Balajans Viktors

Sagrautā pagraba noslēpums

Viktors Balajans

Sagrautā pagraba noslēpums

.

SAGRAUTĀ PAGRABA NOSLĒPUMS

— Biedri kapteini, mums nu gan veicas ar '-'psihopātiem, — tikko ienācis pa durvīm, sacīja leitnants Avagjans.

—   Kas noticis?

—        Bija iegriezies kāds ekskavatora vadītājs. Redzat, viņš apgalvo, ka naktī esot manījis bedrē spīdam gaismu un izbijies.

—   No kā izbijies?

—        Itin kā skelets spīdējis. Puiši viņu paķēra uz zoba, sak, kālab mums, milicijai, ziņojis, pie arheologiem vajadzējis iet. Bet viņš atbild: «Skelets nav gluži no parastajiem, tas spīd kā fosforizēts.» Biedri kapteini, vai atminaties «Gajanes dēlu»?

. . . Tas atgadījās pirms mēnešiem sešiem. Kāds vīrietis Avagjanam gaitenī bija paradījis akmeni, apgalvodams, ka viņam piederot rets minerāls. «Ar šo akmeni varat rakstīt, uz ka vien vēlaties, — neizdzisīs.» Kad pārsteigts un sajūsmināts man par to ziņoja Avagjans, es tūdaļ nospriedu:

—       Tam tipam acīmredzot prātiņš samežģījies.

—        Nē, pēc tāda neizskatās. Liekas nopietns cilvēks, arī akmens pavisam neparasts.

—   Lai nāk šurp.

Pie manis ienāca pēc izskata samērā inteliģents vīrietis.

Tolaik mēs ar majoru Danieljanu sēdējām vienā istabā.

—   Kas jums tur ir, rādiet šurp!

Vīrietim rokā bija parasts jūras olis.

—       Paklau, Avagjan, — vai kādreiz esi peldējies jūrā? — es leitnantam vaicāju.

—   Nē.

—        To var redzēt, — es noteicu un pašvīkaju ar akmeni pa marmora tintnīcu. Tad savam apmeklētājam svarīgi noprasīju: — Kā jus pie tada dārguma tikāt? Vai nevarat kādu gabaliņu palienēt?

—       Nevaru, tā ir dāvana. — Vīrietis pakampa akmeni un iebaza kabatā.

—   Jā … Ko tad jūs no mums vēlaties?

—       Stāstīt pēc kartes vai bez tās? — viņš vaicāja. Viņa acis dīvaini zalgoja.

—   Bez kartes, — Danieljans pasmaidīja.

—        Esmu Gajanes dēls, — mūsu apmeklētājs cienīgi noteica. — Dzīvoju pie stacijas. Visi mani tā arī godā — Gajanes dēls, bet, vienkārši runājot, — esmu puisis no stacijas. Stacija stāv mana skulptūra. Es …

—        Labi, labi, bet tagad mēģiniet pēc kartes. — Vajadzēja ātrāk tikt no viņa vaļā.

«Gajanes dēls» izņēma no kabatas saņurcītu papīriņu, to izlīdzināja, nogludināja un, vēl aizvien cieši piežmiedzis sev klāt akmeni, sāka vilkt ar rādītāja pirkstu pa papīru.

—        Esmu dzimis Ilorisā. Lūk, šeit ir mūsu māja. Te atradās vectēva un drusciņ tālāk >— rnana krusttēva saimniecība. Bet še, lūk, ir aerodroms. Te vienmēr bijuši mūsu dzimtas īpašumi. Vectēvs …

—   Lūdzu, īsāk, — es pārtraucu.

—   Vārdu sakot, — viņš turpināja, — man pie jums lūgums — iedodiet man dažus traktorus, lai apartu un apsētu aerodromu.

—1 M-jā, — es norūpējies atrūcu, — lieta nopietna. To var atrisināt viens vienīgs cilvēks republikā.

—   Iedodiet man viņa adresi.

Iedevu viņam kāda laba drauga adresi. Viņš strādā redakcija un ir liels savādnieks. Jau iztēlojos, ar kādu cienīgu sejas izteiksmi draugs klausās «Gajanes dēlu» un kā šā «satraucošā stāsta» beigās viņš triec galdā dūri, iesaukdamies: «Kāda netaisnība! Neatdot cilvēkam dzimtas īpašumus!»

Atcerēdamies šo gadījumu, es Avagjanam sacīju:

Tu domā, šim arīdzan viss nav mājās? …

—   Fakts. Kurš normāls cilvēks gan sāks apgalvot, ka skelets fosforizēts? Nenoliedzams idiots.

—   Palūdz, lai ienāk, — majors Danieljans noteica.

Pārlaidis skatienu mūsu uzplečiem, ekskavatorists piegāja pie Danieljana un tūdaļ bez kādiem aplinkiem sāka gausties:

—   Es te atnāku svarīgā lietā, bet šiem joki prātā, — un pamāja uz Avagjana pusi, kurš stāvēja pie durvīm, — prasa, kāpēc pa naktīm roku. īsi un skaidri — roku tādēļ, lai tādi kā tu saņemtu dzīvokli, saprati?

—   Labi jau, labi, jaunais cilvēk, — Danieljans piegāja viņam klāt, — neņemiet ļaunā,

puiši pajokoja. Tātad jums likās savādi, ka skelets fosforescē?

—        Nebūt ne, — viņš pārtrauca Danieljanu, — katrs skolēns zina, ka trūdoši kauli tumsā spīd. Patiesi, sākumā es iztrūkos …

—       Jūs taču sacījāt — tas ir neparasts skelets …

—       Skeleta galvaskauss iedragāts — tur tas āķis.

Danieljans pārmetoši paraudzījās uz Avagjanu, un viņa skatienā varēja izlasīt: «Kad gan jūs iemācīsities izprast cilvēkus un apieties ar viņiem, kā pienākas?»

—        Mani māc aizdomas, ka tur kādreiz izdarīts noziegums, — ekskavatorists sacīja.

—       Paldies, ka atnācāt, un atvainojiet puišus …

—       Nekas, nekas… Gribēju tikai darīt zināmu.

—        Bet tagad iesim uzmest acis jūsu atradumam. Kā jūs sauc?

—   Arutjuns.

Tur, kur strādāja ekskavatorists Arutjuns, agrāk bijusi divstāvu ēka un nelieli namiņi. Patlaban te lika pamatus augstceltnei. Eksperts uzmanīgi appētīja uz mutes gulošo skeletu.

—       Vai jūs to neaizskārāt? — viņš Arutjunam noprasīja.

—   Nē.

Nofotografējām objektu no visām pusēm. Pie būvbedres saradās pūlis.

—   Iesaiņojiet labi veicīgi un — uz laboratoriju, — eksperts pavēlēja saviem palīgiem, tad pievērsās man:

—   Ielauzts galvaskauss. Sitiens izdarīts ar trulu priekšmetu. Tuvākas ziņas iegūsim tikai pēc ekspertīzes.

Leitnantam Avagjanam uzdevu noskaidrot bijušo īrnieku adreses un sameklēt mājas plānu.

Ieklausījies manos rīkojumos, klāt pienāca Arutjuns.

—   Es nojaucu māju. Tajā dzīvoja četras ģimenes. Bet te, — viņš rādīja uz vietu, kur bija gulējis skelets, — te atradās pagrabs. Tāds paprāvs, sadalīts četrās daļās.

—   Uz kurieni aizbraukuši īrnieki?

—   Nezinu.

—   Neko darīt, paldies jums, biedri Arutjun! Tikai lūdzu jūs: nevienam nesakiet par to ne varda. Bet, ja kāds sāk taujāt, padodiet man ziņu.

Nākamajā dienā leitnants Saakjans atnesa man ēkas plānu, mājas grāmatu un bijušo iemītnieku jaunās adreses. Divas ģimenes bija saņēmušas dzīvokļus Norkas masīvā, pārējās divas īrēja istabas, gaidīdamas, kamēr agrākajā vietā uzcels jauno namu.

Kad biju apskatījis medicīnas eksperta slēdzienu, manas šaubas izgaisa: pirms desmit gadiem mājā bija izdarīts noziegums, kas palicis neatklāts. Iespējams, kāds no šo četru ģimeņu locekļiem zina vai arī pats izdarījis slepkavību. Bet kurš?

Kamēr es šķirstīju mājas grāmatu, Saakjans sniedza ziņas par īrniekiem. Pirmajā stāvā bija mitušas divas ģimenes: pensionāru pāris ar savu mazdēlu un skolotājs ar sievu un bērnu. Otrajā stāvā — noliktavas pārzinis ar lielu ģimeni un laulāts inženieru pāris.

Vispirms vajadzēja noskaidrot izmaiņas iedzīvotāju sastāvā pēdējos desmit gados, pēc tam uzzināt, kam piederējis pagrabs, kurā bija atrasts sievietes skelets. Visbeidzot nepieciešams arhīvā uzrakņāt visas nepabeigtās lietas desmit gadu laika.

Nolēmu sākt ar skolotāja un pensionāru ģimenēm, ar tām, kuras dzīvoja Norkas masīvā. Un tā mēs ar iecirkņa pilnvaroto klauvējam pie skolotāja dzīvokļa durvīm. Mums atver neliela auguma korpulenta sieviete ziņkārām acīm.

Vai drīkst?

Pāri manam plecam sieviete uzmeta skatienu milicijas pilnvarotā — vecākā leitnanta uzplečiem.

—   Esmu jūsu iecirkņa pilnvarotais.

Sasper jods to iecirkni un … Jau dabūjāt zināt, ja? — Nepabeigusi teikumu, sieviete manī žultaini pavērās.

—  Mēs zinām visu, — drošības labad piebildu.

—   Ko gan jūs varat zināt, ko?! Ja būtu zinājuši, neuzklausītu vis šos intrigantus. Jau pasūdzējušies, vai ne?

—  At|ausit ieiet? — es atkārtoju un pārkāpu pāri slieksnim.

—   Nāciet.

Kad mēs iegājām istabā, viņa ar lupatu noslaucīja krēslu un piestūma man.

—   Kāpēc jūsu rajons ir slikts? Tālu no centra? — es vaicāju.

Labi, labi, nevajag izlikties … «Tālu no centra», — viņa pameta man ar aci un nosvieda lupatu uz galda, — sūdzībnieki atradīsies gan centrā, gan nomalē. Ir nu gan cilvēki … Ak, kādi cilvēki! Bet armēņi taču! Ja jau esi pensijā, tad sēdi mājās un saņem savu pensiju, nevis baz degunu citu darīšanās! .. .

—   Tātad pēc jūsu domām ir ta, — iestarpināja pilnvarotais, — ja tiek izdarīts noziegums, tad par to nav jāziņo, labāk ir klusēt?

—   Kāds noziegums? — sieviete pavirzījās soli tuvāk uz vecākā leitnanta pusi. — Ja jau esat tik stingri likumības sargi, ķeriet zagļus un blēžus. Kas vēl nebūs — vajāt nabaga skolotāju, kurš iztiek ar paša sapelnīto naudiņu! Paklau, draudziņ, — viņa pievērsās man, — parunāsimies vaļsirdīgi. Tu zini, cik pilsēta ir personīgo automašīnu. Bet mašīnu īpašnieku lielais vairums menesī nopelna, teiksim, deviņdesmit— simt rubļus. Vai jūs kaut vienam esat pavaicājuši, kā viņš pie mašīnas ticis? Neesat. Un nepavaicāsit ari, tādu ir daudz, ne saskaitīt. Bet visvisādus neslavas cēlājus uzklausīt un sieties klāt nabaga skolotājam — tur jūs esat meistari!

Sieviete bēra kā no ložmetēja, līdz pēdīgi sapratu, ko viņa ar to domāja.

—  Jus esat pārliecināta, ka^sūdzību rakstījuši tieši pensionāri?

—   Kurš gan cits! Viņi jau tie skribenti. Atminaties to gadu, kad bija grūtības ar maizi? Mūsu kaimiņš, tad mēs nedzīvojām šeit, strādāja maizes ceptuvē. Stiepa mājās miltus un pārdeva mums. Arī pensionārs no viņa pirka. Bet, kolīdz maizes jautājums noregulējās, šis pats pensionārs sadomāja uzrakstīt avīzei sūdzību, ka kaimiņš, tā sakot, kādreiz no ceptuves miltus zadzis … Zinu jau, draudziņ, ko tu tagad sacīsi, — viņa nedeva man ne muti atplest, — sacīsi — nav labi zagt. Esmu vienis prātis. Bet pensionārs pats arī lietoja šos miltus! Kālab viņš garnadzi laikus neapvaldīja? Tālab, ka bija izsalcis? … Nedomā, draudziņ, ka par visiem tā saku, starp viņiem ir ari labi cilvēki, tikai gauži maz.

—       Un pie kuriem jūs pieskaitāt savus pašreizējos kaimiņus?

—   Vai tad nav skaidrs?

—   Cik vinu ir?

—   Divi.

—   Kas tad viņiem no jums vajadzīgs?

—       Jūsu izturēšanās, saka, mums nepatīk. Skolotājs, bet kā pie «Moskviča» tikāt? Jūs, tā sacīt, nedzīvojat komunistiski, mīdāt kājām mūsu morāles normas. Un līdzīgā garā — kā iekaluši galvā kopš divdesmitajiem gadiem .. .

—   Kāpēc gan viņi pēkšņi tā?

—        Brālīt balto, kā lai es to zinu? Dzīvojam kā jau visi cilvēki, nevienu neaiztiekam, pat mušai pāri nedarām.

—   Jūs strādājat?

—   Nē, tikai vīrs. Man jāaudzina bērns.

—   Cik viņam gadu?

—   Desmit.

—   Cik liela alga jūsu vīram?

Apmēram divsimt rubļu. Arī tu tūdaļ teiksi: «Kā gan jūs «Moskviču» nopirkāt?» laisni brīnums! Bet cik nav bufetnieku un noliktavas darbinieku, kuriem ir mašīnas. Viņiem jus laikam neprasāt vis: «Ka jūs pie «Volgas» tikāt?» Un pelna tikai astoņdesmit rubļus. Bet skolotājs, kas gan skolā strādā, gan vēl mājās noņemas ar skolēniem …

—   Cik audzēkņu viņam ir?

Kā kuro reizi. Pirms iestāju eksāmeniem augstskolās mēdz būt daudz. Mēs taču nezogam.

Nevienam nenāk ne prāta intereseties, ka jūs iegādājāties automašīnu. Par ko jūs uztraucaties?

—    Kāpēc tad jūs nācāt šurp? Vai tad jums nav rakstījuši? Nevar būt. Vai ik nedēļas piedraud: «Rakstīsim par jums.» Te jau īsts skribentu kvartāls!

Sai mirklī ienāca namatēvs, gadus četrdesmit vecs, pēc izskata inteliģents vīrietis, pilnīgs pretstats sievai. Viņš runāja rēni, domīgi, reizumis pārmeta viņai, atvainojās. Starp citu es viņam pajautāju:

—    Sakiet — vai tas ir labi — strādāt ar skolēniem mājās?

—    Ar varu nespiežu viņus nākt, paši lūdzas. Ne jau es viens, daudzi tā dara.

—   Zinu.

—    Turklāt man jums jāteic, ka lielākā daļa manu audzēkņu eksāmenus augstskolā noliek.

—   Un kā tie — skolā?

—   Kā to saprast?

—   Arī lielākā daļa iekļūst augstskolā?

—   Iegūst, bet ne lielākā da|a. Zināt, papildu nodarbības tomēr ir pavisam kas cits.

—    Kāpēc tad eksistē skola? Man šķiet — ja skolotājs savu pienākumu veiks pēc labākās sirdsapziņas, papildu nodarbības nebūs vajadzīgas.

—  Jūs mani nepazīstat, un par manu apzinīgumu …

—    Es nerunāju par jums, nepārprotiet mani, — es mierināju, redzēdams, cik nervozi viņš bungoja ar pirkstiem pa galdu. — Nav noslēpums, ka mūsu skolās strādā daudz neapzinīgu un nekvalificētu pedagogu. Lūk, tādēļ labiem skolotājiem, tādiem kā jūs, rodas iespēja strādāt mājās.

—   Redzu, jūs par mani smejaties.

—   Ko jūs… Ja aizliegtu privātstundas un skolā prasības paaugstinātu, viens otrs skolotājs sāktu strādāt ar lielāku atdevi. Piekrītat?

—   Vai jūs gadījumā neesat no Izglītības ministrijas?

—   Nē, esmu no milicijas, bet man ir pedagoģiskā izglītība un turklāt bērni — skolēni. Vai tas biedrs, nu tas, kurš par miltiem rakstīja, vai viņš dzīvoja jūsu mājā? — es pajautāju skolotāja sievai.

—   Nē, blakus. Kāpēc jums tas vajadzīgs? Tik senas lietas! Desmit gadi pagājuši, bet jūs, draudziņ, tikai tagad atjēdzaties.

—   Esmu šurp atnācis tieši tādēļ, lai noskaidrotu gadījumu, kas noticis pirms desmit gadiem.

—   Ko tu viņiem esi samelsusi? — skolotājs

sievai bargi noprasīja. — Jūs viņu neņemiet vērā, ne jau aiz Jauna prāta viņa tā runā.

—       Tātad nekādas vēstules nav bijis? — Sieviete pienaca man klāt.

—   Nē.

—        Ko tad mēs te lieki spriedelējam? Kādas jums tiesības izprašņāt?

—        Ja prasa, tad vajag, — iestarpināja pilnvarotais. — Cilvēks ar jums pieklājīgi aprunājas, bet jūs par tiesībām . ..

—   Cik ilgi jūs nodzīvojāt agrākajā dzīvoklī?

—        Krietnu laiku. Zināt, tas kaimiņš ceptuvē vairs nestrādā, kādēļ cilvēku celt augšā no miroņiem?

—        Viņš pats piecēlās, — es pasmīkņāju un izklāju uz galda nojauktā nama plānu. — Vai varat parādīt savu dzīvokli?

—        Lūk, te tas ir — divas istabas pirmajā stāvā.

—   Jūs visu laiku dzīvojāt divi vien?

—        Jā, — skolotājs sadrūma, — dzīvojām trijatā, bet mana māte trīs mēnešus pirms mūsu bērna piedzimšanas nomira.

—   Nomira? Ar ko?

—   Viņa jau ilgi vārguļoja.

—   Tas bija pirms desmit gadiem?

Jā, aptuveni. Kā jūs to zināt? — skolotājs izbrīnējies manī paraudzījās.

—       Mums viss zināms, — pilnvarotais pašpārliecināti atbildēja.

—   Jā? Kā gan tas iespējams?

—   Jūsu sieva pastāstīja.

—   Re, ko izdomājuši, es jums nekā neesmu teikusi. — Viņa man atkal uzmeta dzeļošu skatienu.

—       Vai tad nesacījāt, ka jūsu bērnam ir desmit gadu?

—       M-jā, — viņa nomurmināja un, pamājusi uz mūsu pusi, sacīja vīram: — Palūk, cik gruntīga milicija!

—       Kur ir jūsu vīramāte? — es stingri noprasīju.

—       Kā tā — kur? Nu tur! — Viņa paraudzījās augšup.

—        Zinu, viņas dvēsele ir tur, — arī es paskatījos uz augšu, — bet miesas — kur ir miesas?

—       Ehē, jūs ticat aizkapa dzīvei? — skolotājs pasmaidīja.

—       Jā … K.ā jūsu dzīvesbiedre sapratās ar jūsu māti?

—   Kā jau visas vīramātes ar vedeklām.

—   Tātad ne visai labi?

—       Vai kādreiz esat dzirdējis, ka vīramāte un vedekla viena otru mīlētu? Un tomēr — kādēļ jums tas jāzina, kāda jums daļa gar manu māti?

—   Kur viņa apglabāta?

—   Kā — kur? Kapsētā.

—   Vai bērēs bija daudz pavadītāju?

—        Protams. Kāpēc jums tas jāzina? Sakiet skaidri un gaiši — kas jums aiz ādas?

—        Pasacīšu, pasacīšu. — Pārlaidu plaukstu pierei un domās pats par sevi pasmaidīju. — Vai tas ir jūsu pagrabs? — Es parādīju vietu, kur tika atrasts skelets.

ic

—   Paga, paga, — un, vērīgi paskatījies

plānā, viņš noteica: — Nē, tas nav mūsējais.

—   Bet kam tad tas piederēja?

Viņš atkal ielūkojās plānā.

—       Mūsu kaimiņam. Viņš dzīvoja mums iepretim.

Tas bija pensionāru laulātā pāra pagrabs.

—   Vai vecīši visu laiku dzīvoja divatā?

—        Arī par viņiem jūs zināt? … Sākumā divi vien, vēlāk ar mazdēlu. — Skolotājs nervozi bungāja ar pirkstiem pa galdu.

—    Kāpēc vēlāk?

—        Meita izšķīrās ar vīru un kopā ar bērnu dzīvoja citur. Pēc tam viņa apprecējās otrreiz, bet bērnu atstāja pie vecīšiem.

—        Skaidrs, — es pārtraucu un, brīdi padomājis, nolēmu atklāt savas kārtis. — Redzat, jūsu agrākās mājas pagrabā atrasts cilvēka skelets.

Dzīvesbiedri pārsteigti paraudzījās manī.

—        Ko? — pārvērstā balsī izsaucās skolotājs, tad pēkšņi viņam itin kā atausa gaisma: — Tātad jūs domājat, ka mana sieva — manu māti? . . .

—        Es neesmu teicis, ka tas bija sievietes skelets.

—       Ja jau tā iztaujājat par manu māti, tad tas ir bijis sievietes skelets.

—    Kā jums šķiet, kā līķis tas varētu būt bijis?

—       Man pat prātā nevarēja ienākt, ka musu pagrabā aprakts mironis.

—   Nevis jūsējā, bet kaimiņu.

—   Vienalga.

17

—   Vai jūs neatceraties, ka no jūsu mājas

2194

kāds būtu aizbraucis, teiksim, uz citu pilsētu un nebūtu atgriezies atpakaļ?

—   Nē, taja namā mēs nodzīvojām divdesmit piecus gadus, bet tādu gadījumu neatceros.

—   Un jūs? — es jautāju sievietei, kura, lai cik savādi tas būtu, klusēja un pamīšus uzlūkoja te mani, te pilnvaroto. Viņa papurināja galvu.

—   Varbūt kāds iedzīvotājs no blakus nama?

—   Ja būtu pazudis cilvēks pat no mūsu kvartāla, sieva to noteikti zinātu. Bez tam — kāpēc slepkava savu upuri biītu stiepis uz svešu pagrabu un apracis tur? Bet viņš jau to nemaz nevarēja izdarīt, jo mūsu pagrabi aizvien bija aizslēgti.. . izņemot vienu …

—   Kuru?

Inženiera pagrabā nekā cita nebija kā tikai grabažas, talab viņš to neslēdza ciet.

Jautājums sarežģījās. Tātad izslēgts, ka noziegumu izdarījis kāds svešinieks. Neviens noziedznieks, redzēdams neaizslēgtu pagrabu, nelauzīs vaļā aizslēgto, lai tur nobēdzinātu liki. Varbūt skolotājs kaut ko slēpj vai nepasaka līdz galam? Vajadzēja aprunāties ar trim pārējiem iemītniekiem. Nolēmu vispirms parakņaties pa arhīviem, cerēdams atrast kādas pēdas, kas mani uzvestu uz īstā ceļa. Bet arī tas nekā nedeva: tolaik Vissavienības mēroga meklēšanā atradās četri cilvēki, un visi četri bija no citām republikām. Viņu vidu bija arī kāda sieviete — Tatjana Demčuka no Harkovas.

Arhīvu pētīju kopā ar prokuroru un leitnantu Saakjanu. Kad bijām pabeiguši, leitnants gurdeni noteica:

—       Labāk izbeigsim šo lietu, te nav pat ko skaidrot. Bezcerīgs gadījums.

—        Ir notikusi slepkavība. Kaut arī pirms desmit gadiem, mūsu pienākums slepkavu atrast un sodīt.

—   Bet ja nu tas ir nelaimes gadījums?

Es paraudzījos viņam tieši acīs: arī viņš pats neticēja nupat izteiktajiem vārdiem.

—   Noziedznieks jāatrod, — es atkārtoju.

—       Tad meklē ar', bet es paskatīšos, — Saakjans sapīcis atteica.

—   Un tu man palīdzēsi.

—   Ka?

—       Pavisam vienkārši. Paņemsim mājas grāmatu un kopīgi apciemosim inženieri.

—   Kāpēc tieši viņu?

—   Patlaban viņa māja mums ir vistuvāk.

—        Izmantosim laiku racionāli? Cīņa par katru sekundi?

—   Cīņa!

—        Pilnā apbruņojumā pretim noziedzniekam! — leitnants zobgalīgi noteica un piecēlās.

Inženieris mūs saņēma ļoti vēsi, bet, uzzinājis, ka esam no milicijas, nicīgi novaibstijās. Uz jautājumiem atbildēja īsi vai vispār neatbildēja. Bija ārkārtīgi piesardzīgs, un tas modināja aizdomas.

2»

19

—       Uz mūsu jautājumiem jūs itin kā bistaties atbildēt?

—   Nebīstos, nevēlos jaukties citu darīšanās.

—   Cik cilvēku šeit dzīvo?

—   Mēs ar sievu.

—   Iedodiet, lūdzu, savas pases!

Viņš klusēdams piecēlās un atnesa pases. Es pārbaudīju pierakstīšanos.

—       Arī iepriekšējā dzīvoklī jūs dzīvojāt tikai divatā?

—   Jā.

—       Kāpēc jūs neko nevelaties stāstīt par saviem bijušajiem kaimiņiem?

—   Man ar viņiem nav nekā kopīga.

—        Lai gan nekā kopīga nav, jus taču zināt, cik cilvēku bija jūsu kaimiņa — noliktavas pārziņa ģimenē.

—   Nezinu, neko nezinu.

—       Bet ar otro kaimiņu — skolotāju bijāt pazīstami?

—   Nē.

—   Viņš sacīja, ka esat bijuši draugos.

—   Pieņemsim. Un kas tad ir?

—       Tā jau ir cita runāšana … Neatceraties, kad nomira viņa māte?

—   Nē.

—   Kā tā?

—   Neatceros — un viss.

—   Vai bērēs bijāt?

—   Nē.

—   Kapec?

—   Nezinu.

Bija skaidri redzams, ka viņš nevēlas atbildēt. Es vēlreiz uzmetu acis pasei un draudzīgi ierunājos:

—        Biedri Ašot, jus esat sapratīgs cilvēks, ar augstāko izglītību, kāpēc negribat mums palīdzēt?

—       Jums palīdzēt? Es vispār neveļos ar jums ielaisties nekādās darīšanās!

Leitnants Saakjans, kas pētīja pases, atšķīra mājas grāmatu un kopā ar pasi piebīdīja man tuvāk. Inženiera sievas vārds un uzvārds nesaskanēja ar ierakstu mājas grāmatā.

—       Kas ir Cogika Martirosjana? — es vaicāju.

—   Mana sieva.

—   Un Goara Gorojana?

—   Sieva.

—   Jums divas sievas, vai?

—   Cogika ir pirmā sieva.

—   Bet kāpēc šeit nav pierakstīta Goara?

—       Ja leitnants būtu papūlējies pašķirstīt grāmatu, viņš būtu atradis, ka arī viņa ir pierakstīta. Sī ir vecā pierakstīšanās, vai neredzat, ka viņa izrakstīta?

—   Kur tagad ir jūsu bijusī dzīvesbiedre?

—   Dzīvo pie sava jaunā vīra.

—   Iedodiet mums viņas adresi.

—        Kas jums daļas gar viņu un mani? — inženieris nīgri noteica un pasacīja viņas adresi.

—   Kādēļ jūs nevēlaties mums palīdzēt?

—        Reiz jau palīdzēju, izbaudīju, kā tas ir. Ne uz vienu jūsu jautājumu vairs neatbildēšu. Tieši jūsu dēļ bezmaz izjuka mūsu ģimene.

—   Kāpēc?

—       Pateicoties jūsu Kaitniecības un spekulācijas apkarošanas nodaļai.

—   Kadu pārkāpumu tad jūs bijāt izdarījis?

—   Gribēju pamieloties ar kebabu.

—   Vai skaidrāk nevarētu?

