Forsaits Frederiks

Šakāļa diena

FREDERIKS FORSAITS

Šakāļa diena

CILVĒKA MEDĪBU ANATOMIJA

1.daļa

Sazvēresības anatomija

1. nodaļa

Marta dienā pusseptiņos no rīta Parīzē ir auksti, un vēl aukstāk šķiet, kad cilvēks gaida nāvessodā lodi. 1963. gada 11. marta rītā šajā stundā Divras cietokšņa lielajā pagalmā pie staba piesiets stāvēja Francijas aviācijas pulkvedis. Viņa rokas bija sasaistītas aiz muguras, viņš neticīgi skatījās uz kareivju rotu, kas stāvēja divdesmit metru attālumā.

Nošvīkstēja grants zem kāda zabaka - tas radīja vieglu atslābumu saspringtibā, kas valdīja, kamēr pulkvežleitnantam Zanam Mari Bastjēnam Tirī ar melnu lakatu aizsēja acis, tādā veidā, vēl dzīvam esot, izdzēšot viņam dienas gaismu. Garīdznieka murmināšana šķita bezpalīdzīga pretstatā divdesmit aizslēgu klakšķiem, kas atskanēja, pirms kareivji pacēla šautenes un notēmēja.

Aiz Berlijē mūriem ietaurējās kravas mašīna, tās ceļu pilsētas centra virziena šķērsoja kāds mazāks satiksmes līdzeklis; šī skaņa apslāpēja rotas komandiera pavēli: "Gatavoties!" Zalve neatstāja ne mazāko ņirbu mostošās pilsētas rāmajā pludumā, satrauca vienīgi baložus, kas uz īsu bndi aizspurdza debesīs. Pēdējais "bah" pazuda satiksmes trokšņos aiz mūriem.

Virsnieka nāvei vajadzēja nozīmēt beigas - beigas uzbrukumiem prezidenta dzīvībai. Taču, pateicoties likteņa untumam, tā iezimeja sākumu. Lai saprastu turpmākos notikumus, nepieciešams paskaidrot, kāpēc tai marta rīta Parīzē, armijas cietuma pagalmā, gulēja ložu caururbts ķermenis…

Beidzot augusta saule bija nozudusi aiz pils mūriem, un pāri pagalmam stiepās garas ēnas, atnesdamas gaidīto atelpu. Šajā gada viskarstākajā diena pat septiņos vakarā temperatūra turējās ap 23°. Tveices izmocītajā pilsētā parīzieši sēdināja nervozās sievas un bērnus vilcienos un automobiļos, lai vestu uz laukiem pavadīt nedēļas nogali. Bija 1962. gada 22. augusts, diena, kad ģenerālim de Gollam jāmirst, kā bija nosprieduši daži viri, kas tobrīd gaidīja pie pilsētas robežas.

Kamēr pilsētas iedzīvotāji gatavojās glābties no karstuma upju un liedagu relatīvajā vēsumā, aiz Elizejas pils greznās fasādes turpinājās kabineta sēde.

Priekšpagalma, kur tagad valdīja patīkams dzestrums, sešpadsmit melni Citroen DS, nostādīti puslokā cits aizcita, aizņēma trīs ceturtdaļas grantēta laukuma. Šoferi, sastājušies pie rietumu mura, kur ēna bija radusies vispirms, sprieda par neparasti ieilgušo kabineta sēdi, līdz īsi pirms pusastoņiem augšā, aiz stiklotajām pils durvīm, līdz kurām veda seši pakāpieni, parādījās šveicars un deva mājienu sardzei. Šoferi nometa zemē pusizpipētos gaulloises. Drošības viri un sardze sastinga savās būdās pie lielajiem vārtiem, un masivie dzelzs režģi smagi atvērās.

Šoferi jau sēdēja katrs savā limuzīnā pie stūres, kad šveicars atvēra durvis, un kabineta locekļi sāka nakt leja pa kāpnēm, novēlēdami cits citam jauku nedeļas nogali. Limuzīni piebrauca pie kāpnēm, šveicars palocīdamies atvēra durvis, ministri iekāpa lepnajas mašīnās, kas garām goda sardzē nostādītajai Republikas gvardei devās Fobursantonorē priekšpilsētas virzienā.

Pēc desmit minūtēm visi bija projām. Izņemot divus garus melnus sitroenus DS 19, kas bija palikuši pagalmā un tagad lēni piebrauca pie pils kāpnēm. Pirmo, pie kura plivinājās Francijas Republikas prezidenta vimpelis, vadīja Frensis Maru, policijas šoferis no Nacionālās žandarmērijas treniņu un štāba nometnes Setorija. Savaldīgā rakstura dēļ viņš nebija piedalījies šoferu jokos pagalmā; aukstasinība un spējas lieliski vadīt mašīnu nodrošināja viņam ilgstošu darbu par de Golla personisko šoferi. Izņemot pašu Marū, mašīnā neviena cita nebija. Otro sitroenu DS 19, kas turējās aizmugurē, ari vadīja žandarms noSetorijas.

Septiņos četrdesmit piecās aiz stiklotajām durvīm parādījās vēl viena ļaužu grupa, un sardze atkal sastinga miera stāja. Ģerbies savā parastajā antracitpelēkajā divrindu uzvalka,Šarls deGolls <y veclaicīgi galantu žestu vispirms izlaida pa durvīm Ivonnu de Golla kundzi', pēc tam saņēma viņas roku, lai pavadītu pa kāpnēm lidz sitroenam. Prezidenta sieva iesēdās mašīnas aizmugures sēdeklī no kreisās puses. Ģenerālis apsēdās viņai pa labi.

Znots, pulkvedis Alens de Buasjē, Francijas armijas bruņoto kavalērijas vienību štāba priekšnieks, pārbaudīja, vai abas dun'is ir kārtīgi aizvērtas, pēc tam apsēdās blakus Marū.

Otrajā mašīnā iesēdas divi no prezidenta apsardzes. Anrī d'Žudērs, smagnējais miesassargs, kas bija dienējis Alžirija, ieņēma vietu priekšējā sēdeklī blakus šoferim, atlaida smagā revolvera siksnu kreisajā padusē un atgāzās sēdeklī. Sākot ar šo bridi, viņš nenovērsdamies vēros nevis priekšējo mašīnu, bet ietves un ielu stūrus, gar kuriem drāzīsies mašīnas.

Otrs pavadonis, pateicis dažus vārdus pili paliekošajam drošībniekam, iesēdas aizmugurē. Tas bija komisārs Žans Dikrē, Prezidenta drošības korpusa priekšnieks.

Divi motociklisti baltās ķiverēs iedarbināja motorus, lēni izbrauca no paēnas, apstājās pie vārtiem desmit pēdas cits no cita un atskatījās. Māru pabrauca prezidenta sitroenu nost no kāpņu priekšas, pagrieza uz vārtu pusi un nobremzēja motociklistiem aiz muguras. Otrā mašīna sekoja. Pulkstenis bija 7.50 vakara.

Kad prezidenta nelielais kortežs iegriezās platajā Invalidu bulvāri, jaunais cilvēks, kurš ar motorolleru bija tam sekojis puslīdz droša attālumā, varēja uzskatīt, ka zina atbildi uz būtiskāko jautājumu. Pie tuvākas kafejnīcas viņš apstājās un tieša ceļā devās zāles dziļumā, kur pie sienas karājās telefons.

Pulkvežleitnants Zans Mari Bastjēns Tiri gaidīja zvanu kāda Mei- denes priekšpilsētas kafejnīcā. Viņš bija trīsdesmit piecus gadus vecs, precejies, triju bērnu tēvs un dienēja Aviācijas ministrijā. Cienījamais ierēdnis unģimenes tēvs neieredzēja ŠarludeGollu, kurš, atteikdamies turpināt ciņu pret Alžirijas nacionālistiem, viņaprāt, bija nodevis Franciju un tos vīrus, kuri 1958. gadā padarīja de Gollu par prezidentu.

Pulkvežleitnanta ricibu neietekmēja personiskas intereses, jo pats no prezidenta lēmuma nebija cietis. Viņš sevi uzskatīja par patriotu, tapat ka tūkstošiem citu franču, kas vēlējās glābt mīļotās tēvijas godu. Taču tikai nedaudzu Slepenās armijas organizācijas fanātisko piekritēju mērķis bija nogalināt de Gollu un gāzt viņa valdību. Šos vīrus todien vadīja Bastjēns Tirī.

Viņš mierīgi malkoja alu, kad atskanēja talruņa zvans. Bastjēns Tiri bridi klausījās, ko teica balss vada viņa galā, tad nomurmināja "ļoti labi, paldies" un nolika klausuli. Par alu jau bija samaksāts. Viņš izgāja ārā un divreiz atvēra avīzi, ko turēja rokā, iznākot no kafejnīcas.

To redzēja jaunā sieviete-, kura no otrā stāva dzīvokļa caur aizkariem uzmanīja ielu. Viņa paskatījās uz istabā sapulcinātajiem divpadsmit vīriem un sacīja: "Viņš brauc pa otro maršrutu." Pieci jaunieši, iesācēji šādā pasākumā, nervozi pielēca kājās.

Pārējie septiņi bija vecāki, tāpēc savaldigaki. Pats bīstamākais no šajā istaba esošajiem bija Žoržs Votēns, trīsdesmit deviņus gadus vecs, plecīgs, platiem žokļiem, OAS fanātiķis, kādreiz ievainotās kājas dēļ viņš bija iesaukts par Klibo. Bijušo Alžirijas agronomu uzskatīja par precīzāko šāvēju grupā.

Bastjēns Tiri bija pavadījis daudzas dienas, gatavodamies slepkavībai, mērīdams ātruma un attāluma leņķus, aprēķinādams šāviena trajektoriju. Viņa izvēlēta vieta bija garā, taisnā Atbrīvošanas avēnija, kas veda uz Ptiklamāras galvenajiem krustojumiem. Plāns bija tāds: pirmajai grupai, kas sastāvēja no strēlniekiem, vajadzēja atklāt uguni uz prezidenta mašīnu. Kādus divsimt jardus šaipus krustojuma viņiem bija jāpaslēpjas aiz ceļa malā novietota furgona un, lai uzbrucējiem atvieglotu uzdevumu, jāšauj ļoti šaurā leņķi uz mašīnām, kas tuvosies.

Pēc Bastjēna Tirī aprēķiniem, simt piecdesmit lodēm vajadzēja caururbt pirmo mašīnu brīdī, kad tā būs līdzās furgonam. Tikko prezidenta mašīna apstāsies, no šķērsielas izdrāzīsies OAS grupa, lai uzspridzinātu policijas vāģi. Prezidenta un pavadoņu likvidēšanai pietiks ar dažām sekundēm, pēc tam grupas skries uz trim braukšanai sagatavotām mašīnām, kas stāvēs šķērsielā.

Bastjēns Tirī, šīs grupas trīspadsmitais loceklis, būs novērotājs. Pulksten 8.05 grupas atradās, kur paredzēts, kādus simt jardus uz Parīzes pusi. Bastjēns Tirī dīkā stāvēja pie autobusa pieturas ar laikrakstu rokā. Pavicinot avīzi, viņš signalizēs Seržam Bernje, pirmās grupas vadītājam, kas stāvēja pie furgona. Bernjē dos rīkojumu šāvejiem, kas gulēja zālē viņam pie kājām. Bužrenē de la Toknejs izbrauks mašīnu, lai aizsprostotu ceļu drošības policijai, bet Klibais, Votēns, būs viņam blakus ar automātu.

Kad ģenerāļa de Golla kortežs izkļuva no Parīzes centra dzīvās satiksmes un nonāca pilsētas nomales patukšajās ielās, ātrums pieauga gandrīz līdz sešdesmit jūdzēm stundā.

Ceļš bija kļuvis brīvāks. Frensis Māru uzmeta skatienu pulkstenim, sajuta aizmugurē sēdošā vecā ģenerāļa nepacietību un ātrumu vēl kāpināja. Abi motociklisti atpalika un sekoja kortežam no aizmugures. De Gollam nekad nebija patikušas tādas ārišķībās kā policijas avangards, un viņš no tām vairījās, cik vien iespējams. Tā kortežs iebrauca Leklēra divīzijas avēnijā pie Ptiklamāras. Pulkstenis bija 8.17 vakarā.

Apmēram jūdzi tālāk Bastjēns Tin vēl nezināja, ka izdarījis lielu kļūdu aprēķinos. Viņš gan par to pārliecinājās tikai apcietinājumā, kad pēc vairākiem mēnešiem sēdēja nāvinieku kamerā. Šai akcijai gatavodamies, viņš bija ielūkojies kalendārā un konstatējis, ka 22. augustā mijkrēslis iestājas pulksten 8.35, pietiekami vēlu pat tādā gadījuma, ja de Golls aizkavētos ilgāk nekā parasti - kā tas šoreiz tiešām bij.iaču pulkvedis bija skatījies 1961. gada kalendārā. 1962. gada 22. augustā sāka krēslot jau pulksten 8.10. Šis divdesmit piecas minūtes grozīja Francijas vēsturi. Pulksten 8.18. Bastjēns Tiri ieraudzīja tuvojamies konvoju, kas brauca pa Atbrīvošanas avēniju ar ātrumu septiņdesmit jūdzes stundā. Viņš izmisīgi savicināja savu avīzi.

Simt jardus tālāk, viņpus šosejas, Bernje saskaities blenza uz krēslā neskaidro stāvu pie autobusu pieturas. "Vai tas pulkvedis jau vicināja savu avīzi vai ne?" viņš vaicāja, nevienu īpaši neuzrunādams. Šie vārdi vēl nebija izrunāti līdz galam, kad viņš ieraudzīja prezidenta mašīnas smailo degunu aizzibam garām autobusu pieturai. "Uguni!" viņš uzsauca zālē gulošajiem vīriem. Tie sāka šaut, tikko kortežs bija ticis viņiem līdzās, bet mašīnas padrāzās garam.

Tas, ka mašīnā ietriecās tikai divpadsmit lodes, liecināja par šāvēju apjukumu. Vairums trāpīja sitroenam no aizmugures. Divas riepas pārplīsa, un, lai gan tajās tūdaļ atkal ieplūda gaiss, spējais spiediena zudums lika mašīnai sasviesties sānslidē. Tai mirkli Frensis Maru izglāba de Gollam dzivibu.

Uzbrucēji tēmēja mašīnas aizmugures logā. Vairākas lodes caursita virsbūvi, viena sašķaidīja aizmugures stiklu un pašāvās garām prezidenta degunam dažu collu attalumā. Pulkvedis de Buasjē, kas sēdēja priekša, apsviedās un uzbļava sievas vecākiem: "Pieliekties!" De Golla kundze noliecas, tomēr ne tik zemu, lai skartu vira ceļgalus. Ģenerālis salti ievaicājās: "Ko, atkal jau?" Un pagriezās, lai atskatītos.

Marū stingri ieķērās nestabilajā stūrē un samazināja ātrumu. Pēc īsa paguruma sitroens atkal rāvas uz priekšu, uz Di Buā avēnijas krustojuma pusi, kur šķērsiela gaidīja OAS viru otra komanda. Cieši aiz Maru turējās apsardzes mašīna, kuru vispār nebija skārusi neviena lode.

Božrenē de la Toknejam, kas gaidīja mašīnā ar iedarbinātu motoru, atlika tikai divas iespejas: vai nu nosprostot ceļu ātri braucošajam kortežam un doties pašnāvibā, ļaujot sevi sadragāt lūžņos, vai - pussekundi velak atlaist sajūgu. Viņš izvēlējās pēdējo, un, kad izjoņoja no šķērsielas, izrādījās, ka de Golla mašīna jau garām.

Izliecies līdz viduklim pa labās puses sānlogu, Votēns izšāva automāta kārtu, tēmēdams priekša braucošā DS aizmugurē, kur caur sašauto stiklu varēja redzēt de Golla augstprātīgo profilu.

-Kāpēc tie idioti nešauj pretī?-deGolls pārmeta. D'Žudērs mēģināja notēmēt uz OAS slepkavām desmit pēdu plataja spraugā starp abām mašīnām, bet policijas šoferis sēdēja priekšā mērķim. Dikrē pavēlēja šoferim nepamest prezidentu, un pēc mirkļa OAS lamatas jau bija aiz muguras. Vienu motociklistu gandrīz izsita no sedliem de la Toknejs, pēkšņi izdrāzdamies no šķērsielas, taču abi attapās un pievienojās kortežam, kas aizdrāzās līdz krustojumam pārbrauca tam pāri un turpināja ceļu uz Villakublē.

OAS vīriem, vērojot notiekošo no slēptuves, nebija laika pārmetumiem. Tas notika vēlāk. Atstājuši trīs mašīnas, kas bija lietotas operācijā, viņi salēca bēgšanai paredzētajos automobiļos-un nozuda tumsā, kas aizvien vairāk sabiezēja. Komisārs Dikrē pa savas mašīnas raidītāju izsauca Villakublē un ziņoja par notikušo. Ģenerālis de Golls uzstāja, ka jabrauc tieši uz lidlauku, kur gaidīja helikopters. Mašīnai apstājoties, to ielenca virsnieki un lidlauka darbinieki, atvēra durvis, lai palīdzētu sagurušajai de Golla kundzei nostāties uz kājām. Pa otras puses durvīm izkāpa ģenerālis, notraukdams no biksēm stikla šķembas. Ignorēdams panikas pārņemtos virsniekus, viņš apgāja apkārt mašīnai un satvēra sievas roku.

- Iesim nu, dārgā, brauksim uz mājām, - viņš bilda un tad lidlauka personālam pateica savu spriedumu par OAS: - Viņi neprot trāpīt mērķi. - Tad aizveda sievu līdz helikopteram un apsēdās viņai blakus. De Gollu pārim pievienojās d'Zudērs, un viņi devās pavadīt nedēļas nogali laukos.

Frensis Maru, pelnu pelēks, sēdēja pie stūres. Abas riepas mašīnas labajā pusē bija plakanas, un DS atdusējās uz riteņu diskiem. Dikrē norūca kādu līdzjūtības vārdu un gatavojās aizbraukt.

Kamēr pasaules žurnālisti iztirzāja prezidenta noslepkavošanas mēģinājumu un, tā kā nekā labāka nebija, aizpildīja avīžu slejas ar izdomājumiem, tikmēr Francijas policija ar Sirtē priekšgalā, Slepenā dienesta un žandarmērijas atbalstīta, uzsāka pašu lielāko policijas operāciju Francijas vēsturē.

