents plīvoja vējā.

Varbūt pie vainas bija mijkrēslis, bet viss, ko Jasmīne redzēja, šķita dīvaini bezkrāsains un noplucis. Fasādes un platie, simetriskie jumti izskatījās kā pelniem klāti, un cilvēku sejas bija pelēkas kā svins. Radās iespaids, ka viņa atrodas ēnu valstībā.

Apstājies tulks atslējās pret žogu un klusiņām iesvilpās, un pameta skatienu kādā galdniecībā. Vējš vēla pa zemi ēveļskaidu serpentīnus. Laukumā atradās iesākts laivas karkass. Slaidi izliektas šķērsvirziena sijas balstījās uz vienkāršiem koka bluķiem.

— Vai tagad iesim? — Jasmīne jautāja.

— Tikai mieru, — viņš noteica.

No kādas nojumes iznāca jauna sieviete un ķiķinādama tuvojās. Mugurā viņai bija notraipīta sārta sporta jaka. Viņa apstājās, vēroja viņus, iespieda vienu cimdu padusē, izvilka roku un atglauda no sejas matu šķipsnas.

Tulks ķīniski viņai kaut ko uzsauca. Paskatījusies uz Jasmīni, viņa iesmējās. Atrāvies no žoga, viņš pakasīja pakausi un

sāka iet. Jasmine sekoja viņam virzienā uz kādu muitas punktu ar izsistiem logiem. Rampas preču izkraušanai gar ēkas sienu stāvēja tukšas.

— Vai zini kādu vietu, kas ir droša? — viņa jautāja.

— Tādas te vairs nav, — pašķielējis uz viņu, tulks noteica.

Pagājuši garām dažām pārpildītām atkritumu tvertnēm,

viņi iegriezās pavisam šaurā šķērsieliņā, kurā oda pēc mitruma.

Pelēkos ķekaros debesīs uzsprāga salūta raķetes, blāvas zvaigznītes krita lejup, pazūdot tumšajā miglā.

Aiz tādas kā darbnīcas loga Jasmīne uz mirkli ieraudzīja vismaz piecus kailus cilvēkus, kuri uz persiešu paklāja nodarbojas ar mīlas priekiem. Tas bija tik pārsteidzoši, ka viņai neradās pārliecība, vai viņa nav pārskatījusies. Palūkojusies citos ēkas logos, viņa redzēja tikai tukšu darbnīcas grīdu.

Kādā vārtrūmē līdzās plankumainai segai un no mitruma cietušam kabatas portfelim mētājās tukšas degvīna pudeles.

Viņi pagāja garām kādam restorānam, kura logā bija izliktas putekļainas ēdienu mulāžas.

— Pagaidi, — iesaucās tulks un strauji apstājās.

Viņš ieklausījās, un Jasmīne mijkrēslī viņu vēroja. Seja bija tumša un acis — dīvaini izteiksmīgas, kā ar kaligrāfa spalvu uzvilktas.

— Kas tur ir? — viņa čukstēja.

— Iesim pa šo ceļu, — viņš žigli atbildēja.

Viņš pagriezās atpakaļ, un Jasmīne sekoja viņam citā ieliņā. Tur tupēja kāds izdēdējis večuks, ar nekustīgu skatienu raudzīdamies kāda bērna fotogrāfijā.

Šķērsielā, ko viņi tikko bija pametuši, atskanēja steidzīgi soļi. Pārkāpuši sarūsējušām krāsu bundžām un stikla burciņām ar sažuvušām otām, viņi apmetās ap stūri.

Neskatīdamies atpakaļ, viņi steidzās uz lielāku ielu, kur atradās veikali un drūzmējās ļaudis, ienira zem senas akmens velves un turpināja iet pa klusāku šķērsielu.

Aiz trim logiem uz soliņa sēdēja cilvēki, spēlējot tādu kā bingo.

— Tas izskatās pēc īstenības, — Jasmīne noteica.

— Vai tiešām? — tulks ne bez ironijas jautāja.

— Vai pats zini, kur atrodies? — viņa vaicāja.

Viņi apstājās pie kādas ķerras, kas bija pilna ar zemi un māla trauku lauskām.

— Mēs esam miruši, — viņš vienkārši sacīja.

— Kaut gan šis ir sapnis, — viņa nočukstēja, sajūtot, ka sirds krūtīs sāk sisties straujāk.

— Okei, — viņš nopūtās, novērsis skatienu uz āra restorānu zem sarkanas neona izkārtnes ar netīri dzeltenu jumtu.

— Kāpēc jānonāk Ķīnā pēc tam, kad esi miris? — Jasmīne jautāja.

— Ne jau Ķīnā, bet šeit, — viņš atbildēja, sākot atkal iet.

Viņa sekoja tulkam tumšajā šķērsielā. Vējš dzenāja pa zemi

sarkana papīra driskās no izšautām salūta raķetēm.

— Bet es neesmu mirusi, — viņa klusi sacīja.

Tulks pamāja, viņa pakratīja galvu un paspēra soli atpakaļ. Pret vaigu atsitās sarkans papīra lukturis. Tas iečaukstējās un, metāla stieplē pakārts, aizšūpojās atpakaļ.

Bija dzirdams apspiests kliedziens, un tulks saņēma viņas roku. Iepretī viņiem atvērās durvis un pa tām tika izgrūsta kāda jauna sieviete. Paspērusi soli šķērsielā, viņa gāja atpakaļ. No tumsas drūmi raudzījās kāds cilvēks. Sieviete mēģināja tikt iekšā, bet vīrietis durvju ailā izgrūda viņu tālāk uz ielas.

Kaut ko nočukstējis, tulks vilka Jasmīni sev līdz uz restorānu zem mirdzošās neona izkārtnes.

Viņi pagāja garām sievietei, kas izkliedza lāstus. Noslaucījusi asaras no vaigiem, viņa paslēja augšup zodu un devās prom.

— Man jāpaēd, — tulks sacīja un iekoda apakšlūpā.

— Paēdīsi tad, kad būsim tikuši galā, — Jasmīne atbildēja

Neliekoties par viņu ne zinis, tulks gāja tālāk un, gar plastmasas galdiem spraucoties, tika līdz durvīm. Jasmīne nedroši sekoja un redzēja viņu ieejam šaurā virtuvē ar netīru flīžu grīdu. Paveca sieviete uz gāzes plītiņas vokpannā cepa bambusu dzinumus un šitaki sēnes.

12

Viņi sēdēja zem caurumainas auduma nojumes pie viena no plastmasas galdiem. Uz tā atradās divas plastmasas bļodiņas ar kūpošu nūdeļu zupu. Uz galda stāvēja ari krāsota skārda karpa. Plati atvērtajā mutē bija sabāzti zobu bakstāmie kociņi.

Tulks apgalvoja, ka viņi varot ēst vienā mierā, jo varas iestādes neizlikšot jaunas sienas avīzes ātrāk kā pēc pāris stundām.

Jasmines atmiņā kaut kas uzplaiksnījās, tad atkal nodzisa. Tas bija tāpat kā pamostoties no skaļa trokšņa, kad turpini gulēt klusu, klausoties un nespējot izlemt, vai troksnis atskanējis sapnī vai īstenībā.

— Mans vārds ir Lī Tings... bet sauc mani vienkārši par Tingu, — viņš teica un uzpūta zupai.

— Jasmīne, — viņa sacīja.

Meitene apaļiem vaigiem un zēngalviņu novāca traukus no blakusgaldiņa. Pametis skatienu uz viņu, Tings pakasīja aiz auss.

— Tu neizskaties miris, — Jasmīne ieteicās.

— Jā, — viņš klusi atbildēja.

Palūkojusies viņa nopietnajās acīs, Jasmīne novērsa skatienu, nespēdama novaldīt smiekliņu.

— Zini... es neticu šim te, — viņa sacīja, noliekot irbulīšus uz galda.

— Kam? — viņš nepacietīgi jautāja. — Kam tu netici?

— Ka šis notiek īstenībā, — viņa atbildēja.

— Tad nekā nav, — viņš nopūtās. — Labi mums.

— Mīļais, es neticu, ka tu...

— Man uzspļaut, ko tu saki, — tulks viņu pārtrauca.

— Tāpēc nav jāpaceļ balss, — Jasmīne noskaldīja.

— Ir tikai tā, ka visi zina, kas noticis, kur viņi nokļuvuši... — viņš aizkaitināts iesmējās.

— Kaut gan tu neko nezini par mani, — viņa sacīja.

— Okei, aizmirsīsim šo sarunu, — Tings ierosināja, likdams pie mutes nūdeles. — Es pavadīšu tevi līdz kabotāžas terminālim un tulkošu to, kas tev tulkojams.

Viņš ēda, nodūris skatienu. Ēnas no viņa garajām skropstām trīsuļoja uz vaigiem. Pār kreisās acs plakstiņu stiepās rēta. Tieva, vertikāla strīpiņa, kā klaunam pār vaigu.

Viņas prāts meklēja pretrunas, lai būtu pamats iebildēm. Tam bija jābūt sapnim, jo viņa nespēja atcerēties, kā nokļuvusi šajā pilsētā. Viss, kas bija viņai līdzi, bija mātes dāvātais auskars.

Iedomājoties par balto pērli sažņaugtajā plaukstā, viņa atcerējās automašīnu. Spēcīgs trieciens.

Automašīnu piepildīja stikla drumslas. Griezīgā skaņa, kad savērpās un pēdīgi pārlūza metāls.

Tā bija autoavārija.

Mēs bijām ceļā uz Nīneshamnu, lai tiktos ar Marku un viņa advokātu, viņa nodomāja.

Atmiņu fragmenti bija neticami spilgti. Viss spēks no sadursmes izgāja cauri viņas ķermenim. Pirmā automašīna uztriecās viņējai, tā aizvirpuļoja pāri viduslīnijai, un tad nāca otrā.

Jasmine redzēja, kā sadursmē saplīst priekšējais stikls, no trieciena savērpjas metāls un pašķīst asinis un stikls.

— Man šķiet... man šķiet, ka nokļuvu autoavārijā, — viņa nočukstēja.

Izrunājot šo vārdu, viņai radās sajūta, ka viņā ielīst karsts ūdens. Skumjš miers. Vētru viņā pēkšņi nomainīja pēkšņs bezvējš, un jūra pletās kā izkusis sudrabs.

Es nomiru autoavārijā pirmajā sniegā, viņa nodomāja, un sastapa Tinga saspringto skatienu.

— Vai atceries, kas tā bija par dienu? — viņš jautāja, nolaižot irbulīšus.

— Mūs sabrauca, — Jasmīne čukstēja, pavēršot skatienu pret ielu.

— Kurā datumā?

— Kāda tam nozīme?

— Tas man ir ļoti svarīgi, — viņš teica, un viņa spožajās acīs ielija tumsa.

— Tas bija divpadsmitais decembris, — Jasmīne atbildēja.

— Divpadsmitais, — viņš atkārtoja.

-Jā.

Viņš pamāja, it kā datums būtu izsaucis viņā atvieglojumu, atzvēlās krēslā un kādu brīdi raudzījās Jasmīnē. Viņa nogaršoja sālītās nūdeles, bet ēstgriba neradās. Tings turpināja ēst ar aizturētu smaidu uz lūpām. Reizumis viņš zagšus pameta skatienu uz meiteni, kas, notupusies virtuves priekšā, bija sākusi mazgāt spaini.

— Gandrīz visi, kas mirst, nonāk šajā straumē uz laivām, — pēc kāda brīža viņš pavēstīja, slaucīdams muti plānā salvetē. — Es domāju par tiem kā gājputniem, jo viņi nekad nešaubās.

— Bet tu paliec šeit tādēļ, lai atgrieztos dzīvē? — viņa jautāja.

— Es tā ceru... Laiks šeit rit daudz lēnāk, stundas ostas pilsētā ir tikai sekundes dzīvē... Tu joprojām vari atrasties automašīnā, ātrā palīdzība varbūt taisni šobrīd ir ieradusies nelaimes vietā. Vai apjēdz? Sirds tev ir apstājusies, bet ir iespējams, ka tevi joprojām var izglābt.

Jasmīne pacēla roku pie krūtīm un nodomāja, ka viņam ir taisnība. Pirksti kā pārbaudot taustījās, meklējot sāpīgo vietu. Radās sajūta, ka no sadursmes brīža pagājuši daudzi gadi, bet viņai atausa atmiņā, ka automašīna ir apmetusies uz jumta, un viņa ar galvu lejup karājas drošības jostā.

Šķita, ka krūškurvis ir salauzts un pēdējais, ko viņa iedomājās, pirms pietrūka gaisa, bija tas, ka nav redzams, kur atrodas Dante, un vai viņš ir cietis.

— Mašīnā bija arī Dante, — viņa sacīja, pieceļoties no krēsla.

— Par ko tu runā?

— Par savu dēlu, — viņa skaļā balsī teica, pār muguru pār-skrejot tirpām. — Viņam ir tikai pieci gadi, man jātiek atpakaļ pie laivām, man...

— Pagaidi, — iesaucās Tings.

— Neaiztiec mani.

Sagrīļojusies, viņa ar gurnu piespiedās galdam, un pār viņas bļodiņas malu izlija buljons.

— Lūdzu, uzklausi mani, — Tings centās viņu pārliecināt. — Kamēr vēl biju tur, es ostas administratoram vaicāju par citiem zviedriem. Aptuveni desmit bija pagājuši garām, bet neviens bērns...

— Neviens zēns?

— Nē, neviens bērns.

— Padomā, un ja nu viņš ir pazudis? — Jasmine čukstēja, notrausdama asaras no vaigiem.

— Jā, kaut gan bērnus parasti novieto kopā ar ģimeni pirts mājā.

— Kad pamodos, biju viena pati, par to esmu droša.

— Tad viņš avārijā ir izdzīvojis, — Tings ieskatījās viņai

acīs.

— Mēs abi bijām aplikuši drošības jostas, — viņa paskaidroja.

— Labi.

Būdama pārāk nogurusi, Jasmine nespēja kontrolēt savus vaibstus un, viņasprāt, smaids bija pārāk plats, tāpēc viņa noslēpa seju plaukstās. Palikusi stāvam pie galdiņa, viņa klusībā atkārtoja, ka Dante ticis cauri sveikā, ka bijis piesprādzējies.

— lešu palūgt drusku vairāk koriandra, — Tings nomurmināja un piecēlās no galda.

Viņš pazuda virtuvē, un Jasmine izgāja uz ielas un ieraudzīja, ka tā ir klusa un tumša. Sieviete, kas raudāja, bija devusies prom. Jasmine saķēra plaukstās šūpojošos lukturi un nopētīja to. Reiz tas bija bijis sarkans, bet tagad — no vecuma gluži izbalējis. Papīrs bija saplīsis, bet viņa skaidri redzēja kaligrāfiskās zīmes aprises.

Pieskārusies zelta papīram un dzeltenajām bārkstīm, viņa palaida lukturi vaļā un gāja tālāk.

Šī ir īstenība, viņa domāja. Man visu laiku ir bijusi taisnība.

Čīkstēdams dzelzs stieplē, viņai aiz muguras šūpojās lukturis. Viņa lēni turpināja iet gar ķieģeļu sienu, uz kuras kāds bija uzzīmējis Pokemonu.

Viņa ir gājusi bojā autoavārijā un nonākusi šeit. Varbūt viņas māte ir izdzīvojusi, citādi Dante būs vientuļš. Viņam būs jādzīvo un jāizaug pie tēva, ja būšu spiesta palikt šeit, viņa domāja.

Jasmīne atgriezās pie āra restorāna un ieraudzīja, ka Tings atkal ir apsēdies pie galda.

Visi šeit cerēja uz atgriešanos.

Lukturis vairs nešūpojās, tālumā atskanēja dārdoņa un zeme viņai zem kājām nodrebēja.

jasmīnes pirksti uztaustīja birku kaklā, un viņa atgriezās pie galda.

Neskaitot rētu uz plakstiņa, tulka seja bija ļoti harmoniska — kā pulēts akmens, ar augstiem vaigu kauliem un skaistām lūpām.

— Ēdiens dziest, — viņš norādīja un, pacēlis irbulīšus, ar lūpām satvēra nūdeles.

Paņēmusi trauku ar mitrām koriandra lapām, viņa iebēra tās zupā, redzēja tās peldam zeltainajā buljonā, bet ēst nespēja.

— Šeit, ostā, nav atrodamas svaigas garšvielas, — Tings paskaidroja. — Te nekas neaug.

— Es zinu.

Paliekusies uz priekšu pāri galdam, viņa izņēma Tingam no matiem koka skaidiņu un ielūkojās viņam acīs.

— Esmu te jau bijusi, — viņa pavēstīja. — Pirms dažiem gadiem mana sirds apstājās.

— Daži stāsta, ka pa īstam neviens dzīvē neatgriežas.

— Es atgriezos — tā ka es zinu, ka tas ir iespējams.

— Kaut gan pēc atgriešanās ostas pilsētai nebūtu bijis jāpaliek atmiņā?

— Tas vairāk bija kā sapnis, — viņa teica.

Pacēlis savu bļodiņu, viņš to izdzēra, un, kad nolika to uz galda, viņa seja spīdēja no taukainajiem tvaikiem.

— Vai iesim? — Jasmine jautāja.

— Joprojām ir nakts, — Tings atbildēja.

— Kur tu to redzi?

— Pamazām jāiemācās pazīt rītu, tas ir tāds cita veida mijkrēslis.

Iznāca meitene un nolika uz galda paplāti ar kūpošām pelēkām mīklas bumbiņām, nosaukusi tās par žiaoci.

— Kāpēc tu iemācījies zviedru valodu? — Jasmine pajautāja, bet tajā pašā mirkli to nožēloja.

— Tuzini, ka iespējams piedzimt Zviedrijā ķīniešu vecākiem...

— Zinu, ka tas bija muļķīgs jautājums, — viņa pārtrauca, jūtot, ka nosarkst.

Viņš paraudzījās uz Jasmīni tā, it kā viņam sagādātu baudu redzēt viņu pietvīkušu, atzvēlās krēslā un gaidīja, kad viņas skatiens atkal sastapsies ar viņējo. Paņēmis ar irbulīšiem mīklas bumbiņu, viņš tai uzpūta — Jasmīni sasniedza sezameļļas smarža — pirms iebāza to mutē.

— Es būvēju sporta laivas no koka, man Vaksholmā pašam bija sava darbnīca, — viņš košļādams pavēstīja.

— Tad mēs esam gandrīz kaimiņi — es dzīvoju Stokholmā.

— Manam vectēvam ir veikaliņš Stokholmā, — viņš teica, atliekdamies krēslā.

— Kur? — Jasmine jautāja.

— Ūlofa Palmes ielā.

Viņš paņēma vēl vienu mīklas bumbiņu.

— Tur atrodas vesels lērums Austrumu bodīšu, — viņš paskaidroja.

— Es zinu, uz turieni jādodas, ja grib dabūt labu pak choi vai maurlokus.

Tings pameta skatienu uz virtuvi, kur ap vokpannu šaudījās liesmu mēles.

— Mans vectēvs pārdod pašdarinātas mēbeles, — viņš pavēstīja.

— Kā sauc veikalu?

— Li Кип Mugong, — viņš atbildēja ar pilnu muti.

— Ko tas nozīmē?

— Mugong ir mēbeļu darbnīca, un Lī Kuns ir mans vectēvs... Kad biju mazs, es allaž pēc skolas gāju uz vectēva veikalu un slēpos zem letes, lai nebūtu jāpalīdz, tur es tikai sēdēju, griezdams kokā visādus uzrakstus.

Viņš klusi pasmējās un, kad uz dažām sekundēm aizvēra acis, svītra uz kreisās acs ar melnajām skropstām izveidoja krustu.

— Kā tu šeit nonāci? — viņa jautāja.

— Man ir iedzimta sirdskaite un bija nozīmēta operācija uz šodienu — divpadsmito decembri, — viņš atbildēja, uz mirkli paskatoties viņai acīs. — Pēdējais, ko atceros, bija seksīga aneste-zioloģe, kas noliecas pār mani un grib, lai es skaitu no...

Tālumā atskanēja baiļu kliedzieni, un Tings paraudzījās uz ielu. Cits apmeklētājs steidza pabeigt maltīti un pietrūkās kājās.

— Droši vien nekas, — Tings sacīja, nebūt neizskatīdamies mierīgs.

13

Kliedzieni tumšajā ielā tuvojās. Jasmine piecēlās, bet neko neredzēja. Baiļu pārņemtā balsī raudāja un kliedza kāds bērns.

— Nāc, — Tings nočukstēja un pabāza trīs dolārus zem sava šķīvja.

Viņš devās prom no kliedzieniem. No ēkas izvēlās un aizripoja motoreļļas pudele ar uzrakstu Castrol.

Pagriezusies atpakaļ, Jasmīne redzēja, ka oficiante paņem no galda naudu, bet atstāj traukus, steidzas atpakaļ un aizcērt aiz sevis izturīgās koka durvis uz virtuvi.

Pa ielu tuvojās bariņš vīru.

Restorāna neona izkārtne nodzisa.

Kopā ar Tingu Jasmīne patvērās zemā portālā ar aizslēgtām dzelzs durvīm. Tālāk viņi netika — plats dēlis noslēdza ieliņu otrā virzienā.

— Hei šehui, — viņš nočukstēja. — Triāde...

Mazliet atstatu gaišākajā ielā viņi saskatīja, ka vīrs ar spēcīgu miesasbūvi, ģērbies maskēšanās tērpā velk sev līdzi kādu večuku. Aiz viņiem, izmisīgi raudot, lēkāja sīciņa, aptuveni sešus gadus veca meitenīte.

Sasniedzis restorānu, vīrs mijkrēslī pēkšņi apstājās.

Sarkanie lukturīši virs galdiem joprojām dega, un gaismas apspīdēja viņu sejas.

Viņiem sekoja garš, uz priekšu salīcis stāvs. Sākumā tas bija tikai siluets lielākajā ielā. Soļi bija lēni un apstājās pie kāda aizrestota loga. Viņš iztaisnoja muguru, un pelēkā gaisma no loga rūts sniedzās viņam līdz kaklam. Jasmīne nevarēja saskatīt viņa seju, bet viņš bija ģērbies spīdīgi brūnā uzvalkā un sirmie mati saķemmēti uz pakauša. Viņš bija stūmis ļoti vecu sievieti ratiņkrēslā. Uz ceļiem viņai bija uzklāts padilis nercu kažoks un sažuvušajā rokā viņa turēja teātra binoklīti.

Tālāk atstatu gaidīja vēl vairāki vīri. Viņi uzraudzīja ielas sākumu. Tings ievilka Jasmīni sev līdzās tumsā. Viņi mēģināja turēties tālāk no gaismas, bet kāds desmits tukšu degvīna pudeļu pie kājām aizņēma pārāk daudz vietas.

Garais vīrs brūnajā uzvalkā atstāja sievieti ratiņkrēslā, piegāja pie meitenes un kaut ko teica. Viņa pagrozīja galvu. Vīrs uzkliedza viņai un parāva aiz matiem. Večuks žēlabainā balsī kaut ko lūdza. Jasmīne tumsā saskatīja, ka garais vīrs nostājas pie mājas sienas, paraugās augšup un pārmet virvi pār sarūsējušu izkārtnes balstu.

— Neskaties, — Tings klusu noteica.

Sarkanais lukturis virs kāda galda vējā sagriezās un apgaismoja virvi, kas šūpojās gar mājas sienu. Noķēris virves galu, vīrs sasēja cilpu, kamēr vecītis gaisā paceltām rokām lūgšus lūdzās. Garais vīrs brūnajā uzvalkā nelikās par viņu ne zinis, vien atkal uzkliedza meitenei.

— Ko viņš saka? — Jasmīne čukstēja.

— Ka viņi nogalinās vectēvu, ja viņa neapmainīs vīzu, — Tings atbildēja.

Vecais vīrs kaut ko uzsauca mazbērnam un saņēma spēcīgu sitienu pa muti. Sagrīļojies viņš ar roku atspiedās pret sienu.

Meitenīte raudāja.

Sarkanais gaismeklis sašūpojās un sāka griezties prom.

Atkārtojis jau teikto, garais vīrs pagāja uz priekšu, aplika cilpu vecajam ap kaklu un ar izslietu pirkstu norādīja uz debesīm. Otrs vīrs uzrāva nelaimīgo kādu metru virs zemes tā, ka tas sašūpojoties triecās pret sienu, sasita galvu pret kādu asu malu un sāka asiņot.

Garais pārlaida plaukstu saburzītajai kaklasaitei, aizpogāja brūno žaketi un atkal norādīja augšup.

Viņa seja gandrīz bija pazudusi tumsā, bet zobi, viņam smejoties, nozibēja.

Gaisma no luktura sasniedza otru vīru, kurš turēja virvi. Pirkstu kauliņi kļuva balti, kad viņš atkāpās, lai vecais tiktu uzvilkts vēl mazliet augstāk.

Vecajam vīram nokrita sandales, viņš mēģināja atsperties pret sienu, lai noturētos, un, pabāzis pirkstus zem virves, aizsmacis klepoja.

Meitene viņam kaut ko kliedza.

Garais vīrs pagrūda veco nost no sienas, un tas šūpojās, raustīdams kājas. Izkārtne drebēja, zemē nokrita kāds apmetuma gabals. No veča mutes stiepās siekalainu asiņu stiegra.

Ar visu spēku Tings spieda Jasmīni atpakaļ pret dzelzs durvīm.

Viņai uz sejas izspiedās sviedri.

Meitenīte, uz ceļiem nokritusi, izmisīgi raudāja.

Vecā vīra kustības kļuva lēnākas. Kājas vārgi raustījās, bet rokas ļengani nokarājās gar sāniem.

Pārlaidis plaukstu sirmajiem matiem, garais vīrs kaut ko sacīja meitenei. Kad viņa atbildot palocīja galvu, viņš pavērsa

īkšķi lejup. Otrs vienkārši palaida vaļā virvi. Vecais nokrita zemē, atsitoties pret to ar muguru, un viena kāja sagriezās šķībi. Viņš pavēlās uz sāniem un atspieda galvu pret galda kāju zem luktura. Meitene metās viņam klāt, raudādama ķēra pie virves, atraisīja to un sauca vectēvu. Klepojot vecajam pār zodu tecēja asinis, virve beržoties bija savainojusi kaklu, un viņš elpojot krāca. Bija redzams, ka viņš ir salauzis kāju, tā zem viņa bija saliekusies nedabiskā leņķī, un gūžas muskulis krampjaini raustījās.

Pēkšņi garais vīrs pagriezās pret Jasmīnes un Tinga paslēptuvi. Acis iedzalkstījās, viņam izvelkot salocītu nazi, mazu kā saliektu pirkstu.

Spiezdams ceļgalus pret durvīm, Tings iebāza spraugā birku, ko nēsāja kaklā, un uzmanīgi bakstīja durvīs, kas iekrak-stējās.

Garais vīrs ar nazi ieklausījās, mīlīgā, vilinošā balsī iesaucās "ksjaozje", mēģinot saskatīt, kas tumsā kustas.

Pārlaidis plaukstu saburzītajai kaklasaitei, viņš sāka nākt uz viņu pusi. Tings spieda vaigu pret durvīm, iebāza birku vēl dziļāk un uzmanīgi centās to pavilkt uz augšu.

Garais vīrs pavirzījās sāņus uz ielas vidu, un Jasmīne centās iespiesties dziļāk vārtos. Pēc brīža viņi būs redzami, jasmīne pavilkās malā, neviļus piedurot kāju vienai no tukšajām degvīna pudelēm. Sajutusi, ka pudele sazvērojas, viņa piespieda sevi palikt stāvot pilnīgi nekustīgi, lai tā neapgāztos.

Vīrs maskēšanās tērpā uzsauca garajam vīram, ka laiks doties, bet viņš turpināja nākt tuvāk. Sviedru tērcītes kņudināja Jasmīnei muguru. Viņa piespieda sevi elpot pilnīgi mierīgi, kad piesardzīgi noliecās, lai pieturētu pudeli.

Tinga birka bija iesprūdusi durvju spraugā, viņš centās to izvilkt, bet nesekmīgi.

Jasmine atliecās atpakaļ un ar visu spēku spieda pret durvīm. Pudele viņai pie kājām apgāzās, pagrūžot sev līdzi citas. Troksnis atbalsojās visā ielā, un garais vīrs acumirklī pavērsa skatienu pret viņu vārtiem.

— Mēģini vēlreiz, — viņa čukstēja, ar visu augumu spiežot uz durvīm.

14

No vārtiem izripoja divas pudeles. Garais vīrs ar rokas mājienu paaicināja sev klāt kādu zēnu ar mačeti rokā. Slēdzene notikšķē-ja, kad Tingam izdevās iespiest spraugā savu birku. Durvis aiz viņiem padevās, viņi abi ieslīdēja pa tām un uzmanīgi tās aizvēra.

Iekšā valdīja pilnīga tumsa, tomēr Jasmīne saprata, ka viņi atrodas lielā garderobē starp uzkārtām drēbēm. Viņi virzījās uz priekšu, un smagas drēbes spiedās viņiem pretī. Jasmīne grīļojās, drebēdama pie visām miesām. Viņa centās aizturēt asaras, bet tas neizdevās, viņa nespēja apspiest raudas.

Es nekad neesmu bijusi psihopāte, viņa domāja. Esmu atkal mirusi, atrodos ostas pilsētā, un viņi patiešām pakāra veco vīru.

— Ak Dievs, — viņa nopūtās un apstājās.

Tings pagriezās un, nesakot ne vārda, aplika viņai rokas. Virs viņiem pret šķērskokiem grabēja drēbju pakaramie. Jasmīne apklusa un ieklausījās dobjajos sirdspukstos Tinga krūtīs, mēģinot saprast, ko īsti redzējusi uz ielas.

— Manuprāt, es zinu, kur mēs esam, — viņš murmināja Jasmīnei matos un tad atslābināja tvērienu.

Paņēmis aiz rokas, Tings, spraucoties starp drēbēm, vilka viņu sev līdzi. Atduroties pret viņiem, piekārtās drēbes padevās atpakaļ. Jasmīne nolieca galvu, lai sargātu acis, ar pieri un

vaigiem sajuta dažādos audumus un vienkārši sekoja ejā, ko Tings pavēra.

Virzīties uz priekšu kļuva vieglāk, apģērba rindas — retākas un pēc kāda brītiņa viņi iznāca krēslainā telpā ar nokvēpušiem jumta logiem.

Uz grīdas bija redzamas dažas samīdītas skrejlapas ar tušas zīmēm vertikālās rindās un apakšā uzspiestu taureni zīmoga vietā.

— Tālāk ir durvis, — Tings sacīja.

— Dod man tikai dažas sekundes, — Jasmīne palūdza, apstājās, notrausa no vaigiem asaras un mēģināja savākties.

— Mums joprojām ir gana laika, — viņš teica.

Uz grīdas viņai pretī stāvēja trīs veci televizori un mazliet tālāk, uzlikts uz pāris balstiem, bija redzams rikšas velosipēds bez riteņiem.

Uz grīdas mētājās darbarīki un rezerves daļas.

— Viņš tika pakārts, — viņa izgrūda, sajutusi brīdi, kad balss atkal bija atgriezusies.

— Viņi gribēja piespiest meiteni...

— Bet mēs taču esam jau miruši.

— Ne gluži. Varbūt mēs atrodamies uz robežas, bet mēs eksistējam un apzināmies savu eksistenci.

— Tātad mēs šeit, ostā, varam nomirt?

— Triāde gribēja piespiest meiteni, lai viņa ar veceni apmainās vīzām... un meitenes vectēvs centās viņus apturēt.

— Esmu redzējusi viņus agrāk, bet nesaprotu...

— To sauc par kjattženg, — Tings sacīja, norādot uz savu birku. — Tā, lūk, ir vīza uz manu ķermeni... manu ķermeni, kas joprojām dzīvo.

— Jā, es drusku atceros... bet nesaprotu, kā tas darbojas.

— Kad piestātnē tevi nosvēra, izrādījās, ka tu piederi tai mazajai grupiņai, kas vēl varbūt var atgriezties, tāpēc tev neļāva iekāpt nevienā laivā, — viņš pacietīgi skaidroja. — šeit visi ir tādā pašā situācijā... Mūsu liktenis nav izlemts un tāpēc mums jāgaida, neko citu nevar darīt... un, gadiem ritot, mūsu ir kļuvis pavisam daudz, jo pastāv tiesības gaidīt bezgalīgi ilgi.

— Pat tad, ja izrādās, ka nevari tikt izglābts?

— To ir grūti zināt, bet dažreiz gadās, ka ir sajūtams — nu ir par vēlu, — viņš pamāja.

— Un tad dažs var atgriezties kādā citā ķermenī? — Jasmīne teica, sataustot savu birku zem blūzes.

Metāls bija vēss kā ūdens piliens starp krūtīm.

— Bet tad jau vajadzētu būt aizliegtam vienkārši atņemt otram vīzu, — viņa sacīja, un sāka iet līdzās Tingam.

— To nevar, tā ir pilnīgs privātīpašums, — Tings atbildēja. — Bet ir atļauts mainīt, ja abas puses tam piekrīt.

— Bet kāpēc gan kādam būtu jāaizmaina prom sava dzīve?

— Varbūt, lai izglābtu savu vectēvu, — viņš sausi atbildēja.

— Tas taču ir galīgais vājprāts — varas iestādēm tas būtu jāaptur.

— Visi stāsta, ka agrāk esot bijis daudz ļaunāk, ka organizētā noziedzība esot gājusi mazumā, tomēr vēl arvien ir daudz bandu...

— Viņi būs spiesti mainīt likumu, — viņa iesaucās.

— Jā, gandrīz visi uzskata, ka sistēma pamatā darbojas, ir caurcaurēm birokrātiska, bet — darbojas.

— Kas tad tā par darbošanos, ja šī vecene ratiņkrēslā samaksā tam vīram, lai iegūtu meitenes ķermeni un sāktu jaunu dzīvi...

— Bet ko varas iestādes var padarīt, ja meitene teic, ka vēlas mainīt vizu aiz brīvas gribas?

— Vainīgi kosmosa mošķīši, — angliski atskanēja dobja balss.

Paspērusi soli sānis, Jasmine pagriezās apkārt un ieraudzīja

gara auguma vīrieti stāvam pustumsā aiz rikšas.

Viņš bija plikpauris, bet ar kuplu bārdu, un kaut ko turēja labajā rokā.

— Vai taksometrs čupā, Grosman? — Tings jautāja. — Vai tam vajadzīgs mazliet mīlestības?

— Tam vajadzīgs mazliet mīlestības, — vīrs atbildēja. — Un tu joprojām esi man parādā divdesmit dolāru un Hugo Bossa zeķu pāri.

— Sasveicinies ar Jasmīni.

— Sveiki, — vīrs teica, un nu viņa ieraudzīja, ka viņam rokā ir sviestmaize ar šķiņķi.

— Sveiks.

— Pēkšņi tu atrodies šeit — vai kā? — viņš jautāja, nākdams viņai tuvāk. — Tu neaptver, kā tas gadījies — jo nav iespējams aptvert tāpēc, ka kosmosa mošķīši no TV raidījuma tevi iesūc izplatījumā.

— Un tev ir kādi pierādījumi? — Jasmine brīnījās.

— Ja būtu nomiris pa īstam, es būtu sastapis Jēzu, vai kā? — norādot uz viņu ar sviestmaizi.

— Varbūt, — viņa noteica.

— Bet es nesastapu Jēzu, — vīrs turpināja. — Tātad es neesmu miris.

— Grosman, mums jāiet, — Tings sacīja.

— Es zinu, visi stāsta, ka jāiet uz termināli, jāsēž uzgaidāmajā telpā, nenolaižot acis no sienasavīzēm.

— Man jātiek mājās pie dēla, mēs nokļuvām autoavārijā, — jasmine sacīja, un viņai cauri atkal izbrāzās ledains baiļu vilnis.

— Viņš tika cauri sveikā, — Tinga balsī ieskanējās neparasts asums.

— Tomēr... es nezinu, vai viņš ir cietis, viņš var būt nopietni ievainots, — Jasmīne turpināja, cenšoties, lai balss skanētu mierīgi.

— Pat ja viņš bija piesprādzējies, — Tings uzsvēra, ieskatoties viņai acīs.

— Jā, bet es...

Jasmīne pēkšņi apklusa, sapratusi, ka Tings negrib, ka viņa runātu par Danti. Pavērusies apkārt, viņa pamanīja maza auguma vīriņu, kas slapstījās ēnās telpas tālākajā galā.

— Ej uz termināli, — Grosmans teica. — Dari to, obligāti, bet apjēdz... Jebkuras karadarbības pamatā ir krāpšana, un kosmosa mošķīši slēpjas parastos cilvēkos...

Tings sāka iet uz kādu preču pārkraušanas vietu ar mehānisku rampu. Jasmīne metās viņam pakaļ, ķēdītei ar birku žņaudzot kaklu. Sākuši iet līdzās, viņi pagāja garām paliktņiem ar celofānā ietītām kastu grēdām, turpinot virzīties gar ķieģeļu mūri, kur kāds bija piekāris sarkanu karogu. Labā pusē caur durvīm ar netīriem stikliem viņa ieskatījās ģērbtuvē ar slēdzamu metāla skapju rindām. Uz soliņa sēdēja pusmūža sieviete ar asarām acīs, pavērtu muti un izplestām kājām. Mugurā viņai bija nonēsāta armijas jaka, bet ķermeņa apakšējā daļa bija kaila. Jaunāks vīrietis gaišiem matiem bija nometies uz ceļiem un seju iegremdējis viņai kājstarpē. Kaut gan sieviete redzēja, ka Jasmīne abus vēro, viņa izlikās to nemanām, tikai uzlika roku jauneklim uz galvas.

Tings atvēra smagas dzelzs durvis, un Jasmine sekoja viņam, nokļūstot tirdzniecības ielā. Smalks lietutiņš sijājās pār nodilušu markīzi ar pelēkām bārkstīm. Tika vērti vaļā lietussargi un preces pārklātas ar plēvi.

Viņa gāja pa ielas vidu, līkumojot starp stumjamiem ratiem un sarūsējušiem velosipēdiem.

— Nu gan es nezinu, kam ticēt, — viņa nopietni sacīja.

— Kā tā?

— Grosmans patiesībā bija gluži pārliecinošs, — viņa iesmējās.

— Vai kā? — Tings viņai pievienojās.

Kāds iereibis vīrietis pastreipuļoja garām sarkanai neona izkārtnei. Tad pazuda tumsā, tikai viņa mugura liesmoja kā uguns.

Kad man apstājās sirds, es automašīnā karājos ar galvu uz leju, Jasmīne domāja, raudzīdamās lietū mirdzošajā ielā. Atceros, ka dzirdēju šķindam krītošas stikla drumslas, bet neatminos, ka būtu dzirdējusi Danti.

Satvērusi birku kaklā, viņa klusībā atkārtoja, ka Dante bija piesprādzējies ar drošības jostu. Es zinu, ka bija, viņa domās apgalvoja. Viņš sēdēja savā bērna autosēdeklītī, tas nemaz nav bīstami, es zinu, ka viņam ir labi.

Viņi nonāca pilsētas daļā, kur mājas izskatījās vecākas un tradicionālākas, ar platiem un izliektiem jumtiem. Viņi apgāja apkārt ielas virtuvei zem nojumes. Kāda sieviete zem lietussarga dzēra tēju no plastmasas krūzītes. Lietuslāses sitās pret lietusmēteli.

Kad viņi uzkāpa uz ietves, Tings iedeva Jasmīnei turzu ar karstiem, cukurotiem virtuļiem.

— Paldies, kad tu tos nopirki?

— Tos man iedeva, — viņš priecīgi atbildēja.

Ēzdami virtujus, viņi turpināja ceļu. Logu slēģi gandrīz visur bija aizvērti, bet dažos logos bija redzami netīri aizkari.

Uz kāda stūra stāvēja pulciņš cilvēku, sanākuši ap kādu vīru, kurš darbināja tādu kā loterijas mašīnu. Vīrs atgādināja leijerkastnieku, kad grieza izrotātās lādes kloķi.

Atskanēja čīkstoņa un metālisks klikšķis, kad no spraugas izšāvās trīs plāksnītes. Tur bija uzzīmētas dažādas figūriņas no galda spēles ksiangki — sarkans zirgs, tornis un sarkans mandarīns — augstākais Ķīnas ierēdnis. Kāds no gaidītājiem vīlies nopūtās un svieda cepuri pret zemi.

— Vai esi izlēmusi? Es domāju... ja šis viss ir tikai sapnis, tad mums nav jāgarlaikojas, sēžot terminālī, — Tings, aizturot smieklus, sacīja.

— Es vēlos atgriezties dzīvē, — Jasmīne atbildēja par spīti tam, ka tas bija pašsaprotams.

15

Viņiem ejot, lietus bija pārstājis, bet debesis bija smagi pelēkas, un slapjo ielu smārds gūlās pār pilsētu. Trīs cilvēki stāvēja rindā pie kāda vīra ar lielu katlu. Paņēmis no kastes naudaszīmi ar Мао portretu, ar spailēm izcēla no kūpošā ūdens karstu desiņu, ielika to naudaszīmē un uzspieda kečupu.

— Viņi lieto simt juaņu kā papīru desiņām, — Jasmīne bija satriekta. Viņš ir ticis pie kādiem šķirstiņiem ar neīstu naudu, zini, kāda tiek ziedota mirušajiem, — Tings atbildēja. — Nonākot šeit, neīsta nauda joprojām ir neīsta, bet cilvēki domā, ka nenāk par ļaunu padzīt jokus...

Otrā ielas pusē bezkrāsainu ēku vidū dzeltens un sarkans dižojās kāds templis. Tā vārtos lielos, ar pelniem piebērtos traukos bija sasprausti vīraka kociņi. Dūmu stīdziņas vijās augšup gar zeltā mirdzošo sienu. Mazs, divpadsmit gadu vecs zēns ar spēcīgiem vēzieniem slaucīja platās kāpnes. Nemazgātā seja bija tā izdilusi, ka zem ādas asi izspīlējās vaigu kauli. Sastapusi zēna skatienu, Jasmīne pasniedza viņam atlikušos virtuļus.

— Liels paldies, — viņš teica.

Viņš izbrīnījies paņēma turzu, ieskatījās tajā un nopriecājās.

Tālumā atskanēja kliedzieni, un viņi steigšus devās tālāk pa ielas malu, paejot garām bērnam, kurš rakājās pārpildītā papīrgrozā.

Pieci jauni vīrieši ar koka spieķiem rokās bija apstājuši kādu maza auguma vīru cepurē. Vienam no tiem uz krūtīm līdzās vīzas birkai karājās zelta krucifikss. Spāniski kaut ko kliedzot, viņš vīrieti pagrūda tik stipri, ka viņam nokrita cepure. Jaunekļi atkāpās. Vīriņš lūgšus lūdzās, sažņaudzis plaukstās dolāru banknotes. Viens no jaunekļiem, ar gaiši brūniem, cirtainiem matiem, paspēra soli uz priekšu un spēcīgi iesita vīram ar spieķi pa vaigu. Viņš nokrita zemē, aizsedza seju ar rokām un novēlās uz sāniem.

Viņam no auss tecēja asinis.

Uzlicis kāju viņam uz krūtīm, jauneklis paspēra, lai viņš gulētu uz muguras, uzrāva augšup kreklu un paskatījās uz vīzu.

Bija dzirdams svilpiens, bet, pirms četri policisti bija sasnieguši laukumu, jaunekļi bija izklīduši kur kurais.

Turot Jasmīni aiz vidukļa, Tings vilka viņu tālāk pa ielu. Kāds vīrs ar klapi uz acs pakāpās malā un parādīja viņiem nopakaļ nepieklājīgu žestu.

Pie kāda galda stāvēja skaista, ap piecdesmit gadu veca sieviete, un pārdeva ledenes, kas izskatījās pēc stikla lodītēm spilgtās krāsās. Tings kavējās novērst skatienu no viņas, un sieviete, kad abi bija pagājuši garām, uzsvilpa jauneklim.

— Tu flirtē ar visām, — Jasmīne iesmējās.

— Nebūt ne, — viņš atbildēja.

Tirdzniecības iela izgāja uz bruģētu laukumu. Tā vidū dūmakainajā krēslā viņa saskatīja strūklaku. Ap laukumu slējās vairākas administratīvās ēkas ar izsistām logu rūtīm.

— Ja gribi ar kādu apmainīt vīzu, tad šeit atrodas Transporta komiteja, — viņš pazobojās, norādot uz kādu ēku.

Viņi turpināja iet pa laukumu un Jasmīne tagad ieraudzīja, ka tas, ko viņa bija noturējusi par strūklaku, patiesībā ir cilvēks: kāds izģindis vīrs stāvēja aiz kakla pieķēdēts pie sarūsējuša staba.

— Lielā ēka tur, — Tings turpināja, — ir Tautas Maģistrāta tiesa, un tā tur — Centrālkomiteja... un tur mums ir Disciplīnas inspekcija un...

Pēkšņi apklusis, viņš apstādināja Jasmīni.

Pār tumšo laukumu, taisnā ceļā pie savažotā cilvēka kopā ar kādu sargu devās vīrs pelēkā virsnieka formastērpā. Virsnieks nolasīja kaut ko no papīra lapas, sargs paspēra soli uz priekšu un ar bambusa nūju sita gūsteknim pa muguru. Septiņi sitieni nebija dzirdami. Viss norisinājās bez skaņas un pelēkumā bez ēnām — kā sapnī.

Kad sargs bija savu padarījis, viņi gāja prom lielo ēku virzienā, atstājot vīru uz laukuma.

— Tiesa ir sākusi izstādīt kādu no triādes par biedinājumu citiem... tas ir gaužām brutāli, bet šis vīrs bija viens no vadošajiem, — Tings paskaidroja.

— Izstādīt par biedinājumu? Kāda tam jēga? Viņi taču ir visur!

— Arī es neuzskatu, ka tas ir īstais paņēmiens, bet visi ir izmisumā, policija netiek galā.

Atkal satvēris Jasmīni aiz rokas, Tings vilka viņu šķērsām pār laukumu uz ēku, kas atgādināja dzelzceļa stacijas uzgaidāmo zāli.

Termināļa ēkai trūka vesela zelmiņa, sienas izdrupušu ķieģeļu izrobotas, tomēr kopumā telpa bija neskarta. Jasmīne redzēja cilvēkus, kuri gaida, gan iekšā, gan ārpusē, un kādu gabalu atstatu rēgojās kādas telts paliekas, maiga vēja pūsma plivināja pelēka auduma skrandas.

Iegājusi iekšā, Jasmīne uzreiz nojauta, ka šī nav pirmā reize. Nodilusī akmens grīda bija svaigi mazgāta. Uzgaidāmajā zālē atradās desmit gari koka soli, uz kuriem izklaidus sēdēja cilvēki. Dažiem bija somas, daži bija atlaidušies slīpi un snauda, bet vairums gaidīja, skatienu pievērsuši biļešu lodziņiem vai sienai, kas bija noklāta ar plakātiem, uz kuriem bija redzami hieroglifi un ģīmetnes.

Viņa toreiz nebija zaudējusi prātu. Viss, ko viņa atcerējās, bija patiesība.

Bailēm un bēdām pa vidu viņā uzzibsnīja nevaldāma triumfa izjūta.

Bija jūtams slapju akmeņu smārds, gluži kā iepriekšējā reizē.

Viņa sekoja Tingam līdz sienasavīzēm. Apstājies viņš ar skatienu meklēja savu portretu.

— Cik ilgi tu esi gaidījis? — viņa klusi pajautāja.

— Trīs nedēļas, — viņš atbildēja, sejā nepakustoties ne vaibstam.

— Trīs nedēļas?

Tings apturēja kādu īgnu vīru, kurš pārdeva alkohola pudelītes no minibāra, nokaulēja cenu līdz vienam dolāram un nopirka pudelīti Glenfiddich, atskrūvēja korķi un izdzēra.

— Redzēju kādu sievieti, kura gaidīja divarpus gadu, kamēr parādījās viņas attēls, — viņš pavēstīja, aizmetot tukšo pudelīti kaktā. — Es nezinu, cik tas atbilst dzīvē... daudzi gaida terminālī nedēļām ilgi, līdz saprot, ka tas var prasīt laiku, un iekārtojas pilsētā. Šeit viss, patiesībā visi pilsētas nami, ir tikai termināļa uzgaidāmā zāle, kas ir pletusies plašumā, lai pietiktu vietas.

Paliecies pret Jasmīni, Tings satvēra matu cirtu un aizlika viņai aiz auss. Pieskāriens lika noskriet lejup pa pakausi kutinošām trīsām, uzvandot atmiņas, ka viņa stāv verandas caurvējā un tiek skūpstīta pirmo reizi.

Jasmīne sekoja Tingam līdz biļešu lodziņiem. Visi, izņemot vienu, bija ciet. Tur sēdēja administrators plāniem matiem gaišpelēkā formastērpā ar nodilušām aprocēm. Gara auguma sieviete ar plecu lakatu klusā balsī viņam kaut ko lūdza, slaukot asaras no vaigiem, bet viņš tikai grozīja galvu, un beigu beigās viņa atgriezās savā vietā uz koka sola.

Jasmīne meklēja atmiņā, bet nespēja atcerēties, kas viņai pie lodziņa jādara. Viss atkal šķita kā dīvains sapnis.

— Kas man jāsaka? — Jasmīne vaicāja.

— Tev tikai jāreģistrējas.

Kad Tings pieliecās pie lodziņa un paskaidroja viņas lietas apstākļus, administrators uzstūma acenes augstāk uz deguna, izskatīdamies šausmīgi noguris. Viņš kaut ko noņurdēja, un Tings pagriezās pret Jasmīni.

— Viņam jāapskatot tava vīza.

Noņēmusi birku, viņa saminstinājās, tomēr iedeva to administratoram. Neveltot Jasmīnei ne skatiena, viņš to pagrozīja plaukstā un norakstīja hieroglifus veidlapā.

— Kas uz tās birkas īsti rakstīts?

— Long life, happiness, — Tings pajokoja.

Jasmīne neiesmējās, tomēr jutās pateicīga, ka Tings mēģina viņu sasmīdināt. Pirkstiem drebot, viņa saņēma atpakaļ birku un atkal uzkāra to kaklā.

Administrators turpināja aizpildīt veidlapu, tad uzspieda zīmogu un parakstīja gan to, gan plānu, sārtu papīrīti. Jasmīne saņēma sārto lapiņu, pateicās un sekoja Tingam pie blakus letes.

— Te vispirms jābūt uzvārdam, — Tings viņai rādīja. — Te ir cuji, vieta, no kuras patiesībā nākuši senči... un šeit tev jāuzraksta visi savi vārdi un dzimšanas vieta...

— Okei, — viņa nočukstēja.

Viņa uzrakstīja vārdu vertikālajā ailē. Rokas arvien vēl trīcēja, un viņai bija bail uzrakstīt kaut ko nepareizi.

Atkal bija dzirdams pērkona dārds un zeme viņai zem kājām nodrebēja. Cilvēki satraucās, bet palika sēdot.

Aizpildījusi ailes, viņa sekoja Tingam uz fotoautomātu, ko aizsedza aizkars un kas izskatījās ražots sešdesmitajos gados. Viņa noskrūvēja lejup soliņu, lai nonāktu vienā līmenī ar melno stikla lodziņu un paspēja apsēsties, kad uzliesmoja zibspuldze.

Gaidot fotogrāfiju, viņa stāvēja pie automāta ar sārto papīrīti rokā. Vēja pūsmā tas iečabējās un uzlocījās augšup, aizsedzot plaukstu.

16

Kad viņa kopā ar Tingu atgriezās pie biļešu lodziņa, administrators atkal uzstūma acenes uz deguna, ieskatījās sārtajā papīrā, sāka vilkt līdzi zīmēm veidlapā, bet tad apstājās un kaut ko sacīja. Tings paliecās uz priekšu un atbildēja, bet administrators papurināja galvu un nolika rakstāmo.

— Kas tad nu? — Jasmīne jautāja.

— Viņš saka — tavs uzvārds esot par garu, — Tings atbildēja.

— Mani sauc Paskāla-Andersone — kā gan tas var būt par garu?

Paliecies uz priekšu, Tings atkal kaut ko pasacīja administratoram, bet vīrs tikai grozīja galvu, pagrūzdams viņiem sārto papīrīti.

— Saki taču, ka tas nav par garu, — Jasmīne uzstāja.

— Es mēģināju — bet viņš sāk dusmoties, ka neejam prom.

— Ko tad lai rakstu? — viņa jautāja.

Pat neskatoties viņā, administrators māja ar roku, lai abi pazūd.

— Tas nav par garu, — soli atkāpusies, Jasmīne skaļā balsī noskaldīja angliski.

Tings paliecās uz priekšu, parādīja Jasmīnes fotogrāfiju un ķīniski pateica kaut ko tādu, kas vīram lodziņā lika nodrebēt.

Noņēmis acenes, vīrs pirmo reizi vērīgi palūkojās Jasmīnē, bet tad nodūra skatienu un šķita uzjautrināts. Tad pateica kaut ko vēl, un ierēdnis pēkšņi iesmējās un nosarka. Kādu brīdi viņš saņēmās, lai uzliktu acenes un atkal ieskatītos sārtajā papīrītī. Nesacījis vairāk ne vārda, viņš aizpildīja visas ailes. Pašķielējis uz Jasmīni, viņš atkal iesmējās, tad ar viņas veidlapu rokā iegāja birojā.

— Kas notiek?

— Tu esi reģistrēta, — Tings pasmaidīja. — Tagad tikai gaidīšanas vaina, es mēdzu nākt šurp reizi dienā, bet tas noteikti ir pārspīlēti.

Iedami viņi aplūkoja grumbuļaino sienu, kur laiku ritumā cita uz citas bija līmētas tūkstošiem cilvēku bilžu.

— Saki atklāti, ko tu administratoram pateici? — Jasmīne pēc mirkļa jautāja.

— Neko, — Tings atteica, sākdams virzīties uz izeju.

— Kas tur bija tik smieklīgs?

— Es tikai pajokoju.

— Par mani?

Viņš apstājās, kautrīgi iesmējās un paskatījās viņai acīs.

— Es tikai sacīju, ka rudmatainās čiksas neprasa daudz, bet ir trakoti karstas gultā, — viņš lietišķi atbildēja.

— Karstas gultā? — viņa izbrīnā atkārtoja.

— Un vēl es teicu, ka tev sejā parādās punktiņi, kad tev par kādu rodas seksuāla interese.

— Tie gan ir mani vasarraibumi, — viņa sausi piezīmēja.

— Tas bija joks, — viņš sacīja.

— Pieaugušā joks, — viņa nopūtās.

— Nē, bet...

— Bet tev tas šķita smieklīgi, — Jasmine turpināja.

— Nē, gaužām garlaicīgi, — Tings atbildēja un labu brīdi smējās kā kutināts.

— Jā, — viņa noteica, bet sāka smieties pati, kamēr abi gāja starp solu rindām uz laukuma mijkrēšļa pusi.

Grīda turpināja žūt, un telpā ielidoja nelieli dūmu mākulīši no uguntiņas ārpusē. Kāda sieviete pārdeva kukurūzas miltu plācenīšus, ko cepa uz gāzes plītiņas.

— Vai esi izsalkusi? — viņš jautāja.

— Es tikai gribu atgriezties mājās, — Jasmīne nočukstēja.

— Tas var vilkties nedēļām, mēnešiem.

— Bet kā cilvēki iztiek, kamēr gaida?

— Piestaigā uz zupas virtuvi, lūk, tur, — Tings norādīja.

— Un tad guļ uz soliem — vai nē?

— Neguļ, — viņš atbildēja.

— Kaut gan paiet nedēļas, pirms...

— Neviens pilsētā neguļ, — viņš pārtrauca Jasmīni. — Tā tikai izskatās, te nekad nekļūst gaišs, un neviens te neiemieg pat uz mirkli.

— Mēs pagājām garām vairākām viesnīcām.

— Tur nodarbojas ar ko citu, — viņš teica. — Tu jau zini, osta ir mūžības robeža... tā ka laika mums ir pārpārēm, mēs spēlējam azartspēles, pļēgurojam un guļam cits ar citu.

— Izklausās pēc paradīzes, — viņa paironizēja.

Viens otram blakus viņi sāka iet tirdzniecības ielas virzienā.

— Es piekritu būvēt laivas, kamēr gaidu, — viņš pēc brīža ierunājās. — Tas man der un par to labi maksā...

Parādījās kāda iereibusi, jauna sieviete nestabilos apavos,

minisvārkos un biezā džemperi, apskāva Tingu un noskūpstīja uz lūpām.

— Šī ir Anna, — viņš angliski sacīja.

— Sveika, Anna.

— Vai iesim? — sieviete jautāja, pavilkusi Tingu aiz rokas.

— Ej viņai līdzi, — Jasmīne teica zviedriski.

— Labāk iešu kopā ar tevi, — viņš atbildēja.

— Tu esi ārkārtīgi mīļš, — Jasmīne sacīja, uzvelkot viņa rāvējslēdzēju līdz kaklam. — Bet es esmu pieaugusi, un man patīk pieauguši cilvēki.

Patiesībā viņai nebija ne jausmas, kāpēc nelaiž puisi sev tuvāk, varbūt tāpēc, ka viņš tik atklāti vēlējās viņu pavest, neko par viņu nezinot, varbūt tāpēc, ka viņš lika atcerēties tās reizes, kad pati izjuta spēcīgu iekāri un vēlēšanos ar kādu tikai pārgulēt, nevēloties domāt par jebkādām sekām.

Palaidusi Tingu vaļā, Anna sāka streipuļot prom.

— Es esmu pieaudzis, — viņš teica, izturēdams viņas skatienu.

— Es domāju cilvēkus, kuri uzvedas kā pieauguši, — viņa iespītējās.

— Piedod, ka es mēģinu jokot, — viņš teica. — Piedod, ka uzskatu tevi par pievilcīgu, piedod, ka palūdzu tev...

Tings pēkšņi apklusa, izdzirdot zvana skaņas. Pagriezies pret termināli, viņš paraudzījās Jasmīnē. Smiekli no viņa acīm bija pazuduši.

— Tūlīt izliks sienasavīzi, — viņš teica un sāka iet atpakaļ.

Viņa sekoja, redzot, ka visi cilvēki uzgaidāmajā zālē ir piecēlušies no soliem, pametuši savas somas un plastmasas kastes un dodas pie sienas. Ārpusē gaidošie skrēja iekšā. Uz administratīvo ēku kāpnēm pēkšņi parādījās cilvēku stāvi, un cilvēku pūļi gāzās šurp no ielām viņpus laukuma. Gaiss virmoja gaidās.

Viņi iegāja terminālī, bet zāle ātri pildījās, un viņi tika atspiesti atpakaļ, kad cilvēki grūstīdamies centās tikt uz priekšu, lai redzētu.

No biroja iznāca vīrs ar klīstera spainīti un saliekamām kāpnēm. Pūlis pašķīrās, dodot viņam ceļu. Zālē iestājās klusums. Visi vēroja vīru ar kāpnēm. Apstājies pie sienas, viņš nesteidzīgi uzlīmēja pāri vecajām jaunu plāna papīra loksni. Ar platu birsti izlīdzinājis negludumus, viņš nokāpa lejā. Jasmīne redzēja, kā cilvēki spiežas tuvāk attēlam, apstājas un atgriežas savās vietās ar vilšanos sejā.

Viņi abi ar Tingu virzījās tuvāk. Griestu lampas atspīdēja mitrajā klīsterī. Pavirzījušies sāņus, viņi mēģināja tikt uz priekšu. Skatieni pēkšņi pievērsās viņiem. Visi blenza uz Jasmīni, dodot ceļu. Ļaužu pūlī izveidojās čukstiem pilna eja taisni pret attēlu, kurā bija redzams cilvēks, kuram bija jāatgriežas dzīvē.

17

SienasavIzē neapšaubāmi bija redzama Jasmines Paskālas-An-dersones seja. Ķiniešu hieroglifi ietvēra fotogrāfiju, ko viņa pirmīt bija uzņēmusi fotoautomātā.

Tings stāvēja blakus Jasmīnei, ar nekustīgu skatienu raudzīdamies viņas attēlā. Viņa acis bija melnas kā ogles un seja — balta kā palags.

— Ting, — Jasmīne jautāja, dzirdot, cik bailīga izklausās pašas balss. — Ko man darīt? No tā es neko neatceros.

— Tev jāatgriežas.

Cilvēki, kas bija atkāpušies, sāka viņiem tuvoties. Jasmīne ievēroja kādu maza auguma vīru, kas pie gurna slēpa dunci.

Nesapratusi neko no Tinga sacītā, viņa tomēr sekoja viņam atkal pie biļešu lodziņa.

Viņš joprojām izskatījās satriekts, kad vērsās pie nelaipnā administratora. Paskatījies uz Jasmīni, viņš pamāja ar galvu, norādot uz zāles stūri. Tur pie aizvērtām durvīm krēslos sēdēja divi sargi.

— Pavadīšu tevi līdz durvīm, bet tālāk tev būs jātiek galā pašai.

Kāda sieviete nostājās viņiem ceļā. Viņa stūma bērnu uz Jasmines pusi. Meitenīte ar tievām biželēm lielām acīm raudzījās viņā. Mēģinot smaidīt, sieviete kaut ko lūdza.

— Ko viņa grib? — Jasmine jautāja.

— Viņa domā, ka vari palīdzēt, vēlas, lai tu pieskaries viņas meitai.

Jasmine noglāstija meitenītei vaigu. Tā satvēra viņas plaukstu, cenšoties viņu noturēt, bet Jasmine atbrīvojās un gāja tālāk.

Viņiem tuvojoties, sargi piecēlās. Vienam bija veca armijas pistole makstī, otrs turēja rokā garu gumijas steku.

Palūkojušies sejā, viņi pārbaudīja kaklā uzkārto birku. Viss saskanēja. Sargi paņēma atslēgu, ielika to slēdzenē un pagrieza to vairākas reizes. Masīvo durvju iekšpusē klikšķēdams sakustējās slēdzenes mehānisms.

— Kas notiek?

— Viņi atver durvis uz avotiem, — Tings nočukstēja.

— Vai man tur jāiet? — Jasmīne jautāja.

— To taču šeit gaida visi, — viņš maigi sacīja un atglauda viņai no pieres matu cirtu.

Jasmīnei aiz muguras drūzmējās cilvēki, spiežoties no visām pusēm un mēģinot kaut uz mirkli palūkoties viņā, aptaustīt viņu un viņas birku. Viens sargs dzina tos prom ar steku, kamēr otrs vēra vaļā durvis. Izpletis rokas uz sāniem, Tings ar augumu centās cilvēkus aizturēt.

— Ja atgriezīšos, ko man izdarīt tavā labā?

— Mums nav laika pļāpāt — tev jāiet...

Saņēmis spēcīgu grūdienu mugurā, viņš paklupa uz viņas pusi. Noņēmusi savu auskaru, Jasmīne sniedza to viņam. Satvēris to pirkstos, viņš nopietni pamāja ar galvu.

— Paldies, — viņš nočukstēja.

— Padzersim kafiju, kad tikšu Stokholmā, — viņš teica.

Ieskatījusies viņam acīs, Jasmīne novērsās. Kāda sieviete

ieķērās viņai matos, bet tie izslīdēja no tvēriena, kad Jasmīne iegāja durvju ailā un nokāpa divus pakāpienus zemāk.

Durvis aiz viņas aizcirtās, un smagi pagriezās atslēga.

Viņa viena pati stāvēja uzgaidāmās zāles pagalmā, ko no visām pusēm ieskāva sienas bez logiem.

Pie kādas sienas mētājās dažas apputējušas alus pudeles un salūzuši jumta dakstiņi.

Taisni pretī starp divām nama sienām bija redzama sprauga, bet tā bija aizsista ar viļņotā skārda loksni ar dzeloņstiepļu murskuli augšējā malā. Šķērsojusi pagalmu, viņa pie šīs loksnes ieraudzīja ieapaļu lūku. Kļuva skaidrs, ka tās vāks ir paceļams.

Jasmīne pavilka plāksni, lai redzētu, kas aiz tās atrodas, bet tā nekustējās. Viņa paspēra malā smiltis, lai kaut vai mazliet to paceltu. Sacēlās putekļu mākonis, un pašķīda akmentiņi. Viņa vilka, līdz varēja spraukties cauri, dzirdēja, kā blūzes pogas skrapst pret skārdu, un izlīda ar akmens šķembām klātā laukumā.

Piecpadsmit metru attālumā stāvēja ap desmit gadu veca meitene ar lakatiņu galvā un, velkot grābeklīti, veidoja taisnas līnijas.

Aiz viņas pret kalna stāvo nogāzi balstījās neliels koka namiņš. Jumts bija dzeltens ar asi uzliektiem stūriem. Trīs logu slēģi bija aizvērti, bet šaurās durtiņas stāvēja vaļā. Jasmīne pazina mājiņu, kā ataust atmiņā vietas, kas redzētas sapnī.

Meitenei velkot grābekli, šķembas klusi čirkstēja. Seja viņai bija nopietna un skatiens — gudrs. Pabeigusi darbu, viņa nolika grābekli un aicināja Jasmīni namiņā.

Jasmīne sekoja viņai telpā, kur kāda vecenīte virs gāzes plītiņas žāvēja dvieli.

Ieraudzījusi telpu, Jasmine to atcerējās, bet toreiz tur bija cita — skarba pusmūža sieviete.

Pie senču altāra ar kūpošu vīraku karājās tāfele, pierakstīta ar hieroglifiem. Klusā balsī lasot zīmes uz Jasmīnes birkas, meitene salīdzināja tās ar rakstiem uz tāfeles. Vecenīte panācās uz priekšu un ieskatījās Jasmīnei acīs, tad noņēma viņai vīzu un atbrīvoja birku no ķēdītes.

Paņēmusi birku, meitene piegāja pie lūkas grīdā un iemeta to kādā spraugā.

Jasmīne tika pievesta pie gara galda, abas novilka viņai drēbes un kurpes, ķemmēja matus un slaucīja ar karstajiem dvieļiem. Izskaitījušas Jasmīnes roku un kāju pirkstus, viņas pieskārās visām viņas rētām. Meitene kavējās pielikt pirkstu galus lielajai rētai pēc šāviena mugurā, it kā tā viņai jau būtu zināma.

Jasmīni pārņēma tāds nogurums, ka bija grūti turēt acis vaļā.

Vecā sieviete klusi runājās ar Jasmīni, ik pa laiciņam ieskatoties viņai acīs, ļoti dziļi — kā ārsts.

Jasmīne māja ar galvu, pateicās un mēģināja sacīt, ka viņai jāguļ un būtu brīnišķīgi, ja kādu brītiņu varētu nolikties uz sola un pasnaust.

Viņas turpināja viņu slaucīt viņu ar karstiem dvieļiem, kamēr viņa aizvērtām acīm mierīgi stāvēja.

Meitene pasacīja kaut ko tādā tonī, kas lika viņai atvērt acis. Paņēmusi Jasmīni aiz rokas, meitene pieveda viņu pie plānām bīdāmām durvīm. Tās bija darinātas no rīspapīra, kas uzvilkts uz rāmja. Bija nojaušams, ka aiz durvīm valda tumsa, un papīrs bija mīksti izliecies uz viņu pusi.

Vecā sieviete nedzirdami pabīdīja durvis malā, un viņas sasniedza spēcīgs kalna dzīļu un minerālu smārds. Palīdzējusi Jasmīnei pievārēt vienu pakāpienu lejup, meitene steidzās atpakaļ un aizgrūda durvis aiz sevis.

Jasmīne uzmanīgi turpināja kāpt lejup un, sasniegusi slapju grīdu, apstājās.

Viņa atradās lielā telpā, kur pār akmens plātnēm tecēja remdens ūdens. Taisni pie durvīm sienas bija izliktas ar portugāļu flīzēm. Gaišzilais raksts uz baltā pamata bija tā nodilis, ka motīvs vairs nebija saskatāms.

Viņa turpināja virzīties uz priekšu.

Saplaisājušās flīzes izbeidzās, un tālāk bija kailas klinšu sienas. Šaurās grotas griesti nebija redzami. Te bija jābūt tumsai, bet šķita, ka gaismu atstaro ūdens.

Siltā straume, kļūstot dziļāka, ieplūda lielā spraugā, ejā, kur ūdens turpināja tecēt lejup pa izcirstiem pakāpieniem.

Straumes spēks, sizdamies pret kājām, dzina viņu uz priekšu. Ūdens bija noslīpējis grotas pamatu gludu kā pulētu marmoru.

Nogurums pārņēma viņas ķermeni un kļuva arvien lielāks no čalojošā ūdens pieskāriena un skanīgās atbalss dziļajā grotā.

Urdzošā straume tālāk kļuva dzidra kā kalnu strauts, tās virsma spīguļoja kā zelts.

Jasmīne bija tā nogurusi, ka ar grūtībām turēja acis vaļā.

Kaut kur ir jābūt vietai, kur būs iespējams pagulēt, viņa nodomāja. Bet apkārt bija tikai klinšu sienas un mirdzošs ūdens.

Viņa turpināja iet tālāk, lejup pa kāpnēm un ejām līdz viduklim ūdenī. Viņa gāja un gāja, aizmirstot, ka iet. Vairs nevarēja pateikt, vai viņa virzās augšup vai lejup.

Uz brīdi iesnaudusies, viņa brida uz priekšu ar aizvērtām acīm.

Tagad jau bija tik dziļš, ka šķita — viņa peld, viņa gāja, bet nebija pārliecināta, vai kājas aizsniedz pamatu.

Jasmīne ļāvās miegam un, brīnumainā ūdens ieskauta, slīdēja pa silto straumi, atvieglojumā smiedamās.

18

Sāpes bija kā āmura sitiens pret krūtīm un zibenīgs cirtiens, kā čūskas kodiens taisni sirdī.

Jasmīnes ķermenis raustījās krampjos, bija sajūta, ka plaušas deg, un liesmas sniedzas līdz pat pirkstgaliem, bet viņa nespēja pakliegt. Caur asiņainu skābekļa masku viņa ar nekustīgu skatienu vērās, kā zils un pulsējošs krīt sniegs, reizē dzirdot ātrās palīdzības sirēnu kaucienus.

— Mums ir pulss, mums ir pulss, — kāds iesaucās un sāka spiest viņas krūškurvi, skaļā balsī skaitot līdzi.

— Sagatavo laringo...

Skābekļa maska Jasmīnei uz sejas sagriezās šķērsām, un viņa ieraudzīja, ka apkārt ir pilns ar cilvēkiem, autoevakuato-riem un asiņainu sniegu. Mazliet atstatu no viņas stāvēja kāds vīrs T-kreklā ar uzrakstu Motorhead. Viņš turēja plaukstu pie mutes un, šķiet, raudāja.

Viņai līdzās, dzirkstelēm šķīstot, tika zāģēts automašīnas vraks.

jasmīne mēģināja pacelt galvu, bet nevarēja ieraudzīt Danti.

Pavisam tuvu kāda sieviete runāja sprakšķošā rācijā. Bija saklausāmi tādi vārdi kā sirds kontūzija, kardiogēnais šoks un intravenozais adrenalīns.

Notraušot netīrumus un asinis no pieres, kaut ko kliedza ātrās palīdzības šoferis.

Vārdus Jasmīne nevarēja izšķirt. Pa vaigu tecēja silts šķidrums un piepildīja ausi.

Pamodusies no narkozes, viņa gulēja uz muguras baltā telpā. Sev apkārt viņa sajuta vēsu gaisu kā tvaikus, bet tas stipri smaržoja pēc zālēm.

Man sāp, viņa nodomāja, sajūtot, ka acis pieriešas asarām. Pēc atmiņu drumslām viņa saprata, ka ir cietusi avārijā, bet domas visu laiku slīdēja kaut kur prom.

Aizvērusi acis, viņa atcerējās, kā bija turējusi plaukstā pērļu auskaru. Ieraudzīja, kā pa gaisu lēni lido sarkani pilieni un stikla drumslas.

Ienāca ārsts, un Jasmīnei izdevās sasprindzināt skatienu un palūkoties viņam acīs. Apstājies pie gultas, viņš iebāza acenes krūšu kabatā.

— Varu sākt ar to, ka pasacīšu — tu esi dzīva, — viņš iesmējās.

Viņa sakustināja lūpas, mēģināja vaicāt pēc Dantes, bet bija dzirdama tikai šņākšana. Ārsts joprojām stāvēja pie gultas. Jasmīne redzēja, ka viņa zilajās acīs ir vērojama interese, bet nav siltuma.

— Tu piedzīvoji avāriju — vai atceries? — viņš jautāja.

Jasmīne pamāja.

— Tava sirds sadursmē tika satricināta, pulss tev bija, bet, pirms ātrās palīdzības mediķiem izdevās tevi dabūt laukā no mašīnas, tava sirds apstājās.

Atkal uzlicis acenes, ārsts ieskatījās žurnālā, tad īsu brīdi viņu pavēroja, lai turpinātu ar tādu kā lielības pieskaņu balsī.

— Bet tu atgriezies pēc trim defibrilācijām, miligrama adrenalīna un trīssimt miligramiem kordarona.

Uz spīdīga metāla statīva karājās plastikāta maisiņš ar fizioloģisko šķīdumu. Spiediensūkņa caurulē ritmiski krita pilieni. Pelēka caurulīte novadīja šķīdumu līdz kaistošam punktam virs Jasmīnes plaukstas locītavas.

— Saskaņā ar veco definīciju tu biji mirusi gandrīz divas minūtes un...

Briesmīgs trieciens apmeta mašīnu otrādi, apkārt virpuļoja asinis un stikls.

Viņa atcerējās troksni, kā tiek sadragāts metāls un kā viņai aizsitās elpa.

— Dante, — viņa nočukstēja.

Ārsts viņā neklausījās, starp uzacīm viņam bija uzradusies rieva, un plāno lūpu kaktiņi noslīdēja lejup, viņam vērojot pieaugošo sirds ritmu monitorā.

— Noņēmāmies ar tevi pamatīgi, — viņš savā smalkajā balstiņā secināja, — nedēļu uzraudzīsim aritmiju, bet viss norāda uz to, ka pilnībā atlabsi.

— Dante...

Ievaidējusies Jasmīne mēģināja pagriezties uz sāna, lai tiktu laukā no gultas, bet ķermenis bija tik smags, ka radās iespaids — viņa ir cieši piesieta.

Ārsts beidzot paskatījās uz viņu.

— Ko tu centies pateikt? — viņš jautāja.

Iespiedusi galvu spilvenā, viņa mēģināja elpot mierīgi un pirms runāšanas apslapināja lūpas ar mēli.

— Mana mamma... vai Dante ir pie viņas?

Ārsts pamāja, bet neko neatbildēja.

— Tev jāpasaka mammai, ka ar mani viss ir labi, — Jasmine teica.

Ārsta zilās acis bija tik nopietnas, ka viņa sajuta, kā sāk drebēt zods. Bija noticis kas ļauns. Kaut kas briesmīgi ļauns.

19

Līdzko ārsts bija aizgājis, Jasmine pastiepa roku un izsauca medicīnas māsu, lai apjautātos par dēlu un māti.

— Mīļā, — Jasmine vārgā balsī lūdza. — Man tikai jāzina, ka ar viņiem viss ir kārtībā.

— Diemžēl es par to neko nezinu, — sieviete izvairīgi atbildēja, un Jasmīne zināja, ka viņa melo.

Redzot, kā māsiņa iziet no palātas, Jasmīne atcerējās, ka māte kopā ar Danti bija braukusi uz Estermalmshalli, lai viņš kārtīgi paēstu, pirms došanās tālāk uz Nīneshamnu, lai tiktos ar Marku un advokātiem.

Dante bija apēdis visu kotlešu porciju, bet es neatvēlēju viņam nekādu desertu, Jasmīne nodomāja. Mums bija jāsteidzas, un sniga sniegs.

Viņa atkal redzēja, kā krīt sniegs, kā mīkstajā tumsā virpuļo baltās sniegpārsliņas, — kad pie durvīm pieklauvēja.

Palātā ienāca gara auguma vīrs ar nokarenām, pelēkām ūsām. Viņa āda bija krunkaina, it kā viņš par daudz būtu sauļojies. Viņš smirdēja pēc cigarešu dūmiem un bija ģērbies džinsos un džinsu jakā.

— Jasmīne? — viņš jautāja, pievilkdams pie gultas krēslu.

-Jā.

— Mani sauc Gabriels Popovs, un esmu psihologs, — viņš paskaidroja, iekārtojies uz krēsla. — Vai pastāstīsi man, kā tu jūties?

Viņa pamāja un ievēroja, ka vīrieša krunkainā seja izplūst, viņas acīm piepildoties ar asarām. Norijusi siekalas, viņa mēģināja runāt, bet nekas neizdevās. Ļaunās priekšnojautas lika sirdij sisties tik strauji, ka krūtīs iesmeldzās, un no bailēm viņa sajutās pagalam slikti.

— Es varu apraudzīt tevi vēlāk, ja gribi, — viņš teica.

Jasmīne pagrozīja galvu, bet lūpas trīcēja pārāk stipri, lai

viņa spētu ko pasacīt.

Saraucis pieri, psihologs paskatījās viņā ar mierīgām, gandrīz ziņkārīgām acīm.

— Kur ir mamma un Dante? — Jasmīne čukstēja, jūtot sev pārveļamies baiļu vilni, aukstāku un spēcīgāku par jebkurām bailēm, kādas līdz šim bija izjutusi.

— Es dzirdu tavu jautājumu, patiešām... bet es vēlos, lai tu sāktu ar to, ka izstāstītu, ko atceries no avārijas.

— Es nerunāšu par to, es tikai gribu satikt savu dēlu, — viņas čuksts līdzinājās rupjas smilts čirkstēšanai.

— Saprotu, — Gabriels sacīja, acīm kļūstot pavisam drūmām. — Jasmīn, man ir šausmīgi žēl... Tava māte nomira uzreiz... un tavs dēls ir cietis ļoti nopietni.

— Bet viņš ir dzīvs?

— Viņu gatavo operācijai, — Gabriels pamāja.

— Kas viņam kaiš? — Jasmīne jautāja balsī, kādu vairs nepazina.

— Kas tā par operāciju? — viņa turpināja.

— Viņam stipri asiņo liesa, kas...

— Jūs nedrīkstat ļaut viņam nomirt, — viņa iesaucās, pieķeroties gultas margai, lai pieceltos.

Gabriels mēģināja noturēt Jasmīni gultā, bet viņa pagrūda nost viņa rokas, sistēmas statīvs apgāzās, caurulīte izslīdēja no vēnas, un maisiņš ar fizioloģisko šķīdumu nokrita uz grīdas un saplīsa.

— Paklausies, — Gabriels uzstājīgā balsī teica. — Tavs dēls ir narkozē, viņam tiek pārlietas asinis un...

— Viņam jāizdzīvo, — Jasmīne elsoja.

Viņa mēģināja pavilkties uz gultas kājgaļa pusi, bet ķermenis bija smags kā piemirkusi lupata.

— Vai pastāstīsi, ko vēlies panākt, Jasmīn? — Gabriels jautāja un noglauda sirmās ūsas.

Viņa jutās tik slikti, ka nespēja norīt siekalas.

Kaklā turējās un smeldza ciets kamols. Viņa atcerējās, kā mirkli pirms trieciena bija satvērusi pērļu auskaru. Un pēc tam — kā Dantem no mutes izšļācas asinis un metāla plāksni, kas sagriežas un nošķeļ...

— Es taču zinu, kā tas ir, — viņa kā sazāļota atbildēja. — Jums Dante ir tikai pacients, viens no daudziem, bet man... viņš ir viss, kas man pieder, es nevaru dzīvot bez viņa.

— Vai atzīsti, ka nevari paļauties uz ārstiem, kas operēs?

— Es nezinu, — Jasmīne paskatījās uz Gabrielu. — Kā gan es to varētu? Man jāparunā ar viņiem...

— Var gadīties, ka būs grūti to paspēt pirms operācijas.

— Es pat nezinu, kā sauc ķirurgu, — viņa noteica.

— Johans Dubs, tā viņu sauc... Viņš šeit ir galvenais ārsts, speciālists torokālajā ķirurģijā.

— Bet vai viņš ir operējis bērnu?

Sirds viņai turpināja sisties tik stipri, ka atbalss bija sajūtama rīklē. Viņa atlaidās uz spilvena, lai sakopotu spēkus un pēc tam mēģinātu piecelties. Vienīgais, ko viņa spēja iedomāties — ka viņai jāpieceļas kājās. Viņai jāsastop galvenais ārsts un jāpanāk, lai viņš apsola, ka cīnīsies par Dantes dzīvību, it kā runa būtu par viņa paša bērnu.

Gabriels nospieda trauksmes pogu tieši tajā mirklī, kad viņai izdevās gultā pavelties uz sāna.

Pa slapjo grīdu šurp steidzās medmāsa. Mute viņai bija pavērta, un Jasmīne redzēja paspīdam nelīdzenus zobus. Elkonis iesāpējās tik stipri, ka viņa bija spiesta palikt uz vietas, bet dzirdēja medmāsu sakām kaut ko par to, ka viņi palīdzēšot pacientei nomierināties.

— Man jāsatiek dēls...

Stāvēdama viņai aiz muguras, medmāsa skaidroja, ko darīs, uzmanīgi pavilka lejup viņas pidžamas bikses un iedūra Jasmīnei gurnā.

— Kas tā par šļirci? — viņa jautāja gandrīz bez balss.

Kaut ko nomurminājis, Gabriels izgāja no palātas. Pavilkusi

augšup Jasmīnes bikses, medmāsa saudzīgi palīdzēja viņai iekārtoties gultā. Viņa iegrima snaudā, un elpošana palēninājās, kļūstot klusākiem arī mokošajiem sirdspukstiem.

20

Jasmīne gulēja mierīgi, viņā skalojoties ķīmiska siltuma vilnim. Aizverot acis, tumsā iedegās negatīva nospiedums, un viņa atcerējās sarkanās uguntiņas, kas mirguļo ostas melnajā ūdenī.

Viņa skaidri atminējās, kā metāla birka sitas pret kaklu, viņai lecot, un visaptverošo pilnīgas vientulības un zaudējuma izjūtu.

Aplaizījusi lūpas, viņa atvēra acis, vairākas reizes tās samirkšķināja un ieraudzīja, ka palātā atkal stāv Gabriels.

— Es parunājos ar Johanu Dubu, — viņš uzmanīgi iesāka. — Viņam diemžēl nav iespējams sastapt tevi pirms operācijas... viņi nedrīkst kavēties, bet es teicu, ka tu esi uztraukta, un tad viņš pavēstīja, ka esot specializējies bērnu ķirurģijā... izklausās labi, vai ne?

— Jā, bet...

— Viņš agrāk divus gadus stažējies bērnu sirds ķirurģijā pasaules varbūt labākajā torokālās ķirurģijas klīnikā Honkongā.

— Es tikai būtu gribējusi paskatīties viņam acīs.

Gabriels apsēdās uz krēsla, džinsu jaka apspīlēja vēderu tā,

ka metāla pogas izgriezās ārup.

— Kā es sapratu, Dantem izņems liesu un nosies artēriju, — viņš sacīja.

— Nesaprotu, — Jasmine ar sausu muti čukstēja. — Vai viņš iztiks bez liesas?

— Jā, viņš varēs dzīvot bez liesas, pat ja...

— Tad viņš būs vesels? Viņš atlabs? Vai vari to apsolīt?

— Johans Dubs nemaz nebija satraucies, tā nav nekāda smagā operācija... tā ka vari justies diezgan droša.

Atkal atlaidusies pret spilvenu, viņa pussnaudā pateicās Dievam, ka Dantem viss būs labi.