—    Godajamais, — inženieris nopūtas, — pusdienlaikā biju nodomājis pamieloties ar kebabu. Labak kāju būtu lauzis, nevis gājis turp. Līdzko biju paņēmis kebabu un gatavojos ieturēt maltīti, pie manis pienāca divi cilvēki, atvainojās, aiznesa manu kebabu prom un sāka svērt. Izrādījās, ka no svara pietrūkst divdesmit gramu. Sastādīja aktu, parakstījām. Kaut man roka būtu nokaltusi, nevis aktu parakstījis. Saka mani aicināt — uz iepriekšējo izmeklēšanu, uz prokuratūru, uz tiesu . . . Pēc tam pie manis ieradās pats bufetes vadītājs: kādēļ tu manas mājas mieru jauc, man ir sieva, bērni, rau, ka citi nagus palaiž, bet man divdesmit gramu dēļ būs jāiet cietumā? Divus mēnešus nelika miera ne bridi. Zināt, mana sieva ir greizsirdīga. Vaicā: «Kur tu tik bieži esi pasācis staigāt?» Paskaidroju — netic. «Sitas pasaciņas tu vari kādai zostiņai stāstīt, nevis man.» Redzēdams, ka tam visam nav ne gala, ne malas, saku: «Mīļie, šos divdesmit gramus taču nokrapa man! Es nemaz neņemu ļaunā. Ko jums no manis vajag?» Piedraudēja: «Sodīsim tevi par liecības grozīšanu.» Tiesu atlikadivas reizes. Varat iedomāties, kā es jutos? Un tagad ierodaties jūs: «Cik jums kaimiņu? Vai no tada un tāda dzīvokļa kāds aizbraucis?» Kas man par daļu. Neteikšu neko — un cauri.

—   Bet mēs ieradāmies ne jau tādēļ, — centos viņu nomierināt.

—        Zinu, kādēļ. Tas no Kaitniecības un spekulācijas apkarošanas nodaļas arī sacīja: parakstiet, vairāk nekas nav vajadzīgs. Bet tagad, mani mīļie, jūsu birokrātismu esmu iepazinis. Manu ģimeni gribat izārdīt, jā?

—        Nevienam tas nenāk ne prātā, — leitnants noteica, — mēs esam atnākuši svarīgā jautājumā. Daudz svarīgākā nekā divdesmit grami kebaba.

—        Tik un tā neparakstīšu nevienu papīru. Jau iepriekš brīdinu, veltīgi nepūlieties.

—    Pat tad, ja notikusi slepkavība?

—   Slepkavība? Kāda slepkavība?

Es paskaidroju.

—       M-jā, — uzmanīgi noklausījies, viņš sacīja. — Kālab neteicāt tūliņ?

—   Vai jūs kaut ko zināt?

—       Nē, es tikai atbildētu uz jautājumiem, kuri jūs interesē.

Atbildes uz jautājumiem, kuri mani interesēja, nepapildināja to, ko es jau zināju.

Atvadījāmies un devāmies projām. Kādu bridi gajam klusēdami.

—        Sacīju taču — nekas nesanāks, — leitnants īgni norūca. — Vai esmu tev vēl vajadzīgs?

—   Bez šaubām, ieiesim kafejnīcā.

—   Nevaru, man jābūt mājās.

—        Neko darīt, iešu viens. — Atsveicinājos un devos uz tuvāko kafejnīcu Abovjana ielā.

Gribējās aizmirst šo sasodīto skeletu, kas bija uzdevis man neatrisināmu mīklu. Vai vērts runāt ar pārējiem īrniekiem? Ko tas dotu?

Kafejnīca bija iekārtota gaumīgi. Tajā bija daudz apmeklētāju. Visapkārt jaunas, patīkamas sejas. Jaunība allaž ir skaista, pat tad, kad tai piezagušās skumjas. Bet reizēm jau arī skumjas ir skaistas. Pat ļoti .. . Tikai ne šīs pretimsēdošās meitenes seja. Viņa nav skumja, viņai gluži vienkārši sērīga sejas izteiksme. Viņa gaida. Dabūjis pie letes kafiju un uzkožamos, viņas paziņa nes tos šurp … Viņa paēda, iebaudīja dzērienu… Sejā pazibēja viegls smaids. Pēc tam smiekliņš, smiekli, apmierinātībā ar pasauli, sātiguma izraisīta labsajūta, vienaldzīgums. It kā no dzīves viņa neko vairs negaidītu.

—   Ei, šampanieti! …

«Ei» bija sieviete aiz letes, jau gados, bet pieprasīja zeņķis, kuram virs lūpas tikko samanama pūciņa.

—   Es sacīju «Šampanieti!». — Viņš uzmeta galdā desmitnieku.

—   Pie mums ir pašapkalpošanās, — sieviete bikli atteica.

—   Tad atnes tu! — Puisis pasvieda desmitnieku kādam pie galdiņa sēdošam zeperim un sakārtoja melno briļļu zeltītos ietvarus.

Es nodomāju, ka tā svaidīties ar naudu var vienīgi tas, kurš dzīvē pats vēl nav nopelnījis ne kapeiku. Man gribējās ieskatīties viņam acīs, lai tajās ieraudzītu viņa dvēseli. Vai tas, kura delnas iepazinušas tulznu raupjumu, varētu tā rīkoties?

Mazliet tālāk sēdēja vēl kāds jauns pāris. Puisis, šķiet, gribēja palikt nepamanīts, un viņa plaukstās es itin kā būtu sataustījis raupuļainos tulznu izcilnīšus. Vai ari man tā iikās …

Bet, lūk, pie tā galda sēd meitene un trīs jaunekli … Puto šampanietis, un puisis pārlaiž pašapmierinātu skatienu pārējiem — re, kādi ines esam! Blakām vīnu dzer cits pārītis. Puisis liegi noglāsta meitenes roku. Viņš kaut ko čukst, un meičas mazās ausis nosarkst. Šķiet, varu nojaust, ko viņš čukstēja. Nāk prātā rindas no kādas man pazīstamas studentes dienasgrāmatas: «Šodien pie manis pienāca G. Aprunājāmies. Pēkšņi viņš man saka: «Tavas acis ir kā Bēthovena simfonija — ugunīgas un pilnas niknuma.»» Vārdi… vārdi… vārdi… Manuprāt, tie nespēj sasildīt gudro, domīgo meiteni, kas sēd pie malējā galdiņa, nespēj izraisīt smaidu viņas mierīgajās lūpas, kuras nav pieradušas runāt skaļas frāzes.

Un man likās, ka šajā brīdī esmu atradis pazudušu draugu un padomdevēju. Nopriecājos, ka ir šāda meitene, un atvieglots aizkūpināju cigareti.

Nākamajā dienā pēc darba es nolēmu aizbraukt uz Norkas masīvu, šoreiz pie pensionāriem.

—  Tas ir velti nosists laiks, — zūdījās leitnants Saakjans.

—   Saproti mani, citādi es nevaru. Kaut arī nav rezultātu, tomēr nevar sacīt, ka laiks izniekots veltīgi.

—   Ja rezultātu nav, tātad — veltīgi.

—   Manuprāt, ne. Tiekamies taču ar cilvēkiem, daudz ko jaunu un interesantu noskaidrojam.

—       Bet pati svarīgākā lieta taču nekustas ne no vietas!

—        Tam es piekrītu, pašu svarīgāko mēs vēl neesam izdibinājuši. Ka tad paliek, nāksi vai nenāksi?

—        Nē. Norunāsim tā — ja šodien tev nekā jauna nebūs, rit piebiedrošos. Zinu, ka tu tikpat mierā neliksies …

Ģērbies civiltērpā, devos turp viens pats. Kad pieklauvēju pie pensionāru dzīvokļa durvīm, bija jau vakars.

—        Ko jums vajag? — Durvis atvēra glīta gadus astoņpadsmit veca meitene zilām acīm.

—   Namatēvu.

—   Surik, pie tevis.

No istabas šurp atplūda troksnis.

—       Surik! — meitene sauca vēlreiz un aicināja mani iekšā.

Meitenei līdzās nostājās puisis.

—        Surik, man jāaprunājas ar tavu vectēvu, — es sacīju.

—        Viņa nav mājās, lūdzu, ienāciet. Viņi abi ar vecmāmiņu aizgāja, bet drīz atgriezīsies.

—   Uz kurieni viņi aizgāja?

—       Ciemos, šodien dzīvokli atstāja mūsu rīcībā.

—   Es labāk atnākšu citreiz.

Bet Suriks un meitene turēja mani aiz rokas:

—   Nekur mēs jūs nelaidīsim.

Vajadzēja vien iet iekšā. Istabā pie galda sēdēja puiši un meitenes. Pēkšņi viņi apklusa. Man kļuva neveikli, un es apstājos, taču pēc brīža sapratu, ka klusuma cēlonis biju nevis es, bet gan Lūiss Armstrongs. Atskanēja saspriegta, piesmakusi balss: «Acis melnās, acis dedzīgās .. .»

Pavirzies tālāk, Frcd, tas ir vectēva paziņa. E|a, aprūpē ciemiņu, — Suriks izrīkoja un aizgaja uz virtuvi.

Freds, kas sēdēja malā, pavirzījās. Visi klusēdami klausījās dziesmu. Zilacainā Eja nolika man priekšā glāzīti un apsēdās blakus. Freds uzmanīgi paņēma pudeli un ielēja glāzē šņabi. Kad dziesma beidzās, Freds pacēla glāzīti:

—        Iedzersim, — un teica man: — Vispirms iedzeriet šņabi, bet pēc tam — ko gribēsit.

Uz galda bija ari vīna un alus pudeles.

—   Paldies, esmu nedzērājs, — es sacīju, bet no kāda kumosiņa gan neatteiktos.

—   Nedrīkst, nedrīkst. Vispirms jāiedzer.

Freds bija spēcīgi noaudzis puisis, patīkamu

seju un gudrām, labām acīm.

—   Nevaru, — es atrunajos.

—        Kas jūs par vīrieti? — kāds, acīmredzot jau apdzēries, iesaucās.

Es paraudzījos uz glāzīti, dzert patiesi nekārojās, no šņabja man allaž sāpēja galva.

Kādreiz es ļoti dzēru, bet pašreiz esmu izgājis no ierindas, — es it kā taisnojos.

—   Jūs runājāt gluži kā tāds večuks.

—        Jūs esat jaunāks nekā mēs, dzeriet! — Šņabis glāzē iezalgojās. Puisis man iepretim dzēra tikai šņabi, pārējie — vīnu, bet meitenes — limonādi.

—       Vai jūs visi no viena kursa? — pacēlis glāzi, es Fredam vaicāju.

—   Nē, es strādāju fabrikā. Netiku institūtā.

—   Un pārējie?

—   Studenti, visi no mūsu klases. Vienīgi mēs ar Vovu netikām iekšā. — Viņš rādija uz kādu garu puisi, kas stāvēja pie loga un laiku pa laikam pielika pie sejas vijolīšu pušķīti. Šķita, ka viņš domās aizklīdis kaut kur tālu prom.

—   Zināt, viņam jādzer soda kauss, — ierunājās man pretim sēdošais jaunietis un piepildīja paprāvu glāzi.

Reiz tāds pats biķeris mani bija iekārdinājis. Skatījos filmu «Dzīvais mironis» … Protasovs liek čigāniem ieliet šņabi, lai pacienātu savu seno draugu Viktoru Kareņinu. Čigāni piepilda lielu pokālu un uzsāk dziesmu: «Vitja, Vitjeņka, dzer nu sausu . . .»

Redzot priekšplānā uzņemto pokālu ar šņabi, pēkšņi sajutu stipras slāpes. Filma beidzās, un es sarīkoju sev nelielas dzīres. Un taisni brīnums — todien man galva nesāpēja.

—   Nu ko, dzer taču, tu mūs necieni, vai? — neatlaidās piedzērušais jauneklis.

—   Cienu jau, cienu, — es steidzos viņus pārliecināt un vienā rāvienā iztukšoju glāzi.

—  Bet tagad ēdiet vesels, — augstsirdīgi atvēlēja Freds.

—   Kādē| viņš visu laiku klusē? — rādīdams uz Vovu, ieprasījos.

—   Iemīlējies, — E]a atbildēja.

—  Viņam lielas bēdas — nelaimīga mīlestība, — Freds piebilda.

Ieskanējās mūzika.

—   Padejosim? — E]a uzaicināja.

—  Paldies, labāk aiciniet viņu, puisis pārdzīvo.

—    Viņš lidinās pa mākoņiem. Nekas viņam vairs nelīdzēs. Nudien glups! Ik uz soļa tik daudz brīnišķīgu meiteņu, bet viņš — kā uzburts uz vienu.

—   Un ko tad meiča — nemīl viņu?

—     Viņa jau mīl, bet tēvs nepiekrīt. Uzskata, ka draudzēties ar šofera dēlu viņa meitiņai nav piedienīgi. Gribētos vaicāt, ar ko viņš pats labāks par šoferi, šis sasodītais direktors. Rauj viņus jods! Gan tēvu, gan meitu. Rūpnīcas direktors. Eku liels vīrs!

—     Par ko tu tā uztraucies? — sacīja meitene. — Galvenais, ka viņi viens otru mīl, bet, ko domā viņas tēvs, nav svarīgi.

—   Tu nepazīsti viņas tēvu …

—   Tvistu dejojat? — Eļa man vaicāja.

—   Kur nu es ar savu miesas būvi!

—    Tik korpulents jau nemaz neesat. Starp citu, pret tuklumu tvists ir labākais līdzeklis pasaulē, — Suriks piebilda.

—    Kāpēc Stepans Ivanovičs kavējas? — es jautāju.

—   Senči šovakar neatnāks.

—   Ko? — es apjuku.

—     Es tīšām neteicu — lai jūs neaizietu. Vectēvs un vecmāmuļa paliks nakšņot pie radiem. Vienmēr, kad mēs sanākam kopā, viņi atstāj mūs vienus …

Manās apreibušajās smadzenēs dzima muļķīga doma. Iespējams, ka slepkavība notikusi vecīšu prombūtnē līdzīgas ballītes laikā. Es pārlaidu vērīgu skatienu jauniešu sejām un bezmaz turpat uz vietas sāku smieties: šiem mīļajiem, labsirdīgajiem jauniešiem tolaik taču bija gadi astoņi. Tomēr Surika vārdi «mūs atstāj vienus» man nedeva miera.

Naktī es redzēju briesmīgu sapni. Meitene un puisis, tie, kas bija sēdējuši man iepretim, ar milzīgiem nažiem rokās Iēnītiņām zagās man klāt, klusu murminādami: «Mēs esam vieni, vieni paši, neviena liecinieka.» Es pūlējos aizbēgt, taču kājas bija kā zemē iemietas.

Tad viņi izgaisa, toties ieraudzīju Eļas acis — zilas, zilas. «Apglabāts mežā, zem koka,» dzirdēju viņu sakām. Manā priekšā pletās Lori meži, kur bija aizritējusi mana bērnība. Zaļa pļava, bet tālumā mežs. Esmu gluži viens, un visapkārt milzums zilu vijolīšu. «Atpakaļnākot atrakšu,» es noteicu un devos uz mežu. Un pamodos. Brīnumskaistās vijolites vēl aizvien vīdēja acu priekša. Pat nožēloju, ka nebiju tas noplucis. Aši aizvēru acis, cerēdams, ka sapnis atsāksies, tomēr, kaut arī biju aizmidzis, vijolītes vairs neredzēju.

No rīta galva vai pušu plīsa. Nelīdzēja pat auksts džermuks[1] ar citronu. atcerējos vakardienu un pukojos uz sevi — nevajadzēja dzert.

Pirms doties uz Norkas masīvu vēlreiz, nolēmu iegriezties pie noliktavas pārziņa; kā solījies, leitnants Saakjans nāca man līdz. Mūs saņēma laipni, uzreiz radās draudzīga atmosfēra. Namatēva abas meitas mācījās universitātē, bet dēls — medicīnas institūtā. To uzzinājis, es teicu:

— Jūs gan esat laimīgs cilvēks, visus bērnus esat iedabūjis augstskolā.

—   Viņi paši iestājās, neiedomājieties kaut ko tādu, — ierunājās māte.

—   Ko jūs ar to gribējāt sacīt?

—   Nu, ja jau noliktavas pārziņa ģimene … Visādi mēļo.

—    Lai mēļo, — iestarpināja noliktavas pārziņa tēvs, večuks ar patīkamu seju, — galvenais, ka bērniem gaišas galvas . . . Varbūt arī jūs domājat nezin ko? — viņš mums noprasīja.

—   Ko jūs, vecotēv, nepavisam ne. — Leitnants Saakjans gaiši pasmaidīja un piestūma večukam krēslu. — Pirms sāku strādāt milicijā, es pēc institūta beigšanas gribēju kļūt par žurnālistu. Nekas no tā neiznāca. Taču ne jau to es gribēju teikt. Mēs toreiz saņēmām kadu vēstuli. Tas autors rakstīja, ka viņa kaimiņa — noliktavas darbinieka meita par naudu, bez zināšanām iestājusies medicīnas institūtā, lūdza pārbaudīt meitenes zināšanu līmeni un uzrakstīt laikrakstam par pasniedzējiem, kas viņu bija uzņēmuši institūtā. Pašreiz notika pirmā eksāmenu sesija, un man uzdeva parbaudīt vēstulē minētos faktus. Paņēmis līdz vēstuli, devos uz institūtu. Parādīju vēstuli un palūdzu noeksaminēt meiteni manā klātienē. Un zināt, meitene teicami izstastīja biļeti un pārliecinoši atbildēja uzpapildu jautājumiem. Cik draņķīgi es tad jutos! Nosvīdu gluži slapjš, jo jautājumi kļuva aizvien grūtāki, un tos taču uzdeva manis dēļ. Sī savdabīgā divkauja beidzās ar to, ka padevās pasniedzēja. Pagriezusies uz manu pusi un paraudzījusies caur briļļu apakšu, viņa noteica: «Jā, jā, ari tā mēdz būt,» — un meitenei: «Malacis, vari iet!»

—   Nevar vainot arī vēstules autoru, — noliktavas pārzinis piebilda, — tādi gadījumi mūsu augstskolās mēdz būt, jums tas labāk jāzina.

—   Jā, — es piekritu, — bet visus mācības spēkus ar vienu olekti mērīt nevar.

—   Pie mums, Kirovakanā, gan tā nevarētu atgadīties.

Pie namatēva bija ieradies viesis — viņa sievas brālis.

—   Kas nevarētu atgadīties? — es iejautājos.

—   Tas, ka institūtā varētu iestāties par kukuli vai ar pazīšanos.

—   Bet klīst valodas, — noliktavas pārzinis iestarpināja, — it kā pedagoģiska institūta neklātienē ir tādi mācību spēki, pie kuriem par pudu miltu var nokārtot ieskaiti.

—   Daudz ko var sastāstīt! Pie mums, Kirovakanā, gan tā nav. Lūk, vienreiz …

—   Tēvoc, tu labāk pastāsti viņiem par savu izgudrojumu, — ieminējās noliktavas pārziņa dēls. Viņa balsī bija jaušams izsmiekls.

—   Par kādu izgudrojumu? Kur jūs strādājat? — Saakjans ieinteresēts taujāja.

—   Esmu inženieris, strādāju zinātniskās pētniecības institūta, — šis pēc izskata nopietnais cilvēks atbildēja. — Redzat, es nolēmu paglābt Kirovakanu no atomkara briesmām. Izgudroju speciālu tīklu, kas jāizkar virs pilsētas. Iekļuvusi tīklā, bumba izlādēsies un nenodarīs ļaunumu. — Un viņš uzmeta mums pašapmieri-

iiiilu skatienu, kas pauda nožēlu par mums, Jo mēs nebijām spējīgi novērtēt viņa izgudrojumu.

Bet kamdēļ ar šo tīklu esat nolēmis paNfirgāt tikai Kirovakanu? — es painteresējos.

Visupirms Kirovakanu, pēcāk padomāšu un par citām pilsētām. Pie mums, Kirovakanā …

Par to jūs, lūdzu, pastāstiet manam draugam, viņš ir speciālists atombumbas jautājumā, bet man mazliet jāaprunājas ar Aramu.

Es atvainojos, un mēs ar namatēvu palikām divatā. Izstāstīju apciemojuma nolūku un visu, Ko zināju par slepkavību. Viņš tikai izbrīnā paraustīja plecus. Arī viņam, tapat kā abiem iepriekšējiem īrniekiem, tas viss bija neatminama mīkla. Es vairs nešaubījos, ka man neko nevarēs pasacīt arī pensionāru laulātais pāris. Paprasīju, pie kura kaimiņa nāca visvairāk viesu un vai viņi ilgi ciemojās.

—   Pie kura gan nemēdz nākt viesi? — viņš atbildēja. — Pie visiem nāca.

—   Bet vai negadījās, ka kāds uz dažām dienam vai mēnesi aizbrauktu, atstādams savu ciemiņu mājās?

—   Nē.

—   Un jusu kaimiņi?

—   Neatminos, — Arams iesmējās, — ja jūsu apciemojumu būtu paredzējis iepriekš, papūlētos iegaumēt. Jau tik daudz gadu aizritējis …

33

—  Jums, bez šaubām, taisnība … Tomēr no debesīm līķis tak nenokrita?

3-194

—   Arī jums taisnība, bet pagājis tik daudz] gadu, nez vai kāds atradīsies, kas šo kamolu varētu atšķetināt.

—   Ak, tas nav cilvēks, bet pats sātans, | teiktu Aleksandrs Dimā! — atskanēja leitnanta Saakjana balss. Savu sarunu ar izgudrotāju viņš bija jau beidzis un piebiedrojās mums.! — Parasts mirstīgais neatšķetinās, bet kaptei-ļ nim tīrais nieks.

—   Tu atkal savu… Labi, ejam. — Mēs atvadījāmies no namamātes, namatēva un viņu radinieka, kurš dzīrās paglabt savu pilsētu no atombumbas.

Šķiroties noliktavas pārzinim vēl piebildu:

—   Varbūt man radīsies vajadzība jūs atkal patraucēt.

—   Lūdzu, kad vien vēlaties, — viņš laipni atteica.

Šoreiz večuks bija mājās. Grūti viņu bija dēvēt par večuku: liels, stalts, žirgts un spēcīgs kā ozols. Dabūjis zināt, kas es esmu, viņš piecēlās, devas pie skapja, izņēma no ta pudeli un aicināja mani pie galda.

—   Sēsties, dēliņ. Tad laikam vakar tu jau te biji?

—   Jā, tēvoc. Mani turpat vai ar varu ievilka, es nepateicu, no kurienes esmu, lai jauniešiem nesamaitātu noskaņojumu. Bet viņi jau neprasīja .. . Jūsu mazdēls ir viesmīlīgs.

—   Manī atsities! Nu, dēls, iemetīsim pa čarkai.

—       Tevī atsities! Būs tāds pats pļēgurs kā tu, — pikti noteica viņa sieva, kas sēdēja uz divana un adīja.

Biis cilvēks — tāds pats kā es, mīļā Nazo … Neklausies tu viņā, iedzer.

—   Pateicos, galva durna vēl no vakardienas.

—   Velnu izdzen ar Belccbulu, dzer!

—   Nu ies vaļā! To vien zina — iedzer un iedzer! Cilvēks atnācis dienesta darīšanās, būtu labāk pavaicājis, kādās.

—   Darbs nav zaķis, neaizbēgs. Bet mēs varam atstiept kājas, un šņabis paliks neizdzerts. Mīļā Nazo, balodīt, velti tu šam cilvēkam omu maitā, rau, ka tikai neiznāk kā iepriekšējo reizi …

—   Un tu vēl uzdrošinies stāstīt, — sieva sašuta. — Nu, paklausieties vien, pie mums ielaužas zaglis, visu māju apgrieza ar kājām gaisā un nozaga divi simti piecdesmit rubļus. Piezvanījām uz miliciju, atnāca. Taču viņš cilvēkiem stāsta nevis par notikušo, bet ķeras pie pudeles. Saka: «Iemetīsim pa mēriņam, un pēc tam par lietu.» — «Tavu naudu paņēma,» viņam saku, «bet tev šņabis prata!» Un zināt, ko viņš atbild? «Nazo, mīļā, laikam jau viņiem vajadzēja, talabad paņēma …» Nosēdina līdzās puiku, liek tam dzert. Es šim saku: «Novedisi bērnu tiktai, ka tas par dzērāju kļūs. Vai nezini, kā tas draņķis veselību bendē?» Arī viņš Suriku pamāca: «Vecmāmuļai taisnība, nedzer, labu galu neņemsi.» Bet, tiklīdz esmu pagriezusi muguru, viņš atkal pie glāzītes, teikdams: «Iedzer, puisīt, par cilvēku izaugsi.» Sakiet — vai tā drīkst?

Vai kaut reizi esi redzējusi mani apdzērušos? — viņš pārmetoši noteica. — Tad nu gan izpušķoji, viesis vēl nodomās, ka esmu alkoholiķis. Es dienā trīs reizes eju zem aukstas dušas, jūtos stiprs, kā lai nedzeru? Tie, kuri nedzer, tie no dzīves svītrojami — tādas ir manas domas, un neviens nespēs man pierādīt pretējo.

Iejaucos viņu strīdā un paskaidroju sava apciemojuma nolūku.

—     Manā pagrabā? — Stcpans Ivanovičs brīnījās. — Pagrabs taču visu laiku bija aizslēgts. Varbūt līķis bija ļoti vecs, varbūt esat kaut ko sajaukuši, ko?

—    Nē, tādās lietās k|ūdu nemēdz būt, tādēj jau eksistē ekspertīze.

—     Zinu, dēls, zinu, kādreiz pats biju čekists. Divdesmitajos gados pret bandītiem cīnījos.

—   Tad jau mani sapratīsit?

—    Saprotu, dēliņ, saprotu, tomēr palīdzēt nespēšu.

—    Stepan Ivanovič, runā, ka pie jums bieži esot nākuši viesi?

—    Arī tagad nāk, manas durvis visiem ir vaļā.

—    Nē, ne jau par tādiem ciemiņiem es runāju, es domāju tos, kuri ciemojās jūsu prombūtnē.

—   Arī tā ir gadījies.

—    Vai jūs nevarētu pasacīt, kas tie bija par cilvēkiem?

—     Daudz cilvēku apgrozījies… Reizes divas trīs gadā iebrauc radinieks no Tbilisi, brāļa mazdēli no Baku …

—   Mazdēli jau lieli?

—       Cits students, cits mācās skolā. Pa vasaras brīvdienām sabrauc.

—       Un radagabals no Tbilisi jūs apciemo bieži?

—       Viņš te ierodas darīšanās un vienmēr apmetas pie mums.

—   Kādās darīšanās?

—       Nezinu, dēls, viņš strādā vai nu juvelieru fabrikā, vai darbnīcā …

—       Vai tā nav gadījies, ka viņš būtu šurp atnācis ar kādu sievieti?

—   Nē, neatminu.

—       Vienreiz bija, — sieva iebilda, — tas bija ļoti sen, neatceries?

—   Nē, mīļā Nazo.

—        Kā tu vari neatcerēties! Mēs toreiz posāmies uz atpūtas namu Cahkadzorā. Es negribēju viņiem atstāt dzīvokļa atslēgas.

—        Nūja, tagad atceros. Tu toreiz sāki vēl burkšķēt, bet Saliko nosolījās, ka dzīvos viens pats, ka sieviete ir šejieniete — viņai pašai savs dzīvoklis.

—   Viņš man sameloja, tādēļ arī burkšķēju.

—   Ko sameloja?

—   Meitene nebija vis šejieniete.

—   Krieviete?

—   Nē, armēniete.

—       Bet kā jūs dabūjāt zināt, ka viņa nav šejieniete?

—        Pati pateica. Viņa man palīdzēja virtuvē saklāt galdu. Runāja mazliet citādāk nekā mēs, tā nu es pavaicāju: «Meitiņ, no kuras puses tu esi?» Viņa, manuprāt, teica, ka ir no Kirovabadas.

—        Kādās iestādēs Šaliko kārtoja dienesta lietas? — es Stepanam Ivanovičam jautāju.

—        Nezinu, — večuks atbildēja, tad, kaut ko nopratis, pārmetoši sacīja: — Nē, tu, dēls, velti turi aizdomas Šaliko. Viņš ir godīgs cilvēks. To viņš nespētu izdarīt.