Kaut kāda skaidrība atausa tikai 3. septembri, un, ka tas policijas praksēbieži gadās, rezultātus deva parastā ikdienas darbība. Uz šosejas Parīze-Marseļa Lionas dienvidos aiz Valansas pilsētas policijas patruļa aizturēja kādu privāto mašīnu, kurā brauca četri cilvēki. Todien policija jau bija aizturējusi simtiem šādu mašīnu un pārbaudījusi braucēju dokumentus, bet šoreiz vienam no vīriešiem tādu vispār nebija. Viņš apgalvoja, ka esot tos pazaudējis. Kopā ar pārējiem viņu aizveda uz Valansu, lai tur nopratinātu.

Pa otras puses durvīm izkāpa ģenerālis, notraukdams no biksēm stikla šķembas.

Valansa noskaidrojās, ka pārējiem trim nav neka kopīga ar ceturto aizturēto, viņi bija to uzņēmuši pa ceļam. Trijus atbrīvoja, ceturtajam noņēma pirkstu nospiedumus un nosūtīja uz Parīzi - vienīgi tāpēc, lai noskaidrotu, vai viņš ir tas, par ko uzdodas. Atbilde pienāca pēc divpadsmit stundām: pirkstu nospiedumi piederēja divdesmittrisgadīgam puisim, kas bija dezertējis no Ārzemju leģiona, un par to viņu mekleja tribunāls. Taču uzdotais vārds bija īstais - Pjers Deniss Mažads.

Mažadu nogādāja Lionas policija. Gaidot priekštelpa uz nopratināšanu, viens no sargiem it kā jokodams paprasīja:

Nu, un kā ar Ptiklamāru?

Mažads bezcerīgi paraustīja plecus.

Labs ir, ko jus gribat zināt?

Policijas virsnieki klausījās kā apstulbuši, bet stenogrāfa zīmulis tikmēr citu pēc cita piepildīja vairākus piezīmju blokus, un Mažads "dziedāja" veselas astoņas stundas. Beigās viņš bija nosaucis visus Ptiklamaras atentāta dalībniekus un vēl deviņus citus, kam sazvērestībā bijuši sīkāki uzdevumi. Pavisam sanāca divdesmit divi. Sakās medības, un šoreiz policija zināja, kam dzīt pēdas.

Galu galā izglabās tikai viens, kas nav notverts vel līdz šai dienai. Votēns aizbēga, un pastāv pieņēmums, ka viņš dzīvo Spānijā starp Alžirijas civiliedzīvotājiem kopā ar daudziem citiem OAS barvežiem.

Izmeklēšana un apsūdzības raksti pret Bastjēnu Tin, Bužrenēde la Tokneju un citiem sazvērestības līderiem bija pabeigti decembri, un visu grupu nodeva tiesai. 1963. gada janvāri.

Prāvas laikā OAS sakopoja spēkus jaunam triecienam, un Francijas Slepenais dienests cīnījās pretī ar zobiem un nagiem. Parīziešu jaukas dzīves aizsegā, aizcivilizācijas un kultūras ārējā spožuma paslēpts, tika izcīnīts viens no sāpīgākajiem un cietsirdīgākajiem pagrīdes kariem, kādu vispār pazist jauno laiku vēsture.

Kad OAS darbiba kļuva aizvien spēcīgāka un nesaudzīgaka, Pretizlūkošanas dienesta direktors ģenerālis Ežēns Gibo beidzot raidīja uzbrukumā savus slepenos aģentus. Daži no viņiem iekļuva OAS vienībās un pat augstakajā vadībā. Seit tie guva informāciju, kas noderēja pārējiem, un daudzus OAS emisārus nosūtīja uz Franciju darba teroristu organizācijas. Citos gadījumos, ja meklētos nevareja ievilināt Francijā, tie tika nežēligi nogalināti ārzemēs.

Kad tiesāja Bastjēnu Tin un viņa biedrus, OAS līderis - Ptiklamaras sazvērestības kūdītājs-bija pulkvedis Antuāns Argu. Būdams apveltīts ar gudru galvu un apskaužamu enerģiju, viņš bija beidzis vienu no labākajam Francijas universitātēm - Politehnisko skolu. DeGolla vadītajā atbrīvošanās kustība viņš kā leitnants bija cīnījies pret nacistiem, vēlāk komandējis kavalēristu pulku Alžira. Viņš bija maza auguma, stiegrains, bija lielisks, bet nesaudzīgs karavīrs un pēc 1962. gada operācijām kļuva par OAS līderi trimda.

Argu izmantoja savu prātu, kas bija palīdzējis viņam kļūt par pašu jaunāko pulkvedi Francijas armija, bet tagad - par pašu bīstamako vīru OAS organizācijā. Viņa darbība satrauca Francijas valdību tāpat kā terors un plastikāta bumbu sprādzienu vilnis kinoteātros un kafejnīcās visa Francijā. Četrpadsmitajā februārī atklāja vēl vienu ģenerālā de Golla nogalināšanas mēģinājumu. Nākošā dienā viņam vajadzēja lasīt lekciju Kara skolā Marsa laukumā. Sazvērestība bija iecereta tā: kad de Golls ies iekšā skolas hallē, viņš jānošauj no muguras.

Vēlāk tiesas priekšā stājās Žans Bičons, artilērijas kapteinis Robērs Punārs un Kara akadēmijas angļu valodas pasniedzēja Pola Ruslē de Lifiaka kundze. Šāvējam vajadzēja būt Žoržam Votenam, bet Klibajam atkal izdevās laikus aizbēgt. Punāra dzīvoklī atrada snaipera šauteni, un visus trīs arestēja. Vēlāk nokaidrojās, ka, prātodami, kā iedabūt Votēnu Akadēmijā, viņi konsultējušies ar apakšvirsnieku Mariusu Tho, kurš aizgājis tiešā ceļā uz policiju. Ģenerālis ieradās uz militāro ceremoniju norādītājā laikā 15. datumā un piekrita - lai ari ar lielu nepatiku - atbraukt tur bruņuplātnēm segtā mašīnā.

Šī sazvērestība bija neticami amatieriska, tomēr deGollu sadusmoja. Otrā dienā izsaucis iekšlietu ministru Freiju, viņš cirta dūri galdā un teica ministram:

- Ši slepkavošanas padarīšana jau ir aizgājusi pārāk tālu!

Tika nolemts sagūstīt kādu no augstākajiem OAS vīriem, lai iebiedētu pārējos. Izvēle krita uz pulkvedi Antuānu Argū, kurš bija aizbēdzis uz Vāciju un saskaņa ar izlūkdienesta informāciju nodomājis tur palikt vairākas dienas.

23. februāra pēcpusdiena Argu atgriezās Minhenē no Romas, kur bija sastapies ar citiem OAS līderiem. Taksometrā viņš aizbrauca uz Eden-Volfs hoteli, tomēr līdz noīrētajai istabai netika. Hallē viņu nevainojamā vācu valodā uzrunāja divi vīrieši. Argū noturēja tos par vācu policistiem un iebāza roku krūšu kabatā pēc pases.

Pēkšņi viņš juta, ka rokas sašņaudz dzelžains tvēriens, kājas atraujas no grīdas un pats tiek iznests ārā, kur gaidīja veļas izvadājamā mašīna.

Viņš sašutuma gribēja protestēt, bet atbildē izdzirda lāstu straumi vistīrākajā franču valodā. Tulznaina roka iezvēla virtam pa degunu, otra ar duri deva sitienu vēdera, kāds saspieda nervu zem auss, un viņš apdzisa kā svece.

Pēc divdesmit četrām stundām atskanēja telefona zvans Kriminalnodaļas brigādes telpa Orfevra krastmalā 36. Aizsmakusi balss pateica dežurējošajam seržantam, ka ar viņu runājot OAS uzdevumā un ka Antuāns Argu "glīti iesaiņots" atrodoties vāģi, kas novietots aiz CIDēkas. Pēc dažām minūtēm mašīnas dun'is tika atrautas, un apstulbušo policijas virsnieku priekšā izstreipuļoja Argu.

Viņš neko neredzēja, jo acis divdesmit četras stundas bija bijušas aizsietas. Viņš nevarēja arī nostāvēt, un viņu vajadzēja balstīt.Seju klāja sarecējušas asinis no deguna, un muti bija savainojis sprūds, ko policisti tagad pasteidzas izvilkt. Kad kāds vaicāja: - Vai jūs esat pulkvedis Argū? - viņš nomurminaja: - jā.

Argu netika atbrīvots līdz pat 1968. gada jūnijam.

Viens netika ņemts vērā: likvidējot Argū, nogludinājās ceļš viņa pēctecim, mazpazīstamajam, bet tikpat veiklajam pulkvežleitnantam Markam Rodēnam, kas tagad uzņēmās deGolla nogalināšanas pasākuma vadību. Daudzējādā ziņā tas bija visai neizdevīgs rezultāts.

Ceturtajā martā Augstākā Kara tiesa pasludināja spriedumu Žana Mari Bastjēna Tiri lietā. Viņam un vēl diviem piesprieda nāvessodu, ari trim citiem, kas pagaidām atradās brīvībā, to skaitā bija Votēns. Astotajā marta ģenerālis deGolls trīs stundas klusēdams klausijas apžēlošanas lūgumus. Diviem viņš nāvessodu aizstāja ar mūža ieslodzījumu, bet Bastjēnam Tiri spriedums palika spēkā, par tā izpildīšanu 11. martā astoņos no rīta ziņoja radio.

2. nodaļa

Marks Rodēns izslēdza radio un piecēlās no galda, brokastīm gandrīz nepieskaries. Piegājis pie loga,aizdedzināja atkal jaunu cigareti - viņš pīpēja gandrīz nepārtraukti - un turpināja vērot sniega izrotāto Austrijas kalnu ainavu, ko vēlais pavasaris vēl nebija sācis pārveidot.

- Izdzimteņi, - viņš nomurminaja mierīgi, toties nikni. Tad sekoja vēl citi spēcīgi epiteti, kas pauda viņa jūtas pret Francijas prezidentu, tā valdību un Drošības dienestu.

Rodēns bija gandrīz pilnīgs sava priekšteča pretstats. Slaids, bet plecīgs, līķa bālu seju, ko kaltēja apslapēts naids, viņš slēpa savas emocijas zem latiņu temperamentam neraksturīga saltuma. Viņam, kurpnieka dēlam, nebija laimējies iekļūt Politehniskajā skolā, kas nodrošinātu izvirzišanos. Padsmitnieka vecuma, dienas, kad Franciju pārpludināja vācieši, Rodens bija zvejnieka laivā aizbēdzis uz Angliju, lai brīvprātīgi stātos zem Lorēna Krusta karoga.

Ne ar savu izglītību, ne audzināšanu viņš nekad nebūtu spējis iegūt virsnieka uzplečus. Ceļš no seržanta līdz apakšvirsniekam bija grūts: asiņainas kaujas Ziemeļafrikā ģenerāļa Kēniga vadība, velak laušanās cauri Normandijas mežiem Leklerka vadībā, kauja par Parīzi. Pēckara Francijā viņš varēja izvēlēties: vai nu atgrieztiescivilajadzivē, vai palikt armijā.

Kur atgriezties? Nekādas profesijas nebija, izņemot kurpnieka amatu, ko tēvs bija iemācījis. Bez tam Rodens konstatēja, ka dzimtenes strādnieku šķiru komandē komunisti, kas bija iekļuvuši arī Pretošanas kustībā. Tā Rodens palika armijā, iestājās kada no koloniju pulkiem un nonaca to rūdīto, lielisko karavīru vidu, kuri gāja cīņās, kamēr jauniesauktie soļoja paradēs.

Franču aiziešana no Indoķīnas un Francijā pavadītais gads gruzdošo rūgtumu pārvērta naida pret politikāņiem un komunistiem, kas, viņaprāt, bija pār vienu karti metami. Iekams frančijā nevaldīs karavīrs, tā netiks vaļa no nodevējiem un lišķiem. Vienīgi armija šis abas šķiras bija izskaustas.

1956. gada pavasari Rodens izbrauca no Marseļas ostas gandrīz laimīgs, pārliecināts, ka tālajos Alžirijas kalnos piepildīs savu sūtību, piedaloties Francijas armijas apoteozē pasaules priekšā.

Divos gados, kas aizritēja rūgtās un niknas cīņās, negadījās nekas tads, kas šo pārliecību būtu spējis satricināt. Tiesa, dumpiniekus apspiest nebija tik viegli, kā sākuma likās. Lai cik daudz fellahu nošāva viņš un viņa viri, lai cik ciematu noslaucīja no zemes virsas, lai cik teroristu nomocīja spīdzināšanā, - sacelšanās vērsās plašumā, līdz pārņēma visu zemi un aptvēra ari pilsētas.

Protams, bija nepieciešama vēl lielāka palīdzība no metropoles. Lai gan šo nevarēja uzskatīt par karu zemē, kas atradās tālu no impērijas. Alžirija bija Francija, Francijas daļa, kur dzīvoja trīs miljoni franču. Par Alžiriju jācīnās tāpat kā par Normandiju, Bretaņu vai par Piejiras Alpiem. Ieguvis pulkvežleitnanta pakāpi, Marks Rodens pameta asiņojošo tuksnesi un devās uz pilsētu, vispirms uz Bonu, tad Konstantini.

Kaujas lauka viņš bija cīnījies pret FLN [1] kareivjiem, tie nebija īsti karavīri, tomēr cīnītāji. Naids pret tiem bija nieks salīdzinājuma ar to, kads viņu pārņēma, kad viņš nokļuva pilsētu nodevīgajā, nekrietnajā karā, kur ielu tīrītāji novietoja plastikata bumbas frančiem piederošajās kafejnīcās, lielajos veikalos un izpriecu parkos. Tas, ko Rodēns darīja, lai iztīrītu Konstantini no padibenēm, bumbu spridzinātajiem, Kazbā izgādāja viņam iesauku "Miesnieks". Pietrūka vēl tikai nedaudz palīdzības no Parīzes, lai pilnīgi iznīcinātu FLN un tās armiju.

Ka jau vairums fanātiķu, Rodēns bija akls pret faktiem, kam ticēja citi. Kara eskalācijas izdevumus, Francijas nestabilo ekonomiku, kas stenēja zem kara nastas, iesaucamo demoralizēšanos - to visu viņš uzskatīja par tīro nieku. 1958. gada jūnijā ģenerālis de Golls atgriezās pie varas kā Francijas premjerministrs. Kad viņš sāka īstenot Francijā savu jauno kursu, Rodēns domāja, ka te jābūt kādai kļūdai. Vecajam jādod laiks. Kad izplatījās ziņas par gaidāmajām sarunām ar Ben Bellu un FLN, Rodēns nespēja noticēt. Kaut gan viņš simpatizēja Lielā Džo Ortica vadītajai kustībai 1960. gadā, tomēr sprieda, ka iecietība pret fellahiem ir deGolla taktisks gājiens. Rodēns bija pārliecināts, ka Vecais gan zina, ko dara. Vai tad viņš nebija kādreiz teicis šos zelta vārdus - "Francijas Alžirija"?

Kad beidzot kļuva skaidrs, ka vairs nevar būt šaubu - Šarla de Golla priekšstatā par Francijas atjaunošanu nebūt neietilpst Francijas Alžirija, Rodēna pasaule sašķīda kā porcelāna vāze, kam pārbraucis pāri vilciens. Nepalika ne ticība, ne cerība, ne uzticība - itin nekas. Vienīgi naids. Naids pret sistēmu, pret politikāņiem, pret intelektuāļiem, pret alžīriešiem, pret arodbiedrībām, pret žurnālistiem, pret ārzemniekiem, bet vislielākais bija naids pret šo viru. Rodēns 1961. gada militārajā pučā iesaistīja visu savu bataljonu, izņemot dažus čīkstuļus, kas atteicās.

Pučs neizdevās. Ar vienkāršu un gudru gājienu de Golls likvidēja puču, iekams tas paguva sākties. Dažas nedēļas pirms paziņojuma, ka sāksies sarunas ar FNL, kājniekiem tika izdalīti tūkstošiem vienkāršu radioaparātu. Daudzi virsnieki un vecākieapakšvirsnieki šo pasākumu atbalstīja, uzskatot, ka popmūzika, kas ētera skanēja no Francijas, puišiem patikamaka par karstumu, mušām un garlaicību.

De Golla balss tik nekaitīga nebija. Kad notika armijas lojalitātes galīgā pārbaude, desmitiem tūkstošu iesaukto, kas pildīja Alžirijas barakas, ieslēdza radio. Pēc ziņām viņi dzirdēja to pašu balsi, kuru Rodēns bija klausījies 1940. gada jūnijā. Un gandrīz to pašu vēstījumu.

- Jūsu priekšā ir izvēle, kam uzticēties. Es esmu Francija, tas likteņa darbarīks. Sekojiet man! Paklausiet man!

Daži bataljonu komandieri attapās, ka atlikusi tikai saujiņa virsnieku, vairums seržantu viņus bija atstājuši.

Dumpis izgaisa kā ilūzija - ar radio palīdzību. Rodēnam bija laimējies vairāk nekā dažam citam. Simt divdesmit virsnieku, seržantu un ierindnieku bija palikuši viņa pusē. Tāpēc, ka šajā vienībā bija daudz bijušo Indoķīnas un Alžirijas frontinieku. Kopā ar citiem pučistiem viņi izveidoja Armijas slepeno organizāciju, solīdamies gāzt Elizejas pils Judasu.

1961. gada ziema Rodēns kļuva par Argo vietnieku, OAS operāciju šefu trimda. Argu, būdams apveltīts ar nojautu un talantu, vadīja OAS ofensīvas Francijas metropolē. Rodēns bija organizators, viltīgs, nesaudzīgs, ar asu prātu. Ja viņš būtu tikai fanātisks bandīts, tad būtu bīstams, un ari ne parak. Bija vēl daudz citu tā paša kalibra viru, kas sešdesmito gadu sakuma žvadzināja OAS ieročus. Bet viņš bija kas vairak. Viņa tēvs, kurpnieks, bija bijis ciltstēvs labām smadzenēm, ko nebija sabojājusi armijas izglītība. Rodēns bija attīstījies pats, pats sevi radījis.

Tāpēc viņš 11. marta rītā ar vēsu un loģisku prātu ķērās piedeGolla nogalināšanas plāna izstrādāšanas. Viņš nebija tik muļķīgs; lai iedomātos, ka šis pasākums būs viegls. Gluži otrādi. Ptiklamārā un Kara skolā pieļautas kļūdas padarīs to vēl grūtāku. Slepkavas atrast nebūtu grūti, problēma bija cita: atrast cilvēku vai plānu, kas būtu pietiekami neparasts, lai spētu izsisties cauri drošības mūrim, kas tagad koncentriskos lokos ietvēra prezidenta personu.