Asaras ritēja pār nobrāztajiem vaigiem, krītot rudajos matos. Dantem jādzīvo. Tikai tas vēl bija svarīgi, viss cits atrisināsies.

Dantem jādzīvo.

Doma par viņa nāvi bija kā melns bezdibenis.

Viņa mierīgi gulēja uz muguras, sajuzdama, ka viņā kā silts piens ielīst nogurums. Nāca miegs — kā bura, kas izplešas —, bet vēl viņa nerimās atkārtot, ka vēlētos sastapt Dantes ārstu un ielūkoties viņam acīs.

— Operācija var ilgt vairākas stundas, — Gabriels sacīja.

— Es sēdēšu ārpusē un gaidīšu, — viņa čerkstošā balsī uzstāja.

— Jasmīn, tu zini, ka medmāsa iešļircināja tev nomierinošas zāles, kas mazina bailes... tu iemigsi, un, kad pamodīsies, būs jau rīts un tad varēsi apraudzīt Danti.

— Es negribu gulēt, — viņa nomurmināja.

— Dantem tu būsi vajadzīga rīt, bet taisni šobrīd tu viņa labā nevari neko darīt.

Sastapusi viņa pacietīgo skatienu, viņa pavēra muti, lai strīdētos pretī, bet nespēja. Toties nodomāja, ka viņai jāceļas no gultas, līdzko viņš būs prom.

Viņa pazina bailes no mīkstās, siltās miegainības. Zāles padarīja viņu pārāk mierīgu, tās piepildīja viņu ar mānīgu apmierinājuma izjūtu, aizvedot viņu prom no īstenības.

Bet domas vēl atgriezās pie Dantes, pie viņa nedrošajām acīm, kad viņš mēģināja uzrakstīt savu vārdu uz aizsvīdušā automašīnas loga stikla.

Radās iespaids, ka sekundes pirms nelaimes atrodas viņas mūža tālā pagātnē.

Un reizē viņa gandrīz fiziski sajuta, kā pirksti sakļaujas ap auskaru. Kad pamodās, viņa turēja to plaukstā.

Pilsēta, jasmīne nodomāja, sajūtot trauksmi ķermenī.

Ostas pilsēta.

Atkal atvērusi acis, viņa blenza Gabrielā, kurš sēdēja pie gultas.

— Kas noticis? — viņš jautāja.

Viņa neatbildēja, bet pēkšņi atcerējās visu. Rindas, piestātni, ēdienu un Tinga vieglprātīgos smieklus.

Tā ir īstenība. Viņa nav bijusi psihopāte.

Visu to laiku, kamēr viņas sirds bija apstājusies, viņa atradās tumšajā pilsētā kopā ar daudziem tūkstošiem cilvēku, kas stāvēja garās rindās piestātnē, lai tiktu kādā no laivām.

— Neej prom, — viņa nočukstēja.

— Ko?

Viņa domāja par putekļiem, kas bija sakrājušies uz izbalējušiem papīra lukturiem, koriandra lapiņu dzeltenajā buljonā un vīru, kas tika sists laukuma vidū Tiesas nama priekšā.

— Es brīnos, — viņa teica un aplaizīja lūpas. — Tu droši vien esi ticies ar daudziem pacientiem, kas cietuši visādos negadījumos.

— jā, — Gabriels atbildēja.

Uz brīdi iesnaudusies, Jasmine redzēja sārto zīdpapīra lapiņu, ko viņas plaukstā plivina vējš.

— Man kaut kas jājautā, — viņa lēni sacīja.

Viņa zināja, ka nedrīkst pļāpāt par ostu, saprotot, ka riskē atkal tikt ieslodzīta psihiatriskajā nodaļā.

— Tu nespēj cīnīties pret miegu.

Piespiedusi acis pavērsties augšup, viņa ieraudzīja Gabriela seju ar smieklu krunciņām un lokiem zem acīm.

— Vai tev jāsteidzas? — viņa jautāja.

— Biju iedomājies izšmaukt ārā uzsmēķēt, — viņš atzinās.

— Drīz, — viņa nočukstēja.

— Ko tu gribi jautāt? — viņš brīnījās, izņēmis no džinsu jakas krūšu kabatas cigarešu paciņu.

— Vai esi saticis cilvēkus, kas iepriekš nomiruši?

— Tu domā — kuriem bijusi apstājusies sirds? — jautāja Gabriels, noraugoties viņā.

— Ko viņi ir teikuši? Ko atceras?

— Tu domā par tuneļiem ar gaismu un tamlīdzīgi? — viņš moži jautāja.

— Apmēram.

— Daži ir to pieminējuši.

— Vai tie vienmēr ir tuneļi?

— Redzēt sevi no malas ir gluži parasta lieta, — viņš sausi noteica, ostīdams cigarešu paciņu.

— Un nekas cits? — Jasmīne nomurmināja, atkal iesnaužoties.

Plakstiņi bija smagi un radās sajūta, it kā uz krūtīm kāds būtu uzlicis siltas plaukstas un spiestu viņu lejup miegā.

— Guli nu, — Gabriels teica.

— Bet ko domā tu? — viņa jautāja, atvērusi acis. — No kurienes radušies visi mīti par viņpasauli?

Viņš bija piecēlies no krēsla un atradās pusceļā uz durvīm.

— Laikam gan ir tā, ka visas kultūras ir mēģinājušas atrast nāves jēgu, — viņš atbildēja.

— Vai vari palūkot, kā klājas Dantem?

— Tam ir par agru, — viņš pacietīgi noteica, uzlikdams plaukstu uz durvju roktura.

— Man jāzina, — Jasmīne uzstājīgi lūdza.

— Es saprotu, bet agrākais rīt no rīta, viņi saka.

Sastapis viņas skatienu, Gabriels palaida vaļā durvju rokturi un atgriezās pie krēsla līdzās gultai.

— Vai tev jāievēro klusēšanas zvērests, vai kā? — viņa čukstēja.

— Protams, — viņš klusi atbildēja.

21

Matu šķipsnas bija pielipušas Jasmines nosvīdušajiem vaigiem. Viņa cīnījās ar miegu, dziļi elpoja, mirkšķināja acis un ar mēli mitrināja lūpas.

Viņa zināja, ka nomierinošās zāles mazliet pavājinās viņas spriestspēju, tomēr joprojām saprata, ka jautājumi jāuzdod tā, lai neatklātu par daudz.

— Mana sirds bija apstājusies divreiz, — Jasmīne aizsmakusi pavēstīja. — Un abas reizes es sapņoju, ka esmu nonākusi ostas pilsētā ar ķīniešu izkārtnēm un laivām — vai nav dīvaini?

— Ir gan, — Gabriels iesmējās.

Viņa apklusa, jo nebija izdevies noturēt balsi mierīgu. Tās ietrīcēšanās atklāja, ka viņu pārņēmis uztraukums.

— Vai esi sastapis kādu, kurš ir runājis par ostas pilsētu? — viņa pēc brīža turpināja. — Ka Nāves valstība līdzinās ostas pilsētai Ķīnā?

— Nē, nekad neesmu.

— Vai tici, ka pēc nāves kaut kur nokļūstam?

— Vai tev ir tik svarīgi, kam es ticu?

— Es gribu tikai zināt, — viņa sacīja, aizvērusi acis. — Tu taču esi runājies ar daudziem pacientiem, kuri atradušies uz dzīvības un nāves robežas.

— Smadzenes ir ārkārtīgi sarežģītas, — Gabriels klusi sacīja. — Tās var uzburt fantastiskas pasaules tikai dažu sekunžu laikā...

— Jā.

— Bet es neticu Nāves valstībai, — viņš atklāti atzina.

— Un dvēselei tici — vai dvēseles arī nav? — viņa jautāja, cenšoties turēt acis vaļā.

— Dzīvība pastāv, šaubu nav, — viņš teica, iespraužot starp lūpām cigareti.

— Runā, ka nāves mirklī ķermenis kļūstot par divdesmit gramiem vieglāks, — Jasmīne turpināja.

Atkal piecēlies no krēsla, Gabriels sarauktu pieri raudzījās viņā.

— Zinu, ka esmu garlaicīgs, bet svara zudums nav zinātniski pierādīts.

— Okei, — viņa nočukstēja un aizvēra acis.

— Un pat ja mūsu svars samazinās, tad runa ir par tik niecīgu daļu, ka to iespējams izskaidrot ar pastiprinātu svīšanu nāves mirklī, vai fizioloģiskā šķīduma daudzumu, kas ietek atpakaļ sistēmā.

— Varbūt tu kļūdies, — viņa murmināja.

— Es neapgalvoju, ka Nāves valstība nepastāv, bet gan to, ka nav atrasts neviens pierādījums... nav nevienas zinātniskas norādes... bet tāpat jau nav pierādāma mīlestība vai... vai rasts izskaidrojums, kur patiesībā radusies dzīvība.

— Es neuzticos psihologiem, — viņa klusi teica.

— Es arī ne.

— Izskatās, ka pilsētu klāj pelni no vulkāna izvirduma... un to apdzīvo ēnas, pelēkas kā svins, — viņa murmināja, iedomājoties birokrātisko kārtību ostā, ka visi darīja savu darbu, kaut gan bija miruši. — Tu atrodies uz robežas, bet neesi dzīvs, — viņa klusībā čukstēja, laizdamies snaudā. — Lai arī daži, kas tur uzkavējušies ilgi, cenšas sev iestāstīt, ka dzīvo... viņi mēģina uzturēt taisnīgumu, bet... bet dzīvi viņi ir aizmirsuši... ka dzīve ir viss un... tur nepastāv nekāda taisnīguma...

Jasmīnes lūpas turpināja kustēties, kaut gan viņa bija apklususi. Viņa mierīgi gulēja, domājot par laivām un par to, ka nāve izslēdz eksistenci, līdz cilvēki vairs neatšķiras no apkārtnes. Viņa dzirdēja, ka Gabriels iziet ārā un klusi aizver durvis.

Ja ar Danti būs labi, viņa nekad vairs nepieminēs ostu, nerunās par to ne ar vienu citu, kā tikai ar viņu, lai neriskētu atkal ar piespiedu ārstēšanu.

Viņa nekad nebija rēķinājusies ar dzīvi pēc nāves. Viņa neuzskatīja sevi par īpaši reliģiozu, gandrīz nemaz negāja uz baznīcu, pat nezinot, vai īsti tic Dievam. Tomēr viņa nespēja nedomāt par to, ko bija redzējusi, būdama mirusi.

Vairāk nekā jebkad viņu bija pārņēmusi izjūta, ka viss piedzīvotais ir noticis īstenībā.

Viņa joprojām sajuta, kā, viņai ejot, pret krūtīm sitas kaklā uzkārtā birka. Viņa precīzi atcerējās, kā Tings pakasīja ausi, piemiedza acis pret viņu un runāja ar pilnu muti.

Tagad viņu apskāva miegs, kā mitriem spārniem nošķirot no pasaules.

Viņa cieši iemiga, līdz attāla dziedāšana lika viņai ieklausīties. Skanēja tādas kā gaišas bērnu balstiņas, bet, kad viņa atvēra acis, tās bija pazudušas. Slimnīca dusēja nakts tumsā. Jasmīne iesnaudās, uz dažām sekundēm iemiga un izdzirdēja balsis atkal.

Ar milzīgu piepūli pagriezusi galvu, viņa pameta skatienu uz pavērto durvju pusi.

Viss bija kluss, bet tad viņai šķita, ka pa gaiteņa sienām sāk lēkāt mirdzošu uguntiņu atblāzma.

Liesmiņas atspīdēja uz durvju plāksnes un roktura.

Bija dzirdama daudzbalsīga dziedāšana, drebošās bērnu balstiņas skanēja arvien tuvāk.

Tikai tad, kad viņa bija pazinusi melodiju, viņa saprata, ka tuvojas Sv. Lūcijas gājiens.

Tam bija jābūt trīspadsmitajam decembrim. Agrs ziemas rīts, ne vairs nakts.

Gar durvīm aizslīdēja meitene ar iedegtu sveci kronī uz galvas, viņai sekoja gara rinda baltā ģērbtu bērnu ar sveci rokā.

Viņai bija jāceļas un jātiek skaidrībā par Danti.

Dziedāšana pazuda tālumā, un atkal iestājās tumsa.

jasmīne izstiepa roku, mēģinot atrast pogu, lai izsauktu medmāsu, bet neatrada. Roka noslīga lejup. Mute bija sausa, un viņa juta, ka uz brītiņu jāatpūšas, pirms celties augšā.

Kad Jasmīne pamodās, uz krēsla pie gultas sēdēja viņas māsa. Diāna allaž bija bijusi kārtīgākā no abām. Tagad Jasmīne ieraudzīja, ka māsas pierē ir iegulusi dziļa rieva un vasarraibumi baltajā sejā ir blāvi kā zvaigznes dienas vidū.

Debesis aiz loga bija melnas, bet gaitenis — spoži apgaismots.

Kad Jasmīne un Diāna bija mazas, māte viņas ģērba vienādās kleitiņās, un visi domāja, ka viņas ir dvīnes. Pat viņas pašas redzēja, cik līdzīgas izskatās. Bet pasaulē nevarēja būt divu atšķirīgāku personu kā Jasmīne un viņas māsa.

Diāna allaž bija bijusi nopietnāka un mērķtiecīgāka, bija jutusies vairāk pieaugusi, kaut gan bija tikai divus gadus vecāka. Kad Jasmine joprojām bija spītīga pusaudze, Diāna jau bija izvēlējusies ārsta profesiju, un, kad Jasmīne karoja Kosovā un mēdza dzert tekilu līdz pieciem rītā, Diāna glāba cilvēkiem dzīvību garo dežūru laikā Sālgrēna slimnīcā Gēteborgā.

— Es paņēmu dažas safrānmaizītes, — Diāna sacīja, parādot iepirkumu maisiņu no 7Eleven veikala.

— Mammas vairs nav.

— Es zinu, — viņa atbildēja.

Diānas lūpas sāka drebēt un acis kļuva valgas.

— Es atlidoju uz Stokholmu ar pirmo lidmašīnu...

— Vai jautāji viņiem par Danti?

Viņa pamāja un aizlika aiz auss spītīgu cirtu ar kustību, kādu Jasmīne bija redzējusi visu mūžu.

— Operācija noritēja labi, — viņa klusu sacīja. — Es tur vēl neesmu bijusi, bet parunāju ar galveno ārstu, un viņš sacīja, ka Dante, ņemot vērā apstākļus, jūtas labi.

Pamājusi ar galvu, Jasmīne no atvieglojuma iesmējās, noslaucīja asaras no vaigiem un pamāja vēlreiz.

— No lidostas zvanīju Markam, — Diāna turpināja. — Tālrunis bija atslēgts, bet es atstāju ziņu.

— Diāna, man tev jājautā... vai cilvēks, atrodoties narkozē, redz sapņus?

— Tu strauji tiki iemidzināta, pielietojot narkozes līdzekli, ko sauc par ketamīnu, — saraustot jakas piedurkni, paskaidroja māsa.

— Ko tas satur?

— Ketamīns ir spēcīgs halucinogēns, kā LSD un Angel Dust.

22

Рie katra soļa ķermenis sāpēs nodrebēja. Pār muguru lija sviedri. Kaklā visu laiku spiedās augšup aizturētās raudas.

Diāna sekoja viņai, stumjot ratiņkrēslu, bet Jasmīne gribēja iet, viņai nekas nekaišot, to viņa sacīja vairākkārt.

Bērnu intensīvās terapijas nodaļā sienas un grīdas plāksnes bija saskrāpētas no nestuvēm, steidzīgi stumtām no helikoptera vai ātrās palīdzības mašīnas.

Pie Dantes durvīm viņai bija jāapstājas un ar roku jāatbalstās pret sienu. Caur stiklu viņa uzmanīgi ieskatījās telpā. Palātas pustumsā gultā bija saskatāms sīks augumiņš.

Pagājusi uz priekšu līdz apkopēju ratiņiem gaitenī, viņa noliecās pār atkritumu maisu un mēģināja izvemties, bet nespēja.

— Pagaidi tepat, — viņa pačukstēja māsai un atvēra durvis.

Telpā dvakoja pēc dezinfekcijas līdzekļa un kaut kā saldena.

Ar dunošu sirdi Jasmīne tuvojās sīkajam augumam. Viņa redzēja slābanu roku. Uz šaurā augšdelma bija saskatāmas pēdas no bērnu tetovējuma — miroņgalvas ar sakrustotiem kauliem.

— Dante?

Viņa nedzirdēja nekādu elpošanu, bet šķita, ka vēders cilājas. Tumšas caurulītes stiepās no plānās plaukstas locītavas ādas, un apātiski mirguļojoši aparāti reģistrēja visas ķermeņa funkcijas.

.

Jasmine lēni turpināja virzīties uz priekšu, arvien lēnākiem soļiem, līdz piegāja pavisam klāt un ieraudzīja, kāds viņš izskatās.

Dantes mati bija noskūti, visa galva bija sašūta ar melnām skavām, un viena acs bija tikai tumši zils bumbulis.

— Mīlulīt, — viņa nočukstēja.

Bērna pirksti notrīsēja, un pamostoties viņš uzmanīgi izstaipījās. Ar veselo aci viņš paskatījās uz māti, norīstījās un aplaizīja lūpas.

— Māmiņ, es nobijos, ka tu nenāci, — viņš vārgi sacīja.

— Tev nav jābaidās, — viņa čukstēja, saņēmusi viņa plauk-stiņu savējā.

— Vai biji darbiņā?

— Es gribēju būt pie tevis, centos, bet nesanāca.

Viņa apklusa, dzirdot, cik drebelīga un nedroša izklausās viņas balss. Apspiesto raudu kamols sažņaudza rīkli. Uzmanīgi apsēdusies uz krēsla blakus gultai, viņa maigi papliķēja dēla vaidziņus un mēģināja iesmieties.

— Tev jāstāsta, kā tu jūties, — viņa klusu sacīja.

— Mēs aizmirsām manu zobenu vecāsmammas mašīnā.

— Jā.

— Es viņai piezvanīšu, — viņš čukstēja.

— Pastāsti, kā tu jūties, mīlulīt.

— Es jūtos labi, mammu.

Jasmīne dzirdēja, kā viņai aiz muguras atveras durvis, un kopā ar Diānu pie gultas pienāca vīrs ārsta virsvalkā.

— Tu esi brašs puika, — ārsts sacīja, rotaļīgi piemiedzot ar aci Dantem.

— Kā ir ar viņu? — Jasmīne jautāja, nelaižot vaļā Dantes pirkstiņus.

Galvenajam ārstam johanam Dubam bija īsi apgriezti mati, šaura un simetriska seja ar dzijām rievām un skatienā nogurums, it kā viņš nedēļām ilgi nebūtu gulējis.

— Mēs esam veikuši splenektomiju un nosējuši artēriju, kas apgādā liesu, arteria lienalis, tā to sauc, — viņš lietišķi paziņoja.

— Bet bez liesas iespējams iztikt, — Jasmīne vārgā balsī sacīja, redzot, ka Diāna mierinot pamāj viņai ar galvu.

— Pilnīgi, — ārsts atbildēja.

Jasmīne juta, ka viņas sejā redzams nevaldāms prieks, viņa būtu varējusi mesties ceļos un pateikties viņam.

— Lielākās briesmas ir asins saindēšanās, — ārsts sacīja. — Bet tas tikai nozīmē, ka būs jāievēro piesardzība.

— Mēs būsim piesardzīgi, — slaukot asaras no vaigiem, apgalvoja Jasmīne.

Ar gurdu roku Dante pamāja Diānai. Viņš vārgi ieklepojās, un Jasmīnei šķita, ka viņš izskatās mazliet bālāks. Varbūt tās ir tikai iedomas, viņa nosprieda, tomēr uzlika plaukstu viņam uz pieres. Tā bija vēsa, bet mazliet mitra.

— Vai viņš ir karsts? — ārsts jautāja.

— Nē, — viņa atbildēja.

Steigšus piegājusi pie gultas, Diāna sāka pārbaudīt pulsu, neslēpjot satraukumu. Dažas vijīgo, gaiši rudo matu cirtas nokārās pār seju, un viņa kodīja apakšlūpu. Dantes seja bija kļuvusi balta kā mitrs papīrs.

— Dante, vai tu jūties slikti? — Jasmīne jautāja.

Viņš noliedzoši pagrozīja galvu, bet tad sāka grozīties, it kā gulta būtu neērta.

— Vai tev kur sāp?

— Mammu, beidz, — viņš nočukstēja.

— Tev jāstāsta mums, kā jūties, — Diāna sacīja.

Dante paraudzījās viņā ar dīvaini saspringtu skatienu. Viņš pavēra muti, it kā gribēdams ko teikt, bet neatskanēja ne vārds. Palātā ienāca jauna medmāsa, mati viņai bija sasieti melnā, spīdīgā mezglā.

Ar acs kaktiņu Jasmīne pamanīja, ka Diāna ar ārstu apmainās nopietniem skatieniem, un viņu pārņēma ledainas bailes.

— Izmēriet asinsspiedienu, — ārsts ar dīvainu pieskaņu balsī pavēlēja.

Apliekot aproci ap augšdelmu, medmāsa laipni runāja ar Danti. Jasmīne nelaida vajā otru viņa roku. Domas joņoja panikā, un viņai bija jāatbalstās pret krēslu, lai nepakristu. Ar koncentrētu sejas izteiksmi medmāsa ar stetoskopu izklausīja Dan-tem krūtis un apstiprinoši pamāja ārstam.

— Kas notiek? — Jasmīne jautāja. — Diāna, kas notiek?

— Dante, — ārsts uzrunāja bērnu, nepaskatījies uz māti. — Kā tev ir elpot?

— Ļoti grūti, — viņš nočukstēja.

Viņš izmisīgi tvēra pēc gaisa, mēģinot pagriezties, it kā gribētu no kaut kā izvairīties.

— Kas notiek? — Jasmīne atkārtoja, vairs nespējot noslēpt bailes.

— Vai tu tiec pie gaisa? — Diāna jautāja, papliķējot Dantem vaidziņu. — Vai tu jūti, ka tiec pie gaisa?

Dante pamāja, bet lūpas bija gandrīz pelēkas. Viņš plātīja muti, ķēra pie tās un atkal ieklepojās.

— Kāpēc viņš nespēj elpot? — Jasmīne asi jautāja.

— Nebaidies, mammu, — viņš murmināja.

— Sagatavo ehokardiogrāfu, — ārsts žigli deva rīkojumu medmāsai.

— Kāpēc, kāpēc jums jātaisa ehokardiogrāfija?

— Ļauj tagad viņiem darīt savu darbu, — Diāna čukstēja, paņemot Jasmīni zem rokas.

— Tā ir tikai sirds izmeklēšana ar ultraskaņu, — ārsts atbildēja, nepaskatoties uz viņu.

— Kāpēc?

Diāna izveda Jasmīni no palātas. Viņa negribēja iet prom, tomēr saprata, ka ir spiesta to darīt. Pirms durvis aizvērās, viņa pagriezās un redzēja, ka Dantes kājiņas krampjaini raustās.

23

Kāda medmāsa ievadīja Dantem degunā spīdīgu caurulīti, lai nodrošinātu skābekļa pieplūdi. Viņš joprojām grozījās, un seja bija gluži pelēka.

Jasmīne stāvēja pie operāciju zāles, bet caur stikla logu redzēja, kā tiek veikta ehokardiogrāfija. šķita, ka galvenais ārsts Johans Dubs klusiņām smejas, vērojot lielo ekrānu, rievas pār šaurajiem vaigiem pletās kā uz apspīlēta krekla. Jasmīnes rokas bija aukstas kā ledus, un ausīs dunēja pulss. Šķita, ka viņa kuru katru brīdi saļims.

Iznākusi no operāciju zāles, Diāna viņai paskaidroja, ka sirds somiņā ir atrasts asinsizplūdums. Viņa bija raudājusi, un gaišzaļās acis bija apsārtušas un valgas. Jasmīne klausījās Diānā, panikai augot un izvēršoties negantā vētrā.

— Ir arī neliela koronārā asiņošana, — Diānas balss no uztraukuma šķita kā saplaisājusi. — Bet tā apgrūtina sirdsdarbību. Tāpēc viņš nespēj pietiekami uzņemt skābekli.

— Ko viņi iesāks? — Jasmīne čukstēja, skatīdamās uz Dantes trīcošo augumiņu, kad medmāsa izdarīja injekciju viņam sānā.

— Viņiem jāatsūknē asinis, to sauc par perikarda punkci-ju... viņi iedurs resnu adatu zem kreisā ribu loka, lai sasniegtu sirds somiņu.

— Vai viņam atkal būs narkoze?

— Viņi to nevar, — Diāna atbildēja, sekojot Jasmines skatienam operāciju zāles logā. — Tas ir pārāk steidzami, pa taisno jāievada katetrs.

Jasmīne redzēja, ka medmāsa ātri mazgā Danti ar brūnganu šķidrumu. Tas tecēja uz grīdas. Pienāca ārsts, raudzījās uz Danti un aptaustīja viņam ribas. Varbūt tas bija atspīdums stiklā, bet viņai šķita, ka ārsta acis ir dīvainas — kā pārvilktas ar necaurredzamu plēvi.

— Vai ir bīstami, ka...

— Tagad varbūt neskaties, — Diāna viņu pārtrauca.

Jasmines sirds iepukstējās tā, ka viņa sagrīļojās, bet viņa palika stāvam logā kopā ar Diānu un redzēja, kā smaila metāla caurule tiek triekta Dantes miesā. Sākumā gāja smagi, kad adata spiedās starp ribām, bet pēc tam — vieglāk. No cauruma izšļācās sārtas asinis. Dante bija nobijies, pār vaigiem ritēja asaras. Jasmīne pamāja ar roku, lai piesaistītu viņa uzmanību, bet dēla skatiens, drošību neatradis, šaudījās apkārt.

Redzot trīcam Dantes rociņu, Jasmīne iedomājās, kā bija šaubījusies restorānā, un viņš tā arī nebija ticis pie saldā ēdiena. Varbūt nelaime nekad nebūtu notikusi, ja viņa būtu uzdrīkstējusies pieņemt patstāvīgu lēmumu, ja būtu bijusi mazliet mierīgāka un pasūtītu glāzi vīna.

— Izskatās labi, — Diāna noteica un iegāja operāciju zālē.

Dante tagad gulēja mierīgi, vēderam cilājoties līdz ar elpu.

Jasmīne raudzījās uz māsu, kas runāja ar ārstu.

Medmāsa piestiprināja Dantem elastīgu cauruli.

Zinot, ka spēka vairs nav atlicis, viņa tomēr stāvēja pie stikla rūts, mēģinot lasīt viņu sejās.

Ārstam aiz muguras raustījās saules zaķītis no kādas hromētas metāla daļas. Tas slīdēja lejup pa sienu līdz plastmasas plāksnei ar elektrības rozeti.

Jasmīne kā pusnemaņā atkārtoja, ka ārsts izskatās mierīgs, ka viņi zina, ko dara. Dante atveseļosies. Viņam ir tikai pieci gadi.

Viņa atvēra acis, kad atgriezās Diāna, klusi aizdarot aiz sevis durvis.

— Ārsti nepamanīja vainagartērijas asiņošanu, jo...

— Kā viņi varēja nepamanīt? — Jasmīne viņu pārtrauca. — Viņi taču ir speciālisti — vai kā?

— Jo cita ievainojuma pazīmes aizēnoja lielā asiņošana no liesas, — Diāna paskaidroja.

— Lai tikai būtu labi, — Jasmīne sacīja. — Viņi ir dabūjuši laukā asinis — vai ne tā?

— Tieši tā, — Diāna piekrita, bet sejā arvien bija jūtams nemiera smagums.

— Un viss būs kārtībā? — Jasmīne jautāja.

— Jā, — Diāna atbildēja, pavēršot skatienu pret stiklu. — Un, ja mums paveiksies, asiņošana apstāsies pati no sevis.

— Ko nozīmē paveiksies? Tā viņi teica? Ko viņi ar to domā? — Jasmīne nobēra. — Vai viņi ir pārliecināti, ka tagad viņš atlabs?

Raizes Diānas pierē bija ievilkušas dziļas rievas, un Jasmīne viņu pēkšņi ieraudzīja kā pieaugušu sievieti, kāda viņa bija, ar sirmiem pavedieniem gaiši rudajos matos un ar mīļajām smaida krunciņām, kas noslēptas sejā, kas radusi pie nopietnības.

— Viņi nav pārliecināti... asiņošana vēl arvien ir pārāk stipra, — viņa beidzot noteica, ieskatoties viņai acīs. — Viņi spriež, ka šonakt būs jāoperē.

— Kāpēc tad viņi gaidīs līdz naktij? Nesaprotu. Vai tā būs bīstama operācija?

— Viņi te ir pieredzējuši, — māsa izvairīgi atbildēja.

— Diāna, man jāzina patiesība, — Jasmīne saķēra viņas roku. — Man jāzina, kas notiek.

— Tātad... Par nelaimi, asiņo vainagartērija, saukta par arte-ria circumflexa... kas iet gar sirds aizmuguri.

— Bet to var sašūt? Vai kā?

— Jā, var, — Diāna atbildēja. — Problēma ir tā, ka sirds aizmugurei nav iespējams piekļūt, kamēr sirds strādā.

— Ko tu saki? — Jasmīne jautāja.

— Sirds jāaptur, lai...

— Vai būs jāptur Dantem sirds?

— Jasmīn, tev jāsaprot, ka...

— To nedrīkst darīt, — Jasmīne viņu pārtrauca.

Atkal pievērsusi skatienu logam uz operāciju zāli, viņa redzēja, kā asinis, kas tika atsūktas no Dantes sirds somiņas, krājas kāda spīdīga trauka dibenā.

Jasmīnei sametās tumšs gar acīm un viņa nejuta, ka krīt gar zemi, apgāžot krēslu.

Atvērusi acis, viņa ievēroja, ka viena griestu plāksne ir atķērusies, atsedzot kabeļu saišķi.

Līdzās, nometusies uz ceļiem, sēdēja Diāna. Jasmīne centās pateikt, ka viņai nekas nekaiš, taču drebēja pārāk stipri, lai izdabūtu pār lūpām kādu vārdu.

Viņi nedrīkst apstādināt Dantem sirdi, nedrīkst, nedrīkst.

Viņa atkal iekrita tādā kā snaudā, dzirdēja steidzamies šurp vairākus cilvēkus un juta, kā tiek uzcelta uz nestuvēm un vesta pa gaiteņiem ar automātiskajām durvīm.

Jasmine gulēja mierīgi, kad tika izmeklēta un viņai ņēma analīzes. Viņa tika uzrunāta, bet nevēlējās atbildēt, tikai gaidīja, kad paliks divatā ar māsu.

Diāna bija teikusi, ka narkotiskais līdzeklis radot halucinācijas, bet ostas pilsētai ar halucinācijām nebija nekāda sakara.

Viņas uzturēšanās tur bija bijusi nepārtraukta un secīga.

Viņa bija pārmeklējusi ikvienu atmiņu drumslu, meklējot neloģiskus caurumus, sapņa sablīvēšanos vai delīrija pārvērtības, bet viss turējās kopā.

Kā baiss mūris.

Viņa nebija sapņojusi, nebija jukusi.

Ja tā apdomā, viņa patiesībā bija redzējusi Nāves valstības pirmo pieturvietu. Tāpat kā toreiz — Kosovā.

Tās bija sajūtamas kā pilnīgi īstas atmiņas, it kā viņa tīri fiziski tur būtu pabijusi.

Nebija nekas dīvains, ka psihiatri to bija uzskatījuši par psihozi, citi — par kara traumu, taču neviens no viņiem nezināja visu.

Viņa bija pārliecināta par redzēto.

Pār vaigu noritēja asara un ietecēja ausī.

Stipri uztraukusies, viņa piespieda sevi elpot mierīgāk un nolēma, ko darīs, līdzko viņi būs prom.

To iedomājoties, viņas sirds strauji sitās.

Patiesībā jau bija tikai viens veids, kā pierādīt, ka ostas pilsēta pastāv īstenībā.

24

JasmIne Paskāla-Andersone atvēra acis un caur spraišļoto logu ieraudzīja iespīdam bālo ziemas gaismu.

Šis viņai ir jāizdara, viņai jāpaspēj. Lī Tings pastāstīja, ka viņa vectēvam piederot mēbeļu darbnīca Stokholmā, Ūlofa Palmes ielā.

Man jādodas turp, viņa nosprieda. Man jāatrod veikals un jāvaicā pēc Tinga. Ja viss, ko viņš man stāstījis, saskanēs, tad es atrados ostas pilsētā, kamēr mana sirds bija apstājusies.

Stipri uztraukusies, viņa sajuta mutē asiņu garšu, aptverot, ka patiesi radusies izdevība pierādīt, ka viņai ir taisnība.

Tā bija galvu reibinoša doma.

Ja Nāves valstības osta patiešām pastāv, ja visi mirušie tur nonāk, tad Dante, ja šonakt tiks veikta operācija un viņa sirdi apstādinās, ostas pilsētā būs pilnīgi vientuļš.

Varbūt tur pastāv kāda īpaša sistēma, lai palīdzētu bērniem, kas ierodas vieni. Bet ja nu tādas nav? Kā viņš spēs tikt uz kabotāžas termināli un saprast sarežģīto birokrātiju?

Dante pat neprot uzrakstīt savu vārdu.

Jasmīne iedomājās par raudošo meiteni šķērsielā un garo vīru brūnajā uzvalkā, kurš kliedza uz viņu, lai tā atdod savu vīzu sievietei ratiņkrēslā.

Ilgus gadus grozoties starp karavīriem, viņa atcerējās pāris gadījumus, kad bija sastapusi patiešām bīstamus cilvēkus.

Garais vīrs bija atgādinājis Jasmīnei tieši tādus cilvēkus, kaut gan viņa nebija saskatījusi viņa seju. Toties bija pazinusi mieru kustībās, varas apziņu un mērķtiecību.

Policija, prokurori un tiesneši cīnījās, lai neļautu triādei pilnībā pārņemt varu pilsētā. Bet kopš organizētā noziedzība bija nostiprinājusies, nāve vairs ne tuvu nebija taisnīga.

Dantem nebūs nekādas iespējas, ja viņš nokļūs ostā. Triāde viņu saķers, nobaidīs un piespiedīs atdot vīzu.

Viņa dzirdēja Diānu sakām māsiņām, ka tās var doties prom, ka pārējo viņa izdarīs pati. Līdzko durvis aiz viņām bija aizvērušās, Jasmīne paslējās uz elkoņiem.

— Izraksti mani, — viņa sacīja Diānai.

— Ir pārāk agri to darīt.

— Kaut arī man nekas nekaiš, un man vajag...

— Tu tikko noģībi, — māsa viņu pārtrauca. — Vai atceries? Tevi neizrakstīs ne rīt, ne parīt.

— Es nesaprotu, ko tu saki, — Jasmīne uzstāja. — Bet man jānokārto kāda lieta.

— Vai es to nevaru izdarīt tavā vietā? — viņa jautāja.

— Es pat neesmu runājusi par izlasīto, par to, ko atradu bibliotēkā — par laivu apbedījumiem, — Jasmīne satraukta atmeta matu šķipsnu no pieres. — Visā Skandināvijā vikingi cits citu apglabāja koka laivās... Tikai Upsalā vien ir atrakti deviņpadsmit tādi kapi... laivas bija desmit metru garas, tur bija vieta astoņiem airētājiem, lērumam ieroču... un Satonhū Anglijā ir atrasts liels laivas apbedījums, kas...

— Ko tas pierāda? — Diāna viņu pārtrauca.

— Neko.

— Jasmin, es klausos, bet man...

— Es zinu, ka izklausos jocīga, bet es taču neesmu spiesta palikt slimnīcā — vai kā? — viņa aizrādīja.

— Viss kā parasti, — Diāna nopūtās un apsēdās uz krēsla. — Nezinu, kāpēc tu runā ar mani, ja pati jau visu esi nolēmusi...

— Lai tu būtu lietas kursā.

— Jasmīn, esmu gatava klausīties tevī, ja tu mazliet ieēdīsi, — viņa sacīja, veltot Jasmīnei garu mirkli.

— Tam man nav laika, — viņa atbildēja.

— Tu atkal noģībsi.

— Neesmu izsalkusi — vai vari palūkot kādas atstātas drēbes?

— Ko tu domā pasākt?

— Mīļā, tas jādara ātri, — Jasmīne teica. — Esmu spiesta, tas man jādara, lai par to vairs nebūtu jādomā.

— Vai tagad man jāsāk uztraukties?

25

Viņas sēdēja Diānas nomātajā automašīnā blīvajā Stokholmas satiksmes plūsmā. Jauno sēdekļu un plastmasas smarža sajaucās ar Jasmīnes panēsāto drēbju mitro aromātu. Gaisā virpuļoja sausas sniegpārsliņas. Ceļu sašaurināja augsti sniega vaļņi. Zem mašīnas rībēja mīkstais ceļa klājs.

Jasmine apēda Diānas nopirktās sviestmaizes, izdzēra apelsīnu sulu un aplūkoja sevi spogulī. Rudie mati bija saņemti zirgastē, un viņa bija centusies aizpūderēt visus zilumus un rētas sejā.

— Tomēr biji mazliet izsalkusi, — Diāna iesmējusies pameta skatienu sāņus uz Jasmīni.

— Nē, — viņa bērnišķīgi atbildēja.

Diānai, palaidušai garām jau kuro nobrauktuvi no Sveavē-genas, bija jānogriežas pa Tegnergatanu un Holandergatanā jāapstājas, lai nogaidītu preču transportu. Nebeidzami lēni slīdēja lejup kravas mašīnas platforma ar plastikātā ietītām kastēm.

— Varu izkāpt šeit, — Jasmīne noteica.

— Drīz būs beiguši, — Diāna atbildēja. — Saprotu, ka vēlies atgriezties pie Dantes iespējami ātrāk, bet nav labi, ka pārpūlies par daudz.

Paraudzījusies atpakaļskata spogulī, viņa pabrauca atpakaļ tā, ka taksometrs aizmugurē gari notaurēja. Jasmīne pamāja

šoferim, kad viņas, pārbraucot sniega valnim, pa ietvi iegriezās Kammatargatanā.

— Vai drīkstu pasacīt kaut ko par terakotas armiju, lai atkal netiktu piesprādzēta pie gultas? — Jasmīne jautāja. — Tu jau zini, ka Ķīnas pirmais ķeizars tika apglabāts kopā ar astoņiem tūkstošiem māla karavīru. Sejas visiem ir atšķirīgas...

— Jā, bet...

— Iespējams, tika portretēta īsta armija, — viņa turpināja, saprotot, cik saspringts izskatās viņas smaids.

— Iespējams.

— Kas jau stāvēja, gaidot ostā, kad ieradās ķeizars.

— Jasmīn, — Diāna nopūtās.

— Zinu, bet kāpēc visiem aizsegts kakls? — viņa jautāja, tad atbildēja pati. — Jo karavīri parasti nenēsā kakla apsējus un...

— Par ko tu runā?

— Viņi slēpj savas vīzas — cita izskaidrojuma nav.

— Vīzas?

— Tu zini, par ko es runāju, — Jasmīne nepacietīgi atcirta. — Tāpēc viņiem ir lakatiņš ap kaklu. Katram terakotas armijas karavīram ap kaklu ir lakatiņš.

— Bet kakla lakats ir...

— Saanksi nav auksts.

— Labi, — aiz noguruma čerkstošā balsī sacīja Diāna. — Man jāredz bildes.

Zvani Ādolfa Fredrika baznīcā sāka spēlēt skanīgu Ziemassvētku korāli. Jasmīne sajuta, ka sāpes pakausī arvien pastiprinās, bet Diānai neko neteica.

Ūlofa Palmes iela sākās vietā, kur premjerministrs tika nogalināts, un kopā ar tumšo Luntmakargatenu un Tegnergatanu veidoja nelielu kvartālu ar veikaliņiem no visas Āzijas, ko varētu nosaukt par Stokholmas Chinatown.

Nobraukusi ielas malā, Diāna apstājās pie Chongdee Fastfood un trešoreiz jautāja, vai viņai nevajadzētu noparkoties kārtīgi un iet līdzi.

— Man tikai jāsalīdzina viena lieta, — atverot durvis, Jasmīne atkārtoja.

— Ja neatgriezīsies pēc pusstundas, man būs bail, — Diāna nokliedza pakaļ Jasmīnei, kura kāpa pār sniega valni.

Bikses no slimnīcā pamesto drēbju krājuma bija daudz par lielu, un adītais džemperis karājās zem vējjakas.

Jasmīne sajuta aukstumu no sniega, kas bira patapinātajās sporta kurpēs.

Pārlaižot skatienu ķīniešu kvartālam, atmiņas par lielo ostas pilsētu atbalsojās viņā kā nemīlīga skaņa.

Sarkanas un dzeltenas izkārtnes spoži spīdēja krēslot sākušajā ziemas pēcpusdienā.

Viņa sāka iet, reizē mēģinot izlasīt visus veikaliņu nosaukumus. Skatiens iztaustīja katru skatlogu, durvis un gaišās izkārtnes.

Pa balto ietvi vējš dzenāja sniega vērpetes.

Viņa īsti neatcerējās veikala nosaukumu, bet iedomājās, ka daudz mēbeļu galdnieku te nevajadzētu būt.

Kāda restorāna nosarmojušajā logā karājās krāsaini dažādu ēdienu attēli un durvīs gaidīja liels porcelāna pūķis ar Lūcijas vainagu galvā.

Jasmīnes kājas drebēja no sasprindzinājuma un stresa. Gara auguma vīrs ar izspūrušiem blondiem matiem paspiedās viņai garām uz šaurās ietves.

— Uzmanies, — viņš ar somisku pieskaņu noteica.

Sastapusi viņa sudrabaini pelēko acu skatienu, viņa izbrīnīta pateicās, pirms devās pie nākamajām durvīm, lai izlasītu izkārtni.

Pie East World Import bija apstājies preču piegādes transports. Iekšā tika nestas kastes ar zemesriekstu eļļu un melno vīna etiķi.

Tūrisma birojs Jade Travel bija izkāris saulē izbalējušus pludmaļu un Lielā Ķīnas mūra attēlus.

Jasmīne pagāja garām Yu Hua akupunktūrai, China Trading, Good Fortune un Kukyo. Ielas pretējā pusē viņa redzēja China Supermarket, Wang Thai masāžas salonu un modes apģērbu veikalu Year of the Dragon.

Jau pagājusi garām krustojumam ar Drotninggatanu, viņa apstājās. Āzijas veikaliņi bija beigušies.

īsu mirkli viņa tikai stāvēja, apkārt virpuļojot tīrajam sniegam. Bija satumsis, un cilvēki steidzās garām kā ēnas.

Šķērsojot ielu, viņa sāka iet atpakaļ pa otru tās pusi.

No pēcpusdienas restorāna ar nosaukumu Pong Buffe pretī sitās uzkarsētas sezameļļas un anīsa smarža. Kādā nodalījumā viņa ieraudzīja vīrieti, noliekušos pār šķīvi un ar žiglām kustībām ēdot rīsus.

Tagad viņa jau drebēja no aukstuma. Smeldze no pakauša bija izplūdusi pa visu galvu. Apķērusi sevi ar rokām, viņa centās nepaklupt mīkstajās kupenās. Smags slapja sniega blāķis nokrita zemē no jumta taisni viņai priekšā.

Jasmīne apstājās, aizelsusies aukstajā gaisā, un palūkojās aiz stūra Hollendargatanā, aiz Maiami Asian Market ar norasojušiem logiem un ar roku rakstītām izkārtnēm.

Mazliet tālāk atradās šaurs iestādījums, kur bija iespējams notetovēties, un neliels restorāniņš ar apsnigušu sarkanu papīra lukturi.

Šaurajā ieliņā līgodamies ieripoja netīrs kravas auto. Kā mirdzošs mākonis nokūpēja dīzeļmotora izplūdes gāzes. Kad kravas auto bija pazudis, viņa pretējā pusē ieraudzīja pagraba durvis ar skaistiem, kaligrāfiskiem hieroglifiem, rakstītiem zeltā uz melna metāla. Pārkāpusi sniega valnim, viņa pārgāja ielu, izspraucās starp divām automašīnām, tika pāri otram valnim un nonāca uz ietves. Uz vēstuļu spraugas misiņa plāksnītes bija uzlīmēta lente ar uzrakstu — Li Кип Mugong, Hollendarga-tana 3,123 22 Stokholma.

Tā to sauca. Tāds veikals eksistēja.

Viņa bija gandrīz droša, ka Tings bija minējis šo nosaukumu.

Lai mani sauc par jukušu, bet šī ir vienīgā pareizā rīcība, viņa nodomāja.

Galvassāpes pastiprinājās uztraucošā ātrumā. Būtu bijis kādu mirkli jāatpūšas, bet viņai bija jāpasper solis sāņus, lai palaistu garām kādu sievieti ar bērnu ratiņiem.

Jasmīne paslīdēja un zaudēja līdzsvaru. Kājām saliecoties, viņa gāzās uz ielas pusi. Gandrīz skarot viņas elkoni, garām pabrauca melns autofurgons, un viņa izdzirdēja kādu iekliedzamies.

Piecēlusies kājās uz ietves, viņa atbalstījās pret apsnigušu elektrības skapi. Plauksta sajuta no tā plūstošo ledaino aukstumu. Pagājusi uz priekšu, Jasmīne atvēra melnās durvis, uzmanīgi kāpa lejup pa stāvām kāpnēm un sasniedza gaišas koka durvis ar stiklotām rūtīm.

26

Viņai atverot durvis, dzidri nošķindēja zvaniņš, un viņa nonāca pagrabtelpā, kas bija pilna ar skapjiem, sekreteriem un lādēm. Gaisā virmoja sīva, bet patīkama tikko zāģēta koka smarža. Mēbeles bija izvietotas tā, ka veidoja ejas dažādos virzienos.

— Hallo? — Jasmīne piesardzīgi iesaucās, ejot uz priekšu.

Sarkani lakota un melniem un sudrabainiem tauriņiem

rotāta grāmatskapja durvīs viņa saskatīja savu spoguļattēlu.

— Hallo?

Viņa pagriezās ap vitrīnskapi, pagāja garām augstam sekre-teram ar sarežģītām intarsijām un viltīgi izvietotām atvilkt-nītēm un turpināja virzīties gar drēbju skapi un skaistām lādēm ar izgrieztām figūrām un greznu vāku.

Pie dažiem skapjiem karājās nodzeltējušas cenu zīmes un, viņai virzoties uz priekšu, gaisa plūsma sakustināja rīspapīra lukturīšus ar ķīniešu hieroglifiem.

Viņa apstājās pie letes ar veclaicīgu melnu dzelzs kases aparātu un pameta skatienu caur pavērtajām durvīm.

— Atvainojiet, — viņa iesaucās pret durvju spraugu.

Pēc brīža bija dzirdami šļūcoši soļi, durvis atvērās līdz galam, un no pustumsas parādījās vecs vīrs. Viņam aiz muguras Jasmīne saskatīja pašu darbnīcu ar kokskaidām un ēvelsolu.

— Vai vēlaties pirkt mēbeles? — viņš vaicāja.

— Patiesībā es tikai gribētu pajautāt...

— Es slēdzos ciet, — vecais viņu pārtrauca.

— Vai jūs esat veikala īpašnieks?

— Ejiet prom, — viņš skarbi teica un nepacietīgi māja ar roku.

— Atvainojiet, bet es gribētu...

— Es zvanīšu policijai.

Jasmine saprata, pēc kā viņa izskatās — zilganbālu seju, sašūtu uzaci, ieradusies taisni no slimnīcas svešās, pamestās drēbēs.

— Pirms iet prom, man jums jāpajautā par jūsu mazdēlu, — viņa uzstāja, mazliet atbalstījusies pret zemu bufeti ar dīvainu misiņa slēdzenes mehānismu.

— Man nav nekāda mazdēla, — vecais teica. — Un nekad nav bijis.

— Bet es satiku jaunekli, vārdā Tings, un viņš sacīja...

— Man nav laika pļāpāt, — viņš Jasmīni pārtrauca. — Lūdzu, ejiet prom.

— Viņš sacīja, ka šī esot viņa vectēva galdniecība, — Jasmine apgalvoja, mēģinot noturēt veča skatienu.

— Man jāstrādā.

— Vai nepazīstat nevienu, kuru sauc Lī Tings?

— Nē, — viņš atbildēja, ar nepacietīgu skatienu raugoties viņā.

— Es saprotu, ka man jāiet, — Jasmine čukstēja. — Atvainojiet...

Viņa gāja pa mēbeļu ejām, atvēra iekšdurvis, izdzirdēja zvaniņu, atkal iedomājās par ostu un apstājās.

Viņa atcerējās, kā Tings tvēra nūdeles ar lūpām un stāstīja par sava vectēva mēbeļu darbnīcu. Viņš aprakstīja lādes, skapjus, kases aparātu un minēja, ka, mazs būdams, mēdzis slēpties zem letes un ar nazīti griezis tajā vārdus.

Jasmīne atgriezās veikalā, iedama pa eju starp skapjiem. Vecais vīrs nāca viņai pretī. Paņēmis rokā slotu, viņš nostājās Jasmīnei ceļā.

— Vācies, vazaņķe! — viņš dusmīgi iesaucās.

Jasmīne turpināja iet, pagrūda malā slotu un tika viņam garām. Burkšķēdams viņš sekoja viņai ejā starp diviem šauriem skapjiem. Viens bija balts ar melnām zīmēm, otrs — spīdoši melns ar simtiem perlamutra ziedlapiņu.

— Tur nav nekādas naudas, — viņš gurdi teica, kad Jasmīne nonāca otrpus letei ar veclaicīgo kases aparātu.

— Man tikai jāpalūkojas zem letes.

— Zem letes? — jautāja vīrs, apsēžoties uz soliņa.

Jasmīne noliecās zem letes, bet tur bija tik tumšs, ka neko

nevarēja saredzēt. Viņa bija spiesta nogulties uz muguras un palīst apakšā.

Tur oda pēc koka un mitra akmens. Ledainās grīdas plāksnes spieda viņai muguru. Izstiepusi rokas, viņa ar pirkstu galiem taustīja letes iekšpusi.

Nekas.

Man jāpadodas, Jasmīne nodomāja.

Viņu caurstrāvoja bailes, ka viņa nespēj atšķirt īstenību no izdomas. Viņai bija jāatgriežas pie Dantes, viņa nekad nedrīkstēja pamest slimnīcu.

Veikalā kaut kas noskrapstēja kā dakšiņa pret čuguna pannu.

Viņas pirksti turpināja taustīt un pēkšņi sajuta padziļinājumus kokā.

Tur kaut kas bija iegriezts.

Pulss paātrinājās.

Roka bija dīvaini smaga, bet viņa turēja pirkstus virs rievām, līdz acis aprada ar tumsa un viņa spēja lasīt.

Metallica.

Nolaidusi roku, viņa pagrieza galvu un pameta skatienu sāņus. Vecais vīrs vairs nesēdēja uz soliņa.

27

Jasmīne mierīgi gulēja zem letes, sajūtot, kā zem muguras dreb grīda. Varbūt tas bija kāds braucošs metro vilciens dziļi pazemē. Samirkšķinot viņa mēģināja aprast ar tumsu, atkal izlasīja smagā roka grupas nosaukumu, ievilkās dziļāk zem letes un paskatījās augšup.

Pēc kāda brīža acis pierada un letes iekšpusē parādījās daudz citu uzrakstu.

Garas ķīniešu hieroglifu rindas.

Un šo visu zīmju vidū vienīgais saprotamais: Ting and Lisbet 4ever.

Viņai bija sajūta, ka sirds atkal apstāsies.

Viņa mēģināja elpot mierīgi un tad pavirzījās dziļāk.

Tur kāds bija izgriezis sievieti ar lielām krūtīm un paplestām kājām.

Cituviet ar sarkanu tinti bija uzrakstīts Ting Rules.

Acīs sariesās asaras un, ritot lejup, kutināja matu saknes.

Izlīdusi ārā, Jasmīne ar grūtībām piecēlās. Viņa ieraudzīja, ka vecis ir iegājis darbnīcā. Viņa kustības bija vienmuļas un gurdas, kad viņš, muguru saliecis, pulēja kādu skapi.

Viņa turēja drebošu plaukstu pie mutes. Domas šaudījās turp un atpakaļ.

Es viņu satiku. Tas notika īstenībā.

Viņa bija tik saviļņota, ka asaras lija aumaļām, saslapinot rētas uz vaigiem un saplaisājušās lūpas.

Atbalstījusies pret leti, viņa mēģināja savākties, noslaucīja seju, gāja uz darbnīcu un pieklauvēja pie atvērtajām durvīm.

Neliekoties par viņu ne zinis, vecais vīrs tikai nopūta koka putekļus un turpināja pulēt skapi. Viņam aiz muguras bija saskatāms plaukts ar paštaisītiem instrumentiem, smalkām ēvelēm, kaltiem, kā arī dažādiem zāģiem un nažiem.

— Man vajadzētu zināt, vai Tings vakar tika operēts, — nedrošā balsī sacīja Jasmīne.

— Ejiet nu prom, — joprojām pievērsis skatienu skapim, viņš nomurmināja.

— Es runāju ar viņu, — viņa turpināja, slaukot asaras no vaigiem. — Viņš pavēstīja, ka mazotnē mēdzis uzturēties vectēva veikalā, ka slēpies zem letes, lai nebūtu jāpalīdz.

Vecā vīra rokas sastinga, un viņš lēni pamāja ar galvu.

— Letes iekšpusē viņš daudz ko ir iegrebis, — jasmīne klusu noteica.

— To viņš nedrīkstēja — tā ir smalka lete.

Vecais vīrs pagriezās pret viņu, tievās rokas nokarājās, un acis bija nogurušas un skumjas.

— Man vajadzētu uzzināt, kas ar Tingu noticis, — Jasmīne atkārtoja, mēģinot runāt drošāk.

— Mēs vairs nesazināmies, — večuks īsi atbildēja.

— Es cietu satiksmes negadījumā, mana sirds apstājās un nedarbojās divas minūtes, bet, kamēr biju mirusi, es satiku jaunekli, vārdā Tings.

Večuks pavicināja roku dīvainā žestā. Viņš bija tik saviļņots, ka zods sāka drebēt.

— Vai viņš tagad ir miris? — viņš jautāja.

— Jā, kaut gan piederēja pie tiem, kuriem jāatgriežas, — Jasmīne paskaidroja. — Tings man pastāstīja, ka pēdējais, ko viņš atceras, ir tas, ka jāsaņem narkoze, viņš rēķināja atpakaļ, bet sirds operācija laikam nav izdevusies...

Vecais vīrs izmisīgi tvēra pēc elpas, it kā viņu būtu pārņēmis milzīgs nogurums.

— Tings atrodas Danderīdas slimnīcas intensīvās terapijas nodaļā, bet ne sirds operācijas dēļ, — viņš nopietni teica.

— Es varbūt pārpratu.

— Tu viņu nepazīsti — vai kā?

— Es satiku viņu vakar, pēdējoreiz.

— Tings vairākus gadus bija narkomāns... un vakar piezvanīja viņa mamma un pavēstīja, ka viņš ir pārdozējis...

— Bet viņš izķepurojās — tā taču notiek, ja tiec ievietots slimnīcā?

— Nezinu, es pateicu viņai, ka negribu tikt iesaistīts. Klusumā, kas piepildīja telpu, vārdi neatradās.

— Tu stāsti, ka, būdama mirusi, sastapi Tingu, — beidzot

vecais turpināja.

— Mēs abi bijām miruši.

— Tātad tu atceries šo to no viņpuses?

— Jā, — Jasmīne atbildēja.

— Vai tu redzēji Nāves valstību?

— Man šķiet, ka jā.

— Vai ielas tur ir no zelta? — viņš jautāja.

— Varbūt ir citādi, bet es nonācu ostas pilsētā, ko... ko uztvēru kā ķīnisku, gandrīz visas izkārtnes bija ķīniskas, ķīniskas mājas... tas ir, piestātnē bija cilvēki no visas pasaules, bet sajūta

bija tāda, it kā tu atrastos Ķīnā. — Jasmine lēni klāstīja atmiņas.

Vīrs domīgi pamāja ar galvu.

— Tas atgādina plaši zināmu Austrumķīnas mītu no provinces, ko sauc par Jiangsu, — viņš teica.

— Kādā ziņā?

— Tur teikts, ka visa Nāves valstība sākas ar ostas pilsētu un garu piestātni ar laivām septiņās rindās...

— Vismaz desmit, — Jasmīne nočukstēja.

— Un kad ģenerālis Lī Jings atgriezās no mirušajiem, viņš redzēja, ka ķeizara tiesa ir tik netaisnīga, ka pieprasīja, lai viņa lieta tiek izlemta Rotaļlaukumā.

— Izskatās, ka vairs nav nekāda ķeizara.

— Jā, tas ir skaidrs.

— Tagad ostā plosās organizētā noziedzība.

— Tā pati, kas Šanhajā Chongking, Šeņjana...

— Bet kāpēc... kāpēc Nāves valstībai būtu jābūt ķīniskai?

— ...provincē uzskata, ka ir pretēji, — vecais sacīja.

— Kā tad?

— Tā ir viena smalka doma, jo mēs, ķīnieši, allaž esam cienījuši savus senčus... un mēs mirušajiem esam gribējuši izdarīt tik labi, cik iespējams, — viņš rūpīgi skaidroja. — Tāpēc mēs esam izvaicājuši un uzklausījuši tos, kuri atgriezušies, un pēc pirmajām dinastijām no ostas bija atgriezušies pietiekami daudzi, lai būtu iespējams gūt priekšstatu par visu.

Jasmīne saprata, ko viņš ar to domājis. Ostas pilsēta neatgādināja Ķīnu, bet bija pretēji: Nāves valstība pastāvēja pirms visām kultūrām.

Pamājusi ar galvu, viņa iegāja darbnīcā un ieraudzīja altāri ar kūpošu vīraku fotogrāfiju priekšā, kur bija redzams TJngs

studenta cepurē. Šķita, ka fotogrāfijā viņš ir vairākus gadus jaunāks. Seja bija apaļāka un izskatījās nevainīgāka, bet jau tad viņa skatienā un smaidā bija kaut kas tāds, no kā viņas sirdī ieplūda siltums.

— Tas gandrīz ir labi, ka viņš ir miris, — vecais viņai aiz muguras sacīja. — No viņa nevienam nebija nekāda prieka.

— Viņš man palīdzēja atgriezties dzīvē, — nenovēršot skatienu no fotogrāfijas, teica Jasmīne.

— Viņš tikai domāja, kā tevi apmānīt, kā nozagt tev naudu

un...

— Es tam neticu, — Jasmīne viņu pārtrauca. — Viņš mani pavadīja, visu paskaidroja... neko nelūdzot, neko negaidot... jo bija pārliecināts, ka ostas pilsētu nav iespējams atcerēties pēc atgriešanās dzīvē.

Vecais gurdi pavicināja roku.

— Huang hun, — viņš noteica.

— Huang hun?

— Mēs sakām, ka tie bērni, kuriem sirds dzimstot apstājas, ir huang hun, dzeltena dvēsele... viņi atceras to, ko nav iespējams atcerēties, viņi atceras Nāves valstību — tieši viņi izveidoja seno Ķīnu.

9

Pagrozījis galvu, vecais kaut ko nomurmināja. Jasmīne piespieda sevi novērst skatienu no Tinga siltajām acīm un izgāja no darbnīcas.

28

Jasmīne atgriezās pie automašīnas, ieraudzīja Diānas rudās matu cirtas aiz stikla un iedomājās, kā vienmēr bija zinājusi, ka no abām māsām pati ir bijusi mātei pirmajā vietā. Mamma vie-nādiņ bija uztraukusies par Jasmīni, kamēr no Diānas tika gaidīts, ka viņa ar visu tiks galā pati. Jasmīnei mammas vēderā bija bijusi nepareiza guļa, un viņa zināja, ka dzemdības bijušas apgrūtinātas, kaut gan mamma par to nekad nebija runājusi. Bet Jasmīne jau bērnībā bija zinājusi, ka dzemdību laikā kaut kas nav bijis īsti kā vajag.

Pa ceļam uz slimnīcu Diāna jautāja, vai viņa guvusi apstiprinājumu tam, kādēļ turp braukusi. Jasmīne tikai pamāja ar galvu un skatījās melnajās debesīs, kas vietām bija redzamas aiz zemo mākoņu slāņa. Starmešu gaismā virpuļoja baltas sniegpārslas, un vējstikla slotiņas slaucīja tās prom.

Nebija neviena cilvēka, uz kuru viņa paļautos vairāk kā uz savu māsu.

Aizvērusi acis, viņa nolēma pateikt visu.

— Mēs norunājām, ka par to nerunāsim, — viņa iesāka. — Bet tagad... tu zini, kad mana sirds apstājās pēc avārijas, tas notika atkal... Es biju atgriezusies ostas pilsētā, viss bija tieši tāpat...

— Bet... «

— Pati dzirdu, kā tas izklausās, — Jasmīne piekrita.

— Tiešām?

— Un es vairs nezinu, ko domāt...

Jasmīne saprata — Diāna padomās, ka viņa atkal ir sajukusi prātā. Varbūt padomās, ka viņa nekad nav izveseļojusies. Bet Jasmīne pastāstīja gan par ieliņām ar sarkanajiem lukturīšiem, gan par grūti aptveramo birokrātiju un to, kā visi tika svērti uz milzīgiem svariem.

Viņai kļuva auksti, iedomājoties, ka ostas pilsēta pastāv īstenībā — ar triādes bandām, kas klīst apkārt, lai atrastu tikko ieradušos bērnus.

Diāna uzmanīgi klausījās, piebrauca pie slimnīcas ieejas, kamēr Jasmīne aprakstīja termināļa uzgaidāmo zāli un izlīmētās sienasavīzes.

Izkāpušas no mašīnas, viņas pār balto autostāvvietu devās uz ieeju.

Jasmīne atzina, ka izklausās maniakāla. Viņa to dzirdēja savā balsī, bet nespēja pārtraukt.

— Nedomāju, ka es jebkad būtu bijusi slima, — viņa teica. — Bet tas nekas, man noteikti vēl jāpastāsta, kas ar mani notika, lai tu saprastu...

Atzīstot, ka viņas vārdi izklausās jocīgi, Jasmīne bija spiesta atstāstīt visu, ko Tings viņai bija sacījis. Viņa apklusa tikai uz to brīdi, kamēr kopā ar divām medmāsām brauca liftā.

Sviedriem tekot pār vaigiem, viņa sajuta, ka sejā neviļus parādās plats smaids.

Liftā Diāna neskatījās uz viņu, tikai stāvēja ar noliektu galvu un nopietni sakniebtām lūpām. Durvis atvērās, viņas izgāja kāpņu telpā, turpināja iet pa bērnu intensīvās terapijas nodaļas

gaiteņiem, kur Jasmines balss pārgāja čukstā, stāstot par Tinga vectēvu, mēbeļu darbnīcu un uzrakstiem, kas patiešām redzami zem letes.

Pie Dantes palātas stāvēja medmāsas palīdze un ar klusu šķindoņu kaut ko šķiroja dzelzs ratiņos.

— Vai drīkstam ieiet? — Jasmine jautāja.

— Viņš joprojām guļ, — palīdze minstinoties atbildēja.

— Mēs drusku pagaidīsim, — Diāna klusi sacīja.

— Tur, tālāk, ir apmeklētāju telpa, — medmāsas palīdze norādīja.

Nemaz nedomājot turp doties, viņas tomēr gāja norādītajā virzienā. Taisni tajā mirklī, kad Jasmīnei bija jāatsāk runāt, gaitenī no kāpņu telpas iznāca Gabriels Popovs. Abas uzreiz apstājās. Nogurušo psihologu ieskāva cigarešu dūmu un aukstu drēbju smarža.

— Šī ir mana māsa, — Jasmīne teica.

— Jūs izskatāties kā dvīnes, — viņš sacīja, paspiežot viņai roku.

— Kā gan citādi? — Diāna piekrita.

— Jasmīn, netraucēšu, bet es mazliet padomāju par to, ko tu sacīji vakar, — viņš nedroši sacīja.

— No māsas man nekas nav slēpjams, — viņa teica.

— Tas nav nekas svarīgs, es tikai atradu kāda ķīniešu zīmējuma attēlu, kas tev varbūt šķitīs interesants.

Diāna uzmeta viņai saspringtu skatienu.

— Viņš ir psihologs, un viņam ir pienākums neizpaust pacienta noslēpumus, — māsu mierinot, Jasmīne paskaidroja.

— Mums vispār nepatīk psihologi, — Gabriels pavēstīja Diānai.

— Bet tu esi labs, — Jasmīne iesmējās.

Noglaudījis nokarenās ūsas, Gabriels uzlika acenes un skaļi nolasīja tekstu no tālruņa.

— Suņu dinastija... devītais gadsimts. Kāds vecītis, vārdā Guo Čongšu uzzīmēja Ceļojumu pa upi, — viņš teica un parādīja attēlu.

Uz bronzas krāsas zīda bija redzamas divas pārpildītas laivas. Tādas Jasmīne bija redzējusi ostas pilsētas piestātnē. Mākslinieks bija sapludinājis kopā nakts debesis un ūdeni drūmā mijkrēslī. Ainai pāri klājās bezcerības sajūta. Cilvēki, kuri atradās uz augšējā klāja, šķita sastinguši no vientulības.

— Es visu laiku to zināju, — Jasmīne nočukstēja un atdeva tālruni.

— Mums jāiet, — sacīja Diāna.

— Man jāiedzer tase kafijas, bet šovakar labprāt ar tevi parunātos, ja vēlies, — teica Gabriels un devās prom, pirms Jasmīne paspēja atbildēt.

29

Tumšākajā robežjoslā starp divām gaismas spuldzēm klusi stavēja Jasmine un Diāna.

— Tu nedrīksti pļāpāt par ostu, — Diāna nopietni sacīja.

— Es tikai mazliet pajautāju, ko citi, kas piedzīvojuši nāvi, ir pavēstījuši.

— Domā par Danti, tu viņam esi vajadzīga, — Diāna teica.

— Tas, ko sacīju Gabrielam, ir aizsargāts ar noslēpuma glabāšanas likumu.

— Jasmīn, ja tiksi ievietota klīnikā vēlreiz...

— Netikšu gan, — viņa pārtrauca Diānu balsī, kas bija mazliet par skaļu.

Kāds vīrietis, kas bija gaidījis liftus, pagriezās uz viņu pusi.

— Par ostu tu vari runāt ar mani, — Diāna čukstēja, — bet tas ir nopietni, tu riskē pazaudēt vecāku tiesības.

— Diāna, es neticu, ka esmu psihiski slima, bet es...

— Es arī neticu.

— Bet es nedrīkstu pieļaut, ka viņi apstādina Dantem sirdi, — Jasmīne teica.

— Par ko tu runā? Viņi cenšas bērnam palīdzēt, un tev jāpaļaujas uz to, ko viņi dara... Johans Dubs ir slavens bērnu ķirurgs un...

— Kā gan viņš varēja palaist garām tik svarīgu... g

— Jasmīn, mīļā... tagad nav jēgas meklēt vainīgos, — Diāna viņu pārtrauca. — Jo, pat ja... pat ja viņi uzreiz būtu ieraudzījuši vainagartērijas bojājumu, mēs būtu tādā pašā situācijā — bez sirds apstādināšanas operēt nav iespējams.

— Iedomājies, ja viņš tīšām būtu sabojājis vainagartēriju pirmās operācijas laikā.

— Nesaki tā, — Diāna sacīja, pavērsusi pret viņu izbiedētu seju. — Kas ar tevi notiek?

— Bet viņš varētu būt tā izdarījis?

— Ko tu īsti gribi pateikt?

— Ja ostas pilsēta būtu tikai sapnis? — Jasmīne turpināja, pametot skatienu uz Dantes palātas durvju pusi. — Tad īstenībā nebūtu Tinga vectēvs — vai kā?

— Jasmīn, man nav nekāda izskaidrojuma, — Diāna atbildēja. — Negribu sacīt, ka vispār nepastāv dzīve pēc nāves. Par to es neko nezinu. Bet zinu, ka smadzenes ir neticami sarežģītas... mums ir simts miljardi neironu, kas savā starpā savienoti ar simt triljoniem sinapšu... zinātne mēģina saprast atmiņu, bet tā ir milzīga, tas ir pilnīgi neizpētīts Visums.

— Bet kā tad es to visu varētu zināt, ja ne...

— Tas ir tikai... Piedod, ka pārtraucu, bet tu taču saproti, ka mēs visi glabājam milzīgu daudzumu zināšanu, kuru izcelsme nav noskaidrojama, mums nav ne jausmas, no kurienes tās nāk.

— Jā, bet...

— Tu ķeries pie šā sapņa, domādama, ka esi runājusi ar puisi, kas būvē laivas. Es tevi saprotu, patiešām, bet tikai tāpēc, ka viņa vectēvs eksistē patiesībā, vēl nenozīmē, ka patiess ir sapnis.

— Labi, — Jasmīne nočukstēja.

— Manuprāt, lietas un vietas saskan tikai tāpēc, ka tu neatceries, kur tās īstenībā esi dzirdējusi, — Diāna sacīja, noliekot taisni sašķiebušos akvareļa rāmīti pie sienas. — Smadzenēs glabājas milzīgs daudzums informācijas. Manuprāt, pirms pieciem gadiem tev varbūt viekārši gadījās metrostacijā stāvēt blakus šim puisim, kad viņš ar biedru runāja par savu vectēvu... bet tikai tad, kad, ciešot avārijā, tavās smadzenēs no skābekļa trūkuma iestājās panika, vārdi atbrīvojās, kļūstot par sapņu daļu.

— To visu es saprotu, — tverdama pēc elpas, sacīja Jasmīne. — Tas ir diezgan iespējams izskaidrojums.

— Bet? — pēc īsa brīža jautāja Diāna.

— Bet, kad Tings vakar nomira reizē ar mani...

— Nenomira vis, — Diāna viņu pārtrauca.

Jasmines pakausis iesāpējās, kad viņa pacēla galvu un ieskatījās māsai acīs.

— Viņa vectēvs tā teica.

— Man uz to nospļauties, — Diāna sacīja, nosarkstot līdz pat kaklam. — Jo tā nevar būt — es apsolu.

— Bet pārbaudi to — tu taču esi ārste, tu varētu to izdarīt.

Nogrozījusi galvu, Diāna paskatījās uz asistentu, kurš steidzās pa gaiteni, un pēc tam atkal palūkojās uz Jasmīni.

— Kā viņu sauc?

— Lī Tings, — viņa žigli atbildēja.

— Pēc manas saprašanas, Lī ir uzvārds.

— Kura slimnīca?

— Danderīda.

Diāna uzlika plaukstu Jasmīnes plecam.

— Man šķiet, ka tu par daudz tam tici, — viņa nopietni sacīja. — Tas man nepatīk, un es nemaz nesaprotu, uz ko tu сфТ

т

— Es ticu, ka esmu redzējusi ostu, kas ved uz Nāves valstību, — Jasmīne atbildēja. — Bet es joprojām ceru, ka tas tā nav, jo tad man būtu jāļauj...

Viņa apklusa, kad no personāla istabas iznāca Dantes medmāsa un tuvojās viņām.

— Man diemžēl viņš jāpamodina un jāpaņem dažas analīzes, — sieviete sacīja.

— Kā viņš jūtas?

— Par to runājiet ar galveno ārstu.

— Vai drīkstu iet jums līdzi? — Jasmīne jautāja.

— Protams, — sieviete noteica un pieturēja durvis, pirms iedegt griestu lampu.

No gaismas Dante pamodās un mirkšķinot raudzījās Jasmīnā, viņa panācās uz priekšu un papliķēja dēlam pa vaigu.

— Tu mazliet pagulēji, — viņa nočukstēja.

Medmāsa jautāja Dantem, kā viņam klājas, reizē kontrolējot skābekļa padevi un mērot asinsspiedienu.

Redzot, ka traucē, Jasmīne apsēdās uz krēsla un gaidīja. Kājas trīcēja. Viņa dzirdēja, ka Dante atbild uz medmāsas jautājumiem. Lūpiņas viņam bija bālas un sasprēgājušas. Drenāžas caurule bija pilna ar asinīm, un viņa saprata, ka vainagartērija vēl nav sadzijusi. Dante viņai pamāja, un viņa pamāja pretī.

— Kur ir tētis? — viņš jautāja. — Man viņam kaut kas jāpasaka.

— Viņš noteikti atnāks kuru katru brīdi, — Jasmīne noteica. — Diāna vairākas reizes viņam ir zvanījusi un ierunājusi ziņu viņa automātiskajā atbildētājā.

— Varbūt viņš kaut kur ir aizgājis kopā ar saviem draugiem, — minēja Dante.

,

Medmāsa uzkāra jaunu maisiņu ar fizioloģisko šķīdumu uz pilināšanas ierīces līdzās pustukšajam, kas bija savienots ar Dantes elkoni, un izgāja no telpas. Jasmīne piebīdīja krēslu pie dēla gultas un paņēma viņa plaukstiņu savējā. Pirkstiņus klāja grieztas brūces, roka bija sašūta, un pampumi sejā bija kļuvuši vēl tumšāki.

— Es ne vienmēr esmu taisnīga pret tēti, tikai domāju, ka viņš pārāk daudz braukā apkārt, — jasmīne teica.

— Bet viņš ir labs tētis un mīl tevi vairāk par visu pasaulē.

— Tētis ir jūras laupītāju kapteinis.

— Tā man arī šķiet, — viņa nočukstēja un paliecās uz priekšu.

Dantes bālās nāsis ietrīcējās, atvērto acu skropstas meta garu ēnu pār vaigiem, un viņš gaiši iesmējās.

— Tagad uzklausi mani, — Jasmīne sacīja, saņemot viņa sejiņu plaukstās. — Varbūt tu drīz dosies ceļojumā.

— Uz kurieni?

— Tikai paklausies... tur būs ļoti daudz cilvēku, bet tev tikai jāiet līdzi caur pilsētu uz lielu ceļu...

Asara no viņas acs nokrita taisni Dantem uz vaiga.

— Mammu, es nesaprotu, — Dante čukstēja.

— Zinu, bet es...

Jasmīne apklusa, kad atgriezās medmāsa un jautāja Dantem par pašsajūtu.

— Drusku noguris, — viņš atbildēja.

Izmērījusi viņam temperatūru, medmāsa viņus atkal atstāja divatā.

— Es gribu tev paskaidrot, ka tu varbūt dosies ceļojumā, — Jasmīne turpināja. — Tu atmodīsies uz sola, tur ne no kā nav

jābaidās, tur būs drēbes, tās būs tavas... tu apģērbsies un iziesi pilsētā, sekosi visiem... tevi nosvērs un iedos tev kakla ķēdīti, ko tu nedrīksti pazaudēt... pa ceļam tu nedrīksti runāt ne ar vienu, bet pēc tam, kad būsi saņēmis ķēdīti, tev jājautā pēc Lī Tinga — vai atcerēsies?

Dante tikai pagrozīja galvu un pirksti vārgi noraustījās viņas plaukstā. Jasmīne saprata, ka viņas sacītais nebija uztverts, bet viņai tas bija jāatkārto, lai dēls kaut ko atcerētos no tā, kad būs tur nokļuvis.

— Dante, tu nedrīksti kāpt laivās, — viņa turpināja, jūtot, ka lūpas sāk drebēt. — Bet ja tas tomēr būs jādara... tad mēģini atrast kādu labsirdīgu sievieti, kas tevi ņems līdzi.

Aiz durvīm izdzirdējusi balsis, viņa norija kamolu kaklā un ar piedurkni noslaucīja asaras.

— Pēc kā tev jāvaicā? — viņa jautāja.

— Nezinu, es aizmirsu — mamm, piedod.

— Viņu sauc Lī Tings — saki to tagad.

— Lī Tings.

— Viņš ir labs, viņš man palīdzēja, saki to viņam, saki — esmu tava mamma, ka Jasmīne ir tava mamma.

30

Jasmine apklusa un pieņēma savu briesmīgo lēmumu. Pēc tam viņa tikai mierīgi sēdēja, turēdama Dantes rociņu abās plaukstās, kad pie durvīm pieklauvēja.

Tā bija Diāna un Dantes ārsts. Kopā ar viņiem ienāca arī divas medmāsu palīdzes. Jasmīne piecēlās un ar vienu roku atbalstījās pret gultas galvgali, lai nezaudētu līdzsvaru.

— Kas noticis? — viņa jautāja, mēģinot izrādīt, ka ir mierīga-

— Asiņošana turpinās, bet ar drenāžu viņam klājas gluži labi, — ārsts atbildēja. — Asiņošana patiesībā ir neliela, bet man tā nepatīk... tāpēc es domāju sašūt vainagartēriju, cik ātri vien iespējams.

Viņš izskatījās tā, it kā būtu ieradies ar priecīgu pārsteigumu, bet Jasmīnes vaigi un lūpas nobālēja.

— Jūs taču uzskatījāt, ka tā sadzīs pati, — viņa nomurmināja gluži bz elpas.

— Es varu paskaidrot, — Diāna sacīja un pavilka viņu uz durvju pusi.

— Paskaidro tūlīt, — Jasmīne lūdza.

— Jasmīn, — viņa mierinot teica.

Līdzko abas bija izgājušas gaitenī, viņas apstājās un pēc tam, kad durvis uz Dantes palātu bija aizvērtas, Jasmīne ierunājās.

— Ko tu man paskaidrosi? — viņa nemierīgi jautāja.

— Viņi steidzas operēt, jo asiņošana ir mazliet pastiprinājusies.

— Varbūt tomēr samazināsies, — viņa nočukstēja.

Diāna apskāva viņu un cieši turēja.

— Viss būs labi, — viņa klusi teica.

— Kāpēc viņi nevar gaidīt, kā sacīja pirmīt? — jasmīne jautāja, iespiedusi seju viņas elkonī.

— Mums jārespektē ārstu lēmums, — viņa sacīja, palaižot māsu vaļā.

— Vai viņi apstādinās Dantem sirdi?

— Ārsti ir spiesti to darīt, lai glābtu viņam dzīvību.

— Labi, es saprotu, — Jasmīne noteica, notraušot asaras no sejas.

— johans Dubs zina, ko dara, — Diāna paskaidroja, bet acis viņai bija nopietnas.

Jasmīne paņēma viņas roku un pabīdīja viņu malā, lai palaistu garām kādu medmāsu ar ratiņiem, kuros bija saliktas vilnas segas.

— Uzklausi mani, tu esi mana māsa, aizmirsīsim visu citu, — cenzdamās savaldīties, teica Jasmīne. — Tev man jāizstāsta, vai atrodams kāds līdzeklis, kas dotu man iespēju nomirt un atgriezties dzīvē.

— Ko tu ar to domā? — Diāna izbijusies jautāja.

— Var taču apstādināt sirdi ar elektrošoku? — Jasmīne teica, savos vārdos dzirdot histērisku noti. — Kā mēdz darīt filmās? Vai tas ir iespējams?

— Defibrilācija, — Diāna nopietni atbildēja.

— Vai tā ir bīstama?

— Jā, protams.

— Cik bīstama?

— Nezinu, tas atkarīgs no tā, kā...

— Bet vai to izturēšu?

— Jasmīn, — Diāna pieklusināja balsi. — Esmu pārliecināta, ka pasaulē neatradīsies neviena ārsta, kurš apstādinās tavu sirdi, lai tu varētu ceļot uz Nāves valstību.

— Izņemot tevi — tas jādara tev.

— Nekad, — viņa atbildēja, aiz pārsteiguma iesmiedamās. — Nav jēgas mani piespiest, jo es pat nevaru... nē, pagaidi, ļauj man pateikt. Es nevaru. Man nav ne prasmju, ne tiesību.

— Apsoli man, ka tu adoptēsi Danti, tev jāparunā ar Marku, saki viņam, ka tikšanās laiki paliks tie paši, kas agrāk, bet...

— Par ko tu runā?

— Ja viņi apstādinās Dantem sirdi, es izdarīšu pašnāvību, — Jasmīne sacīja, īsti nezinot, vai pati tam tic.

— Tagad es kļūšu nikna uz tevi, — Diāna nopietni teica.

— Saprotu.

— Lai cik sāpīgi tas būtu, tev jāpieņem dzīves apstākļi, Jasmīn.

— Nesaprotu, kāpēc tas man būtu jādara.

— Tāpēc, ka jādara, tāpēc, ka esi cilvēks.

— Nē, — Jasmīne nočukstēja.

Diāna tikai stāvēja un kādu brīdi raudzījās viņā, pirms turpināja tādā balsī, it kā ar visiem spēkiem censtos savaldīties.

— Tu esi šokā, Jasmīn... tu varbūt pati to saproti, tu*esi cietusi ļoti nopietnā avārijā, sirds tev apstājās, tu biji narkozē un, atguvusi samaņu, uzināji, ka mamma ir mirusi un Dante nopietni ievainots...

л

— Ko tu mēģini pateikt? Ka esmu nojūgusies?

— Ka man ir bail — tu esi tik apjukusi, ka patiesībā runā nopietni.

— Es negribu mirt, — Jasmīne mierīgi sacīja. — Bet Dante pat neprot uzrakstīt savu vārdu, viņam atņems vīzu, un...

— Nav nekādas Nāves valstības, — Diāna viņu pārtrauca, acīm piepildoties ar izmisuma asarām.

— Varbūt ne...

— Ak Dievs, tas ir tik nelāgi. Tik... Es negribu, ka tu to dari, māsiņ, — viņa sacīja, slaukot asaras no vaigiem.

Durvis atvērās, un no Dantes palātas iznāca galvenais ārsts. Diāna novērsās un paņēma savu tālruni. Ārsts pazuda gaiteņa galā, un Diāna atkal paskatījās uz savu māsu.

— Tev jāparunā ar psihiatrijas nodaļu, kur atradies — varbūt viņi tev palīdzēs, — viņa pateica tieši tajā mirklī, kad viņas plaukstā iedrebējās tālrunis.

— Tam jau ir par vēlu, — Jasmīne noteica.

Paraudzījusies tālruņa ekrānā, Diāna atbildēja, nenovēršot

skatienu no māsas.

— Diān... Jā, tā esmu es... jā, tieši tā...

Viņa soli atkāpās, un Jasmīne redzēja, ka Diānas vaigi un lūpas nobālē.

— Jā, saprotu, — viņa teica, norijot kamolu kaklā. — Vai tev ir laiks?

Pēc īsas sarunas viņa palika stāvam, ar nekustīgu skatienu raugoties grīdā, un roka ar tālruni nokarājās gar sāniem. Tad viņa atkal paraudzījās Jasmīnē.

— Tas bija kolēģis no Danderīdas slimnīcas, — viņa dobjā balsī paskaidroja. — Es... es nezinu, kā to pateikt... bet tev bija

taisnība, tur atrodas tāds Lī Tings, viņš ir komā... viņa sirds apstājās tieši trīs minūtes pirms tavējās.

Pamājusi ar galvu, Jasmīne atbalstījās pret sienu.

— Tas vienalga nav gudri darīts, — Diāna nočukstēja.

Stāvēdama gaitenī, Jasmīne sajuta pret plaukstu vēso tapeš-

rakstu un reizē krita kā bezdibenī.

Noslaucījusi degunu, Diāna palūkojās viņā.

— Ir viens paņēmiens, ko tev varu parādīt, — viņa klusā balsī sacīja. — Zinu, ka to nožēlošu, bet ja tu intravenozi ievadīsi sev vielu, ko sauc par adenozīnu, tieši simt piecdesmit miligramu, tad tava sirds apstāsies... varbūt uz minūti.

— Bez narkozes?

— Jā, tikai...