Vai toreiz jūsu namā Šaliko sabija ilgi?

—        Nedēļu vai dienas desmit, labi neatceros. Uz Tbilisi viņš aizbrauca nākamaja dienā pēc mūsu atgriešanās no Cahkadzoras.

—        Kur jūs parasti glabājāt pagraba atslēgas?

—   Karam virtuve uz naglas. (

—        Vai jūs neaprakstītu šās meitenes ārieni? — palūdzu Stepana Ivanoviča sievai.

—   Nē, nevaru, tik daudz gadu taču pagājis.

—       Stepan Ivanovič, jūs man iedosit Šaliko adresi?

—       Protams. Tikai velti turi viņu aizdomās, dēliņ. Viņš ir krietns cilvēks.

—   Vai draugi viņam te bija?

—   Viens bija, vārdā Andraniks.

—   Kur viņš strādā?

—   Nezinu.

—   Uzvārdu ari neatceraties?

—        Neatceros, viņš pie mums bija tikai dažas reizes … Vai neierausim vēl pa vienai?

—       Paldies. Vai neatceraties, kad Šaliko bija ieradies Erevānā beidzamo reizi?

—        Apmēram pirms mēneša. Paris dienu pabija — un prom. Bija iebraucis darīšanās.

—   Stepan Ivanovič, kādās tad īsti?

—       Ka lai es to zinu? Teica, ka komandēts dienesta uzdevumā.

Nakamās dienas rītā, mani pamanījis, leitnants Saakjans iesaucās:

—   Ehē, skatos, tev acis spīd vien.

—   Vai priekšnieks ir?

—   Vai kas noticis?

—    Šķiet, esmu nokļuvis uz pēdām. Kādu vajag komandēt uz Kirovabadu.

—    Jā, kamēr neesmu piemirsis… Uz mūsu pieprasījumu no Harkovas saņemta atbilde. Izrādās, ka Tatjana Demčuka atradusies jau pirms deviņiem gadiem. Kriminālā, še — lasi. — Un sniedza man vēstuli.

—    Tas mani vairs neinteresē. Ejam pie priekšnieka, lai man nevajadzētu stāstīt divreiz.

—   Ciņa par katru sekundi?

—   Cīņa!

Nākamajā dienā uz Kirovabadu tika komandēts viens no mūsu darbiniekiem, bet es pieteicu sarunu ar Tbilisi. Man gribējās zināt, kas par cilvēku ir Šaliko, kur viņš strādā, kad, cik reižu un uz kādām iestādēm viņš komandēts uz Erevānu.

Ritēja dienas, es darīju parastos ikdienas darbus, tomēr slepkavība, kas bija notikusi pirms desmit gadiem, man neizgāja no prāta. Apciemoju vēlreiz Stepana Ivanoviča trīs kaimiņus, cerēdams, ka kāds no viņiem tomēr būs redzējis Šaliko kopā ar šo sievieti vai pamanījis kaut ko aizdomīgu.

Mani pūliņi bija velti: skaidrs, pēc desmit gadiem pats savu viesi neatcerēsies, kur nu vēl svešu.

Man šķita, ka esmu sadzinis pēdas, tomēr pēc kolēģa atgriešanās no Kirovabadas man nolaidās rokas: gan pēc oficiālām, gan neoficiālām ziņām desmit gadu laikā tur neviens nebija pazudis.

—       Varbūt meitene vecītei sameloja? — Danieljans ieminējās.

—        Kāpēc lai viņa būtu melojusi? Večiņa tāpat vien pajautāja, no kurienes tā ir, turklāt meitene runāja dialektā.

—   Kādā?

—   Jadoma, kirovabadiešu.

—   Vai veča tā teica?

—       Nē, viņa vienīgi sacīja, ka meitene esot runājusi citādāk.

—   Tad jau jānoskaidro, kādā dialektā, —

kriminālas meklēšanas nodaļas vadītājs iesmējās. — Bet jūs nenoskaidrojuši sūtāt cilvēkK uz Kirovabadu.

Es vēlreiz devos uz Norkas masīvu.

—        Saruna viņa lietoja kaut kādus .nepazīstamus vārdus, — Stepana Ivanoviča sieva stāstīja, — tādēļ es nodomāju, ka viņa nav šejieniete.

—   Kādus vārdus?

—   Vai gan tagad es varu atcerēties?

—        Bet vai to jūs labi atceraties, ka viņa teicās esam no Kirovabadas?

—   Jā, no turienes.

—   Māmulīt, vai nevienu vārdu neatminat?

Večiņa kļuva domīga.

—       Teicu viņai: nomazgā augļus labi dūšīgi, mīļā. Pavaicāja — vai «biladi»?

—   «Biradi»[2], — es izlaboju.

—       Jā, tā gan, rau, kāds malacis, taisni tā viņa sacīja.

Tas bija loriešu dialekts!

—       Māmulīt, šī meitene bija nevis no Kirovabadas, bet no Kirovakanas.

—       Viss var būt, droši vien es labi neieklausījos.

Pēc pāris dienām no Kirovakanas atgriezās mūsu darbinieks un sniedza man nelielu fotogrāfiju.

—   Lūk, te ir tā, kuru tu meklē.

Es izbrīnējos.

—   Dzen jokus?

—        Pavisam nopietni. Eksperta norādītais apraksts pilnīgi saskan ar minētās meitenes ārieni.

—        Kur viņa ir? — Es pat neapjēdzu, ko runāju. Biju pagalam apstulbis.

—       Tieši pirms desmit gadiem viņa aizgājusi no mājām un nav atgriezusies.

—   Uz kurieni viņa gājusi?

—   To neviens nezina.

—   Kāpēc neziņoja milicijai?

—        Šo jautājumu es uzdevu arī viņas vecākiem. Tēvs izteicās, it kā viņa bijusi vieglas dzīves tīkotāja, viņiem tik ļoti nemaz nav gribējies, lai viņa atgrieztos mājās. «Dievs vien to zina, kurā pilsētā viņa tagad klaiņo. Klīst no vienas pilsētas uz otru — tāda viņai profesija.»

—   Kā to visu tev izdevās noskaidrot?

—    Palīdzēja pilnvarotais un kārtības sargi . . . Labi, ka apstiprināja kaimiņi. Tā, lūk, atradu.

—   Diezgan glīta. Kā viņu sauc?

—   Lusika. Te viss uzrakstīts. — Kolēģis sniedza man ziņojumu.

Bet no Tbilisi saņēmām šādas ziņas: Saliko strādā juvelieru darbnīcā. Dienesta uzdevumā darba vieta viņu uz Erevānu nav komandējusi ne reizi. Dzīvo viens pats. Sodīts nav.

Tai paša diena es izlidoju uz Tbilisi. Bija dienas beigas, un visas iestādes jau slēgtas, tāpēc iet uz Iekšlietu ministriju nebija nozīmes. Man bija Saliko adrese, bet es šaubījos, vai lai eju pie viņa šodien vai gaidu līdz rītam.Domās iegrimis, nevilšus biju šķērsojis laukumu un uzgājis Sololakos — viena no armēņu kvartāliem . . . Kad nokļuvu pie Stepana Ivanoviča radinieka nama, bija jau satumsis. Veselais saprāts man ieteica griezties atpakaļ, tomēr nepacietīgā vēlēšanās visu uzzināt tūdaļ guva virsroku.

Kara gados, zēns būdams, es ganīju kavaIēristu zirgus. Viens — gražīgais Puika, izņemot savu saimnieku, nevienu klāt nelaida. Zirga saimnieks, vecākais leitnants ar iesauku «Nabags», cēlies no Kubaņas kazakiem, parasti pieveda zirgu pie milzīgas arabes, ar pavadu stingri jo stingri pie tās piesēja un nokomandēja: «Sēsties!» Es uzrāpos kokā un no turienes lēcu Puikam mugura. Zirgs slējās pakaļkājās, dižajās, centās mani nosviest, bet es kā ar knaiblēm ieķēros viņa skaustā un neatlaizdamies turējos. Mana spītība uzvarēja, zirgs pak|āvās un dnz vien ar mani pat iedraudzējas. Kādu reizi mēs, sacenzdamies rikšošanā, dzinām zirgus no ganībam uz pilsētu. Pats pirmais aulekšos drazās Puika. Šepat jau pilsēta, bet es tikai trencu un trencu. Klāt ceļu krustojums, galvenā iela — trokšņaina, laužu pilna, ar dzīvu satiksmi. To es aptvēru par vēlu un zirgu apstadinat vairs nepaspēju. Ko darīt? Atlika viena izeja — pēc iespējas ātrāk tikt pāri bīstamajai vietai. Ja paveiksies, viss būs labi. Mana vienigā cerība — ātrums. Iecirtu rumakam sānos papēžus, kaut gan tas jau joņoja trakā ātruma. Otrreizēja pamudinājuma nevajadzēja — gudrais dzīvnieks juta manu satraukumu un ka viesulis traucās uz priekšu. Kad bijām jau viņā pusē, manu pieri klāja auksti sviedri …

Kad iegāju Saliko dzīvoklī, mani pārņēma līdzīgas izjūtas: bail bija kļūdīties, visu sabojat. Varbūt nevajadzēja tā ar joni? Taču bija jau par vēlu: namatēvs vēra durvis. Kad stādījos priekša, viņš apjuka, tad izbrīnā jautaja: Kads man sakars ar Erevānas miliciju?

—   Ja jau esmu šurp atbraucis, tātad sakars

ir.

—   Klausos, — viņš sacīja, — atvainojiet, es uz mirklīti.

Viņš tūdaļ atgriezās, nesdams no virtuves pudeli vīna.

—   Tā būs labāk.

—   Pateicos, es nedzeru.

—   Savs laiks darbam, savs — iedzeršanai. Viens otru netraucē. Astotais numurs. Erevānā jūs tādu vīnu nedabūsit.

4 i

—        Saliko, — es sacīju, — ceru, ka noprotat, kālab esmu šeit ieradies?

Viņa apjukums mani pārsteidza. Ja jau viņš ir slepkava, tad viņam nevarēja ienākt prātā, ka esmu ieradies šajā lietā. Pagājuši taču desmit gadi. Tātad — vai nu viņu kāds brīdinājis, ka notiek meklēšana, vai arī satrauc kas cits. Man vajadzēja būt ārkārtīgi piesardzīgam, jo visniecīgākā k|ūme, ikviens nepārdomāts solis visu varēja sabojāt.

—   Nē, nezinu gan, — Saliko atbildēja.

—   Kad jūs bijāt Erevānā beidzamo reizi?

—   Jau sen neesmu tur bijis.

—   Un tomēr?

—   Gadus desmit.

—   Nav tiesa.

Saliko neatbildēja. Acīmredzot nenoskārta, kādā nolūkā esmu te. Ja savus braucienus uz Erevānu slēpj, tātad tie saistīti ar ko citu.

—        Bet es jums saku, ka esat tur redzēts pirms mēneša. Kādā nolūkā jūs uz turieni braucāt?

—   Apciemot radus.

—   Kāpēc neteicāt tūliņ?

—        Baidījos, ka neiepin kādā lietā. Lai neiekļūtu nepatikšanās, allaž labākais ir klusēt.

—   Jūs apmetāties pie Stepana Ivanoviča?

—       Jā. Ka jums tas zināms? — Greizi manī pavērās Saliko.

—        Ja tas tiesa, ka Erevānā iebraucāt tāpat, kādēļ Stepanam Ivanovičam teicāt, ka esat komandējumā? Tie taču ir meli, un vispār jūs uz turieni nekad neesat sūtīts komandējumā.

Tomēr bijis jūs tur esat diezgan bieži. Kādā nolūkā?

—   Es jau teicu.

Velti izvairāties, Andraniks mums visu izstāstīja.

—   Viņš arestēts?

—   Pagaidām ne.

—       Ja jau viņš visu izstāstījis, ko tad jums vajag no manis?

—       Vēlos noskaidrot, kāda šajā darījumā jusu līdzdalība, — uz labu laimi sacīju.

—        Kāda līdzdalība? Neesmu nedz zaglis, nedz krāpnieks. Esmu amatnieks, viņš pārdeva, es pirku.

—   Cik reižu?

—   Neatceros.

—       Vai vienmēr pirkāt no viņa? — Es jau nopratu, par ko ir runa.

—   Jā.

—   Un nepavaicājat, kur viņš tik daudz ņem?

—       Zināju, ka dabu no ārzemju tūristiem. Es pirku no viņa privāti, pats par savu naudu. Par to man draud sods? Kāds?

—       Tas atkarīgs no tā, cik patiesas būs jūsu atbildes.

—       Man nav ko slēpt. Dzīvoju godīgi, strādāju vaiga sviedros, pērku zeltu un gatavoju rotaslietas.

—        Lai būtu vienkāršāk, — es no mapes izņēmu papīru un pildspalvu, — sīki aprakstiet, kur un kad ar Andraniku esat iepazinies, cik reižu no viņa esat pircis zeltu.

—       Un kas būs pēc tam? — Viņš paņēma pildspalvu.

—        Rīt jums vajadzēs ienākt pārvaldē, lai liecību noformētu oficiāli.

—   Seit vai Erevānā?

—   Seit.

—   Mani arestesit?

—        Ja visā godīgi atzīsities, apsolu, ka līdz tiesai jūs nearcstēs. Kaut gan ar pilnām tiesībām būtu varējis to izdarīt jau tagad.

—        Labi, — viņš gurdi noteica un ņēmās rakstīt.

—       Uzrādiet visu: Andranika adresi un katru darījumu atsevišķi.

Gribējās noskaidrot, kas ir Andraniks, — es taču zināju vienīgi viņa vārdu. Kad Saliko bija beidzis rakstīt, es paņēmu paskaidrojumu un, izvilcis no mapes meitenes ģīmetni, sniedzu viņam:

—   Vai pazīstat?

Saliko uzmeta skatienu fotogrāfijai.

—   Nē, nepazīstu.

—       Šķiet, esam vienojušies, ka runāsit tikai patiesību.

—        Es nemeloju, patiešām viņu nepazīstu. — Viņš vēlreiz paņēma uzņēmumu un ielūkojas jau vērīgāk.

—   Vajadzētu pazīt, tā ir jūsu sena paziņa.

—       No sejas itin kā pazīstu, bet nevaru atcerēties, kas viņa ir.

—        Palīdzēšu atcerēties: tieši pirms desmit gadiem jūs kopā ar viņu bijāt Stepana Ivanoviča mājās.

—   Jā, atceros, nu, protams… biju ar viņu.

Es uzmanīgi ieklausījos viņa balss intonārijā. Viss viņam padevās samērā dabiski un nepiespiesti.

—       Vai neatminat, uz kurieni jūs viņu pavadījāt beidzamo reizi?

Viņš noliedzoši purināja galvu.

—   Palīdzēšu atminēties: uz pagrabu.

—   Uz kādu pagrabu?

—   Uz Stepana Ivanoviča pagrabu.

Viņš sāka smieties.

Blēņas! Manā rīcībā bija viss dzīvoklis, kādēļ es viņu būtu vedis uz pagrabu?

—       Tātad nenoliedzat, ka esat palicis ar viņu jusu radinieka nama?

—   Protams, nenoliedzu.

—   Bet uz kurieni meitene devās pēc tam?

—   Uz mājām, jādomā.

Vai jūs nezinājāt, ka viņa nedzīvo Erevānā?

—   Kā — nedzīvo? Bet kur tad?

—   Jums tas jāzina labak.

—   Goda vārds, nav ne jausmas.

—   Ka jūs ar viņu iepazināties?

Andraniks iepazīstināja. Mēs kopā ar

viņu pavadījām divas dienas. Bet, kas viņa ir un kur dzīvo, tas, jāatzīstas, mani neinteresēja. Saprotiet, neesmu precējies …

«Vai patiešām teātris?» es nodomāju. «Nē, ja cilvēks bez domašanas visu atzīst, neizliekas, priekš tā viņam vienkārši nav laika. Bet varbūt viņš paša sākumā atzinās sīkumos, lai iegutu uzticību un noslēptu kaut ko nopietnāku, būtisku? …»

—   Kad jus meiteni redzējāt beidzamo reizi?

—       Ļaujiet atcerēties, pagājis taču krietni ilgs laiks.

Viņš padomāja, pēc tam sacīja it kā pats sev:

—        Ja nemaldos, bija tā: mani radinieki aizbrauca atpūsties. Atslēgas atstāja man … Mēs ar meiteni tur nodzīvojām divas dienas. Tad man svarīgā lietā uz vienu dienu vajadzēja atbraukt uz šejieni un atkal atpakaļ. Stacijā mani pavadīja Andraniks un tā meiča.

—   Vai viņi neteica, uz kurieni dosies?

—        Neatminu … A, tomēr atcerējos, Andraniks palūdza man atslēgas … Ziniet, viņš ir precējies, bet ta faktiski bija viņa meitene.

—       Tātad viņš jūs ar to uzcienāja gluži tāpat kā ar glāzi šņabja?

—   Spriediet, kā gribat, tā nu tas ir bijis.

—       Vai jūs zinājāt, kur Stepans Ivanovičs glabāja pagraba atslēgas?

—        Protams, — Saliko izbrīnā palūkojās manī, — mēs no turienes ņēmām malku šašlika gatavošanai.

—   Kur atslēgas bija?

—   Karājās virtuvē uz naglas.

—       Vai Andraniks zināja, ka mājai ir pagrabs?

—        Nē. Kaut gan jā, mēs kopā ar viņu gājām pēc malkas.

—       To, ko jūs nupat man pastāstījāt, lūdzu, uzrakstiet paskaidrojuma beigās.

—   Kādēļ?

—   Rakstiet, pēc tam paskaidrošu.

—   Vienkārši turpināt?

—       Nē, rakstiet: «Uz papildus uzdoto jautājumu …»

—   Neko nesaprotu — kādēļ tas vajadzīgs?

—   Vēlāk sapratīsit. Rīt atnāciet uz pārvaldi.

—       Bet es taču visu pateicu. Jūs mani neapcietināsit?

—        Es jau apsolīju. Jums tikai būs jāparakstās par to, ka nekur neizbrauksit. Iespējams, ka pēc tam gan vajadzēs izsaukt jus uz Erevānu.

Nākamajā dienā es no pilsētas iekšlietu pārvaldes telefona piezvanīju uz Erevānu un lūdzu arestēt Andraniku, pret kuru izvirzītas divas apsūdzības — par slepkavību un tirgošanos ar zeltu un valūtu.

Šaliko liecība Andraniku atmaskoja: viņš atzinās, ka nodarbojies ar neatļautu tirdzniecību, tomēr kategoriski noliedza Lusikas noslepkavošanu. Pēc Saliko liecības es izstrādāju slepkavības versiju, ko viņam izklāstīju. Andraniks noklausījās un mierīgi noteica:

—       Viss ir pareizi, izņemot pēdējo. Noslepkavojis neesmu.

—       Bet uz kurieni jūs devāties pēc tam, kad bijāt pavadījuši Šaliko?

—   Atgriezāmies viņa radinieka mājās.

—   Un pēc tam?

—       Pēc tam viņa aizgāja savās darīšanās, es — savās.

—   Uz kurieni?

—   Grūti pasacīt. Laikam pie draudzenes.

—   Kas ir viņas draudzene? Vai adresi zināt?

—   Nē.

49

—        Nav brīnums, jo todien viņa nekur neaizgāja. Jūs viņu nogalinājāt. Nogalinājāt pirms desmit gadiem.

4 — 194

—       Pirms desmit gadiem? — Andraniks mani pārtrauca.

—   Jā.

—       Ka var but pirms desmit gadiem, ja es vinu redzēju pirms gada!

—   Kur?

—        Sastapu uz ielas. Uzaicināju kaut kur iegriezties. Viņa atteicās. Esot apprecējusies un agrākos tikumus atmetusi. Es, protams, nenoticēju. Visu cc]u lidz pat mājām centos pierunāt, bet velti.

—   Viņas adrese?

—   Atceros vienīgi māju Komitasa ielā.

—   Parādīt varat?

—   Protams.

… Leitnantam Saakjanam pusstundas bija diezgan, lai mani nostādītu neērtā situācijā. Andraniks bija teicis patiesību: Lusika bija sveika un vesela un dzīvoja kopā ar vīru.

—       Vai tu viņu redzēji, runāji? — es Saakjanam prasīju.

—   Jā.

—   Ta ir ta pati Lusika?

—   Tā pati.

—       Kādēļ viņa par sevi nepaziņoja vecākiem?

—        Lūk, kādēļ, — vīrs par viņas pagātni neko nezina. Viņa baidījusies, ka vecāki varētu tam pastāstīt. «Viņi man laba nevēlēja,» viņa sacīja, «bija slikti vecāki. Un es no vīra visu noslēpu, teicu, ka esmu bārene.» Bet ar vīru

iepazinusies trikotāžas fabrikā, kur strādā ari patlaban. Agrāk dzīvojusi kopmītnē. Biju kā no plaukta nokritis. Ko nu lai dara?

—        Es jau teicu, met šo lietu pie malas. Tikai velti nopūlējāmies.

—        Kāpēc velti? Atklāts cits noziegums. Sāksi šķetināt, sazin ko vēl atmudžināsi no šī blēdību kamola. Domā, Andraniks darbojās viens pats?

—   Bet galvenais tomēr palika neizdibināts. Es izvilku bloknotu un uzmanigi pārlasīju

ierakstus, ko biju izdarījis visu četru ģimeņu apmeklējuma laikā. Divreiz pārlapojis, uzšāvos kājās kā dzelts.

STĀSTA LEITNANTS SAAKJANS

EPILOGA VIETA

Kapteinis bija prom visu dienu. Es nezināju, kurp viņš bija aizgājis un ko darīja. Viņu ieraudzīju tikai nākamās dienas rītā.

—       Nu ko, varbūt jau esi atradis noziedznieku? — es vaicāju.

—   Domāju, ka esmu atradis.

—   Tikai domā?

—        Pagājušo reizi biju cieši pārliecināts un kļūdījos, bet tagad, šķiet, nekļūdos.

—   Kas tad viņš ir?

—   Viens no četriem īrniekiem.

—   Nopietni? Bet kurš?

—   Nekavējoties atgādā šurp inženieri.

—   Kā? — es brīnījos.

4*

51

—   Lūk, tā!

Pēc stundas inženieris sēdēja prokurora, kapteiņa un majora Danieljana priekšā.

—       Negaidījāt? — kapteinis dziļdomīgi jautāja.

—       Gaidīju, šo brīdi gaidīju jau desmit gadus.

Viņš bija sašļucis un gluži bāls.

—   Kādēļ jūs nogalinajāt savu bijušo sievu?

—        Tikpat jūs neticēsit, — viņa trīsošās lūpas tik tikko kustējās, — es neesmu noslepkavojis. Mēs šad tad ķildojāmies, tādēļ ka viņai nebija bērnu. Vienā šādā strīdiņa es viņu pagrūdu, viņa pakrita un ar galvu atsitās pret radiatoriem. Visādi nopūlējos dabūt viņu pie samaņas, tomēr viss bija velti — viņa bija jau mirusi.

—   Un jūs viņu paslepus apglabājāt?

—       Jā, biju nobijies. Ja visu būtu izstāstījis, ka tas atgadījās, man nenoticētu.

—       Ja viss patiešām tā bija, mēs būtu noskaidrojuši. Sim nolūkam ir īpaši speciālisti. Bet nu gan vairs neviens neticēs, ir jau par vēlu …

—   Zinu, bet viss bija taisni tā, kā es teicu.

—   Vai piederīgie viņu nemeklēja?

—        Piederīgo viņai nebija. Vecāki sen šķīrušies, bet viņa nodota bērnu namā.

—   Un paziņas, kaimiņi?

—        Mēs tikāmies ar ļoti nedaudziem. Kaimiņi zināja, ka mēs grasāmies šķirties. Es viņiem tā arī paskaidroju: esam izšķīrušies, un viņa apprecējusies ar citu. Bieži viņiem ieminējos, ka esmu viņu sastapis kopā ar vīru …

Visādus atgadījumus sacerēju, lai vien noticētu .,.

—       Kāpēc jūs līķi aprakāt kaimiņa pagrabā? Kur ņēmāt atslēgu?

—        Nakti es viņu nonesu lejā un pēkšņi pamanīju, ka durvis uz kaimiņa pagrabtelpu nez kādēļ ir vaļā … Izlēmis, ka tā būs drošāk, aiznesu līķi turp …

—       Tik un tā mēs izvirzām pret jums apsūdzību slepkavībā …

—   Neticat? … Bet es teicu patiesību.

Kāpēc visu neizstāstījāt tūliņ, kad jums

prasīju par sievu, un iedevāt nepareizu adresi?

—        Citas izejas man nebija. Paļāvos uz to, ka noticēsit, jo vairāk tādēļ, ka manas liecības apstiprināja ari kaimiņi.

Kad viņu aizveda prom, es kapteinim pajautāju:

—   Kā gan tu atskārti, ka slepkava ir viņš?

—        Šķirstīdams bloknotu, es pamanīju, ka neesmu pārbaudījis adresi, ko man bija iedevis inženieris… Turklāt viņa izturēšanās mani bija radījusi neuzticību. Sākumā stūrgalvīgi atteicās atbildēt, bet, kolīdz dabūja zināt par slepkavību, sāka labprāt stāstīt… Kad adrese patiešām izrādījās neīsta, es vairs nešaubījos.

—        Kā tev liekas, vai tagad viņš sacīja taisnību?

—       Varbūt ari sacīja, tomēr atzīšanās nāca gauži vēlu.

Kapteinis aizkūpināja cigareti, un viņa seja ietinās dūmu mākonī.. „

ŠĀVIENS, KURU NEVIENS NEDZIRDĒJA

KINOSTASTS

Sieviete satraukti lūkojas visapkārt. Viņai liekas, ka dzīvoklī viņa nav viena. Ieiet blakus istabā, taču telefona zvans sauc viņu atpakaļ. Pieiet pie telefona, kas stāv uz rakstāmgalda, un noceļ klausuli.

—   Klausos… Jā, jā, katrā ziņā, neesmu pārdomājusi, acumirkli.

Sieviete izņem no atvilktnes papīru un zīmuli.

—   Rakstu …

Šajā pašā brīdī atskan šāviens, viņai no rokām izslīd zīmulis, pēc tam klausule. Sieviete nokrīt, un telefona klausulē skanošais «hallo» paliek bez atbildes …

Drīz pēc tam arī kādā citā dzīvoklī zvana tālrunis. Te pilnā sparā rit viesības. Daži sēd pie galda, citi dejo. Ilgi neviens neceļ klausuli. Tad Aršaks, namatēvs, iztukšojis iesākto vīna glāzi, saka savai dzīvesbiedrei, kura patlaban dejo:

—   Vai tu nedzirdi, vai?

—   Aizej pats.

—   Esmu aizņemts. — Un piepilda blakus sēdošā glāzi.

Tad namamāte, pametusi partneri, negribīgi dodas pie tālruņa.

—   Ja. Griša, prasa tevi, turklāt ļoti oficiāli — «majoru Danieljanu».

Danieljans grib piecelties, bet Aršaks, satvēris to aiz rokas, sauc:

—       Ļena, saki, ka viņš nevar… ka viņam svarīgas darīšanas.

—        Nē, nē, Ļena, es tūdaļ. — Viņš pieceļas un, turēdams rokā glāzīti, pieiet pie telefona. Viegli iereibis, jokodams runā klausules mikrofonā:

—        Kāda tev, cilvēkbērns, ir vajadzība?… Neko darīt, atsūti mašīnu. — Iztukšo glāzi un aiziet atpakaļ pie galda.

—        Ir nu gan tev, Griša, savāda maniere sarunāties pa telefonu.

—        Iemācījos no visu iemīļotā aktiera Nersesjana. Viņš allaž tā mēdza sacīt, kad bija jautrā prātā.

—        Kas zvanīja? Un kā varēja zināt, ka tu esi pie mums?

—        Pat maizes kumosu neļauj mierīgi apēst. Tā, lūk, Ļcnočka, es dzīvoju, pat pie drauga viesībās nav miera. — Apsēžas un turpina ēst.

—   Ko viņiem vajag? — Aršaks vaicā.

—   Nekā sevišķa. Nogalināts cilvēks.