Divas stundas pie loga stāvot un nepārtraukti pīpējot, kamēr istaba bija pilna ar zilu dumu miglu, viņš apsvēra problēmas un plānus, kā tās butu risināmas. Rūpīgi un kritiski visus plānus pārbaudot, katrs no tiem likās izpildāms, bet ikviens varēja ari izjukt pēdējā izšķirošajā bridi. No visas problēmu virknes viena rādījās patiesi nepārvarama - drošības jautajums.

Kopš Ptiklamaras daudz kas bija mainījies. Aktīvā dienesta darbinieku iespiešanās OAS kadros sacēla trauksmi. Viņa priekšnieka Argu nesenā nolaupīšana liecināja, cik tālu Aktīvais dienests bija gatavs iet, lai nopratinātu OAS līderus. Nebija vairījušies pat no konflikta ar Vācijas valdību.

Atrast cilvēkus, kas šajos apstākļos gribētu palīdzēt, bus patiešam grūti. Tos, kas bija gatavi šādam darbam, pēc izskata pazina katrs Francijas policists un ari vairāki miljoni pilsoņu. Plans tiks "uzspridzināts", pirms slepkava bus pietuvojies de Gollam simt jūdžu attāluma.

Ar sevi strīdēdamies, Rodēns galu galā nobubināja: "Tāds, kuru nepazīst…" Viņš pārlūkoja to cilvēku sarakstu, kuri, pēc viņa domam, nenodrebētu, nogalinot prezidentu. Bet par katru no viņiem Francijas policijā bija lieta Bībeles biezuma. Vai gan citādi viņš, Marks Rodens, tagad slēptos nelielā Austrijas kalnu ciemata viesnīcā?

Atbilde viņu apskaidroja tieši pirms dienasvidus. Uz mirkli viņš gan to atvairīja, tomēr doma neatlaidās. Ja tādu cilvēku varētu atrast… ja tāds vispār eksistē. Lēni, piepūlēdamies viņš sāka iesaistīt šajā plāna kādu cilvēku, tad mēģinaja konfrontēt viņu ar apstakļiem un iebildumiem. Šis plāns likās pārāks par visiem, pat drošības jautājuma.

Tieši pirms lenča Marks Rodēns uzvilka ziemas mēteli un nokāpa lejā. Ārdurvis atverot, viņam sejā iecirtas vējš, kas pūta pretī no ledus aukstas ielas. Tas lika notrīsēt, tomēr izvēdija trulās galvassāpes, kas bija uznākušās pārkurinātajā guļamistabā. Nogriezies pa kreisi, pret vēju salicis, viņš aizcinijās līdz pasta kantorim Adlerielā un nosūtīja veselu sēriju īsu telegrammu, informēdams savus kolēģus, kas slēpās zem svešiem vārdiem Dienvidvācijā, Austrijā, Itālijā un Spānijā, ka vairākas nedēļas nebūs sastopams, jo esot jāveic kāda misija.

Smagiem soļiem slājot atpakaļ uz savu nožēlojamo mitekli, viņam iešāvās prātā: viens otrs, iespējams, nodomās, ka viņš grib palikt malā, nozust, jo baidās tikt nolaupīts vai nogalināts. Viņš paraustīja plecus. Lai domā, ko grib, garo paskaidrojumu laiks ir beidzies.

Viņš iegriezās pansijā "Stammkarte", kur šodien pusdienās bija cūkas kājiņas ar nūdelēm. Kaut gan gadiem ilgi dzīve džungļos un Alžirijas pirmatnējos apvidos bija notrulinājusi viņa gaumi, tomēr izrādījās grūti šo maltīti iebaudīt. Pēc tam viņš bija gatavs ceļam, somas sakravātas, rēķins nomaksāts - Rodēnsdevās vientuļā misija,lai atrastu cilvēku vai, precīzāk, cilvēka tipu, par kuru vēl nezināja, vai tāds vispār eksistē.

Tai pašā mirkli, kad viņš kāpa vilcienā, Londonas lidlaukā nolaidās BOAC Komēta 4B, tuvodamās skrejceļam 04. Ta pienāca no Beirutas. Starp pasažieriem, kas sāka iet uz uzgaidāmas zāles pusi, bija kads slaids, gaišmatains anglis, veselīgi iededzis Vidējo Austrumu saulē. Viņš jutās atpūties un spēku pilns pēc divu mēnešu neapšaubāmām izpriecām Lebanonā un vēl priecīgāks par skaisto naudas summu, kas no Beirutas bankas bija pārsūtīta uz viņa kontu Šveicē.

Tur tālumā, Ēģiptes smilšainajā zemē, apjukušu un pārskaitušos Ēģiptes policistu aprakti, katrs ar glīti iešautu lodi mugurā, palika guļam divi vācu inženieri. Viņu šķiršanās no dzīves par vairākiem gadiem aizkavēs radīt Nasera AI Zafira raķeti, un kāds cionistu miljonārs Ņujorkā pārliecināsies, ka viņa nauda veiksmīgi ieguldīta. Viegli ticis cauri ar muitas formalitātēm, anglis iesēdās īrētā mašīnā un aizbrauca uz savu dzīvokli Meifērā.

Pagāja deviņdesmit dienas, iekams beidzās Rodēna meklējumi, un viņam bija, ko parādīt: trīs dosjē, katrs ielikts brūnos vāciņos, ko pastāvīgi turēja sev klāt. Jūnija vidu viņš atgriezās Austrijā un apmetās nelielā viesnīca - Kleista pansijā - Bruknera alejā Vīnē.

No pilsētas galvena pasta viņš nosūtīja divas telegrammas, vienu uz Bolzano Ziemeļitalijā, otru uz Romu. Abās izsauca divus galvenos palīgus uz steidzamu satikšanos. Divdesmit četru stundu laikā šie vīri ieradās. Renē Monklērs atbrauca īrētā mašīnā no Bolzano, Andre Kasons atlidoja no Romas. Abi ceļoja ar pieņemtiem vārdiem un viltotam pasēm, jo kā Itālija, tā Austrijā tie figurēja Francijas pretizlūkošanas sarakstos pašā primaja vietā un bija pazīstami aģentiem robežpunktos un lidostās.

Andrē Kasons Kleista pansijā ieradās pirmais, septiņas minūtes pirms norādītā laika, tas ir, pirms vienpadsmitiem. Taksometram viņš lika apstāties Bruknera alejā uz stūra, tad, puķu veikala logā skatīdamies, sakārtoja kaklasaiti un tikai pēc tam iegāja viesnīcas foajē. Rodens, ka parasti, bijā pierakstījies ar citu vārdu, vienu no tiem divdesmit, ko zināja tikai paši tuvākie kolēģi. Abi uzaicinātie dienu iepriekš bija saņēmuši telegrammu, parakstītu ar Sulca vārdu, tas bija Rodēna segvārds šajās divdesmit dienās.

-Herr Schulz,bitte? - Kasons vaicāja jaunajam cilvēkam pie reģistrācijas galda. Klerks ieskatījās savā grāmatā.

Sešdesmit ceturtā istaba. Vai jus gaida, mans kungs?

Jā gan, - atbildēja Kasons un kāpa augšā pa kāpnēm.

Otrajā stāvā, pa garo gaiteni iedams, viņš lūkojas pēc 64, numura un atrada to ap gaiteņa vidu labajā pusē. Tikko Kasons pacēla roku, lai pieklauvētu, no aizmugures viņu kāds sagrāba. Pagriezies ieraudzīja smagnēju seju ar zilganu zodu. Acis zem biezajiem matiem, kas sniedzās līdz uzacīm, vērās viņā bez jebkādas ziņkāres. Šis virs bija sācis sekot tai mirkli, kad viņš gāja garām nišai, kas atradās kādus piecus soļus aizmugurē, un, lai gan paklājs bija ļoti plāns, Kasons to nebija dzirdējis.

Vousdezirez? [2] - milzenis vaicāja, it kā viņu nekas cits neinteresētu. Tomēr Kasona roku vaļā nelaida.

īsu mirkli Kasonam sametās nelabi, atceroties, cik aši pirms četriem mēnešiem Argu bija aizvests no Eden-Volfa viesnīcas. Tomēr viņš šajā aiz muguras stāvošajā atpazina poli, leģionāru no Rodēna kādreizējās kompānijas Indoķīnā un Vjetnamā. Viņš atcerējās, ka Rodēns reizēm izmantoja Viktoru Kovaļski speciāliem uzdevumiem.

Man norunāts sastapties ar pulkvedi Rodēnu, Viktor, - viņš klusi teica. Kovaļska uzacis saraucās vēl vairāk, kad viņš dzirdēja nosaucam savu un sava šefa vārdu.

Es esmu Andrē Kasons.

Kovaļski tas, šķiet, neietekmēja. Viņš ar kreiso roku piedauzīja pie 64. istabas durvīm. Kāda balss iekšā atsaucās;

Oui? [3]

Kovaļskis piespieda muti pie durvju paneļa.

Te viens atnācis, - viņš norūca un pavērās spraugā.

Rodēns paskatījās un atrāva durvis vaļa.

Mīļais Andrē! Atvaino/- viņš pamāja Kovaļskim. - Viss kārtībā, kaprāl, es šo cilvēku gaidīju.

Beidzot Kasona labo roku atbrīvoja, un viņš iegāja istabā. Rodēns pār slieksni pārmija dažus vārdus ar Kovaļski, tad durvis atkal aizvēra. Polis atgriezās nišas ēnā.

Rodēns paspieda Kasonam roku un aizveda viņu pie diviem zviļņiem gāzes kamīna priekšā. Kaut gan jūnijs jau bija pusē, laiks ara pieturējās auksts, bet abi viri bija pieraduši pie Ziemeļāfrikas siltas saules. Gāzes kamīns dega pilnā sparā. Kasons novilka lietus meteli un apsēdās.

Parasti tu tik piesardzīgs nebiji, Mark, - viņš teica.

Ne tik daudz sevis dēļ, - Rodēns atbildēja. - Ja kas notiktu, gan es izkultos. Bet man būtu vajadzīgas pāris minūtes, lai likvidētu papīrus. - Viņš norādīja uz rakstāmgaldu pie loga kur stāvēja mape un biezie brūnie vāciņi. - Tāpēc atvedu līdzi Viktoru. Lai notiek kas notikdams, viņš gādās, ka man paliek sešdesmit sekundes papīru sadedzināšanai.

Tātad ļoti vērtīgi papīri.

Varbūt, varbūt, - Rodēna balsi ieskanējās apmierinājums. - Pagaidīsim Renē. Es viņu aicināju vienpadsmitos piecpadsmit, lai jus neierastos reizē un nesamulsinātu Viktoru. Viņš nervozē, kad nāk pārāk daudz ļaužu, ko viņš nepazīst.

Rodens atļāvās vienu no saviem retajiem smaidiem, domājot par to, kas notiktu, ja Viktors ar smago koltu kreisajā padusē sāktu nervozēt. Pie durvīm klauvēja. Rodēns šķērsoja telpu un piespieda muti pie durvīm.

Oui?

Šoreiz tā bija Renē Monklēra balss, nervoza un saspringta.

Mark, dieva dēļ…

Rodēns atrāva durvis. Tur stāvēja Monklērs, bet aiz viņa milzīgais polis. Viktora kreisa roka bija ciemiņu aptvērusi, abas viņa rokas piespiežot pie ķermeņa.

Ca va, Viktor,x - Rodēns noburkšķēja, un Monklērs tika palaists vaļā. Viņš iegāja istabā un saviebās pret Kasonu, kas smaidīja pretī, sēdēdams krēslā pie kamīna. Durvis atkal aizvērās, un Rodēns atvainojās Monklēram.

Monklērs panācās pretī, un abi sarokojās. Viņš bija novilcis mēteli, unnu kļuva redzams saburzītais tumšpelēkais uzvalks, slikti piegriezts un apvalkāts. Tāpat kā vairums armijas cilvēku, kas pieraduši pie uniformas, viņi abi ar Rodēnu uzvalkus neprata valkat.

Kā jau saimnieks Rodēns lūdza abus atlaisties zviļņos. Pats apsēdas uz cieta krēsla pie vienkāršā galda, ko viņš izmantoja ari par rakstāmgaldu. No kumodes paņēma pudeli franču konjaka un vaicājoši pacēla to. Abi viesi pamāja. Rodēns ielēja glāzēs dāsnus mēriņus un pasniedza Monkleram un Kasonam. Atbraucēji dzēra, un stiprais šķidrums drīz viņus sasildīja.

Renē Monklērs, atzvēlies pret galvas balstu, bija īss un drukns, tāpat kā Rodēns - profesionāls armijas virsnieks. Bet viņš nebija kaujas komandieris kā Rodēns. Lielāko daļu dzīves bija strādājis administrācija, pēdējos desmit gadus ārzemju leģiona finansu pārvaldē. Kopš 1963. gada pavasara OAS kasieris.

Andrē Kasons bija vienīgais civilists. Mazs un stūrains, viņš vēl aizvien ģērbās kā bankas direktors, kas viņš bija bijis Alžira. Tagad darbojās par OAS-CNR pagrīdes sakarnieku Francijas metropolē.

Abi, tāpat kā Rodēns, bija radikāļi pat OAS ietvaros, lai arī dažādu cēloņu dēļ. Monklēra dēls, deviņpadsmit gadu vecs puisis, pirms trim gadiem dienēja Alžīrijā, kad tēvs vēl vadīja norēķinu daļu ārzemju leģiona bāzē pie Marseļas. Majors Monklērs nekad nebija redzējis sava dēla līķi, leģiona patruļa bija to aprakusi smiltīs, kad ieņemts ciemats, kur partizāni jauno puisi bija turējuši sagūstītu. Bet tēvs dabūja dzirdēt sīkumus par to, kas ar zēnu bija darīts. Leģionā nekas ilgi nepaliek noslēpums. Cilvēki runā.

Andrē Kasons bija dzimis Alžīrijā, visu mūžu nodevies savam darbam, dzīvoklim un ģimenei. Banka, kurā viņš strādaja, bija pakļauta pārvaldei Parīzē, tā ka, pat Alžiriju zaudējot, viņš bezdarba nepaliktu. Tomēr, kad 1960. gadā kolonija sacēlās, viņš bija viens no savas dzimtās pilsētas Konstantines līderiem. Kad cits pēc cita tika slēgti rēķini un biznesmeņi visu izpārdeva, lai atgrieztos Francijā, viņš saprata, ka franču ziedu laiki Āfrikā ir beigušies. Drīz pēc armijas dumpja, saniknots par gollistu jauno politiku un savu tautiešu nabadzību, no kuras tie bēga pāri jūrai uz tēvzemi, ko daudzi nebija lāgā pat redzējuši, - viņš palīdzēja kādai OAS vienībai nolaupīt bankā trīsdesmit miljonus veco franku. Viņu sazīmēja viens no jaunakajiem kasieriem, un tā Kasona karjera banka bija cauri. Sievu un abus bērnus viņš aizsūtīja pie radiem Perpiņanā un pats iestājās OAS. Viņš bija šai organizācijai vērtīgs ieguvums, jo pazina vairākus tukstošus OAS piekritēju, kas tagad dzīvoja Francijā.

Marks Rodēns apsēdās pie galda un pārlaida abiem skatienu. Viņi lūkojas pretī, bet neko nevaicāja.

Rūpīgi un metodiski Rodēns sāka izklāstu, vērsdams uzmanību uz kļūdām, kuru radās aizvien vairāk, un uz sakāvi, ko OAS dažos pēdējos mēnešos bija sagādājis Francijas izlūkdienests. Viesi drūmi raudzījās savās glazēs.

- Mums gluži vienkārši jāzina fakti. Pēdējos četros mēnešos esam saņēmuši trīs bargus triecienus. Kara skolas pasākuma izjukšana ir tikai pēdējā šai skaitā. Tie vienīgie divi mēģinājumi, kad mūsējie bija tikuši spļāviena attālumā no viņa, ir apkaunoti ar elementārām kļūdām plānošanā vai īstenošanā. Man nemaz nav jāiedziļinās sīkumos, jus tos zināt tikpat labi ka es. Antuāna Argū nolaupīšana ir atņēmusi mums

lēnu no spējīgākajiem līderiem, un, neskatoties uz viņa uzticību, nav ubu, ka, pielietojot modernas nopratināšanas metodes, organizacija li apdraudēta. Antuāns zinaja visu, kas bija jāzina, un nu mums jāatjauno viss gandrīz no paša sākuma. Tāpēc mēs pašlaik sēžam te, šajā nožēlojamaK'snicā, nevis savā mītnē Minhenē. Sākt pat no paša sākuma nemaz nrluitu tik slikti, ja tas būtu pirms gada. Tad mēs butu varējuši ekspluatēt tūkstošiem jusmigu un patriotisku brīvprātīgo. Tagad tik viegli nav. Z.ina Man Bastjēna Tin nogalināšana lietai nepalīdzēs. Es mūsu līdzjutējus levišķi nevainoju. Mēs taču solījām viņiem rezultātus, bet nedevām neko. Un viņiem ir tiesības gaidīt rezultātus, nevis vārdus.

Labi, labi. Ko tu gribi teikt? - Monklērs vaicāja. Abi saprata, ka Kodēnam taisnība. Monklērs labak par jebkuru citu apjēdza, ka Alžīrijas hinku aplaupīšanā iegūtie līdzekļi tiek izlietoti organizācijās uzturēšanai un ka labējā spārna rupnieku ziedojumi sak izsīkt. Pavisam nesen viņa lūgumi tika uzklausīti ar slikti slēptu nepatiku.

Rodēns turpinaja, it kā nemaz nebūtu ticis partraukts.