— Kas notiks pēc tam? Kurš mani pamodinās?

— Notiek tā, ka ķermenis uzreiz noārda šo vielu... un sirds atsāk darboties pati no sevis.

— Vai ir kādas blaknes?

— Nekādas... Ja sirds atsāk darboties.

— Bet parasti atsāk?

— Jā, ja veselības stāvoklis ir gana labs...

Jasmīnei pāršalca baiļu vilnis. Viņa negribēja to darīt, viņa negribēja izdarīt injekciju, lai sirds apstātos, bet viņa nespēja aizmirst meiteni, kuru bija redzējusi šķērsielā. Bandīti pakāra viņas vectēvu, lai varētu atņemt viņai vīzu. Vecajai sievietei ratiņkrēslā bija jāatgriežas mazās meitenes ķermenī.

Dante nekad vienatnē netiks galā ostā. Viņš neatcerēsies pavaicāt pēc Tinga, viņš nekad nespēs iziet cauri pilsētai līdz terminālim, viņš pat neprot uzrakstīt savu vārdu, viņa nodomāja.

31

Nesaprotot apstākļus, Gabriels bija apsolījis stāvēt sardzē pie durvīm, lai neviens neienāktu un netraucētu jasmīni izšķirīgajās minūtēs. Caur stiklu viņa ieskatījās taisni spoži apgaismotajā operāciju zālē. Dante bija iemidzināts un pārsegts ar gaišzaļu palagu. Redzams bija tikai viņa kailā vēderiņa taisnstūris no saules pinuma līdz kakla bedrītei.

Vērošanas telpā ienāca Diāna. Viņa izskatījās dīvaini izklaidīga, aizslēdzot durvis un parādot māsai šļirci ar caurspīdīgu šķidrumu un tievu adatu. Klusi pateikusies, Jasmīne uzmanīgi ietina šļirci tualetes papīra gabaliņā un paslēpa to uz grīdlīstes taisni pretī ratu ritenim.

Viņai atgriežoties pie operāciju zāles loga, pār Dantes kalsno krūškurvi tika izliets rūsaini brūns šķidrums.

Spožākajā gaismas aplī iznāca galvenais ārsts Johans Dubs, un viņa nogurušās acis, gandrīz kā smiedamās, pēkšņi iemirdzējās.

— Viņš nav labs, — Jasmīne nomurmināja.

— Tev tagad nebūtu jāskatās, — Diāna teica.

— Kāpēc? — Jasmīne jautāja, turpinādama skatīties.

— Nē, tas tikai var būt nepatīkami.

Jasmīne piespieda sevi raudzīties uz ratiņiem, tualetes papīra rullīti līdzās ritenim un tad pievērsās durvīm, uz kurām

bija uzšļakstījušies kafijas pilieni, un pēc tam — uz attēlu ar bērzu birzi.

— Ko viņi dara?

— Zāģē krūškurvi.

— Ak Dievs...

Nespēdama nostāvēt mierīgi, viņa šķērsoja telpu, piespieda pieri vēsajai sienai, satraukti sita plaukstu pret tapetēm, apgriezās apkārt, pārlaida skatienu spīdīgajam plastmasas matracim un mēģināja savaldīt elpu.

— Vai iet labi? — viņa čukstēja.

— Jā.

— Ko viņi dara tagad?

— Viņi izsūknē gaisu no kreisās plaušas.

Atgriezusies pie loga, Jasmīne zaļajā palagā virs Dantes

ķermeņa ieraudzīja asiņaino atveri. Kreisajā pusē kā pelēcīga plēve vizēja sirds somiņa. Skalpeļa asmens pārslīdēja pār plēvi un ārā iztecēja biezas asinis — viņa ieraudzīja Dantes sirdi un tās muskuļa ritmisko raustīšanos.

Turēdamās pretī ģībonim, viņa smagi atbalstījās, norīstījās un mēģināja elpot mierīgi.

— Vai viņi to darīs tagad? — viņa jautāja. — Vai viņi apstādinās sirdi?

— Jā, tiek injicēts kālija šķīdums vainagartērijā, lai...

— Es negribu, — Jasmīne raudāja. — Es negribu... * Diāna mēģināja viņu apskaut un aizvest sāņus, bet Jasmīne

atvairījās un atspiedās pret stiklu. Operāciju zālē rosījās ārsti. Klusu runādamies, viņi gatavoja šļirci. Jasmīne piegāja pie ratiņiem, paņēma savu šļirci un ar drebošiem pirkstiem atlocīja papīru.

— Tev tas nav jādara, — Diāna iesaucās.

Noslīgusi uz ceļiem, Jasmīne iztaisnoja kreiso roku. Viņa tik ļoti trīcēja, ka bija grūti redzēt, ko viņa dara. Viņa uzmanīgi izspieda šķidruma pilienu no šļirces adatas.

— Kas notiek, kas notiek? — viņa jautāja.

— Jasmīn, paļaujies uz ārstiem, viņi izglābs Danti, — Diāna raudot sacīja.

Jasmīne mēģināja iedurt adatu vēnā, bet kļūdījās un mēģināja vēlreiz.

Pametusi žiglu skatienu operāciju zālē, Diāna apsēdās viņai blakus, izņēma šļirci viņai no rokām, pagrieza viņas apakšdelmu pret gaismu un iedūra vēnā.

— Dari to, — Jasmīne čukstēja.

Diānas lūpas cieši sakniebās, kad viņa spieda vēso šķīdumu māsas asinīs, izvilka adatu un piespieda brūcei kompresi.

— Es to pieturēšu, — Jasmīne sacīja, nejūtot saikni ar savu balsi.

Diāna piecēlās un atkāpās. Jasmīne novēlās uz sāna un sajuta, kā caur ķermeni strāvo ledains aukstums. Sirds sitās vārgi kā aizšautam zvēram. Viņa apvēlās uz muguras un raudzījās augšup piekaramo griestu plākšņu rakstā.

Elpot kļuva grūti, un tagad viņu pārņēma īstas bailes.

Paniskās nāves bailēs viņa vēlējās aizbēgt no sevis, viņa nezināja, ko dara, gulēdama līdzās ratiem, viņa atspērās ar kājām pret sienu, taustījās gar grīdlīsti un sajuta pret elkoni spiežamies kaut kādus vadus.

Diāna bija atkāpusies vēl pāris soļus un, plaukstu mutei priekšā aizlikusi, izbailēs blenza viņā.

Pie durvīm kāds stipri klauvēja.

Jasmine izstiepa augumu, bet tālāk netika, un galva nokārās Spraugā starp ratiem un sienu viņa redzēja, kā pret griestu lampu ceļas gaisa nesti puteklīši.

Norīt siekalas kļuva arvien grūtāk.

Un, ja nu es tagad nomirstu, viņā atskanēja panikas pārņemta balss.

Un, ja nu tā ir kļūda.

Viņas acis aizklāja tumsa, un kakls pēkšņi aizžņaudzās. Viņa nespēja paelpot, netika pie gaisa, mēģināja bāzt pirkstus mutē, lai paplestu rīkli.

Spiediens uz krūtīm pastiprinājās, acis mirkšķinājās, telpa mirguļoja un šūpojās.

32

Jasmīne pamodās no tā, ka viņu kāds raustīja aiz rokas.

Viņa iedomājās, ka Diāna mēģina viņu pamodināt, bet bija par agru. Ausīs dunēja un miegs bija nepārvarams.

Viņa zināja, ka jādodas uz ostu, viņa joprojām bija nogurusi, nekustējās un bija aizmigusi.

— Mammu? — atskanēja čuksts.

Smalkā balstiņa viņai uzreiz lika atmosties ar pukstošu sirdi. Viņa pustumsā mirkšķināja acis un sajuta, ka viņu atkal kāds parausta aiz rokas.

— Dante? — viņa teica, nelaizdama vaļā mazo rociņu.

— Mammu?

Jasmīne piecēlās sēdus un apskāva viņu. Viņš trīcēja pie visām miesām un cieši piekļāvās viņai.

Bija gandrīz neiespējami kaut ko saredzēt, bet Jasmīne saprata, kur atrodas.

Viņa bija atgriezusies, atgriezusies kopā ar Danti, viņi abi šajā mirklī bija miruši.

Ostas pilsēta, viņa nodomāja un nolaida kājas uz slapjās grīdas.

— Kāpēc te ir tik tumšs? — Dante izbijies jautāja.

— Viss būs labi, mums tagad jāsteidzas mājās, — viņa iesmējās.

Kādu brīdi viņa turēja Danti apskāvienā, sajuta, kā smaržo viņa āda, piespieda vaigu viņa cirtainajiem matiem, pirms nosēdināja viņu uz sola. Vīraka kociņi pie kāda altāra gandrīz bija izdeguši, bet tagad Jasmīne varēja saskatīt viņa seju un spožās acis. Viņš bija ģērbts šortos un jakā ar kapuci, kas viņa augumam bija mazliet par lielu.

— Vai tu pamodies šeit?

— Nē, mani šurp atveda kāda meitene, visur bija ūdens.

— Ko viņa teica? — Jasmīne jautāja, ar roku atbalstīdamās pret sienu.

— Es nezinu — viņa runāja kaut kā jocīgi.

— Tas ir ķīniski — man šķiet, ka skan tīri labi, — Jasmīne steigšus sāka ģērbties.

Viņas acis bija apradušas ar mijkrēsli, un viņa varēja saskatīt, kā gar sienām pa renēm lēni tek ūdens, sakrājoties lielās tvertnēs, kur līst pāri un tek uz flīžu grīdas.

Apģērbusies viņa pacēla Danti un iznesa viņu no nišas. Kājas trīcēja un vēl šķita nestabilas.

Aiz muguras viņa dzirdēja, kā veca sieviete izbiedētā balsī kaut ko kliedz. Gaiss bija karsts un ļoti mitrs.

Kādā nodalījumā uz ceļiem tupēja kāds kails vīrietis un arābiski skaitīja lūgšanu. Jasmīne tumsā redzēja tikai viņa mugurkaula līkumu, muskuļotos plecus un noliekto galvu.

Uzmanīgi viņa virzījās gar margām kāda baseina mdlā. Nodilušās margas viegli šūpojās, un to gals pazuda pustumsā.

Pa baseinu tuvojās kāds stāvs. Tā bija Jasmīnes vecuma sieviete, kura brida pa ūdeni, kas sniedzās līdz viduklim. Smagās krūtis un apaļie pleci no slapjuma spīdēja. Viņa bija izstiepusi rokas uz sāniem, it kā baidītos zaudēt līdzsvaru.

Divas sievietes pavadīja kādu apjukušu vecu vīru līdz nodalījumam. Odens tecēja pār viņa kailo ķermeni. Sievietes atstāja viņu uz sola, un viena no viņām uzkavējās un papliķēja viņam pa vaigu, lai viņš neiesnaustos.

Paņēmusi Danti otrā rokā, viņa pakratīja nogurušo roku un turpināja iet pa gaiteni, ko ietvēra nodalījumi.

Tālu tumsā kaut kur ieskanējās zīdaiņa raudas.

Ieraudzījusi tālumā pelēku gaismu, viņa sāka iet ātrāk. Zem kājām šļakstēja ūdens. Viņa juta, ka rokas nogurst, bet nenolaida Danti zemē, līdz bija tikusi dzestrajā gaisā uz balkona.

Viņas āda kūpēja no pirts karstuma, un sejai priekšā nokarājās slapjas matu šķipsnas. Tur, lejā, viņa ieraudzīja ostas pilsētu. Spīdēja sarkanie lukturīši, un neona izkārtņu gaisma spiedās caur bambusa jumtu spraugām.

Debesis virs galvas īsti nebija tādas kā naktī — nebija redzamas ne zvaigznes, ne Mēness. Mijkrēslis bija tāds kā spoguļattēls, kā pilnīga Saules aptumsuma laikā.

Dante izbrīnā raudzījās uz ļaužu straumi un tad satraukts vērsās pie Jasmīnes.

— Vai atceries, kā vecmammai uzbrauca? — viņš jautāja, lūpu kaktiņiem sākot drebēt.

— Tas bija briesmīgi.

— Mammu? Padomā, ja mēs esam beigti...

— šis ir tikai sapnis, — Jasmīne gurdi noteica.

Koka grīda iečīkstējās, un viņa žigli apsviedās apkārt. Uz balkona iznāca resns vīrs zaļās treniņbiksēs un baltā T-kreklā, viņam rokā bija mobilais tālrunis, un viņš gaidīja, kad parādīsies zona. Apjucis paraudzījies viņos, viņš itāliski nomurmināja atvainošanos un devās lejup pa kāpnēm. Pirts ēka bija milzīga, tā aizsedza visu skatu ar daudziem stāviem, durvīm, balkoniem, starpsienām un atsevišķiem nodalījumiem, ūdens notekām un vītņu kāpnēm.

Miegs viņai bija pārgājis un satraukums pieauga. Diānas injekcijai bija jāiedarbojas tikai minūti.

— Uzklausi mani, šajā pilsētā ir milzīgi daudz cilvēku, — viņa nopietni sacīja. — Dante, tev jāturas pie manis visu, visu laiku.

— Kāpēc tu esi dusmīga?

— Es neesmu dusmīga, nemaz neesmu dusmīga, tikai ir ļoti svarīgi, lai tu saprastu — tev jādara tā, kā es lieku.

— Labi.

Rokās sadevušies, viņi gāja lejup pa koka kāpnēm un nonāca ieliņā aiz pagodas. Viņiem bija jāsteidzas uz piestātni, lai saņemtu vīzu, un Jasmīne iedomājās, ka, izvairoties no galvenajām ielām, būtu iespējams apiet garākās rindas.

Teciņiem viņi skrēja gar netīru logu rindu līdz tukšai biroju ēkai. No griestiem nokarājās pārrauti vadi, pie sienas karājās plāksne ar žetoniem, uz grīdas mētājās rakstāmmašīna ar salauztiem taustiņiem. Tālākajā telpā cilvēku grupa izpildīja taiji-quan vingrinājumus. Viņi sinhroni un lēni veica stilizētas cīņas mākslas kustības.

33

Dante palēkdamies skrēja līdzās Jasmīnei pa tumšo ieliņu. Zemē mētājās pamesti un nelietojami tālruņa aparāti. Kāds vīrs stāvēja pie ratiņiem ar diviem spīdīgiem patvāriem. Viņš pārdeva tēju, bet pie plastmasas galda neviens nesēdēja. Viņš šļakstīja ūdeni ap galdu, lai viesiem nebūtu jārij putekļi no sausā ceļa.

Ejot garām, Dante viņam pamāja, un vīrs paskatījās uz viņiem. Abi turpināja žigli iet uz priekšu, steidzoties pretī fasādei, kas bija nolīmēta ar zīmētām sienasavīzēm, un sasniedza ielas stūri, kur dūca stateniska elektriskā izkārtne.

— Mamm, pagaidi, man jāatpūšas, — Dante elsoja.

— Paiesim vēl drusku, — Jasmīne noteica, velkot viņu sev līdzi.

Pa zemi mētājās saplēsta virtene ar sarkaniem papīra lukturīšiem, vecas papjēmašē maskas un pelēcīgas ķīniešu čipsu turzas.

Kādu brīdi paņēmusi Danti uz rokām, Jasmīne atkal iedomājās par Tinga vectēvu. Viņš stāstīja par provinci, kur neviens neticēja, ka Ķīna ir ietekmējusi Nāves valstība, bet ka noticis tieši pretēji. Varbūt jau no sākuma pastāvēja kāds valodas un arhitektūras iedīglis. Kad tūkstošiem gadu senā pagātnē cilvēki pēc sirds apstāšanās atgriezās dzīvē, daži spēja pastāstīt par ostas

pilsētu, un Ķīna pamazām sāka ietekmēties no tā, ko bija radījuši senči viņsaulē.

Tādā gadījumā ostas pilsēta bija visu civilizāciju šūpulis. Ja kādu kultūru būtu iespējams uzskatīt par sākotnējo, tā bija tieši ķīniešu kultūra.

Viņi turpināja ceļu, kas gāja paralēli galvenajai ielai, bet drūzma kļuva arvien lielāka, kad tai pievienojās vairāk cilvēku no šķērsielām.

Nolaidusi Danti zemē, Jasmīne paraudzījās apkārt un iedomājās, ka jāatrod labāks ceļš.

Trīs sievietes kopīgiem spēkiem vilka ratus, pilnus ar sadzīves priekšmetiem. Pār pilsētu skanēja dārdoņa. Kāds vecs vīrs ar kalsnām, stiegrainām rokām nesa smagu degvielas kannu.

Jasmīne mēģināja atcerēties, ko Tinga vectēvs bija stāstījis par ķīniešu ģenerāli, kurš bija atgriezies no mirušajiem. Viņš bija minējis kaut kādu Rotaļlaukumu. Ģenerālis esot pieprasījis izšķirt viņa lietu Rotaļlaukumā, jo tiesa bijusi netaisnīga.

Viņa saņēma grūdienu mugurā un iekāpa renstelē, bet nepalaida vaļā Dantes roku.

Durvju ailā stāvēja kāda sieviete īsos džinsa bruncīšos un sārtā blūzē, kas bija sasieta zem krūtīm. Viņas seju klāja strutaini izsitumi, un plakstiņi bija smagi no narkotiku lietošanas.

Tagad visur bija pilns ar cilvēkiem, un Dantes pirkstiņi bija mikli un glumi. Jo tuvāk laivu gaismām viņi gāja, jo Vairāk pieauga Jasmīnes satraukums.

Šeit šķērsiela bija nodalīta ar virvēm — viņi bija spiesti iekļauties rindā.

Kādā lodziņā starp violetiem aizkariem viņa redzēja bārdainu vīru metam naudu spēļu automātā ar uzrakstu Texas Ranger.

Tālumā bija dzirdamas policistu svilpes un pērkona rūkoņa.

Viņa cieši turēja Danti, atbalstīdama plecu pret aizvirtņiem un sarūsējušām notekcaurulēm. Viņi nonāca kādā no ejām ostas celtņa pakājē.

Dažas kalsnas sievietes no saviem priekšautiem mēģināja pārdot viņai šķīstošās kafijas paciņas. Visi tagad gāja rindā gar notupušajām ostas ēkām ar izsistajiem logiem, līdz nonāca pašā piestātnē.

Jasmīni pārņēma stindzinošas bailes, iedomājoties, ka viņa vai Dante varētu atrasties pasažieru sarakstā.

Vienu no viņiem varbūt nosūtīs uz laivām.

Varbūt pa ceļam būs satrūkusi saite ar viņu ķermeņiem slimnīcā.

Pie svariem šūpojās sarkanas laternas un bija jūtamas izplūdes gāzes no rūcošiem laivu motoriem.

— Mamm, skaties, cik daudz laivu, — Dante nemitīgi atkārtoja.

Cilvēki grūstīdamies nežēlīgi sargāja savu vietu rindā, baidoties palaist garām savu laivu. Viņiem priekšā gāja pusaugu meitene. Pie katra soļa iegrabējās zaļa auduma somai piesietā emaljētā krūzīte.

Jasmīne juta, ka drūzmā riskē palaist vaļā Dantes roku. Pievilkusi dēlu sev klāt, viņa bīdīja zēnu pa priekšu.

Divi sargi palaida garām vīru, kurš ķerrā stūma mirušu bērnu, lai viņš to varētu novietot kādā no laivām. Viņas acu priekšā uz mirkli pazibēja divus gadus vecais zēns ar nosmulētu seju un melnām asinīm nāsīs.

Viņi lēni tika spiesti uz priekšu pa eju, un beidzot sargs pamāja, lai viņi nāk tuvāk. Viņi kopā uzkāpa uz slīpās rampas.

— Kas tas tāds? — Dante jautāja, palūkojoties uz lielajiem svariem, kas tagad skaidri bija redzami viņiem priekšā.

— Viņi mūs nosvērs, — jasmine teica balsī, piesmakušā no bailēm.

— Kāpēc?

Viņa atbildēja, ka nezinot, bet tas attiecas uz visiem. Jasmīne mēģināja pajokot, ka viņi pārbaudīšot, vai tikai viņa nav pieņēmusies svarā par veselu kilogramu, lai Dante nesabītos. Smiedamās viņa palīdzēja dēlam uzkāpt uz svariem un novērsās, kad satraukuma asaras sāka ritēt pa vaigiem.

Blāvi mirdzēja melnais metāls.

Abas apaļās plāksnes pacēlās viņiem virs galvas, un daži no daudzajiem rādītājiem sakustoties iečīkstējās kā pietauvotās laivas, kamēr citi griezās zibenīgi ātri, un vecais metāla sirpis tikšķēdams virzījās augšup.

Tad nošķindēja un svaru uzraugs paņēma birku no šķīvja un vienaldzīgā balsī nolasīja tur iespiesto hieroglifu. Kliba sieviete ar rādāmkociņu atzīmēja rezultātu uz ciparnīcas.

Kad Dantem vīzu uzkāra kaklā, Jasmīne uzkāpa uz svariem, neizlaižot dēlu no acīm.

Viss notika žigli, un viņa cieši turēja Danti, kad abi stāvēja aci pret aci ar sievieti, kurai rokās bija pasažieru saraksts. Viņai nevarēja būt vairāk par divdesmit gadiem, bet seja bija pelēka aiz noguruma un skatiens — dīvaini mierīgs.

34

Sieviete bez steigas salīdzināja sarakstus ar viņu vīzām, tad ielūkojās tādā kā pielikumā un paraudzījās abos ar skatienu, kurā bija jaušams tāds kā mierinājums. Sargs kreklā ar īsām piedurknēm un tumšām saulesbrillēm atraisīja virvi, izvilka viņus ārpus nožogojuma un norādīja pilsētas virzienā.

— Mēs vēlamies pavadoni līdz terminālim, — Jasmīne laipni paskaidroja.

— Ne šodien, — sargs angliski atbildēja.

— Bet kā jūs varēsiet garantēt mūsu drošību?

— Tagad ejiet, — viņš teica, ieskatoties viņai acīs.

— Jums pat neienāca prātā brīdināt mūs par triādi, — viņa brīnījās. — Vai tad šeit visam nebūtu jābūt taisnīgi?

— Apklustiet.

— Man līdzi ir dēls, un es prasu, kā...

Ar abām rokām viņš pagrūda Jasmīni tā, ka viņa, paklupusi pār ūdens mucu, krita atmuguriski un nostiepās zemē, sasitot gurnu un plecu.

— Mammu, mammu! — izbijies iekliedzās Dante.

— Iesim, mums nav no kā baidīties, — viņa teica, piecēlusies kājās.

Sargs bija izvilcis aizbāzni, un ūdens lija ārā no mucas uz sausās zemes. Saņēmusi Dantes roku, Jasmīne sāka vilkt viņu

sev līdzi pilsētas virzienā, sievietei ar sarakstiem nokliedzot kādus vārdus ķīniski.

Viņus apturēja cits sargs, likdams iet līdzi pie kāda vīra ar bloknotu rokā. Pabāzis kopējamo papīru zem virsējās lapas, viņš uzmeta ašu skatienu viņu vīzām, kaut ko pierakstīja, noplēsa papīru un sniedza viņai.

— Grūstīties nedrīkst, — Dante noteica.

— Zinu, bet tagad tie ir nieki.

Pamājis ar galvu, vīrs parādīja, ka ieliek kopiju plastmasas vāciņos. Nejautājusi neko par papīru, Jasmīne paņēma Danti pie rokas un sāka iet prom no rindām un piestātnes ar laivām. Baidoties no tā, ka tiks saukta atpakaļ, viņa žigli devās virzienā pa labi uz rūpniecības rajonu ar darbnīcām, sausajiem dokiem un angāriem līdzīgajām nojumēm.

Jasmīne saprata, ka policija nespēj aizsargāt visus, jo ikviens cilvēks plašajā pilsētā gaidīja uz atgriešanos, bet tas, ka varas iestādes neliekas ne zinis par bērniem, kuri tikko ieradušies, vairs neļāva runāt par kaut kādu taisnīgumu.

Rūpīgi salocījusi papīru, viņa to iebāza bikšu kabatā. Tagad tikai jāmēģina atrast Tingu un jāpalūdz viņam pavadīt abus līdz terminālim. Viņa palūgs arī pārtulkot papīru, lai uzzinātu, kas tajā rakstīts, lai sagatavotos iespējamiem sarežģījumiem.

Apmetuši līkumu milzīgam konteineru krāvumam, viņi pagāja garām alumīnija laivām zem nojumes un tuvojās Tinga darbnīcai.

Jasmīne bija nodomājusi izskaidroties ar viņu, tomēr pasakot, ka studiju laika fotogrāfijā viņš izskatās jauks.

Aiz sarūsējušā stiepļu pinuma žoga, atgādinot vaļa skeletu, slējās laivas karkass.

Viņa gāja tik ātri, ka Dante gandrīz vai paklupa. Izgājuši pa vārtiņiem žogā, viņi pieklauvēja pie darbnīcas durvīm, bet neviens neatvēra.

— Es gribu apskatīties visus darbarīkus, — Dante sacīja.

Netālu atskanēja kādas sievietes smiekli.

Turot Danti aiz rokas, Jasmīne gāja apkārt ēkai un ieskatījās ejā aiz atkritumu tvertnēm un ķieģeļu kaudzes uz paliktņa.

Darbnīcā bija dzirdama ritmiska klaudzoņa.

Iedomājusies, ka tur kāds strādā ar kaltu un āmuru, viņa piegāja pie netīra loga. Gaišā telpā viņa ieraudzīja uz krēsla sēžam kailu sievieti. Balto krūšu starpā vīdēja tetovējums — zils taurenis. Nodūrusi skatienu, viņa klusi iesmējās, pakasīja vēderu un kaut ko sacīja.

Uz grīdas starp saņurcītām drēbēm, aizsargbrillēm un ausu aizsargiem stāvēja alus pudeles.

Dante pavilka Jasmīni aiz rokas, un viņa soli atkāpās, bet apstājās, spogulī ieraudzījusi Tinga seju. Viņš aizvērtām acīm gulēja gultā. Viņam virsū sēdēja cita sieviete un ar pieaugošu sasprindzinājumu kustināja gurnus. Gultas galvgalis sitās pret sienu. Viņa smagi elsoja, un uz krūtīm mirdzēja sviedru lāsītes. Tumšie mati nokarājās pār seju. Viņa pēkšņi sastinga, un paplestās kājas nodrebēja. Ievaidējusies viņa sēdēja ar paplestu muti, tad ķermenis atslāba, viņa iztaisnoja muguru, papliķēja Tingam pa vaigu, kaut ko pateica un nokāpa nost, turot plaukstu kājstarpē.

— Mamm, nāc, — Jasmīnei aiz muguras iesaucās Dante, un viņa atkāpās no loga.

Ejot līdzi Dantem, viņai dega vaigi. Dante par visu vari gribēja aplūkot instrumentus, kas atradās uz darbagalda.

Tālumā virs namu jumtiem šūpojās dzeltena un sarkana auduma pūķis. Vējā plīvoja garā aste.

Pacēlies pirkstgalos, Dante aplūkoja darbarīkus. Mijkrēslī mirguļoja masīvu urbju, zāģu, skrūvspīļu un ēveļu tērauds.

Jasmīni pārņēma kaitinoša neērtības sajūta — viņa kaut kā bija iedomājusies, ka starp viņu un tulku ir izveidojušās īpašas attiecības.

Darbnīcas durvis atvērās, un pa tām iznāca Tings, ģērbts džinsos un otrādi uzvilktā apakškreklā. Vienā rokā viņš turēja smagu ēveli. Augšdelma muskuļi bija piebrieduši, it kā viņš būtu trenējies, un viņa kreisajā ausī Jasmīne pamanīja savu pērļu auskaru. Viņus ieraudzījis, Tings izskatījās pārsteigts un, nākot viņiem pretī, nodūra skatienu un sapņaini iesmējās.

— Tu atgriezies, — viņš apstājies teica.

— Biju spiesta atvest Danti, — Jasmīne dzedri sacīja.

— Sveiks, Dante!

Tings notupās un ielūkojās Dantem acīs.

— Tava māte ir gaužām neparasta sieviete.

— Negribēju tevi traucēt, — Jasmīne ierunājās. — Bet mums vajag pārtulkot kādu papīru.

— Mani sauc Tings, — viņš sacīja Dantem, nolikdams malā ēveli.

— Mamma stāstīja par tevi.

— Nestāstīju gan, — Jasmīne iebilda un ievēroja, ka tumšmate stāv darbnīcas durvīs vienās biksītēs un ar alus pudeli rokā.

Pamanījis, ka Jasmīne skatās uz mājas pusi, Tings pakasīja sev pakausi.

— Pagājušo reizi tu satiki Žang Nu, — viņš klusi noteica.

— Apģērbies, — Jasmīne sievietei angliski uzsauca.

Viņa zināja, ka nav taisnīgi mēģināt, lai Na sajustos kā lēta

padauza un nokaunās, bet viņu piepildīja kaitinoša vilšanās izjūta.

— Kad izaugšu liels, es precēšos ar mammu, — Dante pavēstīja Tingam.

— Es tevi apskaužu, — viņš teica.

— Kas tas būs? — izstiepis roku, Dante jautāja.

— Laiva, — Tings atbildēja un piecēlās.

Dante piegāja pie uzslietā karkasa, slaidi izliektā priekš-vadņa ar ķīli. Ieapaļās koka šķērsvirziena sijas bija izkārtotas ciešā rindā kā ribas, un viss veidojums atgādināja trīsdimensiā-lu laivas skici.

— Vai tālāk neesi ticis? — aplūkojot karkasu, jautāja Jasmīne.

— Jasmīn, kopš tu biji šeit, esmu paspējis uzbūvēt un nolaist ūdenī četras laivas, — viņš gurdi noteica.

Vaļīgā frotē peldmētelī, no turzas ēzdama cukurotas želejas sirsniņas, atgriezās Žang Na.

— Es taču nevarēju zināt, ka tu atgriezīsies, — Tings mēģināja attaisnoties.

— Tas nenotika tevis dēļ.

— Es saprotu, bet...

— Esi nu tik labs un ieskaties šajā papīrā, — Jasmīne sacīja un atlocīja to.

— Lai notiek, — viņš laipni atbildēja.

— Kam domāti tie līkie koki? — Dante norādīja.

Brienot pa čabošajām ēveļskaidām, Tings piegāja pie karkasa, uzlika plaukstu uz skaisti izliektā baļķa un pagriezās pret Danti.

— Branga, tā to sauc, — viņš pavēstīja. — Šie liektie koki veido laivas apakšējo daļu, tā ir vissvarīgākā...

Viņš aprāvās, kad otra sieviete, kuru jasmīne bija saskatījusi darbnīcā, iznāca laukā ar lielu dzelzs leņķi rokā. Tagad viņa bija ģērbusies darba drēbēs — nodriskātos džinsos un plānā T-kreklā, caur kuru bija samanāmi tumšie krūšgali. Pārbaudījis dzelzi, Tings pamāja ar galvu, kaut ko pateica un atdeva to viņai atpakaļ, tad atkal pievērsās Dantem.

— Mēs tikko esam uzslējuši brangu, — viņš turpināja. — Un, kad būsim tikuši galā ar visām, tad apšūsim ar dēļiem, un laiva būs gandrīz gatava.

— Kā var saliekt kokus? — Dante jautāja.

— Tiek uzsildīts liels katls ar ūdeni un...

— Vai vari tagad pievērsties šim? — Jasmīne viņu pārtrauca.

Viņš paņēma papīru, izlasīja to un paraustīja plecus.

— Tā ir atbildības deklarācija, — viņš teica. — Tur stāv rakstīts, ka esi ieradusies kopā ar nepilngadīgo un, saskaņā ar Centrālkomitejas noteikumiem — bla bla bla —, tev ir pienākums rūpēties par viņu... un atzīme par jūsu vīzām redzama šeit un Šeit.

— Paldies, — Jasmīne sacīja, iebāžot papīru kabatā.

— Cik ilgi tu biji atgriezusies? — viņš jautāja.

— Vienpadsmit, divpadsmit stundas, — viņa mazliet pārspīlēja un paņēma Danti pie rokas.

— Tas man neizklausās īpaši labi, — viņš klusu noteica. — Pa tik ilgu laiku viņiem būtu vajadzējis dabūt mani uz pekām.

Jasmīne redzēja, kā satumst viņa acis, bet ciešā vēlēšanās sodīt viņu joprojām nebija pārgājusi, un viņa vēl nebija tikusi ar to galā.

— Mes tevi vairāk netraucēsim, — viņa vēsi noteica un sāka iet.

— Jūs netraucējat, — viņš atbildēja. — Varu pavadīt jūs līdz terminālim, lai...

— Nav vajadzīgs, — viņa atcirta.

— Bet tas būtu ļoti patīkami, ja...

— Kaut es nebūtu tev uzticējusies, — Jasmīne viņu pārtrauca.

— Ko tu ar to domā? — viņš pārsteigts iesmējās.

— Tu man meloji, — viņa nerimās. — Un vispār, es uzskatu...

— Ko tu ar to domā? Nesaprotu.

— Es uzskatu, ka tava melošana ir liela problēma, — viņa valdījās, lai balss skanētu mierīgi. — Tu stāstīji, ka tev esot sirdskaite, bet tu... tu vienkārši esi narkomāns, vai ne tā? Tu šeit nonāci tāpēc, ka pārdozēji.

Tinga smaids bija apdzisis, viņš tikai stāvēja, nokāris galvu, un skaistā seja bija kļuvusi tāda kā nogurusi un izmocīta. Sajutis, ka situācija nav patīkama, Dante notupās zemē un sāka knibināties ap ēveļskaidu.

— Vectēvam par tevi ir kauns, — Jasmīne turpināja, kaut gan viņai radās nepatīkama sajūta, ka viņa iet par tālu. — Viņš stāsta, ka nekāda mazbērna viņam neesot.

— Saprotu, — Tings nočukstēja, atbalstoties pret baļķi, kas bija uzlikts uz steķiem, un ar pirkstu galiem taustoties pa rievaino virsmu.

— Piedod, bet es diemžēl neciešu atkarībās iegrimušos un arī meļus ne, — Jasmīne teica, juzdama, kā deg vaigi.

Tings lēni izslējās taisns. Seja bija bāla un rēta uz plakstiņa — gandrīz melna.

— Esmu mainījies, — viņš teica. — Kad atgriezīšos, es palīdzēšu vectēvam galdniecībā.

— Vai tu domā, ka esi pelnījis atgriezties?

- Nē.

35

Aizturētas elsas izlauzās uz āru, kad viņa ar Danti pie rokas devās prom. Ar acs kaktiņu Jasmine pamanīja, ka Tings ir palicis stāvam uz vietas, un viņai iesmeldzās sirds, ka ir mazliet pāršāvusi pār strīpu.

Lai viņš dara, ko grib.

Viņš ir muļķis, bet varbūt nevajadzēja viņu apbēdināt.

Nebija mana darīšana — sacīt Tingam, ka viņš ir izniekojis savu dzīvi, viņa nodomāja. Mēs pat īsti nepazīstam viens otru, es nezinu, uz ko cerēju.

Vējš no ostas ripināja pa ielu tukšu plastmasas pudeli.

Jasmīnei ienāca prātā, ka notikušais būtu jāizskaidro Dan-tem, bet nezināja, ko sacīt. Viņa pati nesaprata, kāpēc viņas reakcija bija bijusi tieši tāda.

Viņa vērīgi skatījās uz ieliņu, kas stiepās starp kuģubūvētavas ēkām un veco muitas namu ar aizmiglotajiem logiem.

Tālumā bija samanāma laternu gaisma, bet līdz tai bija jāiet pa tumsu.

Viņa bija pārliecināta, ka atradīs ceļu uz termināli.

Nolēmusi izvairīties no drūzmas piestātnē, Jasmīne tomēr izvēlējās ceļu pa lielajām ielām, kur apgrozījās daudz cilvēku un valdīja rosība.

Viņa saspieda ciešāk Dantes plaukstu.

— Vai skriesim? — viņa jautāja.

Viņš pamāja, un abi ar lēcienu ienira šķērsielas tumsā, un viņu soļi atbalsojās starp sienām. Neko daudz nevarēja saskatīt, bet tālumā kādā durvju ailā bija pamanāms kāds cilvēks.

Abiem tuvojoties, Jasmine redzēja, ka viņš paslēpjas dziļāk. Neliekoties par viņu ne zinis, abi pagāja viņam garām: tas bija resns vīrs ar dzelzs cauruli rokās, viņš ar nemierīgu skatienu abus nopētīja.

Viņi pagāja garām dažām šaurām ieliņām, kas bija piemētātas ar lūžņiem un atkritumiem, pirms sasniedza gaismu no kāda restorāna. Tur viņi apstājās atvilkt elpu. Septiņi apmeklētāji sēdēja uz plastmasas soliņiem pie šauras, garas letes, kas bija pieskrūvēta pie sienas. Uz izkārtnes ar roku bija uzrakstīts Bangalore Deli.

Jasmīne paskatījās uz sava dēla sasvīdušajiem matiem. Apaļajiem vaidziņiem, skropstu izliektajām ēnām.

— Tu gan skrien ātri, — viņa elsa.

— Bet man varbūt drīz būs jāatpūšas, — piespiedis roku pie sāna, teica Dante.

— Vai tu nebaidies?

Dante nopietni pagrozīja galvu, Jasmīne atkal paņēma viņu aiz rokas, un viņi kopā skriešus apgriezās ap stūri un tika garām dažiem slēgtiem veikaliem un tumšam spēļu namam.

Iela šeit bija platāka, bet gandrīz tukša.

Palēninājuši gaitu, viņi sāka iet. Viņa gandrīz bija pārliecināta, ka tagad atradīs ceļu. Bīstamākie kvartāli bija aiz muguras. Tālumā spīdēja neona izkārtne ar sarkanu hieroglifu uz dzeltena pamata. Kādā otrā stāva logā karājās veļa. Uz sliekšņa sēdēja jauneklis, krāsojot nagus ar sārtu laku.

Atskanēja pērkona rībiens, un viņa pavilka Danti tuvāk fasādei labajā pusē, turpinot virzīties uz priekšu.

— Man gribas ēst, — Dante sacīja.

— Man arī.

Uz veca matrača sarāvusies gulēja veca sieviete ar kailu ķermeņa augšdaļu, apkampusi stikla pudeli bez etiķetes.

Aptuveni divdesmit metru tālāk atradās laukums, kuru viņa ar Tingu pagājušo reizi bija šķērsojusi. Tagad tas bija pilns ar cilvēkiem. Tumši zilas gāzes liesmiņas sitās pret cinka aptverēm. Bija grūti saredzēt, ar ko cilvēki ir aizņemti, bet bija skaidrs, ka notiek tāda kā derību slēgšana.

Viņiem bija jātiek garām laukumam. Jasmīne, velkot sev līdzi Danti, ātri gāja uz priekšu. Neviens uz viņiem nepaskatījās, un viņi gandrīz jau bija pusceļā, kad izdzirdēja policista svilpi. Jasmīne redzēja, ka pūlis mazliet pašķiras.

Svilpe ieskanējās atkal, un tagad viņa putekļu mākonī ieraudzīja vīriešu grupu. Liesmas atmirdzēja mačetes asmenī. Viņi kaut ko kliedza spāniski. Jasmīne ievilka Danti ēnā aiz kādām metāla kāpnēm. Iespējams, ka šie vīri bija devušies jaunu vīzu medībās.

Klusi kā pelītes Jasmīne un Dante stāvēja, piespiedušies pie grubuļainas sienas, kas bija nolīmēta ar avīzēm. Vīri lauza sev ceļu, un cilvēki viņu priekšā pašķīrās. Kāds pavecāks vīrs nokrita zemē, pazaudējot savu cepuri.

— Mammu? — Dante čukstēja.

Jasmīne dzirdēja, kā pret metālu šņirkst viņas drēbes, kad viņa kopā ar Danti spiedās dziļāk šaurajā šķērsielā. Viņi kustējās pa tikai pusmetru platu spraugu starp divām mājām. Neskatoties ne pa labi, ne pa kreisi, viņi pārkāpa pāri izjukušām kartona kastēm, apmetās ap stūri un pārlēca pāri žogam ar dzeloņstiepli virs augšējās malas.

Viņiem aiz muguras atskanēja kliedzieni.

Viņi nokrita starp divām mājām tik spēji, ka metāla birka Jasmines kaklā atsitās viņai pret priekšzobiem.

Atvērtā logā ielas līmenī stāvēja kaila sieviete viņas vecumā, kaut ko klusībā dungodama. Mati bija sapīti simtos tievu pavedienu, kas nokarājās pār šaurajiem pleciem.

— Terminālis? — Jasmine jautāja, norādot virzienu.

Pamājusi ar galvu, sieviete turpināja no palodzes lupināt

krāsu. Viņai aiz muguras uz dīvāna sēdēja trīs kaili vīrieši.

Jasmīne vilka sev līdzi Danti pār pamestu būvlaukumu. Starp vecu ķieģeļu un saplēsta stikla kaudzēm stāvēja sašķiebies trolejbuss, un abas stangas uz jumta slējās kā divas melnas kukaiņa ūsas.

Pienākusi tuvāk, Jasmīne ieraudzīja, ka virs durvīm karājas ar krustu pārvilkta Hells Angels emblēma. Vairāki logi bija notašķīti ar asinīm, un uz trolejbusa grīdas mētājās voiloka gabali un veci matrači, tukšas pudeles un ietinamais papīrs.

Turpinot ceļu pa kādu tumšu šķērsielu, viņi palēkdamies apmetās ap kādu mājas stūri un aizelsušies apstājās pie veikaliņa, kur tika tirgoti konservi ar pīles gaļas strēmelītēm un šitaki sēnēm.

Viņi sāka iet prom, kad, durvju zvaniņam nodžinkstot, no veikala iznāca ap sešdesmit gadu vecs vīrs ar baltu ķīļbārdiņu. Pār lasāmbriļļu malu viņš laipni lūkojās viņos.

— Esmu saņēmis pāris kārbu ar Campbell's tomātu zupu, — viņš angliski ar britu akcentu sacīja.

— Mums nav naudas, — Jasmīne atbildēja.

— Žēl, — viņš noteica, izvelkot cigarešu paciņu.

Jasmīne pārlaida skatienu pamestajam laukumam tālumā

un šaurajām ieliņām. Tur neviena nebija, tomēr viņa pievilka Danti sev tuvāk.

— Es vēlētos, lai šis vakars būtu patīkams, — vīrs sacīja un pagriezās, lai apbrīnotu pats savu skatlogu.

— Kā no šejienes vislabāk tikt uz termināli? — Jasmīne pajautāja.

— Vai esat ieradušies pirms kāda brīža?

— Nē, bet mēs parasti ik dienas paskatāmies sienasavīzēs, — viņa sameloja.

— Cik ilgi jau esat pilsētā?

— Gandrīz pusgadu.

— No šīs puses tikt uz termināli nebūs viegli, daudzas no tām ielām var būt bīstamas, — viņš norādīja. — Un ap šo laiku jums noteikti jāizvairās no austrumu kvartāla.

— Parādi mums virzienu.

— Turp, — viņš pastiepa roku. — Bet jums jāturas gar kanālmalu, lai tur nokļūtu... Es diemžēl nevaru pamest veikalu, bet pajautāšu Rikām, viņam taisni jāpiegādā kādam klientam dažas kārbas.

Vīrs pieklauvēja pie loga, un pēc brīža durvīs parādījās kalsns zēns. Varbūt piecpadsmit gadu vecs un ģērbies netīrās treniņbiksēs un pārāk lielā T-kreklā. Kautrīgi smaidot, viņš sasveicinājās un tad uzklausīja norādījumus ķīniski, pamāja, kaut ko atbildēja un iesteidzās veikalā, paķēra divas kārbas un metās prom.

— Uzgaidiet, viņš atgriezīsies pēc piecpadsmit minūtēm, — paskaidroja vīrs, noraudzīdamies zēnā, kurš pazuda aiz stūra.

Jasmine skatījās uz klajumu tālumā. Vējš dzenāja atkritumus ap vecu mūra stabu.

— Vai jūs izseko? — vīrs uzmanīgi jautāja.

— Nē, tikai man šķita, ka redzēju... nē, nekas.

— Jūs varat pagaidīt veikalā, ja vēlaties, — viņš ierosināja.

— Man gribas dzert, — sacīja Dante, paraustot Jasmīni aiz rokas.

— Ko viņš teica? — veikala īpašnieks jautāja.

— Viņam slāpst, — Jasmine angliski atbildēja.

— Man diemžēl nav nekā cita kā tikai ūdens un tēja.

— Lūdzu, mazliet ūdens, — viņa sacīja.

Vīrs iesmējās, un acis gandrīz vai pazuda smieklu krunciņās. Viņi iegāja veikalā, kurā oda pēc pagraba mitruma.

Turot Danti pie rokas, Jasmīne sekoja veikalniekam starp plauktiem ar konservu kārbām. Raugoties uz viņa muguru un kustībām, viņai nezin no kurienes uzradās ļauna nojausma, ka tiek izdarīta kļūda. Tomēr viņi turpināja iet, līdz nonāca virtuvē. Uz sola atradās sarūsējusi plītiņa un liels spainis ar ūdeni. Dante devās taisni pie galda un apsēdās, bet Jasmīne mīņājās durvīs.

— Glāzes atrodas augšējā plauktā, — vīrs sacīja, pametot ar roku.

Pateikusies viņa gāja iekšā un paspēja tikai atvērt skapi, kad vīrs no ārpuses aizcirta durvis. Pirms viņa paspēja nospiest rokturi, noskrapstēja atslēga.

36

Lamatas. Tās bija lamatas, balss viņā kliedza. Viņa spārdīja durvis, bet tās bija no dzelzs un vērās iekšup. Bija dzirdams tikai apslāpēts rībiens. Arī aplodas bija no dzelzs un iemūrētas ailā.

— Mamm, ko tu dari? — Dante bailēs iekliedzās.

— Durvis iestrēgušas, — viņa teica, raustot aiz roktura.

Jasmīne atkāpās, tad pagāja divus soļus uz priekšu un

spēra, ieliekot šajā kustībā visu ķermeņa smagumu. Aploda augšējā malā nokrakšķēja, un zemē nobira nedaudz mūra drumslu, bet durvis stāvēja kā stāvējušas.

No ceļgala un elkoņa izstrāvoja sāpes, kāja bija kā pamirusi, bet viņa atkāpās un spēra vēlreiz.

— Ko darīsim?

— Gan būs labi, — Jasmīne atbildēja un sāka pārmeklēt šauro virtuvi, rakņājoties atvilktnēs un skapīšos.

Neatradās nekas cits kā tikai plastmasas irbulītis, dažas karotes, tējas krūzes un saimniecības papīra rullis.

Nekas tāds, kas viņai noderētu.

Jasmīne apspieda paniku, zinot, ka jāmēģina domāt skaidri.

Roka mazliet drebēja, kad viņa paņēma glāzi, noskaloja to ūdenī no spaiņa, pielēja un iedeva Dantem. Viņš izdzēra to

tukšu un viņa, piepildījusi to vēlreiz, iedzēra pati un atdeva Dantem.

— Vai negribi vairāk? — viņa uzmanīgi jautāja.

— Kas notiek?

— Nezinu, bet tev nav jābaidās, — Jasmīne sacīja, pārlaižot skatienu virtuvei. — Es tikšu galā, bet ir svarīgi, lai tu visu darītu tā, kā es lieku.

— Mamm, es mēģināšu.

— Zinu, esmu tikai satraukusies, — viņa teica, atkal meklējot atvilktnēs. — Man šad un tad gadās, bet nav ko baidīties, tu jau zini, ko es tādās reizēs saku.

— Ka tu nepanes stresu, — viņš atbildēja.

— Tā ir, — viņa iesmējās un nometās uz ceļiem viņa priekšā. — Bet es domāju vairāk par to, kā es izklausos, kad esmu satraukusies.

— Tu izklausies dusmīga, bet tāda neesi.

— Es nekad nedusmojos uz tevi, to tu zini, vairāk par visu...

Pēkšņi viņi izdzirdēja balsis aiz durvīm. Jasmīne pagāja uz priekšu un ieskatījās veikalā pa atslēgas caurumu.

Tālu starp precēm plauktos viņa ieraudzīja muskuļotu vīru zaļā armijas T-kreklā un maskēšanās tērpa biksēs. Turot aiz elkoņa izsūtāmo zēnu, viņš vilka to līdzi. Dažas pudeles ar sojas mērci apgāzās un nokrita uz grīdas.

Veikala īpašnieks skaļā un satrauktā balsī kaut ko runāja.

Veikalā ienāca vairāki cilvēki, kāda sieviete, gari stiepjot vārdus, kaut ko teica, un kāds vīrietis apstājās pie maisa ar rīsiem. Jasmīne redzēja tikai viņa brūnos puszābakus un netīros bikšu galus.

Veikala īpašnieks acīmredzot liedzās atvērt durvis uz virtuvi. Pa atslēgas caurumu Jasmīne nevarēja saskatīt viņa seju, bet no balss un kustībām saprata — viņš grib samaksu, pirms parāda, kur noslēpis atslēgu.

Sieviete kaut ko nokliedza, puika izskatījās pagalam nobijies un žēlā balsī sāka lūgties.

Veikala īpašnieks grozīja galvu.

Vīrs maskēšanās tērpa biksēs bija aplicis plastikāta priekšautu. Paņēmis no plaukta konservu kārbu, viņš nāca tuvāk.

— Aizspied ausis, — Jasmīne sacīja Dantem tajā mirklī, kad vīrs priekšautā gāza ar kārbu puikam pa vaigu.

Puika noelsās un zaudēja līdzsvaru. Nokritis uz sāniem, viņš no bailēm un sāpēm skaļi raudāja un mēģināja piecelties, bet saņēma vēl vienu sitienu.

Sieviete atkal kaut ko nokliedzās, un vīrs puszābakos paspēra soli uz priekšu. Pielicis plaukstu pie asiņainā vaiga, puika grīļodamies uzslējās kājās.

Veikalnieks raudulīgā balsī mēģināja tirgoties.

Puika nokāra galvu un pielika labo roku pie sirds. Asinis no viņa sejas pilēja uz cementa grīdas.

Jasmīne redzēja, ka vīrietis nogaida, līdz puika paceļ skatienu, tad atkal iesit ar kārbu viņam taisni sejā. Atkāpusies no durvīm, viņa dzirdēja, kā sāpju kliedziens pāriet mežonīgās raudās.

Aiz durvīm atkal bija dzirdami švīkstoši soļi, dobjš sitienu troksnis un kliedzieni. Tad kliedzieni apklusa. Sastapis viņas skatienu, Dante atrāva plaukstas no ausīm.

— Man jāsalauž galds, — Jasmīne paskaidroja, noliekot malā Dantes glāzi.

Apgriezusi galdu otrādi, viņa ar spērienu nolauza tam kāju, nolika galdu uz sāniem un lika Dantem noslēpties aiz tā un nekustēties.

Izdzirdējusi, ka slēdzenē tiek ielikta un pagriezta atslēga, viņa nostājās galdam priekšā ar galda kāju rokās. Veikala īpašnieks spalgā balsī iekliedzās. Aiz durvīm atskanēja vairāki būkšķi un tad iestājās klusums.

— Mamm, kas notiek?

— Sēdi mierīgs, — viņa nočukstēja.

Viņa uzmanīgi piegāja pie durvīm, pasvārstīja rokās galda kāju, noliecās pie atslēgas cauruma un paspēja ieraudzīt tajā ieplestu aci, pirms durvis atsitās vaļā, trāpot viņai pa pieri.

Viņa nokrita, neapjēdzot, ka zaudē samaņu, līdz pamodās. Pagāja mirklis, ar dzirkstelēm un neskaidra atgriezās redze. Tad viņa sajuta, ka tiek apvelta uz vēdera un ap kaklu kāds apmeta cilpu.

Guļot virtuvē uz grīdas, viņa mēģināja pabāzt pirkstus zem virves, klepodama cīnījās, lai pagrieztos. Virsū bija uzsēdies vīrs ar plastikāta priekšautu. Jasmīne mēģināja viņu atgrūst, tomēr spēka bija par maz.

Dante nekur nebija pamanāms. Viņa sāka līst sāņus un izdzirdēja, ka vīrietis iesmejas. No viņa plūda saldens sviedru smārds.

— Uz visām četrām, — viņš elsa. — Slienies augšā uz visām četrām.

Sagrābis viņas bikšu augšmalu, viņš parāva virvi kā pavadu tik stipri, ka viņas galva atliecās atpakaļ.

Acīs atkal satumsa, un viņa taustījās virs cementa grīdas pēc atbalsta.

Tvēriens drusku atslāba, un viņa ar pūlēm pavērsa acis augšup un saprata, ka viņai aiz muguras kaut kas notiek. Šķita, ka pret grīdu atsitas slapja tenisbumbiņa un smagums virs viņas pazuda. Vīrietis spalgi iekliedzās.

Jasmīne norāva no kakla virvi, ievilka plaušās gaisu un sāka klepot.

Ar vienu roku satvēris plecu, vīrietis ietriecās virtuves skapja durvīs, bet atguva līdzsvaru. Jasmīne apvēlās uz muguras, elsodama pavilkās sāņus un ieraudzīja Tingu.

Viņš abās rokās turēja dzelzs cauruli. Viņa acīs vīdēja bailes, kad viņš vēroja vīrieti un sita atkal. Netrāpījusi, dzelzs caurule atsitās pret virtuves lūciņu skapja augšējā daļā, noraujot eņģi, un lūka nogāzās uz grīdas.

Paņēmusi galda kāju, Jasmīne piecēlās kājās. Acīs uz dažām sekundēm izšķīlās dzirkstis un viņai bija jāatbalstās pret solu. Vīrs priekšautā bija izvilcis īsu dunci. Pavērsis cauruli pret viņu, Tings kāpās atpakaļ. Daudz nedomājot, Jasmīne vēroja abus un sita ar galda kāju vīrietim pa muguru. Trieciens bija tik spēcīgs, ka viņš nokrita uz ceļiem.

Tings reaģēja zibenīgi un zvēla ar dzelzs cauruli vīrietim taisni pa deniņiem. Galva pasitās sāņus, un Jasmīnes sejā iešļak-stījās siekalas. Masīvais augums saļima uz grīdas abiem pa vidu.

— Dante! — Jasmīne iesaucās, izejot veikalā ar galda kāju rokā.

— Kas ir noticis? — Tings jautāja, sekojot viņai.

Jasmīne gāja gar plauktiem un apstājās pie izsūtāmā zēna,

kurš gulēja uz grīdas tumšā asiņu peļķē. Viņa noliecās, bet, pirms bija pārbaudījusi pulsu, piesteidzās Tings.

— Kad atnācu, viņš jau bija miris, — viņš sacīja.

Izmeklējusies Danti aiz pēdējiem plauktiem, Jasmine izmetās uz ielas. Tā bija pavisam tukša. Nosviedusi galda kāju, viņa pataustīja kabatu. Papīrs bija pazudis. Viņi bija paņēmuši dokumentu, kas apliecināja, ka Dante ir kopā ar Jasmīni un viņa atbild par bērnu.

Neteikusi ne vārda, viņa sāka iet. Zem kājām čirkstēja stikla lauskas. Mugura bija slapja no sviedriem, bet viņai pat bija auksti. Viņa dzirdēja, ka Tings palēkdamies pieskrien viņai klāt, un viņa zināja, ka nepieciešama atpūta — kājas ļodzījās no satricinājuma par pārdzīvoto uzbrukumu, bet viņa nespēja apstāties.

— Triāde nolaupīja Danti, — viņa teica, nepaskatījusies uz Tingu.

Ar lieliem soļiem Tings turpināja iet viņai līdzās. Bailes viņas ķermeni bija padarījušas smagu, kājas kustējās pa putekļaino ielu, bet viņa pat nezināja, kurp dodas. Nebija redzams neviens cilvēks, durvis un logu slēģi bija ciet. Cik ilgs laiks pagājis, kopš viņiem uzbruka?

— Tas nebija gudri, tas nebija...

— Ja viņiem būs pircējs, mums jāpasteidzas, — Tings noteica.

— Es zinu, ka biju muļķe, es zinu, ka biju netaisna, — viņa sacīja un atklepojās. — Bet es darīšu visu, ja vien tu palīdzēsi man atrast Danti...

Jasmīne apklusa un mēģināja savākties, lai balss izklausītos stingrāka. Rīklē kāpa augšup baiļu vilnis.

— Mums jādodas uz Transporta komiteju, kamēr nav par vēlu, — Tings sacīja.

37

Jasmīne kopā ar Tingu skrēja pa šaurajām ieliņām ātrāk, nekā bija viņas spēkos. Radās sajūta, ka viņa tūlīt nosmaks.

Bailes gūla pār viņu kā necaurredzama un spiedīga tumsa.

Tā nebija jānotiek.

Kaklā sakāpa nelabums. Ielu bedrēs rēgojās ūdens peļķes. Pret māju sienām spiedās ēnas.

Viņa neuzdrošinājās iedomāties, ko ļaundari varētu izdarīt ar Danti, lai piespiestu viņu atdot vīzu.

Vīri, kuri zem noplīsuša saulessarga spēlēja dambreti, sāka strīdēties tieši tajā mirklī, kad Jasmīne un Tings gāja garām.

Tings pameta ar roku, un viņi nogriezās ieliņā, kas strauji veda kalnup. Jasmīnes iekšējā balss sacīja, ka viņi iet nepareizi.

— Vai esi drošs, ka šis ir īstais ceļš? — viņa jautāja.

Lekdams pa diviem pakāpieniem uzreiz, Tings steidzās augšup pa kāpnēm, līdz Jasmīne beidzot viņu panāca. Viņi pagāja garām fasādei, kas bija apsista ar neēvelētiem dēļiem.

Pie sienas bija atslieta slota ar spīdīgi noberztu kātu, un šaurā ēna gūlās šķērsām pār iededzinātiem burtiem.

Apstājies pie kādām durvīm, Tings uzmeta Jasmīnei žiglu skatienu, atvēra tās un iegāja iekšā. Degot kā drudzī, viņa sekoja. Pie bāra letes, kas bija darināta no bambusa, sēdēja daži vīri, aptvēruši ar plaukstām mazas glāzītes.

Neskanot nekādai mūzikai, uz nelielas skatuvītes gorījās kaila sieviete.

Jasmines skatiens nemierīgi šaudījās pa telpu, apstājoties pie bezjēdzīgiem sīkumiem. Gar melni krāsoto rampu no grīdas līdz griestiem bija piestiprināts starmeša kabelis. Pāris spēļu kārtis mētājās putekļos zem nobružātiem plastmasas krēsliem.

Aiz bāra letes pie sienas karājās sarkans taurenis, ko reiz bija nosmacējis kāds kolekcionārs, piespraudis pie plāksnītes un ielicis kastītē ar stikla vāku.

Tings devās taisni pie viena no vīriem un kaut ko pateica. Vīrs uzreiz piecēlās, un tad viņa ieraudzīja, ka tas ir Grosmans — bārdainais vīrs, kurš bija runājis par kosmosa mošķīšiem.

— Aiz stūra stāv mans elegantākais rikša, — viņš pasmaidīja, kad viņi bija iznākuši uz ielas.

— Pasteidzies, — Tings sacīja un pievērsās Jasmīnei. — Tev jābrauc, tas ir steidzami, tev viņi jāaptur, tev jāpasaka dēlam, lai nekādā gadījumā neielaižas uz maiņu.

Kalniņā stāvēja rikšas velosipēds ar miera zīmi, ap to virvēs karājās stikla gabaliņi dažādās krāsās, un pie tievās antenas bija piestiprināts varavīksnes karodziņš. Dubļusargi bija notašķīti, riteņu iemavas klāja rūsas plankumi, un rāmis bija nolupis.

— Mirdzums atbaida tos kosmosa mošķīšus, — viņš teica, notraukdams ūdeni no baldahīna.

Jasmīne apsēdās ļodzīgajā krēslā, ko klāja padilusi sega ar leoparda ādas rakstu, Tings iesaucās, ka sekos viņai, līdzko varēs, un Grosmans sāka mīt pedāļus, laizdamies lejup pa nogāzi.

Čīkstēdams velosipēds palielināja ātrumu. Stikla gabaliņu virtenes šūpojās un šķindēdamas sitās cita pret citu. Garām zibēja nami. Kratīšanās bija tik stipra, ka Jasmīnei bija jāpieturas ar abām rokām.

— Tu atgriezies, — Grosmans nokliedzās pār plecu.

— Man bija jāpaņem dēls.

— Atzīsties, ka ilgojies pēc manis, — viņš smiedamies pagriezās pret Jasmīni.

— Esmu atmaskota, — viņa skaļi nosaucās.

Viņa domāja par savu iekšējo dziņu izskatīties mierīgai par spīti jūtu haosam. Pat ja satraukums ir tik liels, ka gandrīz nav saprotams, par ko tiek pļāpāts, tik un tā es mēģinu smieties un atbildēt.

Viens pakaļējais ritenis atsitās pret akmeni, rikša sašķiebās, Grosmans centās atgūt līdzsvaru, varavīksnes karodziņš no-švīkstēja gar atvērtu loga slēģi, un, saceļot putekļu mākoni, viņi atgriezās uz ielas.

Grosmans minās tālāk un pagrieza mazliet pa kreisi, gar ķieģeļu grēdu, lai tiktu galā ar līkumu pa labi, kas bija redzams lejāk. Grosmans bija liels un resns, Jasmīne dzirdēja, kā viņš skaļi elso.

Kāds vecs vīrs iekritušiem vaigiem pakāpās sāņus un ar nogurušu skatienu noraudzījās viņiem nopakaļ.

Nu iet par traku, Jasmīne nodomāja. Viss līgojās, iela meta asu līkumu, un Grosmans pagrieza stūri, sasvērdamies uz sāniem, lai noturētu līdzsvaru.

Baldahīns nodārdēja, ietriecoties sienā. Jasmīne sasita vaigu pret rikšas stangu. Šņirkstēja metāls. Viņi atkal atguva līdzsvaru, Grosmans minās un kreisais ritenis skrāpēja sienu, noraujot slīpētā stikla kulonu, kas grabēdams nokrita zemē.

Caurbrauktuvē kāds iekliedzās. Viņi izbrauca uz bruģētā ceļa. Uz gludajiem akmeņiem rikša paslīdēja sānis un berzās pret apmali.

Garām slīdēja tumši logi. Kādā pagalmā, ko apgaismoja spuldzīšu virtenes, nelielas publikas priekšā dejoja jaunekļi baltās apakšbiksēs.

Grosmans smagi mina pedāļus, un riteņi dunēja citādi, kad viņi uzbrauca uz sakaltuša māla ceļa.

Braucamais uzvilnīja brūnu putekļu mākoni.

Pie kādas noputējušas kafejnīcas ar pusnolaistām metāla žalūzijām stāvēja meitene. Viņa meta Jasmīnei nopakaļ sprunguli, bet netrāpīja.

Ceļš kļuva līdzenāks, un Grosmanam bija jāminas ātrāk. Viņš nemitīgi grozīja stūri. Kādā logā bija izžauta veļa. Dažu nolaistu māju starpā pletās pamests būvlaukums ar sarūsējušu armatūru.

— Tingam tikai jāiedzer viens aliņš, kad viņš sāk runāt par tevi, — Grosmans elsa. — Viņš pļāpā par to, ko darīs, kad atgriezīsies Stokholmā... nopirkšot tev pērļu auskaru un...

Viņi strauji tuvojās lielai, melnai peļķei. Pārstājis mīties, Grosmans pacēla kājas virs pedāļiem. Ūdens ar troksni uzšļācās gar abām pusēm.

Ilgus gadus jasmīne sev bija sacījusi, ka nezina, vai tic Dievam, tomēr šajā brīdī viņa lūdzās, lai Tas Kungs pasargā Danti, lai tas vīrs nenodara viņam ļaunu.

Grabēdami viņi iegriezās lielākā ielā, un tagad jasmīne zināja, kas šī ir par vietu. Viņi pabrauca garām platām kāpnēm ar saplaisājušiem pakāpieniem un dzeltenam templim ar zeltā mirdzošu iekštelpu. Grosmana krekls zem padusēm bija slapjš un viņš, minoties pret kalnu, skaļi stenēja.

Gaišāku mākoņu driskās izklīdināja tumsu, padarot debesis svina pelēkas. Tālumā uz kalna fona iezīmējās milzīgās pirts aprises.

Nokļuvuši laukumā, ko iekļāva administratīvās ēkas ar izsistiem logiem, viņi devās taisni tam pāri gar sarūsējušo dzelzs stabu, pie kura viņa bija redzējusi, kā tiek pātagots cilvēks. Mijkrēslī bija samanāms termināļa izliektais jumts. Grosmans minās uz Maģistrāta tiesu nama pusi, bet nogriezās pie pelēkas ēkas, kurā atradās Transporta komiteja. Pie kāpnēm rikša apstājās tik strauji, ka spožās stikla gabaliņu virtenes džinkstēdamas nolīgojās. Stiprs vējš gar māju fasādēm dzenāja atkritumus.

38

Palēkdamies Jasmine uzskrēja pa kāpnēm, šķērsoja vestibilu ar brošūrām statīvos gar sienām un atrāva vaļā durvis.

Transporta komitejas noskretušajā zālē atradās nedaudz cilvēku. Skanēja klusinātas sarunas kā bibliotēkā. Trīs plecīgi vīri stāvēja pie letes un runājās ar ierēdni smilškrāsas formastērpā. Aiz letes bija redzamas četras durvis ar grubuļainu stiklu.

Pie vienas sienas uz koka sola sēdēja sieviete tumšos, nodriskātos svārkos un jakā, viņai līdzās — tukls vīrietis ar miegainu seju. Jasmīnei ejot garām, viņa noklikšķināja sava portfeļa slēdzi un jautājoši paskatījās viņā.

Vīri pie letes nelikās viņu redzam. Jasmine atvainojās, bet viņi palika stāvot. Jasmine ieraudzīja, ka ierēdnis samitrina spilventiņā zīmogu un izmēģina to piesmērētā papīrā.

Nostājusies vīriem blakus, viņa pārliecās pār leti un mēģināja notvert ierēdņa skatienu. Viņa pirksti bija notraipīti ar tinti, un krekla aproces — netīras.

— Mammu!

No telpas aiz stiklotajām durvīm izskrēja Dante un palēcās viņai pretī. Viņš izskatījās priecīgs. Vaigi bija sārti un karsti. Paliekusies uzpriekšu, Jasmīne pārcēla viņu pāri letei un cieši apskāva.

— Es vinnēju, es vinnēju, — viņš sauca. — Es vinnēju, man ļoti veicās spēlē.

— Ko tu vinnēji? — viņa satraukta jautāja.

— Es vinnēju Zirnekļcilvēku.

No tās pašas telpas iznāca slaida sieviete ar zēngalviņu un devās taisni pie viņiem.

— Piedodiet, madam, bet puikam būs jāpaliek šeit, — viņa franciski teica.

— Kas šeit notiek? — Jasmīne angliski jautāja.

Sievietes skatiens bija izvairīgs, viņa pārlaida mēli pār lūpām, it kā lai apspiestu smīnu, un sirds Jasmīnei no bailēm sāka pukstēt smagi. Nocēlusi Danti uz grīdas, Jasmīne paņēma viņu pie rokas un izlauza ceļu pie ierēdņa. Letes finiera mala bija nodilusi, atklājot birzīgu skaidu plāksni. Dūca ventilators, un gaisa plūsmā tievajā aukliņā plivinājās cenu zīme.

— Kas šeit notiek? — viņa izgrūda, sastopot ierēdņa mēmo skatienu.

Viņš atbildēja ķīniski, norādot uz solos gaidošajiem apmeklētājiem. Jasmīne turēja Dantes plaukstu tik cieši, ka zēns mēģināja izrauties.

— Kurš te ir priekšnieks? Man jārunā ar priekšnieku, — viņa skaļā balsī teica.

Kāds izslēdza rakstāmgalda lampu. Viņa paraudzījās uz durvju pusi. Aiz grubuļainā stikla atkal atmirdzēja gaisma, bet tagad viņa ieraudzīja pie rakstāmgalda sēžam pavecu vīru ar nokareniem vaigiem.

Viņam pretī stāvēja gara auguma vīrs ar atpakaļ sasukātiem sirmiem matiem. Viņš runāja smiedamies, it kā stāstot kādu noslēpumu, ik pa reizei paraustot brūnā uzvalka piedurkni.

— Vai jūs vispār saprotat, ko es saku? — Jasmīne jautāja ierēdnim.

— Šeit ir tikai Transporta komiteja, — aiz muguras angliski sacīja kāda balss.

Apgriezusies apkārt, viņa ieraudzīja, ka sieviete, kura bija sēdējusi uz sola ar portfeli, ir pienākusi viņai klāt.

— Vai jūs te strādājat? — Jasmine jautāja.

— Esmu juriste un atrodos šeit kāda klienta uzdevumā, un...

— Pajautājiet viņiem, kas šeit notiek? — Jasmīne viņu pārtrauca. — Pajautājiet, ko šeit dara mans dēls.

Sieviete pievērsās ierēdnim, uzmanīgi pavaicāja, saņēma atbildi, pamāja ar galvu un pateicās, pirms paskatījās uz Jasmīni.

— Zēns paspēlēja savu vīzu, — viņa klusā balsī teica.

— Pret ko viņš spēlēja?

— Pret Vu Vangu, — viņa sacīja, pievēršot skatienu grubuļainajam stiklam.

Garais vīrs sirsnīgi sarokojās ar ierēdni un atstāja telpu veca karavīra gaitā, ar pirkstiem noglaudot saburzīto kaklasaiti.

— Jūs taču esat pieaudzis cilvēks, — Jasmīne sašutumā iesaucās. — Jūs taču saprotat, ka esat apmānījuši bērnu?

— Ir liecinieki, ka...

— Tas mani neinteresē, tā nav taisnība, triāde man viņu atņēma... un mēģināja...

— Jums jārunā klusāk, — sieviete lūdza un izskatījās nelaimīga.

— Viņi mēģināja mani nogalināt — vai saprotat, ko es saku?

— Tad jums jāiet uz policiju.

— To es darīšu, bet tikai kopā ar dēlu.

Jasmīne pacēla Danti, apskāva viņu un saprata, ka sievietei ir taisnība. Viņai jāsavaldās. Viņai jāizskatās mierīgai. Citādi viņu neviens neuzklausīs.

Viņa centās elpot mierīgi, bet elpas vilcieni bija par īsu, un panika lika viņai drebēt.

— Mīļum, tev man jāpalīdz, — viņa sacīja balsī, kas pašai šķita sveša. — Tā te neies cauri. Nedrīkst taču atņemt vīzu bērnam un sacīt, ka...

— Mamm, kāpēc tu esi tik dusmīga?

— Ļauj man pateikt līdz galam, — viņa sacīja, cenšoties tikt līdz ierēdnim.

— Pagaidiet, — advokāte mēģināja viņu atturēt.

— Paskatieties uz mums, — Jasmīne sacīja ierēdnim, noliekot Danti viņam priekšā. — šis ir mans dēls. Jūs droši vien saprotat, ka viņš ir par mazu, lai šo visu saprastu.

Iespraukusies Jasmīnei līdzās, advokāte pārtulkoja viņas vārdus priecīgā un laipnā balsī. Dažas sekundes paraudzījies griestos, ierēdnis klusā balsī atbildēja. Pamājot ar galvu un pievēršoties Jasmīnei, advokātei pār vaigu noritēja sviedru lāsīte.

— Jau ir par vēlu, — viņa ar nožēlu sacīja.

— Nevar būt par vēlu, viņiem nav tiesību...

— Man žēl, — advokāte viņu pārtrauca. — Bet darījums ir noticis un...

— Mīlā, teic, kas man jādara, — Jasmīne čukstēja.

Divi no vīriem, kuri sēdēja pie letes, saņēma viņu zem padusēm. Atbrīvojusies no viena, viņa mēģināja satvert Danti. Otrs neatlaida tvērienu un vilka viņu uz izeju. Zem krūtīm saņurcītās blūzes plānais audums šņirkstēja pa vīlēm. Advokāte gāja blakus un, balsi nepaceļot, mēģināja pierunāt vīrieti laist Jasmīni vaļā. Jasmīne turējās pretī spārdījās un pagriezās, lai ieraudzītu, ka francūziete lietišķi noņem vīzu Dantem no kakla.

— Jūs nedrīkstat! — viņa iekliedzās.

39

JasmInes kliedziens atbalsojās Transporta komitejas nodzeltējušās sienās. Dienasgaismas spuldžu vēsajā gaismā viņas izspūrušie mati kvēloja kā varš.

Lielais vīrs centās izskatīties nesatricināms — viņš vilka Jasmīni uz durvīm, stipri un spēcīgi sagrābis viņu aiz rokas.

— Mamm! — kliedza Dante.

Jasmīne pretojās, cik spēdama. Paklājs pie ieejas, apbiris ar sausu smilti un akmentiņiem, salocījās zem kājām. Ar skaļu troksni apgāzās kāds krēsls. Jasmīne spēja domāt vienīgi par to, kā atgriezties pie Dantes. Advokāte turējās blakus, un viņas balss kļuva arvien asāka. Sasprindzinājusi augumu, Jasmīne sagriezās, un viņai izdevās ar brīvo roku sasniegt vīrieša roku.

Viņa vairs nedomāja. Viss notika automātiski. Plauksta saņēma viņa apakšdelmu, un pirkstu gali paslīdēja apakšā. Vispirms viņa apturēja pretinieka kustību. Viņam grūžot stiprāk, viņa negaidīti padevās, spēra soli uz priekšu un pasita viņa roku slīpi augšup, reizē to pagriežot. Ilgus gadus trenējusies tuvcīņā, Jasmīne zināja, kas notiks, kad viņa mainīs virzienu un atkāpsies.

Rokas locītavai nokrakšķot, vīrietis sāpēs iekliedzās. Jasmīne saprata, ka tas ir sāpīgi — viņa bija atlauzusi kaulu no plaukstas locītavas skrimšļa, atraujot arī saiti.

Jasmīne raudzījās viņā patīkami kņudinošā sava spēka apziņā. Seja vīrietim bija sarkana, viņš stāvēja, saliecies uz priekšu, satvēris rokas locītavu, un saraustīti elpoja.

Viņa atkāpās, piespiežot sevi neiesist viņam pa sprandu.

Advokāte blenza viņā, nespējot izdabūt pār lūpām ne vārda.

Viņai steigšus tuvojās otrs vīrs, tajā pašā mirklī vestibila durvis atvērās un lieliem soļiem ienesās Tings.

— Viņi to jau ir izdarījuši, — Jasmīne iesaucās. — Viņi paņēma...

— Paziņo, ka apstrīdi maiņu, — viņš pārtrauca.

— Viņi stāsta, ka esot par vēlu, — slaukot asaras no vaigiem, atbildēja Jasmīne.

— Vai esat pārsūdzējuši? — viņš jautāja advokātei angliski.

Sviedri ritēja viņam pār seju un viss ķermenis kūpēja no tā,

ka visu ceļu viņš bija skrējis.

— Nē, bet...

— Tad nekas nav par vēlu, — noteica Tings.

Otrs vīrs, kurš izskatījās kā brālis pirmajam, kaut ko nokliedza holandiešu valodā un devās pie Jasmīnes, lai piespiestu viņu atstāt telpu. Ierēdnis pie letes sāka apzīmogot papīru un pārrakstīja hieroglifu no Dantes vīzas veidlapā.

— Kā apstrīdēt? Kā to dara? — Jasmīne jautāja.

— To vienkārši pasaka, — advokāte atbildēja. — Bet pieklājība prasa, lai...

— Es apstrīdu maiņu, — Jasmīne uzsauca ierēdnim un dzirdēja, ka Tings stingrā balsī atkārto šos vārdus ķīniski.

Iestājās klusums. Vīri pakāpās sāņus. Jasmīne dzirdēja savu elpu. Indīgi ieķiķinājusies, francūziete vilka Danti sev līdzi uz stikloto durvju pusi.

Garais vīrs ar sirmajiem atpakaļ sasukātajiem matiem stāvēja ar savu birku rokā un kaut ko sacīja ierēdnim.

— Viņš apgalvo, ka tas bijis zēna priekšlikums — spēlēt uz vīzu, — Tings čukstēja.

Jasmīne devās uz priekšu un uzlika drebošās plaukstas uz letes. Mainot virzienu, noklikšķēja galda ventilators. Noglaudījis šauro kaklasaiti, garais vīrs paraudzījās augšup ar izsmējīgu skatienu.

— Es apstrīdu vīzas maiņu, — Jasmīne atkārtoja, stingri skatoties viņam acīs.

Tings pārtulkoja šos vārdus ķīniešu valodā, un ierēdnis, saraucis pieri, klusu atbildēja un sāka šķirstīt savus papīrus.

— Ko viņš teica? — Jasmīne brīnījās.

— Viņi grib, lai tu apdomātos, — Tings paskaidroja.

— Nesaprotu.

No kāda biroja iznāca cits ierēdnis ar noļukušiem vaigiem, nesdams pilnu klēpi ar grāmatām.

— Tev varbūt vajadzētu visu kārtīgi apsvērt, — klusu ierunājās advokāte. — Nākamā instance ir Tautas maģistrāta tiesa, bet tā jau ir tāla pagātne.

— Ko tu ar to domā?

— Viņa stāsta par pēdējo instanci, — sacīja Tings.

— Tādas patiesībā nav, ir tikai palieka no ķeizara laika — novecojuši likumi, kurus savukārt ir skaidrojusi Idzin, — pavēstīja advokāte, notraušot no bālās pieres melnu matu cirtu.

— Bet es nevaru tā vienkārši padoties.

— Ja tiesas lietu nav iespējams atrisināt, tad to izlemj sieviete, vārdā Eksū, — nopietni raugoties Jasmīnē, turpināja advokāte.

— Viņa jautā senākajiem gariem, bakstot bruņurupuča kaula plātni ar sakarsētām adatām, — viņa turpināja.

— Man jāapstrīd maiņa, — sacīja Jasmīne, pagriežoties ar seju pret telpu.

— Bet vai tu nesaproti? Tā ir loterija, kas...

— Es apstrīdu maiņu, — skaļā balsī pār visu zāli atkārtoja Jasmīne.

Abi ierēdņi sāka dedzīgi sačukstēties. Viņi šķirstīja grāmatas, rādīja un apmainījās ar viedokļiem. Klausoties viņu sarunā, advokāti pārņēma nemiers.

Radās iespaids, ka garo vīru brūnajā uzvalkā šī saruna neinteresē. Viņš tikai stāvēja, ar mierīgām un miklām acīm raugoties Dantē.

Tinga seja, viņam runājot ar ierēdņiem, bija saspringta. Viens sakaitināts aizcirta grāmatu, otrs grozīja galvu.

— Kas notiek tagad? — Jasmīne jautāja advokātei, kura ar satrauktu skatienu klausījās sarunā.

— Tu apstrīdēji vīzas maiņu, un tagad lieta tiek nodota Tautas maģistrāta tiesai...

Jasmīne pamāja, un viņas prātā kaut kas pazibēja. Tāds kā īss jauna nemiera uzplaiksnījums, kaut kas tāds, kas bija dzirdēts. Bet šobrīd viņa to nespēja atcerēties.

— Ko tas nozīmē?

— Tā kā Transporta komiteja lēmumu jau ir pieņēmusi, ir jāierosina civillieta... Formāli tā esi tu, kura apsūdz Vu Vangu.

— Labi.

— Es ceru, — sieviete šauboties ņurcīja portfeli.

— Vai es kaut ko nesaprotu? — Jasmīne jautāja. — Jūs, manuprāt, cenšaties... Vai ir tā, ka, gadījumā, ja es uzvaru tiesā, tad nekāda vizas maiņa nenotiek, Dante patur vīzu, lai varētu atgriezties dzīvē?

— Jā, tā ir, bet...

— Man ar to pietiek, — viņa pārtrauca advokāti un devās pie barjeras.

— Dante, mēs esam tikuši skaidrībā, — viņa iesaucās.

Francūziete uzmeta Jasmīnei ledainu skatienu, bet ļāva zēnam skriet pie mātes. Jasmīne paņēma viņu uz rokām un devās uz durvīm, kad izdzirdēja klaudzienu un apgriezās apkārt.

Ierēdnis ar noļukušajiem vaigiem uzsita pa leti ar koka āmuriņu un kaut ko nokliedza pār Transporta komitejas nelielo zāli.

— Pēc trim stundām tev jāierodas Tautas maģistrāta tiesā, lai tiktos ar savu ombudu, pirms sēžu zālē sākas lietas izskatīšana... un pusēm viņš iesaka izrādīt tiesu namam pienācīgu cieņu, — advokāte pārtulkoja.

— Ko viņš domāja — ar cieņu? — Jasmīne jautāja.

— Viņš mērķēja uz tevi, — skanēja klusa atbilde.

— Ko esmu izdarījusi?

— Par to nav jāuztraucas.

— Pasakiet, ko viņš sacīja.

— Viņš sacīja, ka tu esot netīra un rupja.

Viņi izgāja cauri vestibilam un, kāpjot lejup pa kāpnēm, vecais ievainojums Jasmines mugurā sāka sāpēt tik stipri, ka viņa bija spiesta nolaist Danti zemē. Transporta komitejas priekšā pie savas rikšas gaidīja Grosmans ar fantas bundžu rokā.

— Okei, manā rīcībā ir trīs stundas, — Jasmīne teica advokātei. — Kā tās man izlietot? Kas būtu darāms?

— Tev jānomazgājas un jāatrod tīras drēbes, — sieviete smiedamās paskaidroja.

— Bet es domāju... Vai vari pateikt, kā man sagatavoties tie-

sai?

— Tev tiks nozīmēts ombuds, un viņš tev izstāstīs, kā viss notiek.

— Un tev šķiet, ka man jāpaļaujas uz to, ka tiesa atcels Transporta komitejas lēmumu?

— Ja vēlies, varu iet tev līdzi uz tiesu.

— Man tikai nav naudas, — Jasmīne godīgi atzinās.

— Ja nevar samaksāt, tad es mēdzu lūgt kādu pakalpojumu.

— Kādu tad?

— Ka tu palīdzēsi manai mātei, ja tev izdosies atgriezties dzīvē, — sieviete sacīja, tumšajām acīm kļūstot valgām.

— Vai pati neatgriezīsies?

— Esmu šeit jau divus gadus.

— Bet gadās jau arī, ka...

— Zinu, bet šeit man ir labi, ostā ir mans vīrs un meita, mēs esam kopā, tas ir vissvarīgākais.

Jasmīne pamāja, iedomājoties par savu māsu Diānu slimnīcā pie viņas mirušā ķermeņa, par Gabrielu, kurš stāv sardzē pie durvīm un Danti uz operāciju galda, kamēr Stokholmā pār autostāvvietām un tukšajām ietvēm krīt sniegs.

— Mani sauc Marta Kristiano doš Santosa, pirms nonācu šeit, es strādāju Kasaverdē, Sanpaulu, — sacīja sieviete, pagriežoties pret Jasmīni tā, ka no pakauša mezgla atrisušie mati meta ēnu viņai pār labo vaigu.

— Marta Kristiano doš Santosa, — Jasmīne atkārtoja.

— Mana māte palika gluži viena, — viņa turpināja, ar brūnajām acīm raugoties Jasmīnē. — Ja nu tu... ja patiešām atgriezīsies, es vēlētos, lai tu viņu uzmeklētu un gādātu, lai viņa tiek galā.

— Ko tu vēlētos, lai viņai pastāstu? Kādu sveicienu gribi nodot?

— Tu patiesi domā, ka izdosies atgriezties? — Marta iesmējās.

— Esmu jau to izdarījusi divreiz, — Jasmīne atbildēja, ieskatoties viņai acīs.