Deja apraujas, visi skatās uz Danieljanu. Grigors turpina ēst, itin kā nejustu satrauktos, vaicājošos skatienus.

Aršaks mierina viesus:

—       Nepievērsiet viņam uzmanību. Tas ir Grišas kārtējais triks, viņš dzen jokus.

—   Nē, es nejokoju.

Kāds no viesiem izmet:

—       Nogalināts cilvēks, bet jūs esat tik mierīgs? Pie tam turpināt ēst!

—        Ko lai dara, vai man badu mirt, vai? Nav viegli tukšā dūšā ķert noziedznieku, turklāt viņš pats parasti ir paēdis.

—   Nē, jūs patiešām dzenat velnu.

—   Es runāju pilnīgi nopietni.

—   Tad kādēļ jūs tik rami sēžat?

—   Gaidu.

—    Ko tad?

Danieljans neatbild un turpina mieloties.

Uz ielas dzirdams automašīnas signāls.

—        Lūk, ko. — Pieceļas un viesiem saka: — Piedodiet, ka sabojaju jums vakaru. Pie visa vainojams Aršaks. Cik reižu netiku viņam sacījis: neaicini ciemos milicijas darbinieku.

—       Jums nu gan ir dzelzs nervi! — kāds no viesiem saka.

—       Jūs vairāk līdzināties aktierim, nevis milicijas darbiniekam, — kāda sieviete koķeti piebilst, bet cita turpina:

—        Tikko jūs ieraudzīju, nodomāju, ka esat Ilorens Abramjans. Apbrīnojama līdzība! Jums tikai vaibsti raupjāki, un, manuprāt, jūs neesat spējīgs saskatīt cilvēkos neko labu.

Kāds drukns vīrietis:

—        Tā ir, ja mūsu milicija strādātu, kā nākas, noziedzība sen jau butu izskausta!

Danieljans klusēdams uzlūko klātesošos un pavīpsnājis aiziet.

Sēdot mašīnā, viņa atmiņā atplaiksnās dzirdētais: «Jums ir dzelzs nervi … ja milicija strādātu, kā nākas…» — «Cik vienkārši citiem

spriest, prasīt… Neviens pat nepadomā, kas sagaida mani un manus biedrus, nevienam neienāk ne prātā, cik mokošu bezmiega nakšu mēs aizvadām, cik daudz pūļu mēs veltām, lai nenokļūdltos, lai nenošautu greizi, un kādas briesmīgas pretrunas starp likumu un sirdsapziņu reizumis plosās mūsu dvēselēs… To vien zina kā prasīt: atrodiet, atrodiet taču noziedznieku, par to jau jums algu maksā. Bet pamēģini tikai lūgt kādu palīgā .. .»

… Danieljans nolemj aprunāties ar nogalinātās kaimiņiem. Varbūt kāds no viņiem redzējis slepkavu vai dzirdējis šāvienu. Milicijas majora pūliņi ir veltīgi.

—   Neko nezinu, neesmu lietas kursā. Mēs ar viņu tikai retumis satikāmies, — atbild viens.

—   Tas, ka mēs esam kaimiņi, vēl neko nenozīmē. Nejauciet, lūdzu, mani šai tumšajā lietā, — skan cita atbilde.

—   Nezinu, neredzēju. Nekādu šāvienu neesmu dzirdējis, biju ieslēdzis radio un klausījos mūziku, — saka trešais.

Sarunā ar pulkvedi Sanasarjanu Danieljans ziņo:

—   Neviens no kaimiņiem šāvienu nav dzirdējis. Neviens nav redzējis Sedas dzīvoklī kādu ieejam vai no tā iznākam.

—   Kas šī Seda bija? — pulkvedis jautā.

—   Viņa kultūras namā vadīja dziesmu un deju ansambli. Pirms diviem gadiem šķīrusies no vīra. Darbā par viņu labas atsauksmes.

—   Vai viņas bijušo vīru nopratinājāt?

—  Ar viru viņa vairs nesatikās, manuprāt, šī versija pagaidām jāatliek.

—   Kādu rīcības plānu jūs esat izstrādājis?

—   Te tas ir, biedri pulkvedi. — Danieljans sniedz pulkvedim kaut kādus papīrus. — Man šķiet, jāsāk ar telefona numuru. Runādama pa telefonu, Seda pierakstīja kādu numuru. Un tieši tajā brīdī uz viņu šāva. Acīmredzot slepkavība notikusi ne jau laupīšanas nolūkā. No dzīvokļa itin nekas nav paņemts.

—   To vēl nevar uzskatīt par pierādījumu. Varbūt noziedznieks jau agrāk zināja, kur atrodas viņam nepieciešamā manta, un tam nebija nekādas vajadzības visu izvandīt.

—   Iespējams. Bet nav aizskartas nedz dārglietas, nedz rotas lietas . . . Man liekas, slepkavam ir bijis svarīgi, lai Seda neturpinātu telefona sarunu. Arī no slepkavas viņa nav izbijusies, acīmredzot tas ir bijis pazīstams cilvēks. Bez tam šauts no neliela attāluma, svešam viņa nebūtu ļāvusi tuvoties. Vai nu tā, vai arī noziedznieks rīkojies ārkārtīgi prasmīgi un veikli.

—   Loģiski. Tomēr nav skaidrs, kālab viņš atstājis uz galda numuru, ko Seda pierakstīja.

—  Numurs nav pabeigts … Viņa nepaspēja uzrakstīt pēdējo ciparu.

—   Un tu gribi to precizēt?

—   Jā.

—   Un nokļūt uz pedam?

—   Ceru.

Suvenīru darbnīcā valda parastā kņada. Ģērbies civiltērpā, ieiet kapteinis Avetjans un prasa vadītāju. Kapteini aizved uz kantori. Uzrādījis dienesta apliecību, Avetjans saka:

—   Man ar jums mazliet jāaprunājas.

—       Jūs no Kaitniecības un spekulācijas apkarošanas nodaļas?

—   Nē, esmu no kriminālās meklēšanas.

Vadītājs atviegloti uzelpo.

—   Klausos.

—    Ko jūsu uzņēmums ražo?

—        Suvenīrus, auskarus, rokassprādzes un vēl citus nieciņus.

—   Vai tad rokassprādze ir nieciņš?

—       Mēs tos gatavojam no niķeļbronzas — pavisam vienkārša metāla.

—       Sakiet — vai Gurgens Polojans šodien ir darbā?

—   Jā.

—   Ka viņš strada?

—   Labs puisis, viņam zelta rokas.

—   Vai precējies?

. — Nē. Kādēļ tā jautājat?

—   Man jāaprunājas ar viņu divatā.

Gurgens ir izbrīnējies, kāpēc milicijas darbinieks interesējas par Sedu, uzdod tādus savādus jautājumus, neticīgi uzklausa atbildes. It kā starp citu Avetjans vaicā:

—   Tātad jūs gatavojāties precēties?

—       Jā. Kāpēc jums tas jāzina? Vai tā ir nopratināšana?

—        Pagaidām tikai jautājums. Cik ilgi jūs ar Sedu draudzējāties?

—   Aptuveni gadu.

—   Vai vakar jūs vinu sastapāt?

—   Nē.

—   Kad jus ar viņu tikaties beidzamo reizi?

—        Aizvakar. Kāpēc jums tas vajadzīgs? Kāda jums daja gar manu personisko dzīvi? Pasakiet taču atklāti.

—       Nekas, pacietieties. Kādas bija jūsu attiecības ar Sedu pēdējā laikā?

—   Kā allaž, labas. Vai kas noticis?

—        Kāpēc jums liekas, ka kaut kas būtu noticis?

—       Citādi jau jūs nebūtu šurpu nācis. Noilgojāties pēc manis, vai? …

—        Kur jūs bijāt vakar pulksten astoņos vakarā?

Un Avetjans, cieši lūkodamies Gurgenā, saka:

—   Seda noslepkavota.

—   Nevar būt. Kas, kad?

—   Vakar pulksten astoņos vakarā.

Danieljanam roka ir papīra lapa, uz kuras sarakstīti skaitļi: 57-70, 71, 72, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 79, 80.

Pirmie trīs skaitļi nosvītroti. Kabineta vel ir apakšpulkvedis Sevjans, kurš kaut ko raksta. Danieljans noceļ klausuli, uzgriež numuru: — Atvainojiet, jūs traucē no milicijas pārvaldes, Danieljans. Sakiet, lūdzu, — vai tas ir 5773? Redzat, mani interesē, vai jūs pazīstat

/

Sedu Barikjanu … Ne? Varbūt kāds no jusu ģimenes locekļiem? … Jā, skaidrs, piedodiet, paldies.

Danieljans nosvītro skaitli 73. Sevjans sarosās.

—   Tā tu, Griša, neko nepanāksi, labāk noskaidro abonentu uzvārdus un adreses telefona centrālē.

—   To es jau uzdevu puišiem. Un tomēr nenāks par ļaunu, ja zvanīšu, tas varbūt lietu paātrinās.

—   Ieteicu palikt pie versijas par Sedas bijušo vīru.

—   Pilnīgi izslēgts.

—   Kāpēc?

—   Jau trīs mēnešus viņa nav pilsētā.

—   Kur tad viņš ir?

—   Aizbraucis uz jaunapgūtajām zemēm. Vispirms jānoskaidro slepkavības iemesli. Aplaupīšanas nolūkā? Nē. Aiz greizsirdības? Nav zināms. Aiz atriebības? Arī nezinām .. . Interesanti, ar ko viņa runāja pa telefonu un kas zvanīja dežurējošam milicim? Ja sameklēsim kaut vienu no viņiem, tas jau būs krietni daudz. Zini, kas ir dīvaini? Tas, kurš zvanīja uz miliciju un uzdeva Sedas adresi, piemetināja: «Ja netūļāsities, noziedznieku vēl atradīsit turpat.»

—   Varbūt kāds kaimiņš?

—   Bet kā kaimiņš varēja zināt, ka slepkava neaizies tūliņ pēc asinsdarba? Kaut arī tikai uz brīdi viņš būtu aizkavējies istabā … Slepkavība notika septiņos trīsdesmit. Nāve iestājās acumirklī. Bet dežurantam piezvanīja astoņos, tieši pēc pusstundas. Vai patiešām noziedznieks būtu tik ilgi tur palicis?

—       Vai ir garantija, ka cilvēks, kas zvanīja, ir sacījis patiesību?

—        Viņš to stingri apgalvoja, lūdza pasteigties. Tādos gadījumos nemēdz melot. Interesanti, kālab viņš vairs neliekas ne zinis?

Suvenīru darbnīca. Ir darba dienas beigas. Strādnieki atstāj darbnīcu. Ielā dzīva rosība.

Iznāk Gurgens un, piesardzīgi palūkojies visapkārt, aizsoļo pa ielu.

Sak braukt arī netālu stāvošā «Volga», kurā atrodas kapteinis Avetjans. Mašīna lēnām seko Gurgcnam, līdz ar lo kavēdama transporta kustību. Kāda smagā automašīna nepacietīgi signalizē. Šoferis izliecas pa mašīnas logu un draud ar pirkstu «Volgas» šoferim.

Pēdējais saka Avetjanam:

—       Biedri kapteini, mūsu dēļ rodas sastrēgums.

—   Labi, brauc garām.

«Volga» apdzen Gurgenu.

Tas iegriežas šķērsielā.

—   Griez apkārt, aši!

Mašīna apgriežas un atkal lēnām brauc Gurgenam pa pēdām.

Viņš apstājas, pieliecas un sasien kurpei saites.

Apstājas arī automašīna.

Gurgens izslienas un, pēkšņi pagriezies, enerģiski tuvojas «Volgai».

—   Ko lai dara? — šoferis prasa.

—       Neko. Par vēlu kaut ko darīt. Pagaidīsim.

Gurgens pieiet klāt un kapteinim vaicā:

—   Ko jums no manis vajag?

—        Kur jūs to ņēmāt, ka man no jums kas vajadzīgs?

—   Kādēļ jūs man sekojat?

Kapteinis izkāpj no mašīnas.

—   Sēstieties.

—   Gribat iesēdināt?

—       Pagaidām vēl ne. Es jau teicu: «Sēstieties mašīnā.»

—   Vai tas nenozīmē to pašu?

Kapteinis šķelmīgi pasmaida:

—   Pagaidām ne.

Gurgens apsēžas mašīnas aizmugures sēdeklī. Viņam līdzās novietojas kapteinis, dziļdomīgi piemetinādams:

—       Ja arī turpmāk jūs būsit tikpat prātīgs, tad viss būs labi.

Gurgens pasmīkņā:

—   Varbūt jums?

—   Ir jums, ir mums.

«Volga» uzņem ātrumu.

Kultūras nama direktors sagaida Danieljanu savā kabinetā ļoti laipni. Pēc dažiem formāliem jautājumiem Danieljans taujā par Sedu.

—       Viņa bija ļoti apzinīga darbiniece, — direktors atbild.

—   Kāpēc tad — bija?

—   Labi jau, labi, zihām taču, kas atgadījies.

—   Kas tad ir atgadījies?

—  Viņa nogalināta vakar vakarā dzīvoklī. Noziedznieks pazudis bez vēsts.

Direktora tonī jaušama pašpārliecinātība un ironija.

—  Vai jūs, dārgais, zināt, cik iedzīvotāju ir Londonā?

Danieljans klusēdams viņu vēro. Direktors aizkūpina cigareti un, ievilcis dūmu, izpūš Danieljanam taisni sejā.

—   Londonā ir vairāk nekā septiņi miljoni iedzīvotāju. Bet cik ir Erevānā?

Danieljans, nebilzdams ne vārda, turpina viņu vērot. Direktors atkal izpūš dūmus Danieljanam sejā.

—   Erevānā, mans dārgais, iedzīvotāju skaits nesasniedz pat vienu miljonu. Tāda pilsētā kā Londona par sīku noziegumu visa pilsēta uzzina pēc divām stundām, kaut gan Skotlendjarda vīri darbojas stingri konspiratīvi. Pie mums pats niecīgakais notikums visiem kļust zināms momentāni. Vai gribat, lai pasaku, par ko jūs patlaban domājat?

Danieljans cieš klusu.

5*

67

—   Patlaban jūs sev sakāt: gribētos arī man zināt tikpat daudz, cik zina šis cilvēks. Mazs kultūras nams, nožēlojams vadītājs — no kurienes tāda erudīcija? Ak, dārgais, mani draugi disertācijas aizstāvējuši, uz augšu izsitušies, bet es esmu un palieku šās nekam nederīgās iestādes direktors. Mans vienīgais mierinājums — daudz lasu. Galva vai pušu plīst no zināšanām, taču mūsu nozarē jau nav kur izvērsties. Es dzīvoju ne tur, kur vajadzīgs, —

mēdza teikt nelaiķis Buličovs. Vai gribat, lai nosaucu visus Agatas Kristi varoņus? …

Danieljanu, šķiet, tas neinteresē.

—        Starp citu, mēs taču neatzīstam kapitālistiskās pasaules metodes noziedznieku meklēšanā. Jūs droši vien pat dzirdējis neesat par Kristi? Zināt, tādu gudrību no sievietes negaidīju.

—       Bet kā jums šķiet — vai jūsu darbabiedre Seda arī bija gudra sieviete?

—        Kāda apbrīnojama pārorientēšanās! Bravo! Bravo! Atkarībā no tā, ko jūs ar to domājat.

—       Vismaz tik saprātīga, lai patiesību vienmēr sacītu acīs.

—        Jā, jā, bet vai tas ir saprātīgi — visu taisnību pasacīt acīs? Tieši tas, mans mīļais, ir muļķīgi. Ne jau vienmēr un visur jāsaka taisnība. Gudrais desmit reižu apdomās un tikai tad darīs.

—       Vai es varētu iepazīties ar jūsu pēdējās sapulces protokolu?

īsu brīdi direktors sasprindzina uzmanību un tūdaļ atkal smaida:

—   Protokolu? Lūdzu.

Vakarā, atgriezdamies mājās, nogurušais Danieljans ceļā sastop Aršaku.

… Ļusjai, kā allaž, vakariņas jau gatavas. Viņi apsēstas pie galda.

—       Nu, kā, vai noziedznieku atradi? — Aršaks prasa.

—   Kuru?

—       To pašu, kura dēļ tevi izsauca. Kādēļ cilvēku nogalināja?

—   Pagaidām nezinu.

—   Noslēpums?

—        Nē, kāds nu tur noslēpums! Vienkārši viss vēl nav izdibināts.

—   Pat uz pēdām neesat nokļuvuši?

—        Tu domā, ka tas ir tik viegli? Nav jau tā kā avīzei rakstu uzrakstīt — daži fakti, pārējais ūdentiņš.

—   To, mans mīļais, arī vajag mācēt.

—       Arī mums savas metodes, un ne jau vienmēr tās izklāstāmas.

Viņos ieklausījusies, Ļusja pārņem sarunu:

—        Kā tad — metodes… Muļķības! Savu draugu nepazīsti, vai? Biedri major, tagad katrs bērns, kas skatās televizoru, lieliski zina visas šīs metodes. Tu, mīļo Aršak, tikai paklausies, kādas ir viņa metodes! Meklēdams slepkavas telefona numuru, mūsu detektīvs visupirms zvana — nu, kā tev šķiet, uz kurieni? Uz savām mājām.

—   Kā?

—        Nu ta, zvana un oficiāli saka: «Te majors Danieljans no milicijas pārvaldes.»

—   Patiešām?

—        Klusē jel, sieva, no mušas ziloni iztaisīji …

Aršaks smejas:

—   Tu patiešām uz mājām piezvanīji?

—        Dažreiz vai galva griežas… Zini anekdoti? Kādam vīram nomirst sieva, bēru dienā jau zārku grib nest laukā, skatās — nav vīra …

Ļusja pārtrauc:

—       Rimsties, tavas pliekanās anekdotes visiem apnikušas.

Zvana telefons. Viņa noceļ klausuli.

—       Klausos. Jā, jā, sveicināti, paldies, labi. Tūliņ. Griša!

—   Kas zvana?

—   Koja.

Danieljans paņem klausuli.

—   Ko tu saki, nevar būt! … Eju, tūdaļ eju.

Noliek klausuli un, paķēris žaketi, metas uz

durvīm.

Ļusja pārmetoši saka:

—        Ak dievs, atkal kā sadedzis, elementārās pieklājības nav: uzaicināja viesi, bet pats aizlaižas!

—        Nav jau svešinieks. Saproti mani, Aršak, svarīga lieta, vēlāk pastāstīšu. Jūs te labāk bez manis patērzējiet, ar mani nav interesanti.

Ļusja gaužas:

—        Redzi, Aršak, tā nu es dzīvoju. Arī bērni viņu tikpat kā neredz. Domā, atgadījies kas nopietns? Par katru nieku uztraucas un skrien pa kaklu pa galvu, itin kā noziedznieks viņu lejā pie parādes durvīm gaidītu.

Danieljans gaida taksometru. Ielas otrā galā kāds cilvēks viņu vēro. Danieljans ar mājienu apstādina garāmbraucošu mašīnu.

Apsēstas līdzās šoferim. Nepazīstamā kājas žigli tuvojas mašīnai un nostājas aizmugurē.

— Nalbandjana iela, — Danieljans saka.

Kājas strauji attālinās.

Kabinetā Danieljans uzmanīgi noklausās kapteiņa Avetjana ziņojumu.

—        Beidzot atzinās gan. Sākumā liedzās, par nevainīgu jēriņu izlikās. Tomēr fakti bija neapstrīdami, un viņš neizturēja …

—   Kādi fakti? \

—        Kaut vai tas, ka viņš pulksten astoņos vakarā it kā bijis mājās. Es pierādīju, ka viņš melo, tieši viņa paša mājās pierādīju. Māte sacīja, ka pārradies vēlu. Prasu: «Kur biji?» Cieš klusu.

—   Un tālāk?

—   Atzinās, ka noslepkavojis.

—   Bet kāpēc noslepkavojis, kādi iemesli?

—        Par to gan nesaka ne vārda. Tomēr nenoliedz, ka noslepkavojis. Te viņa paša paskaidrojums. Viņš ir bijušais noziedznieks, sodīts par smagu miesas bojājumu nodarīšanu.

Danieljans klusēdams lasa paskaidrojumu, tad saka:

—   Atvediet viņu. Pats gribu nopratināt.

—   Ir jau šeit.

—   Labi, vari iet. Lai ienāk.

Avetjans aiziet. Pēc maza brīža durvis atveras un sadrūvējies ienāk Gurgens.

—        Sēstieties. Jūsu paskaidrojumu izlasīju, man viss skaidrs. Gribu uzdot tikai vienu jautājumu.

Gurgens sažņaudz rokas dūrēs un nicīgi noskatās Danieljanā.

—        Skaidrs! Cik vienkārši viss noskaidrojās! Ko vēl jums no manis vajag? Izbeidziet vienreiz, man jau savu bēdu gana.

—   Neesmu teicis, ka Sedu noslepkavojāt jūs.

—       Kālab nopūlēties! Es par to taču jau uzrakstīju.

—   Skaidrs, viss skaidrs.

—   Kas vēl jums ir skaidrs?

—   Tas, ka jūs melojat.

Gurgens izbrīnā uzlūko Danieljanu.

—   Neticu nevienam jūsu liecības vārdam.

—        Kapteinis gan noticēja, bet jūs velti šaubāties — grozi, kā gribi, vainu tomēr uzvelsit man.

—   Kāpēc jūs tā domājat?

—        Es tak viņai esmu pats tuvākais, cilvēks, tātad noslepkavoju es. Vai tad jūs nezināt, ka no mugurpuses sit vienīgi savējie.

—   Kā jūs zināt, ka viņai trāpīts mugurā?

—   Es pats taču šāvu.

—   Kamdē|?

—        Pavaicājiet kapteinim, viņš pasacīs. Aiz greizsirdības, zaudējis pašsavaldīšanos. Rakstiet, ko gribat, visu parakstīšu.

—       Nerakstīšu neko, jūs pats izstāstīsit man visu patiesību.

—        Par kādu patiesību jūs runājat, ja atzīstat vienīgi savējo? — Gurgens triec galdā dūri.

—        Lēnāk, lēnāk, par ko jūs skaišaties? Var likties, ka izmeklētājs esat jūs, bet es — noziedznieks.

—       Redzat nu, arī jūs mani dēvējat par noziedznieku.

—   Teicu noziedznieks, bet ne slepkava.

—   Nesaprotu.

—   Bet papūlieties saprast, un viss tūdaļ

k|us skaidrs. Manuprāt, slēpt patiesību, maldināt izmeklēšanu ir noziegums.

—   Ko gan jūs no manis gribat?

—   Patiesību.

—   Kapteinim izstāstīju visu patiesību, bet viņš man: «Nepūt pīlītes.» Arī jūs to pašu teiksit. Jūsu vietā es būtu darījis gluži tāpat.

—   Paklausieties, Gurgen, esmu ievācis par jums sīkas ziņas, darbnīcas kolektīvs jūs raksturo labi.

—   Kuram gan tagad nedod labus raksturojumus! Tic ir kapteiņa vārdi.

—   Kapteiņa vārdos ir zināma daļa taisnības, tomēr ne jau visus var mērīt ar vienu olekti. Es aprunājos ar jūsu darba biedriem, ar kultūras nama darbiniekiem, zinu, ka jūs ar Sedu ļoti labi satikāt un taisījāties precēties …

—   Tas viss ir ļoti humāni, tomēr tam nav itin nekāda sakara ar likumu.

—   Bet kas tad apgalvo, ka likums nav humāns?

—   Es. Nepietiek ar to, ka turat aizdomās, vēl rokat augšā manu pagātni, esat dabūjis zināt, ka pirms pieciem gadiem biju notiesāts. Likumā teikts: persona, kas vienreiz tiesāta, otrreiz jāsoda bargāk, vai ne tā? Likums neprasa, kā cilvēks dzīvojis pēc soda izciešanas, vēl jo vairāk — par ko bijis tiesāts. Tiesāts—un viss, lūk, jūsu taisnība! Un nevajag sprediķot.

—   Par ko jūs toreiz notiesāja?

—   Par izpalīdzēšanu jums, jā, jā, par palīdzības sniegšanu milicijai. Pieņemsim, ka jūsu māsa iet pa ielu, bet piesienas divi piedzērušies huligāni un uzstāj, lai viņa iet tiem līdz. Un es to redzu, es — vīrietis! Jūsuprāt, kā man bija jārīkojas?

—   Skaidrs, meiteni vajag aizstāvēt, vienalga, vai viņa ir māsa jums vai kādam citam.

—    Nu nē! Jāaiztaisa acis un vienaldzīgi jāpaiet garām, kā to dara daudzi vīrieši.

—   Kāpēc tad tā?

—   Pavisam vienkārši. Lai nenotiesātu par huligānismu.

—   Vai nevarētu saprotamāk?

—   Varu arī saprotamāk: piegāju klāt, man iesita, es nepaliku paradā. Viņi izvilka dunčus. Man vajadzēja meiteni pamest un dot kājām va|u, nevis izgriezt huligānam roku, turklāt tā, lai viņa rokā sažņaugtais duncis ietriektos viņam pašam vēderā. Un otro es nedrīkstēju samizot tā, lai viņš nogāztos uz bruģa garšļaukus un pāršķeltu sev galvu. Vispareizāk būtu bijis ļaut, lai viņi mani nobeidz, bet meiteni aizvāc sev līdzi. Tiesa nolēma: huligānisms bijis abpusējs. Smagi sakropļots cilvēks. Dzirdat? Cilvēks, bet ne huligāns. Un šā stulbeņa tiesneša dēļ . . .

Danieljans sašutis pārtrauca:

—   Neiedrošinieties tā runāt par likuma pārstāvi!

Viņš pielec kājās, nervozi soļo no telpas viena gala līdz otram, tad, paņēmis portsigāru, sniedz Gurgenam un silti saka:

—   Uzpīpējiet.

Zvana telefons. Danieljans noceļ klausuli.

—   Majors Danieljans. Lai pagaida, es izsaukšu.

Noliek klausuli un saka Gurgenam:

—   Sedu nenoslepkavojat jūs.

Gurgens neticīgi viņu vēro.

—       Kapteinis nenoticēja, arī jūs neticēsit. Kāpēc gan veltīgi stiept garumā?

—        Es ticu, vienīgi gribu zināt, kur jūs bijāt no septiņiem līdz deviņiem. Jūs nesacījāt taisnību, apgalvodams, ka esat bijis mājās.

—   Jā, sameloju.

—   Bet kur tad?

—   Sagudrot nav grūti, bet kas tad ir?

—   Jums jāpierāda savs alibi.

—   Pierādīt nevarēšu.

—   Nekas, kaut vai pasakiet.

Gurgens svārstās. Viņu māc aizdomas.

—        Nē, nesacīšu. Vienīgi lūdzu ticēt — es viņu neesmu noslepkavojis, to es nebūtu varējis izdarīt.

—   Ticu.

—        Bet noticējāt, kad dabūjāt zināt, par ko mani iesēdināja?

—   Jā.

—   Un ja nu esmu samelojis?

—       Nē, neesat. Turklāt es iepazinos ar jūsu personisko lietu.

—   Redzat nu! Tātad neticat.

—   Lasīju pirms mūsu sarunas.

—   Ja jau ticat, kāda jēga bija lasīt?

—       Jēga ir. Kādam par savām kļūdām būs jāatbild.

Gurgens pavīpsnā:

—        Pēc tik daudz gadiem — kādēļ tas viss? Esmu taču aptraipīts!

—   Traipu noņemsim.

—        Jā? Un dvēseles mokas, ko izjutu ieslodzījumā? Tās arī noņemsit?… Brīnos, kāpēc jūs mani tā aizstāvat, ar ko esmu to izpelnījies?

—        To daru nevis jūsu, bet gan sevis dēļ… Citu dēļ. Dodu jums laiku līdz vakaram, padomājiet.

Piespiež zvana pogu. Ienāk dežurējošais milicis.

—   Aizvediet un pasauciet Avetjanu.

—   Tur gaida meitene.

—   O jā, lai ienāk.

Gurgens un milicis aiziet. Ienāk Loreta — slaida, glīta meitene. Danieljans, jau paspējis noģērbt formas tērpu un uzvilkt svārkus, saka:

—        Zināt, Loreta, te nav diez cik omulīgi, ja esat ar mieru, atradīsim sarunai tīkamāku stūrīti.