Es vilcinos, kungi, piesaistīt jaunus patriotiskus ļaudis tādiem I'Liniem, kam nav lielu izredžu palikt neatklatiem ilgāk par dažām »lienam. īsi sakot, ir pārak daudz spiegu, pārak daudz atkritēju, pārāk daudz nepaklausīgo. Ņemot to vērā, slepenā policija tagad ir tik pilnīgi iesukusies mūsu kustībā, ka pat augstāko padomes vadoņu lēmumi tai iuv noslēpums. Šķiet, viņi jau otra dienā uzzina, kas nolemts, ko esam nodomājuši, kadi musu plāni un kads mūsu personāls. Šāda situācija nenoliedzami ir nepatīkama, bet es esmu pārliecināts: ja mēs to ignorētu, Md turpinātu dzīvot muļķu paradīze. Manuprāt, paliek tikai viena metode, lai sasniegtu mūsu pirmo mērķi - Zohras nogalināšanu, paņemiens, kas apvedis ap stūri visu spiegu un aģentu tiklu, atstās slepeno policiju tukšā, veids, par kuru tie ne vien neko nezinās, bet kuru nevarēs ari likvidēt, pat ja zinās.

Monklērs un Kasons aši pacēla galvas. Guļamistaba valdīja nāves klusums, ko šad tad pārtrauca tikai lietus grabinašanās uz palodzes skārda.

Ja pieņemam, ka mans situācijas novērtējums nelaimīgā kārtā ir pareizs, - turpinaja Rodēns, - tad mums ari jāpieņem, ka visi, ko pazīstam gan kā sagatavotus, gan spējīgus veikt Grand Zohras eliminēšanu, tāpat ir zināmi slepenajai policijai. Neviens no viņiem nevar spert soli Francija, lai netiktu vajāts un medīts. Es ticu, kungi, ka vienīgā alternatīva ir - noalgot šādam pakalpojumam kadu svešu.

Monklērs un Kasons sākumā izskatījās apjukuši, tad pamazām sāka aptvert.

Bet kādu svešu? - beidzot ievaicājās Kasons.

Šim cilvēkam, lai viņš ir, kas būdams, vispirms noteikti jābūt ārzemniekam, - Rodēns teica. - Viņš nebūs ne OAS, ne CNR loceklis. Viņu nepazīs neviens policists Francijā, un viņš neskaitīsies nevienā saraksta. Visu diktatoru pārvaldes vājums ir tas, ka tie ir briesmīgi birokrāti. Ja kāds nav sarakstā, viņš neeksistē. Slepkava bus nepazīstams, tāpēc neesošs. Viņš ceļos ar ārzemju pasi, izdarīs savu darbu un pazudīs savā zemē, bet franču tauta sacelsies un aizslaucis de Golla nodevīgā puļa atliekas. Arīja viņš netiks ārā, tas nebūs tik ļoti svarīgi,jo katrā ziņā pēc varas pārņemšanas mēs viņu atbrīvosim. Svarīgi, lai viņš tiek iekša nesakompromitēts un aizdomās neturēts. Tas nevienam no mums šobrīd nav pa spēkam.

Abi klausījās klusēdami, katrs savās domās iegrimis, kamēr aptvēra Rodēna plānu.

Monklērs klusi iesvilpās.

Profesionāls slepkava, algotnis.

Tieši tā, - Rodēns atbildēja. - Nebūtu gudri iedomāties, ka svešinieks tadu darbu darīs, mus mīlēdams vai aiz patriotisma, vai velns sazina, kāpēc. Lai mēs atrastu cilvēku, kas šai operācijai butu piemērots gan izveicības ziņā, gan būdams apveltīts ar īsto nervu, mums jāalgo profesionālis. Un tāds cilvēks strādās tikai par naudu, par krietnu naudu, - viņš piebilda, ātri paskatījies uz Monklēru.

Bet kur lai tādu cilvēku ņemam? - vaicāja Kasons.

Rodēns pacēla roku.

Vispirms svarīgākais, kungi. Acīmredzot bus jāizstrādā vesels lērums detaļu. Vispirms es gribētu zināt, vai jus principā šai idejai piekrītat?

Monklērs un Kasons paskatījās viens otrā, tad abi pavērās Rodēna un lēni pamāja.

Bien.. - Rodēns atlaidās krēslā, cik jau nu taisna, cietā atzveltne to pieļava. - Tātad pirmais punkts skaidrs - ir piekrišana principa. Otrs attiecas uz drošibu, un tas ir visas idejas pamats. Manuprat, būs ārkārtīgi maz tādu, par kuriem var teikt, ka uz viņiem nekrīt ne mazākās aizdomas. Ar to es negribu teikt, ka uzskatu kādu no mūsu kolēģiem ļ »ar nodevēju. Bet veca gudrība māca: jo vairāk cilvēku zina noslēpumu, ļo tas nedrošāks. Šis idejas kvintesence ir - pilnīga slepenība. Tātad - jo inazāk cilvēku par to zinās, jo labāk. Esmu atsaucis šurp tevi, Renē, un tevi, Andrē, tāpēc, ka esmu pilnīgi pārliecināts par jusu abu uzticību rnusu lietai. Un ari par jusu spējam glabāt noslēpumu, vēl vairāk - es domāju aktīvi sadarboties ar tevi, Renē, jo kasierim un mantzinim bus nepieciešams ar šo cilvēku sastapties, to pieprasīs katrs profesionāls slepkava. Tava līdzdalība, Andrē, bus nepieciešama, lai garantētu šādam cilvēkam Francijā pulciņu uzticīgu palīgu, ja viņam gadījumā rastos lada vajadzība. Bet es neredzu iemesla, kāpēc ši plāna detaļas butu j.īzina vēl kādam bez mums trim. Tāpēc es iesaku izveidot komiteju, kurā butu vienīgi mēs, lai tad par šo ideju uzņemtos visu atbildību par izplānošanu, īstenošanu un subsidēšanu.

Atkal iestājās klusums. Beidzot Monklērs teica: - Tu gribi teikt, ka mēs pilnībā izslēdzam OAS padomi, visu CNR? Tas viņiem nepatiks.

- Pirmkārt, viņi to nezinās, - Rodēns mierīgi atbildēja. Ja mēs šo ideju izstāstīsim viņiem visiem, tie pieprasīs plenārsēdi. Jau tas vien piesaistīs uzmanību, un "ūsaiņi" sāks rīkoties, lai izdibinātu, kāpēc plenārsēde sasaukta. Var pat atrast "sūci" kādā no padomēm. Ja iesim pie katra locekļa pēc kārtas, zaudēsim nedēļas, kamēr saņemsim piekrišanu principa. Un tad viņi visi gribēs zināt, kā tas visās stadijās paredzēts un ka tiks izdarīts. Jus taču zināt, kādi ir visi tie draņķa politikāņi un komiteju vīri. Viņi visu grib zināt tikai zināšanas dēļ. Darīt tie nedara neko, bet visu operāciju pakļauj riskam ar vienu neuzmanīgu vai dzērumā izteiktu vārdu. Otrkārt, ja OAS un CNR ari piekritis idejai visā visumā, mēs necik tālu vēl nebūsim tikuši, bet to zinās jau gandrīz trīsdesmit cilvēku. Turpretī, ja mēs paši rīkosimies, uzņemsimies atbildību un viss izjuks, mēs būsim tikai turpat, kur pašreiz. Protams, mūs kritizēs, un tikai. Ja plāns izdosies, mēs tiksim pie varas, un tad neviens vairs nestrīdēsies. Diktatora gāšanas aizkulises kļūs par teorētisku problēmu. Tātad īsi un skaidri - vai jūs abi esat ar mieru piebiedroties man ka vienīgie šīs idejas plānotāji, organizatori un izpildītāji?

Monklērs un Kasons atkal saskatījās, pagriezās pret Rodēnu un pamāja. Šī bija pirmā reize, kad viņi sastapās pēdējo triju mēnešu laika pēc Argu nolaupīšanas. Kad vadībā bija Argū, Rodēns palika ēnā. Nu viņš nāca klajā ar līdera pilnvarām. Pagrīdes vadītājs un naudas maks bija iespaidoti.

Rodēns pavērās abos, uzelpoja un pasmaidīja.

Labi, - viņš teica, - un nu ķersimies pie detaļām. Ideja par profesionālā, algota slepkavas palīdzību man pirmo reizi ienāca prāta todien, kad pa radio dzirdēju, ka nogalinats nabaga Bastjēns Tiri. Kopš tā laika esmu meklējis viru, kas mums vajadzīgs. Pats par sevi saprotams, tādus cilvēkus grūti atrast, viņi sevi nereklamē. Meklēju jau kopš marta vidus, un iznākumu varētu rezumēt šādi.

Rodēns paņēma trīs jau pieminētos bruņos vākus, kas gulēja uz galda. Monklers un Kasons, uzacis pacēluši, klusēdami atkal saskatījās. Rodēns rezumēja:

Manuprāt, labāk būs, ja jūs paši pastudēsiet šos dosjē, tad varēsim aprunāties par pirmo kandidātu. Es pats esmu pārlūkojis visus trīs un zinu, kam dot priekšroku, ja gadījumā pirmais nevarētu vai negribetu šo darbu uzņemties. Katrs dosjē ir tikai vienā eksemplārā, tāpēc jums vajadzēs lasīt pēc kārtas.

Viņš izņēma no brūnās mapes trīs vāciņus. Vienu iedeva Monklēram un otru Kasonam. Trešo paturēja sev, bet nepūlējas lasīt. Viņš zināja visu triju vāciņu saturu no galvas.

Ko lasīt nebija daudz. Rodēna vārdi par "īsu" dosjē bija apnicīgi akurāti. Kasons pabeidza lasīt pirmais, paskatījās Rodēna un pasmaidīja.

Un tas ir viss?

Tādi cilvēki detaļas par sevi neizpauž, - Rodēns atbildēja. - Paskatiet šo. - Un viņš pasniedza Kasonam vākus, ko turēja rokā.

Pēc brīža ari Monklers bija beidzis un atdeva vākus Rodēnam, savukārt tas viņam iedeva dosjē, kuru nupat bija izskatījis Kasons. Abi atkal iegrima lasīšanā. Šoreiz pirmais beidza Monklers. Viņš paskatijas Rodēnā un paraustīja plecus.

Nu… nav daudz sakumam, bet tādu mums pašiem noteikti ir kādi piecdesmit…

Viņu pārtrauca Kasons.

Pagaidi, kamēr redzēsi šito… - viņš atšķīra pēdējo lapu un pārlaida acis trim pēdejiem paragrāfiem. Beidzis aizvēra vākus un paskatījās Rodēnā. OAS šefs neizrādīja, ko domā. Viņš paņēma vākus, ko Kasons bija izskatījis, un nodeva Monklēram. Kasonam viņš iedeva trešos vākus. Abi beidza lasīt reizē, pēc piecām minūtēm.

Rodēns savāca vākus un nolika atpakaļ uz rakstāmgalda. Tad paņēma krēslu, pagrieza ar taisno muguru pret kamīnu uņ apsēdās jāteniski, rokas uz atzveltnes uzlicis. No šī "troņa" viņš noskatījās uz abiem pārējiem.

Tā, es jau teicu, ka izvēle nav liela. Iespējams, būtu daudz tadu, kas lo izdarītu, bet bez labas slepenā dienesta kartotēkas viņus ir nolādēti grūti atrast. Droši vien paši labākie vispār nav nekādās kartotēkās. Jus lasījāt par šiem trim. Pagaidām sauksim viņus par vācieti, dienvidafrikāni un angli. Andrē?

Kasons paraustīja plecus.

Manuprāt, te nav ko debatēt. Pēc šiem datiem spriežot, anglis ir pārējiem priekšā par veselu jūdzi.

Renē?

Piekrītu. Vācietis šadam darbam liekas drusku par vecu. Izņemot dažus uzdevumus, ko viņš nacistu uzdevumā veicis pret Izraēlas aģentiem, - šķiet, neko lielu viņš nav izdarījis. Turklāt viņa attieksme pret žīdiem varbūt ir tīri personiskas dabas, tāpēc nav pilnīgi profesionālā. Dienvidafrikāni varētu algot moru politikāņu, piemēram, Lumumbas, apkaušanai, bet, lai ielaistu lodi galvā Francijas prezidentam… tam viņa mērķis par augstu! Bez tam anglis perfekti runa franciski.

Rodēns lēni pamaja.

Es arī domāju, ka nav ko šaubīties. Jau pirms šos dosje biju izanalizējis, izvēle likās skaidra.

Vai tu esi par šo anglosaksi pārliecināts? - Kasons vaicāja. - Vai viņš patiešām ir šādus darbus veicis?

Es pats biju pārsteigts, - Rodens teica. - Tāpēc īpaši veltīju viņam vairāk laika. Kasattiecas uzabsolutu drošību, tad tādas nav. Ja būtu, tas butu sliktāk. Tada gadījumā viņš visur butu ievests sarakstos kā nevēlams intrigants. Bet tagad pret viņu nevienam pierādījumu nav, tikai baumas. Formāli viņa biogrāfija bija balta kā sniegs. Pat ja angļiem viņš ir saraksta, tie iepretī viņa vārdam var ievilkt tikai jautājuma zirni. Risks, ka angļi par tādu cilvēku varētu informēt franču policiju, ir niecīgs. Jūs taču zināt, ka viņi viens otru nīst. Nē, anglim ir visas priekšrocības, izņemot vienu…

Kādu? - Monklērs aši ievaicājās.

Ļoti vienkāršu. Viņš nebūs lēts. Tāds cilvēks var pieprasīt lielu naudu. Kā ir ar finansēm, Renē?

Monklērs paraustīja plecus.

Ne pārāk spoži. Izdevumi ir drusku samazinājušies. Kopš Argū dēkas visi CNR varoņi pārcēlušies uz lētām viesnīcām. It kā vairs nepatiktu pieczvaigžņu pilis un televīzijas intervijas. No otras puses - ienākumi kritušies līdz pēdējam. Kā jau tu teici - kaut kas jādara, citādi mēs izputēsim līdzekļu trūkuma dēļ. Tādus pasākumus nevar uzturēt ar mīlestību un skūpstiem.

Rodēns drūmi pamāja.

Ta jau es domāju. Mums jādabū kaut cik naudas. No otras puses - neko nevar pasākt, pirms mes nezinām, cik vajadzēs.

Tātad, - Kasons mierīgi iestarpināja, - nākamais solis botu - satikties ar to angli un paprasīt, vai viņš šo darbu uzņemsies un par cik.

Jā, mēs esam par to vienisprātis. - Monklērs un Kasons pamāja.

Rodēns palūkojās pulkstenī. - Tagad ir tieši viens. Man Londonā ir

kāds aģents, kam šobrīd varu piezvanīt un pateikt, lai kontaktējas ar šo cilvēku un palūdz viņu atbraukt. Ja viņš būs ar mieru šovakar ar lidmašīnu atlidot uz Vīni, mēs viņu rit pēc pusdienām satiksim. Šā vai tā - mēs zināsim, kad mans aģents atzvanīs. Esmu atļāvies noīrēt jums divas istabas tepat šajā gaiteni. Domāju, izdevīgāk kopā atrasties Viktora apsardzībā, nekā but atsevišķi un bez sarga. Tikai katram gadījumam, saprotiet.

Tu biji pilnīgi pārliecināts, ka piekritīsim, vai ne? - vaicāja Kasons.

Rodēns paraustīja plecus.

Pagāja krietns laiks, kamēr ieguvu šo informāciju. Jo mazāk laika turpmāk šķiedīsim, jo labāk. Ja gribam ko izdarīt, tad nav ko kavēties.

Viņš piecēlās, un abi pārējie tāpat. Rodēns pasauca Viktoru, lika noiet lejā hallē, paņemt 65. un 66. istabas atslēgas. Gaidot viņš teica Monklēram un Kasonam:

Man jāzvana no galvena pasta. Viktoru ņemšu Ildzi. Kamēr būšu projām, palieciet abi kopā vienā istabā un aizslēdziet durvis. Mans signāls būs trīs klauvējieni, pauze, tad vel divi.

Starp citu, - Rodēns turpināja. - Vai kādam nojums ir ierocis?

Abi pakratīja galvas. Rodēns piegāja pie skapīša un izņēma no tā

neveiklu MAB 9mm, ko glabāja pašaizsardzībai. Viņš izvilka magazīnu, ieslidināja atpakaļ un atbīdīja drošinātāju. Tad pasniedza Monklēram.

Tu pazīsti šo sistēmu?

Monklērs pamāja.

Pietiekami, - viņš atbildēja, paņemdams ieroci.

Viktors aizveda abus uz Monklēra istabu. Kad viņš atgriezās, Rodēns jau pogāja ciet mēteli.

Ejam, kaprāl, mums ir darbiņš.

Tajā pašā vakarā BEA Vangars Londona-Vīne ieslīdēja Švehatas lidostā ap to laiku, kad krēsla sabiezēja tumsā. Lidmašīnas aizmugures salonā gaišmatains anglis sēdēja, atlaidies krēslā pie loga, un skatijas laukā uz ugunim, kas skrēja pretī lidmašīnai. Viņš vienmēr priecājās, redzēdams tuvojamies šīs ugunis, jo tas radīja drošības sajutu, ka mašīna drīz patiešam nolaidīsies. Pašā pēdējā mirkli neskaidrais skrejceļš izplūda, daudzie gaismas ķermeņi izzuda un varēja redzēt tikai melno ( ieto asfaltu, kam beidzot pieskārās riteņi. Nolaišanās precizitāte anglim patika. Viņam vispār patika precizitāte.

Jaunais francūzis no Francijas tūristu biroja, kas atradās Pikadillī laukumā, nervozi paskatījās kaimiņā. Kopš telefona zvana pusdienlaikā viņš nepārtraukti nervozēja. Apmēram pirms gada atvaļinājuma laikā Parīzē viņam bija piedāvāts kļūt par OAS aģentu un uzdots palikt pie sava darba galda Londonā.

Uz vēstuli vai telefona zvanu, kad viņš tika uzrunāts istā vārdā un pec tam: "Dārgo Pjēr", vajadzēja atsaukties nevilcinoties un precīzi. Nekas vairāk nebija noticis līdz pat šodienai, 15. jūnijam.

Telefoniste vēstīja, ka viņam zvanot no Vines kāds personiskā lietā, un vēl piebilda En Austriche, lai atšķirtu no pilsētas Francijā ar tādu pašu nosaukumu. Ziņkāri viņš atsaucās uz zvanu un dzirdēja, ka viņu kāda balss uzrunā: "Manu dārgo Pjēr!" Pagaja dažas sekundes, pirms viņš attapās, ka tas ir paša segvārds.

Ap lenča laiku viņš aizbildinājās ar galvassāpēm, tika atbrīvots un aizsteidzās uz dzīvokli Sautodlistrītā, lai nodotu ziņu. Anglis ne mazākā mērā nejutās pārsteigts, ka viņam pēc trim stundām jāizlido uz Vīni. Viņš aši sakravāja čemodānu, tad abi iesēdās taksometra un aizbrauca uz Hitrovas lidostu. Francūzis nebija iedomājies, ka vajadzēs skaidru naudu, viņam Ildzi bija tikai pase un čeku grāmatiņa, bet anglis mierīgi izvilka no kabatas rullītī satītas naudaszīmes, kuru bija pietiekami daudz, lai nopirktu divas biļetes "turp un atpakaļ".