40

Marta un viņas ģimene īrēja mazu daļu no diezgan liela dzīvokļa Kjaņmeņas ielā laukuma tuvumā. Abas istabiņas bija šauras, bet tajās valdīja pilsoniski koloniāla noskaņa — ar piecus metrus augstiem griestiem, milzīgiem logiem ar iekšējiem slēģiem, kas vērās no abām pusēm, nodeldētu parketu un nolu-pušiem paneļiem.

Pa ceļam uz turieni Jasmīne bija pārspriedusi divus notikumus ar Danti un Martu, pārliecinoties, ka visi ir vienisprātis, ka viņi ar Danti pamodās pirtī, gāja uz piestātni, abi svērās, līdz tika ievilināti slazdā.

Tagad Dante sēdēja pie virtuves galda, uz papīra zīmēdams tādus kā burtus un otrreiz stāstot par notikušo pārtikas veikalā.

— Ienāca tēvocis un piespieda man pie mutes aukstu lupatu.

— Vai tas bija Vangs?

— Mamm, es nezinu.

— Pirms tu noģībi, — viņa teica. — Manuprāt, tas...

— Jasmīn, tiesā tev neļaus spriedelēt, — Marta atgādināja. — Tev vienkārši jāturas pie tā, par ko tu esi pilnīgi pārliecināta, ka tā ir patiesība.

— Bet Dante, tā visādā ziņā ir patiesība, ka tu pamodies gluži citā vietā — vai nē?

— Gultā... un tur bija Vangs ar kādu tanti, kura mazliet prata zviedriski, un man iedeva kokakolu un briesmīgi garšīgus kartupeļus no Makdonalda maisiņa... viņš teica, ka šeit neesot īsta Makdonalda, un es teicu, ka nekas. Viņš bija laipns, rādīja man visādas rotaļlietas, un mēs sacentāmies, es uzvarēju un izvēlējos Zirnekļ cilvēku.

— Tātad viņš neko no tevis nevinnēja? — Jasmīne jautāja, cenzdamās apslāpēt satraukumu savā balsī.

— Tikai manu ķēdīti — bet es dabūju pretī tādu pašu, — Dante atbildēja, parādot Vanga nomelnējušo vīzu.

— Vai tu zini, kas tas ir? — Jasmīne jautāja, pieskaroties savai vīzai.

— Kakla ķēdīte, kāda ir visiem, — viņš klusu teica.

— Kakla ķēdīte, — Jasmīne atkārtoja, ieskatoties ads Martai.

— Kā es saprotu, Vu Vangs uzskatīja, ka viss noritējis pareizi, — Marta uzmanīgi iesāka. — Un tādā gadījumā viņam bija milzīgs pārsteigums, kad ieradies tu un apstrīdēji lēmumu.

— Bet kāpēc viņš vienkārši neatdod vīzu?

— To viņš nedrīkst... Tā kā Transporta komiteja savu ir lēmusi, tam jātiek nodotam uz nākamo instanci.

— Un kas notiks tur?

— Tātad... Es neko nezinu par Vu Vangu, bet viņš izskatās cienījams, kā varu spriest.

— Vai tu nedomā, ka viņš mēģinās dabūt cauri maiņu, pat saprotot, ka tā ir nelikumīga?

— Šķiet, ka nē, — viņa priecīgi sacīja.

— Tātad jautājums var nebūt strīdīgs?

— Tev jāpastāsta, kā Dante tika nolaupīts un kā tev nozaga izziņu no ostas... Vu Vangs sacīs, ka zēnu atradis un paēdinājis...

un tavs ombuds paskaidros, ka Dante nesaprot, kas tā vīza tāda ir un tāpēc nespēj pieņemt lēmumu par vizas maiņu... Un, tā kā mūsu likumi skaidri noteic, ka nedrīkst mānīt nepilngadīgos, tiesa atcels Transporta komitejas lēmumu.

— Labi.

— Tagad ej un sakārtojies, — Marta atgādināja.

Jasmīne iesteidzās šaurajā vannasistabā.

Viņai bija jānometas dušā uz ceļiem, lai nenošļakstītu grīdu un uzburbušās tapetes.

Nodilušais caurules un nodzeltējušā plastmasas uzgaļa savienojums bija aplīmēts ar izolācijas lenti, un notece bija tik vāja, ka vanna lēnām pildījās ar karsto, duļķaino ūdeni.

Pēc dušas Marta aizdeva Jasmīnei tīras drēbes. Krūšturis nederēja, un kleita bija tik šaura, ka uzvilkās augšup līdz biksītēm, kad Jasmīne pakustējās.

— Varbūt mazliet par pārdrošu tiesnesim, — Marta iesmējās. — Atradīsim jaunas drēbes teātrī, tur ir vesela kostīmu noliktava.

No Martas meitas Dante dabūja aizņemties džinsus un T-kreklu ar uzrakstu Sāo Paulo FC.

Pirms pamest dzīvokli, lai satiktos ar pārējiem restorānā, Marta Sanpaulu kartē pie sienas parādīja ielu, kur dzīvo viņas māte.

Gaiss ārā bija dzestrs, un apkārt vējoja tvana un cigarešu dūmu dvinga.

Dante arvien turējās Jasmīnei pie rokas, un Marta rādīja ceļu.

— Restorāns atrodas tajā pašā mājā, kur teātris... mans vīrs atbild par visām kultūras iestādēm, — Marta pavēstīja. Formāli darbojas tikai Mākslas muzejs, bet mēs mēģinām uzsākt bērnu pulciņa nodarbības teātri.

Jasmīne gāja garām saplaisājušai strūklakai un slīpajai ieliņai, pa kuru viņu bija vedis Grosmans.

Mati viņai joprojām bija tik slapji, ka apģērba gabals uz muguras bija samircis un violeto rožu raksts kļuvis tumšāks.

— Vēl tev jādomā par to, ka mūsu tiesa arvien vēl ir pagalam tradicionāla un patriarhāla, — Marta skaidroja. — Tiek gaidīts, ka tu būsi laipna un izrādīsi cieņu... un raugies, lai turētos pie tā, ko patiesībā zini... jo, ja kādu pieķer pat vissīkākajos melos, uzvarēt prāvā tikpat kā nav iespējams.

— Un kā šo cieņu izrādīt?

— Kā jau parasti... Jauni godina vecākos, sievietes cienī vīriešus... Tu runā pareizi un pieklājīgi, nepacel balsi un neizrādi pārāk daudz jūtu.

— Okei, — viņa pamāja.

— Neuztraucies, — Marta sarija.

— Bet es nevaru citādi.

— Tas ir saprotams, bet padomā, ka... pat ja šī tiesai ir rutīnas lieta, viņi vēlēsies pieņemt taisnīgu lēmumu.

— Tad mēģināšu skaidri noformulēt pamatjautājumu, — Jasmīne teica. — Dante saņēma rotaļlietu, bet zaudēja vīzu. Vai tas ir taisnīgi? Es uzskatu, ka tas ir neprāts.

— Gan būs labi, — Marta izklaidīgi atbildēja.

— Es nekad nepadodos, — Jasmīne nočukstēja.

Viņas pagāja garām vīram ar krunkainu seju, viņš pārdeva spirtu no dzelzs ķerras, un pagraba lodziņā Jasmīne ieraudzīja divus vīriešus guļam gultā un skūpstāmies.

— Bet tev jābūt gatavai, ka no Vanga viedokļa patiesība ir tā, ka Dante nevēlas atgriezties, — Marta paskaidroja, pielabojot pakauša mezglu. — Viņš sacīs, ka Dante zināja, ko dara, bet izvēlējās...

— Tikai tam neviens neticēs, — Jasmīne iebilda, mēģinot paskatīties Martai acīs.

— Es tikai gribu pateikt, ka nepilngadīgajiem nav aizliegts mainīt vīzu — ir tikai aizliegts apmānīt bērnu, lai...

— Dantem ir pieci gadi, viņš pat vēl neprot uzrakstīt savu vārdu, — Jasmīne iesaucās.

— Tu uzvarēsi, — Marta apgalvoja. — Bet tev jāmēģina to izdarīt likumīgā ceļā, jo nav labi kādu pataisīt par ienaidnieku.

— Es nepadošos, — noteica Jasmīne.

Viņa domāja par ostu, par visiem mītiem, kas vēstīja par šo vietu, un ka laiks šeit ir ieilgusi nakts bez rītausmas. Pār visu pilsētu gūla tāds kā bezgalīgs sadilums, kā sensena nākotne.

— šī sistēma ir pastāvējusi visilgāk par visu, — viņa pēc brīža sacīja. — Tai taču jādarbojas — vai kā?

Marta apstājās pie kādām durvīm, piespieda namruņa pogu, ķīniski kaut kas tika jautāts, viņa īsi atbildēja, un, atslēgas mehānismam noklikšķot, vēra vaļā durvis. Ejot augšup pa šaurām kāpnēm, Jasmīne turēja Danti aiz rokas.

41

Otrajā stāvā atradās tumšs restorāns, kurā dvakoja pēc sezam-eļjas un maurlokiem. Kāds vīrs ar spīdīgu seju un laipnām acīm aizveda atnācējus līdz apaļam galdam, pie kura kopā ar kādu vīru sēdēja Grosmans un Tings.

— Pedro, — Marta sacīja, pirmo reizi izskatīdamās no sirds priecīga.

Plikpaurainais vīrs piecēlās un apskāva viņu tā, ka Martas kājas atrāvās no grīdas. Viņš iečukstēja Martai ausī, un viņa smiedamās atbrīvojās no viņa apkampiena.

— šis ir mans vīrs Pedro.

Jasmīne sarokojās ar viņu un iepazīstināja ar Danti.

— Visi sauc mani par Vērsi no Kasaverdes, — teica Pedro.

— Varbūt ne visi, — smējās Marta.

— Es biju labais malējais uzbrucējs Sāo Paulo FC, un man varen labi padevās nukautkāditur sitieni vārtu stūrī, līdz sanāca norīt bumbu, — viņš papliķēja pa resno vēderu.

— Ērika, — Marta mīlīgi ierunājās. — Nāc, apsveicinies.

Ļoti glīta meitene ar gariem, lokainiem matiem paraudzījās

no galda apakšas. Marta ar maigu skatienu vēroja meitu, kamēr tā sniedza visiem roku, nosaucot savu vārdu.

— Viņa ir neaprakstāmi skaista — un kādas acis! — Jasmīne atzina.

— Paldies, — Marta sacīja, mirdzošām acīm raugoties savā bērnā.

— Viņa ir atsitusies manī, — pazobojās Pedro.

Visi apsēdās pie galda, un restorāna īpašnieks ar garu sērkociņu aizdedzināja petrolejas lampu. Viņam noliecoties uz priekšu, no krekla apkakles izslīdēja viņa birka. Tā bija tik nodilusi, ka uzraksti vairs nebija redzami.

Gaismas aplis lika visiem it kā satuvināties.

Resna sieviete uzlika uz galda stikla pudeles ar sarkanām etiķetēm, brūnas alus pudeles un bundžas ar Laoshan Cola. Uz galda tika novietota paplāte ar vokpannā ceptiem dārzeņiem. Sičuaņas piparu eļļā mirguļoja pak choi, pupiņu pākstis, bambusa dzinumi, taro un jūras kāposti.

Jasmīne saprata, ka dārzeņi ir kaltēti vai konservēti, bet smarža, kas izplatījās telpā, bija burvīga.

Tika ienestas bļodas ar kūpošiem pelmeņiem, tad vēl ar lipīgiem jasmīnu rīsiem, cūkgaļas strēmelītēm ar papriku, trekna cūkgaļa ar saldskābo mērci un tumšo vīna etiķi, cāļa gaļa uz koka iesmiņiem, ingvers un anīss, ceptas olu nūdeles ar maur-lokiem un sojas mērci, liellopa gaļas šķēlītes un šitaki sēnes, kas smaržoja pēc sezameļļas un koriandra.

Jasmīne iedomājās par izstādi, ko reiz bija redzējusi Stokholmas "Kultūras namā".

Tie bija Terezienštates koncentrācijas nometnē ieslodzīto ebreju bērnu zīmējumi.

Tajos nebija attēlotas nometnes šausmas, izbailes vai mocības. Gandrīz visi bērni bija attēlojuši parastu maltīti ģimenes lokā. Māte, tēvs un bērni pie pusdienu galda.

Stipri uztraukusies, viņa mēģināja Dantem ierādīt, kā lietojami irbulīši, bet pēc brīža laipnais virs ar nodilušo birku atnesa viņam porcelāna karoti.

Jasmine pateicās un ieraudzīja, ka Dante ik pa mirklim palūkojas uz Ēriku. Viņa sēdēja taisni pretī un, plakstiņus pievērusi, veikli rīkojās ar irbulīšiem.

— Vai gribi? — jautāja Tings, atskrūvēdams korķi kādai no pudelēm.

— Kas tas ir?

— Baidžū — populārākais stiprais dzēriens pasaulē.

— Citreiz, — Jasmine noteica.

Paraustījis plecus, viņš ielēja sev, Grosmanam, Pedro un Martai.

Dante pamāja Ērikai, viņa atbildēja ar smaidu, pacēla savu glāzi ar abām rokām un izdzēra to, šķidrumam līstot gar kaklu.

— Šī sieviete... — Pedro pēkšņi ierunājās, grasīdamies celties kājās.

— Pedro, mīļais, tagad nevajag...

— Kad torīt iekāpu piepilsētas vilcienā un ieraudzīju tevi, — viņš turpināja, satvēris Martas plaukstu. — Tev bija krēmkrāsas blūze ar pērlītēm izšūtu apkaklīti un maza piespraude ar... Beilis perenis, nezinu, kā šos ziedus sauc angliski.

— Viņš allaž dara šādi, — Marta mēģināja paskaidrot.

Ērika nolika irbulīšus, ar abām plaukstām aizspieda ausis,

bet skaļi smējās.

— Marta ir svētā... jā, varbūt ne visos sīkumos, kas ir liela laime, — turpināja Pedro un iztukšoja degvīna glāzi. — Bet viņa mani izglāba un padarīja mani par laimīgāko cilvēku pasaulē.

— Es mīlu tevi, — Marta gandrīz nedzirdami sacīja.

Grosmans aizkustināti raudzījās viņos.

— Vienu skūpstu, — Pedro čukstēja, paliecoties uz Martas pusi.

Tings aplaudēja, kad Marta noskūpstīja vīru.

— Un tad pasaulē nāca mūsu Ērika, — Pedro turpināja. — Tikai lērums problēmu, sīku blēdību, bāršanās... Nē, es jokoju.

Viņš pameta gaisa skūpstu meitai un noslaucīja asaras.

— Draugi, draugi, — sacīja Grosmans, paceldams glāzi. — Nezinu, kā jūtaties jūs. Bet es jūtos gandrīz kā dzīvs.

Šie vārdi nāca kā zibens spēriens, liekot visiem nodrebēt. Viņi it kā bija piemirsuši, kur atrodas. Jasmīne pārlaida skatienu cilvēkiem, kuri sēdēja ap galdu. Dante lielām acīm lūkojās Ērikā. Tings, uzlicis kājas uz brīva krēsla un aizvēris acis, dzēra alu. Es zinu, ka mēs esam miruši, Jasmīne atkal nodomāja. Bet mēs neesam izgaisuši, mēs turpinām eksistēt.

Dante bija paēdis, un Jasmīne atgādināja, lai viņš pasaka "paldies", pirms reizē ar Ēriku pieceļas no galda. Abi bērni apsēdās kādu gabaliņu tālāk uz grīdas un sāka rotaļāties.

Jasmīne atgriezās krēslā, sajuta, cik pieēdusies viņa ir, un iedomājās par savu tēti, kurš mēdza jokot par saviem muskuļiem un ar resno vēderu pagrūda uz priekšu visu virtuves galdu. Viņas ar Diānu tad smiedamās plaukšķināja un sauca viņam "urā!".

— Tu smaidi, — sacīja Tings, paliecās un paņēma pudeli ar ķīniešu degvīnu.

— Tikai atmiņas, — viņa sacīja, noliedzoši pakratot galvu pret pudeli.

Tings atkal sāka ēst, nolika rindā spīdīgus vistu stilbiņus un smiedamies nolaizīja eļļainos pirkstus.

— Priekā! — iesaucās Pedro.

— Vērsis no Kasaverdes! — smējās Tings un saskandināja ar viņu.

— Jūtūbā ir viens klips ar mani, ap to laiku arī dabūju šo iesauku, es sadūros gaisā ar diviem aizsargiem no Santos un mēs paģībām visi trīs.

Grosmans skaļi iesmējās un atsāka ēst, ikreiz, kad viņš pacēla irbulīšus, krita nost lērums ēdiena un uz krekla bija pilns ar rīsiem un sojas mērci.

— Vai tev arī vajag karoti? — pazobojās Jasmīne.

— Nē, — Grosmans atgaiņājās. — Tas varbūt tā neizskatās, bet tiek darīts tīšām — tā es zaudēju svaru.

Pedro uzsauca, lai tiktu atnests alus, un slaucīja seju servjetē. Tings sēdēja, apņēmis ar rokām pakausi, un piemiegtām acīm raudzījās Jasmīnē.

Viņa redzēja, ka Ērika ir piecēlusies kājās un tagad rāda Dantem kaut kādus deju soļus. Viņš mēģināja atdarināt, bet viņa grozīja galvu un rādīja no jauna. Uzlikusi Dantes roku sev uz krustiem, Ērika pagrieza viņa zodu sāņus un mēģināja piedabūt viņu izdarīt kādu dejas soli.

— Jasmīn, — ierunājās Marta. — Kā tu jūties? Es sekoju līdzi pulkstenim, palikušas vēl divas stundas, tu vari atpūsties... tiesā nevajag ierasties pārāk agri, un gājiens neaizņems pat piecas minūtes... Gan būs labi.

Jasmīne pacēla galvu un iedomājās, ka Martai ir taisnība, bija jācenšas atslābināties. Visiem vajadzētu saprast, ka Transporta komiteja ir pieļāvusi kļūdu. Jasmīne redzēja, ka ir jātiek vaļā no vecās sajūtas, ka cilvēki ir ļauni un neuzticami. Martas bālā seja sārtojās un bija mierīga, spožās acis mirdzēja petrolejas lampas gaismā.

— Paldies, — Jasmīne viņai pateicās.

Dante atgriezās pie savas vietas un ieēda vēl drusku, bet viņam nebija vaļas apsēsties, bija atkal jāsteidzas pie Ērikas.

— Es dejoju tango, — viņš priecīgs stāstīja.

Pēc pusdienām viņi devās uz teātri, kur Pedro viņiem visu izrādīja. Kostīmu noliktavā viņi apskatīja manekenu zīda tērpā no tiem laikiem, kad tika uzvesta Pekinas opera, un tad viņi pa visādiem gaiteņiem aizgāja līdz paša Čenga Jankju ložai.

Tings saņēma Jasmīnes roku, kad viņi kāpa lejup pa tumšām kāpnēm un iznāca uz skatuves aiz nolaistā priekškara. Kamēr Pedro stāstīja par teātra vēsturi, Jasmīne stāvēja, cieši piespiedusies Tingam, un jutās kā pusaudze. Saāķējuši kopā pirkstus, viņi pavērsa seju augšup pret griestiem un skatījās, kā nokarājas kulises, virves no šņorbēniņiem un smilšu maisi.

Kad Pedro iededza spožu lampu, abi palaida rokas vaļā un aplūkoja kastes, kas tika izvilktas gaismā.

Glītās lādītēs ar stikla vāku rindā gulēja skaistas koka lelles. To lakotās sejiņas skumji raudzījās viņos.

Pedro pielika pirkstu pie lūpām, lai iestātos klusums, un no veca gramofona pēkšņi sāka skanēt mūzika no "Riekstkoža". Visi skatītāji izgāja no gaismas apļa. Grosmans un bērni apsēdās uz grīdas. Jasmīne sajuta Martas rokas pieskārienu, paliekusies pret viņu, Marta tumsā čukstēja:

— Jasmīn, priekšnesums ilgs gandrīz stundu, tev jārauga tikt līdz kostīmu noliktavai.

— Kas man jāmeklē?

— Tev jābūt vakarkleitā, lai izrādītu cieņu...

No kādas lādes izrāpās lelle — dīvainā un salīkusī figūriņa lēni izkliboja gaismā.

— Kādā krāsā? — jasmine čukstēja.

— Ne dzeltenu un ne sarkanu, — Marta sacīja, ieliekot atslēgu viņai plaukstā. — Bet labāk skaistu.

— Es nezinu, vai atradīšu atpakaļceļu līdz kostīmu noliktavai.

— Tikai jāiziet pa durvīm un augšup...

— Es atradīšu, — viņai blakus atskanēja Tinga balss.

42

Viņi aizlavījās prom no skatuves tumsā, augšup pa stāvajām kāpnēm un garām ložām. Jasmine ļoti labi saprata, kas abiem padomā. Tinga klātbūtne lika viņai sajust katra pieskāriena baudpilno smagumu.

"Riekstkoža" mūzika joprojām skanēja, kad viņa atslēdza durvis uz kostīmu noliktavu un iegāja tajā. Tings pagrieza elektrības slēdzi pie sienas, tas noklikšķēja, un pie griestiem iedegās kristāla lustra. Saraustītā gaisma apspīdēja manekenu zīda tērpā un dažas apgleznotas kulises, kas bija pieslietas pie vienas sienas.

— To jau es paredzēju, tur, jahtu būvētavā, — Jasmīne piesardzīgi teica. — Es tā nebiju domājusi, tas bija ļauni darīts.

— Viss ir labi.

— Nē, nav vis labi... Nezinu, kāpēc es... kāpēc es tā sacīju, man ir kauns, man ir ārkārtīgi žēl — man nav nekādas daļas par to, ko tu esi izdarījis ar savu dzīvi.

— Jā, — viņš nočukstēja.

— Piedod.

Viņš pamāja ar galvu un turpināja virzīties gar kulisi, kas attēloja Aizliegto pilsētu Pekinā.

— Kaut gan nav labi melot, — viņa sacīja viņam nopakaļ.

— Bet es pat īsti nevaru pateikt, kā tas bija...

— Jā.

— Okei, esmu idiots — es pārdozēju heroīnu.

— Vai tā ir visa patiesība? — viņa klusu jautāja.

Tings panāca tuvāk, un seja viņam bija sastingusi, bet vaigi dega, kad viņš klusā balsī sāka skaidrot.

— Patiesība ir tā, ka es ierīkoju nelielu kuģu būvētavu Vaks-holmā... būvēju ekskluzīvas sporta laivas, tev vajadzētu tās redzēt, četrdesmit pēdu, piecdesmit pēdu, lakots sarkankoks, ik detaļa bija roku darbs... laivas, ko es nekad nespētu nopirkt pats, bet es rīkoju ballītes, domājot, ka dzīvoju dzīvi. Tas man prasīja četrus gadus — pazaudēt kuģu būvētavu, dzīvokli, saņemt nosacītu sodu, pārdozēt pirmoreiz, nozagt naudu vectēvam, pārdozēt otrreiz un nonākt šeit... tā ka tev ir taisnība, es neesmu pelnījis, lai atgrieztos.

— Kā to ņem, — Jasmīne noteica.

— Visi nevar būt nevainojami, — viņš nodūra skatienu.

— Man jāatzīst, ka ir visai dīvaina sajūta — būt vēl tai, kura ir pilnīgi nevainojama, — Jasmīne atbildēja.

— Tāda tu esi.

— Jā, — viņa iesmējās.

— Turklāt tev vienmēr jāpatur pēdējais vārds, — viņš pasmaidīja.

— Tāda jau es biju bērnībā, — viņa atbildēja.

— Tāda tu esi joprojām.

— Varbūt tāds esi tu, — viņa iebilda, nespēdama atturēties.

Viņš smaidot grasījās noglāstīt Jasmīnei vaigu, bet viņa novērsās, nebūdama gatava, un bija spiesta to pateikt.

— Ting, tikai lai tu zinātu, esmu tik nevainojama, ka divreiz esmu bijusi psihiatru paciente... bija pat tik ļauni, ka man

nozīmēja piespiedu ārstēšanu psihiatrijas nodaļā un... — Neuzdrošinoties paraudzīties viņam acīs, viņa nodūra skatienu.

— Un es labi zinu, cik ārkārtīgi nesekmīgi tas ir, bet tas man bija jāpasaka.

— Paldies.

— Noteikti ir vesels lērums labu iemeslu, traumatisku pārdzīvojumu, tā ir taisnība... es pieņēmu kļūdainu lēmumu darbā... kas noveda pie tā, ka divi no mums gāja bojā un vairāki tika ievainoti.

— Kas notika?

— Tam nav nozīmes... jo patiesībā, kas tiek ņemts vērā šeit — ka es nespēju kaut ko saturēt, kad biju spiesta to darīt, — viņa atbildēja. — Man bija jāpasargā Dante, bet es zaudēju tvērienu...

— Dažkārt gadās nelāgi, — viņš mierīgi noteica.

Jasmīne pagāja viņam garām, sajuta svaigu zāģskaidu

smaržu, un viņai pār muguru noskrēja skudriņas, ievērojot, ka Tings seko viņai, spraucoties gar drēbēm kostīmu noliktavā.

Tagad viņa zināja, ko vēlas. Viņa ļoti labi atkal pazina savas senās ilgas — pazaudēt un sajust sevi kāda cita skatienā.

Gaisma no kroņluktura nesniedzās līdz tālākajiem statīviem. Viņa turpināja iet, pamanīja lampu uz kumodes un tumsā taustīja pēc vada. Viņa arvien dzirdēja Tinga elpu sev aiz muguras un juta, cik stipri sitas pašas sirds.

— Man jāsameklē tērps, — viņa sacīja, pirkstiem aizslīdot līdz slēdzim.

Tam noklikšķot, viņa ieraudzīja, ka lampa veidota kā zaķis dabiskā lielumā. Caur tā sārto plastmasas ķermeni pār garo tērpu rindu lija maiga gaisma. Daži bija novalkāti, diegi karājās no apakšmalas, kamēr citi izskatījās jauni.

Caur sienām no teātra atskanēja bērnu smiekli, tad atkal bija saklausāmas mūzikas mehāniskās skaņas.

— Šis ir skaists, — Tings sacīja, izvilcis tērpu no gaiši sārta zīda.

— Tikai man galīgi par mazu, — viņa iesmējās.

— Vai tiešām?

Viņš izņēma to, un Jasmīne pagāja uz priekšu, pieliekot vēso audumu sev pie auguma. Tinga roka viegli pieskārās viņas gurnam.

Jasmīne sajuta tik kaislīgu vēlmi pēc viņa, kādu agrāk ne pret vienu nebija jutusi.

Varbūt tā bija dzīvība viņā, kas smagi gulēja uz svaru kausa.

Jo šajā mirklī viņas sirds sastinga kā bruģakmeņi pilsētā, kas pazūd zem stikla kupola ar virpuļojošu sniegu.

Viņa bija mirusi, bet sajuta savu kvēli plūstam caur ķermeni. Kājas saļodzījās. Radās sajūta, it kā viņa atkal būtu pusaudze un mēnesnīcā kaila peldētos ezerā kopā ar savu pirmo puisi.

— Vai nāksi ar mani satikties, kad būsim atgriezušies? — viņš jautāja.

— Jā, — viņa atbildēja, pagrozot pirkstos pērli, kas karājās viņam auss ļipiņā.

— Tu melo, — viņš pasmaidīja.

— Melis esi tu.

— Allaž pēdējais vārds, — viņš noteica.

— Nē, — viņa viegli noskūpstīja Tingu.

— Jasmīn, es...

— Vai izdarīju ko nepareizu? — soli atkāpusies, viņa jautāja.

— Es nezinu, — viņš atbildēja nosarkstot.

— Tu patiešām esi jauniņs, — viņa sacīja un ieraudzīja, ka sārtums viņa vaigos kļūst tumšāks.

Jasmīne satvēra Tinga plaukstu un pielika sev pie vaiga, un turēja, raudzīdamās viņam acīs. Jauneklis noteikti bija kādus desmit centimetrus īsāks par viņu.

Tinga plauksta uzmanīgi aizslīdēja viņai aiz pakauša, viņa paliecās uz priekšu un atkal noskūpstīja viņu uz lūpām, pavisam viegli.

— Mēs darām kā vēlamies, — viņa nočukstēja pret viņa lūpām. — Mēs esam pieauguši... turklāt miruši.

— Ne pavisam, — viņš klusi teica.

— Zinu, kāpēc visi stāsta, ka esam miruši?

— Viņi melo, — Tings atbildēja.

Abiem skūpstoties, Jasmīne pavēra lūpas viņa karstajai mēlei. Viņas augums drebēja aiz ilgām. Viņa sajuta, kā pukst Tinga sirds.

— Vairums šeit pazaudē savas krāsas, — sasprindzināti vērojot viņu, sacīja Tings. — Bet tu mirdzi — tavi rudie mati, āda, ik vasarraibumiņš...

— Tu jau zini, no kā man parādās vasarraibumi?

Viņa iesmējās un tad kļuva nopietna. Rēta uz kreisās acs plakstiņa bija satumsusi. Jasmines seja ielīgoja dziļi viņa melnajās acu zīlītēs.

— Neesmu pārliecināts, ka vēlos, lai mēs to darītu šeit, — viņš sacīja.

— Kāpēc ne? — Jasmīne jautāja.

— Tāpēc, ka tu esi muļķe.

— Un, ja tad kļūšu mīļāka? — viņa Čukstēja, mēģinot atpogāt viņam džinsus.

— Nekļūsi.

Satvēris viņas plaukstu locītavas, Tings atstūma viņas rokas.

— Nē, — viņa atzina. — Tomēr mēs to darīsim, — viņa teica, sajutusi maigo siltumu kājstarpē.

— Nē, — viņš atbildēja.

Vaigiem kaistot, viņa pavilka malā Tinga rokas un atkal sāka pogāt vaļā viņa džinsus. Tie bija šauri un apspīlēti. Otrā poga bija sapinusies diegos.

— Ko tu dari? — viņš jautāja, atkal pastumjot malā viņas rokas.

— Mēģinu tevi pavest, bet neiet tik labi, — Jasmīne atbildēja.

— Kāpēc lai tu gribētu gulēt ar mani? — Tings jautāja.

Pieļāvusi šo domu, Jasmīne zināja, ka tagad nevēlas no tās

atteikties. Viņa gribēja to panākt, gribēja būt ar viņu, sajust viņu sevī.

Novilcis T-kreklu, Tings to nosvieda uz veca dīvāna. Viņa augums bija jauns un skaists, vēders bija plakans un krūtis — gludas.

Novelkot biksītes, viņa pēkšņi sakautrējās. Šis te bija kaut kas lielāks. Parasti viņa nemēdza kautrēties. Atšķirībā no vairākuma, sekss viņai devās viegli. Bet taisni tagad bija citādi. Sirds dauzījās kā negudra. Viņa nesaprata, kāpēc tik stipri ilgojas pēc Tinga.

Caur audumu noglāstījis Jasmīnei krūtis, viņš noskūpstīja kaklu. Birka noslīdēja sāņus. Elpai kļūstot straujākai, Jasmīne pameta skatienu uz aizslēgtajām durvīm. Zem plānā auduma atradis viņas krūšgalu, Tings maigi apkļāva to ar lūpām.

Kaut ko nočukstējis, viņš noskūpstīja viņu vēlreiz un paraudzījās viņā ar tumšām acīm.

Jasmīne juta, kā trīc rokas, mēģinot atkal atpogāt viņa džinsus, un iespurdzās, kad tas neizdevās.

— Poga aizķērās...

Viņš pamēģināja pats, kaut ko noteica, ko viņa nesadzirdēja, un parāva bikšupriekšu tā, ka pogu rinda notarkšķēja.

Jasmīne uzmanīgi pārvilka kleitu pāri galvai un vēroja viņu sārtajā gaismā, kamēr viņš centās atbrīvot kāju no bikšu staras.

No leļļu teātra skanēja mūzika — šķindēja zvaniņi.

Jasmīne apsēdās uz dīvāna un papleta kājas, sajūtot sevī kvēlošo, mitro karstumu.

— Nāc nu, — viņa čukstēja.

Rokai ieslīdot spraugā starp spilveniem, viņa sajuta tur sakrājušos putekļus un smiltis.

Pienākot Tingam, viņa nodomāja, ka varbūt vajadzētu nogaidīt, bet atzvēlās vairāk atpakaļ.

Uz grīdas nokrita spilvens, kad viņa, starpenes muskuļiem nospriegojoties, papleta kājas vēl platāk. Jasmīne sajuta uz sevis viņa smagumu, karstumu no viņa ādas un straujos sirdspukstus.

Viss viņas augums drebēja. Ielaidusi viņu sevī, Jasmīne apturēja viņu, kamēr bija nomierinājusies.

Kad viņa atlaida rokas, viņš sāka kustēties, un viņa centās iekļauties ritmā, bet viņš pārāk steidzās.

— Mierīgāk, — viņa nočukstēja.

Lūpas piespiedis viņas vaigam, Tings iekunkstējās un turpināja lēnāk, viņa sajuta sviedrus viņam uz muguras, nespēja ilgāk noturēties un, acis aizvērusi, krita baudas bezdibenī.

43

Stundu vēlāk Marta atvēra durvis un ielaida Jasmīni telpā, kas atradās blakus Maģistrāta tiesas sēžu zālei. Dante jau sēdēja starp skatītājiem kopā ar Grosmanu, Pedro un Ēriku, turpretī Tings atradās tulkam paredzētajā kabīnē.

— Lietas izskatīšana sākas pēc trim minūtēm, — Marta nočukstēja.

Kāds pagalam vecs vīrs ar tievām kājām, varbūt sargu maiņas priekšnieks, sēdēja koka krēslā pie zāles durvīm. Virs viņa pie sienas bija piestiprināts nodzeltējis plastmasas tālruņa aparāts ar nodilušu klausules vadu. Pie sienām nekā nebija, izņemot spoguli koka rāmī un noputējušu Konfūcija attēlu, viņš bija salicis priekšā rokas, it kā grasītos izveidot tauriņa siluetu. Vienā stūrī stāvēja atvērts skapis ar pinumā ietvertu pudeli un trim ūdensglāzēm.

Palīdzējusi Jasmīnei novilkt mēteli, Marta soli atkāpās un pārsteigta skatījās viņā ar lielām acīm, kuru zīlītes bija kā melnas saliņas tumšos ezeros.

— Tu esi ārkārtīgi skaista, — viņa nočukstēja.

— Man ir tāda sajūta, it kā es būtu saposusies skolas ballei dažus gadus par vēlu, — pasmaidīja Jasmīne.

Viņa iedomājās, ka Tings bija palicis guļot uz dīvāna, kamēr viņa kaila bija sameklējusi tērpu no kostīmu noliktavas. Pieguloša zīda kleita — dūmakaini zila, mirdzoša. To uzlūkojot, viņa sajuta vāju smaržu, kas bija palikusi audumā.

— Tu pievērs uzmanību, un tas ir labi, — teica Marta.

— Vai esi droša, ka tas ir labi?

— Jā, esmu.

— Okei.

— Simt civillietās varbūt tikai viens piesēdētājs atļaujas pacelt skatienu... Mums vajag visu, kas var piespiest viņus ieklausīties.

Nodilušais parkets čīkstēja, kad Jasmīne devās pie spoguļa, lai sevi aplūkotu.

Radās iespaids, ka kleita ir pašūta taisni viņas augumam. Plecu lentes bija tikai divi spīdīgi pavedieni. Audums piekļāvās vēderam un gurniem, padarot viņu slaidāku un mazāk muskuļotu.

— Vu Vangs jau ir uz vietas, un viņu pārstāv četri inženieri, — pavēstīja Marta, zagšus pametot skatienu uz zāles durvīm.

— Bet kur ir mans pārstāvis? Man taču, šeit nonākot, tādu būtu vajadzējis atvest līdzi.

— Tā ja, — nomurmināja vecais vīrs uz krēsla.

Sataustījis savu spieķi, viņš pieceļoties atsita galvu pret tālruņa aparātu pie sienas.

— Šī telpa agrāk kalpoja par biljarda zāli, — viņš čerkstošā balsī teica. — Bet otrā pusē atrodas kāpnes smalkajiem viesiem no komitejas.

— Vai viņš ir kādam advokāts? — Jasmīne klusi jautāja.

— Nevar būt, — Marta paskaidroja. — Es varu šeit sēdēt visu laiku kā padomdevējs, bet nedrīkstu tevi pārstāvēt, jo esmu Juristu korpusā... Jo tas, ka tevi pārstāv advokāts, parāda, ka neesi drošs par savu lietu.

Lēni pienācis pie viņām, vecais vīrs ar šaurām acīm paskatījās Jasmīnē caur milzīgajām brillēm.

— Esmu dzirdējis runas, ka mums šodien jābūt tiesas zālē, — viņš sacīja, sniedzot izdēdējušu un vecuma plankumiem izraibinātu roku.

— Jā, — viņa sacīja, sarokojoties ar veco vīru.

— Dongs Hongli, politisko zinātņu maģistrs, — viņš stādījās priekšā.

— Jasmīne Paskāla-Andersone.

Aizlicis plaukstu aiz auss, lai labāk dzirdētu, viņš izbrīnā pamāja ar galvu.

— Jā, es arī jaunībā braucu ar kadiljaku, — viņš atbildēja.

— Mani sauc...

— Jā, zinu, es pajokoju, — vecais vīrs iesmējās, papliķējot viņai pa vaigu. — Tik vecs es neesmu.

Lielās logu rūtis aiz viņiem klāja iedzeltena putekļu kārta, liekot mijkrēšļa debesīm ārpusē izskatīties netīrām.

— Kāds ir jūsu plāns? — Jasmīne jautāja, raugoties viņam acīs.

— Vispirms man ir civillieta šeit, lielajā zālē, tad glāze viskija, agras vakariņas un madžonga partija ar manu mīļo sieviņu.

— Es domāju tiesas lietu.

— Ak, tā, — viss būs vienkārši... Pēc dažām laipnībām, manuprāt, tiesnesis jautās tev par iemeslu, kāpēc tu apstrīdēji Transporta komitejas lēmumu, un tad tev būs jāceļas kājās un jāpastāsta taisnība.

— Un vai šis ir labs tiesnesis — kā jūs domājat? — Jasmīne jautāja, sajūtot uztraukumu atkal sakāpjam kaklā.

— Vairākums uzskata, ka viņš ir taisnīgs... Tiesā visu savu laiku veltījis, lai apkarotu triādi, — vecais vīrs atbildēja.

— Izklausās labi.

— Un viņam ir sirds... Es katrā gadījumā zinu, ka pirms dažiem gadiem viņš tik neprātīgi bija iemīlējies kādā skol-niecītē, ka viņas siekalas sajauca kopā ar medu un dzēra kā zāles, — Dongs Hongli pavēstīja.

Dzirdot, kā cilvēki ieņem vietas zālē, viņa piespieda sevi pievērst skatienu sadeldētajam parketam, izsēdētajam atzveltnes krēslam ar ieplaisājušo ādu, uz bojājumiem, ko krēsla atzveltne bija atstājusi uz sienas un puteklīšiem, kas mirdzinājās nekustīgajā gaisā.

— Jasmīn? Tu tiksi ar šo galā, — Marta sacīja. — Mēs esam pārcietušas visu, tu zini, kas tev darāms... Tev jābūt pieklājīgai un jāpastāsta par savu dēlu, jāturas pie patiesības... un jāmēģina atcerēties, ka viņus var aizvainot jūtas.

— Vai ir laiks? — viņa jautāja.

— Mēs ieiesim pirms tevis, seko mums vismaz pēc divdesmit sekundēm.

Atvērusi durvis, Marta palaida pa priekšu veco vīru, un, uzmetusi Jasmīnei īsu mirkli, sekoja viņam. Durvis aiz viņiem aizvērās. Balsis zālē apklusa, bet joprojām bija dzirdama solu čīkstoņa.

Jasmīne nogaidīja, kā viņai šķita, divdesmit sekundes. Tad uzkavējās vēl mazliet, mierīgi elpojot, noskaitīja līdz desmit, iztaisnojās, pacēla zodu un atvēra durvis.

Smagais zīds maigi piekļāvās augumam un, viņai lēniem soļiem ejot uz priekšu, kleita vēsi mirdzēja.

Paņēmusi austiņas no āķa pie sienas, viņa turpināja doties uz priekšu.

Maģistrāta lielā sēžu zāle atgādināja pagājušā gadsimta

sešdesmito gadu konferenču telpu Austrumeiropā, ar pelēkiem paklājiem, nodzeltējušiem skaļruņiem gar sienām un misiņa pelnutraukiem krēslu paroceņos.

Pamanījusi, ka Dante atrodas pašā priekšā starp Grosmanu un Ēriku, Jasmine koncentrējās tikai uz to, lai ietu pa slīpo eju lejup uz tiesneša un četrdesmit divu piesēdētāju pusi.

Solos izklaidus sēdēja skatītāji, un čuksti pāršalca telpu, kad viņa parādījās uz paaugstinājuma.

Tings sēdēja tulku kabīnē. Gaismā no griestu lampām spīdēja sašvīkātais stikls.

Jasmines austiņās skanēja viņa klusā čukstēšana.

Tiesneša seja ar smagiem plakstiņiem bija nesatricināma, bet Jasmine skaidri juta, ka viņš neizlaiž viņu no acīm. Marta un Dongs Hongli sēdēja prasītāja pusē, un Jasmine devās uz savu vietu pie tiem. Viņa ar nodomu kustējās lēnāk, kleitas audumam metot mirguļojošas ēnas.

Marta norādīja, kur viņai jāsēž, bet Jasmine palika stāvam un pārlaida skatienu zālei. Četrdesmit divi piesēdētāji izskatījās kā simfoniskais orķestris bez instrumentiem. Visi šķita vienaldzīgi pret procesu, neviens nelikās zinot par viņas ienākšanu. Svaigi izgludinātā uzvalkā savā vietā sēdēja Vu Vangs, viņam blakus — četri inženieri. Viņam kaklā visiem redzama karājās Dantes spožā vīzas birka.

— Pastāvi vēl mazliet, — Dongs Hongli čukstēja.

Tiesnesis joprojām viņu vēroja. Mati viņam bija kā baltas pūkas, acis — tumšas un seja — nopietna un krunkaina. Viņa galda priekšpusē karājās zīda plakāts ar vārdiem "Revolūcija nav nekāds ielūgums uz pusdienām" ķīniešu un angļu valodā.

— Tālu no tradicionālā, — viņš beidzot vērsās pie Jasmines. — Bet audums pietiekami spīdīgs, lai liktu man atcerēties Макао.

Apspiedis smaidu, viņš ar aicinošu žestu norādīja uz viņas krēslu. Pieci vai seši piesēdētāji pēkšņi paskatījās uz Jasmīni. Uz grīdas nokrita un paripoja tālāk pildspalva. Pateicībā pamājusi ar galvu tiesnesim, viņa apsēdās savā vietā.

— Kā tu dabūji tik sarkanus matus? — tiesnesis jautāja, noliecoties pār galdu.

— Esmu rudmate, — Jasmīne atbildēja.

Tagad varbūt piecpadsmit piesēdētāji palūkojās uz viņu. Lūdzot savaldību, Marta uzlika plaukstu Jasmīnei uz rokas, bet Dongs Hongli izskatījās apmierināts.

Tiesnesis piecēlās, mazliet paraustīja formastērpam līdzīgo žaketi uz apaļā vēderiņa un pagriezās pret piesēdētājiem.

— Es negūstu no šīs lietas nekādu labumu, manam atsaukumam nav pamata, — tiesnesis monotoni nomurmināja, kā galvasgabalu skaitīdams. — Man nav iepriekš izveidota uzskata, es nepazīstu ne prasītāju, ne atbildētāju, es neesmu krāpies ar atsvariem, neesmu atkarīgs ne no azartspēlēm, ne derību slēgšanas, neesmu nekas cits kā vienīgi tiesas kalps.

Viņš apsēdās, atzīmēja kaut ko papīrā un pievērsa skatienu Dongam Hongli, kurš uzreiz piecēlās, mirkšķinot acis aiz briļļu stikliem.

— Vu Vangs sacentās ar zēnu un vinnēja viņa vīzu, — viņš iesāka un īsi noklepojās. — Kas ir pilnīgi likumīgi, tam ir liecinieki, bet mana kliente tomēr ir apstrīdējusi šo darījumu, jo tas attiecas uz tikko ieradušos mazgadīgo, kurš vēl nav sapratis savas vīzas vērtību.

— Viņš ir prasmīgs, — nočukstēja Marta.

— Bet viņam taču jāpaziņo, ka esmu viņa mamma, — Jasmine čukstēja pretī.

— Vai prasītāja vēlas ko piebilst? — tiesnesis jautāja.

— Atbildi, ka tevi pārstāv Dongs Hongli, — klusi noteica Marta.

— Mani pārstāv Dongs Hongli.

— Tev jāpieceļas, — Tings austiņās sacīja.

— Es nedzirdēju, ko piektais skaistulis teica, — tiesnesis pasmaidīja.

44

Jasmīnei Paskālai-Andersonei pieceļoties, tiesas lielajā zālē iestājās pilnīgs klusums. Pie katras ieelpas vēsais audums apspīlēja viņas krūtis. Skatiens pārslīdēja izklaidus sēdošajiem skatītājiem un četrdesmit diviem piesēdētājiem, Vu Vangam un viņa četriem inženieriem. Tings sēdēja tulka kabīnē pie mikrofona ar pildspalvu un papīru. Gaisma atspīdēja stiklā, bet viņa varēja saskatīt, cik saspringta viņam ir seja. Solā vistuvāk sēdēja Dante, rotaļājoties ar Ēriku, kamēr Pedro un Grosmana acis bija pievērstas viņai.

— Mani pārstāv Dongs Hongli, — viņa atkārtoja.

— Bet patīkamāk ir raudzīties uz tevi, — tiesnesis sacīja.

Dzirdot šos vārdus, daži iesmējās, bet Jasmīnei izdevās apspiest smaidu. Pacēlusi zodu, viņa sastapa tiesneša acis un kādu brīdi pakavējās tajās, pirms sāka runāt.

— Es nevēlos būt nepieklājīga, — viņa teica, drebot ievilkdama plaušās gaisu. — Un šī lieta nebūt nav uzskatāma par konfliktu... Varbūt tās pamatā ir tikai pārpratums? Tā droši vien ir, es vismaz gribu tam ticēt... jo man nav nekāda nodoma apsūdzēt Vu Vangu kaut kādā nodarījumā. Bet es pazīstu Danti, viņš ir mans dēls, mans vienīgais bērns... un es zinu, ka viņš nevēlas mainīt vīzu ar kādu... Tāpēc es apstrīdu Transporta komitejas lēmumu.

Austiņās skanēja klusi sprakšķi. Tiesnesis ar izbrīnu raudzījās viņā, un Jasmīne saprata, ka jāpasaka vēl kaut kas.

— Es teikšu tikai patiesību, — viņa turpināja, meklējot atbalstu Donga Hongli acīs.

— Viņa vēlas uzsvērt, ka paļaujas uz Tautas maģistrāta tiesu, — viņš čerkstošā balsī paziņoja.

— Es paļaujos uz Tautas maģistrāta tiesu, — Jasmīne atkārtoja, no jauna pievēršoties tiesnesim. — Un es paļaujos uz augsto tiesnesi un četrdesmit diviem piesēdētājiem.

— Izstāsti, kā nonāci šeit, — Dongs Hongli aicināja.

— Mēs cietām autoavārijā Stokholmas pievārtē, — viņa turpināja. — Bija ziemas pirmais sniegs... Mēs bijām ceļā pie Dantes tēta, bet tā arī nenonācām... Nokļuvām šeit.

— To zinām mēs visi, — tiesneša tumšo acu spīdums kļuva dziļāks.

— Mēs abi pamodāmies pirts nodalījumā, devāmies uz piestātni, saņēmām vīzas un sākām iet uz termināli, kad tikām ievilināti lamatās.

— Viņi klausās tevī, — Dongs Hongli viņai pačukstēja.

— Triāde nolaupīja Danti... un bija paredzēts mani nogalināt, lai neviens nespētu viņu aizstāvēt.

— Ja triāde gribētu tevi nogalināt, tad mums nebūtu prieks satikties šeit, — tiesnesis laipni sacīja.

— Viņi nolaupīja manu dēlu.

— Tiktāl viss būtu atzīstams, — pieceļoties kājās, līdzjūtīgi noteica Vu Vangs.

Jasmīne sajuta, ka lūpas sāk drebēt, bet zināja, ka nedrīkst raudāt. Tiesas zālē valdīja tāds klusums, ka viņa saprata — visi klātesošie klausās.

Dante lielām acīm lūkojās viņā, Ērika centās viņam būt par tulku.

— Tagad apsēdies, — nočukstēja Marta.

— Jūs ari esat redzējuši, — Vu Vangs skumji turpināja. — Vecāki, ieradušies ostā, meklē savu ģimeni, tas ir nepanesami, viņi izmisīgi taustās pa tumsu, ķeras pie svešiem bērniem...

— Ko viņš tagad saka? — Jasmīne apjukusi jautāja.

— Šis zēns nav tas bērns, kuru pazaudēji, turklāt...

— Dante ir mans dēls! — Jasmīne satriekta iesaucās.

— Mēs saprotam, ka tam tici, — Vu Vangs nopietni sacīja.

— Esmu dzemdējusi viņu, un pazīstu viņu labāk nekā jebkurš cits, — viņa drebošā balsī turpināja. — Viņš pat nezina, kas šī ir par vietu, viņš nesaprot, kas tā vīza tāda ir, viņš domā, ka tā ir kakla ķēdīte, viņš ir pārāk mazs šim te, daudz par mazu, vienīgais, ko viņš saprata, bija tas, ka Vu Vangs viņam iedevis rotaļlietu... Ja pastāv kāds taisnīgums, šī maiņa ir pasludināma par spēkā neesošu.

Vu Vangs atslīga atpakaļ krēslā.

Vecākais no viņa inženieriem piecēlās un, šķidro, sirmo bārdu glaudīdams, sāka runāt.

— Augsti godātais tiesnesi, godātie piesēdētāji... Nedomāju ķerties šeit ne pie koķetēšanas, ne histērijas, jo šeit ir Maģistrāta tiesa... Tāpēc ķersimies vērsim pie ragiem. Jūs visi zināt, ka Vu Vangs daudz nodarbojas ar labdarību tajā pilsētas daļā, ko ļaudis dēvē par Džipinu. Tas ir bīstams rajons, bet pilns ar trūkumcietējiem. Vu Vangs pašrocīgi bija izdalījis tūkstoš simt zupas bļodiņu un mājupceļā aiz tirgus zem plastikāta plēves gabala atrada pamestu bērnu... Netīru puišeli, kurš bija ļoti izsalcis, jo dienām nebija ēdis, un kuram bija nepieciešams...

— Viņš ieradās šodien — kopā ar mani, — Jasmine viņu pārtrauca.

— Skolā man tika mācīts klusēt pieredzējušāku cilvēku klātbūtnē, — skaļā balsī teica inženieris.

— Varbūt nepareizi atceros, — turpat no vietas iejaucās Dongs Hongli. — Ziemeļaustrumu Ķīnā bija sava smagā rūpniecība... Bet vai labi skolotāji arī bija?

Daudzi skatītāji iesmējās, raugoties uz inženieri, un vairums piesēdētāju savilka lūpas smaidā.

— Turpiniet, — tiesnesis stingri noteica.

— Vu Vangs bija ceļā uz pilsētplānošanas biroju, bet sirds viņam neļāva pamest zēnu likteņa varā, — inženieris runāja tālāk. — Paēdinājis nelaimīgo, viņš aizveda bērnu uz savu māju, lai viņš justos drošībā.

Jasmīne caur sprakšķiem klausījās Tinga tulkošanā un sāka drebēt pie visām miesām, kad saprata, ka viņi Vu Vangu ir novērtējuši par zemu. Viņš bija ieraudzījis iespēju atgriezties dzīvē, un taisnība viņu nemaz neinteresēja.

— Vu Vangs sēdēja pie zēna, paskaidrojot, kā pilsēta ir iekārtota, — inženieris klāstīja. — Viņš paskaidroja, ka jāturas pie vīzas, ja vēlas atgriezties, bet ir iespējams to samainīt vai pārdot, ja labāk grib palikt...

— Viņš melo, — Jasmīne iejaucās, pietrūkstoties kājās tik strauji, ka krēsls atsitās pret sienu. — Viņš melo par visu...

— Klusumu zālē, — tiesnesis bargi noteica.

— Jasmīn, — austiņās atskanēja Tinga brīdinājums. — Esi mierīga, citādi tiksi sodīta par...

— Dante ir mans dēls, — Jasmīne skaļā balsī turpināja. — Un es varu pierādīt, ka...

— Klusumu!

Vu Vangs kā atvainojoties ieklepojās, it kā Jasmines sauciens būtu bijis sagaidāms un viņu nelaimīgā kārtā apbēdinājis. Viņam ieskatoties papīrā uz galda, pāri pierei nokrita sirmu matu šķipsna.

Kāds no piesēdētājiem slējās kājās, un citu starpā izcēlās murdoņa. Tas bija garš un kalsns vīrs, ar šaurām, pūtītēm klātām lūpām un satrauktu skatienu aiz briļļu stikliem.

— Viņa ir izraidāma no tiesas zāles un jāved uz laukumu, — viņš spalgā balsī sauca.

— Piedodiet, es negribēju...

— Izvediet viņu, — piesēdētājs viņu pārtrauca. — Viņa jāpiesien pie...

Mēģinot piecelties, Dongs Hongli pazaudēja cepuri. Tā nokrita uz grīdas un aizripoja pie Vanga pārstāvjiem.

Inženieris stāvēja ar cepuri pie kājām un noskatījās, kā Dongs Hongli ar lielām pūlēm cenšas uzslieties no krēsla. Citas izejas nebija. Gadu starpība piespieda inženieri pacelt no grīdas cepuri, pieiet pie Donga Hongli un atdot to viņam.

Nepateicies vecais vīrs cepuri paņēma, ar pūlēm piecēlās kājās un sāka runāt.

— Dzirdu, ka apsūdzības tiek izteiktas sievišķīgā satraukumā, — Dongs Hongli teica. — Bet dzirdu arī, kā paceļ balsi jaunieši... Drīz būšu vecs, un man ir bijis gana laika, lai studētu konstitūciju... un, šķiet, ka atceros pantu par tiesībām būt klāt savas lietas izskatīšanā.

— Jā, — tiesnesis pamāja, izdarīja atzīmi un tad atkal paskatījās uz Dongu Hongli.

— Mans dēls grib atgriezties dzīvē, — Jasmīne teica,

slaukot asaras no vaigiem. — Es taču to zinu, tāpēc tik loti satraucos.

— Robežsarga meita lēja gaužas asaras, kad Ciņu princis viņu apņēma par sievu, — drūmi pasmaidījis, sacīja tiesnesis. — Bet, kad bija jādala ar viņu ķēnišķā gulta, viņa nožēloja savu raudāšanu.

Daudzi piesēdētāji aplaudēja. Tinga balss šajā troksnī pazuda. Jasmīne ieraudzīja, ka Vu Vangs pamāj Dantem, un sajuta uzvilnījām stipru nelabumu. Vangs bija sadomājis atgriezties dzīvē Dantes ķermenī. Ja viņš tiesā uzvarēs, tad viņa maigais skatiens mirdzēs Dantes acīs.

— Vai tu nožēlo savu apsūdzību par meliem? — gandrīz labvēlīgi jautāja tiesnesis.

— Jā, es nožēloju, — viņa atbildēja un norija kamolu kaklā.

— To mēs ņemam vērā...

— Es nožēloju apsūdzības... bet aiz cieņas pret tiesu es tomēr vēlos, lai jūs zinātu, ka Vu Vangs melo.

— Vu Vangs ir godājams vīrs, — iebļāvās viens no inženieriem.

— Kurš melo, — Jasmīne sacīja, kaut gan juta, ka Marta viņu pavelk aiz kleitas, lai piespiestu apklust.

— Es centos palīdzēt pamestam bērnam, — Vu Vangs teica.

— Jūs melojat, — viņa nobeidza.

45

Pabīdījis malā dažus papīrus un nokratījis viena pārstāvja mierinot uzlikto roku, Vu Vangs atkal piecēlās.

Nogurusī seja bija bāla, bet valgais skatiens bija tik laipns, ka Jasmīnei pār muguru noskrēja skudriņas.

Viņa nespēja novērst acis no viņa brūnā uzvalka, sirmajiem matiem un smalkā pirksta, kas rādīja pret griestiem, kad viņš atkārtoti apliecināja cieņu tiesu institūcijas mūžīgajām tradīcijām.

Viņa uzreiz bija gandrīz droša, ka Vu Vangs ir tas pats vīrs, kuru viņa bija redzējusi tumšajā šķērsielā. Tas bija viņš, kurš centās pakārt meitenītes vectēvu.

Jasmīnes sirds sāka tā dauzīties, ka atbalsojās pret bungādiņām. Vu Vangs bija slepkava un tieši saistīts ar triādi — viņam bija izdevies apmānīt viņus visus.

Tagad viņš izslējās pilnā augumā un pārlaida skatienu piesēdētājiem un tiesnesim. Dantes birka sašūpojās ķēdītē viņam ap kaklu, kad viņš pagriezās pret Jasmīni un sāka runāt.

— Jūs sakāt, ka cienāt tiesu, — viņš mierīgā balsī teica. — Kaut gan agrāk esat apgalvojusi, ka nav iespējams šeit tikt skaidrībā par taisnīgumu, ja pilsētā nav pabūts ilgu laiku... To viegli var attiecināt uz mūsu tiesnesi un četrdesmit diviem piesēdētājiem.

— Nē, es...

— Vai jūs neesat sacījusi, ka mēs esam tikai svina pelēkas ēnas pilsētā, ko klāj pelni? — viņš nobeidza, pārlaižot pirkstu kaklasaitei.

Vaigiem degot, Jasmine atcerējās savus vārdus. Tieši tos, saņēmusi nomierinošas zāles, viņa bija sacījusi psihologam slimnīcā. Nebija iespējams saprast, kā Vangs būtu varējis noklausīties sarunu, un tomēr šobrīd viņš te stāvēja un visu priekšā tos atkārtoja.

— Vai tā tu sacīji? — skatoties viņai acīs, jautāja tiesnesis.

Viņa apspieda vēlēšanos to noliegt.

— Jā, — viņa atzina. — Bet es...

— Kaunies jel.

Jasmīne pamāja, sajūtot, ka spranda muskuļi kļūst cieti no sasprindzinājuma.

— Es gan šad tad jūtos pelēks kā svins, — Dongs Hongli mēģināja jokot.

— Bet patiesība ir tā, ka mēs neesam nekādas ēnas, — Vu Vangs teica, pārvelkot plaukstu pār sirmajiem matiem. — Jo mēs pastāvam, mēs asiņosim, ja mums iedursiet... un bez tiesas ostā valdītu haoss.

— Mana kliente vēlas uzsvērt, ka ciena tiesu, — Dongs Hongli atkārtoja.

— Vu kungs, turpiniet, — tiesnesis teica.

— Jo mēs pastāvam, mēs asiņosim, ja mums iedursiet... un bez tiesas ostā valdītu haoss.

— Mana kliente vēlas uzsvērt, ka ciena tiesu, — Dongs Hongli sacīja.

— Vu kungs var turpināt, — tiesnesis teica.

— Man jāsaka — es neredzu, ka būtu izdarījis ko nepareizu, — nervozi smaidot, viņš pasita gaisā kaulainās rokas. — Es uzņēmu savā pieticīgajā mājoklī pamestu zēnu. Daži draugi no komitejas jau atradās tur un virtuvē spēlēja kauliņus... Es brīdināju zēnu neiesaistīties spēlē, bet viņš neklausīja, viņš par visu vari gribēja uzspēlēt ar mani Liar's dice...

— Dante neprot nevienu kauliņu spēli, — pārtrauca Jasmīne.

— Tētis man iemācīja, — iesaucās Dante.

— Bērniem tiesas zālē nav atļauts runāt, — tiesnesis iebilda.

— Man Dante nekad to nav sacījis, — viņa atbildēja.

— Bet jūs sakāt, ka pazīstat viņu labāk nekā jebkurš cits, — uzreiz piebilda kāds no inženieriem.

— Pazīstu gan, — viņa sacīja. — Un zinu, ka viņš nesaprot, ko tas nozīmē — paspēlēt savu vīzu.

— Bet viņš ir parakstījis apliecinājumu, — Vu Vangs apgalvoja.

— Tas ir pilnīgs absurds, — viņa gandrīz vai iesmējās. — Dante pat neprot uzrakstīt savu vārdu.

Viens no inženieriem izvilka no ādas mapes dokumentu un pacēla to, rādot tiesnesim un citiem tiesas zālē sēdošajiem. Jasmīne piecēlās uz grīļīgām kājām un sajuta, ka visa seja sāk svilt. Kreisajā apakšējā stūrī zem ķīniešu hieroglifiem lieliem, bērnišķīgiem burtiem bija rakstīts "DANTE".

Jasmīne paspēra soli uz Dantes pusi, bet bija spiesta apstāties un atbalstīties pret galda malu.

— Dante? — viņa teica.

— Vai varam iet? — viņš priecīgi jautāja.

— Tu nekad netiki rakstījis savu vārdu uz papīra kā...

— Jā, bet tagad es protu, — viņš, laimē starojot, teica. — Esmu iemācījies, es protu uzrakstīt savu vārdu...

— Kāds tu esi malacis, — viņa sacīja, noslīgstot uz krēsla.

— Pienācis laiks pabeigt lietas izskatīšanu, — uz viņu nepaskatoties, paziņoja tiesnesis.

— Viņa raud kā mele, kas nožēlo izdarīto un atzīst savu vainu, — paziņoja Vangs.

Piesēdētāji smējās, un Jasmīne mirkšķinot centās tikt vaļā no asarām, tad ar augstu paceltu galvu slējās kājās. Viņa nelikās manām, ka dažu skatītāju mestās papīra lodītes trāpa viņai mugurā.

— Jūs man neticat, bet es saku patiesību, — viņa skaļā balsī teica. — Es nonācu piestātnē ar savu dēlu, tā tas bija, es saņēmu apliecinājumu, kur bija rakstīts, ka atbildu par viņu... bet ceļā uz termināli mēs tikām ieslēgti kādā veikalā un triāde nolaupīja Danti un atņēma man apliecību...

Viens no inženieriem pieklājīgi pacēla roku, lūdzot vārdu.

— Mēs visu esam pārbaudījuši, — viņš teica, pacēlis kādu papīru. — Zēnam bija dokuments, kas apliecināja, ka piestātnē viņš ieradies viens pats un...

— Dantem nebija nekāda dokumenta, tādu saņēmu es... un tajā bija rakstīts, ka par viņu atbildu es, — Jasmīne iesaucās.

Vu Vanga inženieris parādīja papīru, kas bija līdzīgs tam, kādu viņa saņēma ostā un kāds viņai bija nozagts.

— šis ir apliecinājums, kas tika rakstīts pēc nosvēršanas, — turpināja inženieris, nespējot apvaldīt smaidu. — Un te skaidri rakstīts, ka ostas administrācija reģistrējusi zēnu kā vienatnē ieradušos.

— Jūs melojat, — viņa iesaucās un devās pie inženiera.

Viņa iegrūda dunku viņam krūtīs, bet saņēma tādu pļauku, ka uzgrūdās galdam, noraujot zemē dažas grāmatas. Vaigs dega un ausīs šalca tāds kā stiprs vējš. Viņa tomēr pagriezās pret tiesnesi un jūtot, kā dusmu asaras sariešas acīs, pieprasīja, lai no ostas aktu vākiem tiek izņemta dokumenta kopija.

— Mums, protams, ir arī kopija, — sacīja inženieris, noliekot tiesnesim priekšā gan oriģinālu, gan apzīmogotu kopiju.

— Tie ir tikai viltojumi, — Jasmīne sacīja. — Mans tulks zina, ka apliecinājums tika izrakstīts man.

— Nekur nav minēts, ka ostā ir ticis nolīgts tulks.

— Nē, bet es devos pie viņa pēc tam, viņš būvē laivas pie...

— Lietas izskatīšana ir pabeigta, — tiesnesis viņu pārtrauca.

— Dante, — Jasmīne iekliedzās. — Saki — es esmu tava mamma!

— Bērni tiesā nedrīkst izteikties.

— Pasaki to, — viņa sauca.

— Tu esi mana mamma, — viņš bailīgā balsī teica.

Pārliecies pār galdu, tiesnesis nopietni paziņoja, ka tiesa ir

izskatījusi viņas jautājumu.

— Par spīti tam, ka esmu uzturējies šajā pilsētā ilgus gadus, esmu pārliecināts, ka daru taisnīgi, sakot, ka Transporta komitejas lēmums ir pareizs.

Jasmīne stāvēja kā sālsstabs. Dante nekustīgu skatienu raudzījās viņā. Tings sēdēja stikla kabīnē, aizsedzis muti ar plaukstu.

— Tautas maģistrāta tiesa ir pieņēmusi lēmumu noraidīt prasību, — tiesnesis savaldīgi teica. — Maiņa ir bijusi likumīga un Vu Vangam jāpaliek par zēna vīzas īpašnieku.

Vu Vangs veltīja Dantem ilgu un glāsmainu skatienu. Valgās acis izstaroja kaislu vēlēšanos. Vangs kļūs par šo bērnu, Jasmīne nodomāja. Lēmums ir pieņemts. Pēc operācijas viņš pamodīsies Dantes ķermenī. Viņš kļūs par manu dēlu, kamēr Dante tiks aizvests uz laivu un pazudīs uz visiem laikiem.

Viņai noreiba galva. Noņēmusi austiņas, viņa ļāva tām nokrist uz grīdas. Tiesas zālē ienāca sargi. Viņa nesaprata, kas notiek. Uzmācās nelabums, viņa plātīja muti, nespējot dabūt pār lūpām ne vārda. Marta ar sastingušu seju stāvēja viņai līdzās, un Jasmīnes pārstāvis Dongs Hongli grozīja galvu.

Tings stikla kabīnē bija piecēlies kājās un Jasmīne, ieskatījusies viņam acīs, pēkšņi iedomājās par viņa vectēva teikto, ka bijis kāds ģenerālis, kurš uzstājis, ka tiesa Nāves valstībā nav bijusi taisnīga.

— Rotaļlaukums, — viņa nedroši nomurmināja.

— Ko viņa teica?

Jasmīne nevilcinoties pagriezās pret Vu Vangu, pacēla roku un norādīja tieši uz viņu.

— Es vēlos izskaidroties Rotaļlaukumā.

Izcēlās liels tracis. Rībēja soli un krēsli. Piesēdētāji uztrūkās kājās un klaigāja cits caur citu. Tiesneša ūdensglāze nokrita uz grīdas un lauskas pašķīda uz visām pusēm. Vangs nolamāja vienu no inženieriem un norāva viņu lejup pa kāpnēm.

Jasmīne atkāpās, pacēla un atkal uzlika austiņas. Tās stipri sprakšķēja, bet viņa sadzirdēja, ka Tings aicina viņu bēgt.

Skatītāji pameta solus. Apgāzās krēsls un, pār to klūpot, kāda sieviete nolauza tam kāju. Pieskrējis pie Jasmīnes, Dante piespiedās viņai klāt, un viņa juta, kā dēla karstā elpa samitrina tērpa zīda drānu.

Viens no Vanga inženieriem mēģināja atstāt tiesas zāli, bet sargs viņu apturēja.

Jasmine redzēja, kā viņš izvelk dolāru banknotes un iegrūž tās sargam aiz apkakles.

Tiesnesis uzrakstīja kaut ko uz tāfeles un pagrieza to pret zāli. Burti angļu valodā bija izvietoti vertikālās līnijās gluži kā ķīniešu logogramma:

Viņš pacēla nelielo tāfeli, lai visi to redzētu, tad nolika to atkal uz galda un paraudzījās Jasmīnē, dīvaini raustot lūpu kaktiņus.

— Vai saproti redzētā saturu? — viņš jautāja.

— Saprotu, — viņa atbildēja, kaut gan nesaprata.

Zālē ienāca vēl sargi, un durvis tika aizbultētas. Cilvēki krita panikā un spiedās uz izejām. Bija dzirdami nikni kliedzieni. Saņēmis sejā sitienu ar gumijas steku, kāds vīrs pastreipuļoja sānis, aizlicis mutei priekšā plaukstu, un asinis tecēja pa pirkstu starpām.

— Nav nozīmes, vai tu saproti, jo Rotaļlaukumu atsaukt nav iespējams, — savādā balsī teica tiesnesis, skatoties sāņus.

Donga Hongli seja noklājās sviedru pērlītēm, un pieceļoties viņš ar pirkstu galiem bija spiests atbalstīties pret galdu.

— Kas man jādara? — Jasmine jautāja, pasniedzot viņam spieķi.

Dongs Hongli drebēja aiz satraukuma. Viņa vecā sieva Ksi-na, kura bija sēdējusi kādā no tuvākajiem soliem, bija panākusi uz priekšu un mēģināja piedabūt vīru iedzert zāles no brūnas pudeles.

— Es atceros tikai kādu senu gadījumu, — vārgā balsī pavēstīja Dongs Hongli. — Un tad abi pretinieki cīnījās uz laukuma... un Toijoda nepadevās otram, kamēr viņam nebija izdurtas acis.

— Sākumā Rotaļlaukumu dēvēja par "Laukumu, kur spēle galā", — tiesnesis skaļi paziņoja zālei.

— Tātad man jācīnās ar Vu Vangu? — Jasmīne jautāja.

Sviedrainais zīds lipa viņai pie muguras.

— Kas zina... Rotaļlaukuma noteikumi ikreiz ir citādi, — Dongs Hongli atbildēja.

— Gan mēs atradīsim kādu spraudziņu likumā, — Marta angliski pačukstēja. — Viss būs kārtībā...

— Neviens nav pieprasījis Rotaļlaukumu ne manā, ne manu priekšteču laikā, — turpināja tiesnesis, izklaidīgi braucīdams šķidro bārdiņu uz zoda. — Bet noteikumus nosaka mūsu senči... mums jāsauc šurp Eksū.

46

Vairums skatītāju bija atgriezušies savās vietās tiesas zālē, bet neviens vairs nekliedza. Uz grīdas mētājās papīrs, koka šķēpeles un stikla drumslas. Jasmīne sēdēja ar Danti klēpī, stāstot, kā viņš, maziņš būdams, no lupatiņām darinājis rūķīti — šķību un greizu, ar izšūtu krustiņu acu vietā un vates bārdu.

— Es atceros, — nočukstēja Dante, pieglaužoties viņai.

Atvērās durvis, un sargi pakāpās sāņus. Telpā ienāca kāda ļoti veca sieviete. Viņa bija tērpusies dzeltenā zīdā ar zelta izšuvumiem un gāja tā, it kā censtos noturēt līdzsvaru uz savainotām kājām. Jasmīne uzreiz saprata, ka tā ir sieviete, kura tika saukta par Eksū. Viņai trūka uzacu, seja bija krunkaina un kalsna. Rokā viņa turēja melnu auduma maisiņu.

Tiesnesis paspēja novākt no galda savus papīrus, kad Eksū nolika uz tā smago samta maisu. Atvērusi to, viņa izklāja drānu kā galdautu, nolika malā Marlboro cigarešu paciņu un aizdedza resnu vaska sveci.

Noslīdējis zemē, Dante nostājās tā, lai labāk redzētu. Jasmīne turēja viņu aiz rokas un ar pieaugošu satraukumu vēroja veco sievieti.

Kā ikdienišķu pienākumu pildot, viņa izvietoja uz galda priekšmetus un runājās ar tiesnesi — lūpas savilkās koķetā smaidā, balss bija smalka un klusa.

— Es gandrīz neko nesaprotu, — Tings austiņās sacīja. — Tas ir ārkārtīgi rets dialekts... bet viņa runā par to, ka Ro-taļlaukums esot pastāvējis vēl pirms Šangu dinastijas...

Vecā sieviete nolika rindā septiņus ieapaļus priekšmetus.

— Bruņurupuča kaula plātnītes, — nočukstēja Marta.

Pieslējusi tādas kā nokvēpušas adatas ar tumša koka rok-

turīšiem pret briļļu futlāri, Eksū sāka tās karsēt vaska sveces liesmā.

— Tagad viņa stāsta, ka senči nosakot noteikumus saskaņā ar Idzin, — pavēstīja Tings. — Tā esot kāda sena grāmata, kas... īsti nezinu...

Septiņas adatu smailes karstumā bija sākušas kvēlot un spīdēja kā mazs, ugunīgi dzeltens zvaigznājs.

Izskatījās, ka Marta mēģina nomierināties — ielikusi plaukstas starp kājām, viņa šūpoja ķermeņa augšdaļu.

Paņēmusi pirmo adatu, Eksū iedūra nokaitēto smaili kaula plātnītē, un atskanēja sprakšķis.

— Viņa vēro plaisas kaulā, — Marta čukstēja.

Nolikusi adatu uz sagumzīta alumīnija folijas gabaliņa, vecā sieviete lūkojās uz plaisu, tad gandrīz ar nevērīgu kustību apgrieza to otrādi un kaut ko nomurmināja.

— Kā mēneši sievietes klēpī, — Tings pārtulkoja.

— Deviņi katrā komandā, — paziņoja tiesnesis.

— Kas tās par komandām, — Jasmīne skaļā balsī jautāja.

— Tev un taviem pārstāvjiem jācīnās, — viņš atbildēja ar ņirdzīgu smīnu, kas atklāja viņa zobus.

— Man ir tikai viens pārstāvis, un viņš...

— Viņa arī tiek pieskaitīta, — tiesnesis pārtrauca, norādot uz Martu.

— Tā nedrīkst, man ir ģimene, — Marta sacīja, pieceļoties no krēsla. — Diemžēl es nevaru piedalīties, es neesmu iejaukta...

Viņa apklusa, un izskatījās, ka tūlīt paģībs. Lūpas no bailēm bija kļuvušas bālas. Pedro bija apskāvis Ēriku.

— Man nav vajadzīga palīdzība, — Jasmīne teica. — Šis te attiecas uz mani un Vu Vangu.

— Pagaidi, — tiesnesis skarbi noteica.

— Mēs cīnīsimies, tikai viņš un es, tas ir...

— Apklusti, — viņš nikni uzkliedza.

Neliekoties traucēties, Eksū turpināja savu darbu. Tikko nolikusi malā otru kaula plātnīti, viņa dūra adatu trešajā. Atskanēja sprakšķis, viņa palūkojās, apgrieza plātnīti otrādi, kaut ko nomurmināja un paņēma cigarešu paciņu. Izvilkusi cigareti, viņa aizdedzināja to pie sveces un ievilka dziļu dūmu.

— Viņa pīpē, — nočukstēja Dante.

Eksū pielika plātnītei jaunu adatu. Knakšķot gaisā uzvijās dūmu stīdziņa. Viņa apgrieza plātnīti otrādi un runāja, cigaretei kustoties.

— Nebūs nekā, — Tings tulkoja.

— Kā — nebūs? Ko viņa teica?

— Noteikumu nebūs, — ar tādu kā aizturētu elpu sacīja tiesnesis.

— Kā to saprast? — Jasmīne jautāja. — Kā mēs zināsim, kurš būs uzvarētājs, ja nebūs nekādu noteikumu?

— Ļauj viņam paturēt vīzu, — vaimanāja Marta.

— Nevaru, — pievilkusi klāt Danti, atbildēja Jasmīne.

— Jau ir par vēlu, — noteica Hongli. — Ja nav nekādu noteikumu, mēs uzvarēsim tikai, nogalinot Vu Vangu un visu viņa komandu.

— Tas ir galīgais neprāts, — čukstēja Jasmine.

Marta, apskāvusi sevi, vaimanāja. Jasmine turēja Danti piespiestu sev pie kājām un slēpa viņa seju starp ceļgaliem.

— Viņu komanda mūs nogalinās, lai Vangs saglabātu zēna vīzu, — Hongli teica.

— Es nevaru, — Marta tikko dzirdami sacīja.

— Es gan varu, — Jasmine atbildēja. — Es cīnīšos, jūs abi turieties malā, gan būs labi...

Tiesnesis piegāja pie viņas, un seja viņam bija gandrīz vai laipna, kad viņš norādīja uz Dantes pakausi.

— Zēns ir tavā komandā, — viņš teica.

— Kā to saprast? — viņa nošņācās, pasitot nost tiesneša roku. — Tā nedrīkst sacīt!

— Laipni lūgti Rotaļlaukumā, — viņš ar nervozu smīniņu noteica.

Jasmīne grasījās viņu pagrūst, bet pieskrēja sargi un parāva tiesnesi sāņus. Jasmīnei ar steku tika smagi iesists pa augšdelmu, un viņa uztriecās galdam.

— Bet viņam ir tikai pieci gadi, — viņa kliedza, balsij aizlūstot. — Šīm spēlītēm viņš ir par nevainīgu!

— Mammu! — raudāja Dante.

No kabīnes sasārtušiem vaigiem iznāca Tings. Jasmīnes roka pēc sitiena pulsēja sāpēs, un pirksti bija kļuvuši nejutīgi.

— Dariet kaut ko! — viņa uzsauca Hongli.

Viņš jau šķirstīja senu likumu krājumu un mēģināja parādīt tiesnesim kādu paragrāfu.

— Nav atļauts iesaistīt bērnu...

— Mēs esam ārpus likuma, — iebļāvās tiesnesis, izsizdams grāmatu viņam no rokām.

Tā ar troksni nokrita uz grīdas, muguriņa pārplīsa un viena puse aizslīdēja tālāk.

— Pagaidiet, — iesaucās Tings, mēģinot iespraukties starp sargiem. — Es mainos vietām ar zēnu.

Tiesnesis pagrozīja galvu, viņus ielenca vairāki sargi, un Jasmīne kopā ar Danti tika pagrūsta atpakaļ.

— Viņš mainās, — viņa atkārtoja.

— Nē, — tiesnesis atbildēja. — Bet tulkam arī ir ļauts būt tavā komandā un...

— Dantem jāpaliek ārpusē, — viņa skaļā balsī teica.

— Mēs pārsūdzēsim, — nedroši pavēstīja Hongli.

Eksū pielika pēdējo adatu pēdējai plātnītei.

Noskanēja sprakšķis un smalks pīkstiens, tad iestājās klusums.

Pagriezusi plātnīti otrādi, viņa norādīja ar pirkstu, kaut ko nomurmināja un sāka vākt kopā savas mantiņas.

— Nē, nē, nē, — čukstēja Marta.

Tiesneša krunkainajos vaigos no satraukuma bija uzziedējušas sarkanas rozes, kad viņš norādīja uz Hongli veco sievu un Grosmanu, kuri stāvēja ejā.

— Seši, septiņi, — viņš skaitīja un tad norādīja ar pirkstu uz Pedro un Ēriku. — Astoņi un deviņi... Prasītājas komanda ir pilnā sastāvā.

Martai izlauzās baiļu kliedziens, viņa ķēra sev pie kakla, soli atkāpās, paslīdēja un nokrita uz viena ceļgala.

— Vai viņi nogalinās bērnus? — vēršoties pie zāles, jautāja Jasmīne. — Vai jūs ļausiet viņiem nogalināt bērnus?

47

Viņi stāvēja lielā laukuma mijkrēsli — neliela cilvēku grupiņa, saspiedusies kopā pustukšā laukumā, ko ieskāva milzīgas ēkas. Tālumā vīdēja kabotāžas terminālis. Ap stūriem aurodams pūta vējš. Jasmīne neuzdrošinājās pamest skatienu uz Martas pusi. Viņa tikai stāvēja, apskāvusi Dantes šauros plecus, čukstēdama viņam, ka ne no kā nav jābaidās. Aiz muguras noraudājusies žagojās Ērika. Pār audumu ritošie sviedri padarīja tērpu neērtu un vēsu.

Tiesnesis un piesēdētāji bija ieņēmuši vietu aiz ārkārtīgi gara galda. Ap laukumu bija salasījušies daži skatītāji.

Apkārt valdīja dīvains klusums kā uz ezera mirkli pirms zibens spēriena.

Dongs Hongli un viņa sieva Donga Ksina apspriedās ar Tingu un Grosmanu, cenšoties tikt skaidrībā, vai viņiem ir tiesības atsaukties uz divu diennakšu sagatavošanās laiku un vai ar to būs pietiekami, lai nomainītu šo aizspriedumaino tiesnesi.

Vu Vangs sēdēja spilgti krāsotā krēslā, kas viņam bija iznests, un klusi runājās ar savas komandas locekļiem. Vējš viņam virs galvas plivināja dažus sirmu matu pavedienus.

Bez četriem inženieriem viņam līdzi bija francūziete, kura bija stādījusies priekšā kā Kolete Darlo. Trīs citi viņa vīri izskatījās pēc profesionāliem armijniekiem. Divus Jasmīne atcerējās

redzējusi Transporta komitejā. Tie bija ražena auguma blondīni, šķita esam brāļi un savā starpā sarunājās holandiski. Trešais varbūt bija no Indijas. Viņam bija plata mugura, spēcīgas rokas, un viņš grozīja galvu uz vienu un otru pusi kā gatavs kautiņam.

Tings nostājās blakus Jasmīnei un pakasīja padusi. Viņš izskatījās noguris un bēdīgs.

— Kas tagad notiek? — viņš jautāja.

— Šķiet, ka neviens to nezina.

— Mēs neuzvarēsim, ja lieta nonāks līdz kautiņam, — viņa klusu noteica.

— Es no viņiem nebaidos, — Grosmans sacīja.

— Izskatās, ka Dongs Hongli tic, ka ir iespējams pārsūdzēt spriedumu, — Tings atbildēja.

— Tādā gadījumā viņam tas jādara tūlīt.

Turot pie rokas savu sievu, Dongs Hongli piegāja pie Jas-mīnes.

— Man jāpieprasa divas dienas Tiesu nama arhīvā, — viņš teica. — Es panākšu nelabvēlīga sprieduma atcelšanu, un viņiem būs jāpakļaujas.

— Vai tu runāji ar tiesnesi? — viņa jautāja.

— Es pazinu viņa priekšgājējus, ne tuvu, bet ilgus gadus es strādāju par arhivāru... No lielā arhīva, kas atrodas piecu kvartālu attālumā, iet pazemes eja... līdz pat vecajam tiesas namam, — viņš teica, norādot uz Disciplīnas inspekciju.

— Runā ar viņu, dari jebko, — viņa lūdza.

— Mana sieva ies pie viņa un pieteiks prasību... viņa tikai nogaidīs īsto brīdi, — viņš mierīgi paskaidroja.

Piesēdētāji sakustējās, tad piecēlās tiesnesis, paraustīja formastērpa žaketi un pārlaida skatienu laukumam.

— Katrā komandā jūs esat deviņi, — viņš iesāka, un vārdi klusi atbalsojās starp namiem.

Jasmine paraudzījās uz pretiniekiem. Vu Vangs grauza saulespuķu sēkliņas un jautri tērzēja ar holandiešiem. Viens no viņiem lauza gabaliņus no šokolādes kūkas un bāza mutē.

Visvājākais dalībnieks viņu komandā bija pavecais inženieris ar šķidro bārdiņu un varbūt Kolete Darlo.

— šis ir Rotaļlaukums, — turpināja tiesnesis un sasita plaukstas.

Mēs nespējam cīnīties pret Vanga komandu, mums nav nekādu izredžu, pieaugošā panikā nodomāja Jasmine.

Viņas komanda sastāvēja no diviem sirmgalvjiem, diviem bērniem, divām sievietēm un trim vīriem. Raugoties viņos, neradās iespaids, ka jel kādam no viņiem ir kaujinieka iemaņas.