—   Labprāt.

Ienāk Avetjans. Danieljans lūdz Loretu:

—   Brītiņu pagaidiet.

Loreta pamāj un iziet. Danieljans saka Avetjanam:

—        Koļa, pagaidām neko neuzsāc, gribu vēlreiz parunāt ar to puisi.

—        Velti tu viņam tici. Manuprāt, viņš ir varen slīpēts. Šķiet, noziedznieks ar pieredzi, pat iesauka ir: «Duglass». Lūgumu prokuroram par sankciju es jau uzrakstīju.

—   Aizsūtīji?

—   Vēl ne.

—   Pagaidām nesūti.

—        Šovakar beidzas termiņš. Ja neaizsūtīsim, vajadzēs viņu atbrīvot. Manuprāt, tā būtu liela kļūda.

—   Vakarā izlemsim.

Vasaras kafejnīca. Danicljans un Loreta dzer kafiju.

—       Zināt, Loreta, man liekas, ka Gurgens saka patiesību.

—        Ticiet man, viņš ir brīnumjauks puisis. Kad viņš pie mums ieradās, mēs uz viņu skatījāmies greizi, bet iepazinuši tuvāk . . . Ne vien ceha, arī darbnīcā visi viņu labi ieredz.

—   Vai viņam draugu daudz?

—        Nu, kā lai saka, viņam ar visiem ir labas attiecības.

—   Vai Sedu pazina visi jūsējie?

—   Jā, cehā viņu labi pazina.

—       Tu arī? Neņem ļaunā, ka uzrunāju ar «tu».

—    Protams, ne.

—        Ko tu domā par suvenīru darbnīcas vadītāju Armo?

—   Pazīstu viņu ne vairāk kā citus.

Danicljans aizsmēķē. Viņa atmiņā atainojas

saruna ar Armo:

«— Loretu maz pazīstu. Vienkārši izskatīga meiča … Bet, ja runa ir par brāķi, tad viņas modrajai acij nekas nepaies secen.

—   Vai ar Sedu viņas draudzējās?

—       Nezinu … It kā būtu pazīstamas, es viņas vairākkārt esmu redzējis kopā.

—       Vai nav gadījies būt kopā četratā — jūs, Gurgens, Seda un Loreta?

—        Nē, Gurgens mani ar Sedu tikai iepazīstināja. Viņa bija ļoti patīkama sieviete.

—        Nezināt, vai pēdējā laikā viņi nestrīdējās?

—        Nē, nedz pēdējā laikā, nedz agrāk. Viņi lieliski satika. Jūs, biedri major, veltīgi domājat, ka viņš varētu būt nogalinājis Sedu.

—       Jūs pazīstat kādu no Sedas darba biedriem?

—   Nē.

—   Jā, sarežģīta, ļoti sarežģīta lieta.

—        Bet vai uz revolvera nekādu pēdu nebija? Tas varētu jums palīdzēt.

—        Ek, draudziņ, domājat, noziedznieks kopā ar revolveri arī savu vizītkarti atstajis? …»

—   … Hallo, kurp jūs esat aizklīdis?

Loreta pārtrauc viņa pārdomas.

—        Lai kur es atrastos, redzu vienu vienīgu ceļu.

—   Kuru?

—   To, kas ved uz kulturas namu.

—       Bet ceļš uz mūsu darbnīcu jums nedeva neko?

—    Itin neko.

—        Jūs esat pieprasījis kaut kādus dokumentus? Kādēļ? Protams, ja tas nav noslēpums.

—        Nav noslēpums. Gribēju labāk iepazīt Gurgenu.

—        Jūs esat interesants sarunu biedrs. Rīt mana draudzene rīko nelielas viesības, ja ielūgšu — nāksit?

Danieljans savā kabinetā šķirsta Gurgena personisko lietu.

—        Ai, Koļa, Kola, — viņš saka, — cik bieži mēs kļūdāmies un modinām cilvēkos pelnītu sašutumu pret mums tādēļ vien, ka neiedziļināmies viņu dvēselē . . .

—   Pieņemsim. Bet viņš pats atzinās.

—        Nevis pieņemsim, bet tā tas ir. Šī atzīšanās tomēr nav ne plika graša vērta.

Noceļ klausuli.

—   Vediet šurp.

—   Ko tad darīt ar šo paskaidrojumu?

Danieljans paņem no viņa papīra lapu. Avet-

jans iziet un durvīs sastop Gurgenu. Danieljans pamāj, aicinādams viņu apsēsties.

—       Vai pasacīsit, kur bijāt todien, kad notika slepkavība?

Gurgens klusē.

—   Nu, ko lai dara.

Danieljans paņem pildspalvu un paraksta kādu papīru, kas atrodas uz galda.

—   Apcietināsit?

—       Nē. Te ir jūsu caurlaide, ņemiet un staigājiet vesels.

Gurgens kā apstulbis stāv ar caurlaidi rokā.

—   Nu, ejiet taču, — Danieljans atkārto.

—   Jūs jokojat, vai?

—        Nav palaimējies mums kopīgi kauliņus spēlēt, un arī turpmāk netaisos to darīt.

—       Pats nesaprotu, kādēļ, bet nekādi nespēju noticēt.

—        Ejiet, ejiet, ja jau kada stulbeņa dēļ jums ir gadījies ciest, nedomājiet, ka visi tādi.

Gurgens nedroši dodas uz durvīm, tad pagriežas apkārt un raugās uz Danieljanu.

— Nevaru. Nezin kāpēc es jums ticu. Bet tagad, |oti lūdzu, ticiet arī jūs tam, ko es tūdaļ pasacīšu: tovakar es biju pie Sedas …

Kultūras nama direktora kabinets. Te ir arī viņa vietnieks resnulis Sako un grāmatvede Siruša, gadus piecdesmit veca sieviete. Direktors viņiem saka:

—   Mūsu draugs atkal solījās ierasties. Lūdza, lai grāmatvede nekur neizietu. Sagatavojieties viņa uzņemšanai.

—   Kādu tikšanās veidu izvēlēties? — Sako vaicā.

—   Trešo, Sako, trešo. Tas ir viss.

Gurgens stāsta:

— Seda man piezvanīja un lūdza aiziet pēc iespējas ātrāk. Man šķita, ka viņa raud. Es gāju …

Uz ekrana tiek demonstrets Gurgena stāstījums. Gurgens iesēstas taksometrā un piebrauc pie kāda daudzstāvu nama. Izkāpj un uziet ceturtajā stāvā. Dzīvokļa durvis ir pusviru. Iedams iekšā, viņš tik tikko neuzmin revolverim.

Paceļ ieroci un ieiet istabā. Redz nokarājušos telefona klausuli, tai līdzās guļ Seda. Gurgens izbīlī apstājas. Pieiet klāt un tausta pulsu. Tad gurdi ieslīgst krēslā. Viņš ir neizpratnē — ko nu lai iesāk? Skatās uz telefonu,

grib pieiet pie tā, bet, sadzirdis soļus, izsteidzas kāpņu telpā. Redz, ka pa trepēm augšup kāpj milicijas darbinieki. Paraugās uz revolveri, kas tam rokā. Apjucis pamet skatienu uz augšējiem stāviem, aši uzskrien līdz pēdējam stāvam, tad pa ugunsdzēsēju kāpnēm uz jumta. Drīz vien viņš iznāk pa parādes durvīm mājas otrajā pusē.

Gurgens atsāk stāstījumu.

—       Iegāju bufetē, iemetu mēriņu degvīna un devos mājup.

—       Vai darba vietā nesacījāt, uz kurieni iesit?

—        Nē, ceha priekšnieka nebija, turklāt, ja nepieciešams, mēs mēdzam iziet bez atļaujas.

—        Kādēļ toreiz nepalikāt un neizstāstījāt visu, kā bija, bet aizbēgāt prom?

—        Kurš būtu noticējis? Un es jau vienreiz apdedzināju pirkstus, zinu, ko nozīmē būt patiesam. Man rokā bija revolveris. Biju apstulbis vai nu aiz bailēm, vai aiz kāda cita iemesla.

—   Kur ierocis atradās?

—       Taisni pie durvīm. Iedams iekšā, aizķēru ar kāju. Jūs man ticat?

—   Kur tas ir pašreiz?

—   Paslēpu.

—   Izdarot kratīšanu, mēs to neatradām.

—        Kādreiz biju naivs puisis, bet, kad jūsu draugi mani nosūtīja uz visai patālu vietiņu, es apguvu pieredzi. Revolveri noslēpu ārpus mājām.

—   Kur?

81

—   Kādā vietā … Vēlāk atnesīšu.

1 — 194

—        Bet tagad pārlaidiet acis šim papīram — vai kāds no telefona numuriem jums zināms?

Danieljans sniedza papīra lapu.

—   Nē, kapteinis to man jau prasīja.

—       Kā jums liekas, kas Sedai būtu varējis zvanīt?

—   Nezinu, šie numuri man sveši.

—       Te ir telefonu īpašnieku vārdi un uzvārdi, vai tie jums neko neizsaka?

Gurgens lasa.

—       Te ir deviņi uzvārdi, bet telefona numuri nezin kādēļ desmit?

Danieljans pasmaida.

—        Viens ir manējais. Sakiet — vai Seda par saviem darba biedriem kādreiz ir sūdzējusies?

—   Nē.

—   Neizradija pat neapmierinātību?

—       Neapmierināta bija vienmēr. Seda teica, ka daudz zogot.

—   Ko viņa turēja aizdomās?

—        Konkrēti nevienu. Nereti bija sašutusi, tomēr nevienu neminēja.

—   Bet jūs nepainteresējāties, kas zaga?

1 Ko tur daudz interesēties, tāpat labi zinu.

—   Kurš tad?

—   It kā jūs nezinātu!

—   Nē. Es nepazīstu viņas darba biedrus.

—   Es arī ne.

—• Gurgen, jūs nupat sacījāt, ka esat izbaudījis, ko nozīmē būt patiesam. Ko jūs ar to domājāt: savu arestu vai ko citu?

—   Gan vienu, gan otru.

—   Un konkrēti? Gurgens atmet ar roku.

—   Tas nav jūsu kompetencē.

—   Es jau jūs nepratinu, tāpat pajautāju.

—        Ko jūs man prasāt — pats taču labāk zināt. Pratīgākais ir klusuciest, izlikties neredzam, citādi…

—   Citādi?… i

—       Vai tad nezināt, kas? Tas, kas notika ar Sedu.

—   Jūsuprāt…

—   Manuprāt, ir jācieš klusu.

—        Un tomēr vīrietim tā neklājas. Klusēt, kad jautājums ir par mīļotās sievietes noslepkavošanu.

—       Ne jau par to es runāju. Esmu gatavs darīt visu, lai noziedznieku notvertu.

—   Tādā gadījumā klausieties uzmanīgi…

—        Uz kultūras namu noteikti jāaiziet vēlreiz un jāpapētī viņu saimniecība. Iepriekšējo reizi es nesastapu grāmatvedi, viņa bija slima …

Pulkvedis Sanasarjans Danieljanu pārtrauca;

—   Domā, pēdas ved turp?

—   Man nepatika direktors.

—        Bet vai Gurgenu vajadzēja atbrīvot? Tu par viņu esi tik drošs?

—   Pilnīgi. Lūdzu, izlasiet.

Sniedz pulkvedim mapi ar papīriem.

—   Kas tas?

—        Ziņojums tieslietu ministram un Augstākās tiesas priekšsēdētājam. Kā redzat, te ir materiāli, kuri liecina, ka puisis notiesāts nepatiesi …

—       Ko es varu darīt, biedri major, viņa taču ir slima.

Kultūras nama direktors uzmet Danieljanam ņirdzīgu skatienu.

—        Kad pirms neilga laika es jums zvanīju, jūs sacījāt, ka viņa atveseļojusies un ir šeit…

—       Nupat bija vesela, bet pašreiz atkal saslimusi.

Danieljans klusēdams ielūkojas viņam acīs, kas pilnas izsmiekla.

Danieljana seja pamazām izzūd miglas plīvurā. Majors atceras sarunu ar kultūras nama pašdarbības orķestra vadītaju.

Danieljans turpina iesākto sarunu:

—        Stāsta, jūs esot lielisks mūziķis. Vadāt bērnu orķestri, mācāt viņus spēlēt, bet par viņu veselību gan nerūpējaties.

—       Piedodiet, nesapratu! — Maestro izbrīnā sarauc uzacis.

—       Pirms trim nedēļām jūs, šķiet, vedāt bērnus uz šefības kolhozu.

—   Un kas tur slikts?

—       Tas ir labi, tomēr atļaujiet vaicāt — ar ko jūs braucāt?

—   Ar mašīnu.

—   Ar kādu?

—   Ar smago. '

—       Kāpēc nebraucāt ar autobusu? Kultūras namam taču ir savs autobuss.

' — Autobusu direktors bija iedevis kādai tirdzniecības organizācijai izbraukumam ārpus pilsētas.

—   Nu redzat, sliktos laika apstāk|os bērni brauc smagajā mašīnā, bet ar autobusu vizinās nez kādi dzīrotāji.

—   Ko es tur varu darīt?

—   Varējāt sūdzēties, uzstāt.

—   Sūdzēties? — Maestro rūgti pasmaida un nopūšas. — Ai, biedri major, ieradās te no tautas kontroles, sastādīja aktu, kurā lika slēgt cehu kā neatbilstošu kultūras nama profilam. Domājat, palīdzēja? Turklāt tiem, kas kaut ko saka, aizbāž muti … Ir tāds burvju kloķis — monēta.

—   Visiem mutes neaizbāzīs. Pēdējā sapulcē Seda pieprasīja, lai šo cehu slēgtu, teica par autobusu. Vai viņai direktors aizbāza muti ar naudu?

—   Jūs runājat tā, it kā Seda pavisam mierīgi sēdētu blakus istabā un vadītu ar bērniem nodarbības. Lai runā arī tagad, ja var!…

Maestro izaicinoši raugās Danieljanā.

No miglas plīvura iznirst Danieljana seja. No tās pamazām nozūd domīguma izteiksme. Majors pievēršas kultūras nama direktoram:

—   Kā jūs raugāties uz kādu šņabīti?

—   Oho! Kāds straujš pagrieziens, par simt astoņdesmit grādiem! Ja gadīsies izdevība, neatteikšos … Jāsaka atklāti — askēts neesmu. Sad tad pasperu arī solīti pa kreisi. — Direktors Danieljanam pamet ar aci. Danieljans vaicā: . — Tas ir kā — pa kreisi?

—   Nu tā — pa kreisi.

—   M-ja.

—   Nūja …

—       Jūs esat pārliecināts, ka grāmatvede ir slima?

—        Tikpat droši kā par to, ka Amors ir mīlestības dievs, bet «amorfs» grieķu valodā nozīmē ķermeni, kam nav noteiktas formas.

Grāmatvedes dzīvoklis. Ienāk Danieljans un kultūras nama direktora vietnieks Sako. Sasegusies divām segām, gulta guļ Siruša. Danieljans sveicina. Sirušas pieri klāj sviedru lāsītes. Majors vēro viņas seju. «Tomēr es pārlieku neuzticos. Nabadzītei grūti, bet es . . Danieljans sevī prāto.

Viņš uzrunā vaidošo sievieti:

—        Piedodiet, ka iztraucēju. Man gribējās ar jums aprunāties par dažiem jautājumiem, taču jūsu veselības stāvoklis… Ārstu izsaucāt?

—   Jā.

—   No poliklīnikas?

—   Bet no kurienes tad?

—   Un ko viņš teica?

—   Akūta angīna.

—        Tadā gadījumā atvainojiet. Vispirms izveseļojieties, un tad aprunāsimies.

Viņš pagriežas, lai ietu projām, bet pēkšņi viņa skatiens pievēršas galdiņam, uz kura stāv zāles.

«Angīna,» Danieljans klusi noteic. Priekšplānā redzamas zāļu pudelītes. Viņš pavīpsnā.

—   Visu labu.

—   Uz redzēšanos.

Sako pašapmierināts uzlūko grāmatvedi. — Sasedzies siltāk, Siruša, ka neapaukstējies. Iedzer tēju ar citronu, tas labi noder.

Danieljans pie «Volgas» stūres. Automašīna pietur pie poliklīnikas. Majors izkāpj un ieiet poliklīnikā.

Danieljans, turēdams rokā grāmatvedes kartīti, jautā sievietei baltā halātā:

—   Šī laikam ir vecā kartīte?

—   Nē, nav vecā.

—        Bet pēdējo reizi ārsts izsaukts pirms diviem gadiem!

—        Šī sieviete, jādomā, divus gadus nav slimojusi.

—        Viņa pašreiz ir slima, un jūsu ārsts pie viņas bijis vai nu vakar, vai šodien.

Māsa paņem kartīti un pārbauda vēlreiz.

—   Tas nevar būt, te nav nekāda ieraksta!

—       Vai varētu gadīties tā, ka izsaukums nav atzīmēts?

—        Pilnīgi izslēgts… Tatad paciente, par kuru jūs interesējaties, divu gadu laika ne reizi nav bijusi poliklīnika.

Danieljans ienāk kapteiņa Avetjana kabinetā. Tas piecejas un nostājas miera stājā. Danieljans uzliek viņam uz pleca roku.

—   Sēsties, Ko|a, sēsties. Kas jauns?

—        Pagaidām nekas, ja neņem vērā, ka zvanīja Gurgens. Izradās, ka viena Sedas dzīvok|a atslēga glabājusies pie viņa. Atslēga pazudusi.

—   Kāpēc tad viņš man nekā neteica?

—   Viņš to pamanījis tikai šodien.

—   Kur viņš varēja pazaudēt atslēgu?

—   Neatceras. Tā glabājusies uzvalka iekškabatā. Turklāt beidzamajās dienās Gurgenarn divas reizes gandrīz gadījusies nelaime.

—   Kāda nelaime?

—   Vakar vakarā viņš tik tikko nav pakļuvis zem mašīnas, bet šodien darbnīcā gandrīz uz galvas uzgāzušās skrūvspīles. Nesaprotu, kāpēc viņš to visu stāsta. Varbūt manās?

—   Nebrīnies. Es pats lūdzu ziņot mums par visu, kas ar viņu atgadās. Tā kā manis nebija, pasacīja tev. Biju piemirsis tevi brīdināt.

Danieljans ieslīgst domās. Tad paceļ klausuli un uzgriež kādu numuru.

—   Lūdzu Loretu … Labdien, Loreta! Jā, tas esmu es. Šodien aiziet nevarēšu. Nē, vakarā esmu aizņemts. Pie jums mājās? Nu, protams, labprāt… Jebkurā citā dienā, kad vien vēlaties, tikai ne šodien. Gribēju jums vēl ko lūgt — domāju, tas paliks starp mums, — pavērojiet, lūdzama, kas Gurgenu apciemo un kā viņš pats izturas… Nē, neesmu pārdomājis, bet man ir pamats neuzticēties. Nu zināt, kurš gan nekļūdas … Jā, jā, vienīgais cilvēks, kuram tur varu uzticēties, esat jūs.

Danieljans noliek klausuli, taču padomājis zvana atkal.

Klausulē dzirdama kultūras nama direktora balss:

— Klausos. O, mana visdziļākā cieņa likumības bruņiniekam … Grāmatvede? … Diemžēl vēl nav atveseļojusies.

Danieljans.viņam saka:

—        Es poliklīnikā parbaudīju: viņa nav slima. Pasakiet savai slimniecei, kas saslimusi ar angīnu, lai no tualetes galdiņa novāc zāles, ar kurām ārstē diabētu un kuņģa čūlu, un pati lai ierodas darbā. Ja stundas laikā viņa nebūs kultūras nama, būšu spiests rīkoties citādāk.

Noliek klausuli un saka:

—       Sis savaldīgais lapsa galu galā mani izvedīs no pacietības.

—   Tu dodies turp?

—   Jā.

Danieljans pie «Volgas» stūres. Automašīna brauc pa Nalbandjana ielu uz leju, nogriežas pa Sajata-Novas prospektu un pazūd mašīnu plūsmā.

«Volga» apstājas ietves malā, kur Danieljanu gaida Gurgens. Viņš apsēstas līdzās majoram. «Volga» sāk braukt Ečmiadzinas šosejas virzienā.

Mašīnu vadīdams, Danieljans uzsāk ar Gurgenu sarunu:

—   Kas noticis?

—        Zināt, man liekas, ka tā nebija Seda, kas ar mani tovakar runāja pa telefonu.

—       Kā tā — «liekas»? Kāpēc jūs man par to agrāk neko neteicāt?

—        Toreiz es tik tālu neaizdomājos. Izdzirdis viņas satraukto balsi, es metos no darbnīcas prom… Un tikai pēc tam mani sāka mākt šaubas, vai neesmu maldījies.

—        Nē, nemaldījāties. Tai brīdī, kad jums piezvanīja, Seda bija jau mirusi. Lūk, kādēļ kapteinis jums nenoticēja.

—   Tadā gadījumā kas ar mani runāja?

—        Tieši to mēs gribam noskaidrot. Turklāt uzzināt arī to, ar ko runāja Seda un vai viņas sarunu biedrs zvanīja pats.

—        Kādēļ tas, kas ar Sedu runāja, vēl joprojām neliekas ne zinis? Telefona klausulē viņam taču vajadzēja dzirdēt šāvienu … Saruna viņiem aprāvās… Ja tas ir kāds paziņa, tad viņš, bez šaubām, par notikušo zina.

—   Ja vien …

—    Kas?

—        Lai gan maz ticams, tomēr nav izslēgts, ka viņa zvanīja pavisam svešam cilvēkam. Teiksim, gribēja kaut ko paziņot, un viņai iedeva telefona numuru …

—   Kuru viņa nepaguva pierakstīt…

—   Diemžēl.

—        Sakiet atklāti — jūs turat aizdomās mani?

—   Loreta jums neko neteica?

—   Nē.

—   Patiešām?

—   Patiešām.

—        Paklau, Gurgen, uzticieties man un dariet tā, kā norunājām … Tātad — kur jūs pazaudējat atslēgu?

—   Nezinu.

—   Jūs to vienmēr nēsājāt līdz?

—   Jā.

—   Kur jūs parasti noģērbāt svārkus?

—   Mājās, darbā, pie Sedas …

—   Kad jūs konstatējāt, ka atslēgas nav?

—   Šodien.

—   Vai vakar jums tā bija?

—        Nepārbaudīju… Jā, starp citu, ņemiet revolveri.

—       Tovakar, kad jūs gājāt pie Sedas, vai atslēga jums bija kabatā?

—        Nezinu … Durvis taču nevajadzēja slēgt, tās bija vaļā.

—       Vai atgadījums ar mašīnu un skrūvspīlēm, jūsuprāt, bija nejaušība?

—   Kā lai es to zinu?

—   Un tomēr — esiet taču uzmanīgāks!

—   Kāpēc?

—   Zināt pats.

Gurgens vērīgi paskatās Danieljanā. Tas pasmaida.

—   Gurgen, jūs man neesat pateicis visu.

—   Visu, kam sakars ar Sedu, pasacīju.

—   Tas nebūt nav viss.

—   Pateicu visu.

—       Lai dievs dod, ka es kļūdos. Kā jūs darbā paskaidrosit savu prombūtni?

—   Kas citiem daļas? …

—   Un neviens nejautāja, kurp ejat?

—   Nē.

—       Drošības labad tomēr padomājiet, ko atbildēt, ja pēkšņi pajautā …

Automašīna apgriežas un dodas atpakaļ uz pilsētu.

«Volga» apstajas pie kulturas nama. Danieljans mašīnā viens. Viņš izkāpj no mašīnas.

Kultūras nama kantorī ir Danieljans, grāmatvede, direktors un viņa vietnieks Sako. Danieljans šķirsta vairāku pēdējo mēnešu algu sarakstus, pēta grāmatvedības atskaites.

—        Sapulcē Seda jūs kritizēja, ka nepamatoti esat norakstījuši klavieres. Vai tas tiesa? — viņš direktoram prasa.

—        Ka norakstījām, tas tiesa, bet ne jau bez pamata. Klavieres ir nolietotas.

—   Kur tās ir?

—   Tepat uz skatuves.

—       Ja jau norakstījāt, kāpēc tās atrodas šeit?

—   Vēl neesam izsvieduši, bet izsviedīsim.

—   Izsviedīsit vai aizvedīsit?

—   Kam tāds grausts vajadzīgs?

—   Drīkst paskatīties?

—   Protams.

Danieljans apskata instrumentu. Direktors un viņa vietnieks vērīgi seko majora kustībām. Danieljans atver vāku, ieskatās.

—   Brīnišķīgs instruments, viss kārtībā. Pienāk direktors.

—   Viss kārtībā, biedri major, bet nespēlē. Apstiprinot viņa vārdus, Sako smaidīdams

māj ar galvu. Danieljans uzsit pa taustiņiem.

—   Bet jūs sakāt — nespēlē.

—       Skanēt jau skan, bet melodiju nevar dabūt ārā, biedri major.

Danieljans apsēstas pie klavierēm un sāk spēlēt.

Direktors pārsteigts iesaucas:

—        Ko tu neteiksi, jūs esat arī mūziķis, biedri major!

Turpinādams spēlēt, Danieljans atsaka:

—        Bet teicāt — melodiju nevar dabūt. Vai tā nav melodija?

—   Šopēns! Brīnumaini!

—   Brīnumi vēl tikai būs.

—   Kur?

—   Jūsu kantorī.

Pieceļas.

Kantoris. Danieljans atkal šķirsta dokumentus.

—        Seda jums pārmeta arī to, ka nepildījāt tautas kontroles komisijas lēmumu un neslēdzāt izkārtņu cehu. Sapulcē par to runāja arī pārējie.

Direktors nopūšas.

—        Biedri major, man ļoti patīk putniņi. Ik rītus es iznesu uz balkona maizes drupačas. Viņi atlaižas, visu noknābā un aizlido. Sieva skaišas, saka — izžauto veļu noķēpā. Taču es nepievēršu tam ne mazākās uzmanības un turpinu tik barot. Bet savādi — šie razbainieki notraipa vienīgi manu veļu, uz citas nesēžas. Sieva priecājas: «Tā tev arī vajag, tu viņus baro, bet vini tavu veļu noķēpā!»

—   Un tālāk?

—       Vienreiz par kadu dzejnieku trīs cilvēki uzrakstīja sūdzību. Dabūjis to zināt, dzejnieks

noteica: «Lai nu tie divi būtu rakstījuši, viņi man pateicību parādā, bet trešajam es neka laba neesmu izdarījis, par ko tad viņš tā?» Zināt, ar mani arī ir gluži tāpat. Tos, kurus jūs minējāt, es pats iekārtoju darbā un ņēruu savā aizbildniecībā, bet Seda atnāca pie mums ar norīkojumu, viņai es nekādi neesmu izpalīdzējis. Vēl līdz šim nevaru izprast, kādēļ viņa mani tā necieta.

—   Rodas iespaids, ka jūs esat samērā gudrs cilvēks, būtu sev varējis izraudzīties plašāku darbības lauku. Sakiet — kas jūs saista šajā nelielajā kultūras namā?

—   Gluži manas domas… Mani draugi jau disertācijas aizstāvējuši, bet es… Viens no draugiem — Izmēģinājumu stacijas direktors, lauksaimniecības zinātņu kandidāts — saka: «Aizstāvi ari tu, brāl, disertāciju, noteikti aizstāvi, ņem paraugu no manis. Domā, bez zinātniskā grāda es savu staciju vadītu slikti? Aizstāvēju vienīgi tādēļ, lai visādi nelgas par mani neņirgātos.»

—   Ne jau zinātni es domāju ar to plašāko darbības lauku.

—   Bet ko tad?

—   Gan jau nu pats saprotat. Sakiet — vai Seda darbā ar kādu draudzējās?

—   Cik man zināms, viņa taisījās iziet pie vīra, viņas izredzētais strādā kaut kādā darbnīcā.

—   Kādas ir jūsu domas par Gurgenu?

—   Par ko jūs runājat?

i — Par Sedas līgavaini.

—   Par viņu esmu tikai dzirdējis.

—       Nekad neesat sastapis, varbūt Seda par viņu kaut ko ir stāstījusi?

—       Es ar kuru katru tādās sarunās neielaižos.

—   Bet kā sieviete viņa jums patika?