Kopš tā brīža viņi gandrīz nemaz nebija runājuši. Anglis nevaicāja, uz kurieni viņi Vīnē ies vai ar ko satiksies, nedz ari - kādā nolūkā. Tam tik un tā nebūtu nozīmes, jo francūzis tāpat neko nezināja. Viņam bija uzdots piezvanīt no Londonas lidostas un apstiprināt, ka viņš patiešām ieradīsies ar BEA reisu, un, ierodoties Švehetā, pieteikties galvenajā izziņu kioskā. Tas'lika viņam nervozēt, un angļa miers nebūt nepalīdzēja, tikai vēl vairāk satrauca.

Lielajā zālē pie izziņu galda viņš pateica savu vārdu daiļajai au- strietei, kas pameklēja kartotēkā sev aiz muguras un tad pasniedza zirnīti. Tur bija rakstīts: "Piezvaniet pa 614403, prasiet pēc Sulca." Viņš jau pagriezās, lai ietu pie kāda no publiskajiem telefoniem halles galā. Bet anglis pieskārās viņa plecam un parādīja uz kadu kiosku ar nosaukumu

Wechsel.

Jums bus vajadzīga sīknauda, - viņš teica nevainojamā franču valodā. - Pat austrieši nav tik augstsirdīgi, lai apkalpotu jūs par brīvu.

Francūzis piesarka un piegāja pie valūtas maiņas letes, bet anglis tikmēr omulīgi atlaidās popētā sēdekli un aizpīpēja angļu cigareti. Pēc mirkļa pavadonis atgriezās ar vairākām Austrijas naudas zīmēm un pilnu sauju siknaudas. Francūzis piegāja pie telefoniem, atrada brīvu būdiņu un uzgrieza numuru. Vada viņā galā Sulca kungs viņu īsi un precīzi instruēja. Tas notika dažas sekundēs, tad viņš pakāra klausuli.

Jaunais francūzis atgriezās, un gaišmatis pacēla galvu.

Ou yva?' [4] - viņš vaicāja.

Ou y va. [5]

Kad viņš pagriezās uz iešanu, francūzis saburzīja zīmīti ar telefona numuru un nometa uz grīdas. Anglis to pacēla, atlocīja un aizdedzinaja ar savām šķilta vām. Acumirkli zīmite uzliesmoja, tad pārvērtās melnās plēnēs un nozuda zem elegantās zamšādas kurpes. Klusēdami viņi izgaja āra un apturēja kādu taksometru.

Pilsētas centrs mirdzēja ugunis, un ielas bija mašīnu pilnas, tāpēc pagāja kādas četrdesmit minūtes, kamēr taksometrs nokļuva līdz Kleista pansijai.

Šeit mēs šķirsimies. Man uzdots atvest jus, bet pašam aizbraukt citur. Jums jāiēt augšā, tieši uz 64. istabu. Jus gaida.

Anglis pamāja un izkāpa no mašīnas. Šoferis vaicājoši paskatījās francūzi.

Uz priekšu! - tas teica, un taksometrs sakustējās.

Anglis palūkojās uz ielasnosaukuma vecajiem gotiskajiem burtiem, tad uz Kleista pansijas plato romiešu kapiteli virs ieejas. Beidzot viņš aizmeta pusizpīpēto cigareti un iegāja pa durvīm.

Dežurējošais klerks stāvēja ar muguru pret dunam, kad tās iečīkstejas. Pat nedomādams iet pie letes, anglis devās taisnā ceļā uz kāpņu pusi. Klerks jau gribēja vaicāt, ko ienācējs vēlas, bet apmeklētājs paskatījās uz viņa pusi, nevērīgi pamāja kā vienkāršam sulainim un skaļi teica:

Guten Abend. [6]

Guten Abend, mein Herr, [7] - klerks automatiski atņēma, un, kamēr viņš izteica šos vārdus, gaišmatis jau bija izgaisis, kapdams pa diviem pakāpieniem reize, bet bez manāmas steigas. Augša viņš apstājās un parlaida skatienu vienīgajam no šejienes redzamajam gaitenim. Tajā gala bija 68. numurs. Viņš paskaitīja atpakaļ līdz tai vietai, kur vajadzēja but sešdesmit ceturtajam, jo cipari nebija redzami.

Starp to vietu, kur viņš stāvēja, un 64. numura durvīm bija kādas divdesmit pēdas gaiteņa, pa kreisi - neliela niša, aizsegta ar Ietam vara stienim piestiprinātu samta aizkaru. Viņš vērīgi nopētīja aizkaru: zem apakšējās malas rēgojās tikko saskatama melna kurpe. Anglis pagriezās un nokāpa lejā hallē. Šoreiz klerks bija sagatavojies. Nu viņam izdevās vismaz atvērt muti.

Ludzu, savienojiet mani ar 64. istabu, - anglis teica. Klerks mirkli skatījās viņā, tad paklausīja. Viņš pievērsās nelielam komutatoram, pacēla uz galda stāvošā telefona klausuli un sniedza viesim.

Ja pēc piecpadsmit sekundēm tas gorilla nebūs ārā no nišas, es braucu atpakaļ uz mājām,-sacījagaišmatis un nolika klausuli.Tad viņš atkal kāpa augšā.

Gaiteņa galā stāvēdams, skatījās uz 64. numura durvīm, kamēr pa tam iznāca pulkvedis Rodēns. Kādu mirkli tas lūkojas šurp, uz angli, tad klusi pasauca: "Viktor!" No nišas iznāca milzenis polis. Rodens teica:

Viss kārtībā. Es viņu gaidīju.

Kovaļskis kaut ko nomurkšķēja. Anglis pagāja viņam garam.

Rodēns ieveda atnācēju istabā. Ta atgādināja jauniesaucamo pieņemšanas punktu. Galdiņš bija pārvērsts par priekšsēdētaja pulti, un uz tās kaudzē sakrauti dokumenti. Aizgalda stāvēja vienīgais cietais krēsls. Bet divi citi tadi paši, ienesti no blakus istabam, bija novietoti katrs savā pusē, tajos sēdēja Monklers un Kasons. Galdiņa priekšā krēsla nebija. Anglis pameta skatienu apkārt, izvēlējās vienu no ērtajiem zviļņiem un pagrieza to pret galdu. Kamēr Rodēns nodeva rīkojumu Viktoram un aizvēra durvis, anglis jau bija ērti atlaidies krēslā un lūkojās Monklērā un Kasonā. Rodens apsēdās pie galda.

Kādu mirkli viņš vēroja londonieti.Tas, ko viņš redzēja, nebija nekas nepatikams, par to nebija šaubu, viņš labi prata novērtēt cilvēkus. Viesis bija kadas sešas pēdas garš, drusku pāri trīsdesmit, kalsnējs, tomēr atlētisks. Viņš izskatījās veselīgs, saulē iededzis, pareiziem, bet parastiem vaibstiem, rokas mierīgi gulēja uz krēsla parocēm. Rodēnam viņš likās savaldīgs. Tomēr acis modināja bažas. Viņš bija redzējis gļēvuļu nenoteiktās, valganās acis, psihopātu aizmiglotās, trulās acis un karavīru vērīgās acis. Anglis skatijas pretī pilnīgi atklati. Šis acis bija plankumaini pelekas, tās šķita dūmakainas, it ka ziemas rīta sirmās miglas aizklātas.

Pagāja dažas sekundes, iekams Rodēns saprata, ka tam vispār nav nekādas izteiksmes. Lai kādas domas rosījās aiz dūmakainā aizsega, cauri tam nenāca nekas, un Rodēns jutas neomulīgi. Kā jau cilvēkam, ko veidojusi sistēma un reglaments, viņam nepatika neizsakāmais un līdz ar to nekontrolējamais.

Mums ir zināms, kas jūs esat, - viņš iesāka. - Tāpēc mana kārta stādīties priekšā. Esmu pulkvedis Marks Rodēns…

Zinu, - anglis sacīja, - jūs esat OAS operāciju šefs. Bet jūs - majors Rene Monklērs, mantzinis, un jūs - msjē And re Kasons, metropoles pagrīdes šefs. - Viņš runādams paskatījās visos pēc kartas, tad sniedzās kabatā pēc cigaretes.

Kā redzams, jūs zināt krietni daudz, - ierunājās Kasons, kamēr visi trīs ar skatieniem sekoja, kā viesis aizdedzina cigareti. Anglis atlaidās krēslā un izpūta dūmu strūklu.

Kungi, būsim atklāti. Es zinu, kas esat jus, un jūs zināt, kas esmu es. Mums ir neparasta nodarbošanās. Jūs tiekat vajāti, bet es esmu brīvs un varu iet, kur gribu, neviena nekavēts. Es strādāju par naudu, jus- ideālu dēļ. Bet, kad nonākam pie praktiskām detaļām, mēs esam sava darba profesionāļi. Jūs esat ievākuši par mani ziņas. Nav iespējams to izdarīt ta, lai nedabūtu zināt tas, par kuru šī informācija tiek vākta. Dabiski, es vēlējos zināt, kas gan par mani tik ļoti interesējas. Varbūt kāds, kas vēlas atriebties, vai arī kāds, kas grib dot darbu. Man bija svarīgi to uzzināt. Un, tikko es atklāju, kāda organizācija par mani interesējas, es nosēdēju divas dienas Britu muzejā pie Francijas laikrakstu komplektiem un izlasīju visu pārjums un jūsu organizāciju. Tāpēc šodien jūsu izsūtāma zēna apmeklējums man nebija nekāds pārsteigums. Bon. Es zinu, kas jus esat un ko pārstāvat. Nu es vēlētos zināt, ko jus gribat.

Kādu bridi valdīja klusums. Kasons un Monklērs gaidīja, lai sarunu vada Rodēns. Izpletņu lēcēju rotas pulkvedis un slepkava lūkojās viens otrā. Rodēns zināja pietiekami daudz par varas darbu darītājiem, lai saprastu, ka cilvēks, kas šeit sēdēja, ir tas, kas viņam vajadzīgs. Sākot ar šo bridi, Monklērs un Kasons kļuva par daļu no istabas iekārtas.

-Tā kā esat lasījis attiecīgos avīžu komplektus, tad es jūs neapgrūtināšu, stāstīdams par musu organizācijas uzdevumiem, ko jūs tik rūpīgi nosaucāt par ideāliem. Pēc mūsu pārliecības, Franciju pašlaik pārvalda diktators, kas apgāna mūsu zemi un pārdod tās godu. Mēs uzskatām, ka viņa režīms var krist un Francija atkal atdota frančiem tikai tad, ja diktators mirst. No musu piekritēju sešiem mēģinājumiem viņu likvidēt trīs tika atklāti jau iecerē, vienu izjauca nodevība vēl pirms mēģinājuma to realizēt, un divi tika realizēti, taču neveiksmigi. Mēs esam atzinuši, ka jasauc palīgā profesionālis, lai šadu darbu veiktu. Tomēr izšķiest naudu pa tukšo mēs nevēlamies. Pirmais, ko gribam zināt, ir - vai uzskatāt, ka butu iespējams…

Rodēns savas kārtis bija izspēlējis gudri. Pēdējais jautājums, uz kuru atbildi viņš jau zināja, lika pelēkajām acīm iezibēties.

Pasaulē nav tāda cilvēka, kas būtu pilnīgi nodrošināts pret slepkavas lodi, - sacīja anglis. - DeGolls atklatibā parādās ļoti bieži. Neapšaubami, viņu iespējams nogalināt. Bet izredzes aizbēgt nav visai lielas. Parasti visdrošākais līdzeklis, kā likvidēt diktatoru, ir fanātiķis, kas gatavs iet bojā. Cik saprotu,-viņš piebilda ar nelielu dzēlibu,- par spīti visiem jūsu ideāliem, tādu vīru līdz šim nav izdevies atrast. Ka Pondesenas, tā Ptiklamāras pasākumi izjuka tāpēc, ka neviens nebija gatavs lietas labā riskēt ar savu dzīvību.

-Patriotiskinoskaņoti franči patvēl tagad irgatavi…-dedzīgi iesaka Kasons, bet Rodēns ar žestu viņu apklusināja. Anglis uz Kasonu pat nepaskatījās.

Bet profesionālis? - Rodēns izšāva.

Profesionālis nestrādā par paldies, viņu nevirza kaislības, tāpēc ir mierīgāks un retāk pieļauj elementāras kļūdas. Nebūdams ideālists, viņš pēdējā mirkli nesāks ķēpāties ar domām, ka, piemēram, sprādzienā varētu ciest "nevainīgi" cilvēki. Būdams profesionālis, viņš aprēķinās risku līdz pēdējam sīkumam. Tāpēc viņa izredzes uz panākumiem teorētiski ir lielākas nekā citiem, bet viņš neko neiesāks, kamēr nebūs izstrādājis plānu, kas nodrošinās ne vien uzdevuma izpildi, bet ļaus arī neskartam aiziet.

Vai, pēc jūsu domām, iespējams izstrādāt tādu plānu, kas dotu profesionālim iespēju nogalināt Grand Zohru un pēc tam neskartam pazust?

Kādu bridi anglis mierigi pīpēja, pa logu ārā skatīdamies.

Principā - jā, - viņš beidzot teica. - Principā tas vienmēr ir iespējams, ja pietiek laika un ir plāns. Bet šajā gadījuma bus ārkārtīgi grūti. Daudz grūtāk nekā citkārt.

Kāpēc grūtāk? - vaicāja Monklērs.

-Tāpēc, ka de Golls ir jau brīdināts - nejau par šo konkrēto atentātu, bet par to, ka vispār tāds nodoms pastāv. Visiem lieliem vīriem ir miesassargi un drošības sargi, bet gadu gaitā, ja nav nopietnu mēģinājumu apdraudēt liela vira dzīvību, piesardzība klust formāla, nāk vietā rutīna un uzmanība samazinās. Lode, kas izdzēš objekta dzīvību, ir pilnīgi negaidīta, tāpēc vieš paniku. Tās aizsegā slepkava aizbēg. Šajā gadījumā nebūs uzmanības samazināšanās, nekādas mehāniskas rutīnas, un, ja lodei lemts ķert mērķi, būs daudz tādu, kas panikai nepadosies, bet metīsies tvarstīt slepkavu. Izdarāms tas ir, bet šobrīd viens no grntakajiem darbiem pasaulē. Kā redzat, kungi, ne tikai jusu pūliņi cietuši neveiksmi, bet izrakta bedre arī visiem citiem.

Gadījumā, ja mēs izlemtu šim darbam piesaistīt profesionālu slepkavu… - Rodēns iesaka.

Jums nav citas izvēles, - anglis mierīgi iestarpināja.

Kāpēc ne? Vēl ir ļoti daudz vīru, kas gatavi veikt šo darbu, tikai patriotisku motīvu vadīti.

Jā, vēl ir Votēns un Karačets, - gaišmatis atteica. Un, bez šaubām, kaut kur ari tādi kā Degeldrs un Bastjēns Tirī. Bet jus taču nebūsiet aicinājuši mani šurp tāpēc, lai iztirzātu politisko slepkavību teoriju, un arī ne tāpēc, ka jums pēkšņi pietrūcis prasmīgu šāvēju. Jus ataicinājāt mani tāpēc, ka ar novēlošanos esat apjēguši: jūsu organizācija ir tik daudz franču slepenā dienesta aģentu, ka it viss, ko nolemjat, paliek noslēpums tikai īsu bridi. Un arī tāpēc, ka jūsu sejas ir iespiedušās atmiņa jebkuram Francijas policistam. Tāpēc jums ir vajadzīgs cilvēks no malas. Un jums ir taisnība. Ja tas jādara, tad jadara svešiniekam. Vienīgais jautājums: kurš tasbutu un par cik? Nu, kungi, manuprāt, jūs esat pietiekami ilgi šo darījumu apdomājuši, vai ne?

Rodēns iesānis paskatījās uz Monklēru un pacēla uzaci. Monklērs pamāja. Kasons ari. Anglis lūkojās ārā pa logu, it kā viņu nekas neinteresētu.

- Vai jūs nogalināsiet de Gollu? - Rodens beidzot vaicāja.

Vai jūs nogalināsiet de Gollu? - Rodēns beidzot vaicāja. Balss bija klusa, bet jautājums šķita piepildām visu istabu. Angļa neizteiksmīgais skatiens atkal pievērsās Rodēnam.

Ja, bet tas maksās daudz.

Cik? - Monklērs vaicāja.

Jums jāsaprot, ka šāds darbs būs vienīgais cilvēka mūžā. Tas, kas to izdarīs, nekad vairs nestrādās. Izredzes palikt ne vien dzīvam, bet pat neieraudzītam ir ārkārtīgi mazas. Cilvēkam jāsaņem par šo darbu pietiekami daudz, lai viņš visu atlikušo mūžu varētu labi dzīvot un nodrošināt sevi pret gollistu atriebējiem.

Kad būsim atguvuši Franciju, nekādu problēmu vairs nebūs, - Kasons teica.

Skaidrā naudā, - sacīja anglis. - Puse uz priekšu un otra puse pēc darba veikšanas.

Cik? - Rodēns vaicāja.

Pusmiljons.

Rodēns paskatījās uz Monklēru, kurš saviebās.

Ļoti daudz - pusmiljons jaunajos frankos!

Dolāros, - anglis precizēja.

Pusmiljons dolāru? - iesaucās Monklērs, piecēlies no krēsla. - Vai jūs esat traks?

Nē, - anglis mierīgi atbildēja, - bet es esmu labākais un tāpēc ari dārgākais.

Mēs noteikti varam dabūt lētākus, - Kasons saviebās.

-Jā, - gaišmatis mierīgi sacīja. - Varat dabūt lētākus, un redzēsiet, ka, saņēmuši avansu, tie nozudīs pavisam vai ari vēlāk skaidros jums, kāpēc nav varējuši to izdarīt. Kad ņem darbā labako, tad jāmaksā. Cena ir pusmiljons dolāru. Ja ņem vērā, ka jus cerat iegūt pašu Franciju, tad savu zemi esat novērtējuši ļoti zemu.

Rodēns, kas bija izturējies pilnīgi mierīgi, kamēr notika šī vārdu pārmaiņa, tagad teica:

Touche? Nelaime tā, ka mums, msjē, nav šī pusmiljona dolāru skaidrā naudā.