— Spēle nebeidzas, pirms visi pretinieki ir miruši, — paziņoja tiesnesis. — Turklāt nav nekādu noteikumu...

Hongli sieva Donga Ksina sakārtoja apaļās acenes, ātri noglaudīja blūzi un sīkiem solīšiem un cienīgi izslējusies devās tiesneša virzienā.

Tālumā norībēja pērkons. Pedro bija apskāvis Martu un Ēriku. Seja viņam bija pelēka un zem acīm tumši loki.

Kolete Darlo izlaida pirkstus caur īsajiem matiem un kaut ko teica. Vangs piecēlās no krēsla un sāka iet uz tiesneša un Dongas Ksinas pusi.

Hongli nokrekšķējās, vērojot, kā sieva, tikko bija nostājusies tiesneša priekšā, paklanījās.

Kolete raudzījās Vangā ar dīvainām bailēm acīs, kad tas tuvojās tiesnešu galdam.

Noskanēja termināļa zvans.

Viens no inženieriem, spēcīgs vīrs ar pigmenta plankumiem sejā, no kādas sievietes publikā nopirka šķīvi ar vārītām pupiņām tomātu mērcē.

— Vai viņi pateica, kad ir nodomāts visu sākt? — Marta jautāja.

— Manuprāt, viss jau ir sācies, — Jasmīne klusi sacīja.

Hongli sieva atvainojās un smaidot izteica savu lūgumu.

Tiesnesis ar noraidošu žestu pameta roku pret veco sievieti. Vu Vangs tagad bija pienācis pie viņiem un neminstinoties iedūra dunci Dongai Ksinai vēderā. Abi sastinga. Vanga skatiens bija maigs un valgs. Jasmīne kopā ar Danti soli atkāpās. Sākumā viņa nebija pārliecināta, ka redzējusi pareizi. Donga Ksina joprojām mēģināja smaidīt, bet, viņai sakustoties, Vanga bālajā sejā iešļācās tieva asiņu strūkla.

— Mums jābēg, — Jasmīne aši noteica.

Sagrābis vecās sievietes kaklu, Vangs izvilka dunci un kaut ko sacīja. Ksina piespieda abas rokas pie vēdera, kamēr no brūces burbuļojot tecēja asinis.

Jasmīne redzēja, ka duncis Vanga rokā ir bajonete ar līdz pusei novīlētu asmeni.

Asinis ritēja pa metālu un pilēja zemē.

Neatlaižot Ksinas kaklu, Vu Vangs divreiz iedūra viņai krūtīs. Asmens iegāja dziļi viņas ķermenī. Abi kopā paklupa sāņus, Ksina pasvieda augšup roku, lai noturētu līdzsvaru, un no viņas pirkstiem pašķīda asinis.

Cīņa bija sākusies. Viņi jau atradās Rotaļlaukumā.

Sapratuši, kas notiek, cilvēki iekliedzās un instinktīvi atkāpās. Ar skatienu meklējot pēc bēgšanas ceļa, Jasmīne reizē pamanīja, ka Vanga komanda izturas mierīgi.

Vangs iedūra Ksinai krūtīs vēlreiz, tad atlaida tvērienu un pāris soļus atkāpās. Vecā sieviete nogāzās zemē, centās piecelties un skatījās uz Vangu, kurš ar izklaidīgu smaidu kaut ko sacīja.

Jasmīnei ausīs ieskanējās tāds kā zvans — viņai šķita, ka ir atgriezusies Kosovā.

Viņa redzēja, ka Dongs Hongli dodas pie sievas. Viņš kustējās saraustīti, kā miega zāļu iespaidā. Viens no holandiešiem, viņu pamanījis, sāka iet uz viņa pusi, noslēpis pie sāniem mācēti.

— Pagaidi! — Jasmīne iesaucās.

Tings paspēja saķert Hongli un atvilka viņu atpakaļ. Lielais vīrs ar mačeti apstājās un sapņaini noraudzījās viņos.

— Turamies kopā! — Jasmīne iekliedzās.

— Viņi domā nogalināt mūs visus, — izgrūda Grosmans.

Jasmīnes komanda atkāpās, un cilvēki pašķīra viņiem ceļu.

Tings vilka līdzi Dongu Hongli, kurš bija satriekts un nesakarīgi kaut ko murmināja. Ērika paklupa, un Pedro pacēla viņu un nesa klēpī. Jasmīne dzirdēja, ka viņa žēlojas par nobrāzumu uz ceļgala.

48

Cieši turot Danti, Jasmīne prātoja, ka jāatrod kāds ierocis, pameta skatienu atpakaļ un ieraudzīja Donga Hongli sievu stāvam četrrāpus, kamēr no krūtīm zemē līst asinis, pil no zoda un tek lejup pa piedurknēm. Vu Vangs bija pavilcis augšup viņas kleitu, un Vu Vanga komandas inženieriem atklājās sievietes kailā pēcpuse.

— Mums jāpaslēpjas, — Jasmīne iesaucās.

— Te ir laukums, — Pedro atbildēja. — Te nav iespējams paslēpties...

— Mēs nedrīkstam te palikt, — viņa pārtrauca. — Vai jūs neapjēdzat? Nav nekādu noteikumu, mums jātiek prom no laukuma, mums vajag...

— Nu viņi nāk! — histēriski iekliedzās Marta.

Trīs Vanga vīri bija sākuši iet viņu virzienā. Daži no skatītājiem skaļi iesmējās. Velkot līdzi Danti, Jasmīne bija spiesta pacelt tērpa apakšmalu, lai nepakluptu.

— Skriesim uz Disciplīnas inspekciju, — viņa uzsauca. — No pagraba ved tunelis.

— Mamma, — raudāja Ērika.

— Un ja nu man būs bail? — Dante nedroši jautāja.

— Tad es apstāšos un aizsargāšu tevi, bet mēs mēģināsim, mēģināsim skriet, — zobus sakodusi, teica Jasmīne.

Cilvēki pašķīrās, kad viņi steidzās uz tumšajām ēkām. Jasmīne redzēja sejas, kas lūkojās viņos ar baiļpilnu sajūsmu. Grosmans kaut ko skaļi nokliedza, un sargu rinda palaida garām viņu un Martas ģimeni.

Dante sāka klepot un bija spiests apstāties, viņš tvēra pēc elpas un nerimās klepot. Tings un Dongs Hongli steidzās garām viņam un jasmīnei. Paskatījusies atpakaļ, viņa ieraudzīja, ka trīs Vu Vanga vīri dodas uz priekšu. Diviem rokās bija mačetes un trešais turēja kaut ko, kas izskatījās pēc laužņa.

Viņa atkal satvēra Dantes roku, lai sāktu skriet, kad četri sargi viņus apturēja. Viņi aizšķērsoja ceļu, un viens no viņiem sacīja kaut ko ķīniski.

— Nav nekādu noteikumu! — Jasmīne sašutusi atbildēja.

— Mums nav jāpaliek laukumā.

— Jasmīn? — iesaucās Tings un atgriezās.

— Ko viņi grib? — Jasmīne kliedza. — Ko viņi saka?

— Viņi teica, ka tava seja esot sienasavīzē, kas izlikta kabo-tāžas terminālī.

— Ne tagad, — viņa nosēcās. — Tā tas neiet, es nevaru... ak Dievs...

Viens sargs sagrāba viņu virs elkoņa, bet viņa izrāvās, vilka Danti tālāk, bet tika apturēta atkal. Tings mēģināja runāt ar sargiem, bet tie viņu pagrūda malā.

— Es palieku, es izvēlos palikt, — viņa uzsauca Tingam.

— Saki — es palieku!

Viens sargs uzbļāva viņai, iebakstot krūtīs ar steku. Dante tā nobijās, ka sāka raudāt.

— Tev jāiet līdzi.

— Kāpēc? Es apmainīšu vīzu ar jebkuru, es...

— Tavs attēls jau ir izlikts — ir jau par vēlu.

— Es negribu, negribu!

Cits sargs iesita viņai starp lāpstiņām tik stipri, ka, elpai aizsitoties, viņa nokrita uz ceļiem.

— Mammu, mammu, — raudāja Dante.

— Nebaidies, es atgriezīšos, mamma atgriezīsies, — viņa teica, sāpēs noelšoties, kad sargi atlauza viņai rokas un saslēdza rokudzelžos.

Sargi uzrāva viņu atkal kājās, un viņa juta, ka Dante joprojām ir ieķēries viņai drēbēs, kad sargi dzina viņu uz priekšu. Tings soļoja līdzās, ātri bērdams ķīniski.

— Ting, vai apsoli, ka parūpēsies par Danti, līdz atgriezīšos? — Jasmīne iekliedzās. — Paslēpieties tunelī, aizbarikādējiet ieeju, es jūs atradīšu...

— Es apsolu.

— Dante, tagad tev jāiet līdzi Tingam.

— Mamm, es negribu...

Dante izmisis kliedza, drānai izslīdot viņam no rokām. Jasmīne redzēja, ka Tings paceļ Danti un sāk skriet uz Disciplīnas inspekcijas pusi. Ar lieliem soļiem viņiem sekoja Vanga vīri. Viņi atradās tikai simt metru attālumā. Skatītāji grieza ceļu, un derību slēgšana ritēja pilnā sparā.

Jasmīne saprata, ka ir spiesta atgriezties dzīvē, lai nomirtu atkal. Citas iespējas nebija. Tā vietā, lai pretotos, viņai bija jācenšas atgriezties, cik ātri vien iespējams.

Tērps un rokudzelži kavēja viņu iet ātrāk, bet viņa, sargu pavadīta, sīkiem solīšiem tipināja uz termināļa vaļējā zelmiņa pusi.

No laukuma rupjā bruģa viņi nokļuva uz plašās uzgaidāmās zāles nodilušās grīdas. Viņas sargi ar stekiem pašķīra ceļu pūlī.

Daudzi joprojām drūzmējās, lai redzētu sejas uz sienas. Jasmine ar sargiem virzījās gar koka soliem, kur cilvēki gaidīja ar savām somām, ūdens pudelēm un plastmasas kārbām.

Ejot garām, Jasmine uzmeta skatienu savam attēlam. Tas atradās labajā pusē, ķīniešu hieroglifi šoreiz bija sarkani, bet fotogrāfija bija tā pati, kas iepriekš. Klīsteris joprojām bija tik slapjš, ka viņas seja bija caurspīdīga.

Aizmugurē tika atvērts kāds logs, un bāls atspīdums pārslīdēja sienām ar vecākām visu to fotogrāfijām, kuri ir atgriezušies. Plānās lapas bija uzlīmētas cita virs citas, veidojot tādu kā seju kolāžu. Gaisma drebot aizskāra kādu fotogrāfiju, kas lika viņai spēji apstāties.

Tā bija psihologa Gabriela Popova seja, no vecuma nodzeltējusi, daļēji pārlīmēta ar citiem attēliem.

Bet tas neapšaubāmi bija viņš.

Gabriels bija pabijis šeit.

Sargi vilka Jasmīni tālāk.

Sirdij strauji sitoties, viņa saprata, ka Gabriels kaut kā ir sazinājies ar Vu Vangu. Tāpēc Vangs bija spējis atkārtot to, ko viņa bija sacījusi slimnīcā.

Un tagad viņš stāv ārpusē pie durvīm uz telpu, kur guļu es, viņa nodomāja.

Pagājuši garām biļešu lodziņiem, viņi devās uz durvīm uzgaidāmās zāles galā. Ieraudzījis nācējus, durvju sargs nolika uz grīdas savu kafijas krūzi, un vecākais ar garu bārdu bez kavēšanās piecēlās.

Durvju sargi apmainījās īsām frāzēm ar vīru, kurš atslēdza Jasmīnes rokudzelžus. No uzgaidāmās zāles tuvojās cilvēki, iespiedzās kāda sieviete.

Berzējot plaukstu locītavas, Jasmīne ievēroja, ka bārdainajam durvju sargam pierē ir balta rēta un uz gurna makstī — moderna pistole.

Pārbaudījis vīzu viņai uz kakla, jaunākais sargs atvēra durvis.

Apkārt neskatoties, viņa iegāja pa tām, šķērsoja termināļa piegružoto pagalmu un nonāca pie vārtiņiem ar aprūsējušām skārda loksnēm, ar troksni atrāva tās vaļā un izspraucās cauri.

Meitene ar lakatiņu ap matiem izbrīnā paraudzījās uz Jasmīni, kad pār nogrābto laukumiņu tā devās uz mūžseno koka namiņu, kas bija atslējies pret klinšu sienu.

Nolikusi malā grābekli, meitene sekoja Jasmīnei, kad tā iegāja pa šaurajām durtiņām, noņēma vīzu un pasniedza to vecajai sievietei, kura rīkojās ar dvieļiem. Atbrīvojusi birku no ķēdītes, sieviete ar mierīgu skatienu pavērās Jasmīnē.

— Man jāsteidzas, — Jasmīne noteica un sāka izģērbties pati.

Žigli atpogājusi pogas, viņa pārvilka tērpu pāri galvai un nosvieda to uz grīdas.

Kamēr meitene un vecenīte slaucīja viņu ar tvaikos samitrinātajiem dvieļiem, Jasmīni pārņēma tāds nogurums, ka pustumsā bija grūti ko saskatīt. Klusi runādamās viena ar otru, viņas ķemmēja Jasmīnei matus, pieskārās viņas rotām, skaitīja roku un kāju pirkstus.

Viņas atbīdīja plānās rīspapīra durtiņas, un Jasmīne nokāpa lejā pa kāpnēm uz slapjās flīžu grīdas.

Nodomājusi, ka drīz jau būs atgriezusies, viņa lieliem soļiem devās uz klinšu spraugu, kāpa lejup un brida dziļākā ūdenī. Siltā straume stūma viņu uz priekšu. Kā trīcoša zvaigzne aiz tālākiem līkumiem atspīdēja gaisma.

Plakstiņi bija smagi, un brienot viņa iesnaudās, līdz atvēra acis un ieraudzīja, ka ūdens mirdz kā zelts.

Viņa turpināja virzīties uz priekšu un atkal iesnaudās. Mirguļojošā gaisma no ūdens spiedās caur plakstiņiem.

Maigā straume kļuva dziļāka, viņa pazaudēja saziņu ar sevi, un viņu piepildīja laimīgs vieglums...

49

Jasmīne plātīja muti, bet nespēja paelpot. Nebija skābekļa. Atverot acis, to zīlītes sarāvās tik strauji, ka iesāpējās. Kāds sauca viņas vārdu. Ausīs dunēja. Klepojot viņa beidzot dabūja gaisu plaušās.

Viņa bija dzīva, un tas bija sāpīgi.

Mute bija sausa, kaklā sūrstēja, bet gaiss bija brīnišķīgs.

Viena viņas kāja dīvaini raustījās.

Viņa mēģināja sakopot domas un saprata, ka guļ uz grīdas zem slimnīcas gultas, pakausis neērtā leņķī spiedās pret sienu.

Diāna raudzījās viņā ar sastingušu baiļu izteiksmi sejā.

Jasmīnei atkal uznāca klepus, un acīs saskrēja asaras. Mutē bija jūtama asiņu garša, un viss krūšukurvis smeldza kā reizēs, kad bruņuvestei trāpījušas lodes.

— Tu mani gandrīz vai nobiedēji, — Diāna vārgā balsī teica.

— Man jātiek atpakaļ, — izgrūda Jasmīne. — Tev jādod man jauna injekcija, daudz stiprāka.

Pie durvīm pieklauvēja un viņa līda ārā no gultapakšas. No piepūles viņai sametās tumšs gar acīm. Kā caur šņākšanu viņa dzirdēja, kā Diāna pieiet pie durvīm un lūdz Gabrielu uzgaidīt vēl minūti. Viņš joprojām stāvēja sardzē, bet vēlējās ienākt.

Gabriels, viņa nodomāja.

Tikai pirms brīža viņa bija ieraudzījusi Gabriela seju uz

termināļa sienas. Viņš bija apmeklējis ostu un jau no sākuma zināja, ka viņa runā patiesību.

Jasmine pacēla galvu un elpoja ar lielām grūtībām.

Cabriels kaut kādā veidā sūta vēstījumus Vu Vangam, viņa nodomāja. Kā pasta baložus viņš varbūt izmanto mirstošus pacientus.

Tā droši vien tas notiek. Gabriels gādā, lai nāves mirklī viņi turētu rokā vēstuli, un pēc tam viņpusē kāds to pievāc, pirms jaunatnācējs pirtī ir pamodies.

Kunkstēdama viņa apvēlās uz vēdera un mēģināja piecelties no saplaisājušās plastikāta grīdas. Galva dunēja no sāpēm un dzīslas smeldza, it kā viņas asinis būtu indīgas.

— Paliec guļam kādu brītiņu, — teica Diāna.

Rokas drebēja, Jasmīnei uzslejoties uz ceļgaliem, un viņa nospļāvās.

— Man jātiek atpakaļ, es biju tur, ostā, pilsētā, tā eksistē — viss eksistē pa īstam, — viņa elsoja, mēģinot caur asarām nomērķēt skatienu uz Diānu. — Dante palika tur, man jāatgriežas, man jāatgriežas nekavējoties!

Atbalstījusies ar roku pret gultu, viņa piecēlās kājās. Līdz ar katru sirdspukstu krūtīs iedūrās sāpe, kad viņa streipuļoja pie loga uz operāciju zāli.

Viņa tik tikko turējās kājās, kad piespieda pieri stiklam, cenšoties saprast, ko redz.

Spilgtajā gaismā kustējās operācijas māsu un ķirurgu grupa. Zem zaļā pārklāja tikai bija nojaušams Dantes sīkais augumiņš. Kāda sieviete pasniedza pinceti un pakāpās sāņus. Visur bija asinis, krūškurvis bija atvērts, un ķirurgs stāvēja, turot rokā Dantes apstājušos sirdi.

— Būs labi, — nočukstēja Diāna. — Visi uzskata, ka...

— Bet ja nu neizdodas? — jasmine pārtrauca. — Ja nu sirds neatsāk darboties?

— Tiks defibrilēts pats sirds muskulis, — Diāna atbildēja. — Vēnā tiks ievadīts kordarons, tas nav bīstami, viss būs labi.

Atskanot jaunam klauvējienam, Diāna atslēdza durvis un ievilka iekšā Gabrielu. Nokarenās ūsas glaudīdams, viņš raudzījās Jasmīnē ar bēdīgajām, gurdajām acīm.

— Gribēju pabrīdināt... izskatās, ka ieradies tavs bijušais vīrs, — viņš teica, panākoties tuvāk.

— Marks, — viņa nomurmināja.

— Viņš brauc augšup — vai tev klājas labi?

Jasmīne pamāja, sajūtot, it kā smadzenes būtu atslēgtas un viņa stāvētu divu soļu attālumā no sevis un savas balss, kad ar varu piespieda novērst skatienu no Dantes nedzīvā auguma un sāka runāt ar Gabrielu.

— Es injicēju tieši simt piecdesmit miligramu adenozīna un biju atkal tur, — viņa klusā balsī teica. — Nestāsti, ka esmu jukusi, jo, sirdij apstājoties, es atgriezos ostas pilsētā.

— Runa joprojām varētu būt par sapni, — viņš laipni atbildēja.

— Labi, par sapni... Zinu, ka šeit man nevajadzētu par to stāstīt, bet es biju tur... viss notika īstenībā, es nokļuvu kautiņā, briesmīgā kautiņā... un mani cilvēki bēga, izcēlās pilnīga panika, bet mums ir paslēptuve, vecs trolejbuss pavisam netālu no piestātnes.

— Trolejbuss?

Viņš pienāca tuvāk, cigarešu dūmu smārds kļuva izteiktāks.

Jasmine ieraudzīja, ka viņa šaurās džinsu jakas malas ir nodilušas baltas.

— Līdzko radīsies izdevība, mēs dosimies turp — mēs slēpsimies trolejbusā tik ilgi, līdz viņi pagurs, mūs meklējot, — viņa stāstīja un mēģināja pasmaidīt.

— Cik labi, — viņš noteica, saraucot pieri.

— Tu joprojām netici ostas pilsētai?

— Es uzklausu tevi, bet tev jāuzklausa arī mani, tu nedrīksti pakļaut sevi briesmām.

— Bet, ja esmu spiesta, — viņa atbildēja, ieskatoties viņam

acīs.

— Labi, bet tu esi ārste, — viņš vērsās pie Diānas. — Tu taču saproti, ka šis te nav īsti pareizi — vai kā?

— Viņa neko nav izdarījusi, — Jasmīne iejaucās.

— Diāna, es zinu, ka tu tikai centies palīdzēt māsai, — viņš turpināja. — Bet šis nav īstais ceļš, un tu riskē zaudēt savu licenci.

Nesagaidījis atbildi, viņš nekavējoties devās prom, un Jasmīne saprata, ka viņš ir iekritis slazdā. Gabriels bija noticējis viņas meliem un tagad steidzās pavēstīt Vu Vangam, ka viņas cilvēki nodomājuši slēpties vecā trolejbusā. Viņš apsēdīsies pie kāda, kuram tuvojas pēdējā stundiņa, sacīs mierinājuma vārdus, varbūt atsauks mācītāju, bet viss būs tikai tādēļ, lai varētu ielikt zīmīti pacientam rokā.

— Viņš zina, ka ostas pilsēta patiesībā eksistē, — Jasmīne teica.

— Neizskatījās gan, — Diāna nomurmināja.

— Viņš tikai izlikās, pats tur ir bijis, viņš pazīst Vu Vangu...

— Manuprāt, tas ir ārsts Johans Dubs, kurš...

— Tam mums tagad nav laika, — Jasmīne viņu pārtrauca. — Paņem man stiprākas zāles. Man jātiek atpakaļ. Tas ir nopietni, es izlekšu pa logu, ja tu ne...

— Tas man nepatīk! — Diāna iesaucās.

— Diāna, paklausies, — Jasmīne centās runāt mierīgi. — Man jāatgriežas, tikai tas vēl kaut ko nozīmē. Pēdējo reizi, bet vajag pasteigties, mīļā māšel...

— Es negribu, — viņa nočukstēja, slaukot asaras no vaigiem.

— Tev ir minūte, lai atnestu zāles — tas man jādara.

Diānas seja bija noslēgta, un viņa nepaskatījās uz māsu, kad

atvēra durvis un izgāja gaitenī.

Jasmīne palika un ieraudzīja nākam Marku tieši tajā mirklī, kad Diāna gāja ārā pa nodaļas durvīm. Viņi ātri apkampās, un Jasmīne dzirdēja, ka viņš izsaka līdzjūtību par mātes nāvi.

— Dante tiek operēts, — Diāna sacīja.

— Es zinu.

— Jasmīne ir tur, — viņa norādīja un devās tālāk pa gaiteni.

50

Ienācis telpā, Marks uzmanīgi aizvēra aiz sevis durvis, piegāja pie stikla un nostājās līdzās Jasmīnei. Viņš bija gara auguma vīrietis un bija ģērbies kā parasti, melnā vatētā vestē pa virsu militāri zaļam vilnas kreklam, kas apspīlēja viņa platos plecus un spēcīgos bicepsus. Acis viņam bija apsārtušas, un Jasmīne redzēja, ka rokas trīc, kad viņš noslauka lūpas.

Abi klusēdami skatījās uz Danti. Bija redzams tumši sarkans caurules līkums. Maigi griezās metāla lāpstiņas. Ķirurgs lēni grozīja rokās Dantes nedzīvo sirdi.

— Viņi stāsta, ka Dante atveseļosies, — ar kafijas aromātu izelpā murmināja Marks.

— Man jāpalūkojas, vai Diāna atgriežas, — Jasmīne paskaidroja un sagrīļojusies nogrūda zemē nebalinātu salvešu iepakojumu.

Viņa mēģināja tās pacelt, bet, būdama par vārgu, atbalstījās pret gultas galvgali un noraudzījās, kā Marks uzlasa no grīdas salvetes.

— Paklau, Jasmīn... man ir tik žēl par tavu mammu... bet mums abiem jābūt šeit, pie Dantes, kad viņš pamodīsies.

— Vispirms man jāizdara viena lieta, — viņa atbildēja, nedrošā gaitā devās pie durvīm, atvēra tās un paraudzījās tukšajā gaitenī.

— Vai sastrīdējies ar Diānu?

— Man nav laika skaidrot, — viņa sacīja, nepaskatoties uz Marku.

— Tu zini, ka es protu rīkoties ar ieroci kaujaslaukā, — Marks turpināja, stipri saberzēdams seju. — Bet šeit... starp laipniem cilvēkiem, man tik labi nesokas... Saki — kas man jādara. Vai iet un parunāt ar ārstu?

— Nezinu, dari, ko gribi, nevaru pateikt, kas tev darāms.

— Agrāk gan tas tev izdevās, — viņš klusi sacīja.

— Jā, un beigas bija labas, — viņa nomurmināja un piegāja pie aizslēgta sienasskapja.

— Tā ir labākā pavēle, kādu jebkad esmu dzirdējis, — viņš noteica.

— Nav taisnība, — viņa atbildēja, uz mirkli sastopot viņa brūno acu skatienu. — Nesaki tā... es nedrīkstu būt noteicēja pār citiem.

— Jasmīn, būt sekretārei nav nekādas vainas, bet tu esi dzimusi, lai...

— Izbeidz, — viņa atcirta, pagriežoties pret skapi.

Marks apsēdās uz gultas malas un noraudzījās, kā Jasmīne

uzlauž skapja atslēgu un sāk rakāties pa plauktiem.

— Vai atceries to mūsu grupas bildi Kosovā... visi pūlējās izskatīties braši, tu ar savu lielo M240Bravo un es ar...

— Mēs bijām tikai zaļi nejēgas, — viņa iesaucās.

— Okei, leitnant, — viņš iesmējās. — Bet bez tevis neviens no nejēgām nebūtu atgriezies mājās.

— Manas vainas dēļ gāja bojā Larss un Niko, — Jasmīne sacīja sienai un nolika atpakaļ plauktā kastes ar kompresēm.

— Tu zini, ka man mājās ir tava medaļa, — Marks klusā balsī pavēstīja.

— Aizmet to, — viņa atbildēja, atradusi skalpeli sterilā iesaiņojumā.

Viņa pagrāba skalpeli, neliekoties ne zinis par priekšmetiem, kas izkrita no skapja, atgriezās pie loga un palūkojās uz Dantes asiņaino un nedzīvo augumiņu. Drebošiem pirkstiem viņa atvēra sterilo iesaiņojumu un nometa to uz grīdas tieši tajā mirklī, kad atvērās durvis. Ienāca Diāna un tās atkal aizslēdza. Acis viņai bija dīvaini stiklainas un deguns — sarkans no raudāšanas.

— Vai atnesi vajadzīgo? — Jasmīne nepacietīgi jautāja.

— Mark, — Diāna ierunājās. — Es māsai nevaru pateikt "nē", bet tu vari, tu vari viņu pierunāt.

— Jasmīne dara to, kas vajadzīgs — kā viņa allaž darījusi, — viņš tikai noteica.

Diāna iedeva viņai šļirci, Jasmīne paskatījās uz to, atrada iedaļas un pacēla to pret gaismu.

— Te ir mazāk par simt piecdesmit miligramiem, — viņa aizrādīja. — Būtu jābūt...

— Iepriekšējo reizi tu saņēmi adenozīnu, — Diāna viņu pārtrauca. — Šis ir kālija hlorīds, tu sacīji, ka gribi ilgāku sirds apstāšanos.

— Vai tas ir riskanti?

— Jā, — Diāna bezkaislīgi teica.

— Tam nav nekādas nozīmes, — Jasmīne atkal ieskatījās operāciju zālē.

Spilgtajā gaismā viss bija spokaini mierīgs. Dantes ķermenis atradās zem zaļā pārklāja, bet viņa tur nebija. Asinīm līstot pār pirkstiem, ķirurgs mierīgi šuva ciet plīsumu vainagartērijā.

— Man līdzi ir adrenalīns un kalcija glukonāts, ja tu nepa-modīsies pēc divām minūtēm, — Diāna nočukstēja.

— Labi, — Jasmīne pamāja un pabāza skalpeli zem drēbēm.

— Es zinu — tu domā, ka dari pareizi, tici, ka nāves valstība pastāv un tev jāsteidzas, lai glābtu Danti, — viņa turpināja, skatīdamās Jasmīnei acīs. — Bet tev arī jāsaprot, ka uz ārstiem var paļauties...

— Jā.

— Jo viss patiesībā izskatās labi, — viņa drebošā balsī teica. — Viņiem tikai nepieciešams mazliet vairāk laika.

— Mazliet vairāk laika...

— Mīļā, tev tas nav jādara.

Diāna izskatījās ļoti nogurusi. Viņas acu zīlīšu dziļumos kaut kas drebēja, it kā domas nepielūdzami vērptos ap kaut ko vienu.

— Palīdzi nu man ar injekciju, — Jasmīne sacīja, pavelkot augšup piedurkni.

— Bet...

— Pasteidzies!

— Man pirmīt bija saruna ar Danderīdas slimnīcas intensīvās terapijas nodaļu.

— Klāj vaļā!

— Viņi teica, ka tas jauneklis, par kuru tu runāji, Lī Tings...

-Jā?

— Man ir žēl, Jasmīn... bet viss ir beidzies, viņi ir pārtraukuši mēģinājumus viņu atdzīvināt.

Jasmīne pamāja, nolaizīja sasprēgājušās lūpas, jūtot, ka viņu pārņem dīvains miers, it kā šī ziņa viņu nesāpinātu.

— Tagad dur, — viņa sacīja, apsēžoties uz lāviņas.

— Tas ir nepareizi, — Diāna nočukstēja, un pār vaigiem atkal sāka ritēt asaras.

Viņa uzmanīgi izspieda pilienu caur adatas smailīti. Jas-mīne pacēla brīvo roku un satvēra pirkstos Diānas rudo matu cirtu.

— Diāna... es mīlu tevi, to tu zini, vai ne?

Viņu acis sastapās, un vārdi bija lieki. Diānas pirksti bija gluži auksti, kad viņa izstiepa māsas roku.

Adatai caur ādu ieduroties vēnā, Jasmīni atkal pārņēma bailes. Viņa piespieda roku palikt nekustīgai, kaut gan viss viņā kliedza pret to.

Sirds briesmīgi pukstēja, ausīs dunēja un adrenalīns, izdaloties asinīs, lika viņai trīcēt pie visām miesām.

— Dari to, — viņa čukstēja.

Šļircei iztukšojoties, viņa sajuta vēso šķidrumu ieplūstam vēnā. Adata izslīdēja ārā, un Diāna uzspieda nelielu kompresi asins pilienam dūriena vietā. Viņa neskatījās uz Jasmīni, bet Marks vēroja viņu ar nemierīgām acīm.

Pagāja tikai dažas sekundes, kad spēcīgs reibonis lika telpai sagriezties.

Sirds pēkšņi nobremzējās, un Jasmīne pavēra muti, lai pateiktu, ka ir izbijusies, bet pār lūpām nenāca ne skaņas. Diāna gribēja viņu noguldīt, bet Jasmīne nezin kāpēc pretojās. Sirds sitās arvien lēnāk, un acīs satumsa. Viņa sajuta, ka Diāna un Marks abi viņu balsta. Viņa sažņaudza plaukstā skalpeļa rievaino spalu. Pirkstu gali sāka sūrstēt un pieauga spiediens uz krūškurvi. Saraujoties bungādiņām, viņu apžilbināja balts apvārsnis — līnija, kas dega kā magnēzijs.

51

Tumsā a'iverot acis, Jasmīne Paskāla-Andersone skaidri zināja, kur atrodas. Skalpelis no viņas ciešā tvēriena bija lipīgs. Viņa nekavējoties noslīdēja uz slapjās grīdas, paņēma drēbju kaudzīti un pameta nodalījumu. Verandā viņa ātri apģērbās, uzvilka auduma kurpes un, blūzi pogādama, steidzās lejup pa kāpnēm.

Paspraukusies garām vecenei, kura pārdeva sarkanus papīra lukturīšus, Jasmīne sāka skriet.

Viņai bija jāatrod Dante.

Kaut tikai nebūtu par vēlu, — viņai, brāžoties caur pilsētu, pa galvu malās domas. Kaut viņi, slēpjot Danti, būtu patvērušies tunelī, kaut Tingam būtu izdevies palikt pie viņa.

Nespējot paciest domu, ka Tings ir miris, viņa centās sev iestāstīt, ka viņš joprojām ir dzīvs un atrodas pilsētā.

Prātā uzausa ainas no mirkļa, kad tika pasludināts Rotaļ-laukuma sākums.

Taisni pretī tiesnešu galdam Vu Vangs bija nodūris Donga Hongli sievu.

Tas bija neprāts.

Viņai nebija laika svērties. Svarīgi bija tikai tas, vai izdosies atrast Danti, kamēr nav par vēlu. Tuvojoties laukumam, pilsētas burzma pieauga. Visapkārt tika slēgtas derības. Jasmīne spraucās uz priekšu, pārkāpusi ķerrai ar vecām stāvlampām,

viņa cieši piespiedās pie mājas sienas, atgrūda kādu ar durvīm un atkal iejuka pūlī. Tikai sasniegusi laukumu, viņa saprata, ka drūzma izcēlusies tāpēc, ka viņas prombūtnes laikā Rotaļlau-kums ir piesaistījis daudz vairāk skatītāju.

Skaļam sāpju kliedzienam sekoja šķidri aplausi. Turot skalpeli pie gurna, Jasmīne spiedās uz priekšu laukuma virzienā.

Tas bija pilns ar cilvēkiem, bija grūti kustēties, cenšoties kaut ko saredzēt, ļaudis spiedās no visām pusēm, no šķērsielām arvien vēl nāca klāt, un jaunieši bija uzrāpušies uz namu jumtiem, lai noskatītos.

Kaut tikai nebūtu par vēlu, viņa klusībā atkārtoja. Kaut tikai nebūtu par vēlu.

Kāds smaidīgs vīrs stāvēja ar bērnu uz pleciem. Divas sievietes mēģināja pārdot grauzdētas mandeles. Jasmīne spiedās garām kādam jauneklim beisbola cepurītē, kurš drūzmā centās slēgt kādas derības.

Kādu gabalu uz priekšu bija dzirdami saucieni un aplausi.

Jasmīnes mati kaut kur ieķērās un iestirkšķējās, dažam notrūkstot līdz saknei.

Tālumā norībēja pērkons, un pamats zem kājām nodrebēja.

Kāds vīrs, uzskatot, ka Jasmīne par daudz grūstās, saķēra viņu aiz blūzes. Lamādamies viņš turēja viņu ciet, bet, ieraudzījis viņas seju, spēji apklusa.

Viņa turpināja virzīties caur pūli uz laukuma vidu, drēbes sagriezās šķībi, un kāds spāniski lādējās. Turpat mīlinājās kāds pāris, neliekoties ne zinis par apkārt notiekošo. Cilvēkiem spiežoties no aizmugures, Jasmīnei bija jāpakļaujas pūļa kustībai, citādi viņa pakristu. Kāds cieši sagrāba viņai krūti, bet viņa nereaģēja, tikai pagriezās sāņus, viņai bija jāredz un jāsaprot, kas notiek.

Pūlis pēkšņi sāka spiesties no citas puses. Virzieni sajuka. Gaiss izplūda viņai no plaušām, kāju pēdas atrāvās no zemes, un labā roka aizķērās aiz kāda un tika atlauzta aiz muguras. Atguvusi pamatu zem kājām, Jasmīne centās nobremzēt kustību un sāpēs ievaidējās, kad skalpelis plaukstā sagriezās un nokrita zemē. Krītot atmuguriski, viņa ieķērās plecos kādam pavecam vīram un noturējās uz kājām.

Aizlauztā balsī kliedza kāds bērns.

Jasmīnei izdevās pavirzīties tālāk uz priekšu un beidzot ieraudzīt ļaužu drūzmā spraugu.

Sargi ar stekiem trenca publiku prom no tiesnešu galda.

Tur kaut kas notika, un vietumis bija dzirdami aplausi.

Pabīdījusi malā kādu jaunu sievieti, Jasmīne aizstājās viņai priekšā un brīvajā spraugā starp skatītājiem un sargiem ieraudzīja Dongu Hongli. Notraucot no sejas asinis, viņš līgodamies paspēra pāris soļus prom no dzelzs staba. Baiļpilnām acīm viņš kāpās atpakaļ, mēģinot pasacīt kaut ko tādu, kas nomierinātu uzbrucēju.

Vu Vangs neatstājās no viņa. Dantes vīza bija iepinusies kaklasaitē. Sirmie mati nokarājās pār vaigiem, un brūnais uzvalks bija netīrs.

Sirds Jasmīnei sāka pukstēt straujāk.

Viņa spraucās uz priekšu un ieraudzīja Hongli sievu beigtu guļam zemē — kailu, asiņainu, ar savainotiem gurniem. Rokā viņai bija ielikta degvīna pudele un starp lūpām iesprausta cigarete.

Vangam rokā bija uzasināts šautenes durklis. Nostājies Donga Hongli priekšā, viņš raudzījās viņā ar savu valgo skatienu, pārlicis durkli otrā plaukstā, viņš ar brīvo roku iesita Dongam Hongli pa seju, lai sakaitinātu viņu.

Vecais vīrs nesita pretī, tikai mēģināja paiet garām Vangam, lai tiktu pie tiesnešu galda. Saņēmis vēl vienu sitienu, viņš novērsa seju un kaut ko uzsauca tiesnesim un piesēdētājiem, tad palika stāvam ar drebošu zodu.

Viņš iesaucās atkal, un Jasmīne pēkšņi dzirdēja, ka aiz muguras kāds runā angliski.

— Ko viņš tagad dara? Droši vien lūdz pēc žēlastības, — sacīja kāda sieviete.

— Viņš tikai atkārto — nevainīgo sodīšana esot pretrunā ar konstitūciju, — atbildēja kāds vīrs.

Kolete Darlo centās iedot Hongli cirvi, lai viņam būtu ar ko aizsargāties, bet viņš to neņēma, turpinot streipuļot uz tiesneša pusi. Viņš slaucīja asinis no acīm un izmisīgā balsī kaut ko kliedza. Daži no skatītājiem aplaudēja, bet tiesnesis neteica ne vārda.

— Viņš kliedz, ka tautas tiesai būtu jājautā, ko saka tauta, — vīrs paskaidroja.

Jasmīne pagriezās pret vīru, kurš runāja angliski. Viņam bija tuvu stāvošas acis un maza mutīte kā ķerubam.

— Kas ir noticis? — viņa jautāja. — Kur ir pārējie?

— Viņi aizbēga uz Disciplīnas inspekciju un iebarikādējās pagrabā, — viņš atbildēja.

— Vai viņi joprojām ir tur?

— Vu Vanga vīri viņus izsekoja un tagad rok, lai...

Publika noelsās, un Jasmīne ieraudzīja, ka Hongli, ausi

saķēris, pastreipuļo sānis. Noglaudījis kaklasaiti, Vangs pateica kaut ko tādu, kas lika holandiešiem iesmieties.

Dongs Hongli ir palicis, bet citiem ir izdevies tikt līdz pagrabam, Jasmīne nodomāja, palūkojusies uz Disciplīnas inspekcijas tumšo fasādi.

No pagraba esot iespējams nokļūt tunelī. Tā viņš bija sacījis, viņa bija pārliecināta. Ja viņi ir nosprostojuši ieeju un devušies dziļāk tunelī, tad joprojām ir dzīvi.

Viņa redzēja, ka Vu Vangs paceļ no zemes Hongli acenes un sniedz tās viņam. No bailēm raudot, vecais vīrs tās paturēja rokā.

Jasmīne atcerējās viņa sacīto, ka pazemes tunelis vedot līdz pat tiesas arhīvam piecus kvartālus tālāk.

Viņš bija norādījis uz ielu, kas ved garām dzeltenajam templim.

Paraudzījusies apkārt, viņa atmuguriski sāka virzīties prom, pūloties saprast virzienus.

Vangs smaidīdams parādīja publikai dunci, pagriezās pret Hongli un, kaut ko sakot, atpogāja žaketi.

Viņš bija nodomājis pielikt punktu. Jasmīne to saprata pēc viņa kustībām. Adrenalīna pieplūdums bija padarījis viņa kustības citādas — tajās bija jūtama aizturēta agresija, kamēr vecais vīrs tikai stāvēja, lūkodamies uz savām nobružātajām acenēm.

Jasmīne zināja, ka jāpasteidzas. Viņai bija jāskrien uz arhīvu, kaut kā jātiek iekšā un jāatrod otra ieeja tunelī, pirms Vanga vīri izraks eju uz pagrabu.

Cilvēki gribēja iet tuvāk, un viņu kājas ņirbēja pa laukumu.

Vangs dūra, un skatītāji iekliedzās. Tas bija kā skorpiona dzēliens. Zibenīga virzuļa kustība, un no Hongli vēdera sāka plūst asinis.

— Nē, — čukstēja Jasmine.

Hongli sagrīļojās, visvairāk izskatīdamies apjucis. Viņš stenēja, drebošās rokās grozīdams acenes.

Vangs dūra vēlreiz, un asinis izšļācās no Hongli sāna. Bija redzams, ka viņam ļoti sāp.

Ļāvis acenēm nokrist zemē, viņš bezspēcīgi ieklepojās.

Jasmīnei izdevās apgriezties apkārt, kāda rāvējslēdzējs ieskrāpēja viņai vēderā, paspiedusies atpakaļ, viņa ieraudzīja sievieti, kura ar asarām acīs noskatījās cīņā. Viņa noelsās, un Jasmīne, pagriezusi galvu, redzēja Dongu Hongli. Viņš grīļojās, bet vēl turējās uz kājām, paspēra soli līdz dzelzs stabam un atbalstījās pret to.

Vangs dūra vēlreiz, trāpot viņam muguras lejasdaļā.

Sieviete Jasmīnei blakus iekliedzās tik skaļi, ka Kolete Dario pameta skatienu uz viņas pusi. Jasmīne novērsās, pieliecās un sāka virzīties tālāk. Bija grūti pateikt, vai francūziete viņu ir pamanījusi, bet spraugās starp cilvēkiem Jasmīne ievēroja, ka Darlo ar cirvi rokā, ar skatienu pētot pūli, dodas uz priekšu.

52

Jasmīnei nokļūstot veikalu ielā, pūlis kļuva retāks. Viņa nezināja, vai patiešām tiek izsekota, bet skriet neuzdrošinājās.

Stends ar krievu šampūna pudelēm bija pārklāts ar netīru plastmasas plēvi. Samirkušas papīra virtenes nokarājās pār kasti ar rīsu plācenīšiem

Viņas roka slīdēja gar vitrīnas malu. Jasmīne vēroja sievieti, kura runājās ar pircēju. Uz galda līdzās grozam ar neraudzētu maizi bija balta auduma gabals. Neapstājoties Jasmīne satvēra pirkstos audumu un garāmiedama pavilka to zem galda malas. Pagājusi nostāk, viņa to salocīja kā lakatiņu un uzsēja to, paslēpjot matus.

Kāds bērns ar netīru seju sēdēja, bļodā skalojot vecas eļļas pudeles.

Šķērsielā uz fasādes, kam nebija logu, šķērsām pār ventilatoru režģiem un elektrības skapjiem bija uzzīmēts liels grafīti — milzīgs taurenis sudrabā, purpurā un asins sarkanā.

Jasmīne piespieda sevi neiet par ātru. Izsekotājs uzreiz pamanītu atšķirīgu tempu. Tiesas arhīvs droši vien bija ēka ar platajām akmens kāpnēm, kam viņa bija gājusi garām iepriekš.

Logu stiklu atspīdumos viņa mēģināja saskatīt Koleti Darlo, uz mirkli apstājās pie kāda smalka veikala ar sargiem aiz stiklotām durvīm un, rūtīs raugoties, pavēroja cilvēkus sev aiz muguras.

Neviens izsekotājs nebija redzams, un viņa varēja turpināt ceļu ātrākā gaitā. No laukuma atskanēja saucieni un aplausi.

Viņa sajutās nelāgi, nespējot saprast, kāpēc visi ir tik nežēlīgi, nespējot saprast, kas pievilka skatītājus. Kāpēc soda izpildei allaž atrodas publika? Šeit taču visi jau ir miruši.

Piedūmotā telpā ielas otrā pusē sēdēja bariņš vecu vīru un spēlēja madžongu. Viņi par kaut ko smējās un acīmredzot nelikās ne zinis par Rotaļlaukumā notiekošo.

Jasmīne steidzās uz priekšu, cenšoties saglabāt vēsu prātu, bet acu priekšā ņirbēja ainas ar Hongli asiņaino seju. Prāts gaiņāja prom domas par to, ka publikā uz laukuma apvienojas valdzinājums, ko cilvēks izjūt pret briesmu pilnu īstenību ar ērtām ilgām pēc morālas pakļaušanās.

Nezinu, viņa domāja, tas varbūt ir tāpat kā izbaudīt kāda cita postu un nodot varu reliģijai, kopienai, vai klausīt pavēlēm no augšas.

Viņa sajuta kaklā kāpjam nelabumu.

Smirdēja pārpildītā atkritumu tvertne, viņa paspēra soli sāņus un pazina vīraka smaržu, kad viņai kāds pagāja garām. Pēkšņi sev priekšā viņa pamanīja abus holandiešu brāļus ar mačetēm, kas paslēptas pie sāniem. Jasmīni meklēdami, viņi gāja pa ielu.

Viņa iemetās atvērtajos tempļa vārtos un ātri kāpa augšup pa kāpnēm. Tumšajā telpā vīdēja zelta ornamenti. Apgāzās vīraka trauks un pelni nokūpēja viņai pie kājām.

Sirdij stipri pukstot, viņa turpināja iet uz priekšu — tālumā vāra gaisma apspīdēja spilgti sarkanu aizkaru.

Šeit slēpties bija pārāk bīstami. Viņa devās tālāk tumšajā templī. Kaut kur bija jābūt citām durvīm.

Metot atspīdumus uz zeltā mirdzošajām sienām, apkārt dega simtiem vīraka kociņu.

Vairums apmeklētāju drūzmējās pie altāra, kas bija izrotāts ar papīra puķēm. Gaiss no vīraka bija silts un sauss. Virzoties gar malu, Jasmīne uzgrūdās senču piemiņas plāksnei un tās ietvars noblaukšķēja pret sienu. Pie vārtiem atskanēja klusas balsis, un Jasmīne ieslīdēja aiz lielas skulptūras, kas attēloja ģenerāli Guan Ju ar sarkanu seju un garu bārdu.

Liela plastmasas pudele, kur reiz bija bijusi kokakola, stāvēja uz putekļiem klātas ūdens mucas.

Izgājusi caur portālu, greznotu ar vijīgiem pūķiem un resnām zivīm, viņa beidzot nonāca pie durvīm, nospieda rokturi un, pataustījusies gar malu, atrada aizbīdni, un, pavilkusi to, izgāja šaurā ieliņā, un paraudzījās apkārt.

Viņa dzirdēja, kā čīkstēdamas aizveras durvis.

Gar nolupušo fasādi šūpojās kabeļa gals.

Sākumā viņa nesaprata, kā bija varējusi nesadzirdēt soļus aizmugurē.

Viņa turpināja iet, neliekoties ne zinis par izsekotāju.

Līdzās sarūsējušam režģim virs lietusūdeņu rezervuāra gulēja dzelzs caurule ar izolācijas lentes paliekām. Ejot tās virzienā, Jasmīne mazliet pagrieza galvu un ar acs kaktiņu pamanīja kustību. Pirms atklāt, ka ir pamanījusi sekotāju, viņa gribēja pieiet mazliet tuvāk caurulei.

Pēc pāris soļiem viņa apcirtās apkārt, pakāpās atpakaļ, lai palielinātu attālumu un apstājās.

Tas bija tikai zēns.

Viņš bija ap divpadsmit gadu vecs, ar nosmulētu seju, nodilušiem šortiem un T-kreklu ar Džastina Bībera attēlu.

— Tu gāji caur templi, — viņš angliski sacīja.

— Tā bija kļūda — es nogriezos nepareizi, — viņa atbildēja un atkal sāka iet.

— Tu man pirmīt iedevi plācenīšus, — viņš sacīja, klibodams viņai nopakaļ.

— Vai tiešām? — viņa jautāja, reizē atcerējusies zēnu, kurš slaucīja kāpnes tempļa priekšā.

— Mani sauc Timo, tā arī nesanāca pateikties, — viņš paskaidroja, raugoties Jasmīnā ar veca vīra skatienu.

— Man jāiet, es mazliet steidzos.

— Steigties ir jautrs vārds, — ar gaišu smaidu sacīja Timo.

— Var jau būt, — Jasmīne nomurmināja, turpinot iet.

Starp vecu kastu un sadriskātas burbuļplēves kaudzēm bija

palikusi tikai šaura eja.

— Vai steiga tev palīdzēs Tiesas arhīvā? — zēns viņai aiz muguras iejautājās.

Apstājusies Jasmīne atkal paskatījās uz viņu. Sīkas lietus-lāses krita no tumšajām debesīm. Spainī, kurā bija samesti veci mobilie tālruņi, uz ūdens virsmas veidojās apļi.

Timo smiedamies piekliboja viņai klāt. Kreisā kāja izskatījās citāda, tā bija tievāka, un apaļais pēdas pacēlums bija sagriezies uz iekšpusi.

— Kāpēc tu domā, ka es eju uz arhīvu?

— Tāpēc, ka es arhīva sekretāriem tulkoju angļu un kanto-niešu tekstus un zinu, kur atrodas vecais tunelis uz Disciplīnas inspekciju.

53

Pelēka veļa karājās uz auklām pār ieliņu, kas veda uz Tiesu arhīva masīvo ēku. Bāls vīrietis atpogātā kreklā un vestē smēķēja uz kāpnēm pie dienesta ieejas. Stingrā balsī viņam kaut ko pateicis, Timo kliboja uz priekšu. Atbildējis vīrietis stāvēja ar noliektu galvu, kamēr zēns atvēra smagās dzelzs durvis un ielaida Jasmīni.

Abi gāja pa nodilušu gaiteni ar četrām cinkotām izlietnēm. Grīdu klāja vecas līmes paliekas no vorsalīna paklāja, kas bija aizvākts. Viņi iegāja zālē ar maziem lodziņiem un arhīva skapjiem.

— Pasaki tikai, kur atrodas ieeja, es tikšu galā pati, — Jasmīne teica.

Pa sienām kustējās ēnas no nespodrajām logu rūtīm. Pār pilsētu bija sācis līt lietus.

Paņēmis no dokumentu ratiņiem papīru kaudzīti, zēns ieaicināja viņu lielā rotondā. Radās sajūta, ka viņi atrodas milzīgas tunzivs vēderā.

Pie izliektajām sienām piecpadsmit metru augstumā atradās plaukti ar plāniem sējumiem. Jasmīne iedomājās, ka te glabājas simtiem miljonu lietu. Pa kāpnēm un balkoniem klusu staigāja arhīva darbinieki un, dažādos sarakstos skatīdamies, ņēma no plauktiem dokumentu sējumus.

Šķita, ka neviens neievēro viņu klātbūtni. Zēns taisnā ceļā devās caur zāli un Jasmīne sekoja viņam, cenšoties tēlot neapmierināto, kuras lietas izskatīšana ir pārāk ievilkusies.

Kāda sieviete ar turpat vai desmit mapēm rokās paskatījās uz viņiem, kaut ko noteica un devās pie kāda vīra, kurš viņu gaidīja.

Jasmīne sekoja Timo uz skaisto kāpņutelpu, kuras logu rūtis ar svina ietvariem bija vērstas pret rotondu. Vītņu kāpnes bija lietas no čuguna un atgādināja serpentīnu. Telpā atbalsojās soļi, viņiem steidzoties lejup pa tām.

Viņi bija tikuši līdz augšējam pagrabstāvam, kad satika vecu vīru, kurš nāca no lejasstāva. Zēns pārmija ar viņu dažus vārdus. Mazs akmentiņš krita un ar spalgu troksni atsitās pret pakāpieniem lielā dziļumā.

Klusi nokrekšķējies, vecais kaut ko teica un noraidoši pavicināja roku. Kad viņš, kāpjot augšup uz rotondu, bija pazudis skatienam, Timo pagriezās pret Jasmīni.

— Viņš teica, ka policija tur, lejā, meklējot triādes bandu.

— šeit?

— Viņš mums atļāva paslēpties, kamēr viņi būs beiguši, — bezbēdīgi noteica zēns un atvēra durvis uz kādu telpu.

— Vai citas ieejas nav? — jautāja Jasmīne, sekojot viņam kādā zālē, pilnā ar kartotēkas skapīšiem.

— Ne tagad.

— Bet es nevaru gaidīt, man vajag tikt lejā, — viņa paskaidroja.

— Vajag ir jautrs vārds, — Timo atkal plati pasmaidīja.

— Mums nevajag, bet mums noteikti jāpaliek šeit, kamēr viņi būs tikuši galā... vai, nāc, — viņš kļuva nopietns. — Tālāk atrodas īpaša nodaļa ar tiem, kuri atgriezušies vairākkārt, tas tev varētu būt interesanti.

— Tu zini, kas es esmu? — viņa jautāja.

— Tagad jau to zina daudzi.

Jasmīne kopā ar zēnu iegāja blakustelpā. Viņa centās nepazaudēt skaidrību par savu atrašanās vietu šajā ēkā attiecībā pret dienesta ieeju un galvenajām kāpnēm. Timo atvēra kādas durvis, un viņi iegāja šaurā un garā telpā. Tajā bija jūtams putekļu un vecu grāmatu smārds. Eļļas lampiņas pie sienām meta vāru dzeltenu gaismu uz plauktiem un grāmatām. Bija skaidri redzams, ka dažas šā arhīva daļas ir ļoti senas.

Timo klusu pārmeklēja visus plauktus ar lietām, kas bija sakārtotas pēc tēva vārda, uzrakstīta ar hieroglifiem. Pēc kāda brīža viņš izvilka mapi, pašķīra to uz sākumu un paraudzījās Jasmīnē.

— Ar vienu un to pašu vārdu tu ostā esi bijusi piecas reizes.

— Tikai četras, — viņa izlaboja.

— Jā, — viņš nomurmināja.

— Vai tur minētas piecas?

— Tev dzimstot, apstājās sirds, — viņš atbildēja, piešķiebis galvu. — Tu esi huang hurt.

— Vai tur tā rakstīts?

— Šis ir Tiesas arhīvs, te ir rakstīts viss kaut kas... Tev turpinās civillieta Maģistrāta tiesā, tu esi bijusi leitnants, bet pameti dienestu pēc ievainojuma Kosovā, tiki ārstēta...

— Man nebija tur jāatrodas, — Jasmīne viņu pārtrauca.

— Karš ir nevajadzīgs un bezjēdzīgs, — Timo noteica, pārlaižot acis pēdējai lapai.

Jasmīnei galvā uzausa kāda doma.

— Vai vari man atrast kādu cilvēku? — viņa jautāja.

— Visi, kuri dzimuši vairākkārt, atrodas šeit, — viņš sacīja, raugoties Jasmīnē ar savām dīvainajām acīm.

— Viņu sauc Gabriels Popovs.

Zēns nevilcinoties piegāja pie pretējās sienas, pagāja varbūt pārdesmit metru, pirms apstājās, izvilka mapi un sāka lasīt.

Timo sacītie vārdi jaucās viņai pa galvu, kamēr viņa gāja zēnam klāt. Viņa redzēja savu ēnu uz akmens plāksnēm. To veidoja vairāki caurspīdīgi slāņi. Viņa zināja, ka to rada dažādās eļļas lampiņas pie sienām, tomēr domāja par šīm piecām reizēm.

Manai dvēselei ir pieci caurspīdīgi slāņi, viņai ienāca prātā.

Timo, ar plaukstu berzēdams pakausi, stāvēja un lasīja. Pa kalsnajām rokām stiepās netīrumu strīpas. Lūpas kustējās bez skaņas, tad viņš pacēla acis, un mape drusku nosvērās lejup.

— Gabrielam Popovam ir iedzimta sirdskaite, un viņš ar savu vārdu šeit ir pabijis trīs reizes, — Timo sacīja.

— Kas viņš ir?

— Pēc pirmās sirds apstāšanās viņš, saskaņā ar likumu par piespiedu ārstēšanu, tika ievietots Erstas slimnīcā, divreiz precējies, bērnu nav... Pirms kļuva par psihologu, divus gadus strādājis Erebro universitātes juridiskajā fakultātē... Šeit, ostā, ir bijis Juristu korpusa sastāvā, bijis augstā tiesneša palīgs un piesēdētājs...

Pēkšņi apklusis, Timo pameta skatienu uz durvju pusi. Kā venēciešu maska viņa sejai pārklājās ēna.

— Kas tur ir? — Jasmīne čukstēja.

— Viņi atkal kāpj augšup, policisti, — viņš sakustējās.

— Vai viņi ir pabeiguši?

Jasmīne sekoja viņam caur lielo blakuszāli uz kāpņutelpu. Uzmanīgi aizvēruši durvis, viņi sastinga un ieklausījās. Vītņu kāpņu čuguns kaut kur augšā nodunēja, tad apklusa. Satvērusi aukstās margas, Jasmīne, sekojot zēnam, steidzās lejup.

Pie durvīm uz apakšējo pagraba līmeni griesti bija zemāki, un gaisma no retajām lampiņām atspīdēja tumšajās sējumu muguriņās. Tiesas veco lietu rokraksti glabājās nevis mapēs, bet bija iesieti smagos foliantos.

— Mums bija jāpaskatās, vai atgriezušos vidū ir Vu Vangs, — Jasmīne teica.

Vedot viņu caur divām mazākām telpām, Timo lūdza piedošanu, ka nevar palikt pie viņas, un paskaidroja, ka viņam jāatgriežas pie darba. Zēns veda viņu garām milzīgai kartotēkai, pastūma sāņus lādi ar nodilušiem rakstāmrīkiem un atvēra balti krāsotas dzelzs durvis uz tumšu tuneli.

54

Jasmīne gāja iekšā un sajuta, kā no tumsas plūst vēss akmeņu un senu grāmatu aromāts.

Sirds krūtīs sāka pukstēt straujāk, viņai mēģinot iztēloties Danti, kurš atrodas kaut kur šajā tunelī.

Kaut nu tā būtu, kaut tikai viņi sadarbotos un aizsargātu bērnu, kaut Vanga vīri nebūtu aizrakušies līdz viņiem, Jasmīne domāja.

Paņēmusi papīru žūksni no kādas lādes, viņa pārlocīja to un ielika durvju spraugā, lai ejā būtu mazliet gaismas. Gar abām ejas sienām stiepās plaukti ar mūžvecām mapēm.

Kad viņa bija pagājusi uz priekšu tikai dažus metrus, tunelis mainīja virzienu, un gaisma no arhīva pagraba tālāk nesniedzās. Gandrīz neko neredzot, viņa bija spiesta iet lēni un taustoties.

Viena roka slīdēja gar sienu ar plānām sējumu muguriņām, otra bija izstiepta uz priekšu.

Viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka šeit varētu būt ierīkotas lamatas Vangam un viņa vīriem.

Gaiss kļuva smagāks. Tālu tumsā viņa izdzirdēja tādu kā čīkstoņu un čukstus.

Dažas sekundes ieklausījusies, viņa turpināja virzīties uz priekšu, tad pēkšņi sajuta sāpes izstieptajā plaukstā.

Tas bija tikai nobrāzums.

Uzmanīgi pakāpusies sāņus, viņa saprata, ka ir uzdūrusies barikādei. Kaudzē bija sakrauti salauzti grāmatplaukti, veidojot šķērsli, lai novērstu negaidītu uzbrukumu no šīs puses.

— Hallo? — viņa teica tumsā.

Kaut kas klusi iečabējās, nošvirkstēja, un iedegās sērkociņš. Jasmīne redzēja roku, kas to turēja, kamēr tika iedegta eļļas lampa. Dzeltenajā gaismā parādījās seja. Tas bija Pedro. Aiz viņa stāvēja Marta un Ērika. Tika aizdegta otra eļļas lampa, un viņa ieraudzīja arī Tingu, Grosmanu un Danti.

Nocēlusi malā šķērsli, viņa pagāja uz priekšu un atlika to vietā. Pie viņas pienāca Tings ar Danti pie rokas. Grosmans palika stāvam ar gaismekli, un viņa acīs bija lasāms atvieglojums. Dante blenza viņā, it kā būtu aizmirsis, kas viņa ir, vai sen būtu atmetis cerību ieraudzīt viņu atkal. Pār netīrajiem vaigiem stiepās svītras, ko bija atstājušas asaras.

— Es ierados, cik vien ātri varēju, — Jasmīne sacīja, nometusies uz ceļiem.

Redzot, ka viņš ciešas, lai neraudātu, viņa pievilka dēlu sev klāt un apkampa. Viņš sirsnīgi apskāva māti un piespieda seju viņas vaigam. Jasmīne juta viņa elpu sev matos. Dante trīcēja pie visām miesām, un rociņas negribēja laist viņu vaļā.

— Vai tagad varam braukt uz mājām? — viņš čukstēja.

— Drīz, — Jasmīne atbildēja. — Drīz.

Viņa iedomājās bērnistabu ar naktslampiņas rotējošām varavīksnes gaismām uz tapetēm un plakātu ar pirātu Džeku Spe-rovu.

Mājas bija tālu.

Noskūpstījusi Danti vairākas reizes, viņa raudzījās dēlā, sacīja, ka mīl viņu, papliķēja viņam pa vaidziņiem, piecēlās un paņēma viņu uz rokām, tad pievērsās pārējiem.

Piecu cilvēku bālās, nogurušās sejas skatījās uz viņu. Mar-tai labajā rokā bija nazis, Tings un Grosmans bija bruņojušies ar noasinātiem mietiem.

— Sveika, — nočukstēja Tings.

Raugoties viņos, Jasmīne iedomājās, kā Odisejs bija ielīdis nāves valstībā, lai runātu ar mirušajiem, un sastapis Ahilleju, kurš teica, ka labāk būt dzīvam vergam nekā mirušam kungam.

— Viņi ir sākuši rakties caur pagrabu, — Jasmīne pavēstīja.

— Ak Dievs, — nomurmināja Marta.

Nolaidusi Danti zemē, viņa turpināja spiest viņu sev klāt, turot plaukstu viņam uz pakauša.

— Ja paliksim šeit, — Tings ierunājās, pakasot sev vēderu.

— Ja izvēlēsimies palikt šeit, mums jāsagatavojas, cik labi vien iespējams, mums jāierīko vairāk šķēršļu un slēpņu.

— Nedrīkst pieļaut nekādu cīņu, — Marta nepacietīgi sacīja.

— Bet, ja... Ja līdz tai nonāks, mums būs lielākas izredzes, ja paliksim šeit, — Grosmans paskaidroja. — Uzskatu, ka Sundzi un Vei Liaodzi ir vienisprātis, ka...

— Man nospļauties uz tavām vēstures lekcijām, — Marta viņu pārtrauca.

— Vēlos pateikt vien to, ka tam, kurš jau atrodas uz vietas, allaž ir priekšrocības, — Grosmans turpināja.

— Ko jūs gribat sev iestāstīt? — Marta izsmējīgi jautāja.

— Mēs nevaram cīnīties, tas ir smieklīgi, nolaidieties uz zemes un...

— Mums, protams, ir jāizvairās no tuvcīņas, ja tas ir iespējams, — Tings sacīja.

Jasmine pamāja, ļaujot skatienam pārslīdēt pār tumšo gaiteni, kura sienas klāja plaukti ar nodzeltējušām personu lietām.

— Mēs ar Pedro esam nolēmuši uzreiz padoties, — Marta sacīja. — Jo Dongs Hongli ir pilnīgi pārliecināts, ka Rotaļlau-kums ir pretrunā ar konstitūciju.

— Viņš palika, lai to izskaidrotu tiesnesim, — Tings pavēstīja Jasmīnei.

— Viņš netika uzklausīts, — viņa īsi noteica.

— Hongli ir vecāks par inženieriem, — turpināja Marta, vēršoties pie Tinga. — Viņi būs spiesti viņu uzklausīt.

— Bet es biju laukumā un...

— Es nerunāju ar tevi, — Marta asi viņu pārtrauca.

— Labi, — Jasmīne nočukstēja.

— Ko tu gribēji sacīt? — Tings viņai jautāja.

— Viņi nogalināja Hongli, — viņa klusi noteica.

— Es tev neticu, — ar asarām acīs iekliedzās Marta. — Tā ir tava vaina, tikai tu esi vainīga pie visa!

— Tā nav Jasmines vaina, to tu zini, — sacīja Pedro.

— Tad varbūt mana? — ar pieaugošu niknumu jautāja Marta. — Vai to tu gribi teikt?

— Nē, bet...

— Kurš tad pie tā ir vainīgs? — viņa jautāja, berzēdama seju.

— Mīļā, nomierinies, — Pedro apskāva Martu, un viņa sāka raudāt.

— Vai mums ir vēl kāds nazis? — Jasmīne jautāja Tingam.

— Tikai mans, — Pedro atbildēja.

— Nerunā ar viņu, — šņāca Marta.

— Vai esat uzslējuši barikādi arī šajā pusē? — Jasmīne brīnījās, pamājot ar galvu otrā virzienā.

— Jā, esam, — Tings atbildēja.

— Tādu pašu?

— Mazliet lielāku.

— Mēs mācējām izgatavot divus šķēpus, vai kā tos saukt...

— No stipriem slotaskātiem, — Grosmans piebilda.

— Tie noderēs, — Jasmine atzina.

— Tu esi sekretāre — vai ne tā? — Marta jautāja. — Vai tad neesi?

— Gluži laba sekretāre, — Jasmine klusi noteica.

55

Pēc dažām stundām starp jau uzceltajām barikādēm viņi bija izveidojuši vairākas sienas no veciem foliantiem ar tajās slēptām asām šķēpelēm un stratēģiskās vietās savākuši akmeņu krājumus mešanai.

Jasmine izlauza no kādām sānu durvīm smagu dzelzs eņģes stieni, lai pārtaisītu to līdzīgu senlaicīgam ierocim. Vienu galu viņa bija nodomājusi iestiprināt resnā kātā, lai nodrošinātu paātrinājumu, kad eņģes kustīgā daļa tiks sviesta uz priekšu.

Viņa prātoja, cik ilgs laiks paies, lai Gabriela ziņa par trolejbusu sasniegtu Vu Vangu.

Marta bija pārstājusi raudāt, bet sēdēja ar sastingušu seju kopā ar Pedro. Ērika un Dante lielā nopietnībā spēlējās. Grosmans elsdams lauza plauktus un no bieziem dēļiem lika kopā kaut ko līdzīgu prettanku ežiem.

Atskanēja spalgs troksnis, kad Jasmīne uzsita ar akmeni pa dzelzi. Viņa bija nometusies uz ceļiem un sita tik ilgi, kamēr dzelzs sakarsa. Lēnām viņai izdevās apliekt stieni ap mietu, ko Tings bija uzasinājis, un mazliet pagrozīt, lai dzelzs mala iegultos rievā.

Dante iesmējās, un Jasmīne paskatījās uz viņa pusi tieši tajā mirklī, kad Ērika piecēla viņu kājās.

Tings tēsa īsākus mietus aizžogojumam. Viņš izmantoja

Pedro nazi un strādāja žigli un lietišķi. Muskuļi spīdēja maigajā gaismā. Leca skaidas. Jasmine plēsa auduma strēmeles no sava lakata, samērcēja tās mālainajā ūdenī uz grīdas un sildīja tās virs eļļas lampiņas.

— Tu atgriezies, — Tings sacīja, nenovēršot skatienu no naža un koka. — Zinu, ka to nedarīji manis dēļ, tomēr priecājos.

Jasmine nosēdās viņa priekšā ar sakarsētajām audekla strēmelēm uz ceļgaliem.

— Viss ir tik sarežģīti un...

Viņai nebija vārdu, lai pastāstītu to, ko viņa zināja, tāpēc viņa klusēja, savērpa pirmo strēmeli un, cik vien cieši spēdama, sāka to siet ap sava ieroča augšgalu.

— Vai tu domā par teātri? Vai, tavuprāt, tas ir smags darbs — tas, ko mēs darījām?

— Nē, es tā nedomāju, — viņa pasmaidot atbildēja. — Tas bija... tā gadās, manuprāt, mēs taču esam pieauguši cilvēki.

— Tā gadās? — viņš atkārtoja kā jautājot.

— Nē, bet tas bija jauki, — klusākā balsī viņa sacīja.

— Tas man ārkārtīgi patika, vai kā to parasti saka, bet es uzskatu, ka...

Atkal apklususi, viņa pavērsa skatienu pret tumšo tuneli, lai noslēptu savu kautrīgo smaidu.

— Vai Stokholmā esi ar kādu kopā?

— Šķīrusies, — viņa atbildēja, savērpjot nākamo strēmeli.

— Man bija draudzene, — viņš teica. — Bet es nevaru atgriezties pie viņas...

— Tev nav jāstāsta.

— Viņa bija klāt, kad pārdozēju.

— Vai arī narkomāne? — Jasmīne jautāja.

— Jā.

Sēdējis blakus Martai, Pedro piecēlās, paņēma Tinga noasinātos mietus, aiznesa tos Grosmanam un palīdzēja viņam tos iestiprināt barikādē.

— Es nedomāju atkal uzsēsties uz metadona vai kā cita, — Tings sacīja. — Esmu ieplānojis pārtraukt uzreiz un uz visiem laikiem.

— Labi, — Jasmīne nočukstēja.

— Varbūt neesmu pelnījis atgriešanos, bet es...

— Nē, esi gan, — Jasmīne viņu pārtrauca. — Noteikti esi.

— Bet tagad es to vēlos vairāk nekā jebkad, — Tings sacīja, paskatoties uz viņu. — Es nezinu, bet sajūtu savu dzīvi caur tevi, kamēr esam kopā.

Pastiepusi roku, Jasmīne pieskārās pērlei viņa ausī un noglāstīja viņam vaigu, mēģinot savaldīties, lai nesāktu raudāt.

— Mums jārunā, — viņa sacīja, norijusi kamolu kaklā.

— Jasmīn, es nesaku — mums jāprecas, — viņš teica. — Bet esmu apsolījis Dantem, ka parādīšu viņam savu māju... un tu varēsi nākt līdzi, ja gribēsi. Tas būtībā nav nekas izcils — sākumā vien veca laivu māja, kur guļamistabā virs ūdens es ierīkoju stikla grīdu.

— Tu taču esi galdnieks.

— Mēs varētu sēdēt uz grīdas, ēst picu un skatīties, kā viļņi sitas pret klinti un šļāc putas pret stiklu.

— Es vēlos, lai tā būtu, — viņa sacīja.

— Tā būs, jo mēs uzvarēsim.

Viņa pamāja, iedomājoties sniegu pār Stokholmu, viņa domāja par Dantes sirdi, Diānas skumjo seju un fotogrāfiju no Kosovas.

— Par Rotaļlaukumu man pastāstīja tavs vectēvs, — viņa Tingam teica. — Ir kāds ķīniešu mīts par ģenerāli... es neatceros vārdu, bet viņam bija izdevies tikt atpakaļ tikai tāpēc, ka viņš uzvarējis Rotaļlaukumā.

— Mēs uzvarēsim, — viņš atkārtoja, ieskatoties viņai acīs tik dziļi, ka viņai vēderā iekņudējās.

— Jā.

Tings piecēlās, skaidām novirpuļojot ap kājām. Dante un Ērika bija beiguši rotaļāties. Viņi ar nekustīgu skatienu raudzījās uz Martu. Viņa bija nolikusi sev priekšā nelielu kārbiņu ar mandeļkūkām un atvērusi bundžu ar sojas gaļu, kas līdzinājās strēmelēs sagrieztai pīles krūtiņai. Plaukstas gar biksēm slaucīdams, lēni tuvojās Grosmans. Sekojot Tingam, Jasmīne redzēja Martu nometam zemē zelta krāsas papīrīti no šokolādes tāfelītes.

— Mamm, skaties! — iesaucās Dante.

— Viņa neko nedabūs, — Marta sacīja, paskatoties uz Jasmīni.

— Bet, mīļā, — Pedro viņai teica. — Tas taču nelīdzēs, ka...

— Visiem nepietiek, — Marta viņu pārtrauca.

— Bet Dantem? — cerīgi ievaicājās Ērika.

— Viņi ēdamo atradīs paši, — Marta saērcināta paskaidroja.

— Nāc, — Jasmīne paņēma Danti pie rokas un vilka sev līdzi.

— Pie visa vainīga ir viņa, — Marta nosauca viņiem nopakaļ. — Viņa domā tikai par sevi un Danti, es nesaprotu, kāpēc viņai būtu jānotiesā mans ēdamais.

Dante gāja līdzi Jasmīnei, kaut gan bija izsalcis. Viņš zināja, kas ir netaisnība, to zina visi bērni, un viņš jau bija iemācījies, ka lūgšanās neko nelīdzēs.

56

Jasmīne turēja Danti pie rokas, viņiem ieejot tuneļa biezākā tumsā. Viņa dzirdēja, ka Tings seko.

— Man šķita, ka Vu Vangs ir labs, — pēc kāda brīža ierunājās Dante.

— Tā nav tava vaina — viņš tev uzglūnēja, viņš uzglūnēja visiem.

— Bet ne tev.

— Nē.

Klusi klaudzieni atbalsojās no kāpnēm uz Disciplīnas inspekciju. Būtu labi kaut ko ieēst, Jasmīne nodomāja, jo varēja paiet vairākas stundas, līdz Vu Vanga vīri tiks līdz viņiem.

— Pagaidi, — viņa dzirdēja Tingu aizmugurē sakām. — Pagaidi šeit, es iešu un parunāšu ar Martu.

— Nevajag, — Jasmīne sacīja un apstājās.

— Man gribas ēst, — raustot viņu aiz rokas, čukstēja Dante.

— Skaidrs, ka es saprotu — viņa dusmojas uz mani, tādas tiesības ir visiem, bet izgāzt to uz Danti ir nepareizi, — viņa sacīja, apsēdās zemē, paņēma Danti klēpī un atspieda muguru pret plauktu.

— Es parunāšu ar viņiem, vispirms Martai jānomierinās, — Tings paskaidroja, noslīgdams uz grīdas viņiem līdzās.

Dante smagi iegūlās Jasmīnei rokās, it kā grasītos iemigt, un viņa domāja par to, kā samiegojušos no rītiem bija nesusi viņu uz silto virtuvi. Viņa domāja par kafiju, grauzdētu maizi un sārto rītausmu pār sniegotajiem jumtiem. Tulpju čīkstošām lapām un melno strazdu, kas knābā ābolu, ko viņa bija izlikusi uz balkona.

— Kas tagad būs ar tēti? — Dante pēc brīža jautāja, un viņa redzēja iemirdzamies dēla lielās acis.

— Par ko tu domā? — viņa brīnījās.

— Par to, ka tu precēsies ar Tingu.

— Dante, tev vienmēr būs tētis, neuztraucies, lai notiktu kas notikdams, tētis tev vienmēr būs.

— Labi.

— Tu par to domāji?

— Jā.

— Būs labi.

— Tinga mamma un tētis ir no Ķīnas, — Dante sacīja.

— Tiešām? — viņa tēlotā izbrīnā jautāja.

— Viņi dzīvoja tur, līdz Tingam bija seši gadi, — Dante pavēstīja. — Un Tinga tētis, viņam bija kaut kāds jocīgs vārds... viņš uzbūvēja plostu, bet nemaz neļāva Tingam vienam ar to braukt.

— Viņš vēl bija par mazu, — Jasmīne teica.

— Bet tad viņš paņēma līdzi melnu cūciņu, kaķi un zelta zivtiņu burkā.

— Jo tā es nebiju vairs viens pats, — Tings aizstāvējās.

— Vai viņa mamma un tētis uzskatīja, ka tas ir labi?

— Nedomāju vis, — skatoties uz Tingu, atbildēja Dante.

— Nē, droši vien ne, — Jasmīne noteica, nespēdama novaldīt smaidu.

— Visi iekrita ūdeni, bet pazuda tikai zelta zivtiņa... Tings gāja pie jūras katru dienu un meta viņai maizes drupačas.

Lāpstu šķindoņa bija kļuvusi skaļāka. Jasmīne zināja, ka skaņa iet pa priekšu, varbūt paies vairākas stundas, pirms cilvēks izraksies cauri, bet, viņasprāt, visiem bija jāsanāk kopā pirms cīņas, jāveic pēdējie sagatavošanās darbi, jāpavērš smailes pret sienu, jāieņem vietas un jānodzēš lampas.

— Atrodoties šeit, nav saprotams, kā Centrālkomiteja var tērēt tik neticami daudz līdzekļu galīgi bezjēdzīgai birokrātijai, kad trūkst policistu, — Jasmīne klusā balsī sprieda.

— Tas pats jau notiek visā pasaulē, — Tings atbildēja. — Pat Zviedrijā nav izdevies apturēt organizētās noziedzīgās grupas no...

— Bet šeit vajadzētu to izdarīt — tam būtu jāizdodas, — viņa nenocietās.

— Viņi ir pārāk lieli, pārāk stipri... Kā man zināms, triāde, kas kontrolē ostu, sadarbojas ar bandu, sauktu par 14K... kas nāk no Honkongas.

— Tādu es nezinu.

— Tā ir viena no lielākajām triādēm pasaulē, sākusies kā antikomunistiska grupa pēc...

— Ērika! — Dante pēkšņi iesaucās un pietrūkās kājās.

Mazā meitene nāca pa tuneli un atlocīja papīru, kurā bija

ielikti pāris gabaliņi sojas gaļas, trīs šokolādes kvadrātiņi un četras sabirzušas mandeļkūciņas.

— Paldies, — Jasmīne angliski sacīja. — Bet tava mamma varbūt sadusmosies, ka...

— Man vienalga, — Ērika ieskatījās viņai acīs. — Es kaunos par viņu, manuprāt, jādalās ir ar visiem.

— Iedomājies, ja tā tiktu darīts, — viņa atbildēja.

— Vai ēdīsim? — Dante jautāja.

— Sāc ar gaļu, — Jasmīne mudināja.

Dante iebāza mutē gabaliņu mīkstas sojas gaļas, sakošļāja

to, pagājās uz priekšu un apkampa Ēriku. Tings apēda otru gabaliņu, tad pierāpoja pie Jasmīnes un iebāza viņai mutē mandeļkūciņu. Dante un Ērika iespurdzās, un Tings aši noskūpstīja viņu uz lūpām un gaiši pasmaidīja.

— Kas tad nu? — viņa jautāja.

— Nopietni... visi tavi vasarraibumi man šķiet skaisti.

— Kāpēc tavas acis izskatās tādas? — Jasmīne jautāja.

— Vai patiesi? — viņš iesmējās.

— Jā, — viņa smaidot pamāja ar galvu.

— Мао gribētu, lai ir tādas, — Tings sacīja, ar pirkstiem izstiepjot tās šauras.

— Tu esi skaists, — viņa teica, kļūdama nopietna.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka tāds esi, — viņa atbildēja.

— Vai tu zināji, ka visā Ķīnā par to bija izsludināts konkurss? — viņš jautāja.

— Nē.

— Uzvarēja visi.

— Es gan nedomāju, ka tas ir smieklīgi...

— Vai zini, kāpēc Ķīnā nav nevienas Disnejlendas?

Pēkšņi apklusis, viņš pavērsa seju pret Tiesas arhīvu. No

tās puses bija jūtama vēja pūsmiņa. Paņēmusi no zemes savu ieroci, Jasmīne piecēlās. Ērika ēdināja Danti ar pēdējo šokolādes gabaliņu un ar bailīgu smiekliņu atrāva pirkstus, it kā baidītos, lai viņai neiekož.

— Vai viņi ir klāt? — čukstēja Tings.

— Dante, — Jasmīne teica, kāpjoties atpakaļ.

Tālumā atskanēja dunoņa kā skurstenī, un atkal bija jūtama gaisa plūsma. Izklausījās, ka sāk plaisāt akmeņi.

57

Arī Grosmans bija dzirdējis troksni. Pievienojies viņiem, viņš tumsā mēģināja kaut ko saskatīt. Pedro ar nazi rokā tajā pašā mirklī nostājās aiz viņa.

— Kas notiek? — Grosmans čukstēja.

— Mēs nezinām, — Tings atbildēja.

— Tas ir Vangs, — aizlauztā balsī sacīja Marta, norādot lielā arhīva virzienā. — Viņš nāk no tās pašas puses, no kurienes ieradās Jasmīne, viņš sekoja viņai.

— Nedomāju gan, — Jasmīne atbildēja, sajūtot vieglu dūmu smaku.

— Mums jāpagriež šķēršļi uz šo pusi, — Marta ierosināja, pavelkot aiz rokas Pedro.

— Dariet, kā vēlaties, bet esmu pilnīgi droša, ka deg zem Disciplīnas inspekcijas, — Jasmīne teica. — Tāpēc gaiss plūst turp un...

— Viņa nekā nezina, — Marta atcirta.

Neviens vēl nav ienācis tunelī no otras puses, nodomāja Jasmīne, ieklausoties klusumā. Viņiem ir izdevies rokot iztaisīt mazu caurumu no Disciplīnas inspekcijas pagraba un tad ieliet tajā benzīnu vai petroleju.

— Gaiss plūst pret uguni, un dūmi kāpj augšup, — viņa

teica. — Bet, kamēr būs degviela, uguns virzīsies lejup uz mūsu pusi.

— Skaidrs, tad bēgsim uz arhīvu, — Tings sacīja.

— Kaut mēs varētu palikt, nodzēšot uguni, — Jasmīne atbildēja.

— Nodzēst? Mums pat nav ūdens, ko padzerties, — Pedro noteica.

— Nē, bet mēs varam radīt pretuguni, — viņa paskaidroja. — Mūsējā sastapsies ar viņējo, kaut ko tādu esmu redzējusi, un viena otru nodzēsīs.

— Pirms izbeigsies degviela, — Grosmans paziņoja.

— Vai to ir iespējams izdarīt? — Pedro skeptiski jautāja.

— Esmu to redzējusi, — Jasmīne atkārtoja.

— Ja tā notiks, būsim ieguvēji, — Tings sprieda. — Viņi nenoticēs, ka pēc ugunsgrēka kāds būs šeit palicis.

— Tas ir pārāk bīstami, — sacīja Marta.

— Daudz bīstamāk ir tikai bēgt, — Jasmīne iebilda.

— Vai esi droša par to? — Tings jautāja, raugoties uz Jasmīni.

Viņa seja bija nopietna, un dziļā rēta uz plakstiņa izskatījās kā uzvilkta ar asu spalvu.

— Nezinu, ko citu mēs vēl varētu darīt, — viņa atbildēja.

Aiznesuši "ežus" un nosmailinātos mietus līdz kāpnēm uz

arhīvu, viņi atgriezās tunelī un nolēma, ka uguns aizdedzināma pie pirmās barikādes. Visi ņēmās, lai atbrīvotu no degošiem materiāliem viņu pusi un piepildītu eju otrā pusē ar grāmatām un papīriem, lai uguns ietu vienā virzienā.

Tagad bija skaidri sadzirdama lielā degšana pagrabā — dobja rūkoņa un šņākšana. Uguns sprakšķi atbalsojās tumšajā tunelī.

— Mēs nepaspēsim iztīrīt vairāk, — nokliedza Pedro.

— Es gribu drošības joslu piecpadsmit metru platumā, — sauca Grosmans ar pilnu klēpi vecu papīru.

— Drīz būs par vēlu, — Jasmīne atbildēja un nogāza grāmatplauktu.

Ērika un Dante kopā nesa garu dēli. Spārdot plauktu, Jasmīne uzplēsa dziļu brūci ikrā. Pedro un Marta svieda papīrus pār barikādi un nesa klāt vēl. Uguns tuvums jau bija sajūtams, šurp vēlās karstais gaiss ar dūmu smaku.