—        Meiča uz goda. Daiļa. Taisni kā Manē «Olimpija», vienīgi auskaru nebija.

—   Vai nemēģinājāt ap viņu lakstoties?

—        Sargi dievs! No aktīvistēm turos pa lielu gabalu, bet viņa — tipiska komjaunatnes aktīviste.

—       Man jāaprunājas ar jūsu grāmatvedi divatā.

—   Lūdzu. Vai esmu brīvs? Drīkstu iet?

—   Nē, pagaidiet.

Danieljans rāda grāmatvedei algu sarakstus.

—        Redzat, dažādos mēnešos iepretim vieniem un tiem pašiem uzvārdiem ir dažādi paraksti, izņemot pirmos trīs …

—       Paraksti tie paši, tikai pildspalva droši vien slikta.

—   Paraksti viltoti.

—   Ko?

—   Visi šie strādnieki ir mirušas dvēseles.

—   Kā mirušais var saņemt algu?

—        Jūs mani saprotat ļoti labi. Vai kādu no viņiem varat ataicināt? Gribētos aprunāties.

—   Tas būs grūti.

—   Kāpēc?

—   Cehs patlaban slēgts, kur viņus lai meklē?

—   Bet adreses taču jums ir?

—   Adrešu nav.

—    Kā bez adresēm varējāt pieņemt darbā?

—   Nav mana darīšana, prasiet direktoram.

—        Zināt, pamazām sāku domāt, ka tāda ceha vispār nav un produkcija, kas uzrādīta šajos dokumentos, ir tikai fantāzijas auglis.

—   Naivi, biedri priekšniek!

—   Bet kur tad tā jūsu produkcija ir?

—   Mēs gatavojām izkārtnes.

—    Kur tās ir?

—   Noliktavā.

—   Kur ir noliktava?

Grāmatvede satrūkstas. Ienāk direktors. Viņš dzirdējis beidzamos vārdus un šausmās lūkojas viņā.

Danieljans prasa vēlreiz:

—   Kur tad noliktava atrodas?

Sieviete izbīlī skatās uz direktoru, kas atbild:

—   Ejam, parādīšu.

Mašīna apstājas pie divstāvu savrupmājas. No mašīnas izkāpj Danieljans, direktors un viņa vietnieks.

—        Kam pieder savrupmāja? — Danieljans vaicā.

—   Nav svarīgi. Mēs te īrējam pagrabu. Visi ieiet pagalmā. Pagrabā, kas izvietots

zem verandas, blakus ēvelsolam sakrautas skārda plāksnes. Šepat arī gatavā produkcija — metāla izkārtnes: «Neaizskart, apdraud dzīvību!», «Puķes plūkt aizliegts», «Neatbalstīties pret sienām!» un tamlīdzīgi.

Ari pati pagrabtelpa pieblīvēta daždažādiem materiāliem. Nedz pagrabā, nedz pagalmā neviena nav.

—        Kur ir strādnieki? — Danieljans direktoram jautā.

—   Jau aizgājuši.

—        Pēc algu sarakstiem te jābūt divdesmit vienam strādniekam. Vai tad visi jau prom?

—   Visi.

—   Kurš te atbildīgais?

—   Neviens.

—        Ak tā! Tad jau visu šo bagātību es sakraušu smagajā mašīnā un vedīšu no šejienes prom?

—   Ved prom, biedri major, ved.

Danieljans klusēdams apskata pagrabu, un

viņa atmiņā pavīd algu saraksts.

Kadrā algu saraksts ar uzvārdiem. Dzirdama Danieljana balss: «Visi paraksti viltoti, izņemot pirmos trīs — ceha priekšnieka, mākslinieka un tehniķa parakstus. Reāli eksistē vienīgi viņi, un, jādomā, ari visu darbu veic viņi.»

Priekšplānā pirmais uzvārds: «1. Simonjans Karo — ceha priekšnieks.»

Danieljans iziet pagalmā. Viņam seko direktors un Sako. Aiz kadra dzirdama Danieljana balss: «Simonjans Karo.» Danieljans pieiet pie kāpnēm, paskatās augšup un skaļi sauc:

—   Simonjan!

—   Klausos, — no augšas atbild.

—   Nokāp lejā.

97

Ģērbies spectērpā, no istabas iznāk Karo.

7— 194

Kultūras nama direktors un viņa vietnieks izbrīnēti saskatās. Danieljans vaicā Karo:

—   Kam tas viss pieder?

Karo smejas:

—        It kā jūs nezinātu. Tiem, ar kuriem šurp atbraucāt. Jūs laikam no ministrijas?

—       Jā, bet no citas… Uz kurieni jūs sūtāt šos mākslas šedevrus?

—       Vai tad nezināt — uz dažādām Krievijas pilsētām.

—        Pagrabā kādas durvis ir aizslēgtas. Kas tās par durvīm?

—   Tur ir noliktava.

—   Atveriet durvis.

Noliktavā sakrautas mucas, kastes un skārda plāksnes. Danieljans saka direktoram:

—       Bet teicāt, ka tautas kontroles komisijas lēmumu esat izpildījuši.

—        Paklau, vai tu gadījumā neesi no finansu nodaļas? — vaicā Karo.

Direktors nemanāmi dod viņam zīmi. Karo un Sako nozūd.

—   Te jums veselas rūpnīcas produkcija.

—        Kur nu rūpnīcas, biedri major, vai tad tā ir rūpnīca? Tikai nieka darbnīca. Kam gan šajā lielajā pilsētā tā traucē? Ņemsim, par piemēru, pundurvalstiņu Monako, no kā tā pārtiek? No tūrisma un no tādām, lūk, sīciņām darbnīciņām. Bet zināt, cik Monako ir iedzīvotāju? Tikai 25 tūkstoši cilvēku. Un tās platība — 1,5 kvadrātkilometri. Uz tik niecīgas platības mierā un saticībā dzīvo vesela valsts, bet mēs, armēņi, cits citam bedri rokam. Labāk

pasakiet atklāti, cik jums vajag, ņemiet un staigājiet vesels.

—• Ir tāds teiciens: «Nespried par citiem pēc sevis.»

—       Tomēr iesaku apsvērt manu priekšlikumu. Dodu jums vienu dienu laika.

—   Cik dienu jūs devāt Sedai?

Direktors sarunājas ar Sako, kas stāv tam blakus.

—   Acīmredzot ciets rieksts.

—        Viņam suņa oža. No šā pasākuma nekas nevar iznākt. Metīsim pie malas.

—        Nē, ierosinu izmantot variantu numurs viens.

—   Atkal?

—   Jā.

—   Kur?

—   Kur tev parocīgāk.

Pazīstamas kājas tuvojas telefona būdai. Būdā redzama tikai roka, kas uzgriež numuru.

Danieljana kabinetā zvana tālrunis. Majors noce] klausuli. Klausulē dzirdama balss: «Biedri major, jūs pieļāvāt būtisku kļūdu — Sedas slepkava ir Gurgens. Atrazdamies brīvībā, viņš gatavojas izdarīt jaunu, vēl lielāku noziegumu. Mans pienākums ir jūs brīdināt. Vēlāk atjēgsities, bet būs jau par vēlu.»

7«

99

Roka būdā pakar klausuli.

Suvenīru darbnīcā atskan telefona zvan:>. Kāds paceļ klausuli, noliek uz galda un, pavēris durvis, sauc:

— Loreta, tevi pie telefona.

Danieljans runā pa telefonu:

—        Labdien, Loreta! Vai Gurgens ir darbā? Neizlaidiet, lūdzama, viņu no acīm, tiklīdz manīsit kaut ko aizdomīgu, tūdaļ padodiet man ziņu. Nav ko uztraukties? Man ir pamats to darīt.

—   Neesat pēc manis noilgojies?

—       Vēlaties satikt? Vai jums man kas sakāms?

—   Nē, tāpat vien, patērzēt.

—        Rīt. Jā, gandrīz aizmirsu, pasauciet, lūdzu, ceha priekšnieku, nu, ta ceha, kurā strādā Gurgens.

—   Viņa nav. Vai kas noticis?

—        Palūdziet viņam manā vārdā, lai uz lapiņas uzraksta, cik liela izpeļņa Gurgenam bija pēdējā nedēļā, atsevišķi pa dienām. Un arī ziņas par vienu nedēļu aizpagājušajā mēnesī. Protams, tas viss lai paliek starp mums, neviens to nedrīkst zināt.

—   Skaidrs. Kāpēc jums tas nepieciešams?

—   Vēlāk pateikšu. Ir vajadzība.

Danieljans noliek klausuli. Sarunas laikā kabinetā ienāk Avetjans un dzird beidzamos vārdus.

—   Tomēr izmēģini arī citu versiju?

—   Mēģināts nav zaudēts. Zini, nupat kāds labdaris mani pa telefonu brīdināja, ka Gurgenu esmu atbrīvojis pāragri.

—   Kas tas bija?

—        Sie labvēļi, dabiski, nevēlas teikt savu vārdu.

—        Skaidrs. Zēl, ka nepasauci mani. Ja tu būtu sarunu pastiepis garumā, es pa to laiku būtu fiksējis, no kurienes viņš zvana.

—        Ai, Koja, Koja, tagad katrs skolēns zina, ka tādos gadījumos jāzvana no automāta. Bez tam mūsu «labdaris» uz garu runāšanu nebija noskaņots. Ek, būtu mēs varējuši atrast to nepabeigto telefona numuru!

—   Es taisni tālab nāku. Man ir jaunas ziņas.

—       Un tu visu laiku nebilsti ne vārda. Aši klāj vaļā savas kārtis!

—        Diemžēl trumpju tā pamaz. Noskaidroju tikai to, ka viens no deviņiem abonentiem pazīst Loretu.

—   Kurš?

—   Rūpnīcas direktors.

—   Vai kāds to zina? Un Loreta pati?

—   Nu kā tu, Griša, vari par mani tā domāt?

—   Kurš numurs?

—        Te ir visas ziņas. — Avetjans sniedz viņam papīra lapu. — īpaša pamata optimismam, manuprāt, nav. Un nepiemirsti, ka starp šiem numuriem ir arī tavējais.

Nakts. Pustukšas ielas. Pie nama, kurā dzīvo Danieljans, pietur «Volga».

Danieljans izkāpj, novēl šoferim labu nakti, un mašīna aizbrauc.

Danieljans pa parādes durvīm ieiet kāpņu telpā un kāpj pa trepēm augšup.

Pašā augšējā kāpņu laukumiņā, rokas kabatās sabāzis, stāv kultūras nama direktora vietnieks Sako. Danieljana un Sako skatieni krustojas. Danieljans raugās uz Sako kabatu. Grasīdamies izvilkt no kabatas roku, Sako mierīgi saka:

—   Es tevi neesmu redzējis un neesmu …

Pēkšņi Danieljans pielec Sako klāt un viņam

iezveļ. Sako uz kāpnēm nokrīt. Viņa roka vēl joprojām atrodas kabatā. Danieljans stāv blakus Sako un, izrāvis revolveri, pavēl:

—   Svied zemē ieroci!

—   Kādu ieroci?

—   Velc roku no kabatas laukā!

Sako izvelk no kabatas kaut kādu vīstokli un pieceļas.

—   Seju pret sienu!

Danieljans viņu pārmeklē. Ieroci neatradis, noglabā kabatā arī savu revolveri.

—    Ko tu te dari?

—        Paklau, tu esi ķerts, vai? Tagad taču nav divdesmitie gadi, kad milicijai uzbruka ar ieročiem. Neesmu tevi redzējis un neko neesmu tev nodevis.

Grib iebāzt vīstokli Danieljana kabatā, bet majors atgrūž Sako.

—   Un tagad — pazūdi! …

—   Paklau, tu no mākoņiem esi nokritis, vai?

Danieljans pavīpsnā.

—        Esi sajaucis adreses… Ja tu tūliņ pat nepagriezīsies un neaiziesi, es tevi arestēšu.

—   Arestēt tu mani nevari: naudu es izsviedīšu, liecinieku šeit nav. Ja bēgšu, nešausi, pec acīm redzu, ka esi lāga cilvēks, bet mu|ķis.

Sako pagriežas un kāpj pa trepēm lejup.

Danieljana kabinets. Kultūras nama direktors saka:

—       Nevienu neesmu pie jums sūtījis. Vai tā ir nopratināšana?

—       Pagaidām saruna. Nopratinašana būs vēlāk.

—       Ja jau saruna, tad izsledziet magnetofonu, krīt uz nerviem.

Izslēdzis magnetofonu, Danieljans vaicā:

—   Vai Seda jūs traucēja?

—        Ko lai saka … Tikai tik daudz, ka pavairāk mēli kulstīja.

—       Tagad vairs nekulsta. Ko manā vieta būtu izsecinājis jūs?

—        Es censtos labāk iepazīt to, kuru turu aizdomās. Jūs tik savu vien skandināt un kļūdāties … Spriediet pats: sapulcēs — un ne vien sapulcēs — daudzi mani kritizējuši, pat šur tur rakstījuši. Visus jau nenogalināsi . . .

—       Vai Seda varēja zināt kaut ko tadu, ko citi nezināja?

—       Visus noslēpumus esat atklajis, varat pārbaudīt, cik vien tīk . . .

—        Zināt, direktora vārdos ir sava jēga, —■ Danieljans saka pulkvedim Sanasarjanam.

—       Tātad tavi pūliņi vējā? — vaicā Sanasarjans.

—   Kāpēc? Radusies jauna lieta. Puiši sak pētīt kultūras nama «pašdarbības» kolektīvus, pilnīgi ticams, ka var atklāties vēl kaut kas.

—       Tātad no šās versijas tu pavisam neatsakies?

—       Nekādā gadījumā. Vienīgi neliela atelpa. Patlaban es apsveru otru versiju.

—   Un krāj tai spēkus?

—   Esmu jau sakrājis.

—   Sen?

—        Kopš tā brīža, kad kapteinis Avetjans sameklēja man nepieciešamo abonentu. Viņš jau ir paguvis ar to sazvanīties.

—   Un kādi rezultāti?

—       Lai būtu rezultāti, gribu lūgt palīgā savu dubultnieku.

—   Ilorenu Abramjanu?

—   Jā.

—   Vai esat pazīstami?

—        Viņam nav ne jausmas, ka Erevānā dzīvo majors, kuru meitenes bieži jauc ar Tautas mākslinieku Horenu Abramjanu.

… Sundukjana teātra zāle. Notiek «Otello» mēģinājums. Kāds no parterā sēdošajiem aktieriem sauc:

—   Horik, tevi grib satikt.

Mēģinājums apraujas. Abramjans nokāpj no skatuves un tuvojas Danieljanam, kas sēd pēdējā rindā. Abramjans raugās viņā plaši atplestām acīm.

—   Paklausieties — vai jūs neesat mana ēna?

—   Tikai daļēji.

—   Laikam arī aktieris?

—   Nē, milicijas majors.

Rāda darba apliecību. Abramjans smejas:

—   Tagad ticu. Priecājos iepazīties.

—       Arī es priecāšos, ja man izpalīdzēsit kādā lietā.

—        Lūdzu. Vajadzīgas biļetes uz izrādi «Kazars dodas karā»?

—   Nē.

—   Nu, citus jautājumus atrisināt viegli.

—       Es vēlētos, lai jūs dažas stundas mani aizstātu.

—   Kā to saprast?

—       Lai jūs kļūtu par milicijas majoru Danieljanu.

—    Kādā nolūkā? Vai tas ir atļauts?

—       Operatīvos nolūkos atļauts, īpaši ja jānotver bīstami noziedznieki.

—   Un man vajadzēs dzīties viņiem pakaļ?

—        Protams, ne. Jums manā vietā vajadzēs piedalīties viesībās.

—    Kādās viesībās?

—        Pie vienas meitenes, vārdā Loreta. Redzat, ir izdarīta slepkavība. Nogalināto sauca Seda …

—        Seda? «Ai, burvīgā, tu manu domu valdiniece, tu jūra manā sirdī esi, vētra — manā dvēselē! …»

—   Uzvedat «Senču dievus»?

—       Sapņoju par mūka lomu… Bet kāda loma man būs šajās dzīrēs?

—       Tūdaļ paskaidrošu. Tikai gribu jums vēl ko lūgt: vajadzētu nodzīt bārdu.

—   Parīt man jāspēlē Otello.

—   Ja līdz parītdienai jums bārda neataugs, pielīmējiet mākslīgo. Un vēl — vai tik īsā laikā spēsit apgūt manas manieres, manu runas veidu?

Abramjans atbild tonī, kādā parasti runā Danieljans:

—        Par ko gan, jūsuprāt, man šeit algu maksā? …

Danieljana kabinetā sapulcējušies kapteinis Avetjans un citi kriminālās meklēšanas nodaļas darbinieki. Danieljans skatās pulkstenī un, pacēlis iekšējā telefona klausuli, saka:

—   Tas esmu es, jā, sāciet.

Milicijas mašīna signalizēdama drāžas pa ielu. Tā nobremzē pie suvenīru darbnīcas. Miliči formas tērpos ieiet darbnīcā.

… No darbnīcas iznāk miliči, viens tur aiz rokas Gurgenu. Visi iesēstas automašīnā.

Danieljans raugās pulkstenī. Gan Avetjana, gan visu pārējo skatieni pievērsti telefonam.

Danieljans skaita:

—   Viens, divi, trīs, četri …

Zvana telefons.

—       Ad rem! Pie lietas!) — noteic Danieljans un paceļ klausuli.

—        Majors Danieljans… — Vīlies novaibstās. — Atradusi laiku, kad zvanīt. Kā gribi, tā taisi!

Noliek klausuli.

—        Sieva prasa, kā gatavot tīteņus — ar vīnogu vai kāpostu lapām.

Zvana vēlreiz.

—• Ad rem, — kapteinis Avetjans nosaka.

Danieljans noceļ klausuli.

— Majors Danieljans … A … Sveicināta, dārga … Protams, es devu rīkojumu … Pa telefonu nevaru … Zināt, baidos, ka ari šoreiz nekas nesanāks, priecājieties bez manis… Nu labi, aizbraukšu … Gaidiet mani pie pieturas.

No suvenīru darbnīcas iznāk Loreta un dodas uz trolejbusa pieturu. Tai blakus apstājas «Volga», un Danieljans, sēdēdams pie stūres, atver mašīnas durvis.

Kafejnīca. Pie galdiņa sēd Loreta un Danieljans. Loreta saputusies saka:

—       Jau otro reizi mani pieviļat. Neveikli draudzeņu priekšā.

—   Ko lai dara, darbs.

—   Darbs — vakarā?

—   Jānopratina Gurgens.

—        Lai to izdara citi. Pie tam — kādēļ pratināt vēlreiz? Ticiet man, viņš nav vainīgs. Viņš lai būtu noslepkavojis cilvēku, turklāt mīļoto sievieti? Neparko neticēšu!

—        Aizdomas pret citiem neapstiprinājās. Manuprāt, Gurgens kaut ko slēpj, lai gan iekšējā balss man saka, ka viņš nav vainīgs .. . Viņu kaut kas nomāc, bet viņš nevēlas teikt… Jūs zināt, ka Seda rakstīja dienasgrāmatu?

—   Nē, bet kas tad ir?

—       Viņas ierakstos varētu būt šis tas interesants. Tā vismaz Gurgens domā.

—   Vai dienasgrāmatu atradāt?

—       Neesam vēl meklējuši. Manuprāt, dienasgrāmatas vispār nav.

—   Kāpēc nepameklējāt, var noderēt.

—       Pameklēsim jau, pameklēsim, nekur tā nepazudis.

—   Vai šodien?

—   Šodien, dārgā, nevar.

—   Kāpēc?

Danieljans skatās pulkstenī.

—        Ir jau darba dienas beigas. Bez prokura^ tūras at|aujas kratīšanu izdarīt nedrīkst.

—       Bet… Ja jau tā, tad šodien es jūs nekur nelaidīšu. Iesim pie mums.

—       Esmu noguris, man jāatpūšas, bet vakarā mani gaida svarīgs uzdevums.

—   Kāds?

—       Piedalos viesības, kuras rīko mana paziņa, kāda valdzinoša meitene.

—   Tātad atnāksit? — Loreta līksmi jautā.

—   Pierunājāt.

Lorctas dzīvoklis. Skan deju mūzika. Daži dejo, citi ielenkuši Horenu Abramjanu, kas tērpies miliča formā.

—   Jums brīnum interesanta profesija.

—   Lūdzu, turpiniet.

—   Kā tad tur bija? Kā viss beidzās?

Abramjans stāsta paša izdomātu notikumu:

—Kad jau biju «Volgu» panācis, tas mūdzis nobremzēja. Bezmaz, ietriecos viņa mašina, tik tikko paspēju pagriezt motociklu sāņus un izraut pistoli …

Pazīstamas kājas tuvojas telefona būdai. Roka paceļ klausuli.

Loretas dzīvoklī zvana telefons. Loreta steidzīgi noceļ klausuli.

—       Jā, klausos. Jūs esat kļūdījies. Tovmasjana te nav.

Sedas dzīvoklis. Viss tīts tumsā. Redzams durvju rokturis, kas lēnām tiek nospiests, un durvis atveras. Iedegas kabatas baterija. Kāds pieiet pie rakstāmgalda un ver vaļā atvilktnes. Pēkšņi istabā iedegas gaisma. Redzama suvenīru darbnīcas vadītāja izbiedētā seja.

Krēslā ērti izvietojies Danieljans un smaidīdams lūkojas uz Armo. Pēdējais metas uz durvīm, bet tur jau ceļš aizšķērsots. Armo izmisis raugās uz blakus istabas durvīm. Danieljans viņu uzrunā:

—   Velti pūlaties. Labāk atsēstieties.

Armo bezspēcīgi iekrīt krēslā.

Loretas dzīvoklis. Viesības pašā karstumā. Abramjans aizrautīgi improvizē:

—       Viens ar nazi, otrs ar revolveri lēnam nāk man virsū.

—   Un tālāk? — kāds prasa.

—        Kas tālāk? Pirmo notriecu gar zemi nokautā, otro pieveicu ar sambo paņēmienu, taču nebiju ne elpu atvilcis, kad kads iezvēla man pa galvu.

Lorcta satraukti skatās pulkstenī, tad pieiet pie telefona un uzgriež numuru.

Sedas dzīvoklī atskan telefona zvans. Danieljans noceļ klausuli, bet klusē.

—   Hallo, hallo! — dzirdama Loretas balss.

—       Majors Danieljans klausās, — Danieljans atbild.

Loreta noliek klausuli un izbīlī raugās Abramjanā, kas, savu stāstījumu pabeidzis, uzmanīgi vēro Loretu.

—       Jūs esat šeit vai tur? — vaicā nobālusī Loreta.

—       Esmu šeit un tur. Esmu Figaro. Figaro te, Figaro tur …

Abramjans dungo Figaro āriju.

—        Rimstieties! — Loreta histēriski iekliedzas.

—   Rimties? Lūdzu.

Abramjans pievēršas viesiem:

—       Atvainojiet, bet esmu spiests viesības sabojāt.

Atver durvis un uzrunā ārpusē stāvošo milici:

—   Nāciet iekšā, seržant.

Danieljana kabinets. Majors turpina Armo nopratināšanu.

—        Lai gan jums ir iesauka «Viltīgais lapsa», jau pašā sākumā jūs pieļāvāt divas kļūdas.

—   Kādas?

—        Neviens netika sacījis, kā Seda noslepkavota, bet jūs …

Atkārtojas aina, kurā notiek Danieljana un Armo saruna. «… — Jūs pazīstat kādu no Sedas darba biedriem?

—   Nē.

—   Ja, sarežģīta, ļoti sarežģīta lieta.

—       Bet vai uz revolvera nekādu pēdu nebija? Tas varētu jums palīdzēt.

—        Ek, draudziņ, domājat, noziedznieks kopā ar revolveri arī savu vizītkarti atstājis?»

Danieljans turpina:

—        Kā jūs zinājāt, ka šauts ar revolveri un ka noziedznieks to pametis istabā?

Aršaks viesos pie Danieljana. Pēdējais saka:

—        Milicijas darbinieku diena vēl tālu. Nav kur steigties. Turklāt savam aprakstam tu varētu gan izvēlēties labāku varoni.

—   Daru to redaktora uzdevumā.

—        Bet tu viņam saki, ka izvēle nav bijusi veiksmīga, jo tev jāraksta par savu draugu.

—   Kāpēc tā?

—       Tavs draugs ir necils. Ir par viņu daudz ievērojamāki, par tiem arī raksti.

—       Es tā arī neizpratu, kas ceha priekšniekam bija pret šo meiteni.

—        Viņš uzreiz gribēja tikt va|ā no diviem cilvēkiem. Sis recidīvists bija noslēpis savu pagātni un iekārtojies darba suvenīru darbnīcā. Viņa «kompanjons» bija Loreta. Viņi rīkojās tik piesardzīgi, ka nevienam pat prāta nenāca, ka abi ir uz vienu roku. Loreta «šķiroja» produkciju, un ienākumus no «brāķa»

savā kabatā ievilka gan ceha priekšnieks, gan šķirotājā.

—   Loreta un Armo.

—   Jā. Tas vēl nebūtu nekas. Viņi tirgojās ar hašišu, ir saindējuši desmitiem cilvēku. Savā bodītē Armo gribēja iesaistīt arī Gurgenu, acīmredzot spriezdams, ka bijušais ieslodzītais ir no tas pašas slakas. Gurgens atteicās un visu pastāstīja Sedai. Bet tā — savai draudzenei Loretai. Loreta, izlikdamās, ka viņai par to visu nav ne jausmas, apsolījās Gurgenam sameklēt citu darbu, bet pati, zināms, visu izstāstīja Armo. Armo nolēma novākt no ceļa Gurgenu. Viņš no Gurgena svārku kabatas izzaga Sedas dzīvokļa atslēgu un tur paslēpās. Noslepkavojis meiteni, viņš visu izdarīja tā, lai aizdomas kristu uz Gurgenu. Armo plāns bija visai drosmīgs un viltīgs: viņš piespieda Lorctu piezvanīt Gurgenam, itin ka zvanītu Seda un lūgtu viņu atnākt, ieroci nometa pie durvīm tā, lai Gurgens ieejot to aizskartu. Pārliecinājies, ka Gurgens dodas Sedai palīgā, viņš zvana uz miliciju ar tādu aprēķinu, lai mēs Sedas dzīvoklī sastaptu Gurgenu un arestētu viņu nozieguma vietā, jo vairāk tādēļ, ka uz revolvera būtu vienīgi Gurgena pirkstu nospiedumi.

—   Kāpēc Loreta zvanīja Sedai un iedeva viņai to telefona numuru, kas netika pabeigts?

—   Tad viņa vēl nezināja, ka Armo Sedu nonāvēs. Un iedeva sava paziņas — rūpnīcas direktora telefona numuru. Sis direktors būtu palīdzējis Gurgenam iekārtoties darbā.

—        Kāpēc tad vajadzēja zvanīt Sedai, nevis Gurgenam? Jautājums taču skāra viņu.

—        Gurgens nezināja, ka Seda meklē viņam citu darbu. Viņa gatavoja pārsteigumu. Par Armo mahinācijām Gurgens pastāstīja vienīgi Sedai. Bet mums neizpauda, domādams, ka tam nav nekāda sakara ar Sedas noslepkavošanu.

—   Un kas notika ar Gurgenu?

—       Es lūdzu, lai viņu ieceļ par ceha priekšnieku.

—   Ko? Viņš taču ir bijušais noziedznieks.

—        Šoreiz noziedznieki ir tie, kas viņu notiesāja.

—   Tu joko?

—   Pavisam nopietni. Notiek arī tā.

—       Pastāsti, lūdzu, sīkāk, iznāks brīnišķīgs apraksts.

—   Nevis apraksts, bet feļetons.

—   Kur Armo dabūja hašišu?

—   Ar šo lietu es sākšu nodarboties rīt.

—       Vai patiesi jautājums tik svarīgs, ka tev pašam tas jārisina?

—       Daudz svarīgāks un bīstamāks par iepriekšējo.

—    Ko tu darīsi vakarā?

—        Sasodīts! Pavisam aizmirsu. Taisni prāts samežģījies. Iešu uz teātri. Šovakar «Otello». Nu ejam, ko? Es stāstīju tev anekdoti? Nomirst sieva, bet…

—   Trīs reizes.