Es ticu, - atbildēja anglis. - Tomēr, ja gribat, lai darbs tiktu izdarīts, jums summa kaut kur jādabū. Man šis darbs nav vajadzīgs, saprotiet! Pēc pēdējā uzdevuma iegūtais man ir pietiekami, lai dažus gadus varētu labi dzīvot. Tomēr iegūt tik daudz, lai vispār vairs nevajadzētu ••Irādāt, ir ļoti vilinoši. Tāpēc esmu gatavs uzņemties sevišķi lielu risku, bet tikai par šādu cenu. Jūsu draugi vēlas iegūt vēl lielāku vērtību - pašuranciju. Tomēr doma par risku viņus šausmina. Neņemiet ļaunā! Ja jus nevarat sagādāt šo summu, tad jums atkal vajadzēs ķerties pašiem pie saviem plāniem un pārliecināties, ka tos citu pēc cita izjauc varas iestādes.

Runadams viņš piecelās no krēsla un nospieda smēķa galu. Piecēlās .iri Rodēns.

Sēdiet vien, msjē. Naudu mēs sadabūsim.

Abi atkal apsēdās.

Labi, - anglis teica. - Bet bus arī daži citi noteikumi. -Jā?

Cēlonis, kāpēc jums vajadzīgs svešinieks, vispirms ir tas, ka Francijas varas iestādes saņem informāciju par visiem jusu plāniem. Cik cilvēku jūsu organizācijā zina šo nodomu - algot cilvēku no malas?

-Tikai mēs trīs, kas atrodamies šajā istabā. Es šo ideju izstrādāju otrā diena pēc Bastjēna Tin sodīšanas. Kopš ta brīža esmu pats personiski nodarbojies ar ziņu vākšanu. Neviens cits nav lietas kursa.

Tad tā tam arī jāpaliek, - anglis teica. - Visi ziņojumi par musu sastapšanos, kartotēkas un dosjē jaizmcina. Nedrīkst but nekā cita, vienīgi jusu triju galvas. Ievērojiet to, kas februārī notika ar Argu, es uzskatīšu, ka man ir tiesības atsacīties, ja viens no jums tiks apcietināts. Tāpēc jums jāpaliek brīviem, drošība un stingrā apsardzībā, kamēr šis darbs bus padarīts. Piekrītat?

D'accord Kas vēl?

Plānošu es pats. Detaļas neatklāšu nevienam, pat jums ne. īsi sakot, es pazudīšu. Jūs par mani vairs neko nedzirdēsiet. Jums ir mans Londonas telefons un adrese, bet es no turienes pazudīšu, tikko būšu gatavs rīkoties. Uzņemt ar mani sakarus drīkstēs tikai ārkārtējas nepieciešamības gadījumā. Citādi nekādu kontaktu nebūs. Es nosaukšu jums savu banku Šveicē. Kad no turienes man ziņos par divi simti piecdesmit tukstošu dolāru iemaksu, un tad, kad būšu pilnīgi sagatavojies, - es rīkošos. Mani nevajag steidzināt un manā darbā nedrīkst iejaukties. Norunāts?

D'accord. Mūsu pagridnieki Francija var sniegt jums palīdzību

informācijas veidā. Daži no viņiem ieņem augstus posteņus.

t

Anglis apdomāja teikto.

Labs ir, kad esat gatavi, atsūtiet man pa pastu vienu vienīgu telefona numuru, vislabāk Parīzē, lai varu šo numuru uzgriezt no jebkuras vietas Francija. Par savu uzturēšanās vietu es neziņošu nevienam, tikai piezvanīšu pa šo numuru, ja man bus vajadzīgas ziņas par prezidenta drošības pasākumiem. Bet tam, kam es zvanīšu, nav jāzina, ko es daru Francijā. Sakiet viņam, ka pildu jusu uzdevumu un man vajadzīga viņa palīdzība. Jo mazāk viņš zinās, jo labāk. Lai ir tikai informācijas avots. Viņa informācijai jābūt kompetentai, blēņas pats varu izlasīt avīzēs. Piekrītat?

Katrā ziņa. Jūs gribat strādāt pilnīgi viens, bez draugiem vai slēptuves. Lai notiek, kā vēlaties. Un viltoti dokumenti? Musu rīcībā ir divi lieliski meistari.

Pateicos, es izmantošu pats savu.

Ierunājās Kasons.

Man Francijā ir sazarota organizācija, līdzīga tai, kāda darbojās vācu okupācijas laikā. Varu nodot to jūsu rīcībā.

Nē, pateicos! Labāk palikšu pilnīgi anonīms. Tas ir mans labākais ierocis.

Bet ja nu kaut kas noiet greizi un jums ievajadzētos patvēruma…

Nekas nenoies greizi, ja jūs nejauksiet gaisu. Es strādāšu, ne ar vienu nesazinoties un palikdams jusu organizācijai nezināms, msjē Kason.

Likās, Kasons tūlīt eksplodēs, Monklērs drūmi blenza logā, pūlēdamies izgudrot, kā steigšus sadabūt pusmiljonu dolāru. Rodēns pari galdam domīgi lūkojās uz angli.

Mieru, Andrē. Ja msjē vēlas strādāt viens, lai notiek. Tā ir viņa metode. Mēs taču nemaksāsim pusmiljonu dolāru cilvēkam, kam vajadzīgs tāds pats bars memmes dēliņu, kads nepieciešams mūsu pašu šāvējiem.

Es gribētu zināt, kur lai ātrumā dabūjam tik daudz naudas, - Monklērs noņurdēja.

Izmantojiet savu organizāciju dažu banku aplaupīšanai, - anglis ieteica.

To nu atstājiet mūsu ziņā, - Rodēns teica. - Vai būtu vēl kaut kas, pirms jaujam mūsu viesim atgriezties Londonā?

Kur būs garantija, ka, saņēmis pirmo pusi, jūs nepazudīsiet? - Kasons vaicāja.

Es jau teicu, kungi, ka gribu pamest darbu. Nebūt nevēlos, lai puse armijas mani vajātu. Tad "man aizsardzībai būtu jātērē vairāk, nekā nopelnīšu. Ar avansu vien nepietiks.

Kas aizkavēs mūs nogaidīt, līdz darbs padarīts, un pēc tam atlikties maksāt jums otru pusi? - Kasons nerimās.

Tas pats, - anglis rāmi atbildēja. - Tāda gadījuma rīkošos uz savu roku. Un mērķis būsiet jūs trīs. Taču es gan nedomāju, ka tā notiks, vai ne?

Rodēns pārtrauca.

Labi. Ja tas ir viss, mēs ciemiņu ilgāk neaizkavēsim. Ak tā… vēl viens, pēdējais jautājums. Jūsu vārds. Ja vēlaties palikt anonīms, tad jums jābūt segvārdam. Vai esat par to domājis?

Anglis mirkli padomāja.

Ja jau runājam par medībām, tad varbūt - Šakālis? Vai derēs?

Rodēns pamaja.

Ja, derēs. Man šis vārds patīk.

Viņš pavadīja angli līdz durvīm un atvēra tās. Viktors iznāca no nišas un tuvojās. Tagad Rodēns pirmo reizi pasmaidīja un sniedza slepkavam roku.

Sazināsimies, kā norunāts, tikko viss būs nokārtots. Pa to laiku jūs varbūt darbu izplānosiet, lai nezaudētu pārāk daudz laika? Labi. Nu, lad - bonsoir\ mister Šakāli!

Polis noskatījās, kā apmekletājs aiziet tikpat veikli, kā atnācis. Nakti anglis pavadīja viesnīcā un iesēdas pirmajā lidmašīnā, kas otrā rītā tievās uz Londonu.

Kleista pansijā Rodēns dabūja ar novēlošanos noklausīties Kasona un Monklēra papildjautājumus un žēlabas - viņiem šis trīs stundas no deviņiem līdz pusnaktij bija dārgi maksājušas.

Pusmiljonu dolāru! - Monklērs atkal un atkal atkārtoja. - Kur mes, pie joda, ķersim pusmiljonu dolāru?

-Varam likt lieta Šakāļa padomu unaplaupīt dažas bankas, - Rodēns atbildēja.

Man tas cilvēks nepatīk, - Kasons teica. - Viņš strādā viens pats, bez palīgiem. Tādi viri ir bīstami. Viņus nevar kontrolēt.

Rodēns izbeidza debates:

Klausieties, jus abi! Mēs esam izdomājuši plānu, esam par to vienojušies un atraduši cilvēku, kas gatavs un, galvenais, spējīgs nogalināt

Francijas prezidentu, protams, par naudu. Es par šādiem vīriem šo to zinu. Ja kāds to vispār var izdarīt, tad tas ir viņš. Mēs spēli esam sākuši.Darīsim savu un ļausim viņam darīt savu.

3. nodaļa

Visu 1963. gada jūnija otro pusi un jūliju Francijā notika lieli uzbrukumi bankām, juvelieru veikaliem un pasta nodaļām - tādi kā vēl nekad.

Visā Francijā, no viena gala līdz otram, gandrīz ik dienas bankās uzbruka vīri ar pistolēm, automātiem un ložmetējiem. Juvelieru veikalu  demolēšana un aplaupīšana kļuva tik parasta parādība, ka policisti,tikko vienā vietā tikuši galā ar satriektajiem un bieži vien ievainotajiemtirgotājiem un viņu palīgiem, tūlīt jau tika uzaicināti citur.

Franču valdībai nebija ilgi jāgudro, lai saprastu, ka aiz laupītājiem stāv OAS un ka OAS lielā steigā vajadzīga nauda. Bet kādam nolūkam,to atklāja tikai augusta sākumā un pavisam citā sakarībā.

Jūnija pēdējās divās nedēļās šo noziegumu vilnis kļuva tik spēcīgs ļ un nopietns, ka lietu nodeva komisāram Morisam Bovjē, Policijasparvaldes kriminālās brigādes izdaudzinātajam šefam. Viņa pārsteidzoši mazajā darba istabā Orfevra ielā 36, Policijas pārvaldeSēnas krastmalā, | tika sastādīts pārskats par to, cik īsti nolaupīts skaidra nauda un j juveliera izstrādājumos, to vērtību izsakot nauda. Jūlija beigās šī summa j pārsniedza divus miljonus jauno franku vai četrsimt tūkstošus dolāru, j Pat ja atskaitīja izdevumus, ko prasīja laupīšanas, un labu samaksu ļ huligāniem un dezertieriem, kas šis laupīšanas izdarīja, pat tad vēl atlika, pēc komisāra vērtējuma, varen apjomīga naudas summa, un ļ nevarēja saprast, kam tā paredzēta.

Jūnija pēdējā nedēļā pretizlūkošanas dienesta priekšniekam ģenerālim Gibo uz galda parādījās ziņojums no viņa pastāvīgās aģentūras Romā. Tur bija teikts, ka OAS vadītāji - Marks Rodēns, Renē Monklērs un Andrē Kasons - pie Via Kondotti noīrējuši viesnīcas augšstāvā apartamentus. Ziņojumā bija teikts ari, ka par spīti augstajām cenām šī kvartāla viesnīcā noīrēts viss augšējais stāvs tikai viņiem trim vien, bet stāvs zemāk - miesassargu vajadzībām. Dienu un nakti viņus apsargājot ne mazāk par astoņiem ārkārtīgi spēcīgiem bijušajiem Ārzemju leģiona vīriem. Visi trīs neriskējot nekur iet. Sākuma varēja likties, ka tie sastapušies, lai apspriestos, taču, dienām ritot, izrādījās, ka viņi nodrošinās,

lai nekjutu par upuri nolaupīšanai, kā tas bija noticis ar Antuānu Argu.ienerālis Gibo atļāvās pasmīnēt, iedomādamies šīs teroristu organizācijas vadoņus tupam lepnā Romas viesnīcā, un, kā parasti, ielika ziņojumu kartotēkā.

Šakālis pavadīja jūnija divas pēdējās un jūlija divas pirmās nedēļaslipīgi izplānotā rosībā. Kopš atgriešanās viņš, starp citu, iepazinās ar visu, kas bija uzrakstīts par Šarlu de Gollu. Viņš aizgāja uz vietejo bibliotēku un Britu enciklopēdijā izpētīja visu, kas bija rakstīts par l'rancijas prezidentu, satura rādītāja beigas viņš atrada grāmatu sa- iākstu par viņam vajadzīgo tematu.

Šakālis nebija muļķis. Viņš lasīja kāri un plānoja pamatīgi, viņš spēja iegaumēt milzīgu faktu un informācijas daudzumu, ko vēlāk vajadzības gadījumā varētu likt lietā.

Lai gan Šarla de Golla darbi un kompetentu autoru sarakstītās gramatas varēja sniegt pilnīgu priekšstatu par lepno un augstprātīgo prezidentu, tomēr palika pats galvenais jautājums, kas Šakāli nodarbinaja, kopš viņš Rodēna istabā Vīnē bija uzņēmies uzdevumu tikt galā ar l'rancijas prezidentu. Jūlija pirmās nedeļas beigās viņš vēl joprojām nebija guvis atbildi uz jautājumu - kad, kur un kā dot "triecienu". Galu gala Šakālis aizgaja uz Britu muzeja lasītavu un, pieprasījuma veidlapu parakstījis ar savu viltoto vārdu, saka urbties Francijas lielākas dienas avīzes Le Figaro slejas.

Nav precīzi zināms, kad viņam atausa skaidrība, bet droši varam pieņemt, ka tas bija kādas trīs dienas pirms 7. jūnija. Šajās trijās dienās, izpētījis kādu 1962. gada ievadrakstu, pēc tam katru prezidentam veltīto reportāžu kopš de Golla stāšanās amatā 1945. gada, slepkava nojauta atbildi uz savu jautajumu. Viņš saprata, tieši kurā diena par spīti pat slimībai vai nelabvēlīgiem laika apstākļiem,pilnīgā vienaldzībā pret jebkādām personīgām briesmām Šarls de Golls stāsies publikas priekšā. Tad ari sākās gatavošanās un uzdevuma praktiskā plānošana.

Stundām ilgi bija jādomā,guļot uz muguras savā dzīvokli, raugoties dzeltenīgajos griestos un citu pēc citas pīpējot iecienītās filtra cigaretes, kamēr pēdējais sīkums iekļāvās paredzētajā vietā.

Beidzot, kad bija pārdomāts un atkal atmests vai ducis ideju, galu galā viņš palika pie plāna "kā darīt", tas saskaņojās ar "kad" un "kur" - pēdējie divi jau bija skaidri. Šakālis apzinajās, ka 1963. gadā ģenerālis de Golls nebija tikai Francijas prezidents. Viņš bija ari visvairāk uzmanītā un visrūpīgāk apsargātā persona Rietumu pasaulē. Nogalināt viņu, kā vēlāk izrādījās, bija daudz grūtāk, nekā nogalināt Savienoto Valstu prezidentu Džonu F. Kenediju. Šis angļu slepkava nezināja, ka Francijas drošības dienesta speciālistiem Amerika bija laipni devusi iespēju izstudēt tās metodes, kas tika izmantotas prezidenta Kenedija apsargāšanai. Tomēr franči ar tādu kā nicību bija novērsušies no paņēmieniem, kādus izmantoja Amerika. Tas, ka franču drošības dienests bija atsacījies no amerikāņu metodēm, vēlāk attaisnojās. 1963. gadā novembri Dalasā Džonu Kenediju nogalināja pustraks amatieris, bet Šarls de Golls turpināja dzīvot, kamēr aizgāja pensijā un nomira pats savā mājā.

Šakālis, protams, zināja, ka drošības viri, kas stāsies viņam pretī, ir vieni no labākajiem, zināja, ka viss ap de Gollu izveidotais drošības aparāts atradās pastavīgā trauksmes stāvoklī, tāpēc ka bija jau mēģināts apdraudēt apsargājamā dzivibu. Viņš zināja ari, ka organizācija, kura viņu algoja, ir drošībniekiem labi pazīstama. Viņa trumpis bija paša anonimitāte un nākamā upura stūrgalvīgā nevēlēšanās sadarboties ar saviem drošības viriem. Izvēlētaja dienā lepnais, pašapzinīgais un personiskas briesmas pilnīgi nicinošais Francijas prezidents izies uz dažiem mirkļiem sabiedriskā vietā - par spīti jebkādam riskam.

SAS laineris no Kastrupas Kopenhāgenā vēl pēdējo reizi nozibēja gar Londonas lidostas ēku, paripoja dažus metrus un apstājās. Kādu brīdi motori vēl kauca, tad noklusa. Tūlīt piebrauca traps, pasažieri sāka nākt ārā un kāpt lejā, mājot pēdējās ardievas smaidīgajai stjuartei, kas stāvēja durvis.Gaišmatis sagaidītāju terasē pastūma tumšās acenes uz pieres un pielika pie acīm binokli. Pasažieru rinda, kas virzījās lejup pa kāpnēm, torīt bija sestā, kas tika šādā veidā pētīta, bet, tā kā terase siltajā saulītē bija sagaidītāju pārpildīta un daudzi uzvedās līdzīgi, gaišmatainā novērotāja izturēšanās neviesa nekādu interesi.

Kad pa durvīm iznāca astotais pasažieris un saslējās, vīrs uz terases it kā saspringa un vērīgi sekoja, ka šis pasažieris nokāpa pa kāpnēm. Tas bija priesteris vai mācītājs no Dānijas, tērpies pelēka garīdznieka uzvalkā ar augstu apkaklīti. Spriežot pēc tēraudpelēkajiem, pagari apgrieztajiem matiem, kas bija atsukāti no pieres, viņam varēja dot ap piecdesmit, taču seja šķita jauneklīgāka. Viņš bija slaids, platiem pleciem un izskatījās veselīgs. Pēc auguma līdzinājās tam, kas viņu vēroja no terases.

Kad pasažieri sagāja atbraucēju zālē pases un muitas pārbaudei, Šakālis ielika binokli ādas futrāli, aiztaisīja to un mierīgi iegāja pa •.tīklotajām durvīm, bet no turienes - galvenajā hallē. Pēc piecpadsmit minūtēm dāņu priesteris iznāca no muitas zāles, nesdams rokā čemodānu un ceļasomu. Neviens viņu nesagaidīja. Vispirms viņš devās pie Iierkleja bankas letes samainīt naudu.