— Vai aizdedzināt? — turot rokā eļļas lampu, Tings jautāja.

— Dari to, — atbildēja Jasmīne un atkāpās, velkot līdzi Danti un Ēriku.

Paspēris dažus soļus uz priekšu, Tings trieca lampu pret zemi barikādes priekšā, degošā eļļa uzšļācās uz grāmatām un tās sāka liesmot.

Viņi sajuta sejā patīkamo siltumu, un tad matus sāka plivināt gaisa strāva no arhīva.

Augšup uzvijās liesmas, atsitoties pret griestiem, pasitās prom no viņiem, izpletās pa sausajām grāmatām un ātri sāka virzīties uz otras uguns pusi.

Grosmans un Tings atnesa brusu ar nosmailinātajiem mietiem, lai sagatavotu pirmās lamatas. Dante gribēja noskatīties ugunī, bet Jasmīne pavilka viņu tālāk. Marta un Ērika nobālušas jau sēdēja uz kāpnēm. Durvis uz arhīva dziļāko pagrabu bija gandrīz aizvērtas.

— Vai vari paturēt durvis vaļā, lai mums būtu gaiss? — Jasmīne palūdza.

— Protams, — nepaskatījusies uz viņu, atbildēja Marta.

Jasmīne sāka šķirot līdzatnestos ieročus, noliekot savrup

garos un taisnos šķēpus. Marta atvēra durvis, un Jasmīne ieraudzīja, ka viņas sarullētais papīrs ieveļas arhīvā. Tunelī skanēja rūkoņa, un no griestiem krita akmeņi. Pēkšņi viņa pamanīja, ka no melnās tumsas iznirst liesmu mēles un dzirksteles.

— Dante, rāpies augšā! — viņa iesaucās. — Paņem līdzi Ēriku!

Tumši dūmu mutuļi vēlās uz priekšu. Ugunīm satikties vēl bija par agru. Pirmā bija virzījusies par ātru, karstums kļuva neciešams. Tas nebija labi, viņiem draudēja briesmas. Karstajai gaisa plūsmai sekoja dzirksteles. Šņākšana pieauga, pārvēršoties rūcienā, kad uguns brāzās viņai pretī. Viņa krita atmuguriski un ieraudzīja, ka liesmas laiza griestus. Viņai blakus sāka dūmot kāds plaukts. Piecēlusies kājās, Jasmīne redzēja skrienam saliekušos Tingu. Aiz viņa, aizsedzis muti ar plaukstu, steidzās Pedro.

— Šurp! — viņa iesaucās, pakāpjoties atpakaļ. Uguns vilnis līdzinājās sprādzienam. Tverot pēc skābekļa, liesmu mēles laizīja griestus. Svelmē aizdegās Pedro mati. Viņš iekliedzās, bet turpināja iet. Tings drīz bija sasniedzis Jasmīni. Viņš klepodams uzsauca, lai viņa bēg. Viņa sajuta karstumu acīs. Tunelī Gros-mana grīļīgo stāvu ieskāva liesmas. Tings vilka Jasmīni prom.

Apkārt švirkstēdami aizdegās papīra sējumi. Grosmans nokrita četrrāpus. Virs viņa lidinājās degoši papīra gabali. Tunelī uguns dobji rūca, rijot skābekli. Ar plaukstu aizsedzis muti, Pedro paskrēja garām Jasmīnei. Ar pūlēm izrāvusies Tin-gam no rokām, viņa pavērsās pret Grosmanu. Tas nekustēdamies raudzījās viņā. Liesmu mēles un karstums spieda viņu atpakaļ, bet viņa cīnījās uz priekšu.

— Skrien! — viņa uzsauca Grosmanam, pavelkot viņu.

Viņš tikai pakratīja galvu, bet Jasmine sagrāba viņu aiz rokām un uzslēja stāvus.

— Skrien! — viņa kliedza.

Grosmans pastreipuļoja pāris soļus un tad sāka skriet. Uguns uzvirmoja ar jaunu sparu, pāraugdams liesmu vētrā. Elpot vairs nebija iespējams. Tings panāca Jasmīni, saķēra viņu aiz piedurknes un vilka prom.

Ar šausmās sastingušu seju Marta turēja durvis. Aiz viņas klepodams stāvēja Pedro. Uguns rūkoņa bija apdullinoša. Paķērusi šķēpu, Jasmīne ieraudzīja, ka aizdegusies blūzes piedurkne. Tings kluburoja augšup pa kāpnēm, klepodams pagriezās pret Jasmīni un pasniedza roku. To satvērusi, Jasmīne pavērsa šķēpa strupo galu pret Grosmanu. Viņa mugura dega. Tuneļa griesti, grīda un sienas liesmoja. Grosmans saķēra šķēpu, un Jasmīne pievilka viņu sev klāt. Uzkritis uz kāpnēm, viņš sāka rāpties augšup. Tings palīdzēja Jasmīnei viņu vilkt, kad uzbangoja jauns liesmu vilnis.

Marta vairs nespēja aizvērt durvis. Lielais koka kartotēkas skapis jau dega. Sienas čūkstēja, kad sāka vārīties līme zem tapetēm. Viņi vilka Grosmanu garām lādei caur pagraba istabu kāpņutelpā.

— Dante, skrien augšā! — Jasmīne iesaucās.

Viņi norāva Grosmanam kūpošās krekla paliekas. Rīstīdamies un klepodams viņš parādīja Jasmīnei miera zīmi. Iekļuvusi pagrabā, uguns līda augšup pa grāmatplauktu un ieķērās griestos.

Nemitīgi zvanīja uguns trauksmes signalizācija. Uz Gros-mana muguras pletās melns traips, kā zaķa pēdas nospiedums, ko ieskāva sarkana, čūlojoša āda.

— Vai spēsi paiet? — Tings jautāja.

— Žēl krekla, — viņš gandrīz nedzirdami teica.

Uguns izplatījās pagrabā. Degošas griestu atlūzas krita lejup virpuļojošu dzirksteļu mākonī. Grosmans sāpēs vaidēja, kad Tings palīdzēja viņam uzslieties kājās. Viņi turpināja kāpt augšup pa čuguna kāpnēm, un uguns spiedās pret kāpņu telpas stikla rūtīm viņiem zem kājām.

Panākusi Danti un Ēriku, Jasmīne paņēma katru aiz savas rokas un turpināja kāpt, skaidrojot, ka viņi izies laukā un viņiem bez liekiem jautājumiem jādara tas, ko viņa liek.

Nokļūstot apaļajā zālē, Jasmīne redzēja, ka apkārtējās telpas jau ir aizdegušās. Uguns tajās bija iekļuvusi caur koka pārsegumiem.

No liesmu pārņemtā biroja klupdams izskrēja kāds vīrs ar sodrējiem notrieptu seju un apdegušām rokām. Uz akmens grīdas mētājās sējumi, papīra lapas un mapes.

— Te ir cita ieeja, — Jasmīne iesaucās, mēģinot atcerēties, pa kuru ceļu šeit bija ienākusi.

Pagriezusies pret gaiteni, viņa ieraudzīja, ka daļa griestu gāžas lejup, uzšaujoties dzirksteļu stabam, kas aizdedzina sienas un plauktus. Karstums spieda viņus atpakaļ. Bija par vēlu doties šajā virzienā. Uguns piepildīja telpu līdz pašai augšai. Ar skatienu meklējot visapkārt, viņa pagriezās, nepalaižot vaļā bērnu rokas.

Dienesta letes otrā pusē viņa ieraudzīja Timo. Viņš joprojām mēģināja darīt savu darbu, stumjot ratiņus ar dokumentiem, bet, ieraudzījis Jasmīni, apstājās un pamāja.

Atbrīvojusies Ērika klepoja abās plaukstās. Piesteidzās Marta un paņēma viņu pie sevis.

Pametis ratiņus ar dokumentiem, Timo paķēra kādu mapi un skrēja ap leti.

— Ko tu te dari — tev jātiek ārā, — Jasmine viņam sauca.

— Tu jautāji par Vu Vangu, — viņš atbildēja, pasniedzot Jasmīnei mapi.

— Es nebiju domājusi, ka tev būtu mani jāgaida, — viņa klepojot sacīja.

Joprojām skanēja trauksmes zvans, un uguns sprakšķēja un rūca.

Melni dūmi piepildīja visus gaiteņus un cēlās augšup gar apaļās zāles sienām. Izrāvusi no mapes papīra lapas, Jasmīne tās ātri salocīja.

— Aiz durvīm stāv vesels bars bruņotu vīru, — Timo pavēstīja.

— Vai ir kāda cita izeja? — viņa jautāja.

— Vairs nav, ja nu vienīgi uz jumta...

— Mīļais Dievs! — iespiedzās Marta.

Pa lielo zāli griezās dūmu vērpetes un šaudījās liesmas. Karstums svilināja seju.

— Tev jāskrien ārā, — viņa sacīja Timo, bāžot papīru kabatā.

— Vai tev nevajadzēs palīdzēt...

— Skrien, steidzies, — Jasmīne izmisusi viņu pārtrauca.

— Debesīm rūp cilvēku labklājība, — viņš mierīgi atbildēja, un acīs nebija redzamas nekādas bailes.

Izspļāvusi melnas siekalas, Jasmīne vilka sev līdzi Danti. No karstuma zālē uzsprāga eļļas lampa un tumšas liesmu mēles sāka laizīt aizkarus.

— Atpakaļ uz kāpnēm, — iesaucās Tings.

Pieliekušies viņi skrēja uz iestikloto kāpņutelpu. Pedro paklupa pār apgāztu krēslu, un Ērika, redzot viņu krītam, izmisusi iekliedzās. Viņiem priekšā nokrita degošs profilētas koka dzegas gabals. Parāvusi Danti sāņus, Jasmīne apskrēja tam apkārt un sasniedza kāpņutelpu.

Viņi skrēja augšup pa skanīgajiem kāpņu pakāpieniem. Pedro bija ticis uz kājām, bet Ērika joprojām aiz bailēm raudāja. Kāpņutelpas stikla sienas drebēja. Uguns apaļajā zālē nedeva gandrīz nekādu gaismu, tikai plaiksnījās melnajos dūmos.

— Mammu, — Dante lūdzās. — Man jāapstājas...

Signalizācija apklusa, uzsprāga vairākas lampas, viss arhīvs liesmoja, sienas ugunī līgojās, zāle bija kā degoša aka. No karstuma kāpņutelpas rūtis ar skaļu troksni plīsa un, dzirkstelēm šķīstot, viss stikls gāzās lejup. Viņi turpināja doties augšup pa kailajām kāpnēm, karstuma un uguns rūkoņas apņemti.

Dzelzs ātri sakarsa, kurpju zoles bija kļuvušas lipīgas, un kāpnes viņiem zem kājām sāka čīkstēt. Desmit metru augstā plaukta sekcija sagāzās un pazuda kā elles ugunīs. No augšas sāka krist dūmojoši griestu gabali. Kāds no tiem atsitās pret kāpnēm metru virs viņiem un sašķīda vairākās daļās. Visas kāpnes nolīgojās, Dante kliedza, un pār viņiem nolija dzirksteļu lietus.

58

Pēdējais kāpņu posms caur karstajiem un piedūmotajiem bēniņiem veda taisni uz lielā arhīva jumtu. Gaiss zem tumšajām debesīm bija brīnišķi dzestrs un pilns ar smalkām lietus lāsītēm. Klepodami un aizelsušies viņi stāvēja uz šauras dzegas, kas veidoja apli ap kupolu. No bezdibeņa viņus šķīra tikai zema dzelzs sētiņa. Piekļāvusi sev Danti, Jasmīne soli atkāpās un ieraudzīja lejā spīdam pilsētas spožās ugunis. Tālumā valdīja pilnīga tumsa.

Mēs visi esam miruši, viņa domāja. Bet neesam izgaisuši, jo eksistējam un jūtam.

No galvenās ieejas cēlās dzirksteļojošs dūmu stabs, un kupola iekšienē bija dzirdama dobja rūkoņa.

Reiz tam visam jābeidzas, viņa klusībā noteica un redzēja, ka piecpadsmit metru zem viņiem ir sapulcējušies cilvēki.

Pirmo reizi viņai prātā iezagās nepatīkama nojausma, ka notikumu gaita īsti neizvērsīsies tā, kā viņa ir vēlējusies. Viņa dzirdēja, kā aizmugurē Tings mēģina skaidrot Grosmanam, ka viņi dodas uz jaunu paslēptuvi. Nosvīdusī Dantes plauksta visu laiku centās izslīdēt no Jasmīnes tvēriena.

Pēkšņi viņai blakus kaut kas nošņāca. Marta skaļi iekliedzās. Viņai augšdelmā bija ieurbusies melna bulta ar baltām vadspalvām. Otrā pusē rēgojās tās smaile, no kuras pilēja asinis.

Novelkot sev līdzi Danti, Jasmīne pietupās un ieraudzīja uz ielas Vangu stāvam līdzās loka šāvējam.

— Nāciet šurp! — Tings klepodams iesaucās.

Cilvēki lejā rādīja uz viņiem, sekojot, kā viņi pārvietojas ap kupolu, un kustējās uz ielas viņiem līdzi.

Viņi ir mūs atraduši, Jasmīne nodomāja. Mēs esam atgriezušies Rotaļlaukumā.

Virs galvas pārlidoja jauna bulta, bet viņi jau atradās ēkas sānos ārpus sasniedzamības līnijas. Tings palīdzēja Grosmanam tikt lejā uz blakusmājas jumta. Tas atradās tikai metru zemāk par arhīva jumtu un tālāk Jasmīne saskatīja vairākus jumtus tādā pašā līmenī.

Bēgšanas ceļš bija atrasts.

Tings atgriezās pie pakāpiena, lai paņemtu pretī Danti un Ēriku. Jasmīne vairākas reizes abiem atkārtoja, ka jāsēž mierīgi un jāgaida pārējie.

Grosmans ar aizmiegtām acīm un pavērtu muti bija noslīdējis uz sāna.

Marta joprojām skaļi vaidēja, asinis tecēja lejup pa roku, bet Jasmīne secināja, ka bulta ir skārusi tikai muskuļa malu, neievainojot nevienu lielāku asinsvadu. Pedro mēģināja runāt ar Martu, bet viņa, pārāk satriekta, lai atbildētu, grīļojās, bultas smailei skrāpējoties gar kupolu viņai aiz muguras.

— Vai gribi, lai es to izvelku? — Jasmīne jautāja. — Ievainojums nav bīstams, bet es saprotu, ka ir sāpīgi...

Marta vārgi pamāja, aplaizīja lūpas, bet, pirms viņa paspēja atbildēt, Jasmīne satvēra smaili un, pieturot viņas roku, izvilka bultu. Iedevusi to Pedro un noslaucījusi asinis biksēs, viņa noplēsa Martai kleitas malu un ātri uzlika apsēju uz brūces.

Uguns bija sākusi līst augšup pa arhīva fasādi. Kā vaļīgas buras vējā plivinājās tumšas liesmas. Melnie dūmi cēlās pret tikpat melnām debesīm.

jasmīne palīdzēja Martai un Pedro norāpties uz otra jumta un pēc tam sekoja pati. Viņa uzmanījās, lai nenokļūtu pie malas, kas bija vērsta pret ielu. Cilvēki lejā vairs nebija dzirdami, bet viņa zināja, ka tie viņus gaida.

— Mums jātiek tālāk, — viņa teica. — Viņi drīz būs klāt.

Nākamais jumts bija klāts ar sarkanbrūniem dakstiņiem.

Tas bija diezgan stāvs, bet pie pamatnes bija izliekts augšup. Ieapaļie dakstiņi zem viņu smaguma krakšķēja. Pedro, Marta un Ērika steidzās uz jumtgali, bet apstājās un kāpās atpakaļ. Kad pienāca Jasmīne kopā ar Danti, viņa ieraudzīja, kāds tam iemesls.

Starp abiem namiem bija sprauga. Vējš plivināja matus, un viņa bija spiesta turēt tos nost no sejas, lai varētu saredzēt kārtīgi. Atstatums nebija īpaši liels un nebūtu pārāk grūti pārlēkt uz otru jumtu.

Tings piegāja pie pašas malas un lēca. Viņš maigi piezemējās uz tā un, paspēris pāris soļus uz priekšu, uz mirkli sastinga, tad smaidot pagriezās pret viņiem. Grosmans izskatījās sāpju nomocīts, kad ar piesardzīgiem soļiem piegāja pie malas.

— Vai tiksi ar to galā? — Jasmīne jautāja.

— Es jūtos kā pinata, — viņš, mēģinot pasmaidīt, atbildēja.

Tings paliecās pret Grosmanu, bet viņa rokas nesasniedza.

Pāris soļus atkāpies, Grosmans ieskrējās un, mokoši novaidoties, lēca. Piezemēšanās sanāca greiza, un Jasmīne redzēja, kādas sāpes tā viņam sagādā. Kāds dakstiņš izkustējās un noslīdēja pie jumta malas. Nolūzušās šķembas pazuda dziļumā. Pārkrustījies Pedro

i

lēca kopā ar Ēriku un Martu. Jasmīne paņēma Danti uz rokām, piegāja pie malas, paraudzījās lejup un ieraudzīja tur drūzmējamies publiku.

Mājai otrpus ielas atvērās logu slēģi.

Bija palikuši tikai Jasmīne ar Danti.

Noskūpstījusi dēlu uz pakauša, viņa nočukstēja, lai viņš turās cieši. Tad viņa atkāpās, apstājās un metās uz priekšu. Lēcienā iekņudējās vēders un mirklī, kad viņa atradās gaisā, viņai pretī iemirdzējās tāds kā tumšs bezdibeņa spoguļattēls.

Viņa nokrita uz izliektā jumta, kāja paslīdēja, un viņa, salaužot dakstiņu, sasita ceļgalu, bet Danti nepalaida vaļā.

— Vai tev ir labi? — jautāja Tings, ieraugot, ka viņa ir sasitusies.

— Jā, — viņa tikai atbildēja, piecēlās un devās uz priekšu ar Danti rokās.

Bezdibeņa izjūta bija palikusi. It kā šajā spoguļa lauskā būtu parādījusies viņas iekšējā tumsa.

Viņa skaidri apzinājās, ka liktenis ir kļuvis šaubīgs — šoreiz viņa nebija svērusies uz senajiem svariem.

Klusējot viņi virzījās tālāk. Jasmīne uzcēla Danti uz nākamā jumta un uzrāpās arī pati. Pagriezusies pret arhīvu, viņa redzēja, ka visu ēku kā stikla čaulā apņēmušas liesmas. Uguns gandrīz vai neizplatīja gaismu. Pār viņiem blāva un melna gūlās naksnīgā debess. Tings palīdzēja Grosmanam tikt augšā uz jumta malas, un Jasmīne saņēma pretī viņa masīvo augumu. Viņš smagi elsoja un svīda, it kā viņam būtu drudzis.

Pasniegusies pēc Martas, Jasmīne uz jumta līdzās arhīvam pamanīja kādu stāvu, vīrieti, kurš aizvēra aiz sevis lūku un iztaisnoja muguru.

— Viņi dzenas mums pakaļ, — Jasmine skaļā balsī iesaucās. — Viņi ir uz jumta!

Visi steidzās uz nākamo māju, apsūbējušu vara jumtu. Soļi klaudzēja pret metālu. Turēdamies Jasmīnei pie rokas, Dante skrēja, cik vien ātri spēja. Aiz muguras bija dzirdami Martas vaidi un Grosmana šņācošie elpas vilcieni.

Tuvojoties jumta galam, viņa ieraudzīja, ka arī šeit ir sprauga starp šo un nākamo māju. Attālums bija aptuveni tāds pats kā pirmīt, bet jumts līdzās atradās zemāk.

— Mums jālec, — viņa skriedama uzsauca Dantem.

Viņš neatbildēja, bet sekoja viņai līdzi uz malu, viņa turēja Danti aiz plaukstas locītavas, un abi lēca reizē. Jau atrodoties gaisā, Jasmīne zināja, ka viņiem izdosies. Viņi piezemējās labu gabalu uz lēzenā betona jumta. Dante gandrīz vai paklupa uz priekšu, bet noturēja līdzsvaru.

Pārējie sekoja viņiem. Tings aicināja pasteigties. Jasmīne kopā ar Danti skrēja uz nākamo ēku un strauji apstājās.

Priekšā atklājās liels jumts no veca stikla. Rūšu rombi ar ķiti bija iestiprināti diagonālā šauru koka līstīšu rakstā. Viss trauslais jumts šķita balstāmies uz šķērsbrusām un resno vidējo siju.

— Bazārs, — apstājies sacīja Grosmans.

— Vecais garšvielu tirgus, — piebilda Tings.

Dziļi lejā bija redzama plaša telpa ar flīžu grīdu kā šaha dēlītis. Starp kafejnīcas galdiņiem mētājās atkritumi un apgāztas sarūsējušas ķerras.

Viņi netika tālāk, bija jāgriežas atpakaļ, bet tuvojās Vanga algotnis. Pieliecies viņš virzījās gar dakstiņu jumta kori, skatījās lejup uz ielu, rādīja zīmes kādam uz ielas un turpināja gaitu.

— Mēs varam tikt galā ar viņu, ja sadarbosimies, — teica Jasmīne.

— Ne jau bez ieročiem, nekas nesanāks...

— Vai tev vēl ir nazis, Pedro? — viņa jautāja. — Tev taču tāds bija...

— Es to pazaudēju, viss notika pārāk ātri, — viņš nomurmināja.

— Mums jātiek pāri, — Tings sacīja un nogūlās uz vēdera.

Viņš lēni izslīdēja uz stikla jumta. Tas klusi krakšķēja. Jasmīne redzēja, ka viņš cenšas sadalīt svaru uz tik daudz rūtīm, cik vien iespējams. Līdz otrai malai bija gandrīz desmit metru. Vecā ķite zem viņa atlobījās un krita lejup. Marta mēģināja mierināt Ēriku, un Jasmīne dzirdēja Grosmanu sakām, ka viņš padodas.

— Man nav bail, — viņš teica. — Bet tas ir neprāts.

Kad Tings bija ticis pāri un pagriezās pret viņiem ar nosvīdušu seju, pie jumta uzreiz devās Jasmīne ar Danti.

— Vai redzēji, kā darīja Tings?

— Jā, šādi, — viņš atbildēja, izplezdams rokas.

— Pamēģini izplesties tik liels un plakans, cik vien vari, līdz pašam galam.

— Labi...

— Nebaidies — tev izdosies!

Dante līda pa jumtu, un Jasmīne caur stikla rūtīm ieraudzīja, ka tirgus telpā sāk pulcēties cilvēki un skatās augšup.

Viņa apvaldījās, lai ar saucienu nepasteidzinātu Danti.

Viss būs labi, viņa domās atkārtoja, viņš ir gaužām viegls.

Viņa laidās guļus, lai sekotu dēlam. Dažas sekundes pagaidījusi, viņa sāka virzīties uz priekšu. Vēsais stikls spiedās viņai pret seju, knakšķot zem viņas svara. Viņa redzēja savu ēnu kā melnu eņģeli izplestiem spārniem uz akmens flīžu grīdas vietā, kur neviens neuzdrošinājās stāvēt.

— Pasteidzieties! — iesaucās Marta.

— Uzmanīgi, Dante, — Tings mierīgi sacīja. — Tu drīz būsi ticis pāri.

Sasparojies Dante mēģināja atlikušo gabalu pievarēt rāpus. Atskanēja krakšķis, kad viņa ceļgals saplēsa stikla rūti, un Jasmīne iekliedzās, lai viņš paliek uz vietas. Stikla lauskas krita lejup, un cilvēki lejā pašķīrās. Dante izvilka iesprūdušo kāju. Acis no bailēm bija plaši atplestas. Sirds Jasmīnei sitās tik spēcīgi, ka ausīs dunēja. Uzmanīgi viņa vilkās dēlam tuvāk. Plānais stikls mokoši čirkstēja, un lejup bira ķites drupatas.

Tings jau bija nogūlies uz jumta un centās satvert Dantes rokas no otras malas.

— Tikai guli mierīgi, es sasniegšu tevi, — viņš atkārtoja. — Es tūlīt būšu klāt, tikai turies...

Jasmīne pagaidīja, līdz viņš ir pievilcis Danti pie malas. Tad dažas sekundes viņa gulēja nekustīgi, sajūtot, kā pār

muguru pūš vējš, un tad turpināja līst tālāk. Stikla rūtīm spalgi džinkstot, Tings aizsniedzās līdz viņas plaukstai un pārvilka viņu uz nākamo jumtu. Pieceļoties un paejot tālāk, viņai drebēja kājas.

— Mīļais Dievs, — viņa nomurmināja, apskaujot Tingu un Danti.

Marta jau atradās stiklotā jumta vidū, cenšoties vilināt pie sevis Ēriku. Redzot, ka viņa neuzdrošinās sekot Martai, Pedro uztraucies sāka viņu bārt. Vu Vanga cilvēks jau gāja pār vara jumtu. Lielās bailēs Ērika raudāja un līda pakaļ mātei. Nonācis pie secinājuma, ka viņam jānomierinās, Pedro uzsauca meitai, ka viņa ir malacis, un sekoja abām. Palicis pēdējais, Grosmans, pusķieģeli rokā turēdams, vēroja sekotāju, tad pagriezās pret stikloto jumtu, nolika malā pusķieģeli un veikli nometās uz vēdera.

Sagaidījuši Martu, Jasmīne un Tings pārvilka viņu pār malu. Ar tukšu skatienu viņa pagriezās atpakaļ un sāka aicināt Ēriku, solot viņai jaunu lelli.

— Mamm, man ir bail, — Ērika raudāja un pēkšņi piecēlās kājās.

— Gulies! — Jasmīne uzsauca, bet bija par vēlu.

Rūts zem Ērikas saplīsa, viņa iegāzās tajā un palika karājoties ar loga līstēm padusēs. Kājas tirinājās, un stikla lauskas krita lejup. Cilvēki kliedza un rādīja ar pirkstiem. Marta bez apdomāšanās spēra soli uz jumta un uzreiz ielauza stiklu. Tings žigli atrāva viņu atpakaļ. Raujoties ārā viņam no rokām, Marta kliedza, ka viņai jātiek pie meitas.

Ērika nekustīgi karājās, ar lielām acīm blenžot uz gaidošo publiku tirgus zālē. Jasmīne nogūlās uz vēdera un uzmanīgi

līda uz viņas pusi. Meitene nebija tālu. Pedro iesaucās, lai viņa nekustas. Zem Jasmines ceļgala atskanēja tinkšķis, rūtij ieplīstot visā platumā. Sasniegušai Ērikas roku, viņai nebija ne jausmas, kā dabūt meiteni laukā, jo neredzēja neko tādu, pret ko varētu droši atbalstīties. Caur stiklu viņa redzēja, ka meitene spārdās. Lejup krita kurpe, un tad Jasmīne pamanīja Vanga loka šāvēju. Nometies uz ceļgala, viņš mērķēja uz Grosmanu.

— Grosman! — viņa iekliedzās.

Viņš pavēlās sāņus, un viss jumts nodrebēja zem viņa smaguma. Viņam netrāpījusi, bulta izšāvās caur rūti. Jumta karkass čīkstēja un krakšķēja. Lejup bira ķites un stikla drumslas. Nākamajā mirklī brusa zem viņiem salūza. Puse no jumta iegrima par desmit centimetriem un palika karājoties jumta krēslā. Ap divdesmit logu saplīsa, stikli šķīda pret grīdu. Jumtam sašķiebjoties, līstes krakšķot sagriezās. Daži logi ieplīsa un gaisā pa-slējās asas stikla šķautnes.

— Es nekad tevi nepalaidīšu vaļā, — iesaucās Jasmīne, turot Ērikas roku, cik cieši vien spēja.

Grosmans atradās taisni virs lielās šķērssijas. Rokas izpletis, viņš gulēja pilnīgi nekustīgi. Pedro līda uz priekšu, un Jasmīne izdzirdēja, ka Tings viņai kaut ko kliedz. Jumts drebēja un raustījās. Jasmīne saprata, ka viņas pusē tas sācis atdalīties. Cita pēc citas lūza tievās līstes un, putekļiem uzvirmojot, plaisāja ķite. Krakšķot un čīkstot sāka liekties nesošā sija. Marta šausmās iekliedzās. Stikla drumslas sagriezās virpulī, un puse no jumta svērās lejup. Cilvēki apakšā sāka paniski skraidīt. Turoties aiz viena stūra, jumts, klusi brakšķot, uzgūlās sijai. Jumtam atkal sakustoties, Jasmīne centās līst atpakaļ, reizē velkot Ēriku. Jumts čerkstēdams virzījās sāņus. Tagad viss notika ātri. Ērika slīdēja kopā ar jumtu. Līstes lūza, bet Jasmīne neatlaida tvērienu. Jumts atdūrās pret nolūzušu brusu, un viņai beidzot izdevās meiteni izcelt. Līdz malai nebija tālu. Pedro sasniedza Ēriku un kopā abiem izdevās aizvilkt meiteni drošībā. Marta saņēma viņu un raudot apskāva. Divreiz atskanēja krakšķis, tad jumta paliekas abpus šķērssijai saliecās un nogāzās tirgū ar sprādzienam līdzīgu troksni. Grosmans palika guļam uz sijas, un no apakšas pret viņu cēlās putekļu mākonis.

60

Grosmans ar mokām līda pa kailo šķērssiju augstu virs bazāra grīdas. Seja bija vienos sviedros. Pūta dzestrs vējiņš, pilns ar deguma smārdu. Apakšā nebija palicis neviens cilvēks. Visi bija patvērušies blakustelpā un tagad drūzmējās durvju ailā, lai kaut ko saskatītu. Grosmans sastinga, it kā būtu iegrimis kādās atmiņās, rokas sasprindzinājumā trīcēja, un no sijas nepārtraukti krita stikla drumslas. Pēc dažām sekundēm viņš atkal atvēra acis un turpināja līst uz priekšu.

Tings un Jasmīne palīdzēja viņam tikt galā ar pēdējo posmu. Viņš bija sagriezis plaukstu uz stikliem, bet vēl pasmaidīja, kad Dante atvilka viņam domātu sarūsējušu stiepļu pinuma dārza krēslu. Par spīti apdeguma brūcēm uz muguras viņš smagi apsēdās, un radās iespaids, ka viņš tūlīt sāks raudāt. Lūpas drebēja, un acis bija tumšas un asinīm pieplūdušas.

Vu Vanga cilvēks lēni pienāca pie jumta malas un mierīgi noskatījās, kā Pedro tur Tingu, kurš karājoties spārdīja šķelt-tapu. Jau pirms tam, kad Tingam bija izdevies paspert malā visu siju, viņš pagriezās un devās prom.

Marta sēdēja, apskāvusi meitu, glāstīja viņai matus un runājās, lai viņa mitētos raudāt. Dante stāvēja gabaliņu nostāk, gaidot, kad Ērika paskatīsies uz viņu.

Tings nokliedzās, un Jasmīne dzirdēja, kā visa šķērssija nokrīt starp jumta paliekām uz tirgus grīdas.

Kad Pedro atgriezās pie pārējiem, viņa roka asiņoja. Tinga seja bija netīra, un viņš elpoja caur pavērtu muti.

— Vai spēsiet paieties vēl drusku? — viņš jautāja.

Cietusī grupa sekoja Tingam gar dūmeņu rindu augšup pa izliektu, dakstiņiem klātu jumtu. Bija svarīgi būt nepamanītiem no ielas. Līdzko radās izdevība, viņi skrēja, citkārt centās iet žiglā solī. Kad viņi bija šķērsojuši nākamos septiņus jumtus, Tings veda viņus lejup pa metāla kāpnēm. Stiprinājuma stieņi bija sarūsējuši. Kāpnes drebēja zem viņu svara un uz tām bira cementa javas drupatas. Grosmans lielās mokās elsoja, un mēmas asaras nemitīgi ritēja pa Martas netīrajiem vaigiem. Nonākuši šaurā bēniņu gaitenī nama sētas pusē, viņi sāka skriet gar aizvērtu durvju rindu, pasvieda sāņus vecu matraci, sekoja Tingam lejup uz nākamo bēniņu gaiteni, vēl lejāk uz apakšējo gaiteni, mainīja virzienu, pārrāpās pāri trim pamestiem divriteņiem, pagāja garām izžautai veļai un pagriezās ap stūri, līdz apstājās pie noskretušām dzīvokļa durvīm bez uzvārda plāksnītes.

Jasmīne balstīja Grosmanu, viņš svīda un bija jūtams, ka drudzis ir pastiprinājies. Dante turēja pie rokas Ēriku. Pedro un Marta sačukstējās.

Izvilcis pirkstus caur matiem, Tings pameta skatienu uz Jasmīni un pieklauvēja pie durvīm. Pēc kāda brīža tās pavērās aptuveni piecus centimetrus platā spraugā, līdz žvadzot tās apturēja drošības ķēde. Tā tika noņemta, un durvis līdz galam atvēra sieviete ar izteiktiem vaigu kauliem un spožām, melnām acīm.

— Misters Brīnišķais, — viņa klusu noteica. — Vai kafiju atnesi?

Sieviete pašāva mutei priekšā roku, lai noslēptu smaidu, aplūkojot Tingu. Viņa nēsāja metāla aproces, un garie mati bija sapinkojušies kā hipijam. Tumši sarkanā zīda rītakleita bija pavirši sasprausta viduklī.

— Antonij, mums nepieciešama palīdzība.

— Skaists auskars, — viņa sacīja, pieskaroties pērlei Tinga ausī.

— Tā ir dāvana, — viņš atbildēja.

— Varu iedomāties.

Ļāvusi tumšajām acīm kādu mirkli kavēties pie viņa, Antonija pakāpās malā un ielaida visus iekšā.

Pedro palīdzēja Jasmīnei ievest Grosmanu. Viņiem sekoja Dante, Marta un Ērika. Antonija aizvēra durvis un aizslēdza tās, bet Jasmīne pagrieza otru atslēgu un uzlika ķēdi. Viņa iedomājās Vanga algotņa sejas izteiksmi, viņam stāvot jumta otrā pusē un raugoties uz viņiem. Leitnante būdama, viņa šad un tad bija sastapusies ar tādu pašu skatienu pie kara noziedzniekiem un karavīriem bērniem. Viņiem indivīds ir iznīcināts. Visi cilvēki būtībā jau ir miruši.

— Aizvelciet visus aizkarus, — Jasmīne skaļā balsī nokomandēja, atgriezusies no priekšnama.

— Tie jau ir aizvilkti, — Antonija mierīgi atbildēja.

— Mammu, — Čukstēja Dante. — Tu neesi pieklājīga pret...

— Vai ir citas izejas? — Jasmīne jautāja.

— Nē, — atbildēja Tings.

— Cik augstu no ielas ir līdz logiem?

— Ne visai augstu, — Antonija teica.

— Trīs metri, — Tings piebilda.

— Tātad izlēkt var?

— ŠI ir laba paslēptuve, — Tings apgalvoja.

— Kas ar jums noticis? — ar aizturētu smieklu jautāja Antonija. — Ko jūs esat pastrādājuši?

— Drīz paskaidrošu, — Tings atbildēja. — Mums tikai vajag...

— Vai tev ir kādi ieroči? — Jasmīne uztraukti jautāja.

— Nē, — Antonija atbildēja, mierīgu skatienu raugoties viņā.

— Virtuves naži?

— Tik, cik uziet.

Dante turējās Jasmīnei pie bikšu staras, kad abi devās tālāk noplukušajā dzīvoklī. Gultā gulēja kails vīrietis un smēķēja.

— Tas ir Džets, — Antonija teica un pameta viņam bikses.

Džets bez jebkādas kautrēšanās apģērbās. Rokas viņam bija

noklātas ar tetovējumiem, un gaišie mati nokarājās pār ausīm.

Tings un Dante sekoja Jasmīnei virtuvē. Atvērusi atvilktnes, viņa savāca nažus un salika tos rindā uz galda. Diviem no tiem bija stingri asmeņi. Labākais bija japāņu nazis, un otrs — paīss augļu nazītis.

— Šis ir jānoasina, — sacīja Jasmīne, pacēlusi garu un tievu nazi. — Un šis noderēs, ja pusi no asmens notīsim ar līmlenti un...

— Nomierinies mazliet, — Tings nomākts sacīja.

— Ej un pajautā pēc asināmā, — viņa nokomandēja.

— Jasmīn, mums vispirms jāapskata ievainojumi.

— Tad dari to, — viņa strupi noteica.

Pielējusi glāzi no ūdens muciņas, viņa iedeva to Dantem.

Viņš izdzēra un ar plaukstas virspusi noslaucīja muti. Tings palika un skatījās uz Jasmīni.

— Mums jāpacenšas atpūsties, — viņš uzmanīgi ierunājās. — Taisni tagad ir radusies iespēja...

— Esmu dienējusi armijā, — Jasmīne viņu pārtrauca, aizdurvē atradusi birsti ar garu kātu.

— To jau gandrīz biju sapratis.

— Darīju lietas, ko man nebūtu vajadzējis darīt, — viņa turpināja, norāva birsti un sāka asināt kāta galu.

— Bet vai tu domā, ka ar to tagad pietiks? — viņš jautāja, uzlikdams siltu plaukstu viņai uz rokas.

Nolaidusi nazi, viņa sastapa Tinga skatienu, bet turpināja tēst kāta galu, kaut gan zināja, ka viņam ir taisnība.

Viņai prātā bija iestrēgusi tāda kā asa lauska, spiežot viņu turpināt, viņa nekādi nespēja nomierināties, domājot par Ksi-nas piesmieto ķermeni uz laukuma un Hongli ar acenēm rokās, kad Vangs viņam dūra. Viņa domāja par skatītāju sejām durvj-ailā, viņiem reizē cerot un baidoties, ka viņa kritīs caur stikloto jumtu un ies bojā.

61

Tikusi galā ar pašdarināto šķēpu, Jasmīne pameta virtuvi, bet apstājās durvīs uz otru istabu. Viņa palika stāvam, vienu roku uzlikusi Dantem uz pakauša un otrā turot japāņu nazi.

Marta sēdēja uz gultas svārkos un krūšturī, kamēr Pedro raisīja vaļā apsēju uz viņas augšdelma. Asiņošana bija apstājusies, bet brūce arvien vēl bija mitra.

Tings piegāja pie Grosmana, kurš gulēja uz palaga, noklāta uz tumši sarkanā paklāja. Uz ceļiem nometusies, Antonija centās iztīrīt apdeguma brūces. Viņai līdzās atradās bļoda ar ūdeni. Melnā āda starp Grosmana lāpstiņām šķita sacietējusi. Pārējā muguras daļa, skausts un pakausis bija klāts ar asiņojošām čūlām.

Grosmans strauji elpoja, kad Antonija mērca lupatu ūdenī. To izvelkot, ūdens piles pakšķēdamas krita bļodā.

Gaišmatainais vīrietis, saukts par Džetu, ienāca, nesdams kaudzi tīru dvieļu.

Grosmans sāpēs aizturēja elpu, kad Antonija turpināja susināt brūces. Kopā ar sārto ūdeni gar viņa sāniem notecēja sodrēju plēksnes.

— Tad esat izaicinājuši algotņu grupu uz kautiņu? — Antonija jautāja, sākot slaucīt asiņaināko daļu.

Grosmans iekliedzās, tad bezpalīdzīgi nokunkstējās, kad

viņa saslapināja jaunu lupatu. Jasmine aptvēra, ka stāv, spiežot japāņu naža spalu tik stipri, ka sāk sāpēt pirksti. Pametusi durvjailu, viņa iegāja istabā.

— Tevis dēļ mēs varējām nomirt tunelī, — viņu ieraudzījis, teica Pedro.

— Es tikai sacīju, ka vienu uguni iespējams nodzēst ar otru, — viņa atbildēja.

— Vai, tavuprāt, tas izdevās labi? — viņš jautāja, nenolaižot no viņas acis.

— Nē, — Jasmīne klusi atbildēja.

— Vai tu vispār saproti, kādām briesmām tu pakļauj mūs visus? — Marta sacīja.

— Marta, es, protams, uzskatīju, ka viss izdosies, — Jasmīne stingri atbildēja. — Bet mēs mazliet nokavējām, otra uguns bija kļuvusi par stipru.

— Visi vienkārši paļāvās uz tevi, — Pedro teica.

— Neesmu to lūgusi.

— Tu neklausījies, ko citi saka, — viņš aizrādīja.

— Es uzskatu, ka man ir taisnība, — Jasmīne atbildēja un novērsās. — Bet mums būtu bijis jābēg uzreiz... pat ja tas bija tieši tas, ko viņi no mums gaidīja.

— Piekāpies tagad, — Pedro sacīja.

— Jā, bet mēs neuzvarēsim, ja nerīkosimies negaidīti.

— Jasmīn, es nevēlos vairāk nepatikšanu, — Marta gurdi paskaidroja. — Bet es neuzticos tev, tu nedomā ne par vienu citu — tikai par sevi un savu dēlu.

— Labi, tad es zinu...

— Tev tikai jāapklust, — Marta viņu pārtrauca.

— Vai tiešām? — Jasmīne ar izbrīnu paskatījās uz abiem.

— Viss, ko tu saki, nodara citiem ļaunumu, — Marta raudzījās viņai acīs.

— Nē, — viņa nočukstēja, sejā jūtot karstuma vilni.

— Ko tu teici? — Marta dusmīgi jautāja. — Tu nedrīksti runāt.

— Pamēģini to panākt, — Jasmīne klusi noteica.

— Es tevi nogalināšu, — nošņāca Marta.

— To tu nespēj, — viņa atbildēja.

Pacēlusi uzacis, Antonija saudzīgi uzsmērēja Grosmana mugurai kādu ziedi, tad piecēlās un savilka ciešāk rītakleitu.

Pedro lielais augums bija sakņupis un smags no noguruma. Marta sēdēja, bālās lūpas sakodusi.

— Tagad saprotu... tie esat jūs, par kuriem visi runā, — Džets iesmējās. — Jūsu izredzes ir vājas, tās tiek vērtētas kā viens pret astoņdesmit.

— Mēs necīnīsimies, — Marta sacīja. — Jo nevaram uzvarēt.

— Nē, — nopūtās Jasmīne.

— Man riebjas uz tevi skatīties, — Marta turpināja. — Ko tu te rēgojies? Tev un Dantem būtu jāiet ārā un jāpadodas.

— To mēs nevaram, — Jasmīne atbildēja.

— Tad mēs piespiedīsim, mēs jūs izsviedīsim un...

— Nē! — iesaucās Ērika. — Tu esi muļķe!

— Apklusti! — Marta viņai uzkliedza.

— Marta, nu gan pietiks, — Tings skarbi noteica.

— Tad mēs balsosim par...

— Mēs nebalsosim, — Tings viņu pārtrauca. — Tu zini — tiesnesis paziņoja, ka Vangam, lai Rotaļlaukums beigtos, ir jānogalina mūs visus.

Viņa vārdi izskanēja kā spriedums, un satraukums noplaka. Palika tikai bailes.

Jasmine paraudzījās lejup uz japāņu nazi, ko turēja plaukstā. Spožajā asmenī atspoguļojās visa telpa. Cilvēki bija tikai tievas svītriņas cita pie citas.

— Tad kāds jums ir plāns? — Antonija bezbēdīgā tonī jautāja, tinot apsēju ap Grosmana torsu.

— Mūsu ģimene noies pagrīdē, — Pedro atbildēja. — Mēs ceram, ka varēsim pazust, līdz Vangam apniks mūs meklēt.

— Tādā gadījumā runa var būt par mēnešiem, — Tings bija skeptisks.

— Bet beigās viņš atradīs citu vīzu un notīsies, — Pedro noplātīja rokas.

— Ja noiet pagrīdē, — Jasmīne ierunājās, — tad kļūsti pilnībā atkarīgs no...

— Stāvi klusu! — Marta viņu pārtrauca.

— Es tikai vēlos sacīt, ka ir nepieciešama palīdzība, lai...

— Klusu!

— Izbeidz, Marta, — Tings gurdi noteica.

— Tas nekas, — Jasmīne atbildēja un pameta istabu kopā ar Danti.

62

Vannasistabā Jasmine nolika nazi uz spoguļskaplša līdzās ķemmei, pilnai ar melniem matiem. Uzcēlusi Danti uz poda vāka, Jasmīne viņu izģērba. Bez tā, ka viņš bija nobrāzis kāju un viss vienos zilumos, viņš bija tikai netīrs — ziepju putas mazgājot kļuva tumši pelēkas.

— Vai tu esi bēdīga, māmiņ? — ievērojis viņas klusēšanu, jautāja Dante.

— Es ilgojos pēc mājām, — viņa sacīja, nespējot paskatīties dēlam acīs.

— Mēs tiksim mājās, kad uzvarēsim kautiņā, — viņš atbildēja.

Mazgājot viņu, Jasmīne apspieda nemieru un sāka attēlot, ka viļņi veļas pār pirātu kuģa reliņiem. Dante mirdzošām acīm raudzījās viņā un smējās, kad viņa uzsita pa ūdeni tā, ka tas apšļakstīja sienas.

— Un te mums būs bura, — viņa teica, paņemot no pakaramā dvieli.

Uzmanīgi viņu slaukot, Jasmīne pamanīja, ka viņš skatās uz sarkano krūšturi, kas šūpojas uz āķa, kur bija karājies dvielis.

— Vai jūties labi? — viņa jautāja, izlaižot pirkstus viņam caur matiem.

— Viņa ir skaista, — viņš teica un nolēca uz grīdas.

— Kas tad? Antonija?

— Vai tu domā, ka Tings mīļo viņu? — sākdams ģērbties, jautāja Dante.

— Varbūt.

— Tev ir melns deguns, — viņš noteica un izgāja no vannas-istabas.

— Gaidi pie durvīm, — viņa sacīja, aizslēdzot durvis.

Viņa palika stāvam spoguļa priekšā. Pēdējo reizi viņa savu

seju bija redzējusi, braucot lejup Aizsardzības ministrijas liftā pirms autoavārijas. Tagad viņa bija netīra, melnām nāsīm pēc tam, kad bija saelpojusies dūmus. Seja un kakls bija vienās skrambās, lūpas sasprēgājušas. Viņā raudzījās apsārtušas un saspringtas acis. Netīrās drēbes bija saplēstas un asinīm notraipītas. Blūzes piedurkne bija apsvilusi brūna, un roka sūrstēja. Nagi bija aplauzīti un netīri, un pirkstu kauliņi asiņaini.

Viņa nomazgāja seju un kaklu, ieziepējās un nomazgājās vēlreiz, novilka blūzi un mazgāja paduses un krūtis, jūtot, ka ūdens notek biksēs.

Dante karinājās pie durvju roktura ārpusē.

Kad netīrumi bija prom, viņa atkal ieraudzīja savus vasar-raibumus. Sarkans nobrāzums stiepās no atslēgas kaula pār labo krūti. Vaigukauli bija kļuvuši izteiktāki un acis — lielas un tumšas. Tas lika viņai izskatīties gan mežonīgai, gan stingrai.

Parakņājusies Antonijas veļasgrozā, viņa starp biksēm, zeķēm un zīda apakšbiksītēm atrada baltu apakškreklu, kas mazliet smaržoja pēc muskusa.

— Drīz nākšu, — viņa uzsauca Dantem.

— Labi, — viņš atbildēja.

Viņa uzvilka apakškreklu. Vannasistabas skapītī stāvēja stūraina pudelīte bez etiķetes, viņa paostīja dzelteno šķidrumu, tas atgādināja Chanel № 5, bet droši vien bija viltojums. Āda iesūrstējās, kad viņa uzpilināja to delnas locītavām un kaklam. Blakus pudelītei gulēja lūpu zīmulis bez vāciņa, pēc īsa šaubu mirkļa viņa uzlika mazliet krāsas uz vaigiem un lūpām. Uzmanīgi atskrūvējusi skuvekli, viņa, pirms aizvērt skapīti, iebāza plāno žileti bikšu aizmugurējā kabatā.

Viņa saslapināja matus, lai tie gultos līdzenāk, saņēma tos kopā un sasēja pakausī. īpaši glīti neizskatījās, tomēr drusku labāk bija.

Pirms iziet no vannasistabas, Jasmīne izskaloja no izlietnes lielākos netīrumus un paņēma japāņu nazi no plaukta, kur to bija nolikusi.

Priekšnamā stāvēja Marta un Džets un pusčukstus par kaut ko apspriedās.

Jasmīnei un Dantem atgriežoties istabā, Grosmans sēdēja uz ķeblīša un Antonija deva viņam no karotītes kaut kādu šķidrumu. Pacēlusi acis, Antonija pievērsa skatienu Jasmīnei.

— Vai drīkstu aizņemties šo? — Jasmīne painteresējās.

— Mirdzi vien! — noteica Antonija.

Atgriezies ar pinceti, Džets mēģināja izvilkt stikla drumslu Grosmanam no plaukstas. Uz grīdas nopilēja asinis. Klusi nolamājies, Džets pagrieza stāvlampas abažūru un mēģināja vēlreiz. Saņēmis vēl vienu karotīti zāļu, Grosmans pasmaidīja, kad Džets iztaisnoja muguru un parādīja garu, sārtu stikla gabalu.

Tings ienāca no virtuves, apsējis priekšautu virs netīrajām drēbēm. Piegājis pie Dantes, viņš pabužināja zēna mitros matus.

— Mister Brīnišķais, — Antonija teica. — Kā sokas ar ēdamo?

— Vai tev nav palicis vīna? — Tings jautāja.

— Es paslēpu divas pudeles aiz pavārgrāmatām, lai tu tās neatrastu, — viņa jautri atbildēja.

— Tad pameklēšu tur, — viņš noteica un atgriezās virtuvē.

Antonijas zīda rītakleita bija drusku pavērusies, un Jasmīne

ieraudzīja, ka pie vīzas, kas spīdēja starp kailajām krūtīm, viņa ir piestiprinājusi dažas spalvas.

— Ko tu visu laiku skandini to "misteru Brīnišķo"? — atliecis muguru, jautāja Džets. — Kas tādā gadījumā esmu es?

— Misters Okei, — Antonija atbildēja tikpat mierīgi kā pirmīt.

Klusi nolamājies, Džets izmeta nervozu loku pa istabu. Jasmīne pielika plaukstu pie mutes, lai noslēptu smaidu.

— Kāpēc tad tu ar mani satiecies? — viņš jautāja.

— Jo tu esi okei, — viņa vaļsirdīgi atbildēja.

— Viņa taču ir hipijs, — Džets centās Jasmīnei paskaidrot. — Viņai tā ir jāizrunājas, jākritizē vara un...

— Vara? — Antonija iesmējās.

— Es strādāju ostā, un ostā ir Juristu korpusa administratīvā daļa un...

Skaļi smiedamās, Antonija papliķēja viņam pa vaigu un vēlreiz pateica, ka viņš ir okei. Lentītes viņas sajauktajos matos bija izšūtas ar pērlītēm — tās klusi nograbēja, kad viņa noliecās pie Grosmana ar kārtējo zāļu devu.

Grosmana masīvajos vaigos bija atgriezies sārtums, un acis bija atguvušas spožumu. Izstiepis lūpas, viņš atvēra muti jaunai karotei.

— Kas ir tas labais līdzeklis? — Jasmīne jautāja.

— Teriaks, — izvelkot vēl vienu stikla drumslu no Grosmana plaukstas, atbildēja Džets.

— Man jau tagad ir labi, — Grosmans nožāvājās. — Lieliskas zāles.

— Vispār jau daļa no efekta izskaidrojama ar to, ka teriaks satur diezgan daudz opija, — Antonija sausi piezīmēja.

Ērika pamāja Dantem, un viņš priecīgs skrēja viņai klāt. Viņa izrādīja ar plāksteriem aplīmētās rokas, viņš savukārt parādīja ievainojumu uz kājas. No virtuves ienāca Marta un Pedro. Viņa bija nomierinājusies un ar sāņus novērstu skatienu sekoja vīram pie Jasmīnes.

— Miers? — Marta jautāja.

— Jā, — atbildēja Jasmīne un pastiepa roku.

63

Šaurajā virtuvītē Tings, Pedro un Marta bija izlikuši uz galda visādas bļodiņas, mazākas un lielākas glāzes, krūzītes, irbu-līšus, karotes un dakšiņas. Garaiņi cēlās no lielas bļodas un kastroļiem ar pelmeņiem, nūdelēm, bambusa dzinumiem un minikukurūzu sarkanajā karija mērcē, baltajām pupiņām tomātu mērcē, žāvētās gaļas strēmelītēm un virtuļiem. Viena Pomerol vīna pudele un pieci Cingtao stāvēja atkorķēti uz galda.

— Bezgala dāsni, — Jasmīne teica Antonijai.

— Man tika dotas brīvas rokas, — kā atvainodamies sacīja Tings.

— Tikai attiecībā uz virtuvi, — piebilda Antonija nosarkstot.

Bērni tika pie ēdiena pirmie, un Jasmīne redzēja, ka Dante,

sākdams ēst, mirkšķināja acis, kas bija pieriesušās asarām. Ērika sēdēja viņam pretī, aizmirsusi par labām manierēm pie galda.

Saņemot šķīvi un sajūtot smaržu, Jasmīne apjauta, cik sen nav ēdusi. Pēkšņi viņu pārņēma tāds izsalkums, ka uznāca drebuļi. Viņa norija kumosus, tos īsti nesakošļājusi, asā karija mērce svilināja muti, un tikai tad, kad pirkstos bija paņemts trešais pelmenis, viņa manīja, ka ķermenis sāk atslābt. Muskuļiem atbrīvojoties no sasprindzinājuma, viņa gandrīz vai izjuta sāpes.

Fedro dzēra alu no pudeles, un Tings lēja vīnu lielajās glāzēs. Dante un Ērika dalījās ar dzēriena bundžām, uz kurām bija rakstīts Sparletta Creme Soda.

Ēzdama konservētos dārzeņus, Jasmīne vēroja citus, kas stāvēja vai sēdēja ap galdu siltajā virtuvē. Grosmana seja bija klāta ar sodrējiem un drūma, viņam traucēja ciešie apsēji, Marta ēda noliekusi galvu un uzmanīgām kustībām, jo par sevi lika manīt ievainotā roka, un Pedro noraizējies bija savilcis seju krunkās.

Iepriekšējo reizi viņi bija ēduši pirms tiesas sēdes. Tad visi bija cerību pilni un priecīgi uzbudināti. Smaidot bija raudzījušies cits citam acīs. Neviens nebija varējis iedomāties, ka beigas ir tik tuvu.

Jasmīne vēroja dēlu, kurš jau bija iemācījies apvaldīt savas jūtas un vajadzības. Saiknes starp mums, viņa domāja, padara nāvi nesaprotamu. Nezinu, kas tas ir, bet pēc dzimšanas mēs attīstām sakņu sistēmu, kas mūs ieauž mūsu patībā, kas caur visu dzīvi sniedzas līdz pat šejienei, līdz ostai.

Pasaule un mūžība nerādās nekas patīkams.

Vai mans "es", visas manas atmiņas un vēlmes galu galā būs tikai trīcošs saules zaķītis uz ķieģeļu sienas, pirms sētas pagalms atkal satumsīs?

Kas tādā gadījumā ir mīlestība? Kā tā var būt tik stipra?

Atgāzies krēslā, Tings iemeta mutē desas gabaliņu un noslaucīja pirkstus gar jau tā netīrajām biksēm.

Martai vaigos pamazām bija atgriezies sārtums. Sarkana mērce no nūdelēm tecēja viņai pār zodu.

Skaļi nopūties, Pedro pasniedzās pēc bļodas.

— Kā jūties? — Tings jautāja, ieskatoties Jasmīnei acīs.

— Nezinu, — viņa atbildēja. — Esmu galīgi apjukusi, cenšos saprast, kas man būtu bijis jādara citādi.

— Tu darīji to, ko biji spiesta darīt, — Tings sacīja. — Citādi Dante būtu zaudējis vīzu un...

— Hongli mēģināja pārsūdzēt, — ar pilnu muti teica Marta.

— Bet tam nav nekādas nozīmes, Marta. Tas, kas notiek ar mums, ir netaisnīgi, — Pedro sacīja, noliekot uz galda alus pudeli. — Vai kā? Tas ir, es nespēju aptvert, ka mūsu tiesību sistēmā atrodami tik lieli robi.

— Eksū vispār nevajadzēja būt nekādai varai, — Martai starp uzacīm ievilkās dziļa rieva. — Tā ir veco laiku palieka.

— Agrāk pat pretošanās kustība bija taisnīgāka, — iebilda Antonija.

— Kas tā par pretošanās kustību? — Jasmīne pievērsās viņai.

— Tā vairs nepastāv, bet tika apgalvots, ka tiesa ir pārņēmusi politisko varu un tas nav taisnīgi, — Antonija atbildēja.

— Tā nav nekāda perfektā kārtība, tomēr bez tiesu sistēmas pilsētu pārņemtu triāde... un to es nesaku tāpēc, ka patiesībā esmu Juristu korpusa sastāvā, — Marta sacīja. — Visas lietas izskatīšana nogāja šķērsām, tāpēc mēs esam šeit... bet apgalvot, ka ķeizara laiks bija labāks, ir tikai slimīga iedoma.

— Triāde ir lielākais drauds taisnīgumam, — Pedro teica.

— Bet visi stāsta, ka tagad ir kļuvis labāk, kopš tiesa ir sākusi likt zobu pret zobu, — Grosmans atbildēja.

Noskaņojums ap galdu bija kļuvis jūtami piesardzīgāks. Marta ar dakšiņu švīkāja pa šķīvi, un Ērika klusi palūdza papildporciju.

— Vispār jau dzīvošana te ir gluži laba, — Pedro sacīja, paskatoties uz savu ģimeni.

— Tomēr reizē grūta, no tā nav iespējams izvairīties, — Antonija iebilda. — Kaut vai ar to laiku, kas gandrīz nepastāv.

— Kā tad uz šīs planētas trūkst? — jautāja Grosmans. — Ja neskaita draugus un ģimenes?

— Gaismas... īstas saules gaismas, kad esi izbraucis atklātā jūrā, — Tings no jauna piepildīja vīna glāzi, neievērodams Pedro, kurš pacēla pret viņu savu tukšo glāzi.

— Man trūkst mūzikas, — Marta domīgi sacīja.

— Te ir mūzika, — Džets iebilda.

— Jā, bet... tas nav tas pats, — viņa atbildēja. — Nav nekādas jautrības, netiek dejots, neviens nekļūst laimīgs.

— Kopā ar zēniem aizšaut uz Mehiko pamakšķerēt boritos un yellowtail, — Crosmans teica.

— Svaigs ēdiens, salāti, baziliks, — Pedro nopūtās. — Te ir labi, bet — uzlikt perfektu steiku uz grila.

— Zinu, — Tings ar irbulīšiem paņēma pelmeni un ielika to cili mērcē.

— Es te esmu bijusi tikai vienu dienu, — Jasmīne sacīja. — Bet patiesībā ilgojos pēc miega... Tas varbūt tikai tāpēc, ka esmu labi paēdusi, bet iedomājieties īstu miegu ar daudz sapņiem.

— Jā, — Grosmans pamāja ar galvu.

— Man trūkst futbola, — piebilda Pedro.

— Iepirkšanās, — pasmaidīja Antonija.

— Vai ir kāds, kam trūkst tālruņa? — vaicāja Jasmīne.

Visi gurdi iesmējās vai smaidot grozīja galvu. Tings dzēra

vīnu un kādu brīdi raudzījās viņai acīs.

— Bet gaidības, — Marta nopietni teica. — Neviena šeit to nepiedzīvo, tas izsaka visu.

— Man patika būt gaidībās, — Jasmīne sacīja.

— Man ап, — pacēlusi acis, piebilda Marta.

— Man trūkst sunītes Bellas, — iesaucās Ērika.

— Es zinu, — Marta uzlika plaukstu meitenei uz rokas.

— Par ko jūs runājat? — Dante jautāja Jasmīnei.

— Par to, ka ilgojamies pēc mājām.

— Es ilgojos pēc tēta, — viņš sacīja, acīm kļūstot spožām. — Jo, kad tētis aizmirsa par manu dzimšanas dienu... tad es pa telefonu pateicu, ka negribu vairs braukt pie viņa, bet es gribu... Ļoti, ļoti... jo tad vairs nevarēju, jo mums uzbrauca virsū.

— Viņš to zina, — Jasmīne teica.

— Es negribu, lai tētis ir bēdīgs.

Paņēmusi Danti klēpī, Jasmīne apskāva viņu un čukstēja, ka darīs visu, lai abi atgrieztos mājās.

— Mammu? — Dante nopietni ierunājās.

— Kas noticis?

— Esmu mainījies, kad izaugšu liels, tad precēšos ar Ēriku, — viņš paziņoja un nošļūca uz grīdas.

Pedro paliecās uz priekšu, saņēma skūpstu no Martas, tad saskandināja ar viņu un Grosmanu.

— Ko tu darīji, pirms nonāci šeit? — Pedro viņam jautāja.

— Vai drīkstu minēt? — Marta sacīja.

Grosmans sagrozījās.

— Tur nav nekā interesanta...

— Pagaidi... tu nāc no Kalifomijas, — viņa neatlaidās. — Manuprāt, tu esi kara vēstures profesors Stenfordā.

Grosmans smiedamies pakratīja galvu.

— Strādāju vienkāršu darbu Sandjego, bet brīvajā laikā daudz lasīju.

— Labi.

Dante un Ērika ķiķinādami ēdināja viens otru ar maziem kēksiņiem. Atvainojies Tings uzlika uz šķīvja vairāk ēdiena.

— Es strādāju attīrīšanas iekārtās, mūsu ziņā bija notekūdeņi, simt astoņdesmit miljoni galonu ik dienas, — pavēstīja Grosmans. — Tas nebūt neizklausās aizraujoši, bet viss bija lieliski un man bija pasaulē labākie darbabiedri.

— Kā tu šeit nonāci? — Marta jautāja, balsī ieskanoties tādam kā smagumam. — Vai pastāstīsi?

Viņš pamāja ar galvu, iedzēra malku alus un pārlaida roku nosvīdušajai pierei.

— Es biju darbā, — viņš iesāka, — bet todien vajadzēja beigt agrāk... jo mans dēls tikko bija saņēmis lomu kādā mūziklā, un bija jāiet ciemos pie viņa mājās, kur viņš kopā ar savu draudziņu rīkoja viesības. Bet tad atskanēja signāls par traucējumiem ķimikāliju padevē, un gribēju tikt skaidrībā, pirms doties prom... īsti nezinu, kas notika, kad nokāpu lejā, sāka sūrstēt pirksti, tad iesāpējās plecos, rokās... priekšnieks man kaut ko sauca, tad sažņaudzās krūtis... Tā, lūk, tie kosmosa mošķīši mani paņēma.

Jasmīne nespēja noturēties, zagšus nepaskatījusies uz Tin-gu un Antoniju. Viņa ieraudzīja, ka viņš stūķē mutē ēdamo, kaut ko saka Antonijai un gremodams smaida. Sākumā Jasmīne iedomājās, ka viņš uz T-krekla izlējis sarkanvīnu, bet, kad traips izpletās pār vēderu, viņa saprata, ka Tings asiņo.

64

Jasmine piecēlās, paņēma Tingu aiz rokas un lūdza viņu nākt līdzi.

— Tu asiņo, — viņa teica.

— Ko?

Pataustījis zem kreisā krūšu muskuļa, viņš palūkojās uz asiņaino plaukstu.

— Es tev palīdzēšu, — viņa sacīja.

Tings piecēlās, paņēma glāzi un sekoja viņai uz vannas-istabu.

— Kā tas gadījās? — viņa jautāja.

— Nav nekas bīstams, — viņš teica un iemalkoja vīnu.

— Noģērbies!

— Es uzskrēju vienam no mūsu mietiem, kad tunelī dega, — viņš teica.

Nolicis glāzi uz skapīša, viņš pacēla T-kreklu.

— Ak Dievs...

— Tā ir tikai skramba, ko salīmēju ar lenti, — viņš paskaidroja.

Līmlente karājās zem muskuļa, un asinis sūcās un tecēja pār ribām.

— Noskalosim un paskatīsimies, — Jasmīne teica, pūlēdamās izklausīties mierīga.

Tings novilka T-kreklu pavisam, Jasmine uzmanīgi norāva līmlenti un apmazgāja brūci. Tings jautrām acīm viņu vēroja un noskūpstīja uz lūpām, kad viņa paliecās uz priekšu, lai aplūkotu ievainojumu.

— Ļauj man tikai paskatīties, — viņa sacīja, pasitot galvu sāņus.

— Tik nopietna, — viņš iesmējās.

— Nešķiet tik bīstami, — viņa atviegloti nopūtās.

— Es taču teicu, — viņš nočukstēja tik tuvu Jasmines ausij, ka viņa nodrebēja.

Paņēmusi tīru kompresi, viņa piespieda to brūcei un turēja, pirkstu galiem skarot krūšu muskuļa apaļumu.

— Dīvaini, bet Antonijai ir taisnība. Tu patiešām izstaro gaismu, — viņš teica, uzmanīgi pieskaroties Jasmines vaigam. — Kā tu to dari?

— Tā tikai liekas, jo visapkārt ir tik tumšs.

— Esmu pārliecināts, ka Stokholmā ar tevi notiek tas pats, — viņš sacīja, ļaujot plaukstai slīdēt viņai pār pakausi.

— Visi pagriežas un noskatās, — viņa nosmīnēja.

— Jā, — viņš nočukstēja, pārliecās viņai pār muguru un aizslēdza durvis.

— Tu saprati, ka tas bija joks, — viņa teica, noņemot kompresi.

— Es zinu, ka tu mirdzēsi tāpat, kad satikšu tevi mājās, — Tings čukstēja un noskūpstīja viņu uz pieres.

— Asinis gandrīz vairs netek.

Jasmīne paņēma jaunu kompresi ar līmes maliņu. Tings noskūpstīja viņu uz vaiga, tad uz zoda, pirms abu lūpas saskārās. Jasmīne pavēra muti viņa mēlei un sajuta, ka pulss paātrinās.

Viņa mēģināja aizmirst visu, kas notiek. Tings piekļāvās viņai, un viņa augums kaisa kā drudzī.

Viņa elpa kļuva dziļāka, kad viņa rokas paslīdēja viņai zem krekla un glāstīja muguru. Jasmīne atpogāja viņam džinsus, un Tings atkal skūpstīja viņu uz kakla un lūpām.

Kad viņa glāsti sasniedza muguras lejasdaļu, Jasmīne sajuta kabatā salocīto papīru un paspēra soli atpakaļ. To izvilkusi, viņa piespieda sevi saglabāt mieru par spīti tam, ka sirds dauzījās kā negudra.

— Kas tas ir? — Tings čukstēja.

— Vai vari pārtulkot? — viņa jautāja, cenšoties izklausīties mierīga.

— Kas tur ir?

— Tas ir Vu Vanga papīrs no arhīva, neatceros, kā to sauca, bet tā bija nodaļa cilvēkiem, kuri atgriezušies dzīvē vairākkārt.

Tings atlocīja papīru pret lampu virs mazgājamās bļodas, nomurmināja, ka rakstīts ir veclaicīgā ķīniešu valodā un nedroši sāka lasīt.

— Viņš... ir dzimis Šanhajā un...

Apklusis Tings, vaigiem nobālot, ar acīm pārskrēja rakstu zīmēm, tad, skatoties papīrā, lasīja tālāk.

— Kas tur rakstīts?

— Nespēju aptvert... viņš ir dzimis Kin dinastijas laikā, tas ir pagalam dīvaini...

Tings turpināja lasīt, pavērtām lūpām nedzirdami kustoties.

— Tikai pastāsti, kas tur rakstīts, — Jasmīne nemierīgi ieteicās.

— Viņš ir bijis ostā neskaitāmas reizes ar dažādiem vārdiem, — Tings sacīja.

— Kā viņu sauca pirmajā reizē?

— Neesmu īsti pārliecināts, grūti salasīt... bet uzvārds, manuprāt, ir Džou... Un tādā gadījumā viņu sauc Džou Šu-guangs.

— Tātad, tur rakstīts, ka viņš mainījis vīzas un dzīvojis citu dzīves vairākkārt — vai kā?

— Jā... tā izskatās, — Tings satrauktā balsī teica. — Vu Vangs ir bijis iesaistīts vienpadsmit maiņās Transporta komitejā... un ir bijusi runa par... septiņām civilprasībām tiesā, cik varu saskaitīt.

— Tā taču nedrīkst būt, viņam noteikti ir saistība ar triādi — cita izskaidrojuma nav.

— Tu taču stāstīji, ka viņš kāris veco vīru...

— Tam vajadzēja būt viņam — vai nē?

— Es neizlasīju līdz galam, bet pat ja šeit nav rakstīts, ka viņš ir nozadzis vīzu, šis ir pierādījums, ka viņš nav tas, par ko uzdodas, pierādījums tam, ka viņš tiesā melojis.

— Tas viss mums jāparāda tiesnesim, nezinu gan, kā to izdarīt, bet tā būtu iespējams apturēt Rotaļlaukumu, — Jasmīne sacīja.

— Tas būs grūti.

Noņēmusi aizsargplēvi, Jasmīne uzmanīgi piestiprināja kompresi brūcei. Tings saķēra viņas roku un pielika to sev pie sirds. Ar plaukstu Jasmīne sajuta viņa sirdspukstus un atcerējās, ko bija pateikusi Diāna. Tings bija miris. Viņai gandrīz bija izdevies to aizmirst.

— Kur aizceļoji? — viņš jautāja un noliecās, lai skūpstītu viņu atkal.

— Esmu šeit, — viņa teica.

— Mums būtu jāpriecajas, ka uzzinājām par Vu Vangu, — viņš smaidīja. — Mēģināsim to parādīt tiesnesim, gan tiksim galā.

— Jā, — viņa atbildēja, bet neviļus novērsās sāņus.

No pārsteiguma iesmējies, viņš kļuva nopietns.

— Jasmīn, man vajadzētu... Šis varbūt nav īstais brīdis, bet... Vai varu uzzināt par to mūsu tikšanos manā mājā un visu pārējo... Tas nav pa īstam — vai kā?

— Es vēlos, lai...

— To mēs tikai sakām viens otram tāpēc, ka atrodamies šeit, — viņš turpināja. — Ne tāpēc, ka tas ir pa īstam, ne tāpēc, ka mēs tā domājam.

Ielūkojoties Tinga acīs, viņu pārņēma līdz šim vēl nepazītu bēdu izjūta. Jasmīne nespēja viņam pavēstīt par notikušo.

— Piedod, — Tings nogurušā balsī sacīja. — Es nebiju domājis neko ļaunu, es taču saprotu, ka šeit viss ir citādi, tiek darīts tas, ko citos apstākļos neviens nedarītu.

— Vai tiešām?

— Tā ir manis paša vaina, ka ticēju visam... Tu zini, esmu taču tik jauns un tā tālāk, bet... Man būtu vajadzējis saprast, ka tu nekad pa īstam nesatiktos ar kaut kādu narkomānu.

— Tiksim vispirms galā ar Rotaļlaukumu, — viņa klusi noteica, sajūtot, ka balss kuru katru brīdi var aizlūzt.

— Vai tā rīkojas pieaugušie?

— Lūdzu, izbeidz.

— Bet es neizbeigšu — man jāzina.

Jasmīne pamāja un nodūra skatienu, tad palūkojās augšup un ar īkšķi noslaucīja vīna paliekas viņam no lūpu kaktiņa.

— Tev taisnība, — viņa sacīja, cik mierīgi vien spēdama.

— Tu esi man par jaunu, bezatbildīgs, gribi, lai ar tevi noņemos un... jāatzīst, ka mēs nesaderam kopā, bet nespēju neko padarīt.

— Kā tā?

— Esmu iemīlējusies, — viņa teica, sajūtot, ka nosarkst.

— Tad mēs abi tiksim galā ar visu, — Tings atplauka smaida.

— Jā.

Jasmīne centās pasmaidīt, bet drūmā doma neatstājās, un viņa atkal kļuva nopietna.

— Kas tev kaiš?

— Nekas, — viņa čukstēja.

Viņa mēģināja Tingu noskūpstīt, bet viņš aizgriezās prom.

— Kaut kas tomēr ir, — viņš teica. — Es jūtu, ka...

— Es nevēlos, — Jasmīne viņu pārtrauca.

— Ko nevēlies?

— Ja tas nebūtu Dantes dēļ, mēs te varētu palikt un...

— Kāpēc mums būtu šeit jāpaliek? — viņš jautāja.

— Es domāju — kā Marta un Pedro...

Apklususi viņa saprata, ka būs spiesta atklāt viņam patiesību.

Tings satvēra viņas roku un, strauji elpodams mirkšķināja, dzīdams prom acīs sanesušās asaras.

— Jasmīn? Kāpēc tu domā, ka mums būtu jāpaliek šeit?

— Tu esi miris, — viņa izgrūda. — Tu nomiri slimnīcā... man ir tik žēl...

Tings lēni palaida vaļā viņas roku un uz kādu brīdi sastinga. Kā lēnā sapnī viņš izņēma auskaru, nolika to uz izlietnes malas un izgāja no vannasistabas. To paņēmusi, Jasmīne viņam sekoja. Viņš bija palicis stāvam priekšnamā un ar nekustīgu skatienu vērās griestos.

— Vai tagad iesi? Vai pametīsi mūs? Bet dari to, — valdot sašutumu, viņa sacīja. — Aizej — un viss.

— Tieši tā, — viņš atbildēja un pagriezās pret viņu.

Tinga acis bija melnas no bēdām.

— Tā nav mana vaina, ka tu esi miris, — viņa sacīja mazliet par skaļu.

— Nē...

— Tā bija tevis paša vaina, — turpināja Jasmīne ar asarām acīs. — Nespēju aptvert, ka biji spiests izpostīt savu dzīvi un...

— Tu neko nezini.

— Tu biji tik briesmīgi izlutināts.

— Okei, — viņš teica, paraustot plecus.

— Esmu tik dusmīga uz tevi par izdarīto, — trīcošā balsī Jasmīne turpināja. — Tu visu izpostīji pilnīgi par neko, tikai lai...

— Kas tev par daļu?

— Dod man Vu Vanga papīru, — viņa teica.

— Esmu nodomājis to parādīt tiesnesim.

— Tu nevari tā vienkārši pie viņa aiziet, tas ir pārāk bīstami, mums jāizdomā plāns.

— Turklāt es esmu miris.

Jasmīne pagrūda Tingu tik stipri, ka viņš ietriecās ārdurvīs. Apgāzās un ar skaļu troksni uz grīdas nokrita lietussargs.

— Tu neesi miris, tu esi šeit, mēs esam, mēs eksistējam.

Atslēdzis durvis, Tings tomēr pagriezās pret viņu.

— Jasmīn? Es...

— Es negribu vairs neko dzirdēt, — viņa skaļi noteica un atgriezās vannasistabā.

65

Izraudājusies Jasmīne noskaloja seju, ielika auskaru un izgāja no vannasistabas. Rokas trīcēja, un briesmīgais uztraukums atkal lika par sevi manīt.

Viņai ieejot virtuvē, Dante un Ērika spēlējās zem galda, un pieaugušie klusi sarunājās.

Jasmīne sajuta, ka Antonija viņu vēro, bet, neuzdrošinājusies sastapt viņas skatienu, izklaidīgi sāka vākt kopā netīros traukus.

— Pēdējā iespēja ir Šuijuaņi, skalošanas nodalījumi, — viņa dzirdēja Grosmanu sakām.

— Bet iedomājies, ja nu tur neatradīsies neviena tukša telpa, lai mēs tur noslēptos? — Marta jautāja.

— Atradīsies gan, — Antonija teica. — Osta nevarētu darboties, ja ierašanās telpas arvien netiktu paplašinātas.

— Es tak teicu, — pamāja Grosmans.

— Cik daudz nodalījumu tur ir, Džet?

— Pirms nokļūt ostas administrācijā, es strādāju pie jaunās zāles — pirms darbi tika pārtraukti, mēs pabeidzām piecus korpusus ar divdesmit astoņiem tūkstošiem nodalījumu, — viņš atbildēja.

— Un tie stāv tukši? — Pedro jautāja.

— Tos sāks izmantot tikai pēc dažiem gadiem, — Antonija atbildēja.

— Kā mēs tur iekļūsim? — Marta jautāja.

— Visdrošāk būs, ja Džets ies pirmais un pārbaudīs vietu, — Grosmans sacīja.

Pedro pamāja, un jasmine saprata, ka viņi runā par slēpšanos pirts jaunuzceltajās daļās, mēģinot uzturēties tur, kamēr Vangs pārstās viņus meklēt, vienalga, cik ilgu laiku tas arī prasītu.

Dante un Ērika dungoja kādu skaitāmpantiņu un smējās, kad to sajauca.

Marta, Pedro un Grosmans plāno noiet pagrīdē, Jasmine domāja. Ir vērts apsvērt, tas var izdoties, bet, ja Tingam nesanāks parādīt tiesnesim dokumentu, šīs, iespējams, ir viņu pēdējās stundas.

Viņa domāja par Tinga tumšajām acīm, straujajiem sirdspukstiem un karstajām lūpām, kad abi skūpstījās.

Kā tas būs — nomirt Nāves valstībā?

Jasmīne atcerējās sajūtu, kad injekcija apstādināja viņai sirdi. Māsas bailēs ieplestās acis, tumsas uzbrukumu, visaptverošo paniku.

Rokas pārstāja kustēties, kad viņa iedomājās par pretošanās instinktu.

Viņa atcerējās, kā bija atkal pamosties slimnīcā uz grīdas. Sāpes un ķermeņa dzīvības alkas, sirds dziņa pukstēt, vēlēšanās elpot saldo gaisu.

Bet mirt vardarbīgā nāvē šajā pilsētā, pazust Dantem — nekādi viņa to neuzdrošinājās iztēloties, tā nenotiks.

— Vai mēs ar Danti drīkstēsim iet jums līdzi? — viņa jautāja, neskatīdamās ne uz vienu.

— Ar to mēs rēķināmies, — Pedro draudzīgi sacīja.

— Paldies, — viņa nočukstēja, jūtot kā no viņa siltajiem vārdiem acīs sariešas asaras.

Gaisma no sienas lampas noraustījās un apdzisa. Sabiezēja ēnas un atkal izgaisa, kad ģenerators atsāka darboties.

— Es došos turp un paskatīšos, bet sargs, manuprāt, gribēs samaksu, — sacīja Džets, uzvelkot pār gaišajiem matiem mici.

— Cik? — Marta vaicāja.

— Nezinu, jāmēģina runāt ar viņu.

— Man ir tikai piecpadsmit dolāru, — paziņoja Marta, izvelkot aploksni no maisiņa, ko nēsāja zem blūzes.

Parakājies bikšu kabatās, Grosmans atrada dažas saņurcītas naudaszīmes.

— Te ir vēl desmit... divpadsmit dolāru.

Antonija nocēla no skapjaugšas porcelāna bļodu un nolika to uz galda.

— Šeit ir vairāk par trim simtiem, — viņa teica. — Jums būs jāmaksā arī par palīdzību no ārpuses, kādam, kurš pirks un slepus piegādās jums ēdamo.

— Cik ilgi mums ar to pietiks? — Grosmans jautāja.

— Mums mājās ir gandrīz tūkstoš dolāru, — Marta klusi noteica.

— Vai tiešām? — Pedro pārsteigts jautāja.

— Esmu sataupījusi, — viņa izvairīgi paskaidroja.

— Kāpēc? Kāpēc tu...?

Jasmīne dzirdēja viņus pārmijam dažus vārdus portugāliski, bet bija skaidrs, ka Marta nevēlas iedziļināties šajā tēmā šeit un tagad.

— Kur ir Tings? — Grosmans pēkšņi iejautājās.

— Man šķiet, ka viņš izgāja pēc cigaretēm, — Jasmine drūmi pavēstīja.

— Tā viņš dara vienmēr, kad jāizliek nauda, — Grosmans iesmējās.

66

Dante bija iekārtojies krēslā, it kā taisītos uz gulēšanu. Jasmine sēdēja, atbalstījusi muguru pret sienu, ar nazi rokā. Viņa redzēja, ka dēla mazā pēda šad tad noraustās. Polsterējums bija izlīdis no sēdekļa apakšas un nokarājās līdz grīdai. Uz rakstāmgalda stāvēja lampa ar greizu abažūru un brūniem plankumiem, kur kvēlspuldze bija nosvilinājusi audumu.

Mana prombūtne ir ievilkusies, viņa nodomāja.

Kādā atvilktnē Grosmans bija atradis franču kārtis un tagad sēdēja virtuvē un spēlēja ar Pedro. Marta un Ērika bija iegājušas vannasistabā. Jasmīne dzirdēja, kā no krāniem tek ūdens.

Ienāca Antonija un aizdedzināja vīraka kociņu. Smarža Jas-mīnei atgādināja bērnības guļammaisus. Saspiesta, mitra auduma smārds un caurs miegs svešā vietā.

— Vai drīkstu tev ko pajautāt? — viņa čukstus vaicāja Antonijai, kad tā pienāca tuvāk. — Kāpēc pretošanās kustība uzskatīja, ka senāk valdījusi lielāka taisnība?

— Tās ir tikai baumas, — viņa atbildēja.

— Jā, bet es gribu zināt.

Antonija noslīga viņai līdzās, sakārtoja rītakleitu un klusi sacīja:

— Neviens vairs neko nezina par pretošanās kustību... Tā

tika saukta par Hudī, kas norāda uz to, cik stipra tā bija, — viņa pacēla uzacis.

— Bet ko tā īsti gribēja?

— Visi zina, ka pie mums ostā tauta pārņēma varu ilgi pirms Kultūras revolūcijas Ķīnā... Bet pretošnās kustība uzskatīja, ka dažus gadus pēc visa demokratizācijas procesa ir noticis jauns un slepens valsts apvērsums.

— Un pie kā tas noveda?

— Saskaņā ar pretošanās kustības uzskatu, īstā vara ostā atrodas tiesneša un viņa sabiedroto, nevis Centrālkomitejas... un, protams, ne tautas rokās.

— Tiesneša? — jasmīne nodrebot atkārtoja.

— Taisni tiesnesis un viņa komanda pielāgoja jaunos likumus... Un sprīdi pa sprīdim viņi virzījās, lai radītu jaunu sistēmu... no visādiem normatīvajiem aktiem un noteikumu labirintiem, — Antonija atbildēja. — Tas bija kā nedzirdams, birokrātisks valsts apvērsums — pagāja gaužām ilgs laiks, pirms kāds saprata, kas ir noticis, bet tad vara jau bija izveidojusi sev aizsardzības sistēmu.

Abas dzirdēja, ka Marta un Ērika iznāk no vannasistabas un ieiet virtuvē.

— Bet, ja tā ir patiesība — kā tas reāli izpaužas? — Jasmīne uzmanīgi pavaicāja.

— Es nezinu... tā, ka tiesu vara netiek uzraudzīta...

Gaitenī atskanēja soļi, Antonija žigli piecēlās un izlikās

nostiprinām vīraka kociņu tureklī virs trauka.

— Kāpēc Tings neatgriežas? — Pedro jautāja, vēršoties pie Jasmīnes.

— Nezinu, — viņa atbildēja.

Dante uztrūkās sēdus un ar abām rokām berzēja seju.

— Tātad tu neko nezini?

— Tu sacīji, ka viņš izgājis uzsmēķēt, — Grosmans atgādināja.

— Es tā domāju.

Jasmīne piecēlās, paņēma rokā Danti un piegāja pie loga. Bērns bija smags un silts. Viņa nolika nazi sev priekšā uz palodzes. Tings bija izgājis pilsētā, runāja ķīniski un varbūt spēja tikt līdz tiesnesim bez apstādināšanas.