113

—   Ej nu ej … Nudien prāts samežģījies.

JAUNĀ IZMEKLĒTĀJA PIRMĀ LIETA

.

VĒSTULE

NTeaizvēru acis visu nakti. Man likās, ka ^kolēģi par mani bez mitas ņirgājas. Ej nu sazini, varbūt man tikai tā likās, tomēr jutos neomulīgi. Sī izjūta manī īpaši pastiprinājās tad, kad mani izsauca šefs un, sniegdams kādu vēstuli, sacīja:

— Te ir vēstule no Saratovas. Pilnvarotais bija aizgājis uz norādīto adresi, taču nav ticis nekādā skaidrībā. Ņem šo lietu savā ziņā, tas tavs pirmais nopietnais uzdevums.

Viņa acīs es samanīju izsmieklu, pie tam kāds no darba biedriem man aiz muguras nospurcās.

Milicijā biju nostrādājis gadu, un, kad mani uzaicināja pāriet uz kriminālās meklēšanas nodalu, es gāju turp ar lielām cerībām. Bet kas iznāca patiesībā? Jau pirmo uzdevumu uzdod ar smīnu, turklāt apgalvo, ka tas ir ļotī svarīgs. Kad vēstuli biju izlasījis, man rokas nolaidās pavisam. Kāda Marfa Fjodorova no Saratovas lūdza miliciju sameklēt viņas meitu, no kuras jau sešus mēnešus nebija nekādu ziņu. Viņas meita Ludmila Fjodorova bija apprecējusies ar armēni un aizbraukusi tam līdz uz Erevānu. Parasti mātei rakstījusi regulāri, bet nu jau sešus mēnešus ne vēsts.

Prasīju pilnvarotajam, vai viņš ar Ludmilas Fjodorovas vīru ir runājis.

—   Kā gan citādi, — tas atbildēja. — Hačatrjans sacija, ka viņa sieva jau sen aizbraukusi pie mātes. To apstiprināja arī kaimiņi. Vīru es pazīstu, viņš ir ļoti kārtīgs cilvēks. Arī sievu pazinu. Viņi satika brīnum labi, pat dīvaini, ka izšķīrušies.

Jājautā — kas te vēl skaidrojams? Teikusi, ka brauc pie mātes, bet, uz kurieni aizbraukusi, tik dievs to zina. Vai tā ir izmeklētāja darīšana?

Pēc divām dienām izšķīros par to, ka jāuzraksta Marfai Fjodorovai atbilde. Parlasīju vēstuli vēlreiz, un manu uzmanību saistīja frāze: «Vairākkārt rakstīju znotam, bet viņš pat neatbildēja.» Kāpēc znots nepaziņoja, ka sieva no Erevānas aizbraukusi? Tas mani radīja neskaidras aizdomas, un nolēmu pats aprunāties ar Ilačatrjanu.

Kopā ar iecirkņa pilnvaroto Jesajanu devos uz norādīto adresi. Apstājāmies pie skaistas savrupmājas, ko apjoza koka sēta. Saimnieks, gadus trīsdesmit piecus vecs vīrietis, mūs saņēma ļoti laipni.

—   Vai jūs viens pats dzīvojat šajā namā?

—   Jā, kaut gan vecāki pie manis ciemojas bieži, tomēr viņi dzīvo pie vecākā brāļa. Vēlos apsievoties otrreiz, tikai ar pirmo sievu vēl neesmu nokārtojis visas formalitātes.

—   Kamdēļ vilcināties? Kad viņa aizbrauca?

—   Pirms mēnešiem sešiem.

—   Un kopš tā laika no viņas nav nekādu ziņu?

—   Nē. Es gaidīju, lai viņa pirmā iesniedz tiesā.

Iedevu viņam vēstuli. Viņš izlasīja un pavisam mierīgi noteica:

—   Savādi …

—   Kas ir savādi?

—   Viss.

Kāpēc jūs Marfai Fjodorovai neatbildējāt?

—  Tieši tas ir savādi: no viņas neesmu saņēmis nevienu vēstuli.

Kad iztaujājām kaimiņus, tie liecināja, ka laulātais pāris dzīvojis saticīgi. Tikai viens atminējas, ka dažas dienas pirms Ludmilas aizbraukšanas viņi esot sastrīdējušies. Savādi likās tas, ka Ludmila nekad nevienam netika stāstījusi, ka grasās no vīra šķirties. Kaimiņi bija redzējuši, ka vakarā laulātie draugi savā mašīnā kaut kur aizbraukuši. No rīta Surens viņiem stāstījis, ka pavadījis Ludmilu uz vilcienu.

Jā, te bija ko palauzīt galvu. Veselus sešus mēnešus no cilvēka ne ziņas, ne miņas, un nevienu tas neuztrauca.

Par rezultātiem ziņoju šefam.

—   Nu redz, tā nav nekāda nieka lieta, bet tu ņēmi un tūliņ apvainojies, — viņš sacīja.

—   Kas teica, ka apvainojos? — es attraucu.

—   Labi jau, labi, domā, nemanīju? — Viņš pameta man ar aci, bet pēc tam nopietni sacīja: — Tāds jau ir mūsu darbs, šķiet, nenozīmīgs gadījums, bet izvēršas par svarīgu lietu.

MEKLĒŠANA

Tika nolemts, ka sakarā ar Ludmilas Fjodorovas nozušanu izsludinās Vissavienības mēroga meklēšanu. Bez tam es uz Saratovu aizsūtīju speciālu pieprasījumu, bet turpināt izmeklēšanu nolēmu Erevānā.

Noskaidrojis aptuvenu Ludmilas aizbraukšanas dienu no Erevānas, es sāku interesēties par tā laika notikumiem republikā. Bija izdarītas vairākas sīkas zādzības, kā arī viens nopietns noziegums, kas palicis neatklāts. Nezināmi ļaundari bija aplaupījuši un noslepkavojuši taksometra šoferi. Mašīnu pametuši ārpus pilsētas. Sī lieta, kaut gan tai nebija nekāda sakara ar vēstuli no Saratovas, nez kādēļ piesaistīja manu uzmanību. Es šķirstīju protokolus, pētīju fotogrāfijas — noziedznieki mašīnā nebija atstājuši nekādu pēdu. Vienīgais liecinieks — «Volgā» atrastais diegu murskulis. Tieši šie diegi izraisīja manī aizdomas. Varbūt tādēļ, ka Ludmilas vīrs Surens Hačatrjans strādāja zīda diegu fabrikas noliktavā? Bet diegus mašīnā varēja aizmirst ari cits pasažieris! Un tomēr es nolēmu aiziet uz fabriku, kurā strādāja Surens. Gribējās uzzināt, kas tur atgadījies pirms mēnešiem sešiem, kaut gan īpašas cerības uz šo apmeklējumu es neloloju.

Fabrikā par Hačatrjanu bija labas atsauksmes. Ka* izšķīries ar sievu, tur uzzinājuši samērā vēlu. Nav teicis, laikam kautrējies. Tā viņi minēja. Pēc tam noskaidrojās, ka pirms sešiem mēnešiem, tas ir, aprīlī, fabrikā notikusi

liela revīzija. Iepazinos ar dokumentāciju. Noliktavā viss bija kārtībā, ne mazākā iztrūkuma. Iztrūkums tika konstatēts vienīgi tītavu ceha.

—   Kā šis iztrūkums radies? — es vaicāju.

—        Nolaidības dēļ. Naudu cehs samaksāja, un ar to ari viss beidzās, — man atbildēja.

Iztrūkums bija krietni liels, un tas nevarēja rasties aiz nolaidības, tādēļ nolēmu aprunāties ar ražošanas iecirkņa priekšnieku.

—       Kur nu nolaidība. Zādzība, skaidrs kā diena! — viņš sašutis noteica.

—   Bet kas maksāja?

—       Es un citi ceha strādnieki. Mēs par to atbildējām.

—   Kādēļ jūs bijāt ar mieru maksāt?

—        Vai tad varējām pierādīt, ka diegi nozagti? Mums nebija argumentu. Un negribējās sacelt brēku.

—   Cik šķirņu diegu trūka … tika nozagts?

—   Viena.

—   Drīkst paņemt paraudziņu?

—        Ja vēlaties, lūdzu, bet kādēļ jūs gribat uzurdīt sešus mēnešus vecu notikumu, vēl jo vairāk tādēļ, ka iztrūkums segts un fabrika nav zaudējusi ne kapeiku?

—   Bet jūs pats taču cictāt zaudējumu?

—   Gadās visādi, nav ko uztraukties.

Raudzījos viņam acīs, cenzdamies izlasīt

tajās vai nu apjukumu, vai melus. Gribējās uzzināt, vai viņš pats arī ir zādzības līdzdalībnieks.

Darbaj biedri bieži man pārmet neuzticēšanos. «Tu visus 'pār daudz turi aizdomās, ja arī citi domātu tāpat, tad šajā apkaimē nebūtu palicis neviena krietna cilvēka.»

Ko lai dara. Tāds nu es esmu, neuzticos. Nu, kaut vai šis pats gadījums. Fabrikā visi runa, ka iztrūkuma iemesls ir nolaidība, bet iecirkņa priekšnieks apgalvo, ka zādzība. Cilvēks acīm redzami saka patiesību, bet es atkal par kaut ko šaubos. Taču mana neuzticēšanās attaisnojās tobrīd, kad salīdzināju fabrikā paņemto diegu paraudziņu ar taksometrā atrastajiem. Tas bija atklājums. . . Nolēmu vēlreiz iegriezties pie Hačatrjana. Lūk, par ko mēs runājām.

—       Kā jūs iepazināties ar Ludmilu Fjodorovu?

—       Kopā mācījāmies Saratovas Politehniskajā institūtā.

—       Jums ir augstākā izglītība? Kāpēc nestrādājāt specialitātē?

—   Tā nu ir sagadījies.

—   Jūs viens otru pazīstat jau sen?

—        Draudzējāmies visus piecus gadus. Pēc institūta beigšanas apprecējāmies un atbraucām uz Erevānu.

—   Vai vina strādāja?

—   Nē.

—   Pati nevelejas?

—   Es nebiju ar mieru.

Kā jums liekas, uz kurieni viņa būtu varējusi aizbraukt?

—   Kurp gan citur — pie mātes.

—        Kad jūs viņu aizvadījāt? Kas tā bija par dienu?

—   Dienu neatminu, tas bija aprija sākumā.

—       Ar kādu satiksmes līdzekli viņa aizbrauca?

—   Ar vilcienu.

—   Kas viņu pavadīja?

—   Es viens pats.

—   Vai ceļā uz staciju jūs kāds redzēja?

—   Nē.

—   Kāpēc jūs izšķīrāties?

—   Raksturi nesaskanēja.

—       Bet jūsu kaimiņi apgalvo, ka esat satikuši labi.

—       Kāpēc savējās nesaskaņas izkliegt visai pasaulei?

—   Kad Ludmila nolēma aizbraukt?

—        Ko jūs gribat, kamdēļ tik sīki izprašņājat? — Surens Hačatrjans aizskarts vaicāja.

—   Vēlos noskaidrot, kur ir jūsu sieva.

—   Bijusī sieva.

—       Lai arī tā. Kad īsti viņa bija izlēmusi aizbraukt?

—   Aprīļa sākumā.

—   Tā pēkšņi?

—   Jā.

—   Ko viņa paņēma līdz?

—       Čemodānu ar savām personiskajām mantām.

—       Vai šajā mājā viņai patiesi nekas nepiederēja?

—   Es viņu še ievedu vienā kleitiņā.

Pēdējie vārdi, atklāti sakot, manī izraisīja

dziļas antipātijas pret šo ārēji izskatīgo vīrieti.

—       Nesaprotu — kālab jūs to visu jautājat? — viņš pavaicāja vēlreiz.

—       Man liekas, ka jūsu sieva neaizbrauca pie mātes uz Saratovu.

—        Kāpēc neteicat tūliņ, mēs te velti šķiežam laiku! Viņa aizbrauca tieši uz Saratovu, man no viņas ir vēstule.

Es paņēmu vēstuli un sāku uzmanīgi lasīt. Skopas, dzestras rindas. Ludmila rakstīja, ka gaidot laulības šķiršanu.

Biju neizpratnē. Kā Ludmila varēja rakstīt no Saratovas, ja māte viņu nav ne reizi redzējusi? Varbūt viņa dzīvo tur ar kādu citu un nevēlas, lai māte to zinātu? Skaidrību šajā jautājumā varēja dot vienīgi atbilde no Saratovas.

—       Vai jums ir vēl kāda Ludmilas vēstule? — es apjautājos.

—   Protams.

Aizdomīga man šķita steiga, kādā Ilačatrjans rādīja sievas vēstules. Padās iespaids, it kā viss būtu sagatavots iepriekš.

—   Vai es drīkstu tās paturēt pie sevis?

—   Lūdzu …

Jau atvadīdamies es sacīju:

—        Un tomēr dīvaini. Jums ir laba specialitāte, autoinženiera darbs tiek pieklājīgi atalgots … Jā, starp citu, kāda jums alga?

—   Septiņdesmit pieci rubļi.

—       Ja jūs strādātu specialitātē, saņemtu krietni vien vairāk!

—        Paklau, dārgais, pa prātam var būt daudzas specialitātes. Man, piemēram, patīk literatūra. Vai, jusuprāt, man nav tiesību būt literātam, kaut arī filologa diploma nav? Vai varat pasacīt, no kurienes šīs rindas?

Un, ieņēmis atbilstošu pozu, viņš saka ska|i deklamēt:

Pie zalkšu jūras ozols za|o, Tam apkārt, zelta ķēdē siets, Dien', nakti, teiksmu dzirnas maļot, Iet mācīts runcis, zintnieks vieds. Pa labi iedams — dziesmu skanda. Pa kreisi iedams — teiku teic.

Tur brīnums plaukst: tur jodi granda, No zaigas miglas nāra sveic; Tur dīvu zvēru tekās tumšās Kā biedu zīmes pēdas blāv …

Viņš it kā tīšām mani ķircināja, un es jutu mostamies pret viņu dzi|u ienaidu.

—   Vai varat pateikt, kas ir šo rindu autors?

—        Pasacīšu citreiz, — es izmetu un atvadījos no Surena Hačatrjana, noliktavas pārziņa ar augstāko izglītību.

PASTNIEKA LIECĪBA

—   Vai Surenu Hačatrjanu jūs pazīstat?

—   Jā, es jau sen šeit strādāju.

—   Kas viņš ir par cilvēku?

—        Šķiet, cilvēks kā jau cilvēks, tuvu pazīstami neesam, bet atstāj labu iespaidu.

—       Vai jūs zināt, ka ar sievu viņi dzīvo šķirti?

—       Tagad pie viņu durvīm ir pastkastīte, reti viņus redzu, kā lai zinātu?

—   Kad pastkastīti pielika?

—   Pirms mēnešiem četriem pieciem.

—   Bet varbūt sešiem?

—   Varbūt ari sešiem.

—       Vai šajos sešos mēnešos vēstules viņam pienāca?

—   Protams, tikai nevaru pasacīt, cik.

—   Vai neievērojāt, no kurienes tās sūtītas?

—        Pa paradumam vienmēr izlasu sūtītāja adresi. Kā parasti — no Saratovas un Odesas.

—   No kā?

—       Uzvārdiem nepieveršu uzmanību, arī paradums.

—       Vai jums gadījumā nepalika prātā Odesas adrese?

—       Nē, atminos vienīgi pilsētas, es jau sacīju — tāds paradums.

—       Un cik reižu jūs kastītē ielikāt vēstules no Saratovas?

—       Gribat zināt, cik vēstuļu bija sešu mēnešu laikā?

—   Jā.

—   Vairākas.

—   Es ceru, ka šī saruna paliks starp mums?

—   Saprotu.

Saruna ar pastnieku un no Saratovas saņemtā atbilde lietu vēl vairāk sarežģīja. Ludmilas māte rakstīja, ka vairākkārt sūtījusi vēstules meitai un znotam, to apstiprināja ari pastnieka liecība, taču Hačatrjans apgalvoja, ka vēstules neesot saņēmis. Varbūt tās no pastkastītes kāds izņēma? Bet kas un kādēļ? No Saratovas ziņoja, ka Vissavienības mēroga meklēšana rezultātus nav devusi. Un kā varēja rasties Ludmilas vēstule no Saratovas? . ..

Gāja dienas, bet par jauno sievieti joprojām ne miņas. Ko darīt, kā virzīt izmeklēšanu?

Mani mocīja šaubas. Ludmila bija pazudusi aprija sākumā, aprīļa pirmajās dienās notika revīzija zīda diegu noliktavā, tajā pašā laika nogalināts taksometra šoferis . . . Vai sakritību nebija par daudz? … Nolēmu painteresēties par Hačatrjana draugiem. Uz šo domu mani uzvedināja viņa tuvākais kaimiņš. Kādā sarunā viņš ieminējās, ka beidzamajā laikā Surena draugi pie viņa reti iegriežoties.

—   «Beidzamajā laikā» — ko jūs ar to domājat?

—   Nu, beidzamaja menesī.

—   Lūdzu, pamēģiniet atcerēties, vai pirms sešiem mēnešiem laulātais pāris nesastrīdējās un vai nemanījāt kaut ko neparastu.

—   Šķiet, nekā neparasta nebija … Vienīgi pēc sievas aizbraukšanas viņš bija sliktā omā. Tas arī saprotams — pēc tik daudziem kopā nodzīvotiem gadiem …

—  Bet vai sadzīvē nekādu izmaiņu nemanījāt?

—   Nē… tomēr tajās dienās viņa pagalmā kaut kas bija noticis, lai gan tas jūs varbūt arī neinteresē. Saprotiet, suns neļāva gulēt. Cauru nakti gaudoja.

—   Kāds suns?

—   Surena suns. Tas visu laiku tika turēts ķēdē pie garāžas durvīm. Bet tad Surens pārcēla suņa būdu uz citurieni — zem papeles. Suns veselu mēnesi neļāva mums aizmigt. Kādu vakaru es vairs nevarēju izturēt un izgāju uz balkona. Pie garāžas ieraudzīju Surenu un viņa draugu Akopu, inženieri, atminat, es par viņu jums jau stāstīju …

—   Ko viņi darīja?

—        Sarunājās. Tad Surens izbrauca no garāžas mašīnu, Akops apsēdās pie stūres un aizbrauca.

—   Viens pats?

—   Jā.

—   Kad viņš atgriežas?

—       Nezinu, biju aizmidzis, uz rīta pusi suns vairs nerēja.

—   Apmēram kad tas notika?

—   Aprīļa beigās.

—   Bet ne sākumā?

—   Nē, es labi atceros …

VELTĪGI PŪLIŅI

Kaimiņa liecība rādija, ka Akops pie Hačatrjana nācis retāk nekā citi viņa draugi. Viņi bija kopā mācījušies, taču Akops strādāja specialitātē.

—        Kāpēc jūsu draugs Surens nestrādā par autoinženieri? — nopratināšanā es jautāju Akopam Mirzojanam.

—   Gaumes lieta. Fabrikā viņam labāk.

—   Kādēļ?

—   Viņam šis darbs patīk.

—       Jūs kopā mācījāties. Kā raksturosit savu kursa biedri Ludmilu?

—   Bija brīnum jauka meitene.

—   Kāpēc tad bija?

—       Nu, aizbrauca prom, tāpēc arī saku — bija.

—   Kāpēc aizbrauca?

—   Acīmredzot nav sapratušies.

—   Bet jums Ludmila par to neko nesacīja?

—       Nē, es pie viņiem iegriezos reti. Pāris reižu, ja bija vajadzība.

—   Kada vajadzība?

—   Reizumis jau šo to ievajagas.

—   Kad bija vajadzīga mašīna, vai ne? Mirzojans uzmeta man ašu skatienu, pēc tam

novērsās.

—   Ko jūs ar to domājat?

—   Vai viņa mašīnu jūs izmantojāt bieži?

—   Nē, ļoti reti. Bet kas tur slikts?

—        Ja ļoti reti, tad jums jāatceras, uz kurieni ar Surena mašīnu jūs braucāt aprīļa sākumā.

—   Nekur nebraucu! …

—   Vai jūs zināt, ka neprotat melot?

—   Kā to saprast?

—       Sarkstat… Tātad uz kurieni jūs kādunakt braucāt aprīļa sākumā?

No Mirzojana sejas sārtums nozuda. Pēc brīža, manī neskatīdamies, viņš sacīja:

—       Tas bija aprīļa beigās, bet ne sākumā. Ka jūs to dabūjāt zināt?

—   Tā ir mana darīšana.

—   Ja jau zināt, kālab vaicājat?

—   Gribu, lai jūs pats sīki izstāstāt. Mirzojans paraudzījās man acīs un, nopratis,

ka es neko nezinu, atviegloti uzelpoja.

—        Nav nekā tāda, par ko būtu vērts stāstīt sīkāk. Braucu steidzamā vajadzībā.

—   Uz kurieni?

—   Nevaru sacīt. Tas ir mans noslēpums.

—   Kur ir Ludmila?

—   Kāds tam sakars ar Ludmilu?

—   Ja nekāda sakara nav, tad sakiet — uz kurieni jūs tonakt braucāt?

—   Nesacīšu, tā ir mana personiskā darīšana.

—   Ejiet, jūs esat brīvs, taču vaļas brīžos par to visu padomājiet. No pilsētas lūdzu neizbraukt. Pēc pāris dienām ienāciet pie manis vēlreiz.

Kādēļ gan viņš klusē, vai baidās no līdzzinātājiem? Tomēr nedrīkst viņu izlaist no acīm. Jāņem palīgā ari citi kriminālmeklēšanas darbinieki. Jānovēro katrs Hačatrjana un Mirzojana solis.

Citus Surena draugus nolēmu izsekot pats. Viens no viņiem — Heinrihs Atojans strādāja par pārdevēju gatavo apģērbu veikalā. Apprasījos par viņu gan kadru daļā, gan grāmatvedībā. Visi kā viens apgalvoja, ka viņš ir nevainojams darbinieks un viņam nekad nav bijis iztrūkuma. Tikai vienu reizi pirms mēnešiem diviem revīzija konstatējusi pārpalikumu. Savādi — pārpalikums gatavo apģērbu veikalā! Izrādījās, ka pārpalikuma prece ir importa virskrekli. Taču noskaidrojās, ka tā bijusi kļūda, kāds bija pieļāvis paviršību, ko drīz vien likvidēja.

Pārdevējs Heinrihs Atojans, gadus četrdesmit vecs, atlētisks vīrietis, sarunā ar mani izturējās pašpārliecināti, uz jautājumiem atbildēja ērcīgā un augstprātīgā tonī. Viņam bija nespodras, zaļas ačeles un tukls, masīvs zods.

Kad pavaicāju, vai nevaru redzēt kādu no tiem pārpalikuma virskrekliem, man pasacīja, ka viens vēl esot.

—   Ja patīk, varat ņemt, — man piedāvāja.

Es samaksāju un atceļā uz mājām nolēmu iegriezties pie Surcna Hačatrjana. Iegāju kafejnīcā, izdzēru tasīti kafijas, mazdrusciņ pastaigājos un piezvanīju pie Surena mājas durvīm. Ķēdē piesietais suns, nolicis galvu uz ķepām, gulēja pie vārtiņiem un klusēdams manī skatījās. Nezinu, kāpēc, bet tas ne reizi neierējās. Pavēros uz garāžas pusi — durvis bija aizslēgtas. Namatēvs mani sagaidīja pagalam nelāgā omā.

—        Kas vēl jūs interesē? — viņš gurdi vaicāja.

—        Tikai viens — kur ir jūsu sieva. — Es uzliku uz galda polietilēna maisiņā iesaiņoto kreklu tā, lai viņš to ierauga. Surens uzmeta tam skatienu, un man likās, ka viņš apjuka.

—   Importa, nupat nopirku.

—        Importa prece vienmēr ir laba. Valkājiet vesels.

—       Vai lādu kreklu jūs esat redzējis? — Ielūkojos viņam cieši acīs.

—        Jā, man bija gluži tāds pats, — atbilde skanēja dabiski, tomēr viņa acīs es izlasīju bažas.

—   Kādas vēstules jūs saņēmāt no Odesas?

—   Neesmu saņēmis nevienu vēstuli.

—   Bet paziņas jums tur ir?

—   Nē. — Bažas viņa acīs auga augumā.

—   Uz redzēšanos.

Promiedams es mugurā jutu it kā dūrienu. Pat neatskatījos, taču biju pārliecināts, ka Surens mani vēro pa logu.

No pārējiem Hačatrjana draugiem mani vēl ieinteresēja Avags Klekčjans. Viņš strādāja

fabrikā un saņēma pavisam niecīgu algu. Toties viņa māja bija īsta darbnīca.

—        Zīmēju plakātus, gatavoju rasējumus^ — viņš paskaidroja. — Daudz brīva laika, tādēļ arī pieņemu pasūtījumus darbam mājās.

Saruna mums nevedās, tāpat neizdevās noskaidrot neko tādu, kam būtu sakars ar Ludmilas Fjodorovas nozušanu. Sarunādamies es vienlaicīgi apskatīju arī viņa darbus.

—       Skaisti burti, — es sacīju, rādīdams uz kādu plakātu.

Viņš paraustīja plecus.

—       Jums rakstītie burti padodas labāk nekā drukātie.

—   Jā, tā visi saka.

Un tieši tas mani ieintriģēja. Mājās, gulēdams gultā un klausīdamies Siībertu, es atkal atcerējos šos vārdus: «Tā visi saka.»

No rīta salīdzināju Ludmilas Fjodorovas beidzamo vēstuli ar iepriekšējām — tas pats rokraksts. Acīmredzot es nudien pārlieku neuzticos! Un tomēr aizsūtīšu vēstuli uz ekspertīzi.

VIZĪTE

Sūberta «Serenādi» līdz beigām noklausīties neizdevās. Izslēdzis magnetofonu, uzaicināju ciemiņu atsēsties.

— Par manu apciemojumu esat izbrīnējies, vai ne? — izriezis zodu, vaicāja Heinrihs Atojans.

Klusēdams norādīju uz krēslu. Gatavo apģērbu veikala pārdevējs apsēdās.

—< Atnācāt pavēstīt ko svarīgu? — es viņam jautāju.

—   Jā, ļoti svarīgu!

—   Klausos.

—   Cik jums liela alga?

—   Esat atnācis nopratināt vai ko paziņot?

—        Biedri izmeklētāj, neņemiet ļaunā. Es uzdodu jums jūsu paša iemīļoto jautājumu.

—   Nu labi, simt piecdesmit rubļi.

—   Mēnesī?

—   Jā.

—        Bet ir cilvēki, kas tikpat daudz iebāž kabatā vienā stundā.

—   Jūs atnacāt, lai mani par to informētu?

—        Ko jūs, biedri izmeklētāj! Redzu — diez ko bagāts vis neesat. — Viņš piecēlās un sāka raudzīties visapkārt. Piegāja pie magnetofona un to izslēdza.

—        Jūs taču redzat, ka nedarbojas, kādēļ izslēdzāt? Baidāties, ka sarunu neierakstu?

—       Mans vectēvs mēdza sacīt, ka piesardzība nekad nenāk par ļaunu.

—   Un ko vēl teiksit?

—        Jūs negribat dzīvot, kā īstam cilvēkam pieklātos. Man alga divreiz mazāka nekā jums, bet esmu apģērbies labāk. Jūs uz darbu braucat tramvajā, bet es — personiskajā «Volgā». Vai varat paskaidrot, kādēļ tas tā? Nē. Tad pasacīšu: tādēļ, ka esmu cilvēks ar vērienu, zinu, kā jādzīvo.

—        Bet kas jums ir teicis, ka es dzīvoju slikti?

—       Drēbes, istabas iekārtojums. Nekas, jus vēl esat jauns, iemācīsities.

—   Vārdu sakot, atnācāt šurp, lai iemācītu mani dzīvot?

—   Nē, tikai atvērt acis. — Viņš nekaunīgi pasmīkņāja un, katru vārdu uzsvērdams, noteica: — īsi un skaidri — saki, cik tev vajag, un — darīts!