Pēc sešām nedēļām, dāņu policijas izvaicāts, priesteris teica, ka esot Ievērojis gaišmataino angli, kas, izrādās, stāvējis aiz muguras un, gaidot rindā, caur tumšajām acenēm mierīgi pētījis viņa seju. Garīdznieks f.adu cilvēku neatcerējas.

Bet, kad viņš iznāca no lielās zāles, lai kāptu piepilsētas vilcienā, kas devas uz Kromvelrodu, anglis stāvēja dažus soļus aiz muguras, un, skiet, uz Londonu viņi brauca vienā vagona.

Gala stacijā dānim nācās dažas minūtes gaidīt, kamēr viņa somas i/krauj no bagāžas nodalījuma vilciena pakaļgalā, tad viņš gaja gar nožogojuma reliņiem līdz izejai, ko radīja bulta un internacionālais vārdiņš "Taxi". Tikmēr Sakalis apgaja apkart vilcienam un devās uz dzelzceļnieku autostāvvietu, kur bija atstājis savu auto. Viņš iesvieda lutlari pasažieru sēdeklī, iesēdās vaļējā sporta modeļa mašīnā un sāka luaukt, tad nobremzēja stacijas kreisajā pusē, no kurienes varēja novērot );.»ro taksometru rindu, kas zem kolonādes gaidīja braucējus. Dānis iekapa trešajā taksometra. Sporta vāģis tam sekoja uz Naitsbridžu.

Taksometrs izlaida necilo priesteri pie mazas, bet omulīgas viesnīciņaslafmūnstntā, bet sporta vāģis pašāvās garām ieejai un drīz atrada brīvu vietu Kerzonstrīta viņā pusē. Šakālis iesledza futrāli bagāžniekā, pie avīžu tirgotāja nopirka Evening Standart dienas izdevumu un pec piecām minūtēm jau sēdēja viesnīcas foajē. Viņam bija jāgaida vēl divdesmit piecas minutes, pirms dānis nonāca lejā un atdeva savas istabas atslēgu dežurantei. Kad viņa to pakāra, tā vēl šūpojās uz naglas k.idas sekundes, un cilvēks, kas, foajē atzveltni sēdēdams, šķiet, gaidīja draugu un nolaida avīzi, kad dānis pagāja viņam garam ceļā uz restorānu, sis cilvēks ievēroja, ka numurs uz atslēgas ir 47. Vēl pēc brīža, kad dežurante iegaja dziļāk biroja telpā, lai pasūtītu teātra biļeti kādam no viesiem, virs tumšajās acenēs mierīgi un neviena nemanīts uzlavijas augšā pa kāpnēm.

Divas collas plats mūķīzeris nebija īsti piemērots 47. istabas durvju atvēršanai, bet, ņemot palīgā paletes nazīti, veicās: atsperīga atslēga ar vieglu klikšķi padevās. Tā kā garīdznieks bija nogājis lejā tikai paēst, pasi viņš bija atstājis uz naktsgaldiņa. Pēc trīsdesmit sekundēm Šakālis |au atgriezās foajē, atstājis ceļotāja čekus neskartus, cerībā, ka, trūkstot pierādījumiem par zādzību, iestādes mēģinās iestāstīt dānim, ka pasi viņš kaut kur pazaudējis. Tā arī notika. Dānis vēl nebija izdzēris kafiju, kad anglis jau nemanīts aizgāja. Tikai daudz vēlāk - pēcpusdienā - pēc rūpīgas, nesaprašanas pilnas meklēšanas savā istabā garīdznieks pieteica pases zudumu direktoram. Arī direktors pārmeklēja istabu un, kad izrādījās, ka viss pārējais, ieskaitot pat kabatas portfeli ar čekiem, atradās savās vietās, ņēmās pārliecināt apjukušo viesi, ka nav nozīmes aicināt uz viesnīcu policiju, jo pasi viņš acīmredzot esot pazaudējis kaut kur ceļa. Dānis, būdams rāmas dabas un nejuzdamies īsti drošs svešā zemē, piekrita, kaut gan tā nedomāja. Nākamaja dienā viņš pieteica zudumu Dānijas konsulāta, tika apgādāts ar ceļošanai nepieciešamajiem dokumentiem, lai varētu atgriezties Kopenhāgena pec divu nedēļu uzturēšanās Londonā, un vairs par to nedomāja. Konsulāta klerks, kas izsniedza ceļošanas dokumentus, iereģistreja kartotēkā, ka pasi pazaudējis Pers Jensens no Sanktkjeldskirkes Kopenhāgenā, un šo notikumu aizmirsa. Bija 14. jūlijs.

Pēc divām dienām līdzīgu atgadījumu piedzīvoja amerikāņu students no Sirakūzas Ņujorkas štatā. Viņš bija ieradies Londonas lidostas Okeanika ēkā un izvilka pasi, lai pie "Amerikas Ekspreša" letes samainītu savu pirmo ceļojuma čeku. To izdarījis, viņš iebāza naudu žaketes iekškabatā, bet pasi - rāvējslēdža maciņā, ko ielika atpakaļ adas portfeli. Pēc dažām minūtēm, gribēdams pasaukt nesēju, viņš nolika portfeli zemē, bet pēc trim sekundēm tā tur vairs nebija. Sākumā viņš strīdējās ar nesēju, tas aizveda viņu pie Pnnamerikas izziņu galda, no turienes savukārt viņš tika nosūtīts drošības policijas virsnieka rīcībā. Tas aizved? studentu uz kādu telpu, kur viņš izklāstīja notikušo.

Kad noskaidrojās, ka neviens aiz pārpratuma nav paņēmis viņa portfeli, tika piereģistrēta zādzība.

Ziņojums ar nozudušā portfeļa satura un maciņā ieliktās pases aprakstu parastajā kārtībā apstaigāja Londonas policijas iecirkņus. Visi dati tika kārtīgi iereģistrēti kartītēs, bet, kad laika gaitā neuzpeldēja nekādas ziņas ne par somu, ne tās saturu, šo gadījumu aizmirsa.

Pa to laiku Marti Sulbergs aizgāja uz konsulātu Grosvenorskvērā, ziņoja par pases pazušanu un tika apgādāts ar ceļošanai nepieciešamajiem dokumentiem, kas ļāva viņam aizlidot atpakaļ uz Savienotajam Valstīm pēc tam, kad veselu atvaļinājuma mēnesi bija kā tūrists kopā ar savu draudzeni apbraukājis Skotijas kalnus. Konsulāta pases zudumu reģistrēja, paziņoja uz Valsts departamentu, un drīz vien to aizmirsa abas iestādes. Neviens nekad tā ari neuzzinās, cik iebraucēju Londonas lidostā tika novērojis binokli kāds cilvēks, stāvēdams sagaidītāju terasē un noskatīdamies, ka viņi cits pēc cita iznāk no lidmašīnām un kāpj leja pa kāpnēm. Par spīti gadu starpībai abiem pases nozaudetājiem bija ari kaut kas kopīgs. Abi apmēram sešas pēdas gari, platiem pleciem un slaidi, abiem zilas acis un samērā līdzīgas sejas - tapat ka anonīmajam anglim, kas viņiem bija sekojis un tos apzadzis. Garīdznieks Jensens bija četrdesmit astoņus gadus vecs, iesirmiem matiem un zelta acenēm lasīšanai, Marti Sulbergam bija divdesmit pieci, kastaņbruni mati un acenes biezos ietvaros, ko viņš valkāja pastāvīgi.

Abas šis sejas Sakalis pamatīgi izpētīja savā dzīvokli. Tad apstaigāja teatra kostīmu meistarus, optiķus,iegriezās Vestendas vīriešu uzvalku veikala, kurā pārsvara bija amerikāņu tipa apģērbi, galvenokārt šūdināti Ņujorkā. Beidzot anglis nopirka iezilganu kontaktlēcu komplektu, divus pārus aceņu - vienas ar zeltītiem rāmjiem, otras ar bieziem, melniem, un abas ar parastiem stikliem, apģērba komplektu, kas sastāvēja no melnām ādas sporta kurpēm, sporta krekliņa un apakšbiksēm, baltam biksēm un debesszilas neilona vējjakas ar baltas vilnas apkakli un aprocēm un rāvējslēdzēju priekšā - visu izgatavotu Ņujorka, bez tam - garīdznieka kreklu, iecietinātu stāvu apkaklīti un melnu kaklasaiti. No pēdējiem trim pirkumiem rūpīgi tika noņemtas firmas zīmes.

Pēdējā vizīte viņam todien bija pie parūku meistara un Celsijas frizētavā, ko vadīja divi homoseksuālisti. Šeit viņš nopirka visu nepieciešamo matu nokrāsošanai iesirmā un kastaņkrāsas tonī, kā ari ieguva precīzu instrukciju, kā to izdarīt, lai gūtu labāko un dabiskāko efektu visīsākajā laika. Izņemot amerikaņu apģērba komplektu, viņš katrā veikalā izdarīja tikai vienu pirkumu.

Nākamajā dienā, 18. jūlijā, Le Figaro atvēruma bija iespiesta maza rindkopa. Tā vēstīja, ka Parīzes Kriminālās pārvaldes šefa vietniekam komisāram Ipolitam Dipā kabinetā Orfevra krastmalā uznākusi smaga lekme un ceļā uz slimnīcu viņš miris. Bija minēts arī pēctecis - komisārs Klods Lebēls, līdzšinējais slepkavību izmeklēšanas daļas priekšnieks, un, tā kā vasaras laika bija ļoti daudz darba, viņš izteicās, ka pie savu pienākumu pildīšanas esot gatavs ķerties nekavējoties. Šakālis, kurš ik dienas studēja katru franču avīzi, kas pienāca Londonā, izlasīja ari šo rakstiņu, bet nepievērsa uzmanību vārdam "kriminālās".

Viņš bija nolēmis darboties ar viltotu identitāti. Pasaulē nav nekā vieglāka kā iegūt angļu pasi. Šai ziņā Šakālis rīkojās tāpat kā vairums blēžu un citu, kas vēlējās šķērsot robežas ar svešu vārdu. Vispirms viņš ar mašīnu apbraukāja Temzas ieleju, meklēdams mazus ciematiņus. Trešajā kapsētā, kur viņš iegriezās, Šakālis atrada kapakmeni, kas derēja viņa nolūkam, - Aleksandrs Dugans bija miris 1931. gadā divarpus gadu vecumā. Ja Duganu bērns būtu dzīvojis, tad tagad, 1963. gada jūlijā, tas būtu dažus mēnešus vecāks par Šakāli. Vecīgais mācītājs bija laipnīgs un izpalīdzīgs, kad apmeklētājs ieradās viņa vikārijā, uzdodamies par ģenealoģistu amatieri, kas pēta Duganu ģimenes ciltskoku. Vikārs pateica, ka Duganu ģimene esot šajā ciematiņā apmetusies pirms daudziem gadiem. Šakālis kautrīgi apvaicājās, vai draudzes grāmatās nevarētu ko precizēt.

Vikārs bija pati laipnība, un mazās normāņu bazniciņas apjusmojums un neliels ziedojums tās restaurācijas fondam šo laipnību vēl pastiprināja. Ieraksti grāmatās vēstīja, ka abi Dugani vecākie ir miruši pēdējo septiņu gadu laika un, ak vai, viņu vienīgais dēls Aleksandrs ari apglabāts tepat šajā kapsētā vairāk nekā pirms trīsdesmit gadiem.

Aleksandrs Džeimss Kventins Dugans bija dzimis 1929. gada 3. aprīli Sv. Marka draudzē Sambernfišlijā.

Šakalis iegaumeja detaļas, pateicās vikāram unaizbrauca. Londonā viņš iegriezās Centrālajā dzimtsarakstu nodaļā, kur izpalidzigs jauns asistents, neko nevaicādams, pieņēma vizītkarti, kurā bija teikts, ka apmeklētājs ir Šropširas advokātu firmas partneris un mēģina sadzīt roka savas firmas klienta mantiniekus. Klients nesen miris un atstājis saviem mazbērniem muižu. Viens no šiem mazbērniem bija Aleksandrs Džeimss Kvetins Dugans, dzimis Sambernfišlija, Sv. Marka draudzē, 1929. gada 3. aprīli.

Vairums ierēdņu Anglijā dara, ko var, lai palīdzētu, ja viņiem kaut ko laipni palūdz, un šis asistents nebija nekāds izņēmums. Meklējumi ierakstos atklāja, ka minētais bērns ir reģistrēts tieši saskaņā ar prasitaja informāciju, bet miris 1931. gada 8. novembri satiksmes avārijā. Par dažiem šiliņiem Šakālis saņēma dzimšanas un miršanas apliecības norakstus. Viņš vēl iegāja Darba ministrijas filiāle un tika apgādāts ar pases veidlapu, pēc tam par piecpadsmit šiliņiem nopirka rotaļu ie- spiedburtu komplektu, bet pasta nodaļā -zīmogmarku vienas mārciņas vērtībā.

Pārnācis mājas, viņš aizpildīja veidlapu, ierakstot Dugana vārdu, viņa īsto vecumu, dzimšanas datumu utt., bet ārējo pazīmju aprakstu deva pats savu, nodarbošanās ailē - "biznesmenis". Dugana vecāku pilnus vārdus viņš ierakstīja, ņemot tos no bērna dzimšanas apliecības. To visu apstiprināja SambernfišlijasSv. Marka draudzes vikāra Dzeimsa l .lderlika paraksts - ar viņu Šakālis bija runājis vēl šorīt, viņa pilnais vārds un tituls bija lasāms uz plāksnītes pie baznīcas vārtiem. Vikāra parakstu viltoja rūpīgi, ar smalku tinti un smalki noasinātu spalvu. No burtu komplekta Šakālis salika spiedogu: "Sambernfišlijas Sv. Marka baznīca". Zīmogu viņš stingri piespieda blakus parakstam. Dzimšanas apliecības norakstu, pases veidlapu un zīmogmarku nosūtīja uz Pasu galdu, bet miršanas apliecību iznīcināja, jaunā pase pienāca četras dienas vēlāk pa pastu, kad viņš lasīja LeFigaro rīta izdevumu. Tās pašas dienas pēcpusdienā Šakālis aizslēdza dzīvokli un aizbrauca uz Londonas lidostu, kur nopirka biļeti uz Kopenhāgenu, samaksādams skaidrā naudā, lai nebūtu jālieto čeku grāmatiņa. Ceļasomas dubultdibenā, kas bija tikai drusku biezāks par parastu žurnālu un gandrīz nemanāms, ja īpaši rūpīgi nemeklēja, bija tūkstoš mārciņas, ko tai pašā dienā viņš bija izņēmis no sava seifa kadas advokātu firmas pagrabā.

Vizīte Kopenhāgenā bija īsa un lietišķa. Kastrupas lidostā viņš nopirka biļeti lidojumam uz Briseli nākamajā pēcpusdiena. Dānijas galvaspilsētā bija jau pārāk vēls, lai ietu iepirkties, tāpēc viņš apmetās viesnīcā Kongs N1/ Torva iela, karaliski paēda, tad, iedams cauri Tivoli parkam, viegli paflirtēja ar divām dāņu gaišmatēm un pulksten vienos likās gulēt.

Nakamajā diena Šakālis kādā no Kopenhāgenas centra vīriešu apģērbu veikaliem nopirka nātnu pelēku garīdznieka uzvalku, melnu ielas kurpju pāri, zeķes, veļas kārtu un trīs baltus kreklus ar cietām apkaklītēm. Viņš ņēma tikai tādas mantas, kurām uz iešūtās etiķetes bija dāņu ražotaja vārds.Trīs baltie krekli viņam nebija vajadzīgi, tos viņš nopirka tikai tāpēc, lai iegūtu firmas zīmes, ko piešūt Londonā iegādātajam garīdznieka kreklam, apkaklītei un kaklasaitei.

Pēdējais pirkums bija grāmata dāņu valodā par Francijas ievērojamākām baznīcām un katedralēm. Tivoli parka ezermalas restorānā viņš apēda lielu porciju auksto uzkodu un tad brauca uz lidostu, no kurienes pulksten 3.13 gāja lidmašīna uz Briseli.

4. nodaļa

Kāpēc tik talantīgam cilvēkam, kāds bija Pols Gusēns, pusmūža gados vajadzēja nokļūt uz slidena ceļa, - to nevarēja saprast pat vina draugi, daudzie klienti un ari Beļģijas policija. Trīsdesmit darba gados Lježas Nacionālaja fabrika viņš bija iemantojis ārkārtīgi spējīga inženiera reputāciju jautājumos, kur no precizitātes atkarīgs viss. Tāpat par viņa godīgumu nekad neviens nebija šaubījies. Pa šiem trīsdesmit gadiem viņš bija izvērties ari par pirmšķingās ieroču ražošanas sabiedribas galveno ekspertu: šī sabiedrība ražoja visu - sākot ar pašu sīkāko dāmu revolveri, beidzot ar vissmagākajiem automātiem.

Kaut gan pēc okupācijas Gusēns bija palicis strādāt tai pašā fabrikā, kura tolāik ražoja ieročus nacistu vajadzībām, viņa karjeras augšupeju pēc kara, bez šaubām, veicināja pagrīdes darbs Pretošanās kustības labā - viņš bija palīdzējis bēgt nogāztiem sabiedroto lidotājiem un okupācijas gados nodarbojies ar sabotāžu.

Piecdesmito gadu sākumā, kad kādam ārzemju klientam tika noblēdīta lielāka naudas summa un izrādījās, ka afērā iesaistīts ari Gusēns, priekšnieki izmekletājiem kategoriski apgalvoja, ka turēt aizdomās viņu uzticamo msjē Gusēnu esot vienkārši smieklīgi.

Tiesas prāvā Gusēnu aizstāvēja pat viņa direktors rīkotājs. Tiesas priekšsēdētājs tomēr uzskatīja, ka uzticības laušana esot jo īpaši peļama, un piesprieda Gusēnam desmit gadus cietuma. Pēc apelācijas sods tika samazināts uz pieciem gadiem. Bet par priekšzīmīgu uzvedību Gusēnu atbrīvoja pēc trīsarpus gadiem.

Sieva no viņa bija šķīrusies un paņēmusi sev līdzi arī bērnus. Līdzšinēja dzīve viena no skaistākajiem rajoniem Lježas ārpilsētā,ziedu ieskautajā savrupmājā, bija beigusies, nogrimusi pagājībā. Tāpat bija ar karjeru Nacionālajā fabrikā. Viņš noīrēja nelielu dzīvoklīti Briselē, bet, kad turība pieauga, - māju piepilsētā.