Pa žalūziju spraugu Jasmīne pameta skatienu un mirdzošo, lietus noskaloto ielu. Kāds vientuļš vīrs pagāja garām gaismai, sarkanai no neona izkārtnes. Viņš runājās pats ar sevi un mētāja rokas, it kā pūloties kaut ko saprast.

— Ko viņš pirms iešanas teica? — jautāja Marta, acīmredzot ienākusi istabā un dzirdējusi Grosmanu.

— Es noskaloju brūci un uzliku tīru kompresi, — Jasmīne atbildēja, pagriežoties pret viņiem.

— Tu skaloji brūci aiz slēgtām durvīm, — Marta pienāca

klāt.

— Jā, — viņa atbildēja un nolaida Danti uz grīdas.

— Un saņēmi atpakaļ šo te, — Marta klusi noteica, pieskaroties pērļu auskaram.

— Mēs sastrīdējāmies, — Jasmīne negribīgi atbildēja.

— Ko tu teici? — Marta skaļā balsī noprasīja.

— Mums taču ir vajadzīgs Tings, — Grosmans teica. — Tu lieliski saproti, ka viņš vienīgais no mums labi runā ķīniski.

Jasmīne atkal pagriezās pret logu un paņēma nazi labajā rokā. Iela tagad bija pilnīgi tukša. Aiz žalūzijām un aizvērtiem slēģiem spīdēja pa kādai vientuļai gaismiņai.

— Paskaties uz mani! — kliedza Marta. — Kaut kāda mīlas ķīviņa dēļ tu samazini mūsu spējas izdzīvot!

— Nomierinies, — Pedro sacīja.

— Bet ko mums ar viņu darīt? Viņa melo, sašķeļ mūsu grupu un...

Marta pēkšņi aprāvās no tā, ka pie durvīm kāds pieklauvēja. Pedro steidzās atvērt. Priekšnamā atskanēja balsis, bet tas nebija Tings, tikai Džets. Viņa drēbes bija salijušas slapjas, un seja atradās ēnā, kad viņš vilka nost mici un pavēstīja, ka dabūjis atslēgu.

— Sargs gribēja desmit dolāru par dienu, es samaksāju par trim... normāls avanss — ne par daudz, ne par maz.

— Labi darīts, — Grosmans nopriecājās.

— Mums būtu jāiet tūlīt, — Džets sacīja, pūlēdamies elpot mierīgāk, — jo Vu Vangs un viņa grupa tikko ir pielaiduši uguni vecam trolejbusam netālu no piestātnes...

— Mums ir atelpa, — Pedro sacīja, sākdams pogāt Ērikas jaku.

— Šis pasākums ar Rotaļlaukumu ir pārvērties par tautas izpriecu, — Džets turpināja. — Viena daļa seko Vu Vangam, bet vairums uzturas laukumā. Tiek ēsts un dzerts... un nākamās cīņas gaidās ir sācies pokera turnīrs.

— Mums vēl jāsagatavojas cīniņam, — Jasmīne teica. — Mums jāizstrādā plāns, kas...

— Neviens tevi neklausīs, — iedzēla Marta.

— Es tikai saku...

— Tu nedrīkstēsi nākt līdzi, ja tu...

— Tagad noteicējs esmu es, — norūca Grosmans. — Mēs iesim visi kopā un uzreiz, līdzko būsim gatavi.

— Manuprāt, būtu labi doties tūlīt, — teica Džets.

— Bet kas notiks ar Tingu? — jautāja Pedro.

— Šeit paliks Antonija, — Džets atbildēja.

— Nē, viņš neatgriezīsies, — sacīja Marta. — Mēs viņam neesam vajadzīgi, viņš ir no tiem, kas vislabāk tiek galā paši uz savu roku.

— Vai visi ir gatavi? — Grosmans jautāja, ar pūlēm uzsliedamies kājās.

— Nāc, — Pedro sacīja, paņemdams pie rokas Ēriku.

Visi sekoja Džetam priekšnamā un ārā pa durvīm. Visi bija klusi un saspringti, zinot, ka šī varbūt ir viņu pēdējā iespēja.

— Dante, nāc nu, — Jasmīne sacīja, pārbaudot, vai nazis ir aizbāzts aiz biksēm.

— Laimīgi, — Antonija viņai novēlēja.

Jasmīne pateicās un ielūkojās viņai acīs tieši mirkli pirms tam, kad viņa aizvēra un noslēdza durvis. Citi jau gāja prom pa bēniņu gaiteni. Satvēris viņas roku, Dante vilka viņu citiem līdzi.

— Vai zini, kāpēc pazuda Tings? — redzot, ka Grosmans kāpj lejup pa kāpnēm, jautāja Jasmīne.

— Nē, — Dante atbildēja.

— Jo viņš mēģinās palīdzēt mums, — viņa paskaidroja. — Mēs atradām vienu papīru, kur rakstīts, ka Vu Vangs mānās... Un Tings parādīs to tiesnesim.

— Vai tiesnesis tad būs dusmīgs?

— Es ceru — viņš pateiks, ka varam steigties mājup, — viņa atbildēja.

— Jā, — pasmaidīja Dante.

Gaiss pēc lietus bija kļuvis dzestrāks.

Mazajā pagalmiņā mētājās gara papīra pūķa atliekas no pavasara svētkiem. Džets veda viņus pa noplukušu celiņu garām sarkaniem vārtiem.

Jasmine atcerējās, kā bija atņēmusi Tingam visas cerības, pastāstot, ka viņš neatgriezīsies dzīvē.

Dusmas un bēdas par to, ko viņš bija izdarījis ar savu dzīvi, bija norimušas. Viņa bija jutusies reizē ievainota, pamesta un ieslodzīta. Bet viņas vārdiem nebija nekāda attaisnojuma. Man būtu vajadzējis viņu mierināt, viņam palīdzēt, Jasmīne domāja. Pavisam drīz viņiem būs jāšķiras.

Bija dzirdami klusi, metāliski tinkšķi. Sākumā viņa iedomājās, ka tas ir lietus, kas sitas pret ugunsdzēsēju kāpnēm, bet tad viņa atklāja, ka tie skan no tālienes.

Viņa jau bija uzlikusi roku Dantem uz pleca, lai apturētu viņu, kad Džets deva zīmi visiem apstāties. Viņi piespiedās sienai, un Jasmīne lēni izvilka japāņu nazi.

Pa šķērsielu garām pabrauca velorikša, tinkšķēja spieķi, un riteņi spalgi švīkstēja pret mitro asfaltu.

Viņi nogaidīja, līdz atkal iestājas klusums, tad turpināja virzīties uz priekšu. Mazliet tālāk vientuļi spīdēja dažas izkārtnes. Ceļgalus līdz zodam uzslējuši, uz kāda nama ieejas kāpnītēm sēdēja divi cilvēki. Viens no tiem turēja marioneti, kas attēloja Kungu Markatu. Viņš izgrūda smalkus pīkstienus, kamēr otrs sita neritmisku takti.

67

Viņi paspraucās caram dažām mitruma pabojātām Ikea virtuves mēbelēm, kas stāvēja blakus divām pārpildītām atkritumu tvertnēm. Dante, Jasmīnei cieši pieķēries, šad un tad paraudzījās augšup uz viņu. Šī pilsētas daļa šķita gandrīz neapdzīvota. Durvis un logi bija aizvērti, fasādes tumšas un noslēgtas. Čīkstēdami metāla stieplēs, vējā šūpojās pieci sarkani lukturi.

Kad bija iziets caur smailloka akmens portālu, Jasmīne ieraudzīja milzīgo pirts ēku. Tā slējās tumsā kā bezgalīgs pilsētas mūris. Kilometriem garas sienas un izliekti jumti, durvis un logailas, terases, kāpnes un verandas sākās pilsētas senākajā daļā pie laukuma.

Tālumā, dūmakainajā mijkrēslī, viņa varēja saskatīt jaunpie-nācējus, kas nāk ārā no pirts un pievienojas biezajai cilvēku straumei gar galvenajām ielām, kas visas veda uz ostu.

Šī miroņu straume plūda nemitīgi un neizsīkstoši.

Sirds iesmeldzās, viņai iedomājoties par piestātni un tumšo ūdeni, par to, kā viņas māte bija iekāpusi laivā un zudusi uz mūžiem.

Viņi pārlēca pielijušam grāvim, pagāja garām brīdinājuma zīmēm ar attēliem, kā pārkāpējus nošauj sargi, pārrāpās pār atstarojošo karodziņu virtenēm, kas bija iekarinātas starp spilgti dzelteniem plastmasas konusiem, un devās uz pamestu būvlaukumu.

Mālainajā laukā mētājās lielas sarūsējušas dzelzs armatūras kaudzes. Visur bija redzami izmirkuši dēļi, plastmasas caurules un brezents ar sakrājušos ūdeni.

Viņi devās augšup pa rampu, ko klāja no ķerrām izšļakstījies betons, un iegāja zem milzīga karkasa, ko veidoja tūkstošiem koka balstu, kas bija savienoti ar sijām un sarežģītu jumta krēslu sistēmu.

Gājēju rinda izstiepās pa visu betonēto laukumu. Priekšā Marta un Džets, viņiem sekoja Grosmans un Pedro, Dante turējās Ērikai pie rokas un Jasmīne bija pēdējā.

— Ērika, — Jasmīne klusi ierunājās.

-Jā?

— Vai tu zini, kas ir Juristu korpuss?

— Tie ir visi, kam Augstais Tiesnesis ir priekšnieks, — viņa atbildēja.

— Vai tava mamma viņu pazīst?

— Nekad nav ar viņu runājusi.

— Vai zini, kā viņu sauc?

— Džou Čongksi, — viņa atbildēja, palīdzot Dantem tikt pāri baļķu krāvumam.

Viņi klusi virzījās gar steķiem, ko ieskāva mitru zāģskaidu kaudzes, un kāpa pāri naglu kastēm, kas bija pielijušas ar rūsainu ūdeni.

Tālumā atskanēja kliedziens, un Jasmīne pameta skatienu atpakaļ uz tumšo pilsētu. Neviens nebija redzams.

Taisni pretī slējās pabeigtā ēkas daļa — ar sienām un durvīm. Vējš bija norāvis celtniecības plēves gabalu, tas tagad čabēdams berzējās gar sienu.

Džets atslēdza kādas durvis apmestajā sienā un ielaida pa

tām Pedro un Ēriku. Jasmīne pustumsā pamanīja flīžu grīdu ar skaistu rakstu.

— Vienam no mums būtu vispirms jāpārbauda ēka, — viņa klusi sacīja.

— Esmu jau te bijis, — Džets nepacietīgi atcirta.

— Neuztraucies, — Grosmans viņai teica.

— Marta, vai nāksi? — Pedro nervozēja.

Grosmans un Marta iegāja pa durvīm, aiz viņiem — Jasmīne un Dante, nonākot astoņstūrainā telpā ar strūklaku bez ūdens. Pie sienām bija sakrauti noputējuši atkritumu maisi ar vecu ģipsi un izolācijas materiāla pārpalikumiem.

Džets veda viņus tālāk, Grosmans pamāja, aicinot pasteigties, un viņi iegāja lielākā telpā.

Visas grīdas flīzes jau bija ieklātas, bet dažas sienas vēl nebija pabeigtas, kamēr citas jau bija aplīmētas ar flīzēm. Ūdens padeve vēl nebija pieslēgta. Grīda un notekrenes bija sausas un celtniecības putekļiem klātas. Daža baseina dibenā stāvēja kaudzes ar špakteļa vai flīžu līmes bundžām.

Neviens nerunāja, visi piesardzīgi kustējās uz priekšu, raugoties uz visām pusēm. Apkārt valdīja tumsa un klusums. Grosmans neviļus paspēra malā kādu skrūvi, kas grabēdama ieripoja notekā. Starp flīzētajām sienām skaņa atbalsojās dīvaini skaidra.

Norādījis uz atslēgu rokā, Džets veda viņus garā gaitenī.

Jasmīne centās sakopot domas ap visu, ko bija uzzinājusi.

Vu Vanga lieta pierādīja, ka viņš procesa laikā ir melojis. Viss liecināja par to, ka viņš ilgi ir sadarbojies ar triādi.

Turpinot iet uz priekšu, viņa domāja par Tingu, kurš mēģināja nokļūt pie tiesneša ar pierādījumu pret Vu Vangu.

Viņš bija piemānījis tiesu.

Tas bija skaidrs, bet kaut kā trūka.

Aizmirstā pretestības kustība apgalvoja, ka tiesa ir pārņēmusi Centrālkomitejas varu. Tādā gadījumā neviens vairs neuzraudzīja, kā tiek ievēroti likumi ostā.

Jasmīni pārņēma izmisīga sajūta, ka trūkst tikai viena puz-les gabaliņa, lai būtu redzama kopaina.

Jau bija uzstādītas nodalījumu rindas. Gar vienu malu stiepās padziļināta ūdens noteka. Eja izbeidzās pie liela baseina. Pa labi caur nepabeigtās sienas spraugām bija redzamas pilsētas ugunis.

— Vai redzat lielās durvis blakus nodalījumam baseina otrā pusē? — pacēlis roku, jautāja Dzets. — Mums jāiet turp.

Grīda visā platumā lēzeni laidās lejup līdz flīzētajam baseina dibenam. Lai nokļūtu pie durvīm, bija jāpāriet pāri visam tukšajam baseinam un jāuzkāpj pa kāpnēm otrā pusē.

Jasmīne nezināja — kāpēc, bet sirds bija sākusi pukstēt straujāk.

Varbūt tāpēc, ka visi komandieri zina, ka ieplaku un ūdensceļu šķērsošana ir bīstama.

Ejot lejup līdzās tēvam, Ērika ar rokām attēloja peldēšanas kustības.

Jasmīne mēģināja ar skatienu aptvert visu zāli. Augšējais stāvs vēl nebija pabeigts.

Plāksnes virs jumta balstiem vējā cilājās un locījās gluži kā viļņi smilšainā pludmalē.

Dante paklupa pār atvērtu flīžu iepakojumu, un viņa smalkais plecs nogurkstēja, kad Jasmīne to sagrāba, lai viņš nenokristu.

Baseina dibenā gulēja finiera plākšņu kaudze, un tālāk, iepretī dzelzs sietam, asu drumslu ielenkumā atradās flīžu cirtnis.

Aizmugurē kaut kas nošķindēja. Jasmines aizdomas pastiprinājās, un viņa centās pasteidzināt pārējos, vilka sev līdzi Danti kāpņu virzienā, vēloties nokļūt otrā pusē, cik ātri vien iespējams.

Viņu soļi atbalsojās starp baseina sienām.

Iedama Jasmīne vairākas reizes palūkojās atpakaļ. Viņas skatiens aizķērās pie paliktņa ar cementa maisiem, kas atradās uz kāpņu laukumiņa.

Džets apstājās.

Ērika iespurdzās, un Dante mēģināja izraut roku nojasmīnes tvēriena, lai skrietu pie viņas, bet viņa tikai turēja ciešāk, atkal pievēršot skatienu kāpņu laukumam.

Tad viņa pēkšņi saprata kopsakarību.

Galva gandrīz vai iekrakšķējās no adrenalīna šoka. Viņi tuvojās slēpnim, Džets veda viņus lamatās, un Marta sadarbojās ar pretiniekiem.

Viņi visi bija Juristu korpusa — ļaunprātīgās institūcijas, darbinieki.

Vu Vangs bija rados ar tiesnesi, viņa pirmais uzvārds bija Džou, tieši tāds pats kā tiesnesim, — tas bija viņa īstais uzvārds, pirms viņš bija sācis mainīt vīzas.

Sirdij dauzoties, Jasmīne vilka Danti sev līdzi uz biezo finiera plākšņu kaudzes pusi. Jau pirms nokļūšanas tur viņa saprata, ka aiz cementa maisiem kāds slēpjas — baltajā flīžu sienā atspīdēja kustība.

— Tās ir lamatas! — Jasmīne iekliedzās. — Tās ir lamatas!

68

Loka stīgai notrinkšķot, viņiem priekšā baseina malā ietriecās bulta, pasitās sāņus un nokrita zemē.

Lai aizsargātos pret bultām, Jasmīne pacēla no grīdas finiera plāksni. Marta elsodama panikā lūkojās uz visām pusēm.

— Pedro, palīdzi man, — Jasmīne iesaucās, pagriežot plāksni pret sāneju. — Piesedz bērnu...

Viņš paklupa pār spaini ar flīžu krustiņiem un uzkliedza Martai portugāliski. Dante paslēpās pie Jasmines. Pedro sāka vilkt Ēriku uz nepareizo pusi, bet Marta turēja meitu uz vietas.

Atskanēja brēciens, un Jasmīne ieraudzīja, ka Pedro cisku caururbusi bulta. Asinīm šļācoties no brūces, viņš streipuļoja atpakaļ. Grosmans nogūlās pie baseina malas taisni zem šāvēja un pieplaka pie flīzēm.

Dante strauji elpoja, un Jasmīne, apliekot viņam roku, sajuta, ka viņš nodreb, kad Pedro iekliedzās atkal.

Tur ir tikai viens šāvējs, viņai prātā uzplaiksnīja doma. Laika-sprīdis starp bultām viņai vēstīja, ka te ir darīšana tikai ar vienu loka šāvēju. Kamēr viņš paņem bultu no maka, ir laiks bēgt un tikt līdz durvīm.

— Pedro! Tev jātiek līdz Grosmanam! — Jasmīne sauca.

Marta un Ērika jau bija pie viņas, bet Marta nevis stājās

viņas pusē, bet centās atņemt finiera plāksni.

▼

— Jums pietiks vietas! — Jasmīne iekliedzās.

Martu bija pārņēmusi panika, skaļi elsodama, viņa vilka plāksni uz savu pusi. Jasmīne gandrīz vai palaida to vaļā, savainojot pirkstus uz asās malas.

— Nāciet šaipusē, nāciet šaipusē!

Ērika pārvilka māti otrā pusē un kopā ar Jasmīni un Danti pieliecās zemāk. Pret plāksnes augšējo malu dažus centimetrus viņām virs galvas atsitās bulta, noblīkšķot mainīja virzienu un ietriecās flīzēs.

— Pēc nākamās bultas skrienam uz nodalījumu otrā pusē, — Jasmīne čukstēja.

Marta klepoja, tad sāka rīstīties. Ērika ieraudājās, un Dante mierinot papliķēja viņai pa roku.

Adrenalīns padarīja Jasmīni ledaini skaidru. Viņa dzirdēja, kā no bultu maka tiek izvilkta bulta un pārredzēja telpu visos sīkumos. Zināja, ka viņiem būs jālec pār cementa maisu, lai noskrietu pa īsāko ceļu līdz otrai malai.

Drošāk bija atkāpties, bet tā viņi iestrēgtu un nekad netiktu līdz durvīm — kamēr vien tur paliks šāvējs.

Uzvelkot loku, klusi iedziedājās stiegra. Marta raidīja lūgšanas Jaunavai Marijai. Jasmīne satvēra Dantes plaukstas locītavu.

— Esi gatavs, — viņa nočukstēja.

Atskanēja šņāciens, un pret finiera plāksni atsitās bulta. No trieciena viņi sagrīļojās un Ērika iekliedzās.

— Skrieniet! — Jasmīne uzsauca, velkot sev līdzi Danti.

Kamēr loka šāvējs izvilka nākamo bultu, visi reizē metās uz

kāpnēm. Palaidusi vaļā Ēriku, Marta sāka skriet citā virzienā — atpakaļ uz gaiteni. Pedro tikai stāvēja un apjucis ar abām rokām turēja bultu.

Reizē pārlēkuši cementa maisam, Dante un Jasmine izskrēja starp flīžu grēdām gar sienu un lēca augšup pa kāpnēm uz nodalījumiem. Atgrūdusi vaļā pirmās durvis, Jasmīne iegrūda pa tām Danti.

— Steidzies iekšā!

Viņa jau grasījās sekot dēlam, kad, sagrābis aiz matiem, kāds viņu parāva atpakaļ tā, ka pakausī nostirkšķēja. Viņa paguva ieķerties durvju aplodā un turējās. Tas bija Džets. Viņš tik stipri parāva Jasmīni sāņus, ka viņa zaudēja tvērienu.

— Mammu!

Viņa apcirtās apkārt un mēģināja saķert Džeta roku, kad viņam caur kaklu iztriecās bulta. Jasmīne atmeta galvu. Smaile gandrīz bija sasniegusi viņas seju. Džets joprojām krampjaini bija sagrābis viņas matus. No bultas viņai uz krūtīm tecēja asinis. Aizsniegusi Džeta plaukstu, viņa pagrieza to tā, ka pirksti nokrakšķēja, viņš nokrita uz ceļiem, izraujot viņai dažas matu šķipsnas.

— Mammu!

— Paliec turpat!

Atkāpjoties uz Dantes pusi, viņa dzirddēja loka stiegru un acumirklī saprata, kas notiek. Viņa atspieda muguru pret durvīm gluži kā sapnī, zinot, ka bulta šķeļ gaisu un traucas taisni pret viņu. Triecienam plecā sekoja sāpes — svilinot tās izšāvās caur ķermeni un savācās vienā zvērojošā punktā. Izgājusi caur kreiso plecu, bulta dziļi bija ieurbusies koka durvīs. Ads satumsa, kad durvis no grūdiena sitās uz iekšu, pavelkot viņu līdzi.

Grīda nodalījumā bija zemāka, un Jasmīnei bija jāstāv uz pirkstgaliem, bet loka šāvējs viņu vairs neredzēja. Siltas asinis gar padusi tecēja lejup uz vidukli un biksēs.

Sāpes bija tik nežēlīgas, ka, paceļot labo roku un taustot

glumo bultu, viņai pazuda redzes asums. Viņa piespieda sevi kontrolēt elpošanu, lai tā būtu ritmiska. Bulta bija trāpījusi augstāk, nekā viņai bija šķitis, tieši zem atslēgas kaula.

Stenot aiz sāpēm un elsojot, Jasmīne nolaida roku un ieraudzīja, ka atslēgu Džets ir nometis uz grīdas.

Dante slēpās nodalījumā zem lāviņas. Jasmīne centās atgūt līdzsvaru, lai spētu stāvēt uz pirkstgaliem un ar savu smagumu nesalauztu plecu. Uzmanīgi viņa kāpās atpakaļ, atverot durvis vēl vairāk, lai noslēptos.

Tālumā, no pilsētas puses bija dzirdami saucieni.

Loka šāvējs ņēma nākamo bultu, un Jasmīne durvju spraugā ieraudzīja, ka Grosmans ar grūtībām paslejas augšup virs baseina malas un aizveļas pie sienas taisni zem loka šāvēja laukumiņa.

— Vai tu redzi atslēgu? — viņa elsojot izgrūda.

— Jā, — Dante atbildēja, izlienot no lāvas apakšas.

— Tagad nē, pagaidi!

Melnajā nodalījumā Dantes gaišā sejiņa spīdēja kā sudraba mēnestiņš. Klibodams pavilcies tālāk, Pedro uz flīzēm atstāja asins peļķi. Viņš bija pārāk lēns. Nākamā bulta trāpīja viņam mugurā starp lāpstiņām. Viņš apstājās un, karājoties ar rokām pie baseina malas, elsa.

— Paņem atslēgu tagad, — Jasmīne čukstus pavēlēja.

Izlīdis laukā, Dante paņēma no grīdas atslēgu un atkal

pazuda zem lāviņas.

— Tu gan esi malacis, — viņa ar grūtībām pateica.

Durvis sašķiebās, un plecs tā iesāpējās, ka viņai pār vaigiem

sāka ritēt asaras.

Atkal pacēlusi labo roku, viņa aizsniedzās līdz bultai un

sāpēs iekliedzās, mēģinot izraut to no durvīm. Gar acīm sametās raibs, ceļgali salocījās.

— Mammu?

— Nebaidies, — viņa čukstēja. — Tikai guli turpat.

Jasmīne palaida vaļā bultu, un roka nokrita gar sāniem. Viņa saprata, ka pati izvilkt bultu nespēs. Viņai nebija spēka,

sāpes bija pārāk lielas.

Pie sienas nekustēdamies gulēja Grosmans. Netālu no viņa atradās skārda spainis. Jasmīne ieraudzīja, ka virs tā malas rēgojas āmura kāts. Varbūt tur ir atrodams pat nazis, bet arī āmurs noderēs.

— Grosman, tev jāaptur šāvējs, — viņa iesaucās. — Paņem āmuru, tas ir tev blakus.

69

Publika bija ceļā uz pirti, milzīga ļaužu straume virzījās uz priekšu, norāva plastikāta zīmes un devās taisni iekšā. Dzirdot satraukto murdoņu, tai tuvojoties, Jasmīne atkal mēģināja izraut bultu. Tas bija neiespējami. Sāpes grasījās gūt virsroku — viņai drīz iestāsies šoks. Sirds jau tagad sitās par ātru. Kreisā roka nokarājās, un asinis pilēja no pirkstgaliem. Durvis eņģēs krakstēja.

Viņa nebija cerējusi, ka Grosmans ir dzirdējis saucienu, bet nu Jasmīne pamanīja, ka viņš pieceļas sēdus un lūkojas uz viņas pusi.

Skatītāji jau bija ārpusē. Jasmīne tos skaidri dzirdēja. Viņu paslēptuve bija atklāta. Uz flīzēm kustējās raustīgas ēnas, un tad viņa ieraudzīja arī pirmos cilvēkus. Tie devās taisni uz baseinu, rādīja uz Pedro un Grosmanu un izklīda gar sienām, lai atrastu labākās vietas.

Jauna bulta trāpīja Pedro augšdelmā, caururbjot muskuli, un tās smaile atdūrās pret baseina flīzēto malu.

Publikai pāršalca troksnis.

Grosmans raustīdamies piecēlās, izrāva āmuru no spaiņa un uzskrēja uz kāpņu laukumiņa. No Jasmines skatpunkta gandrīz vai nebija iespējams vērot notiekošo, bet sanākusī publika kliedza un drūzmējās, lai redzētu labāk.

Grosmans cīnījās ar šāvēju aiz paliktņa ar cementa maisiem. Rēkdams viņš sita ar āmuru. Asinis šķīda pa sienu. Bultu maks apgāzās, un no tā izbira atlikušās bultas.

Jasmīnes roka nevaldāmi drebēja, sataustot bultu un no jauna mēģinot to izvilkt. Bija dzirdams, kā knikšķ cīpslas un skrimšļi plecā. Asinis tievā straumītē tecēja pa augumu lejup.

Ieradās vairāk publikas, un atskanēja šķidri aplausi, kad Grosmans asiņainu seju piecēlās. Roka un āmurs tumši mirdzēja. Roka līdz augšdelmam bija vienās asinīs. Mute bija puspavērta un acis stiklainas. Lielie vaigi bija notašķīti ar puņķiem un asarām.

Kolete Darlo ienāca reizē ar kādu skatītāju pulciņu. Tie apstājās, tad izklīda kur kurais, kamēr viņa turpināja iet pa nolaideno baseina grīdu. Viņa kustējās lēni, sejā bija redzams smaids, mugurā bija eleganta bezroku blūze, un labajā rokā viņa turēja cirvi.

Durvis, pie kurām kā pienaglota bija Jasmīne, gribēja vērties ciet un grūda viņu uz priekšu, pirkstgali slīdēja pa flīžu grīdu.

Kolete apstājās pie Pedro, kas bija saļimis uz sāna, atbalstoties pret baseina malu. No viņa ķermeņa rēgojās trīs bultas. Viņš stipri asiņoja un smagi elsoja. Seja bija bāla un sviedriem klāta. Nostādījusi viņu uz kājām, Kolete franciski kaut ko sacīja. Pedro grīļojās viņas priekšā, asinīm plūstot pa abām kājām lejup.

— Sarkanmatainā ir atgriezusies — vai kā? — viņa jautāja un aplaizīja lūpas.

Pagrozījusi cirvi, viņa nomērķēja pret Pedro kaklu, tomēr necirta, bet ar kreiso roku iesita viņam spēcīgu pļauku. Publika aplaudēja. Viņš pastreipuļoja sānis, bet Kolete satvēra bultu, kas bija izurbusies cauri rokai, un pievilka viņu sev klāt.

— Kā viņa varēja atgriezties? — Kolete jautāja, maigajā balsī ieskanoties asam tonim.

— Palīdzi man, — Pedro elsoja. — Marta, palīdzi man!

Kolete atkal iesita viņam, savainotā kāja neizturēja, un viņš

nogāzās uz grīdas. Bulta mugurā zem viņa salūza, un viņš skaļi iekliedzās.

Jasmīne, acis aizvērusi, lūdza Dievu, lai Marta neatbild.

-

Viņai bija jāslēpjas un jābūt kopā ar Grosmanu, Ēriku un Danti. Ir jāpazūd plašajā pirts kompleksā, viņa nodomāja. Ir jāatrod vieta, kur paslēpties, un jāuzturas tur, kamēr Vangam apniks meklēt.

Ikri no stāvēšanas uz pirkstgaliem sasprindzinājumā drebēja, bet ikreiz, kad viņa saļima, šķita, ka plecs salūzīs, un viņa tik tikko spēja apspiest skaļu vaidu.

Bija redzams, ka francūziete svīst, piere spīdēja un vaigi bija sasārtuši. Viņa atkal tuvojās Pedro, sapņaini raudzīdamās viņā un šūpodama rokā cirvi.

— Es vēlos runāt ar Vu Vangu, — no kāda nodalījuma baseina otrā pusē pēkšņi atskanēja Martas balss.

— Viņš dodas šurp, — Kolete klusi atbildēja.

Jasmīne redzēja, kā viņas skatiens meklē Martas virzienā un viņa notrauš sviedrus no kakla.

— Manai ģimenei nav nekāda konflikta ar viņu, esmu Juristu korpusa sastāvā, — Marta iesaucās.

— Tas nebija mans lēmums, — Kolete atbildēja. — Bet es centīšos...

Marta pēkšņi iznāca ārā no nodalījuma. Jasmīne redzēja, ka Ērika paliek stāvam tumsā un lūkojas viņai nopakaļ. Viņa bija šausmu pārņemta un, šķiet, nemaz neapjauta, ka pār vaigiem līst asaras.

— Vu Vangam ir nepieciešami tikai Jasmīne un zēns, — Marta sacīja, cenšoties izklausīties mierīga.

— Es klausos, — Kolete atbildēja, ieskatoties viņai acīs.

— Jūs viņus dabūsiet, ja es un mana ģimene tiks amnestēta.

— Mēs viņus dabūsim? — Kolete jautāja, rādot, ka pārdomā šo priekšlikumu. — Gan puiku, gan māti?

— Jā, — Marta pamāja.

Jasmīne saņēmās, aizturēja elpu un pastiepa roku, lai mēģinātu izraut bultu, bet paslīdēja, un durvis atkal sāka vērties ciet. Eņģes čīkstēja. Kāju pirkstgali turpināja slīdēt. Viņai izplešot kājas, tie aizķērās flīžu salaiduma šuvē, un viņa varēja uzmanīgi bīdīt sevi uz nodalījuma iekšpusi. Siltas asinis tecēja viņai pār muguru un zemāk.

Kolete palīdzēja Pedro piecelties, un Marta devās lejup pa nolaideno grīdu.

— Saki Vu Vangam, ka es zinu, kur viņi slēpjas, — viņa teica. — To varu parādīt, ja visu priekšā apsolāt, ka ļausiet man un manai ģimenei iet.

— Manuprāt, viņš novērtēs šo priekšlikumu, — Kolete izstiepa roku, lai aicinātu Martu nākt tuvāk.

— Ej un runā ar viņu, — Marta atkārtoja, aplaizot lūpas.

Atbalstījies ar plecu pret sienu, Pedro mēģināja kaut ko sacīt

un izklepoja asinis. Bulta mugurā, acīmredzot, bija pārdūrusi plaušu. Marta gandrīz jau bija pienākusi klāt.

— Jums jāapsola, ka tikmēr paliksiet šeit, — Kolete atkal pastiepa roku, it kā vēlētos Martai palīdzēt.

— Mēs paliksim un...

Kolete pēkšņi atvēzējās ar labo roku un iezvēla Martai ieslīpi no apakšas. Tas bija ātrs un negaidīts sitiens. Cirvja piets trāpīja Martai pa vaigu. Galva pasitās atpakaļ, un viņa nokrita zemē, atsitoties pret to ar roku.

Publika izbrīnā skaļi iekliedzās. Atskanēja arī smiekli un aplausi.

Marta mēģināja piecelties, bet nespēja, deniņi asiņoja, un plaukstu viņa bija piespiedusi pie vaiga.

— Mammu! — iekliedzās Ērika un metās uz priekšu.

— Aizver acis, — Jasmīne stingri nočukstēja Dantem. Raudādama Ērika skrēja pie mātes. Kolete pagrieza galvu,

atvēzēja cirvi un trāpīja meitenei krūtīs.

Marta nelabā balsī iebrēcās. Publika bija pavisam apklususi. Cirvis bija dziļi iegājis Ērikas ķermenī. Jasmīnei ausīs sāka zvanīt.

— Mīļo tant, man ir tikai septiņi gadi, — meitene kunkstēja. — Mani sauc Ērika, un es...

Kolete centās izraut cirvi, bet tas bija ieķēries, Ērikas augumiņš raustījās līdzi un tad nokrita zemē.

— Kur atrodas tā rudmatainā? — jautāja Kolete, neskatīdamās uz Martu.

Uzlikusi kāju Ērikai uz krūtīm, Kolete pagrieza cirvi un izrāva to. Marta nepārstāja kliegt.

70

JasmInes priekšā pēkšņi nostājās kāda sieviete no publikas. Viņas nopietnā seja bija krunkaina un skumja. Salikusi kopā īkšķus, viņa krūšu augstumā ar abām plaukstām izveidoja tauriņa siluetu, tad pateica kaut ko ķīniski un izvilka bultu no durvīm. Jasmīne elsodama saļima, dzirdot, ka Marta atkal iekliedzas. Vecā sieviete uzmanīgi izvilka bultu no pleca un, pirms nozust, pasniedza to Jasmīnei.

— Dante, tev jāpaliek šeit, — Jasmīne sacīja, izvelkot japāņu virtuves nazi. — Un tu nedrīksti skatīties!

Marta bija palīdusi uz priekšu un nogūlusies pār meitu, lai Kolete nevarētu viņai atkal iecirst. Ērika bija nopietni ievainota, un asinis burbuļodamas plūda no krūtīm.

Pedro atkal bija saļimis un gulēja uz sāna. Pie katra elpas vilciena bultas viņa ķermenī sašūpojās.

Sperot pirmo soli, Jasmīne gandrīz nokrita, plecs pulsēja un kreisā roka bija tā notirpusi, ka viņa vairs nejuta, ka tajā tur asiņaino bultu.

Sagrābusi Martu aiz matiem, kolete vilka viņu pa balto flīžu grīdu, tad palaida vaļā.

— Es nevedu nekādas sarunas! — viņa nobļāvās.

Ērika atklepoja asinis un elpoja grūdieniem. Atgriezusies Kolete spēcīgi iebelza meitenei pa seju ar cirvja pietu.

— Tu nedrīksti! — Marta kliedza.

Viņa mēģināja rāpot pie meitas, bet Kolete paspēra viņu malā. Publika auroja satraukta vai iedegusies — kā tieši, to saprast nebija iespējams — un daudzi sita ar dūrēm pa sienu.

— Kolete! — iesaucās Jasmīne, iznākot uz priekšu.

Tā viņu nesadzirdēja, publika trokšņoja pārāk skaļi. Sev priekšā Jasmīne turēja bultu. Uzlikusi kāju Ērikai uz rokas, Kolete pacēla cirvi, lai to nocirstu.

— Kur viņa ir? — viņa jautāja.

— Esmu šeit, — Jasmīne skaļā balsī atbildēja. Publika apklusa un Kolete pagriezās apkārt.

Jasmīne tuvojās francūzietei. Doma, ka būs jānogalina viņa, pāršalca Jasmīni kā izaicinošs un karsts paisuma vilnis. Kāpjot lejup pa kāpnēm, viņa, piespiestu pie sāna, cieši plaukstā turēja nazi.

Grosmans, čokurā sarāvies, gulēja ar aizvērtām acīm. Viņam līdzās mētājās loks un bultas.

— Grosman! — Jasmīne stingrā balsī uzsauca. — Pacel loku! Kolete elpoja caur pavērtu muti, un roku muskuļi drebēja.

Viņa paspēra soli pretī Jasmīnei. No cirvja asmens nokarājās staipīgas asinis.

— Marta, pacel no grīdas nazi! — Jasmīne skarbi pavēlēja. Neizlaižot viņu no acīm, Kolete kāpās malā. Jasmīne tuvojās

ar asiņaino bultu pamirušajā rokā, slēpjot japāņu nazi pie sāna. Ar mehāniskām kustībām Marta pacēla no grīdas nazi. Cenšoties izskatīties draudīgi, Kolete vairākas reizes atmeta galvu un izrādīšanās pēc bezjēdzīgi šūpoja cirvi. Daži iereibuši vīrieši publikā klaigāja un aplaudēja.

— Grosman, ņem loku un nošauj viņu! — Jasmīne teica.

Viņš nedarīja neko, tikai gulēja tāpat kā pirmīt, bet acis bija pavērušās, un skatiens apstājās pie viņas, izklaidīgs un melns. Piecēlusies Marta ar nazi rokā virzījās uz Koletes pusi. Jasmīnei bija skaidrs, ka Martai nekas neizdosies, tomēr viņai pašai radās iespēja paiet malā. Kolete vēl nezināja, kura no abām ir bīstamāka, un viņai nebija ne jausmas, ka Jasmīne ir trenēta šādām lietām.

Francūziete mēģināja griezties, sekojot Jasmīnei un reizē neizlaižot no acīm Martu.

Beidzot Jasmīne izdzirdēja, ka Grosmans paceļ loku un viena bulta viņam nokrīt zemē.

Viņa mums ir rokā, Jasmīne nodomāja.

Seja Koletei bija saspringta, un blūzes audums padusēs no sviedriem bija kļuvis tumšāks.

Marta kā aizsargājoties turēja nazi sev priekšā. Kolete izdarīja negaidītu izklupienu ar cirvi, nošķindēja, kad nazis tika izsviests Martai no rokām. Pašķīda asinis, Marta iebrēcās un nokrita zemē. Savainoto roku kājstarpē iespiedusi, viņa griezīgi spiedza.

Jasmīne tuvojās tik ātri, ka francūziete nespēja pabeigt iesākto. Pagriezusies viņa instinktīvi atkāpās. Jasmīne sekoja, sajūtot viņas parfīma smaržu. Tā kā ievainotā roka sāka pagurt, viņai bija jāpanāk, lai Kolete cērt. Publika iedegusies klaigāja. Elsodama Jasmīne turēja priekšā bultu. No elkoņa pilēja karstas asinis. Izdarījusi māņu kustību, Kolete uzbruka no sāniem un izsita Jasmīnei no rokas bultu. Kad smagais cirvis pēc inerces aizšūpojās malā, Jasmīne žigli iespēra Koletei pa kājām.

Viņa atmuguriski krita, bet Jasmīne noķēra viņas pakausi elkoņa locītavā, pavērsa nazi un ļāva viņai noslīdēt zemāk, reizē paraujot nazi augšup tā, ka asmens pāršķēla kakla artērijas un cīpslas.

To viņa bija vingrinājusies tik daudz reižu, ka izdarīja to bez domāšanas. Tas prasīja divas sekundes. Roka joprojām cēlās augšup, kad viņa mainīja naža satvērienu. Tāpat kā ar šujmašīnas adatu kustība notika automātiski. Koletei atsitoties pret grīdu, no mutes izšļācās asinis.

Viņa grasījās pacelt roku pie kakla, kad Jasmīnes cietais naža asmens, pāršķeļot krūškurvi, ietriecās viņai taisni sirdī.

Neskatīdamās uz viņu, jasmīne paspēra malā glumo nazi. Pāris soļu atkāpusies, viņa pārlaida skatienu publikai un baseinam. Guļot uz sāna, viņā raudzījās Marta. Kolete bija beigta, bet asinis joprojām sūcās viņai no kakla.

Publikā valdīja pilnīgs klusums, kad Jasmīne aizbāza aiz jostasvietas nazi, noslaucīja rokas biksēs, piegāja pie Ērikas un pacēla viņu uz rokām.

— Mazo draudziņ, — viņa nočukstēja un uzmanīgi nesa viņu prom.

Meitene vēl nebija mirusi, kājiņas trīcēja, un caur pievērtiem plakstiņiem viņa raudzījās Jasmīnē. Garie, slapjie mati bija salipuši ap viņas bālo seju.

— Nāciet nu, — Jasmīne sacīja citiem un nesa Ēriku augšup pa kāpnēm.

Viņa spieda sevi iet uz priekšu un juta, kā meitenes siltās asinis saslapina viņai drēbes. Publika joprojām bija klusa. Daudzi novilka savas mices. Kad Jasmīne gāja gar skatītāju rindu, izstiepās rokas un pieskārās Ērikas slābanajam ķermenim.

Iznācis no tumšā nodalījuma, Dante sekoja viņai līdz durvīm uz pirts senāko daļu. Ar drūmu seju un nesakot ne vārda, viņš atslēdza tās ar Džeta atslēgu un ielaida viņus iekšā.

Ejot Jasmīne juta, kā remdenais ūdens iesmeļas viņai kurpēs.

Sirds krūtīs vientuļi pukstēja. Aiz viņas gāja Marta un Pedro. Ienākot siltajā pirtī, viņu sejas bija sastingušas. Pedro tikai ar grūtībām spēja kustēties uz priekšu, viņš atbalstījās pret Martu un ieelsojās ik reizi, kad mēģināja spert soli ar savainoto kāju.

Viņiem bija sajūta, it kā ass vējš būtu brāzies taisni caur dvēseli, atstājot viņus tukšus un vientuļus.

Kad pa durvīm bija ienācis Grosmans ar loku un bultu maku, Dante aizvēra durvis un aizslēdza. Mirdzošajā mijkrēslī, kas atspoguļojās ūdenī, šķita, ka sienas šūpojas.

Viņi atkal bija ieradušies tajā pirts daļā, kur reiz bija pamodušies nāvei.

Ērikas elpa gandrīz nebija sajūtama. Lūpu kaktiņi bija pilni ar asins putām. Saņemot savu meitu, Martas acis bija kā bezdibeņi un seja pārvērtusies akmenī.

— Paldies, — viņa nočukstēja.

71

Ērika gulēja uz sola, un Marta, ceļos nometusies, čukstēja un skūpstīja viņai pieri, kamēr Jasmine un Grosmans vilka bultas no Pedro ķermeņa. Viņš apjukumā pretojās, bet tad atslāba, ļaujot pārsiet ievainojumus. Brūce kājā bija tik nopietna, ka būtu jāpiededzina, lai tā sadzītu, bet darīt to šeit nebija nekādas iespējas.

Jasmīnei no pleca arvien vēl sūcās asinis. Tas sāpēja, bet, ja vien brūcē neiekļūs infekcija, nekādas briesmas nedraudēja.

Nostājies malā, Dante klusēja. Viņš raudzījās uz Ēriku. Viņa elpoja arvien gurdenāk un seklāk, un gaišas asinis burbuļoja viņai no krūtīm.

Marta maigi atbīdīja matus Ērikai no pieres, un Jasmīne dzirdēja viņu sakām aptuveni kaut ko tādu, ka viss būšot labi.

— Jums nevajag mani gaidīt, — Ērika čukstēja. — Mammu, es tagad esmu liela.

Marta kaut ko atbildēja, seja sāka drebēt un pār vaigiem bira asaras.

— Viņai nepieciešama palīdzība, — Pedro gurdi sacīja un ar mokām cēlās kājās.

Ūdens, metot mirdzošus atspīdumus uz sienām, plūda pa notekām. Visur urdzēja un pilēja. Gaisma atspoguļojās kustīgajos, tumšajos vilnīšos. Piepildoties tvertnes nokrakšķēja, tad

lēni sasvērās, izlejot karsto ūdeni uz grīdas flīzēm, kur tas plūda pa gaiteni un tālāk pa notekām prom.

Piegājis pie meitas, Pedro ar trīcošām rokām mēģināja atpogāt viņas saplēsto blūzi.

— Mums jāaptur asinis, tas var būt bīstami.

— Pedro, — Marta mierinot sacīja.

— Jāuzliek spiedošs pārsējs, — viņš paskaidroja, raudzīdamies viņos tā, it kā būtu aizmirsis, kas viņi ir.

Asinis plūda no lielās brūces ciskā, veidojot tumšu plankumu ūdenī ap viņu. Saudzīgi satvēris meitas ļengano rociņu, viņš solīja, ka izšūpos viņu šūpolēs zem ābeles, kad viņa atveseļosies.

Viņš apklusa, tad krita uz sāna, atsitot plecu pret koka paneli. Piesteidzās Grosmans un palīdzēja viņam nogulties uz sola.

Marta joprojām tupēja uz ceļiem pie meitas.

— Es mīlu tevi vairāk par visu, nekad to neaizmirsti, — viņa raudāja.

— Man vairs nesāp, — Ērika vārgi pasmaidīja.

Marta aizspieda muti ar plaukstu, mēģinot savaldīt elsas.

— Neesi bēdīga, — nočukstēja Ērika.

— Es nevaru, mēs esam kopā, vienmēr esam kopā, arī tētis ir šeit, mēs esam kopā.

Ērika gulēja ar pavērtām acīm, un skatiens bija miegains un dīvaini spožs.

Piegājis pie Jasmines, Dante paslēpa seju viņas drēbēs.

— Es negribu, — viņš čukstēja.

— Es zinu, — viņa atbildēja.

Pedro atkal piecēlās, atbalstījās pret sienu un elsodams atkārtoja meitas vārdu, un tā arī palika stāvam.

Marta glāstīja Ērikai vaigus un centās padarīt balsi gaišu un mīļu.

— Tik laba meitene, tik skaista meitene. Skaistākā meita pasaulē...

Ērika sāka smaidīt un pēkšņi bija mirusi un klusa. Marta saļima un, turot meitas galvu ar abām rokām, aizsmakusi raudāja.

Pedro lēni piegāja pie viņas, un Jasmīne dzirdēja viņu sakām, ka Ērika joprojām elpojot, ka viņš redzējis — viņa elpo.

— Jums viņai jāpalīdz, — viņš vārgā balsī teica. — Jāuzliek spiedošs pārsējs...

Viņš apklusa, noslaucīja asaras no vaigiem un vēlreiz nomurmināja, ka meita joprojām elpo.

Jasmīne skatījās uz Ēriku. Viņa gulēja kā gliemežnīca, noslēgta un balta savas mātes apskāvienā.

No viņas lūpām bija izsūkušās asinis, skropstas meta ēnu uz vaigiem.

Ūdens satumsa, pirmīt mirdzējis tas kļuva blāvs un pelēks. Marta raustījās elsās. Dante bija apķēris Jasmīni.

— Viņa neko nebija nodarījusi, — viņš teica. — Ērika bija tikai mīļa.

Pa gaiteni nāca divas sievietes. Viņas bija no tās ģildes, kas pavadīja visus jaunpienācējus. Jasmīne bija dzirdējusi, ka viņas dēvējot par vecmātēm un saprata — kāpēc.

Abas apstājās pie Martas un klusi runāja ar viņu. Marta klausījās, augumam raustoties krampjainās elsās.

— Ko viņas saka? — Pedro jautāja.

— Es domāju, ka viņas sola parūpēties par mūsu meitiņu.

Noņēmusi savu zelta krustiņu, Marta aplika to Ērikai un

noglāstīja viņas tievo rociņu pēdējo reizi.

72

Ūdens kā blāva plēve pletās viņiem zem kājām, pa sienām mierīgi kustējās melnas ēnas. Ietinušas Ērikas ķermeni baltā drānā, sievietes aiznesa to prom, tumsā. Redzot Ēriku pazūdam, Marta nevēlējās to pieļaut, viņa centās aizkavēt vecmātes, lai vēlreiz sasukātu meitai matus, bet Jasmine viņu turēja, čukstot viņai pret pieri, ka Ērika jau ir saposta.

— Bet mati nebija kārtībā, — Marta raudāja, skatīdamās Jasmīnei acīs.

— Viņa bija tik skaista. Tu viņu uzposi tik skaistu.

— Tā arī bija, — viņa pamāja, slaukot asaras no vaigiem.

Visi pieci devās dziļāk pirtī. Jasmīne zināja, ka nav daudz

laika atrast drošāku vietu, pirms ieradīsies Vu Vangs un viņa vīri. Dante negribēja iet pats, un viņa paņēma un nesa dēlu uz labā gurna.

Cieši turoties, Dante pūta karstu elpu viņai uz rokas. Jasmīne juta bēdas, kas strāvo no klusā auguma.

Viņi virzījās pa eju ar nodalījumiem, šķērsoja noteku un iznāca pie dziļāka baseina.

Pedro pie katra soļa noelsās. Marta un Grosmans balstīja viņu katrs no savas puses. Martas seja pēc raudāšanas izskatījās dīvaini bezpalīdzīga. Kā atbalss tai sekojošie šņuksti lika viņai reizumis nodrebēt.

— Kur Ērika? — Pedro jautāja, pēkšņi apstājās un lūkojās apkārt. — Marta? Vai Ērika brauc ar autobusu?

Marta atbildēja kaut ko portugāliski, un viņš izbrīnījies pamāja.

Viņi brida pa ūdeni, kas sniedzās līdz gurniem, tāds kā nožogojums lika pavirzīties sāņus un kāpt pa šaurām kāpnītēm ejā ar nodalījumiem, jasmīne pagriezās, paraudzījās atpakaļ. Lai sekotu viņiem, Vangam bija jāpārbrien baseins.

Jasmīne saprata, ka viņas grupai vajadzētu noslēpties un gaidīt aiz margām un reizē novietot loka šāvēju sānos.

— Nedomāju, ka atradīšu labāku vietu par šo, — viņa sacīja un nolaida Danti zemē.

— Vai paliksim šeit? — Grosmans jautāja.

— Es nespēju iet tālāk, — Pedro vārgi noteica. — Ir pārāk agrs rīts.

— Mēs paliksim, — Marta sacīja, papliķējot viņam pa vaigu.

— Paldies, — viņš pamāja.

— Vai zini, ka sievas sacīja — viņas lūkošot, lai mēs nokļūtu vienā laivā ar Ēriku, ja nomirsim šodien, — Marta sacīja, gaiši pasmaidot.

jasmīne pagāja malā, lai liktu viņiem mieru, un iedomājās, cik ļoti visi šeit baidījās no brīža, kad būs jāpazūd laivās. Bet gandrīz visi, kas šeit bija ieradušies, kāpa tajās bez šaubīšanās.

Viņas priekšā ceļš sadalījās divos virzienos. Vai nu viņu nogalinās Vangs, vai viņa atgriezīsies dzīvē kopā ar Vangu.

Apsēdusies uz soliņa blakus Jasmīnei, Marta skatījās uz citiem, tad, paliekusies uz priekšu, aplaizīja lūpas.

— Piedod, es negribēju teikt to, ko sacīju, mani pārņēma panika... Ak Dievs, es nebiju domājusi, ka...

Viņa apklusa, sejai savelkoties tādās kā sāpēs.

— Būtu labi, ja tu izstāstītu patiesību, — Jasmīne sacīja.

— Lai ir, kā ir, — Grosmans nopūtās.

— Es saprotu, ka plāns izgāzās, — Jasmīne turpināja. — Bet kā bija domāts?

— Piedod, piedod, piedod...

Viņa aizsedza seju ar abām rokām, kamēr Jasmīne runāja.

— Tu sameties kopā ar Džetu, lai mēģinātu pārdot mani un Danti, bet Džets tevi nodeva un pārdeva mūs visus?

— Jā, — nočukstēja Marta.

— Tagad es nesaprotu. Marta? Ko viņa tur stāsta?

— Es mēģināju nopirkt vīzu Ērikai, — viņa atzinās.

— No triādes? — Grosmans cerīgi jautāja.

— Nav nekādas triādes, — teica Marta.

— Banda taču grasās paņemt visu...

— Bet ar triādi tam nav nekāda sakara, jo ostā nekādas triādes nav un nekad nav bijis, — Marta turpināja. — Bandas ir pakļautas Juristu korpusam, tas pieder mums, tiesnesim. Viss grozās tikai ap to, lai piesavinātos vīzu un atgrieztos dzīvē, gūtu jaunu iespēju.

— Saprotu, — Jasmīne nočukstēja, skudriņām pārskrienot pār muguru.

— Vai tu gribēji nopirkt vīzu Ērikai? — Pedro jautāja.

— Es zinu, ka tas ir nepareizi un briesmīgi, — Marta atbildēja, — bet es nespēju beigt domāt par to, es tikai gribēju, lai viņa atgriežas dzīvē, lai izaug liela.

— Tātad banda, kas nogalina jaunpienācējus, atrodas tiesas pakļautībā? — Jasmīne lēni sacīja.

— Jā, — Marta nočukstēja.

— Nespēju tam noticēt, — Grosmans izgrūda.

— Antonijai bija taisnība, — Marta bezkaislīgā balsī stāstīja.

— Bija... ir notikusi varas pārņemšana. Viss ir noslēpts birokrātijā, bet noteicējs patiesībā ir Juristu korpuss.

— Un tu tam piederi, — Jasmīne sacīja.

— Jā... piederu. Bet man nav nekādas varas... jo tā ir ārkārtīgi hierarhiska sistēma ar tiesnesi augšgalā un zem viņa četrdesmit divi piesēdētāji, galvenie juristi, veiklākie advokāti un tā tālāk... Augšslānis labākās vīzas pievāc sev... Tas mazliet atgādina piramīdas spēli... un pat ja es atrastos pašā apakšā, es tomēr zinu, ka esmu privileģēta — jo, piederot Juristu korpusam, es varu tikt pie vīzām, kas paliek pāri.

Nopūtusies Jasmīne centās domāt skaidri, bet nespēja aptvert visu, ko bija uzzinājusi.

— Bet... šeit taču ir slavenais upes krasts, kur nonāk visi, — viņa ieteicās.

— Ja vīzas iespējams samainīt, tad tās ir arī nopērkamas, — Marta atbildēja, stipri paberzēdama pieri. — Un ja dažiem ir vairāk naudas un varas kā citiem, tad vairs nepastāv nekādu robežu.

— Bet tu taču runā par bērniem, bērniem, kuriem jāturpina dzīvot, — Jasmīne sacīja.

— Marta? — brīnījās Pedro.

— Tev būtu mani jāsaprot, — Marta ieskatījās Jasmīnei acīs.

— Tu sekoji savam dēlam nāvē, lai dabūtu viņu atpakaļ.

— Es biju spiesta.

— Es tevi apbrīnoju, — Marta nočukstēja.

Taisnība ir zudusi, Jasmīne nodomāja. Nav palicis nekas cits, kā tikai cīņa.

Viņai jāclnās par savu un Dantes eksistenci.

Viņi visi bija apmānīti.

Tā bija tiesa, kas izmantoja bandas, tā bija tiesa, kas raudzījās, lai visi maiņas darījumi Transporta komitejā notiktu un visas civilprasības tiktu tiesātas netaisnīgi.

Viņi mānīja cilvēkus, baidot tos ar tirādi, un mācīja tiem, ka tiesa ir viņu pēdējais aizstāvis.

Nodūrusi skatienu, Jasmīne vilka pirkstus caur Dantes matu ērkuli. Drīz spēle būs beigusies un tad viņa varēs atpūsties — tā vai citādi.

— Ko darīsim tagad? — Grosmans jautāja. — Vu Vangs nekad neliksies mierā. Viņš turpinās, līdz visi būsim beigti.

— Jasmīn, mēs redzējām, kā tu tiki galā ar Koleti, — Marta ar spožām acīm ierunājās. — Tu zināji, ko dari, viņai nebija izredžu... Tu neesi parasta sekretāre.

— Pirms bērna piedzimšanas es dzīvoju citu dzīvi, — viņa klusu atbildēja.

— Tātad tu tici, ka mēs varam uzvarēt? — Marta jautāja.

— Man jāspēj, — Jasmīne sastapa viņas skatienu.

— Tad es darīšu visu, lai tev palīdzētu.

— Es arī, — negaidīti možs pievienojās Pedro.

— Ģenerāl, — Grosmans sacīja pieceļoties.

— Leitnants, — Jasmīne izlaboja.

Raugoties viņā lielām acīm, Marta pamāja ar galvu un arī piecēlās. Visi skatījās uz Jasmīni, gaidot, ka viņa pārņems vadību.

— Mums ir nazis un loks... cik bultu ir atlicis? — viņa jautāja.

— Astoņas, — Grosmans atbildēja.

— Vai proti šaut ar loku?

— īsti neprotu.

Bet tu zini, kā mērķēt?

Jā, tikai redze tagad man nav tā labākā.

Kādās sacensībās reiz pamēģināju, — ierunājās Marta. Kā gāja? — Jasmīne jautāja.

Gluži labi.

Vai varēsi nošaut cilvēku?

Jā, — viņa īsi atbildēja.

73

Dante bija apskāvis Jasmines kājas, kad viņa veda Martu uz viņas pozīciju aiz margām baseina malā.

— Varbūt viņi nāks kaujas pāros vai divās grupās, — Jasmine norādīja uz baseina daļu, kur ūdens bija dziļāks, — bet, ja viņi nāks visi septiņi, tad tev jāpagaida, līdz viņi piebridīs tuvāk un jānošauj tie pa vidu, lai grupa tiktu sašķelta divās daļās.

— Labi, — Marta sacīja, raudzīdamās ūdenī.

— Bet tev jābūt tuvu, tu vari virzīties gar margām... Šauj no divu, lielākais, triju metru attāluma... un taisni vidū, vienmēr vidū.

— Domāju, ka nekļūdīšos, — Marta noteica.

Viņas raudzījās ūdenī. Tas bija pilnīgi mierīgs. Gludā virsma meta gaišu atspīdumu uz sienām. Šī bija mierīga vieta, radīta tam, lai gulošie bez bailēm mostos nāvei, bet drīz ūdens viļņosies un sajauksies ar asinīm.

— Pamēģini pieskarties gar margām ar loku un pavingrinies izņemt bultas, — Jasmīne ieteica.

— Labi.

— Man jāpaspēj parunāt ar Grosmanu, pirms viņi būs klāt.

Ejot prom, viņa redzēja, ka Marta sakņūp un tver pēc elpas,

bet pēc kāda mirkļa atkal izslējās. Viņas pienagloto acu skatiens bija koncentrēts.

— Grosman, mēs abi izmantosim nazi, — Jasmine teica. — Tev jāpagaida nodalījumā baseina otrā malā un jāpieslēdzas, kad viņi ies garām, viņi nedrīkst tevi pamanīt.

— Saprotu, — viņš atbildēja.

— Tikai tad, kad dažs labs no viņiem bēgs atpakaļ, tu iznāksi ārā... bet nogaidi, kad viņš mēģinās izkāpt no ūdens, tad tev būs lielākas izredzes.

Grosmans nedroši raudzījās viņā. Viņa bārda bija sapinkājusies no sažuvušām asinīm, piere raiba un drēbes vienos traipos.

— Vai man jādur, vai kā...

— Mēs zinām, ka vairāki no viņiem ir apbruņoti ar mačeti... tāpēc tev jātur nazis, lūk, šādi, lai varētu aizsniegt tālāk, — viņa rādīja.

— Šādi? — viņš mēģināja.

— To sauc par āmursatvērienu... Skaties tagad uz mani, — Jasmine sacīja, mēģinot noslēpt satraukumu, kas gribēja izlauzties viņas balsī. — Izstiep kreiso roku, paslēp nazi, atkāpies, kad viņi tuvojas malai, pagaidi, līdz viņi izmantos rokas, lai tiktu augšā... tad pasper soli uz priekšu, mērķē krūtīs un dur ar nazi.

— Vai Liaoczi ir sacījis, ka jāuzbrūk ienaidniekam tā, it kā glābtu slīkstošo? — viņš, acīm iedzirkstoties, teica.

Radās iespaids, it kā viņš būtu sācis ilgoties pēc brīža, kad bailes pārvērtīsies par kaut ko citu, par daļu no neizbēgamā.

Šo skatienu Jasmīne pazina ļoti labi. Visi karā pabijušie zina, ka pareizais un nepareizais samainās vietām. Karš pārvērš cilvēka morāli un godaprātu. Visu, kam ir ticēts, nomaina vēsa loģika, kuras pirmsākumi droši vien ir meklējami, lūk, šajā laukumā, viņa domāja.

Kādu brīdi viņa stāvēja, vērojot, kā Grosmans vingrinās šajā

kustībā. Viņš bija spēcīgs un ar garām rokām. Ja viņam izdosies pareizi izmantot situāciju, tad būs labi, Jasmīne nodomāja un apturēja viņu.

— Izskatās lieliski. Tev tagad jāslēpjas.

— Šeit taču jābūt vēl vienām durvīm? — viņš jautāja.

— Nezinu, bet, manuprāt, jābūt.

Grosmans aizgāja uz savu baseina malu, apstājās un lūkojās tumšajā ejā.

Nopietnu seju Marta paņēma bultu, ielika to un, loku uzvilkusi, mērķēja uz baseina pusi.

— Ko viņi gaida? — nemierīgi atskanēja jautājums. — Kāpēc viņi nenāk?

— Drīz nāks, — Jasmīne klusi noteica.

Paņēmusi Danti pie rokas, viņa, izgājusi pa gaiteņa durvīm, devās uz nodalījumu, kur stāvēja Pedro. Seja viņam bija ļoti bāla un izskatījās, ka viņš ir tuvu ģībonim.

— Kas man būs jādara? — Dante jautāja.

— Tev jāslēpjas šeit kopā ar Pedro, — viņa atbildēja.

— Vai nedrīkst būt pie tevis?

— Tieši tagad nesanāks.

— Labi.

— Esi nu kluss kā pelīte, līdz nākšu tev pakaļ, — Jasmīne piekodināja. — Vai zini, ka īsti jūras laupītāji ir lieli meistari, kad jāslēpjas un jācieš klusu.

— Esmu par lielu, lai spēlētu jūras laupītājus, — viņš atteica.

— Vai tiešām? — Jasmīne tēlotā izbrīnā paskatījās uz viņu.

— Jā.

Dante raudzījās viņā ar tumšām acīm

— Kas notiek? — Pedro vārgi izdvesa.

— Mēs tūlīt būsim gatavi, — Jasmīne sacīja. — Tu pieskati Danti.

— Vai mums tikai jāslēpjas un...

— Pagaidi, — izdzirdējusi kliedzienu, viņa pārtrauca Pedro.

— Kas tur ir?

Jasmīne palūkojās laukā un ieraudzīja Grosmanu. Viņš stāvēja un blenza tumšajā gaitenī.

— Varbūt nebija nekā, — viņš teica.

— Mammu, kad man jābūt klusam?

— Drīz, — viņa teica, atkal pagriežoties pret Pedro.

— Durvīm uz gaiteni jāpaliek atvērtām, — viņa paskaidroja. — Bet, tiklīdz Vangs būs pienācis pie baseina, tu tās skaļi aizcirtīsi un aizbultēsi... Lai Vangs domātu, ka mēs bēgam pa šejieni, un bristu ūdenī.

— Es nevaru paskriet, — viņš ar tukšu smaidu sacīja, — man šķiet, ka mačā esmu salauzis kāju.

— Nē, tev tikai jānostājas šeit... un, kad ieraudzīsi Vanga vīrus tur, baseina otrā pusē, tad izdari šādi, — viņa parādīja, kā aizveramas durvis, — tad aizbultē un ej uz nodalījumu.

— Es tikai aizbultēju...

— Jā, kad ieraugi viņus, — Jasmīne teica. — Vai saprati, kā es to domāju?

Pamājis ar galvu, Pedro ieķērās sola malā un mēģināja piecelties, bet ievainotā kāja zem viņa svara saliecās, un viņš nogāzās uz grīdas, atsizdams pakausi pret solu, un sāpēs iekliedzās. Palīdzējusi viņam piecelties, Jasmīne noteica, lai durvis paliekot vaļā, būšot labi tāpat. Pedro drebēja, un Jasmīne ieraudzīja, ka caur kājas pārsēju sākušas tecēt asinis.

— Es mēģināšu vēlreiz, — viņš uzstāja.

— Nē, lai paliek vaļā, — viņa sacīja. — Jums tikai jāpaslēpjas zem sola, tiklīdz viņi būs klāt.

— Es varu aizslēgt durvis, — Dante ierosināja.

— Nē, es gribu, lai tu paslēpies, — viņa nopietni atbildēja. — Viņi nekādā gadījumā nedrīkst tevi redzēt — vai saprati?

74

Visi bija ieņēmuši pozīcijas. Grosmans stāvēja tumšā ūdens otrā malā un uzraudzīja gaiteni. Jasmīne bija nometusies uz ceļgala aiz margām taisni pie baseina malas. Marta ar loku slēpās mazliet tālāk. Valdīja pilnīgs klusums.

Jasmīne pēkšņi saprata, kādas briesmas draud Tingam, ja viņš parādīs dokumentu par Vu Vangu tiesnesim. Viņi bija no vienas ģimenes. Zēns, kurš sevi bija nosaucis par Timo, bija izvēlējies glābt no uguns šos papīrus, šo vienīgo mapi no miljardiem citu, tāpēc, ka tā pierādīja milzīgo krāpšanu ostā.

Vu Vanga lieta viņai nepalīdzēs. To viņa saprata tagad. Tiesnesis nekad nepieļautu, ka tā figurē kā pierādījums. Bet tās saturs norādīja uz to, ka viena un tā pati dzimta valda pilsētā jau simtiem gadu. Nozagtā vara tika nodota mantojumā. Tiesu vadīja nevis godīgākie un taisnīgākie juristi, bet gan vieni un tie paši cilvēki, kas atgriezās vienreiz, otrreiz, trešoreiz...

Tā bija tāda kā velnišķīga reinkarnācija. Vu Vangs un viņa augošā ģimene, paturot šo varas pozīciju, bija gandrīz vai padarījuši sevi nemirstīgu.

Slepenībā viņi bija izveidojuši alu birokrātiskajā priekšrakstu, normu, likumu un doktrīnu tīmeklī.

Visi Juristu korpusa slāņi cerēja dabūt kādu gabaliņu no zagtās tortes.

Valdīja klusums, ja neskaitīja maigo ūdens čalošanu. Marta atglauda matus no sejas, un Grosmans noslaucīja plaukstu gar biksēm, pirms atkal satvēra nazi.

Vangam un viņa vīriem bija jānāk.

Atspīdums no ūdens lēni riņķoja griestos.

Marta iesnaudusies klanīja galvu.

Klusums tika pārtraukts, kad Grosmans satrūkās, pameta roku uz ejas pusi, atkāpjoties palūkojās uz Jasmīni un pazuda kādā nodalījumā.

No sākuma nekas nenotika, bet pēc tam eja kļuva pelēka un uzzibsnīja balta gaisma, tuvojoties svaidīgiem kabatas lukturīšu staru kūļiem.

Jasmīni sagrāba tāda kā klaustrofobiska panikas lēkme, stipra vēlēšanās izbēgt no šā mirkļa.

Bet viņa zināja, ka citu atkāpšanās ceļu nav.

Pulss kļuva mierīgāks, un viņas uzmanība — ledaini skaidra.

Viņiem tuvojās trīs vīrieši.

Pēkšņi viņa ieraudzīja, ka Dante ir izlīdis no paslēptuves, viņa seja parādījās durvju ailā.

Viņš meklē mani, Jasmīnei iešāvās prātā.

Kas viņam ir padomā? Viņam taču ir jāguļ zem sola nodalījumā, viņam ir jāslēpjas.

Viņa saprata, ka būs spiesta skriet turp. Tieši tajā mirklī, kad viņa jau grasījās celties, dēla seja atkal pazuda tumsā.

Vīri ar kabatas lukturīšiem iznāca no gaiteņa. Tie bija trīs inženieri. Pazibēja uzasināta mačete.

Dante vairs nebija redzams.

Viņa redzēja, ka Marta uzmanīgi izvelk no maka bultu.

Viens no inženieriem paspīdināja uz durvīm, aiz kurām

slēpās Grosmans. Pārmijuši pa kādam vārdam, viņi apstājās un ieklausījās. Tagad Jasmine ieraudzīja, ka ar mačetēm bruņoti ir visi trīs. Viņi piesardzīgi tuvojās baseina malai un apstājās, spīdinot lukturīšus pār ūdeni. Viens no viņiem uzstāja, ka jāatgriežas gaitenī.

Tad ar troksni aizcirtās durvis, aiz kurām atradās Dante un Pedro. Inženieri apgaismoja tās šķērsām pāri ūdenim, un Jasmīne dzirdēja, kā viņi, cits citu pārtraukdami, sāk tērgāt.

Nograbēja aizbīdnis, un visi trīs iekāpa ūdenī un sāka brist uz Jasmīnes pusi.

Viņu radītie vilnīši sitās pret baseina malām.

Viens no viņiem angliski nokliedzās, ka Jasmīne būšot jāizvaro, un vārdi atbalsojās pret sienām.

Marta bija aizvērusi acis un, skaitot lūgšanu, kustināja lūpas.

Jasmīne iegremdēja ūdenī japaņu naža asmeni.

Ātri brienot, pretinieki spīdināja gaismu uz aizbultētajām durvīm. Neviens nebija pamanījis Martu. Viņa bija piecēlusies un mērķēja inženierim, kurš gāja vidū.

Jasmīne dzirdēja, kā iedziedas stiegra, tai nospringstot līdz galam, pirms Marta palaida vaļā bultu.

Jasmīne bija tikai divarpus metru attālumā, un bulta trāpīja viņam skaustā starp mugurkaula skriemeļiem. Skaņa bija tāda, it kā tā ietriektos ādas bumbā. Paspēris pāris soļus, viņš uz sejas iegāzās ūdenī.

Abi pārējie sakliedzās, ūdens ap viņiem šļakstēja, viļņojās un sitās pret kāpņu pakāpieniem līdzās Jasmīnei.

Viņa redzēja, ka Martas seja ir skarba, bet rokas, izvelkot nākamo bultu, trīcēja.

Noslīdējusi no stiegras, tā nokrita zemē.

Baseinā nogrimstot kabatas lukturītim, uz dažām sekundēm izgaismojās asiņainais ūdens, līdz tas nodzisa.

Pirmais inženieris pieliecies kāpa augšup pa kāpnēm. Jasmine mazliet atkāpās un nogaidīja. Viņš bija aizelsies, un ūdens šļakstījās viņam apkārt. Es nevēlos vairāk nāvju, viņa nodomāja, tomēr zinot, ka iekšēji viņa jau tām ir gatava. Brīvā roka jau cēlās augšup. Pretinieka ēna līda uz priekšu pār slapjajiem pakāpieniem. Jasmīne pietrūkās kājās, pagrieza asmeni uz augšu, redzēja to nozibam, un paspēra soli uz priekšu.

Gaisma no kabatas lukturīša viņu pārsteidza — acis apžilba kā no zibeņa, bet viņa pagāja vēl uz priekšu. Mirklī viņa pamanīja gaisā pacelto mačeti. Tā izskatījās kā zila neona caurule. Inženieris bija viņu ieraudzījis un cirta. Kreisajai rokai turpinot celties augšup, dedzinošas sāpes sagrāba ievainoto plecu. Sagrābusi inženieri aiz elkoņa, viņa pagriezās un no sāniem ietrieca japāņu nazi viņam kreisajā nierē. Viņa elpa iesitās viņai sejā. Viņa roka uzreiz kļuva bezspēcīga un sastinga. Parāvusies atpakaļ, Jasmīne iedūra nazi tajā pašā vietā otro un trešo reizi. Asinis uzšļācās viņai uz rokas. Pagrūdusi viņu atpakaļ, Jasmīne izrāva mačeti viņam no rokas un iespēra viņu atpakaļ baseinā.

Viņam no abām pusēm uzvilnīja ūdens.

Jasmīne atkāpās un ieraudzīja, ka Marta ir iešāvusi trešajam inženierim mugurā. Ar mačeti rokā viņš brida atpakaļ. Bulta, kas turējās labajā lāpstiņā, sašūpojās pie katra viņa soļa. Samin-stinājies Grosmans tomēr iznāca no slēpņa ar nazi rokā. Viņš apstājās un spožām acīm raudzījās inženierī. Marta izšāva atkal, un bulta inženiera asiņainajā kreklā noplīkšķēja, trāpot tikai desmit centimetru zem pirmās. Sagrīļojies viņš sāka rāpties uz malas, kad Grosmans elsodams metās uz priekšu un iegrūda

nazi viņam krūtīs. Kā apdedzinājies Grosmans atrāvās no naža un krita atmuguriski, sasitot galvu pret grīdu. Inženieris rūkdams izrāpās no ūdens. No slapjā krekla muguras tecēja asinis. Marta bija pacēlusi jaunu bultu. No inženiera pilēja ūdens, un asinis plūda no naža krūtīs, kad inženieris piecēlās ar mačeti rokā. Grosmans vilkās atpakaļ pa flīžu grīdu un, uz rokas atbalstoties, pieslējās kājās. Marta izšāva, bet bulta netrāpīja un pazuda gaiteņa mijkrēslī. Klepodams asinis, inženieris vaidēdams gāja Grosmanam virsū, pacēla mačeti un smagi cirta. Grosmans atmeta galvu, un asmens nošņāca pāris centimetru attālumā viņam no lūpām. Viņš metās uz priekšu, izrāva nazi inženierim no krūtīm un dūra vēlreiz. Saķērušies abi vīri nogāzās zemē. Jasmīne ieraudzīja, kā viena bulta inženiera mugurā nolūst un otra izduras viņam cauri.

Jasmīne jau paspēja nodomāt, ka cīņa šoreiz ir galā, kad aiz Grosmana gaitenī pamanīja vienu no holandiešiem. Platie pleci un noskūtā galva iezīmējās pret sienu. Dažas sekundes pastāvējis, viņš soli atkāpās un atkal nozuda ēnā.

75

Viņi bija atrasti, tāpēc bija jāatrod jauna vieta. Cīniņa saviļņots, joprojām šļakstēja ūdens, gar sienu baltajām flīzēm sitās asiņainas putas. Marta, arvien turot loku, ar nekustīgu skatienu raudzījās pāri baseinam. Sejā galīgi bija zudusi jebkāda izteiksme, viņu joprojām bija pārņēmis nāves gars, netīrā enerģija, kas skalojās caur dvēseli.

Pacēlusi no grīdas mačeti, Jasmīne piegāja pie aizvērtajām durvīm, iebāza garo asmeni spraugā un pacēla aizbīdni.

— Dante?

Izlīdis no sola apakšas, viņš piecēlās un nāca pie viņas.

— Es aiztaisīju durvis, — viņš teica.

— Tev bija jādara tā, kā es sacīju, — Jasmīne atbildēja.

— Piedod, — viņš nomurmināja un nokāra galvu.

Cieši apskaujot, viņa piecēla dēlu un atgaiņāja vēlēšanos uzslavēt un pavēstīt, ka viņa nopelns ir tas, ka viņi tikuši galā. Jo, kamēr viņi atrodas Rotaļlaukumā, Dantem bija jādara tas, ko viņa liek.

Pedro ar mokām piecēlās un apsēdās uz sola. Vārgi ieklepojies, viņš paskatījās Jasmīnei acīs.

— Marta ir dzīva, — viņa teica.

Viņš pamāja ar galvu, atgāzās pret sienu un aizvēra acis. Ienāca Grosmans ar inženiera mačeti rokā. Viņš bija aizelsies un

braucīja slapjo bārdu. Jasmīne piespieda vaigu Dantes pakausim un sajuta viņa smaržu un siltumu.

Noslēgusies sevī un sakniebtām lūpām Marta lasīja kopā vēl nesalūzušās bultas, noskaloja no tām asinis, iztaisnoja vad-spalvas un iebāza bultas atpakaļ makā.

— Mums jāiet, — sacīja Jasmīne.

— Ko? — Marta bija neizpratnē.

— Es nezinu, kurp, mums tikai jāatrod jauna vieta. Viņi drīz būs klāt, esmu par to pārliecināta.

Nolicis mačeti, Grosmans palīdzēja Pedro piecelties. Marta atbalstīja viņu no otras puses. Pedro gandrīz nedzirdami atkārtoja, ka ir lieliski un viņš tagad jūtas daudz labāk.

— Sekojiet man, — Jasmīne teica un sāka iet pa gaiteni ar Danti uz rokām.

— Mēs nogalinājām trīs, — Marta pavēstīja Pedro.

— Atlikuši tikai četri, — Grosmans piebilda.

Jasmīne nodomāja, ka tagad spēki ir līdzvērtīgāki. Viņiem bija izdevies nobaidīt Vu Vanga vīrus. Tas bija labi, tas bija vajadzīgs, kaut gan turpmāk viņi būs daudz piesardzīgāki un uzmanīsies no slēpņiem. Viņu jaunais gatavības līmenis spieda Jasmīni pārdomāt un mainīt stratēģiju. Bet labums no ienaidnieka piesardzības būs tāds, ka tā būs padarījusi viņus lēnus. Jasmīnes grupai tas dos papildu laiku.

— Es varu iet pats, — ieteicās Dante.

— Paldies, — Jasmīne sacīja un nolaida viņu uz grīdas.

Viņa saprata, ka ir aizvainojusi dēlu. Viņš gāja līdzās, bet negribēja turēties viņai pie rokas.

Durvis uz tālākiem nodalījumiem bija slēgtas. Gar kreiso sienu stiepās ūdens noteka.

Viņi virzījās pa šaurām blakusejām ar plānām dēļu sienām. Pedro vārgi klepoja un no piepūles elsoja. Seja bija dzeltenīgi bāla un nosvīdusi. Kāja droši vien briesmīgi sāpēja. Marta čukstēja viņam mierinājuma vārdus portugāliski.

Dziļi pazemē bija dzirdama dārdoņa un ar ūdeni piepildītajās tvertnēs uz virsmas parādījās apļi.

Atspīdumi no slapjās grīdas šūpojās, atkārtojot tumšo rombu rakstu griestos. Jasmīni kaut kas pēkšņi padarīja uzmanīgu. Viņa palēnināja gaitu un ieklausījās ejās. Atskanēja čuksti un viņa spēji apstājās, satverot Danti aiz pleca.

Vienas no durvīm taisni pretī mazliet pavērās. Gaiteņa mijkrēslī bija samanāma kāda kustība. Tas bija cilvēks, cilvēks, kas pieliecās un pavilkās malā. Jasmīne vilka Danti atpakaļ. Pavisam tuvu tagad bija dzirdami aizsmakuši čuksti. Viņa samirkšķināja acis, lai saskatītu labāk, un izvilka nazi. Šķita, ka durvis viņas acu priekšā vibrē. Jasmīne uzmanīgi kāpās atpakaļ, kad tās ar troksni atvērās.

Gandrīz apkritis, Dante iekliedzās.

Jasmīne iebāza nazi atpakaļ. Pavicinājusi loku, nomierinājās arī Marta.

Viņu priekšā stāvēja veca sieviete. Viņa bija kaila un izskatījās nobijusies un apjukusi. Rokas bija gaužām tievas un abas krūtis izoperētas.

— Kur ir Dorīna? — viņa vārgā balsī jautāja dāniski.

— Es nezinu, — Jasmīne atbildēja.

— Viņa aizgāja, lai atnestu vāzi ziediem, — sieviete murmināja. — Un tagad...

— Ejiet tālāk, — Jasmīne sacīja pārējiem.

— Un tagad manas drēbes pazudušas...

— Es jums parādīšu, — viņa teica, ievedot sievieti atkal nodalījumā. — Te ir drēbes un ziepes, ja gribēsiet nomazgāties.

— Vispirms man laikam drusku jāatpūšas, — viņa nočukstēja.

Jasmīnei iznākot, Dante gaidīja viņu un pieķērās viņai pie rokas. Citi jau bija aizgājuši tālāk.

Pat ja Vangs un viņa vīri virzīsies uz priekšu ar lielu piesardzību, tie galu galā viņus atradīs. Un kad viss būs pārmeklēts, Jasmīne kopā ar citiem būs spiesta bēgt, un, sākuši bēgt, viņi vairs nepiedāvās ienaidniekam kauju, bet gan tikai medības.

Viņa zināja, ka grupai jāapstājas un jāsagatavojas, bet te nebija nevienas labas vietas — tikai gaiteņi ar nodalījumiem un atklātāki laukumi ar sekliem baseiniem.

Labākais variants tieši tagad būtu noslēpties divos nodalījumos aiz nākamā baseina. Varētu šķist, ka tas būtu stratēģiski nepareizi, bet, ņemot vērā to, ka ienaidnieks, visticamāk, sagaida vēl vienas lamatas, tas varētu izdoties, viņa prātoja. Vu Vanga vīri būs ārkārtīgi uzmanīgi, šķērsojot baseinu, bet, tikuši otrā pusē, iespējams, jutīsies drošāk.

Viņa pagāja garām atvērtam nodalījumam, kur kāds ļoti resns vīrs stāvēja, skeptiski smaidot un grozot galvu par visu notiekošo.

Tālu aiz viņiem atskanēja saucieni, un Jasmīne mēģināja panākt, lai visi iet ātrāk. Vēl ir par agru, viņa domāja. Viņiem nebūtu jāatrod mūs jau tagad. Pedro ievainotā kāja vēl arvien asiņoja. Gaitenis izveda plašā telpā ar lielu baseinu. Tālumā pa ūdeni brida kāds kails vīrietis. Viņš bija gara auguma un slaids un kustējās kā pa miegam.

— Mēs paslēpsimies nodalījumos viņā pusē, — Jasmīne sacīja, nokāpjot baseinā.

Visi sekoja viņai un lieliem soļiem brida pa ūdeni, kas sniedzās līdz ceļiem.

Pievilkusi sev klāt Danti, Jasmine pameta skatienu atpakaļ un nodrebēja. Mijkrēslī bija pazibējis kāds stāvs.

Tas nozīmēja tikai vienu — gaitenī kāds skrēja uz viņu pusi.

— Viņi tuvojas, — viņa skaļi sacīja, velkot sev līdzi Danti.

— Mums seko! — iesaucās Grosmans.

76

Brienot рл ūdeni, viņi cīnījās uz priekšu, saceldami viļņus. Abi holandiešu brāļi līdzās viens otram skrēja pa gaiteni. Ar katru mirkli viņi tuvojās.

Bet kāpēc viņi nebaidījās? Kaut kas nebija lāgā, viņi taču bija šķērsojuši asiņaino baseinu, bija taču redzējuši, kas ir noticis ar inženieriem.

— Marta, tev jātiek viņā pusē ar loku, — Jasmīne uzsauca.

— Es palīdzēšu Pedro, — Grosmans noelsa.

Marta palaida vaļā savu vīru. Viņš ievaidējās, bet Grosmans viņu noturēja. Ūdens ap viņiem mutuļoja. Marta noliecās uz priekšu un sāka skriet.

— Ātrāk! — sauca Jasmīne, cīnoties pa viļņiem kopā ar Danti.

Aizmugurē kāds iekliedzās. Marta bija pirmā, kas tika pāri un uzrāpās uz malas. Vilnis sitās atpakaļ pret viņiem. Vanga vīri jau gandrīz bija sasnieguši baseinu. Nometusies uz ceļgala, Marta izvilka bultu. Ūdens iešļakstījās Jasmīnei sejā. Viņa redzēja, ka Marta pieceļas ar loku. Jasmīne palaida vaļā mačeti un uzcēla uz malas Danti, kad atskanēja briesmīgs rībiens.

Viņa sajuta, kā pret muguru atsitas karsts vilnis.