—   Ko-o?…

—   Mums nepatīk, ka bāžat savu degunu, kur nevajag. Ejat uz fabriku, pēc tam pie mums, pieprasāt kaut kādus papīrus. Neliekat miera manam draugam, prašņājat, kādas vēstules viņš saņem no Odesas. Apžēliņ, meklējiet no mājām aizbēgušo sievu — lūdzu, meklējiet vesels, bet nejaucieties citu darīšanās. Vārdu sakot — nemaisieties mums pa kājām. Dariet jūs savu, mēs darīsim savu. Bet par dzīvīti nesūdzamies. — Un viņš izvilka no kabatas banknošu paciņas. — Mans vectēvs mēdza sacīt: «Ja dod, tad ņem, ja sit — tad bēdz.»

—   Nu, tad bēdz, kamēr neesmu iesitis.

—   Biju dzirdējis, ka izmeklētāji mēdzot iekaustīt, tomēr neticēju. Re, tālu nav jāmeklē. Vai, vai! Un kā jums nav neērti?

—   Vācieties prom! — Es ar pūlēm valdījos, lai nesagrābtu viņu aiz nokarenā zoda.

—   Tikai neiedomājieties nez ko briesmīgu, nē, mēs gluži vienkārši neesam pieraduši, ka jaucas mūsu darīšanās. Bet kas tev to uzdeva, ko? …

—   Zināt, biju nolēmis visam atmest ar roku, taču pēc jūsu apciemojuma katrā ziņā sākšu ar to nodarboties.

—   Skaties, ka nenolauz sprandu. Rīt varbūt pats lūgsies, lai dodu tev kukuli. Nu, tad liec

aiz auss — es tevi neesmu sastapis un tavā mājā kāju neesmu spēris. Nešantažē mani. Esmu cienījams cilvēks, mani pazīst lielāki vīri nekā tu. Nepiemirsti, ka tu uz darbu brauc ar tramvaju.

Pēc brīža viņa soļi kāpnēs apklusa. Es paskatījos pa logu. Ietves malā stāvošā «Volga» strauji uzņēma ātrumu un izgaisa tumsā, aizvizinot cilvēku, kam alga bija divtik mazāka nekā man.

Šī vizīte atgādināja man kādu tikšanos. Tolaik es strādāju milicijā. Biju palīdzējis iekārtoties darbā tirdzniecības organizācijā kāda sava drauga radiniekam. Pēc dažiem mēnešiem, tas notika svētdien, es savā kabinetā strādāju, kad pie manis ieradās mans protežē.

—   Ieraudzīju tavā kabinetā degam gaismu un nolēmu iegriezties, — viņš teica. — Tu tikai neņem Jaunā: gribu par tavu labo sirdi atlīdzināt.

Un sniedza man naudu.

—   Mēs šeit esam vieni, un es vienkārši vēlos tev pateikties, ņem, — viņš centās pierunāt.

—   Mēs neesam vieni, — es atbildēju, — tu aiziesi prom, bet es palikšu aci pret aci ar savu sirdsapziņu. Ne jau tā saka paldies.

Taisni kā par spīti, man todien naudas nebija it nemaz, un, kad viņš bija jau prom, es aiz dusmām bezmaz sāku raudāt. Nākamajā dienā par to visu pastāstīju savam draugam. Viņš mani nosauca par idiotu.

Man sāka sāpēt galva. Izgāju no mājām un iemetos pirmajā kafejnīcā.

— Dodiet šņabi, pilnu glāzi. Tā mēs dzērām studiju gados, no lielajām glāzēm, vienreiz mēnesī — stipendijas dienā.

AIZDOMAS NEAPSTIPRINĀS

Man likās, ka inženieris zina daudz. Viņš acīmredzot jānopratina vēlreiz un jāapcietina. Uz to mani pamudināja ekspertīze. Tā atklāja, ka Ludmilas Fjodorovas beidzamā vēstule ir viltota, turklāt viltojums izdarīts meistarīgi. Tātad no Saratovas rakstījusi nevis Ludmila Fjodorova, bet kāds cits. Bet kas varētu būt ieinteresēts? Kriminālās meklēšanas noda|ā mēs daudz spriedām, izvirzījām dažādas versijas, līdz beidzot vienojāmies — Fjodorovas nozušana it nemaz nesatrauca viņas bijušo vīru. Aizdomas izraisīja arī tas, ka bija pazudušas Ludmilas mātes vēstules. Izsvēris visus par un pret, kriminālās meklēšanas noda|as priekšnieks majors Petrosjans izdarīja secinājumu:

—   Jāsāk ar Surenu Ilačatrjanu. Domāju, ka tieši viņš viltojis Ludmilas vēstuli un organizējis tās nosūtīšanu no Saratovas, tādējādi gribēdams pierādīt savu alibi.

Man vēlreiz nāca prātā mākslinieks, kura rakstītie burti bija labāki nekā drukātie.

—   Iedomājies sevi Hačatrjana vietā, — majors sacīja, — ko tu būtu darījis, lai sieva tev «atsūtītu» vēstuli no Saratovas? Tu būtu uz divām dienām aizlidojis uz Saratovu, iemetis kastītē vēstuli un braucis atpaka|. Tev būtu vajadzīgas tikai divas dienas.

—   Nē, es gan tā nerīkotos.

Kādēļ ne?

—\ Tādēļ, ka es uz darbu braucu ar tramvaju.

Majors iesmējās.

—        Es jau saku — viņa vietā. Viņa sugas ļaudīm aizbraukt uz divām dienām uz Saratovu ir tikpat viegli, cik tev, teiksim, uz Ečmiadzinu. Protams, jāpārbauda. Vajag papētīt pasta zīmogus, noskaidrot, kuri no mūsu paziņām šajās dienās apmetušies Saratovas viesnīcās un, beidzot, vai viņi nav pirkuši biļetes uz lidmašīnu. Vārdu sakot, nepieciešams kādu komandēt uz Saratovu. Ar to nodarbošos es, bet tu paseko, ko dos inženiera nopratināšana. Man rādās, ka šajā tumšajā lietā viņš ir krietni vien padarbojies.

Ari es cerēju, ka otrajā pratināšanā viss noskaidrosies, tomēr inženieris stūrgalvīgi palika pie sava.

—       Tik un tā neteikšu, tā ir mana personiskā darīšana.

—   Tadā gadījuma būšu spiests jūs aizturēt.

Viņš pasmīnēja.

—   Vai tad par to arī apcietina?

—   Par ko — par to?

Viņš klusēja.

—       Negribat sacīt? Tad pateikšu es — jūs apvaino slepkavībā.

Mirzojans iepleta acis.

—   Jūs jokojat?

—        Tonakt ir nogalināts cilvēks. Jūs esat iejaukts sava drauga Surena Hačatrjana tumšajos darījumos.

—   Dieva dēļ, man par to nav ne jausmas.

—   Uz kurieni jūs tonakt braucāt?

—       Vai apsolāt, ka šī saruna paliks starp mums?

—   Skatoties, par ko tā būs.

—        Saprotiet, esmu precējies, man ir bērni. Ja dabūs zināt sieva …

—   Kāds tam sakars ar jūsu sievu?

—        Velns parāvis, par ko jūs visu laiku runājat, es taču nekā nesaprotu! Tajā naktī es biju Tbilisi.

—   Kāpēc?

—        Man Maskavā dzīvo paziņa, viņa atbrauca uz Tbilisi, paziņoja par to man, un es devos turp.

—   Kādēļ neteicāt tūliņ?

—       Ja jūs pazītu manu sievu, tādu jautājumu gan neuzdotu …

—   Kad jūs no Tbilisi atgriezāties?

—       Pēc divām dienām. Mājās teicu, ka biju komandējumā.

—       Bet kā uzzinājāt, ka jūsu paziņa ieradusies Tbilisi?

—   Viņa atrakstīja.

—   Uz kādu adresi?

—   Pēc pieprasījuma.

—   Vai vēstuli esat uzglabājis?

—       Vai bumbu var uzglabāt? Ja vien jūs pazītu manu sievu …

—       Ja tik ļoti bīstaties sievas, kāpēc tādas lietas piekopjat?

—       Kurš vīrietis gan to nedara? Tas pieder pie dzīves.

—   Kā varat pierādīt, ka esat bijis Tbilisi?

\ Jūs vēl aizvien šaubaties?

—   Jā.

Inženieris saķēra galvu rokas un, sabužinajis matus, teica:

—        Pierādījumi ir. Biju apmeties viesnīcā «Sakartvelo». Viņa arīdzan. Varu iedot gan viņas Maskavas adresi, gan tās iestādes adresi Tbilisi, uz kurieni viņa bija komandēta. Tikai, lūdzams, neceliet traci. Mana sieva . . .

—   Kāpēc jums vajadzēja braukt ar mašīnu?

—        Nu… Zināt, ar mašīnu kaut kā citādāk … Es reizumis Surenam palūdzu, viņš neatsaka …

—       Un jūs nezināt, kur ir jūsu drauga sieva Ludmila?

—       Saratovā. Tā Surens saka. Mēs ar viņu tikai retumis tikāmies.

—   Vai Klekčjanu un Atojanu jūs pazīstat?

—       Surens mūs tik tā starp citu iepazīstinaja. Nekā vairāk.

Nezinu, kālab, bet es viņam noticēju. Viņam bija godīgas acis un skatiens, lai gan tramīgs, tomēr tiešs. Taču iegūtās zinas es liku pārbaudīt.

MĀKSLINIEKS NOŠAUJ GREIZI

—        Es sūdzēšos! Kādēļ jūs man piekarinājāt «asti»? Eju pa ielu, un milicis man min uz papēžiem, it kā es būtu arestēts.

—   Jā, jūs esat arestēts.

—        Tas ir, kā, par ko? Vai jūs apjēdzat, ko runājat? — Klekčjans skraidīja kā sajucis pa manu kabinetu no viena gala līdz otram. Man piepeši iešāvās prātā, ka viņš tīšām tā svaidās pa istabu, lai nevajadzētu skatīties man acīs.

—   Sēstieties un nomierinieties!

—   Jūs par to atbildēsit!

—        Sēstieties … Tur. Bet tagad paskatieties man acīs un sakiet — vai es līdzinos mu|ķim?

—   Nesaprotu.

—        Tūlīt sapratīsit. Es izvirzu pret jums apsūdzību par viltošanu, krāpšanu un slepkavību.

—       Kāda krāpšana, kāda slepkavība? Neuzveliet man cita grēkus!

—   Kura tad?

—   Tik tiešām — kura? Pag… kādi grēki?

Mākslinieks pagalam sapinās.

—        Labi, pietiks izlikties. Sāksim ar viltojumu.

—        Ja etiķešu zīmēšanu jūs uzskatāt par viltošanu, lūdzu. Esmu mākslinieks un izpildu pasūtījumu. Esmu tikai mākslinieks.

Runājot par viltojumu, es biju domājis vēstuli no Saratovas, taču šī viņa kļūme mani uzveda uz pēdām citai blēdībai.

—   Kā uzdevumā strādājāt?

—   Surena un Heinriha.

—        Un kā ar etiķetēm — padevās labas? — es ievaicājos, lai gan man nebija skaidrs, par kādām etiķetēm ir runa.

—       Neatšķīrās no importa. Arī jūs neatšķīrāt.

—   Kā tā?

—       Jūs pie Heinriha nopirkāt kreklu. Krekla etiķete — mans darinājums.

—   Un krekls?

—   It kā nezinātu …

Tikai tagad es atskārtu, kādēļ pie manis bija atnācis Heinrihs un kamdēļ piedāvāja tik bagātīgu atlīdzību. Es pagalam apjuku. Kā turpināt nopratināšanu? Par viņu mahinācijām es taču tikpat kā neko nezināju.

—        Ja jau jūs patiešām zīmējāt vienīgi etiķetes, jūsu vaina tiek mīkstināta. Bet kur jūs tās iespiedāt?

—       Odesā. Surenam tur ir draugs, kas pieprot šīs lietas.

—   Zīmēšanu?

—   Nē, iespiešanu.

—       Cik tad Surens un Heinrihs maksāja jums?

—       Maksāja kā par gabaldarbu. — Viņš lūkoja pasmaidīt.

—   Kā tā?

—   Atkarībā no tā, cik kreklu izdevās pašūt.

Man jau viss bija skaidrs. Es atviegloti uzelpoju.

—        Surens piegādāja diegus, jūs zīmējāt etiķetes, un Heinrihs pārdeva. Bet kas tad šuva?

—        Kreklus redzējāt? Nekādā ziņā nav sliktāki par importa. Vai jums būtu ienācis prātā, ka tie šūti Erevānā? Arī pircēji tāpat — redz importa etiķetes un aiz priekiem pat pārmaksā. Heinrihs tos pārdeva «zem letes». Pamēģini šiem krekliem piešūt Erevānas etiķetes, nepirks neviens. Tādi jau tie cilvēki ir — tikai importu grib.

—   Kur tad tos šuva?

—        Nav ne jausmas. Zinu tikai to, ka Erevānā. Surena paziņas.

Mahināciju kamols atšķetinājās acu priekšā.

—       Vai diegus no fabrikas Surens veda savā mašīnā?

—        Nē, viņš nav tik naivs. Taksometrā. Bet ņemiet vērā, ka to visu jums stāstu tādēļ, lai jūs pret mani būtu iecietīgs. Es izpildīju vienīgi pasūtījumu.

—        Vai aprīļa pirmajās dienās jūs viņam palīdzējāt atvest ar taksometru zagtos diegus?

—   Nē. To izdarīja viņi ar Heinrihu.

—   Kā jūs to zināt?

—        Paši pateica. Tieši tādēļ Surens sanaidojās ar sievu. Viņš atgriezās mājās asinīm notraipītā apģērbā. Sieva zināja par netīrajiem darījumiem un allaž viņu bāra. Pēc šā beidzamā strīda viņi izšķīrās. «Ar afēristu un slepkavu kopa nedzīvošu,» Ludmila sacīja. «Laimīgu ceļu,» Surens atbildēja un viņu aizvadīja.

—   Uz kurieni?

—   Pie mātes. Uz Saratovu.

—   Nav tiesa.

—   Viņš tā sacīja.

—        Kādēļ tad jūs viltojāt vina sievas vēstuli?

—   Arī to jūs zināt?

—        Zinu tieši to. — Un noliku viņa priekšā vēstuli.

—   Es to darīju pēc Surena lūguma!

—       Pat nepajautājis, kāpēc viņam tā vajadzīga?

—       Nē, viņš iedeva tekstu un teica — uzraksti, un es uzrakstīju.

…Surenu Ilačatrjanu un Heinrihu Atojanu nolēmu arestēt šo pašu vakaru. Tika izveidotas divas operatīvās grupas. Uz Surena Ilačatrjana savrupmāju devās kriminālmeklēšanas nodaļas priekšnieks majors Petrosjans, Kaitniecības un spekulācijas apkarošanas nodaļas darbinieks, divi miliči un es.

SLĒPTUVES

—   Ar kādām tiesībām?

Sniedzu Ilačatrjanam kratīšanas orderi.

—        Ko jūs meklējat? Varbūt varu jums palīdzēt? — noliktavas pārzinis vīpsnādams vaicāja.

—   Nepūlieties.

Kratīšana mājās neko nedeva. Rokas uz krūtīm sakrustojis, Surens izsmējīgi sekoja mūsu rīcībai. Nokāpu pagrabā. Mazās lampiņas nespodrajā gaismā ar mokām varēju izšķirt atsevišķus priekšmetus.

—       Atnesiet lielāku lampiņu! — Petrosjans izrīkoja milici.

Arī spožā gaisma mums nepalīdzēja konstatēt kaut ko būtisku, izņemot vienu etiķeti, kuru milicis saņurcīja un aizsvieda. Es to pacēlu, izlīdzināju un piegāju pie Surena.

—   Pazīstat?

—       Jā. Es jau teicu, ka nopirku tādu pašu kreklu kā jūsējais.

—   Kā šī etiķete nokļuva pagrabā?

—   Kā lai es to zinu, no kurienes tā šeit atkļuvusi? Jādomā, pārkravādami mantas, esam ienesuši ari šo papīrīti.

—       Vai pabeidzi? — majors Petrosjans pievērsās man.

—   Jā.

—   Vai grīdu pamatīgi apskatīji?

—       Neko neatradām, — Markosjans apstiprināja.

—   Kaut ko esat aizmirsuši apskatīt.

Es izbrīnā paraudzījos majorā. Viņš sacīja milicim:

—   Pastumiet nost šo mucu.

Pār noliktavas pārziņa seju pārlaidās ēna. Muca bija liela, pilna ar vīnu.

—        Nav tik viegli to izkustināt, biedri major, — viens no miličiem bilda.

—        Pasvied sānis malējas lupatas un no apakšas izvelc ķīļus, muca pati sāks velties.

Majors runāja tik pārliecinoši, it kā pagraba būtu bijis nez kuro reizi.

Zem mucas mēs atklājām slēptuvi.

—        Tiklīdz es tuvojos mucai, — man pēc tam stastīja Petrosjans, — tā namatēvs nobāla. Kā redzi, man bija taisnība.

Slēptuvē mēs uzgājām diegus, tieši tādus, kādi bija atrasti taksometrā.

Noliktavas pārzinis apstulbis skatījās uz mums.

—       Bet tagad pasakiet — kā tad īstenībā bija ar taksometra šoferi?

—   Es viņu nenogalināju!

—   Tādā gadījumā — kas?

—   Heinrihs iesita!… Viņš nebija domājis

nogalināt, šoferis pats vainīgs. Kad mēs jau bijām iekrāvuši diegus mašīnā, viņš noprata, ka prece zagta. Braucām garām milicijas pārvaldes ēkai. Šoferis negaidot nobremzēja un lūkoja mesties no mašīnas lauka . .. Tad Heinrihs viņam vienreiz iezvēla pa galvu. Mums par laimi, tuvumā neviena nebija. Kad jau dzīrāmies braukt prom, šoferis sāka kliegt. Mēs taču šim kretīnam sacījām, ka krietni samaksāsim, bet nē, nelikās dzirdam … Un tā Heinrihs viņu apklusināja . . .

—   Bet diegi?

—   Piekrītu, diegus es piesavinājos.

—   Nozagāt.

—       Vienalga . .. taču zvēru — takša šoferim es pat pirkstu neesmu piedūris.

—        Tātad jūs, noliktavas pārzinis Surens Hačatrjans, apstiprināt, ka fabrikā regulāri izdarījāt zādzības un naudu, ko ieguvāt, pārdodami kreklus no zagtajiem diegiem, sadalījāt starp draugiem?

—   Jā.

—        Tatad jūs, noliktavas pārzinis Surens Hačatrjans, nenoliedzat, ka esat taksometra šofera slepkavības līdzdalībnieks?

—       Līdzdalībnieks biju, bet slepkava ir Heinrihs.

—   Un kur ir jūsu sieva?

—   Saratovā … Es taču pats viņu aizvadīju.

—       Aizvadījāt gan, tikai daudz garākā ceļojumā.

—   Ko jūs tik mīklaini runājat. . .

—   Drīz nebūs mīklaini. Bet tagad ejam.

Kad bijām jau pagalmā, es teicu noliktavas pārzinim:

—       Acumirkli, gribu atbildēt uz jautājumu, ko jūs man uzdevāt toreiz.

—   Kāds vēl jautājums?

—        Jūs ļoti izteiksmīgi nolasījāt dzejoli un jautājāt: «Vai varat pasacīt, no kurienes šīs rindas?» Gribu jums tās atgādināt. Es ilgi prātoju, līdz beidzot izdomāju, ka ne jau tā vajadzētu lasīt «Ruslana un Ludmilas» prologu.

—   Bet kā tad?

—        Tas attiecas vienīgi uz Ludmilu, jusu sievu, tādēļ vislabāk būtu tā:

Pie Surena mājas papele zaļo,

Tai apkārt, rūsā ķēdē siets,

Dien', nakti, teiksmu dzirnas ma|ot,

Iet mācīts suns, tas zintnieks vieds.

Pa labi iedams — žēli gaudo,

Pa kreisi iedams — teiku teic.

Tur brīnums: mūža mierā Ludmila tur dus

Un savāds zārks ir zemē rakts …

Hačatrjans kļuva bāls kā līķauts, bet es pievērsos milicim:

—        Uzlieciet viņam roku dzelžus. Un sāciet rakt zem suņa būdas. Sis nezvērs tur apracis savu sievu.

Taču es biju bezgala pārsteigts, kad no bedres izcēla milzīgu kasti ar tiem pašiem nolādētajiem diegiem un etiķetēm.

Namatēvs nīgri pasmaidīja:

—       Itin visu esat uzminējis, izņemot vienu. Ludmilu es neesmu nogalinājis.

… Heinrihs Atojans zodu vairs neizrieza.

Arī nekaunīgā izteiksme no sejas bija nozudusi. Fakti piespieda viņu atzīties. Tomēr viņš apgalvoja, ka par Ludmilu nezinot neko. Pratinaju viņu Hačatrjana klātienē un biju pārliecināts, ka viņi to nogalinājuši kopīgi.

—    Vai tas bijāt jūs, kas Surenam Ilačatrjanam palīdzēja noslepkavot sievu? — es Heinriham jautāju.

—   Nē.

Man uz galda atradas musu darbinieka ziņojums par komandējumu uz Saratovu.

—    Kāpēc jūs piektajā aprīlī neieradāties darbā?

—   Neatminos.

—    Vajadzēs jūsu atmiņu atsvaidzināt. Piektajā aprīlī jūs aizbraucāt uz Maskavu. Tajā pašā dienā no Bikovas lidostas izlidojāt uz Saratovu. Divas dienas nodzīvojāt viesnīcā «Volga». Ja nekļūdos, viesnīca atrodas Kirova ielā.

Atojans klausījās, muti atplētis, nebilzdams ne vārda.

—    Veicis Surena pirmo uzdevumu — iemetis pasta kastītē vēstuli, ko bija viltojis Klckčjans, jūs izpildījāt arī otro uzdevumu — nodevāt četras pudeles konjaka Surena draugam, kas strādā Politehniskajā institūtā.

—    Kā jūs to visu zināt? — Surens piesmakušā balsī vaicāja.

—    Tā jau ir mūsu darīšana. Kur jūs esat paslēpuši Ludmilas līķi?

—    Viņa ir dzīva, neviens viņu nav noslepkavojis.

—   Kur tad viņa ir, ja jau dzīva?

—   Ludmila ir Rīgā. Apprecējusies …

—   Vai jūs par mani smejaties, vai? …

—   Ļaujiet pasacīt līdz galam … Pirms manis viņa draudzējās ar citu, viņš strādāja Saratovā. Viņa visu laiku bija mīlējusi tikai viņu. Taču viņu laulībām pretojās māte. «Šoferim es savu meitu neatdošu,» viņa vienā laidā skandināja. Iepazīstoties ar Fjodorovu ģimeni tuvāk, es mātei iepatikos, un mēs apprecējāmies . . . Tonakt, kad mēs sastrīdējāmies, Ludmila sacīja, ka brauks pie tā puiša, viņš jau sen pārcēlies uz Rīgu.

—  Ja tas tiesa, kādēļ spēlējāt teātri? Es domāju vēstuli no Saratovas.

—   Baidījos, ka viņu sameklēs. Arī pēc šķiršanās viņa varēja visu pavēstīt milicijai. Viņai tāds raksturs.

—   Kāpēc jūs pagrabā nepaslēpāt visus diegus?

—   Slēptuve bija par mazu. Negribejas vēlreiz izrakņāt zemi. Pagalmā bija ērtāk.

—   Kāpēc no Ludmilas mātes vajadzēja slēpt meitas adresi?

—   Mātei pagalam nepatika Igors — tas puisis. Ja viņa to uzzinātu, tūdaļ brauktu pie meitas un visu izjauktu. Mēs ar Ludmilu vienojāmies tā — es nevienam neteikšu, kur ir viņa, bet viņa savukārt cietīs klusu par maniem darījumiem.

—   Un cik ilgi jūs dzīrāties to slēpt no mātes?

—   Kamēr Ludmilai nebūs piedzimis bērniņš. Viņa gribēja māti nostādīt fakta priekšā . . .

—   Ja jau viņa patiesi dzīvo Rīgā, mēs to

visādā ziņā būtu atraduši. Bija taču izsludināta Vissavienības mēroga meklēšana.

—   Viņa pieņēma jaunā vīra uzvārdu.

—   Kā ta?

—   Mūsu laulība nebija reģistrēta.

—        Kāpēc tad vajadzēja šo naivo spēlīti ar vēstuli, kurā viņa itin kā pieprasītu šķiršanos?

—        Es visu laiku baidījos, ka jūs liksit parādīt man pasi un uzdosit šo jautājumu. Jau no pašas pirmās dienas baidījos tikai no šā jautājuma, taču jūs sākāt pavisam ar ko citu.

—       Vai jūs zināt, kur Igors un Ludmila strādā?

—   Igors ir šoferis, Ļuda strādā specialitātē.

—   Kā jūs visu tik sīki zināt?

—        Es ik bridi no viņas baidījos un, pats par sevi saprotams, interesējos. Viņa bija tāda kā sajukusi — katrā manā solī saskatīja nelietību.

—       Vai tad zagšana un slepkavošana nav nelietība?

—   Nevienu es neesmu noslepkavojis.

—   Bet taksometra šoferi?

—   Es vinu neesmu noslepkavojis.

Kas tad?

Likās, ka Surens tikai nupat būtu pamanījis, ka istabā ir Heinrihs. Klusēdams viņš paskatījās uz draugu.

—   Noslepkavoja viņš, — Surens noteica.

—       Bet tu pats esi nevainīgs jēriņš, vai ne? — Atojans nošņācās.

—        Kāds sakars ar šo lielu ir citam jūsu draugam — Mirzojanam? — es Surenam pavaicāju.

—       Jūs Joti labi zināt, ka nekāda . .. Būtu viņš zinājis, pat nesveicinātu.

Kad nopratināšana bija beigusies un milicis jau veda viņus prom, es uzrunāju gatavo apģērbu veikala pārdevēju:

—       Acumirkli, Atojan. — Viņš apstājās un pavēras manī.

—        Starp citu, — es sacīju, — mans vectēvs mēdza teikt: «Vecs vilks lamatās ieskrien ar visām četrām uzreiz.» Iegaumē to.

—        Kā tu pārbaudīji Surena liecību? — vaicāja mans draugs, kad viņam biju pastāstījis par šo lietu.

—   Palīdzēja Rīgas kolēģi.

—   Viņš bija teicis patiesību?

—   Jā.'

—        Bet kas viņiem Odesā iespieda etiķetes un šuva virskreklus? Vai to jums izdevās noskaidrot?

—   Nu, protams, kā gan citādi.

—   Tad pastāsti.

—        Varbūt citreiz. Jā, mans tramvajs arī klāt, — atteica izmeklētājs Grigors Danieljans.

SATURS

Sagrautā pagraba noslēpums Šāviens, kuru neviens nedzirdēja (Kinostāsts) . Jaunā izmeklētāja pirmā lieta

HB N1 939 .Viktors Balajans

SAGRAUTA PAGRABA NOSLĒPUMS

Redaktore L. Riekstiņa. Māksi, redaktors A. Grīnbergs. Tehn. redaktore S. Zandberga. Korektors I. Tirāns.

Nodota salikšanai 1977. g. 25. janvārī. Parakstīta iespiešanai 1977. g. 7. aprīlī. Tipogrāfijas papīrs Nr. I, formāts 70X100/32. 4,75 fiz. Iespiedi.; 6,18 uzsk. iespiedi.; 0,63 izdevn 1 Metiens 15 000 cks. Maksā 40 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 345/28529 Pcj-119. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grā matu tirdzniecības lietu komitejas Apvienotajā veidlapu uzņēmumā Rīgā, Gorkija ielā 6. Pašūt. Nr. 194.

[1] minerālūdens. (tulk.)

[2] «biradi» — armēņu valodas loriešu dialektā nozīmē — «visi».

Content

Balajans Viktors Sagrautā pagraba noslēpums

SAGRAUTĀ PAGRABA NOSLĒPUMS

ŠĀVIENS, KURU NEVIENS NEDZIRDĒJA

JAUNĀ IZMEKLĒTĀJA PIRMĀ LIETA

VĒSTULE

MEKLĒŠANA

PASTNIEKA LIECĪBA

VELTĪGI PŪLIŅI

VIZĪTE

AIZDOMAS NEAPSTIPRINĀS

MĀKSLINIEKS NOŠAUJ GREIZI

SLĒPTUVES

SATURS