Iestājās klusums, bet viņa ieraudzīja, ka Marta kliedz. Viņa kliedza, bet vienīgais, ko dzirdēja Jasmīne, bija klusa šalkoņa,

kā vēja pūsmiņa bērza lapotnē. Uztraususies uz malas, viņa redzēja, ka Pedro ir iešauts mugurā.

Tagad visam beigas, viņa nodomāja. Turpinājuma nebūs.

Stipras skrotis bija caururbušas viņam vēderu. Viņš vēl paspēra soli uz priekšu. Ūdens ap viņu krāsojās sarkans.

Grosmans nokrita kopā ar Pedro un pazuda zem ūdens. Jasmine noguldīja Danti aiz zemās malas. Marta pastreipuļoja sānis. Noblīkšķēja nākamais šāviens, trāpot zemajā mūrī viņai priekšā. Marta krita augšpēdus un izlaida no rokām loku.

Flīžu un apmetuma drumslas nolija pār Jasmīni. Grosmans izmisīgi sitās pa ūdeni.

Gaitenis uzreiz piepildījās ar cilvēkiem, kuri sekoja cīniņam. Klaigādama un rokas mētādama, plūda iekšā publika. Visi gribēja redzēt, kas notiks. Jasmine uzkliedza Martai, lai šauj un pa grīdu vilka sev līdzi Danti uz nākamā gaiteņa durvīm.

Viņa bija pilnīgi droša, ka tiek izmantots skrošu Benelli M4, gāzes ierocis, ko armijas vienības lieto visā pasaulē.

— Uz priekšu! — viņa novēršoties iesaucās.

Viņa nevēlējās, ka Dante redzētu viņas seju, kas izteica to, ka pienākušas beigas, ka viņi ir zaudējuši.

Viņai ausīs ieskanējās spalgs zvans.

Priekšējā publikas daļa sekoja holandietim, kas ar ieroci bija sasniedzis dziļāko ūdeni. Viņš mērķēja uz Jasmīni, un, stobrā nozibot ugunij, viņa kopā ar Danti metās guļus. Skrotis ietriecās durvīs aiz viņiem. Pār viņiem nobira dēļu gabali un koka šķēpeles. Jasmīne dzirdēja, kā troksnis atbalsojas sienās un publika satraukti klaigā.

Durvis ar troksni nogāzās uz grīdas. Jasmīne pietrūkās kājās un, raujot līdzi Danti, metās gaitenī.

Publika drūzmējās baseinā, gribot tikt uz to pašu ieeju. Marta un Grosmans atradās viņiem priekšā un kāpa pār saārdītajām durvīm.

Dantem uznāca klepus, un viņš mēģināja apstāties. Jasmīne aizvilka viņu līdz nākamajām durvīm, ieraudzīja, ka tās ved uz jaunu gaiteni, un pagriezās atpakaļ. Grosmans un Marta skrēja, un viņiem uz papēžiem mina skatītāju pūlis.

— Šurp, šurp, šurp! — Jasmīne sauca, kaut gan īsti vairs neticēja, ka izdosies aizbēgt.

Gaitenī valdīja liela drūzma un haoss. Pustumsā cilvēki grūstījās un krita, ieklūpot nodalījumos vai turpinot skriet. Holandietis ar ieroci uzkliedza skatītājiem, lai pavācas malā. Viņam nebija nekādas iespējas tikt uz priekšu. Gaitenis bija pārpildīts. Jasmīne tuvumā pamanīja zviedru karodziņu. Nokrītot saplīsa alus pudele.

Ieskrēja Grosmans un Marta, un Jasmīne aizcirta durvis, nolaida lejup pamatīgo šķērskoku un parāvās malā.

Iedams Dante klepoja un spļaudījās. Marta ar tukšu skatienu raudzījās vienā punktā.

Tā nebija iespējams turpināt.

Pretiniekiem bija šaujamierocis, tāpēc viņi vairs nebaidījās.

Cīņa bija beigusies.

Viņiem nebija izredžu, tāpēc ir jāatrod kāds paņēmiens, kā padoties.

— Vai esi ievainota? — Grosmans jautāja.

Viņš uzlika smagu plaukstu viņai uz rokas, bet viņa atvilka to nost, Jasmīne nespēja paraudzīties uz Grosmanu, acīs sariesās asaras.

— Viss ir cauri, — viņa iedama murmināja.

— Saki, ko mums darīt, — viņš teica.

— Es nezinu, neko nezinu.

— Leitnant?

— Beidz, es nevaru jums palīdzēt, — viņa raudāja. — Vai neesat to sapratuši? Visi iet bojā, visi — Ērika un... ak Dievs, es vairs nespēju, negribu...

Jasmīne saļima pie sienas un, seju rokām aizklājusi, skaļi raudāja. Visi spēki bija zuduši. Viņā bija palikušas tikai bezdi-benīgas vaimanas. Kaut kas bija salūzis, gluži kā laikā pēc Kosovas, kad viņa ļāva sev pazust dūmakā, ļaujot zust arī cerībai.

Viņa pazina Dantes plaukstas, kad viņš mēģināja papliķēt viņai pa galvu. Viņa nodomāja, — paliekot šeit, viņu noteikti nogalinātu. Varbūt ar to Vangam pietiktu? Patiesībā viņa zināja, ka tā nav, bet nekas cits neatlika. Bija laiks padoties.

— Mammu?

— Mēs tiksim galā, ja paslēpsimies, — Grosmans sacīja.

— Tad dariet to! — Jasmīne iekliedzās. — Slēpieties! Es negribu neko zināt.

Aiz durvīm kāds dauzījās, un Grosmans nometās uz ceļiem un centās palīdzēt viņai piecelties.

— Es zinu, ka nav nekādu noteikumu, — viņš ieskatījās Jas-mīnei acīs. — Bet šaujamierocis... šaujamieroči ir aizliegti. Tas nedrīkst būt pareizi. Vai kā? Tā nedrīkst notikt. Kāda tad jēga ir no Rotaļlaukuma?

— Mammu, kas mums jādara? — Dante izmisīgi jautāja.

— Ej līdzi Grosmanam, es drīz nākšu, — viņa meloja.

— Neticu, ka tiesnesis spēs aizstāvēt Vu Vangu, ja uzzinās par notiekošo. Šaujamieroči pilsētā nav atļauti, vienkāršiem cilvēkiem tie ir aizliegti.

Durvis rībēja, un šķērskoks no pūļa spiediena krakšķēja. Dante vilka Jasmīni aiz rokas, bet viņa nespēja piecelties.

— Mēs to varam pavērst pret Vu Vangu, — Grosmans turpināja. — Ja tiksim līdz laukumam un atklāsim patiesību visiem.

— Nekas nesanāks, — Jasmīne vaidēja.

— Viņš būs spiests uzklausīt, ja tur būs cilvēki.

— Bet viņš var tikai izlikties, ka netic mums, — viņa sacīja un pacēla seju.

— Mums ir liecinieki, viņš būs spiests uzklausīt mūsu teikto... citādi paliksim tur un publika ieraudzīs to savām acīm, kad ieradīsies Vu Vangs un viņa vīri.

— Leitnant, — Dante sacīja.

— Jā, — Jasmīne, sev par izbrīnu, atbildēja.

Dante vilka viņu, un neatlika nekas cits kā piecelties un paskatīties viņam acīs.

— Labi, — viņa nočukstēja.

Viņi sāka iet pa gaiteni, un Jasmīne slaucīja asaras no vaigiem. Grosmans veda Martu. Apjukušas sejas nolūkojās viņos no tumšajiem nodalījumiem, kur tikko bija pamodušies jaun-pienācēji. Viņi tikai paslīdēja tiem garām kā ēnas, tuvodamies durvīm gaiteņa galā.

— Kā mēs nonāksim laukumā? — Jasmīne jautāja, paceļot Danti. — Vai mēs vispār ejam pareizā virzienā?

— Mēs tikai sekojam ūdenim, — viņš teica. — Vai redzēji notekas pa malām?

— Tādas ir visur, — viņa atbildēja, steigdamās uz priekšu.

— šo vietu sauc par "avotiem"... bet patiesībā ir tikai viens avots, kas piepilda baseinu pēc baseina...

Aizmugurē atskanēja rībiens, kad šāviens sadragāja durvis.

Dante viņas rokās iekliedzās. Jasmine skrēja uz nākamām durvīm. Atskanēja vēl viens blīkšķis, un kļuva dzirdami publikas saucieni. Grosmans tika pie durvīm un nospieda rokturi, tās bija aizslēgtas. Cilvēki gāzās iekšā gaiteni. Palaidusi Danti zemē, Jasmine raustīja rokturi, atkāpās un spēra no visa spēka, bet durvis nepadevās.

— Mammu! — Dante kliedza. — Viņi nāk!

77

Murdoņa un iereibušo klaigāšana pastiprinājās skaļumā kā augošs vilnis. Grosmans raustīja rokturi. Publika gāzās pa gaiteni uz viņu pusi. Abi holandieši nostājās skatītājiem pa vidu. Saņēmis rokturi ar abām rokām, Grosmans ar visu spēku rāva to uz augšu. Izlauzis rokturi no durvīm, viņš pastreipuļoja pāris soļu atpakaļ. Slēdzene un plāksnītes grabēdamas nokrita zemē. Durvis bija vaļā, Jasmine iegrūda pa tām Danti un atklāja, ka Marta stāv kā stāvējusi ar izklaidīgu izteiksmi sejā.

— Marta?

Viņa nereaģēja. Grosmans izvilka viņu sev līdz pa durvīm. Viņi skrēja gar nodalījumu rindām, pārlēca pār ūdensbaļļu un šķērsoja šauru eju.

— Apstājieties! — iesaucās Jasmīne. — Noteka, noteka!

Viņi nogriezās pa šauro sāneju. Grīdas vietā bija ar ūdeni

pilna noteka un viņi bija spiesti izkārtoties zosugājienā. Grosmans un Marta bija pirmie. Ūdens plīkšķēja viņiem zem kājām. Skriedams Jasmīnei pa priekšu, Dante paklupa un sasita celi. Viņa piecēla dēlu kājās, un viņš turpināja skriet.

— Tālāk mēs netiksim, — Grosmans nomurmināja.

Jasmīne aizspraucās līdz viņam. Marta aizelsusies apsēdās.

Eja veda līdz šaura un gara baseina malai, tādam kā ienākošā ūdens rezervuāram. Bija dzirdami tikai klusi klunkšķi, ūdenim līstot notekā.

— Zem ūdens virsmas jābūt caurumam, pa kuru ūdens ieplūst, — viņš teica.

— Es varu ienirt, — Jasmine sacīja. — Es paskatīšos, vai...

Viņa apklusa, kad pirmie skatītāji divdesmit metru attālumā

šķērsoja gaiteni pirms notekas. Vairāki cilvēki, steidzoties garām, iemeta paviršu skatienu šaurajā ejā.

— Viņi drīz mūs atradīs, — Grosmans nočukstēja.

— Mēs paslēpsimies baseinā, — viņa teica.

Pārcēlusi Danti pāri malai, viņa kopā ar dēlu ieslīdēja patīkami siltajā ūdenī. Grosmans palīdzēja Martai. Sākumā viņa apātiski pretojās, bet tad sekoja. Melnā ūdens virsma līgojās pret malām. Rezervuārs bija tik dziļš, ka Jasmīnei ar pēdām neizdevās sasniegt tā dibenu. Parasti Dante bija labs peldētājs, bet tagad viņš ķērās pie mātes. Drēbes cieši apspīlēja augumu. Caur notekas spraugu viņai bija pārskatāma visa eja līdz gaitenim. Tur drūzmējās skatītāji, viņu saucieni atbalsojās līdz Jasmīnei. Kāds iekliedzās spāniski. Cita sieviete palūkojās uz viņu pusi, saņēma grūdienu mugurā un nokrita uz ceļiem notekā. Atbalstījusies uz rokām, viņa piecēlās un pazuda.

Jasmīne pret kājām juta plūstam straumi. Tā nāca no iekšējās sienas puses. Tur arī jāatrodas ietekai, viņa nodomāja.

Viņi turējās gar malu, kamēr skatītāju straume, kas plūda garām sānu ejai, kļuva retāka. Grosmans klusā balsī pavēstīja, ka sākotnējais avots iztekot no kalna līdzās laukumam. Tur nonāca pirmie mirušie, ilgi pirms laukuma izveidošanas. Tur arī tika uzbūvēta pirmā pirts, kad cilvēki sākuši uzkavēties ostā.

Viņaprāt, virzoties pret straumi, būtu iespējams nokļūt senākajās ēkas daļās pie laukuma.

Varbūt arī, Jasmīne domās piekrita. Vēl nekas nebija beidzies,

Grosmanam, iespējams, bija taisnība, ka Vu Vangu varētu apturēt, ja izdotos nokļūt pie tiesneša un visa pūļa priekšā paziņot par šaujamieroci.

Daudzi bija redzējuši holandiešus nošaujam Pedro. Viņi var liecināt mūsu labā, Jasmīne domāja, atbalstīt mūs.

Vu Vanga arhīva lieta nelīdzēs, bet ierocis bija redzēts, liecinieki būs, un viņi pacels balsis, pat ja tiesnesis mēģinās viņus apklusināt.

Varbūt viņiem izdosies uzvarēt?

Cilvēki grib ticēt, ka Rotaļlaukums ir taisnīgs.

— Niršu tagad, — viņa sacīja.

— Pagaidi, — Grosmans čukstēja. — Vispirms lai paiet garām viņi.

Sekojot Grosmana skatienam caur iztekas spraugu, viņa pamanīja kustību lielajā gaitenī. Šauro sāneju šķērsoja Vu Vanga vīri. Izmetot pa kādai piezīmei, viņi pazuda.

Jasmīne uzmanīgi sakustināja kājas, un viņai negaidīti uzausa atmiņu aina ar Danti Grankanārijā pagājušās Lieldienās. Viņš gaidīja mammu pie čārterviesnīcas bērnu baseina, apskāvis piepūšamo krokodilu.

Atmiņu tēls pazuda, kad šaurās ejas viņā galā parādījās kāda ēna. Tas bija vecais inženieris, kurš bija atgriezies. Viņš stāvēja un lūkojās ejā. Bija maz ticams, ka pustumsā inženieriem būtu iespējams viņus saskatīt.

Kaut kur tālāk viņam uzsauca holandietis, bet viņš sāka nākt pa šauro eju taisni viņiem virsū. Bēgļi klusu turējās pie rezervuāra malas, virs ūdens bija tikai galvas. Dziļi virpuļi kā pārbaudot ķērās viņiem kājās. Jasmīne izvilka nazi aiz jostas un satvēra to vienā rokā. Dante aizvērtām acīm karājās pie viņas.

Vecais inženieris ejā apstājās, paskatījās uz viņu pusi, pagrieza galvu atpakaļ un turpināja nākt tuvāk.

Viņi nedzirdami atvirzījās no malas, cik tālu vien iespējams. Odens rezervuārā ietecēja caur režģi aptuveni divu metru dziļumā. Jasmīne juta straumes grūdienus zem ūdens.

Vangs un abi holandieši gaidīja inženieri. Viens no viņiem uzsauca atkal, bet vecais neatbildēja, vien turpināja iet uz priekšu un paliecās sāņus, lai palūkotos pār baseina malu.

Straume lika ūdens virsmai sagriezties. Notekā skanēja klusi šļaksti. Inženieris apstājās, pagrieza muguru pret viņiem un atgriezās pie pārējiem. Nebija dzirdams, kas tiek sacīts, bet pēc dažām sekundēm holandietis ar šaujamo lieliem soļiem sāka nākt viņu virzienā. Inženieris pustumsā viņus bija pamanījis. Viņi bija atklāti.

— Mums jānirst, — Jasmīne nočukstēja. — Dante, vai esi gatavs? Dziļi ievelc elpu. Tagad nirstam...

Visi saprata, kas no viņiem tiek prasīts. Ja viņi netiks ārā pa caurumu zem ūdens, viss būs galā. Viņi ienira, cik dziļi vien spēja, un enerģiski kustināja kājas. Jasmīne turēja Danti ar vienu roku un pieķērās pie režģa ar otru. Tas apakšējā malā bija atlūzis no stiprinājuma, un viņa vilka, lai atvērtu to vairāk un viņi tiktu cauri.

Uzvirpuļoja dūņas un drazas. Viņa redzēja Dantes apaļos vaidziņus, gaisa burbulīšus viņam virs sejas un matus, kas viļņojas virs galvas. Grosmans novilka lejā Martu.

Ūdens virsma augšā izskatījās kā sudrabots palags.

Tika izšauts un ūdenī ietriecās skrotis. Simtiem svina lodīšu nobremzējās elastīgajā inercē. Baltu burbulīšu ieskauts spiets.

Ap Grosmana kājām sāka plesties asiņu mākonis. Jasmīnes

galvā sāka knakšķēt. Viņiem drīz bija jātiek virspusē un jāieelpo. Ausīs dunēja. Viņa ar abām rokām ieķērās režģī. Plaušas cīnījās pēc ieelpas. Atsperoties ar kājām, viņai izdevās drusku uzliekt režģi augšup, Dante centās palīdzēt. Sasprindzinājums bija atņēmis viņai pēdējo skābekli. Jasmīne vilka vēlreiz un sajuta, kā iedrebas metāls, kad padodas apakšējais stūris.

Pēc nākamā šāviena viņa sajuta ķermenī grūdienus, ūdenim vibrējot. Viņa pavilka Danti dziļāk. Viņam vajadzēja tikt galā. Vēl tikai dažas sekundes. Turot dēlu ap vidukli, Jasmīne sprīdi pa sprīdim stūma viņu spraugā zem režģa. Lejā uzvirmoja dūņas. Izgrūdusi Danti pavisam un ieraudzījusi, ka viņš aizslīd prom, Jasmīne spraucās pati. Bija mazliet par šauru, un nazis aiz jostas aizķērās pret režģa apakšmalu. Ar drebošām rokām viņa spieda režģi augšup. Muskuļu spēks bija gandrīz pazudis, bija jāieelpo, gar acīm Šķīda dzirkstelītes. Kājas cēlās augšup, un viņa līda uz vēdera. Ūdenī kā tuša izšļakstījās asins pilieniņi. Plaušas krampjaini raustījās. Apspiedusi paniku, Jasmīne mēģināja atgūt mieru un no visa spēka rāvās uz priekšu. Nazis izkrita un pazuda tumsā, viņa izspraucās cauri un atspērās pret pamatu.

78

Ar plīstošām plaušām Jasmine straujiem vēzieniem peldēja augšup, kur redzēja Dantes kustīgās kājas. Apkārt virpujoja melnas pērlītes. Izlauzusies virspusē, Jasmine ievilka sevī gaisu. Dante jau bija tur un strauji elpoja. Jasmine klepoja un elsoja. Rīkli svilināja sāpes. Blakus sprauslodams iznira Grosmans, izvilka Martu un turēja viņu virs ūdens. Viņa klepoja un spļāva ūdeni, klepoja atkal un aizgūtnēm tvēra pēc gaisa.

Jasmīne pievilka Danti sev klāt, papliķēja viņam pa vaigiem un ieskatījās acīs.

— Es nekad nepadošos, — viņa nočukstēja.

Dante pasmaidīja, un viņai bija jāpiespiežas, lai atkal nesāktu raudāt. Notraususi ūdeni viņam no sejas, Jasmīne nodomāja, ka jāpacīnās vēl kādu laiciņu. Vismaz dēls vēl uz kādu laiciņu viņai būs.

Eja ar grubuļainām sienām tālāk meta līkumu, ūdens virsma mirdzēja kā nospriegots melns zīds.

— Mēs turpinām doties pret straumi, — Jasmīne teica.

Marta izspļāva siekalainu ūdeni un ieklepojās atkal. Jasmīne

sāka peldēt ar Danti uz muguras. Viņš turējās cieši un gulēja pavisam mierīgi.

Pēc kādiem simts metriem viņai rokās par sevi lika manīt pienskābe, un viņa sāka vairāk izmantot kājas. Aizmugurē viņa

dzirdēja Grosmanu, kurš reizi pa reizei lūdza Martu viņam palīdzēt.

Kad viņi bija tikuši aiz līkuma, Jasmīne ieraudzīja, ka ūdens straume plūst kā no kalna un saprata, ka drīz kļūs seklāks.

Viņa peldēja tālāk, sasniedza pamatu zem kājām un pa-brida vēl kādu gabalu uz priekšu. Iet bija grūti, bet viņa turpināja brist un apstājās tikai tad, kad ūdens sniedzās līdz viduklim.

Nesdama uz vienas rokas Danti, viņa pagriezās atpakaļ. No viņas pilēja ūdens, drēbes lipa pie miesas. Grosmans un Marta brida augšup pa seklāko ūdeni.

— Vai, tavuprāt, mēs ejam pareizi? — Jasmīne jautāja.

— Viss ūdens plūst no viena avota, — viņš noelsās.

— Tev trāpīja kājā.

— Nemaz nejutu, — viņš atbildēja un palūkojās atpakaļ.

— Kā Vu Vangs ir ticis pie šaujamieroča?

— Pastāv melnais tirgus, tāds vienmēr ir bijis, bet cenas ir astronomiskas, nevienam nav tādas naudas...

— Nāc, — Jasmīne pasniedza roku Martai.

Viņa nereaģēja, tikai stāvēja, kad Grosmans atbīdīja slapjos matus viņai no sejas.

— Vai nāksi? — Grosmans čukstēja.

— Es tikai gribēju palīdzēt meitai, — viņa murmināja.

— Mēs saprotam, — Jasmīne sacīja. — Bet viņi apmānīja tevi.

— Esmu Juristu korpusā, — viņa teica, aizverot acis.

— Bet tu neesi no tiesneša ģimenes un visas... vai dzirdi? Visas vīzas allaž tiek viņiem.

Marta atkal atvēra acis un raudzījās uz savām rokām.

— Vu Vangs taču varēja dabūt...

— Tāpēc, ka viņš ir tiesneša radinieks, — Jasmine viņu pārtrauca.

— Kāpēc tu tā domā? — Grosmans jautāja.

— Viņiem ir viens un tas pats uzvārds, — Jasmine turpināja.

— Nē, — Marta skeptiski noteica.

— Šoreiz viņu sauc Vu Vangs, gadu gaitā viņš ir piesavinājies daudz vīzu, bet no sākuma viņu sauca Džou...

— Vai to stāsta Antonija?

— Tas rakstīts Vu Vanga lietā Tiesas arhīvā.

Marta nogrozīja galvu, tad satvēra Jasmines roku, un kopā viņas sāka iet tālāk. Dante turējās pie otras rokas, ķepurojās viņai līdz, tad laidās peldus.

Jasmīne domāja par samaitāto sistēmu, par triādi kā iedomāto naidnieku, lai tiktu noslēpts tas, ka noziedzīgās bandas radījis pats Juristu korpuss.

Skatoties uz Danti, viņa nespēja novaldīt smaidu. Tas bija kā mūžvecs mehānisms, šis pārsteidzošais lepnums par savu bērnu. Viņš jau bija desmit metru viņiem priekšā un peldēja kā kurkulēns, atsperdamies ar kājām un galvu izstiepis uz priekšu zem ūdens virsmas.

Viņa iedomājās, kā Dante visus bija izglābis, aizsitot durvis, lai Vanga vīri sāktu brist pa ūdeni.

Varbūt viņai ir lemts dēlu drīz zaudēt — tāpēc viņa redzēja Danti tik skaidri, tik piesātinātu ar mīlestību, atmiņu ainu ieskautu.

Viņi brida pret straumi, sekojot ejas līkumiem. Ūdens vilka viņus aiz drēbēm, padarot kājas smagas, grūda viņus atpakaļ. Uz sāniem sazarojās šaurākas ejas, novadot ūdeni uz dažādām pirts daļām. Dažām priekšā bija pielikti režģi, pie kuriem bija

sakrājušās visādas drazas — vecas sulu pakas, tamponi, olu čaumalas, novalkātas kurpes un plastmasas maisiņi.

Dante bija apstājies un lūkojās aiz nākamā līkuma. Straume bija seklāka, un ūdens sniedzās viņam līdz gurniem. Pagājuši uz priekšu, viņi ieraudzīja, ko zēns vēro.

Eja bija izvedusi lielā grotā, kas bija izbūvēta par skaistu pirti ar dzeltenām sienām un apzeltītiem kokgriezumiem. Attālāk kustējās kāds vīrs, kura bālo ādu klāja brūni pigmenta plankumi. Gandrīz aizvēris acis, viņš lēni brida uz priekšu.

Viņi uzkāpa pa nopulētiem pakāpieniem un nonāca uz grīdas, ko klāja zilas flīzes.

Ūdens sniedzās līdz ceļiem. Vairāk cilvēku pievērtām acīm brida uz priekšu. Viņi kustējās lēni un, šķiet, neievēroja apkārtni.

Pa sienām dejoja gaismas atspīdumi, veidojot tādu kā kustīgu baznīcas logu.

Visapkārt urdzēja, klunkšķēja un pilēja.

Sievietes, kuras visi sauca par vecmātēm, palīdzēja jaunpie-nācējiem iekārtoties, ierādīja viņiem lāviņas un uzstādīja aizslietņus, lai viņi pamostos netraucēti. Kāds garš vīrs šķita nesaprotam, ka viņam tiek palīdzēts. Izrāvies vecmātēm no rokām, viņš nogūlās uz slapjās grīdas.

Vecās pirts vidū atradās mazāks baseins izplaukuša lotosa zieda formā.

Palaidusi vaļā Jasmīnes roku, Marta gāja gar solu rindām uz durvju pusi. Blūze bija pielipusi pie muguras, un tai cauri spīdēja āda.

Jasmīne zināja, ka tā nevar būt, bet nogurums un bēdas radīja dīvainas fantāzijas par to, ka viss jau ir beidzies, taisnība

uzvarējusi, Tings parādījis Vu Vanga lietu cilvēkiem, tiesnesis ir padzīts un Rotaļlaukums pārtraukts.

Izgājuši cauri tumšam vestibilam, viņi nonāca pie jaunām durvīm un apstājās. Pa abu vērtņu spraugu plūda vēsāks gaiss. Viņi bija atgriezušies tur, kur bija sākuši.

Beigas tuvojas, viņa nodomāja un pagriezās pret Danti, Martu un Grosmanu. Visi raudzījās uz viņu. Martas skatiens bija tukšs, Grosmans klanīja galvu un elpoja caur pavērtu muti, un Dante vairs neizskatījās nobijies. Jasmīne dedzīgi vēlējās, lai ar viņiem kopā būtu Tings.

Grīda viņiem zem kājām nodrebēja, un no portāla mūrētās velves nobira sīki akmentiņi. Ārpusē atskanēja svilpšana, kāds smiedamies kaut ko jautāja vācu valodā.

— Mums nav ne jausmas, kā tagad izskatās laukumā, — Jasmīne sacīja, dzirdot tālus aplausus. — Bet mums nav citas iespējas, mums jādodas taisni pie tiesneša galda un jāpaziņo viss, kas mums zināms.

79

Viņi atvēra durvis un izgāja ārā. Laukums bija pilns ar cilvēkiem. Tie veidoja vienotu masu, svina pelēku jūru. Te bija sanākuši tūkstošiem skatītāju, bet visi izturējās mierīgi, gaidot, ka cīņa turpināsies.

Bija tumšs kā naktī, tomēr pret tās melnumu iezīmējās pelēkās nokrāsas. No ugunskuriem augšup kāpa tievas dūmu grīstes. Jasmīne redzēja kabotāžas termināli ar iztrūkstošo jumtgali un Transporta pārvaldes fasādi.

Laukuma malā kā akmens kolosi vīdēja Tiesas nams, Disciplīnas inspekcija un citu iestāžu ēkas.

Neko nesacījuši, viņi devās skatītāju pūlī. Neviens vēl nebija viņus pamanījis. Viņi pagāja garām kādai vecenei, kura ar knipi aizlidināja prom pēdējo cigaretes galiņu un izpūta dūmus caur nāsīm.

Bukmeikers kriketa spēlētāja apģērbā ar Rajastan Royals emblēmu piegāja pie kādas grupas un dalīja papīra biļetes.

Zeme nodrebēja, it kā pazemē kāds spridzinātu ejas.

Dega lampas, un cilvēki ieturēja vienkāršu maltīti, gaidot spēles turpinājumu.

Trīs iereibuši vīrieši laida apkārt lielu plastmasas pudeli ar dzidru šķidrumu.

Laika ritumam šeit nebija nekādas nozīmes. Visi gaidīja

cīņas noslēgumu. Viņiem pat nebija jāguļ, tikpat labi viņi varēja palikt stāvam laukumā, līdz kāds pārtrauks šo vienmuļību.

Pazemē atkal atskanēja dobjš dārdiens.

Kārna meitene kleitiņā, kas viņai jau bija par mazu, ar bizi un biezām uzacīm staigāja apkārt, pārdodot sērkociņus. Viņa bija tikusi pie kastes ar simtiem kārbiņu, uz kurām bija redzama kāda Ņujorkas advokātu biroja reklāma. Jasmīnei un Dantem ejot garām, viņa apstājās un piesardzīgi pamāja.

Viņi apgāja apkārt klaigājošu jaunekļu bariņam.

Turot izstieptu plaukstu zem zoda, kāds vecs vīrs ēda rīsu kūciņu.

Tiesneša galda priekšā un ap dzelzs stabu izlikti sargi dzina prom cilvēkus. Ieraudzījuši Jasmīni, viņi ar žestiem aicināja viņu tuvāk.

Kāda resna sieva bija sapulcējusi ap sevi spēlmaņu grupu un uzmeta trīs spēļu kārtis uz galdiņa, kas bija apsists ar samtu. Ikreiz, kad viņa meta kārti, kāds jauneklis skaļi iesmējās. Blakus viņa nosūbējušai vīzai tievā ķēdītē karājās mazs sudraba taurenītis.

Ieraugot tiesnesi, sirds Jasmīnei iepukstējās straujāk. Vispirms viņa pamanīja to starp skatītājiem, bet, pieejot tuvāk, bija redzams, ka viņš sēž tajā pašā vietā kur bija sēdējis agrāk.

Kāda sieviete, viņus ieraudzījusi, skaļā balsī kaut ko teica, rādīja ar pirkstu un raustīja kādu vīru aiz piedurknes.

Tiesnesis sēdēja garā galda vidū ar divdesmit vienu piesēdētāju katrā pusē. Viņš ēda ceptu cāli un nūdeles no kartona šķīvja.

Pār laukumu kā triecienvilnis izplatījās publikas reakcija, kad sargi ielaida viņus norobežotajā vietā.

Pagājusi garām raibam krēslam, Jasmīne devās taisni pār

bruģi ar Danti pie sāniem. Viņiem sekoja Grosmans un Marta. Nolicis irbulīšus, tiesnesis paskatījās uz Jasmīni. Viņa bija slapja un netīra, roku muskuļi bija pielijuši asinīm un gar vaigiem nokarājās nekārtīgas rudo matu pinkas.

— Vai daiļā Honga ir gājusi vannā? — viņš jautāja, kad Jas-mīne nostājās viņa priekšā.

— Jums tas nekavējoties jāaizliedz, — viņa teica. — Vu Vangs pielieto šaujamieroci, pusautomātisko Benelli.

— To es nezināju, — viņš atbildēja.

— Tā ir taisnība, — Grosmans iekunkstējās, nostājoties viņai līdzās. — Mēs to redzējām, tam ir liecinieki.

— Viņi iešāva Pedro Kristiano doš Santosam mugurā, — viņa teica.

Piesēdētāji sāka savā starpā sarunāties, publika saviļņojās, sargi spieda atpakaļ priekšā stāvošos, drūzmēšanās pastiprinājās un publikā sāka izplatīties drudžains satraukums. Ļaudis cēlās uz pirkstgaliem, lai saredzētu, daži sāka grūstīties, lai tiktu tuvāk.

— Jūs zināt, ka Rotaļlaukumā nepastāv nekādi noteikumi, — sacīja tiesnesis un no jauna ķērās pie irbulīšiem.

— Jā, bet šaujamieroči ir aizliegti visiem, izņemot sargus, — Jasmīne sacīja, cenšoties izklausīties mierīga.

— Jā, — viņš atbildēja, pielika nūdeles pie mutes un iesūca tās ar lūpām.

Tālumā pie termināļa atskanēja aplausi. Daži ar skaļiem saucieniem sāka ritmiski plaukšķināt.

— Kā gan mēs varam aizstāvēties pret šaujamieročiem? — Jasmīne jautāja, cerot, ka viņš nedzird, kā balsī izlaužas izmisums.

— Tas būs diezgan grūti, — viņš noteica ar pilnu muti.

— Ejam, — sacīja Grosmans, pavelkot Jasmīni aiz rokas.

— Bet šaujamieročus nedrīkst turēt, — viņa turpināja, neliekoties ne zinis par to, kā izklausās. — Tas ir aizliegts, jums jāapcietina Vu Vangs, viņš jums un piesēdētājiem ir melojis un...

Laukumā atskanēja skaļš blīkšķis. Skatītāji iekliedzās. Tiesnesis ieplēta acis. jasmīne apgriezās, pavelkot Danti sev aiz muguras. Publikai spiežoties, izklausījās, it kā būtu uznācis lietus.

Desmit metru attālumā, ar plaukstām apķērusi kaklu, stāvēja Marta. Caur pirkstu starpām grūdieniem plūda asinis. Viņai bija šauts ieslīpi no aizmugures un trāpīts kaklā. Asiņu bija tik daudz, ka Jasmīne saprata — ir ievainota kakla artērija.

Viņai tuvojās holandietis ar šaujamo. Tuvumā stāvošā publika panikā bēga.

— Nē, — iekliedzās Jasmīne.

Ieraudzījusi vajātāju, Marta mēģināja tikt prom. Publikas brēcieni vēlās tādos kā viļņos. Sargi palaida garām otru holandieti un Vu Vangu. Marta streipuļoja prom. Asinis šļakstījās uz slapjās blūzes. Viņas acis bija šausmu pilnas. Holandietis ar lieliem soļiem sekoja viņai. Pielicis stobra galu Martai pie pakauša, viņš izšāva.

Galva triecās uz priekšu, un seja pazuda asiņu šaltī. Ķermenis nogāzās zemē un palika nekustīgi guļam.

— Dariet kaut ko! — Jasmīne uzkliedza tiesnesim.

Neko neatbildējis, viņš tikai uztrūkās kājās, lai labāk redzētu. No satricinājuma apgāzās pudele un pa galdu izlija alus. Nedrošie aplausi noklusa. Atkāpjoties Jasmīne raudzījās apkārt pēc kāda patvēruma. Vēja pūsma nesa sev līdzi pulvera smārdu.

Vu Vangs bez steigas apsēdās raibajā krēslā. Dantes spožā vīza karājās viņam kaklā virs saņurcītās kaklasaites. Otrs holan-

dietis nostājās viņam līdzās, roku vilka lejup smagā mačete, un starp lūpām kūļājās cigarete.

Grosmans mēģināja nozust skatītāju pūlī. Viņš lādējās un kliedza, bet cilvēki spieda viņu atpakaļ.

Vanga plakstiņi bija smagi pār maigo skatienu, pavilcis vaļīgāk kaklasaiti, viņš ar strupu žestu norādīja pret Grosmanu.

— Lūdzu, pagaidiet, — Jasmīne iesaucās. — Nedariet to, tas nav vajadzīgs, viss ir beidzies, mēs padodamies.

Paraudzījies uz viņu, Vangs pamirkšķināja valgās acis un pabeidza žestu pret Grosmanu.

— Mēs padodamies, — viņa atkārtoja, no bikšu aizmugurējās kabatas uzmanīgi izvelkot žileti, ko bija paņēmusi pie Antonijas.

Holandietis pavērsa ieroci pret Grosmanu un iešāva viņam krūtīs. Starp lāpstiņām izšļācās asinis. Viņš pastreipuļoja pāris soļu atpakaļ, un holandietis šāva vēlreiz. Atsitiens satricināja viņa spēcīgos plecus. Grosmans smagi nogāzās zemē, un publika ieaurojās atkal. Viņš gulēja uz muguras, bet kājas raustījās spazmās. Zem viņa sāka plesties tumšu asiņu peļķe.

— Dante, — Jasmīne teica, — nostājies pie tiesneša.

Vangs nosvīdis atpogāja pēdējo brūnās žaketes pogu. Jasmīne devās uz viņa pusi, slēpjot plaukstā žileti. Viņu ieraudzījis, otrs holandietis nometa cigareti.

— Stāvi, — Vangs pavēlēja.

— Vai tev ir bail no neapbruņotas sievietes? — viņa uzsauca, turpinot virzīties uz priekšu.

Viņš pagrozīja galvu, bet daži skatītāji jau smējās, un Jasmīne dzirdēja, kā viņas vārdi tiek atkārtoti dažādās valodās, un smiekli izplatījās tālāk.

— Tev būtu jābaidās, — viņa neapstādamās klusu noteica.

Holandietis ar ieroci pavirzījās sāņus, lai varētu nošaut Jasmīni, netrāpot Vangam. Cilvēki klupdami krizdami metās prom. Viņš žigli tuvojās, mērķēja zemu, un Jasmine zināja, ka viņš nenopūdelēs.

Viņš uzlika pirkstu uz gaiļa. Jasmīne apstājās un pacēla roku. Viņa bija tikai trīs metru attālumā no Vanga. Sirds sitās par ātru. Vangs sacīja kaut ko ķīniski, un publika aiz viņas sāka ņurdēt.

— Es viņam liku šaut, ja tu neapstāsies, — Vangs sacīja.

— Bet vai drīkstu parādīt tev tikai vienu lietiņu? — Jasmīne jautāja, turpinot iet uz priekšu.

Vangs norādīja uz Jasmīni, bet viņa neapstājās, neprātīga balss viņai galvā sacīja, ka viņi neuzdrošināsies šaut. Tieši tad tas noskanēja. Skaļš blīkšķis atsitās pret bungādiņām. Viņa nodrebēja un apgriezās apkārt, tverot pēc elpas.

Holandietis paspēra neveiklu soli sāņus un izmeta no rokām ieroci. Tas ar troksni nokrita uz bruģa un izjuka pa daļām.

Stobrs bija saliecies, un gāzes tvertne paripoja malā.

Holandietis ķēra pie kakla, pārlaida roku pār krūtīm, un pirksti samirka asinīs. Brālis sauca viņa vārdu un gribēja mesties uz priekšu, bet Vangs viņu apturēja.

Jasmīne pagrieza galvu. Skatītājos viņai aiz muguras stāvēja Tings. Viņam bija grūti pūlī tikt uz priekšu. Cilvēki kliedza. Viņš saņēma sitienu pa muti, bet spiedās tālāk, sargi viņu palaida, un viņš pieklupa Jasmīnei klāt. Tagad viņa ieraudzīja, ka Tingam rokā ir sudrabaini pelēka pistole, veca armijas pistole.

— Vai gribi šo? — viņš aizelsies jautāja un sniedza viņai ieroci.

80

Palaidusi vaļa žileti, viņa paņēma pistoli. Pēc Tinga izdarītā šāviena stobrs joprojām bija karsts. Žigli palēkusi sāņus, viņa ieraudzīja, ka ievainotais holandietis ir nokritis uz ceļiem. Viņš noliecās uz priekšu un atbalstījās uz abām rokām. No šāviena brūces tecēja asiņu strūkliņa. Viņa brālis atbrīvojās no Vanga un ar mačeti rokā steidzās uz viņu pusi.

— Ir palikuši tikai divi šāvieni, — Tings iesaucās.

— Man arī vajag tikai divus, — Jasmīne atbildēja, paceļot pistoli.

Holandietis ātri tuvojās, viņš atvēra muti, lai kaut ko sacītu, kad viņa nomērķēja un nospieda gaili. Atskanēja šāviens, viņa sajuta, kā pulveris apsvilina ādu, atsitienu plecā un ieraudzīja viņam aiz galvas izsprāgstam asinis. Lode bija trāpījusi taisni virs kreisās acs. Seja pavērsās augšup un kājas saļima.

Skaļi kliedzot, publika spieda sargus uz priekšu.

Vu Vangs bija palicis sēžam raibajā krēslā, un Jasmīne iedomājās, ka viņai tagad atlicis viens šāviens.

Viņa palūkojās uz ieroci sev rokā un saprata, cik dārgi tas būs maksājis. Kaut kas viņā sastinga kā ledus, kad viņa saprata, kā Tings ir ticis pie pistoles.

Viņam ap kaklu vairs nebija vīzas.

Šī doma ķēra viņu tik smagi, ka viņa sagrīļojās. Viņa zināja,

ka tā droši vien bija — viņai nemaz nebija jāpaskatās uz Tingu. Viņš bija iemainījis savu vīzu pret vecu armijas pistoli, lai dotu viņiem iespēju izdzīvot.

Vangs pagriezās pret publiku, norādīja uz priekšā stāvošo vīru bariņu un kaut ko uzsauca. Palūkojusies uz Tingu, Jasmīne ieraudzīja, ka viņš ir paņēmis Danti uz rokām. Tiesnesis atradās savā vietā, bet visi piesēdētāji bija piecēlušies.

— Ko viņš saka? — Jasmīne skaļā balsī jautāja Tingam.

— Viņš piedāvā simttūkstoš dolāru tam, kurš tevi apturēs, — Tings atbildēja. — Tam, kurš tevi noķers un...

Tinga vārdi pazuda publikas kliedzienos, un Jasmīne sāka iet Vanga virzienā. Viņa raudzījās, lai turētos pienācīgā attālumā no skatītājiem un lūkojās apkārt, lai neviens nepielavītos viņai no muguras. Vangs iesaucās atkal, pagriezās uz otru pusi, bet neviens nekustējās.

Jasmīne apstājās piecu metru attālumā no Vanga, pacēla pistoli un tieši tajā mirklī, kad grasījās uzsaukt, lai viņš tiesneša un publikas priekšā atzīstas melos, izdzirdēja Dantes kliedzienu.

Apsviedusies apkārt, viņa ieraudzīja veco inženieri ar dunci rokā. Tings arvien vēl turēja Danti, bet seja viņam bija dīvaini noslēgta, tāda kā pietūkusi. Viņam bija iedurts mugurā, pie kreisās nieres.

Kāds no sargiem atkāpjoties paklupa, pūlis izlauzās uz priekšu, kāda sieviete tika stipri pagrūsta, zemē nokrita kāds vīrs un vairāki rāpās viņam pāri.

Tings izlaida Danti no rokām, paraudzījās Jasmīnē, noslīga zemē un palika guļam uz sāniem.

Inženiera vecuma plankumiem izraibinātā seja bija saspringta, kad viņš, sagrābis Danti aiz matiem, vilka viņu pie sevis.

Jasmīne pavērsa pistoli pret viņu, un tēmēklis apstājās viņam taisni pie sirds, kad priekšā aizstājās kāda sieviete no publikas.

Jasmīne atlaida pirkstu no gaiļa. Ausīs dunēja sirdspuksti. Cilvēki metās kur kurais. Starp diviem vīriem pazibēja inženiera seja.

Viņš noliecās, pazūdot no redzesloka, Jasmīne metās uz priekšu un ieraudzīja, ka Dante cenšas izrauties.

Ceļā stāvēja jauna sieviete ar sarkanu lakatiņu ap galvu. Jasmīne turpināja virzīties uz priekšu, mērķējot viņai sejā. Viņa uzlika pirkstu uz gaiļa. Sieviete lūkojās taisni viņā. Kāds sargs pagāja malā. Ierocis bija smags, un Jasmīnes pleca muskulis sāka drebēt.

Gaisā plivinājās sodrēju plēksnes.

Kāda pavecāka sieviete pavilka nost jauno, un tagad Jasmīne trīcošā tēmēkļa priekšā redzēja inženiera seju. Viņa apstājās un atbalstīja roku ar otru plaukstu. Seja aizslīdēja, viņa sekoja, skatu krizdams aizsedza kāds bārdains vīrs, bet viņa izšāva, un lode trāpīja inženierim pierē. Asinis izšļācās viņam no pakauša. Bārdainais vīrs nokrita zemē viņam priekšā un apmeta kūleni.

Dante beidzot izrāvās, izspraucās caur pūli un pieskrēja pie mātes.

Vu Vangs bija piecēlies no krēsla un paņēmis mačeti, kas mētājās zemē. Tagad viņš un Jasmīne bija palikuši divi vien.

— Parūpējies par Tingu, — Jasmīne sacīja Dantem.

Cilvēki metās uz visām pusēm, kad Vangs sāka iet uz viņas pusi. Viņš smaidīja, bet valgās acis pēkšņi bija kļuvušas tukšas. Jasmīne gāja viņam pretī un pacēla pistoli, cerot, ka Tings ir kļūdījies, sakot, ka atlikuši tikai divi šāvieni.

Vangs apstājās un aizpogāja saburzītā uzvalka žaketes augšējo pogu.

— Atzīsti, ka lieta ir zaudēta, — viņa pieprasīja.

— Pistole ir tukša, — viņš teica. — Es to redzu tavās acīs.

Jasmīne nomērķēja viņam pierē, virsdegunē un nospieda

gaili. Atskanēja tikai sauss klikšķis.

Patronas bija beigušās.

Jasmīne pakāpās sāņus, un Vangs sekoja. Viņam kaklā šūpojās Dantes vīza.

— Es mīlēju tavu dēlu no pirmā mirkļa, — viņš sapņaini ieteicās.

Publika tagad trokšņoja skaļāk, un bukmeikeri ātriem soļiem staigāja apkārt, lai paspētu pieņemt visas likmes.

Dante bija nometies ceļos pie Tinga un turēja viņa roku.

Jasmīne gāja ap dzelzs stabu, kas iezīmēja laukuma centru.

— Ja tu visu priekšā atzīsi, ka esi nozadzis lērumu vīzu, — viņa sauca, — ja tu sacīsi, ka esi gatavs izciest savu sodu, tad es tevi pasaudzēšu.

— Tu mani pasaudzēsi, — viņš noteica, pagrozīdams mačeti.

— Citādi es apsolu, ka nocirtīšu tev galvu.

— Pamēģini.

— Tu cirtīsi ieslīpi no augšas, es atkāpšos, tu cirtīsi atkal, bet tu esi par lēnu, un es pāršķelšu tev rīkli ar pistoli un...

Vangs paspēra žiglu soli uz priekšu un pacēla mačeti cirtienam, bet Jasmīne aizslēpās aiz staba.

— Es salauzīšu tev roku pie pleca un...

— Turi muti!

Viņš bija ticis pie staba, un Jasmīne bija spiesta atkāpties no aizsega. Sviedri ritēja pa viņa pelēkajiem bārdas rugājiem.

— Tagad esmu tevi brīdinājusi, — viņa nočukstēja.

Ieraudzījusi viņu cērtam, Jasmīne paspēja palēkt sāņus un atgriezās. Sudrabainā vīza viņam ap kaklu sašūpojās uz priekšu. Pasperot soli uz Vanga pusi, Jasmīni caurstrāvoja asa un pazīstama tuvcīņas izjūta — it kā ieelpojot amonjaku.

Mačete mainīja virzienu pārāk strauji, un viņa pameta galvu atpakaļ, kad tā nošvīkstēja viņai gar seju.

Gandrīz nokritusi, viņa pasita augšup roku un atguva līdzsvaru.

Vangs atjaunoja uzbrukumu negaidīti ātri, un publika kliedza. Viņš izdarīja vairākas māņu kustības ar ieroci, un no degungala nopilēja spīdīga sviedru lāse.

Jasmīne pavirzījās vairāk pa kreisi, lai piespiestu viņu sekot, viņai bija jāpaspēj vēl mazliet izpētīt viņa reakciju un rīcības manieri.

Vangs bija pilns ar adrenalīnu un kustējās iepriekš neparedzamā veidā. Viņš raustīja galvu, lai atmestu no sejas matus, paspēra īsu soli uz priekšu un cirta.

Asmeņa smaile skāra viņas kreiso apakšdelmu, tikai virspusēji, bet viņa izdzirdēja Dantes izbaiļu kliedzienu.

Jasmīne atkāpās, pret kaut ko paklupa, saglabāja līdzssvaru, bet zaudēja ātrumu.

Vangs izdarīja to pašu māņu kustību, bet Jasmīne nevis izvairījās, bet lēca taisni uz priekšu un iegāza viņam pa kaklu ar pistoli. Tas nebija tīrs trāpījums, toties gana spēcīgs. Cērtot viņš pastreipuļoja sānis. Jasmīne apturēja viņa roku un ar laidni iesita viņam taisni pa virsdeguni. Nokritis uz ceļgala, viņš pūlējās izvilkt roku, bet viņa pagrieza to apkārt, līdz atskanēja krakšķis, salūstot plecam. Mačete nokrita zemē. Viņa sita ar laidni pa

asiņaino seju vēlreiz, un Vangs saļima uz gurna ar apakšā saliektu kāju.

Aizmetusi pistoli, Jasmine turēja viņu aiz matiem un pacēla mačeti. Viņam no mutes karājās asiņaina siekala, mirguļodama atrāvās un nokrita zemē.

— Viņš atzīst, ka ir mēģinājis nozagt tavam dēlam vīzu, — iekliedzās tiesnesis. — Viņš tiks vests tiesas priekšā un...

Jasmīne viņu dzirdēja, bet zvēla Vangam ar mačeti pa pakausi, tad izrāva to un cirta caur kakla skriemeļiem. Ķermenis saguma, bet vēl karājās dzīslās un kakla muskuļos. Turot viņu aiz matiem, Jasmīne grieza audus, kamēr galva atdalījās pavisam.

Bez minstināšanās viņa noliecās, paņēma Dantes vīzu un pacēla Vanga galvu pret publiku.

Tā smagi karājās, spiežoties viņai pret apakšdelmu, un lejup šļācās asinis.

Laukumā valdīja klusums, visi bija sastinguši.

Viņa lēni piegāja pie tiesneša un nolika Vanga galvu viņam priekšā uz galda.

— Neaizmirsti, ka es atgriezīšos, — Jasmīne sacīja, nodomājusi, ka nu rotaļa ir galā.

81

Jasmīne turēja Tingu pussēdus stāvokli, kamēr sieviete ar hennas tetovējumu paliekām uz rokām pārsēja durto brūci. Slaidie pirksti saudzīgi pieskārās viņam, un skatiens bija koncentrēts. Dante sēdēja blakus, pētot bruģakmeņa spraugas.

— Pajautā viņai, cik tas ir nopietni, — Jasmīne ierunājās. Tings vairākas reizes ieelpoja, pirms vērsās pie sievietes. Viņš

teica kaut ko ķīniski. Nosarkusi viņa atbildēja ar gaišu smaidu.

— Ko viņa teica?

— Ka tas esot tikai nobrāzums, — viņš atbildēja, pūloties izklausīties bezrūpīgs.

— Es zinu, ka tu jautāji pavisam ko citu, — Jasmīne iebilda. Viņš pasmaidīja, bet klusu iekunkstējās, kad tika atkal noguldīts zemē. Viņš smagi elpoja un aizvēra acis.

— Vai tu varēsi dabūt atpakaļ savu vīzu? — Jasmīne jautāja, noglāstot viņam vaigu.

— Es paslēpu Vu Vanga dokumentus... piedod, bet es nevarēju tos parādīt tiesnesim.

— Es zinu.

— Viņi pieder pie vienas ģimenes, — Tings čukstēja, satverot viņas plaukstu.

— Es to zinu...

— Piedod.

— Tu izglābi mūs... bez tevis mēs nekad...

Ieraudzījusi, ka viņa skatiens aizklīst un kļūst blāvs, viņa

apklusa.

— Vai tu vari dabūt atpakaļ savu vizu? — viņa iejautājās atkal.

— Jasmin, — viņš sacīja, pūloties pievērst acis viņas sejai. — Tai nebija nekādas vērtības, pati zini. Es dabūju labu cenu, jo tā bija tik jauna...

— Es gribu, lai tu to mēģini atgūt, — viņa nerimās.

— Ej vien, — viņš čukstēja. — Ej uz termināli ar...

— Gan jau iesim.

— Būt tev par tulku nebija nekāds vieglais darbiņš, bet...

— Paklausi mani, — viņa teica.

— Bet es priecājos, ka varēju tev palīdzēt.

— Es gribu, lai tu atpērc savu vīzu.

Tings pasmaidīja par viņas spītību.

— Kādēļ?

— Es nezinu, — viņa čukstēja, pielikusi savu pieri viņa karstajai pierei, un mēģināja piespiest sevi neraudāt. — Apdomā, vai to vajadzēs pie laivām... Vai tam, kas būs pēc laivām...

Viņš ieklepojās, uz kādu brīdi aizvēra acis, tad palūkojās viņā ar spožu skatienu.

— Jums taču būs jānāk ciemos, — viņš teica. — Es biju nodomājis sagatavot kaut ko no pastas... un uzklāt jums guļvietas viesistabā.

— Es negribu gulēt viesistabā, es gribu gulēt pie tevis, — Jasmine atbildēja.

— Vai grasies mani pavest?

— Uz stikla grīdas ar ūdeni apakšā, — viņa sacīja.

— Tāds bija mans plāns, — Tings teica, un viņa acīs bija redzams liels nogurums.

— Es gandrīz tā sapratu.

Viņš gurdi pacēla roku un noglāstīja viņai matus.

— Tu mirdzi, — viņš nočukstēja.

Jasmīne pavēra muti, lai pasacītu, ka mīl viņu, bet ieraudzīja, ka pār laukumu tiek stumti rati. Cilvēki pašķīrās, lai palaistu garām pirts sanitārus. Viņa izņēma pērļu auskaru un ielika Tinga piesvīdušajā plaukstā, pieliecās un noskūpstīja viņu uz lūpām.

— Es atgriezīšos, — viņa teica. — Tu zini, ka tā notiks.

— Nāc uz laivu darbnīcām, — Tings sacīja viņai ausī. — Es tevi gaidīšu.

— Es atgriezīšos pie tevis, — viņa atkārtoja.

Tingu iecēla ratos. Asinis bija izsūkušās caur pārsēju. Viņa jauneklīgais ķermenis izskatījās tik trausls. Spīdēja nosvīdušie plakstiņi. Dante panācās uz priekšu, satvēra viņa plaukstu un papliķēja pa to.

— Tad atā, Ting.

— Nodzīvo garu mūžu, — viņš teica.

Vējš nesa pār laukumu sodrēju plēksnītes no sadegušā arhīva. Tās klusu krita no melnajām debesīm.

Tingu čīkstošajos ratos aizveda prom. Jasmīne ar Danti pie rokas noraudzījās viņam pakaļ, nespējot aizgriezties, un pavadīja viņu ar skatienu, līdz viņš pazuda. Viņa domāja par Martu un Pedro, Ēriku un Grosmanu, par Hongli un viņa sievu.

Pelni no sadegušajiem papīriem krita pār laukumu, pār skatītājiem, kas joprojām stāvēja kā sastinguši, nolūkojoties šīs izrādes pēdējā cēlienā.

Satvērusi ciešāk Dantes roku, viņa sastapa dēla skatienu, pēc kura bija saprotams, ka viņš zina — viss ir galā.

— Tagad dosimies mājup, — viņa Dantem sacīja.

Viņi sāka iet uz termināļa pusi, cilvēki deva viņiem ceļu, dažs pastiepās un pieskārās viņas matiem, kāds maza auguma vīriņš nopietni palūkojās viņā, salika kopā īkšķus, ar abām plaukstām izveidojot sev pie sirds tauriņa siluetu.

Dante gāja līdzās Jasmīnei, un pēdējais, kas bija dzirdams, bija šalkoņa, kad pūlis laukumā pašķīrās viņu priekšā kā jūra.

82

Valdīja pilnīgs klusums, bet tumšajās debesīs kā tāla laterna plaiksnījās rūsa. Viņai krūtīs kaut kas izpletās. Šķita, ka viņa saņem spēcīgu grūdienu mugurā, tad krūtis sažņaudzās, un sirds sāka sisties briesmīgi stipri.

Jasmīne ievilka plaušās ledaino gaisu un sajuta sāpes kājā.

Tālumā kāds iesaucās, ka ir pulss. Izklausījās, ka balss ir ieslēgta stikla burkā kopā ar taureņiem.

— Mums ir pulss, — kā no tāluma atskanēja vēlreiz.

Viss Jasmīnes augums drebēja, viņa tvēra pēc vairāk gaisa, ausīs dunēja, sirds auļoja, un viņa pamanīja, ka guļ gultā.

Saraustīti elpojot, viņa atvēra acis, centās kaut ko saskatīt, bet gaisma viņu apžilbināja un viss aizslīdēja, sabirzis drumslās.

— Viņa elpo, izskatās labi, sirds izskatās laba...

Caur asarām viņa saredzēja Diānas un Marka seju. Karstas asinis pulsēja pa viņas auksto ķermeni.

— Jasmīn, vai dzirdi mani? — Diāna jautāja, spiežot kompresi pret elkoņa locītavu.

Viņa nebija pilnīgi pamodusies, sēžas muskulis raustījās, bet viņa nespēja ne kustēties, ne atbildēt.

Diāna kontrolēja sirds ritmu, asinsspiedienu un elpošanu.

Jasmīne domāja par ostas pilsētu un Rotaļlaukumu, briesmīgo uzvaru un to, kā viņa ar Danti rokrokā iet pār laukumu.

Tobrīd viņi bija bijuši varoņi. Cilvēki pavadīja viņus līdz terminālim, gribēja pieskarties abiem un uzraudzīja katru viņu soli līdz izejai.

Viss nokārtojās, administrācija neuzdeva nekādus jautājumus, viņa tikai sēdēja terminālī ar Danti klēpī un mēģināja izstāstīt savu dzīvi.

Plakāts ar Dantes vārdu parādījās pirmais, bet viņai tika ļauts pavadīt dēlu līdz pat meitenei un sievietei. Kamēr viņš tika izģērbts un mazgāts, viņa skaidroja Dantem, kas notiks. Viņš kļuva arvien gurdāks, plakstiņi — arvien smagāki, un viņš pārstāja reaģēt uz viņu.

Jasmīne nespēja neraudāt, kad viņš pazuda aiz plānajām slīddurvīm.

Diāna iespīdināja viņai acīs lampu, Jasmīne aizgrieza seju un pēkšņi atkal spēja redzēt. Vecā izurbtā sienas caurumā rēgojās sarkans plastmasas kontakts. Jasmīne gulēja uz lāviņas novērošanas telpā. Kāju un roku pirkstos dūra, sirds joprojām stipri sitās pēc adrenalīna un kalcija glukonāta injekcijas.

— Šoreiz tu mūs nobiedēji, — Diāna čukstēja.

— Tava sirds bija apstājusies uz piecām minūtēm, — sacīja Marks.

Puteklīši mirguļojot lidinājās gaisā ap viņas māsas seju. Diānas vaibsti no nemiera bija sastinguši, un stress bija atstājis tajos skarbumu.

Jasmīne piecēlās sēdus, un redzeslauks sašaurinājās kā caurulē, līdz lēni atkal paplašinājās.

— Uzmanīgi, — Diāna teica.

Radās sajūta, ka uz krūškurvja kāds nostājies ar abām kājām, viņa klepoja un vilka plaušās brīnišķīgo gaisu.

— Dante? — viņa čukstēja.

Uz kādu brīdi viņa bija spiesta aizvērt acis un nesadzirdēja, kas tiek sacīts. Ausīs dunēja, un griezīgās galvassāpes lika viņai justies nelāgi. Marks palīdzēja viņai piecelties, un viņa ieraudzīja, ka viņa seja ir slapja no asarām. Cieši turot viņu aiz vidukļa, viņš palīdzēja viņai tikt līdz logam, kur viņa piespieda pieri vēsajam stiklam.

Operāciju zālē nekas nebija mainījies, spilgtajā gaismā kustējās ķirurgi un neviens nešķita steidzamies. Starp ārstiem un māsiņām viņa pamanīja Dantes nedzīvo augumu zem zaļā pārklāja. Telpa šķita pārāk klusa.

Ķirurgam pierē bija iegūlusi asa rieva, seja izskatījās skumja un nogurusi. Griestos drebēja atspīdumi no spožajiem instrumentiem. Jasmīne gandrīz nokrita, kad kā liela izelpa telpā atgriezās skaņa.

— Skaties uz viņu, — viņa dzirdēja Marku aizlauztā balsī sakām.

Māsiņa ar asinīm notašķītu priekšautu paņēma no ķirurga

peānu.

Viņa pirksti bija spīdīgi un sarkani. Jasmīnes smagā dvaša padarīja stiklu neskaidru.

— Es neredzu, — viņa noelsās un ar plaukstu noslaucīja norasojušo rūti.

Māsiņa, kura uzraudzīja drenāžu, pakāpās malā. Starp viņas stāvu un lielu aparātu kļuva redzams operāciju galds.

Atplestā krūškurvja asiņainajā spraugā Jasmīne ieraudzīja Dantes sirdi.

Tā atkal bija vietā un pukstēja. Tik tikko saraujoties, tā sitās

vienmērīgi, un uz monitora pa labi bija redzamas kardiogrammas nevainojamās sinusa līknes.

— Vai viņš ir dzīvs? — norijusi kaklā kamolu, Jasmīne jautāja.

— Ir labi, — Diāna atbildēja, noslaukot asaras no vaigiem.

— Viss izskatās lieliski.

— Viņš ir dzīvs...

— Skaties uz viņu, — Marks atkārtoja. — Skaties uz viņu. Dantes sirds pukstēja gluži vienmērīgi. Sarkana līnija pulsēja

pār monitoru, ritms bija pazīstams katram dzīvajam.

— Es taču teicu, ka tev jāpaļaujas uz ārstiem, — Diāna sacīja.

— Es taču teicu, viss izdevās lieliski, tev nevajag viņu glābt, viss beidzās labi tāpat.

Jasmīne atkal paraudzījās pa logu un redzēja mazo sirsniņu pukstam, muskulim savelkoties tai pārskrēja kā vilnis, skaitot laiku pretī mūžībai.

— Viņa sirds pukst, — viņa tikai noteica.

— Jā, — iesmējās Marks, noslaukot zem acīm.

— Jasmīn, saproti, es nevaru tev dot vairāk injekciju — vai kā? — Diāna sacīja. — Paskaties uz viņu. Nebija nekādu briesmu — vai tagad tu saproti?

Balss viņai aizlūza, un viņa tikai stāvēja ar nolaistiem plakstiņiem un sakniebtām lūpām. Pie nosvīdušās pieres bija pielipusi rudu matu cirta.

— Iedomājies, ja tu būtu nomirusi veltīgi, — viņa nočukstēja, kad bija atguvusi kontroli pār balsi.

— Jā...

— Tu mūs sabaidīji, kad nevarēji pamosties, — Marks sacīja un pārvilka plaukstu drebošajām lūpām.

— Piedod.

Marka acis bija apsārtušas, viņš nebija skuvies, un zēniskā seja tagad bija tikai nomocīta pusmūža vīrieša nožēlojama ēna. Pirmoreiz pa daudziem gadiem jasmīne paskatījās viņā tieši, ieraugot viņu tādu, kāds viņš ir. Viņš bija novecojis, tas bija skaisti. Gadi bija gājuši pār viņa seju, atstājot savas pēdas.

— Es taču teicu, ka viss būs labi, — Diāna atkārtoja, apskaujot māsu.

83

Gaiss bija dzidrs, un ziemas diena mirdzēja ledus kristālos, kad Jasmine brauca no Stokholmas, lai izņemtu Danti.

Viņi bija izrakstīti no Kārļa slimnīcas trīs dienas pirms Ziemassvētkiem. Tagad bija jauns gads, un Jasmīne februārī plānoja atgriezties darbā Aizsardzības ministrijā.

Automašīnā skanēja Ērika Satī "Gimnopēdijas". Gaisma pār sniegu bija žilbinoša. Ceļa malās augošie koki veidoja tuneli, baltu kā cukurs.

Ieraugot, ka viņa tuvojas nelaimes vietai, kas nogalināja viņus visus, Jasmīne izbailēs sarāvās.

Samazinājusi ātrumu, viņa centās nomierināties, centās sev iegalvot, ka ir dzīva. Tomēr bija nepieciešams atcerēties visu notikušo. Tas bija prasījis ilgu laiku, lai no tiesas saprastu, ka ir atgriezusies dzīvē kopā ar Danti.

Viņa nekad vairs nedrīkstēja runāt par ostu, pat ja tas padarīja viņu vientuļu, šķiet, ka Dantem par to nebija saglabājušās nekādas atmiņas. Viņai patika tas, ka viņš bija aizņemts ar datoru, televīzijas programmām un spēlēm. Izskatījās, ka viņš jūtas lieliski, un Jasmīne nemaz nevēlējās, lai viņš atcerētos, par ko viņa bija spiesta kļūt Rotaļlaukumā.

Sniegotajam ceļam traucoties pretī, viņa atkal iedomājās par nelaimi un mammas bērēm. Visu ceremonijas laiku Dante bija

turējies viņai pie rokas. Mācītājs runāja par mierpilno dusu kapā un augšāmcelšanos Pastarā dienā.

jasmīne bija iekodusi lūpā un nokārusi galvu.

Laikā pirms Ziemassvētku vakara dienas bija visīsākās, bet naktis un aukstums — vissmagākie. Mijkrēslis kapsētā viņai bija atgādinājis ostas pilsētu. Bet tad mākonis pašķīrās un dzidri zilās debesīs parādījās saule.

Viņai tik ļoti trūka mammas. Vairākas reizes dienā viņa joprojām iedomājās, ka jāpiezvana un jāparunā ar viņu, pirms atjēdzās, kas noticis.

Viņu apdzina autofurgons, uzmetot mazliet sniega, kad šķērsoja joslu sadalošo līniju. Sirdij sitoties, jasmīne piebremzēja. Sniegs tika pūsts no furgona jumta un triecās viņas logos.

Marks atkal dzīvoja viens, un Dante visus svētkus bija pavadījis pie viņa. jasmīne devās turp, lai izrunātos par rītdienu un atvestu dēlu mājās.

Sakarā ar aizbildnības strīdu viņa un Marks bija sākuši procesu, ko neviens no viņiem vairs nespēja kontrolēt vai apturēt. Viņš bija uzstājis uz viņas psihisko veselību, lai saņemtu aizbildnības tiesības, Jasmīnes advokāts savukārt, bija cēlis gaismā faktus, ka viņš bijis notiesāts par marihuānas audzēšanu un bruņotu ielaušanos.

Daudz kas norādīja uz to, ka bāriņtiesa viņus abus uzskatīs par nepiemērotiem vecākiem. Tādā gadījumā Dante tiks ievietots audžuģimenē un būs grūti vispār atgūt aizbildnības tiesības pār viņu.

Kaut gan Marks nenovēla no sevis vainu, bija skaidrs, ka pieprasīt vienīgā aizbildņa tiesības viņu pierunājusi Mia.

jasmīnes reakcija bija panika, un viņa bija iztērējusi daudz

naudas, lai izraktu par Marku to ļaunāko, savukārt nomelnojot viņu.

Strīdā abi bija aizgājuši par tālu.

Tagad viņi bija vienisprātis, ka visādi jāsadarbojas, lai paturētu Danti savā dzīvē.

Jasmīne un Marks bija izsaukti uz tiesu pirmdien.

Jasmīne zināja, ka pirms divām nedēļām bāriņtiesa ierosinājusi tiesai pieņemt lēmumu. Ierosinājums balstījās uz salīdzinoši jaunām likuma izmaiņām, kas noteica, ka bērna vēlēšanās ne vienmēr uzskatāma par viņam labāko, jo bērna vēlmju pamatā bieži ir lojalitāte un taisnīguma izjūta.

Bāriņtiesa novērtēja Jasmīni, vadoties no vairākiem riska faktoriem. Bet tikai tad, kad viņa sāka atbildēt uz izmeklētāja jautājumiem, viņa saprata, ko bija izdarījis psihologs Gabriels Popovs.

Pēc nervu sabrukuma sākumskolā Jasmīne bija atzīta par veselu. Viņa bija vesela, bet Gabriels bija pārkāpis klusēšanas pienākumu, lai piespiestu viņu atgriezties slēgta tipa slimnīcā.

Gabriels apgalvoja, ka viņai ir izdevies piemānīt uzraudzības padomi un viņa joprojām ir psihotiska un ieciklējusies uz ķīniešu Nāves valstību. Viņa to noliedza, bet saprata, ka viņas vārdiem nav pietiekama svara.

Aiz nākamā līkuma atradās nelaimes vieta. Troksnis, braucot pa noblietēto sniegu, samazinājās. Egļu baltie zari aizsedza skatu. Jasmīne atcerējās tikai negadījuma fragmentus. Prožektoru gaismu, pērli sažņaugtā plaukstā, spēcīgo triecienu un asinis sniegā.

No aizmugures tuvojās tālbraucējs, un viņa atkal palielināja ātrumu. Ceļš meta līkumu, koki aizsedza sauli, un viņa ieraudzīja krustojumu, kur viss notika. Ceļa nožogojumu, grāvi

un zemus krūmus. Visu sedza sniegs. No krūmiem izlēca un aizļepatoja zaķis. Šeit nekas neatgādināja par nelaimi.

Atpakaļskata spogulī Jasmīne lūkojās uz grāvi, kur bija gulējusi, kad apstājās sirds, bet šī vieta bija aizmirsusi viņu.

Varbūt varēja rasties iespaids, ka viņas dzīve ir pilna ar nāvi, bet Jasmīne to tā neizjuta. Šī bija dzīve, un te atradās dzīvie. Viņu gaismas dzirkstelītes, kas šaudās caur nebeidzamu tumsu.

Dažreiz tām bija jāpazūd kopā ar laivām, bet līdz tam tās kalpoja cita citai, un tas bija kas lielāks, daudz lielāks.

Laiks ostas pilsētā gandrīz stāvēja uz vietas, bet visos turienes cilvēkos joprojām bija dzīvības ēna, tā nebija beigusies, nebija kļuvusi par Visuma un mūžības daļu.

Jasmīne bija pabijusi viņā pusē piecas reizes un tagad saprata lielo atšķirību. Dzīve slēpās mirkļa zudīgumā, cilvēkam novecojot.

Laiks un dzīvība bija nešķirami. Bez laika nepastāvēja nekādas dzīvības.

84

Klusu iegriezusies pa vārtiem, Jasmine ieraudzīja, ka Marks un Dante veļ smieklīgi lielu sniegavīru. Viņa nespēja novaldīt smieklus. Markam tas bija tik raksturīgi — pārspīlēt ar visu. Dante bija kārtīgi saģērbts ziemas kombinezonā, un vaigi bija salā sasārtuši. Markam bija ausu sildītāji, un sirmie mati spurojās uz visām pusēm.

Abi izskatījās priecīgi.

Grantij čirkstot, viņa piebrauca pie mājas, apstājās un novilka stāvbremzi.

Viņa bija aizmirsusi, cik ļoti Marks ir novecojis, bet atkal nodomāja, ka tas viņam piestāv, nodomāja, ka tas vismaz liek viņam izskatīties nobriedušākam.

Mums nav jābaidās no laika, viņa klusībā noteica, mums tas jāmīl, jāapskauj. Tieši laika ritums apstiprina, ka esam dzīvi. Kamēr novecojam, tikmēr dzīvojam.

Laiks neved tuvāk nāvei — laiks mūs attur no tās.

Kāpēc cilvēki to ir aizmirsuši?

Mēs taču mīlam redzēt bērnu augam, pārvēršamies un iemācāmies ko jaunu, viņa domāja. Gadalaiki mainās, un ir brīnišķīgi, ka saule iet savu gaitu.

Izkāpusi no mašīnas, Jasmīne gāja pie viņiem. Sniegavīra apakšējā daļa bija gandrīz divus metrus augsta un vidējā, kas tagad tika velta, jau sniedzās Markam līdz krūtīm.

— Kā jūs uzcelsiet augšā galvu? — viņa iesmējās.

— Sveika, — Marks pamāja.

— Ar ekskavatoru, — Dante atbildēja. — Tētis paņems nomā ekskavatoru!

— Es sasaiņoju viņa mantas, bet džinsi vēl mazgājas, — teica Marks, nopurinot sniegu no cimdiem.

— Vai mēs paspēsim paēst saldo? — Dante jautāja, nemierīgi paskatoties uz Jasmīni.

— Ja drīkstēšu pagaršot, — viņa atbildēja.

— Tā ir tikai ābolkūka, kas jāuzsilda, — Marks kā atvainodamies sacīja.

— Mēs paspēsim, — Jasmīne teica.

— Tad pa to laiku uzcel, lūdzu, šo, — Marks nosmēja, pa-pliķēdams pa vidējo sniega bumbu.

Visi devās uz māju, uz kāpnēm nodauzīja sniegu no zābakiem un gāja iekšā. Jasmīne nebija šeit bijusi, kopš atstāja Marku.

Viņa bija mīlējusi šo māju no pirmā acumirkļa. Viņa mēdza teikt, ka tā izskatās kā lāču namiņš no teikas par Zeltmatīti: skaistas dēļu grīdas, kamīns katrā istabā un lakotas koka kāpnes, kas slaidā lokā savienoja trīs stāvus.

Murrādams nāca kaķis un sāka glausties viņai pie kājām. Klusi šķindēja zvārgulītis tam ap kaklu, piekārts, lai brīdinātu putniņus.

Jasmīne palūkojās pulkstenī, bet bija par agru, lai zvanītu Diānai.

Kamēr sildījās ābolkūka, Dante uzskrēja savā augšstāva istabā, lai pabeigtu būvēt no legoklucīšiem kosmosa staciju.

— Mums jāpārrunā tas, ko darīsim rīt, — viņa teica.

— Ja Dante nokļūs audžuģimenē, mums būs jaciņās, lai satiktos ar viņu, mēs nekad nepadosimies...

— Viņam ir jādzīvo pie mums, — viņa pārtrauca Marku pusvārdā.

— Tu zini, ka darīšu visu, lai tu uzvarētu šajā lietā, — viņš drūmi sacīja. — Visu...

— Pastāsti viņiem par Kosovu, — viņa teica. — Pastāsti, ka guvu kara traumu, ka sajaucu kopā lietas, pļāpājot, kā tikām svinējuši ķīniešu Jauno gadu... bet skaidri vari apliecināt, ka nekad neesi dzirdējis mani runājam par to vēlāk.

— Visu, ko vēlies, leitnant.

— Manuprāt, būs labi... viss bāriņtiesas slēdziens balstās uz Gabriela Popova novērojumiem... viņš stāsta, ka es joprojām esmu traka.

— Neesmu īsti sapratis, kas notika.

Viņa apsēdās pie galda siltajā verandā un nolūkojās uz aizsalušo ezeru. Kaķis uzlēca viņai uz ceļgaliem, iekārtojās ērtāk un sāka murrāt.

— Tas bija pēc avārijas... man bija jābūt veselai, bet es pļāpāju par ostas pilsētu... Man bija iedots kaut kas nomierinošs, mamma bija mirusi, es biju vientuļa, man ar kādu vajadzēja parunāties... un viņš sacīja, ka viņam esot pienākums klusēt...

— Ko tu darīsi?

— Esmu nodomājusi rīt celties kājās un visu noliegt, — viņa vienkārši sacīja un atkal paraudzījās pulkstenī.

— Viņa vārdi pret tavējiem.

— Ja vien es nepiespiedīšu Gabrielu mainīt liecību, — viņa atbildēja.

— Kāpēc lai viņš to darītu?

Sienaspulkstenim zvanot, lejā noskrēja Dante un uzklāja deserta šķīvīšus un karotes.

Marks ienesa ābolkūku un Dante — vaniļas mērci tajā pašā plastmasas traukā, kur tā tika gatavota, un nolika to uz galda līdzās savai vietai.

— Nekad neesmu cepis kūku pats, — Marks sacīja.

— Bet viņš to uzsildīja krāsnī, — paskaidroja Dante.

— Malacis, — Jasmīne uzslavēja.

— Kā nu ne? — Marks nosmaidīja, un dziļās rievas viņam ap acīm pārvērtās smieklu krunciņās.

Marks palīdzēja Dantem uzlikt kūku un tad pasniedza alumīnija formu Jasmīnei. Viņai nāsīs iesitās patīkami skābenā ābolu, saldā vaniļas cukura un kanēļa smarža.

— Mana sirds ir tik liela, — sacīja Dante, parādot savilktu dūrīti.

— Vai tu atceries kaut ko no operācijas? — Jasmīne jautāja.

— Tikai to, ka nevarēju paelpot, un viņiem bija jādabū ārā asinis, — viņš atbildēja.

Jasmīne pamāja un noraudzījās viņa mierīgajā sejā, vasar-raibumiņos ap degunu un jautro acu spožumā, un pēkšņi bija spiesta pajautāt.

— Tu zini, ka tevi iemidzināja, kad nebija iespējams apturēt asiņošanu... Vai tad kaut ko sapņoji?

— Nedomāju vis, — viņš sacīja, pielejot vaniļas mērci.

— Jo es sapņoju par viss kaut ko jocīgu, kas nebija pa īstam, — Jasmīne teica.

— Par ko tad? — Dante smaidot jautāja, liekot karoti pie mutes.

Verandas plānie stikli bija nosarmojuši, un no jumta vējš

pūta smalkus sniega graudiņus.

— Es sapņoju, ka cīnījos, lai glābtu tevi, — viņa pavēstīja. — Un es sapņoju par kādu cilvēku, kurš man ļoti patika... viņu sauca Tings.

— Tings, — Dante pasmaidīja un turpināja ēst.

Jasmīne bija apmeklējusi Tingu Danderīdas slimnīcā. Pēc pārdozēšanas tā arī nebija izdevies atdzīvināt viņa sirdi. Asinis tika apgādātas ar skābekli un attīrītas no ogļskābās gāzes ārpus ķermeņa. Uz atgriešanos nebija nekādu cerību, bet lēmums par atslēgšanu bija iestrēdzis tehniskas dabas problēmās. Viņa mātei bija jādod piekrišana, bet viņa liedzās par viņu vispār runāt.

Tings izskatījās tieši tāds pats kā ostā, tikpat skaists, par spīti slābanajiem vaibstiem un caurulītēm mutē un degunā.

— Dante, vai palīdzēsi man novākt traukus? — Marks jautāja, pieceldamies no galda.

— Labi.

— Paldies, tā bija trakoti garšīga kūka, — Jasmīne pateicās.

Vecais ābeļdārzs lēni iegrima ziemas mijkrēslī, kas nokrāsoja

visu zilu — ezeru, debesis un apsnigušos laukus.

Kamēr Dante un Marks novāca traukus, Jasmīne aizgāja uz Dantes istabu, lai paņemtu viņa somu. Dzidri šķindēja zvārgulītis, kaķim sekojot viņai augšup pa kāpnēm. Apsēdusies uz Dantes gultasmalas, Jasmīne kādu brīdi sēdēja aizvērtām acīm. Viņa paņēma mobilo tālruni, sajuta pakrūtē ļauni vēstošu nemieru un pēc pāris minūšu šaubām piezvanīja Diānai.

Atskanēja signāls, kā smags atvars tas grima tumsā, līdz atskanēja klikšķis un viņa izdzirdēja māsas balsi.

— Tagad braucu mājās, — Diāna paziņoja.

— Labi, — Jasmīne uzmanīgi noteica.

Diānas auto rūkoņa sasniedza Dantes istabu. Pa logu Jasmīne

sabiezējušā mijkrēslī redzēja sniegavīra trīs daļas. Bērzu smagie, apsnigušie zari lēni zaudēja zilo mirdzumu.

— jasmīn, manuprāt, tu biji slima, — Diāna trīcošā balsī turpināja. — Un tas nav nekas dīvains, domājot par to, ko esi pārcietusi...

Diānas mašīnā kaut kas nodunēja un savienojums uz īsu mirkli pārtrūka.

Kad Diāna atkal bija sadzirdama, caur viņas balsi skanēja sprakšķi.

— No sākuma es nevarēju saprast, kā tu uzzināji, ka Gabriels Popovs ir bijis Erstas slimnīcas pacients... Bet tam nav nekādas nozīmes, tas atbilst patiesībai, viņš tur tika turēts kā šizofrēnijas slimnieks.

— Vai tur... vai tur kaut kas ir rakstīts par pašu psihozi? — Jasmīne jautāja, cenšoties norīt kaklā iestrēgušo kamolu.

— Man ir žurnāla kopija, esmu izlasījusi tikai niecīgu daļu, bet viss tur ir... Es biju spiesta iedzert diazepāmu, lai spētu iesēsties mašīnā.

Aiz loga jau gandrīz bija satumsis, bet, Jasmīnei pievirzoties tuvāk stiklam, viņa redzēja zemē guļam sniegavīra galvu.

— Viņš tika ievietots ilgi pirms tam, kad tu tiki ievainota Kosovā, — Diāna turpināja, it kā vārdu dabūšana pār lūpām prasītu no viņas lielu piepūli. — Pēc... pēc sirds operācijas viņš tika nodots ārstu uzraudzībā saskaņā ar likumu par piespiedu ārstēšanu, pielietojot gan psihotropos līdzekļus, gan ECT...

Diāna kaut ko nomurmināja, tālrunī atskanēja švīkstoņa, tad automašīnas rūkoņa pieklusa.

— Ko tu dari? — Jasmīne jautāja.

— Neko, man bija jānobrauc malā un jāapstājas, pārāk trīc

rokas, — Diāna sacīja, drebēdama ievelkot elpu. — Akūtajā psihozes fāzē, pirms bija paspējušas iedarboties zāles... Gabriels runāja, ka Nāves valstība esot ķīniešu ostas pilsēta... Viņš atzina, ka ir palicis parādā kādai ietekmīgai ģimenei, kas tur dzīvo... Ir daudz aprakstu, ierakstu atšifrējumi... Viņš runā par laivu rindām, par ieliņām ar sarkaniem papīra lukturīšiem, galda spēlēm, tirgošanos ar vīzām...

— Labi, — Jasmīne nočukstēja.

— Es... es īsti nespēju tajā iedziļināties, tas nebūtu gudri, — Diāna bija tuvu asarām. — Bet tagad es sāku saprast, ko patiesībā Dantes labā esi izdarījusi.

Jasmīne tikai sēdēja, klausoties vecākās māsas satrauktos elpas vilcienus. Bija liels atvieglojums, ka Diāna viņai tic, bet vissvarīgākais bija tas, ka Gabriels vairs nevarēs uzstāt, ka viņa ir traka, jo runājusi par ķīniešu ostas pilsētu. Viņa bija pārliecināta, ka viņš atsauks savus apgalvojumus, līdzko viņam tiks parādīts žurnāls. Viņa piespiedīs Gabrielu izskaidrot tiesai, ka viss balstās uz pārpratumu un viņai jāsaglabā aizbildnība pār Danti.

— Tev tikai jāizmanto žurnāls, lai apturētu Gabrielu, — sadja Diāna, pūloties izklausīties mierīga. — Pēc tam tu nekad nedrīksti ieminēties par ostu...

— Es nekad par to vairs neiedomāšos... ne ātrāk, kad pienāks laiks nomirt atkal, — Jasmīne atbildēja.

Kad saruna ar Diānu bija beigusies, roka ar tālruni lēni noslīdēja lejup. Displejā atspīdēja gaisma no griestu lampas un pa grīdu slīdēja sauleszaķītis. Zvārgulītis šķindēja, kaķim dzenoties tam pakaļ.

Jasmīne piecēlās un ieraudzīja, ka ārā iestājusies tāda tumsa, ka sniegavīrs vairs nav saskatāms.

Viss, ko viņa redzēja, bija pašas seja.

Un pasaule vēl pastāvēja.

Zvaniņš kaķim pie kaklasiksnas nošķindēja atkal, un gara acīm Jasmīne ieraudzīja indiešu dievu Šivu, kas izdejo pasaules galu ar zvārgulīti pie potītes.

Content

Keplers Lārss Rotaļlaukums

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

61

— Nē...

67

74

80

81

82

83

84