Ap sešdesmito gadu sākumu Gusēnam pielipa iesauka "Ieroču fabrikants". Ikviens pilsonis drīkstēja nopirkt ieroci - revolveri, automātu vai šauteni - jebkurā sporta piederumu vai ieroču veikalā visā valsti, ja uzradīja personas apliecību, kurā bija teikts, ka pircējs ir Beļģijas pavalstnieks. Gusēns nekad nelietoja savu apliecību, jo katrs ieroču un attiecīgas munīcijas pirkums tika ierakstīts īpašā reģistrācijas grāmatā. Gusēns lietoja citu cilvēku apliecības - nozagtas vai viltotas.

Tomēr Beļģijas policijai šis tas bija zināms par Gusēna darbību, tikai nekad neizdevās Gusēnu notvert ar "preci", nedz arī iegūt pierādījumus, kas derētu par pamatu, lai nodotu tiesai un notiesātu. Bija gan aizdomas, ka Gusēna pārbūvētajā garāžā ierīkota maza un pirmšķirīgi apgādāta ieroču darbnīca, bet atkārtotās kratīšanās netika atrasts nekas cits l .i darbarīki medaljonu un suvenīru kalšanai. Pēdēja policijas .ipmeklējuma laikā Gusēns pat uzdāvināja šefinspektoram kādu figūriņu».ir zīmi, cik augstu viņš vērtē likuma burtu un kārtību. Gusēns nejutās no mazāka mērā satraukts, kad 1963. gada 21. jūlija rītā gaidīja ierodamies angli, kuru viņam pa telefonu bija pieteicis kāds no viņa labais ajiem klientiem. Apmeklētājs ieradās precīzi laikā, un msjē Gusēns ieveda viņu savā kantoriti aiz priekštelpas.

Vai jūs, lūdzu, nenoņemtu brilles? - viņš palūdza, kad viesis apsēdas, un, ta kā anglis vilcinājās, piebilda: - Redzat, manuprāt, būs labāk, ja mūsu kopīgā pasākuma laikā uzticēsimies viens otram tiktāl, (ik vien varam. Varbūt vēlaties iedzert?

Cilvēks, kas pēc pases saucās Aleksandrs Dugans, noņēma tumšās .icenes un zobgalīgi lūkojās mazajā ieroču meistarā, kamēr tas pasniedza alu. Msjē Gusēns apsēdās pie rakstāmgalda, iemalkoja no savas glāzes un mierīgi vaicāja:

Ar ko varu pakalpot, msjē?

Luijs jau laikam zvanīja par manu ierašanos?

Protams. - Msjē Gusēns pamaja. - Citādi jau jūs šeit nebutu.

Vai viņš teica, kas man uz sirds?

Nē, tikai to, ka pazīstot jūs no Katangas laikiem, galvojot par jusu klusuciešanu, ka jums vajadzīgs šaujamierocis un ka maksāsiet skaidra naudā, sterliņos.

Anglis piekrītoši pamāja.

Nu labi, tā kā man ir zināms, ar ko jūs nodarbojaties, tad nav iemesla slēpt, ko es daru. Turklāt ierocis, kas man vajadzigs, ir speciāls, ar zināmiem neparastiem papildinājumiem.

Es… ē… specializējos tādu cilvēku novākšanā, kuriem ir stipri un bagāti ienaidnieki. Tātad - šādi vīri parasti ari paši ir stipri un bagāti. Darbs ne vienmēr ir viegls. Šie vīri var atļauties speciālistu apsardzību. Tāpēc darbs pamatīgi jāizplāno un tam jādabū īstais ierocis. Man pašreiz ir šāds uzdevums. Un man bus vajadzīga šautene.

Msjē Gusēns atkal iedzēra alu un laipni pamāja viesim.

-Jjgļiski, lieliski. Jūs esat tāds pats speciālists kā es. Es jūtu izaicinājumu. Kāda veida ierocis jums būtu padoma?

Ieroča veids nav galvenais. Runa vairāk ir par ierobežojumiem, ko nosaka mans darbs, un par tāda ieroča atrašanu, kas, ievērojot šos ierobežojumus, būtu visatbilstošākais.

Msjē Gusēna acis spīdēja priekā.

Vienīgais savā veida! - Viņš iepriecināts murmināja. - Tāds, kas, tā sakot, piegriezts pēc mēra vienam cilvēkam un vienam darbam, un vienreizējiem apstākļiem, kas nekad vairs neatkārtosies. Jūs esat atnācis pie īstā vīra. Es jūtu izaicinājumu, manu dārgo msjē! Esmu priecīgs, ka atnācāt pie manis.

Anglis atļāvās pasmaidīt par beļģa profesionālo entuziasmu.

Arī es, msjē.

Un nu pastāstiet man, kas tie ir par ierobežojumiem?

Galvenais - ieroča izmēri - ne garuma ziņā, bet gan sastāvdaļu apjoma. Patrontelpa un strobra aizmugurējā daļa nedrīkst pārsniegt šo izmēru… - Viņš pacēla labo roku, ar vidēja pirksta galu pieskardamies ikšķa galam un izveidodams atvērtu burtu "O", mazāku par divarpus collām diametrā. - Tātad ierocis nevar būt ne automātisks, ne pusautomāts, jo tā patrontelpa būs lielāka, un tā paša iemesla dēļ nevar but runa par lielu atsperes mehānismu, - teica anglis. - Man liekas, tai jābūt šautenei ar aizslegu.

Msjē Gusēns māja ar galvu, iegaumēdams visas detaļas, domās jau iztēlodamies jaunā veida ieroci.

Tālāk, tālāk, - viņš murmināja.

No otras puses, tā nedrīkst līdzināties Mauzerim 7,92 vai Lī Enfīldam 303, kur aizslēgs atvelkams no sāna. Tam jābūt vienā līnijā ar plecu, lodi ieslidinot stobrā. Gailis nedrīkst but ar apmalu, bet pašam gailim jābūt noņemamam, lai to var pielikt tieši pirms šaušanas.

Kāpēc? - vaicāja beļģis.

Tāpēc, ka visam mehānismam jāietilpst cilindriska futrālī - glabāšanai un pārnēsāšanai, bet futrālis nedrīkst saistīt uzmanību. Tāpēc diametrs nedrīkst pārsniegt to, ko es rādiju. Vai ir iespējams izgatavot izjaucamu sprūdu?

Protams. Gandrīz viss ir iespējams. Tomēr tas nebūs viegls uzdevums tādai mazai darbnīcai, lai gan ir iespējams.

Un cik ilgu laiku tas prasītu? - anglis pavaicāja.

Beļģis paraustīja plecus un noplātīja rokas.

Baidos, ka vairākus mēnešus.

Tik daudz laika man nav.

Tādā gadījumā būs jāņem par pamatu ierocis, ko var nopirkt veikalā, un pārbūvēt. Lūdzu, turpiniet.

Labi. Ierocim jābūt ari vieglam. Tas nedrīkst būt liela kalibra, lode darīs savu. Tamjābūt ar īsu stobru, ne garāku par divpadsmit collām…

No kāda attāluma jums bus jāšauj?

Tas vēl nav skaidri zināms, bet var būt, ka no kādiem simt trīsdesmit metriem.

Vai tēmēts tiks galvā vai krūtīs?

Iespējams, ka galvā. Varu šaut arī krūtīs, tomēr galvā būtu drošāk.

Drošāk, ja būs izdevība tēmēt, - bejģis teica. - Tomēr drošam trapījumam labākas ir krūtis. Vismaz, ja lieto vieglu ieroci ar īsu stobru no simt trīsdesmit metru attāluma, kur iespējami traucējumi. Spriežot pēc tā, ka vēl neesat izsķīries - galva vai krūtis -,varētu gadīties, ka kāds

. stājas ceļa?

Jā, varētu gan.

Vai jūs riskēsiet šaut otrreiz, paturot prātā, ka paies dažas sekundes, kamēr ievelk tukšo čaulu un pielādē, aizver stobru un atkal notēmē?

Gandrīz droši, ka ne. Manā rīcībā varētu būt sekunde, ja lietotu klusinātāju un ja pirmais šāviens pilnīgi paietu garam un neviens no

•katesošajiem to nepamanītu. Bet pat, ja es trāpu ar pirmo šāvienu deniņos, man tomēr ir vajadzīgs klusinātājs, lai nodrošinātu atkāpšanos. Vajadzīgas vairākas minūtes tīra laika, pirms kāds no tuvuma esošiem kaut aptuveni apjauš, no kurienes lode nākusi.

Beļģis tik māja ar galvu, bet tagad skatījās lejup, uz sava galda rakstāmpiederumiem.

Tāda gadījumā labak ņemiet sprāgstošās lodes. Es kādu sauju sagatavošu. Jūs saprotat, ko es domāju?

Anglis pamāja.

Glicerīna vai dzīvsudraba?

-0,es domāju,dzīvsudraba. Daudz tīrāk un kārtigāk. Vai būs vēl kas sakarā ar šo ieroci?

Jā, būs gan. Visām koka detaļām, kam pieskaras roka zem stobra, jābūt noņemamām.Pašai laidei jābūt noņemamai. Ierocim jāizgatavo pieskrūvējams metāla balsts kā Stena šautenei, no trim sekcijām, kurām ari jābūt izjaucamam. Beidzot - jābūt pilnīgi drošam klusinātājam un teleskopam. Tiem abiem jābūt noņemamiem - ērtākai glabāšanai un pārnēsāšanai.

Beļģis, alu malkodams, krietnu bridi domāja, kamēr glāze bija tukša.

Anglis kļuva nepacietīgs.

Nu, vai jums tas bus pa spēkam?

Msjē Gusēns it kā pamodās no pārdomām un atvainodamies pasmaidīja.

Piedodiet. Pasūtījums ir ļoti sarežģīts. Bet - ja - varēt es to varu. Līdz šim man vienmēr ir izdevies izgatavot pieprasīto. Īstenība tas, ko attēlojāt, ir medības, kur piederumi jādabū garām sargiem, lai nerastos nekādas aizdomas. Medībām ir vajadzīga medību bise, un jūs to dabūsiet. Ne tik mazu ka 22. kalibra, tā ir trušu un zaķu šaušanai. Ari ne tik lielu ka Remingtons 303, kas neiekļautos tajos lielumos, kādus jūs pieprasāt. Liekas, es zinu šādu ieroci un tas viegli iegūstams tepat Briselē dažos sporta piederumu vekalos. Dārgs ierocis, augstas precizitātes instruments. Ļoti akurāts, skaisti nostrādāts, tomēr viegls un slaids. Daudz lietots kalnu buku un citu nelielu dzīvnieku medībās, bet ar sprāgstošajam lodēm piemērots ari lielākam medījumam. Sakiet man, vai…ē… tas kungs kustēsies lēni, ātri vai vispār nemaz?

Stāvēs uz vietas.

Tad nav nekādu problēmu. Pierīkot balstu no trim atsevišķām tērauda sekcijām un ieskrūvējamu sprudu ir tīrā mehānika. Piemontēt stobra galam klusinātāju un stobru saīsināt par astoņām collām es varu pats. Zaudējot astoņas collas no stobra, zaudē precizitāti. Žēl, žēl. Vai esat labs mērķī šāvējs?

Anglis pamāja.

Tad nebūs nekādu grūtību, ja ir optiskais tēmēklis un nekustīga cilvēkveida radība simt trīsdesmit metru attālumā. Klusinātāju arī uztaisīšu pats. Msjē, pirmīt jūs pieminējāt futrāli izjauktā ieroča nēsāšanai. Kas jums bija padomā?

Anglis piecēlās un piegāja pie galda, izsliedamies pāri mazajam beļģim. Viņš iebāza roku žaketes kabatā, un mazā vīreļa acīs uz mirkli pazibēja bailes. Nu viņš ievēroja vienu: lai kāda bija izteiksme slepkavas sejā, tā neatspoguļojas viņa acīs, kas bija aizplīvurotas it kā ar pelēcīgām plēnēm, slēpjot jebkuru izteiksmi. Bet anglis izvilka no kabatas vienīgi zīmuli.

Kādu brīdi viņš ātri kaut ko zīmēja uz Gusēna piezīmju bloka lapas.

Vai pazīstat? - viņš vaicāja, rādīdams ieroču meistaram.

Protams, - beļģis atbildēja, uzmetis precīzajam zīmējumam skatienu.

Pareizi. Tas viss veidots no septiņām alumīnija caurulēm, kuras saskrūvē kopā. Šeit, - viņš piesita ar zīmuļa galu vienā diagrammas vietā, - būs viena no ieroča pamatdaļām. Šeit - otra. Abas slēpjas caurulē, kas veido šo te sekciju.

Mazais beļģis labu bridi vēroja rasējumu. Tad, lēni piecēlies, izstiepa roku.

Msjē,- viņš teica ar dziļu cieņu, - tas ir ģeniāli. Un tomēr tik vienkārši! Tiks izdarīts!

Anglis nelikās ne glaimots, ne neapmierināts.

Labi, - viņš noteica. - Un nu par termiņu. Šis ierocis man vajadzīgs pēc divām nedēļām. Vai varam vienoties?

Jā. Triju dienu laika es nopirkšu ieroci. Nedēļa būs vajadzīga tā pārveidošanai. Nopirkt teleskopu nav grūti. Varat atstāt izvēli man, es /inu, kāds vajadzīgs simt trīsdesmit metru attālumam. Vai jus varat but šeit pēc divpadsmit dienām?

-Jā, jebkurā laikā starp septiņām un četrpadsmit dienām, skaitot no m brīža. Bet četrpadsmit dienas ir pats pēdējais termiņš. Man jābūt atpakaļ Londonā 4. augustā.

Ceturta augusta rītā jūs saņemsiet pilnīgi gatavu ieroci, kam pēdējais sīkums būs pēc jūsu prata, ja varat but šeit pirmajā augustā uz pēdējām pārrunām un salikšanu, msjē.

Labi. Un nu par izdevumiem un jūsu honorāru, - anglis teica. - Vai varat pateikt, cik sanāks?

Beļģis brītiņu padomāja.

-Šāda veida uzdevumamun visam,kasartosaistīts- pirkumiem un manām speciālajām zināšanam -, man jālūdz tūkstotis angļu mārciņu. Es piekrītu, ka tas ir vairāk nekā par vienkāršu šauteni. Bet šis nav vienkāršs ierocis. Tam jābūt mākslas darbam. Manuprāt, Eiropā esmu vienīgais, kas tādu spēj pareizi un nevainojami izgatavot. Tāpat kā jūs, ari es savā nozarē esmu labākais. Un labākais ir cenā. Bez tam vēl būs jāmaksā par ieroča pirkšanu, lodēm, teleskopu un materiālu… teiksim, vēl divi simti mārciņu.

Darīts, - anglis bez jebkādiem iebildumiem teica. Viņš atkal iebāza roku krūšu kabatā un šoreiz izņēma paciņu ar piecdesmit mārciņu naudas zīmēm. Tas bija saliktas pa divpadsmit. Viņš noskaitīja piecas paciņas, katrā pa divdesmit naudas zīmēm.

Lai nostiprinātu manu bona fides es maksāšu avansu un par izdevumiem - kopā pieci simti mārciņas. Palikušas septiņi simti mārciņas es atnesīšu pēc vienpadsmit dienām, kad atgriezīšos. Vai esat ar mieru?

Msjē, - beļģis sacīja, veikli iebāzdams naudu kabatā, - ir patīkami slēgt darījumu ar lietpratēju un džentlmeni.

Vēl viens sīkums, - turpināja apmeklētājs, it kā nemaz nebūtu pārtraukts. - Turpmāk jus nemēģināsiet kontaktēties ar Luiju un nevaicāsiet ne viņam, ne kādam citam, kas es esmu. Un necentīsieties ari uzzināt, kam es strādāju un pret ko. Ja jūs to mēģinātu, es noteikti uzzināšu. Tādā gadījumā jus mirsiet. Ja bus bijis mēģinājums saistīties ar policiju vai izlikt slazdus, kad es šeit atgriezīšos, - jus mirsiet. Skaidrs?

Msjē Gusēns jutās sāpināts. Viņš lūkojās augšup, angli, un dvēselē viņam iezagās bailes. Viņš bija sastapies ar daudziem Beļģijas noziedznieku pasaules rupjajiem puišiem, kad tie ieradās lūgt speciālus vai neparastus ieročus. Tie bija rūdīti viri. Bet pavisam kas cits piemita šim viesim no Kanāla viņa krasta, kurš bija nodomājis nogalināt ievērojamu un labi apsargatu cilvēku, - no viņa dvesa kaut kāds saltums un nepielūdzamība. Tas nebija tikai kādas bandas saimnieks, bet liels cilvēks, varbūt pat politiķis. Viņš jau gribēja protestēt un sākt izskaidroties, tomēr pārdomāja.

-Msjē, - viņš mierigi sacīja. - Es pārjums neko nevēlos zināt, it neko. Ierocim, ko saņemsiet, nebūs sērijas numura. Redzat, man daudz svarīgāk ir, lai nekas, ko jus darīsiet, nesaistītos ar mani, tāpēc es neko par jums necēntišos uzzināt. Bonjor, monsieur

Sakalis izgāja ārā spožajā saulītē un divas ielas tālāk ieraudzīja brīvu taksometru, kas viņu aizveda uz Amigo hoteli pilsētas centrā.

Viņam bija aizdomas, ka Gusēnam, lai iegūtu šaujamieročus, būtu jānodarbina kāds viltotājs, tāpēc labāk bus, ja viņš pats atradis piemērotu kandidātu.

Atkal izpalīdzēja Luijs, viņa paziņa no vecajiem Katangas laikiem. Tas nebija grūti. Briselē valdīja senas tradīcijas - te bija centrs, kur vilto personas apliecības, jo daudziem ārzemniekiem netik ar ieroču pirkšanu saistītās formalitātes. Vajadzigo viru Sakalis satika bārā, kur bija norunāta satikšanās. Viņš stādījās priekšā, un abi apsēdās stūra nišā. Šakālis izvilka savas autovadītāja tiesības, kas bija uz viņa paša vārda, izdotas Londonas grāfistē pirms diviem gadiem.

Šis te, - viņš teica, - pieder sen mirušam cilvēkam. Tā kā Londona braukt man aizliegts, tad vajadzīga jauna pirmā lapa ar manu īsto vārdu.

Viņš nolika viltotāja priekšā uz Dugana vārda izgatavoto pasi. Vispirms pretimsēdētājs paskatījās uz pasi, ievēroja, cik tā jauna, izgatavota irms trim dienam, un vērīgi paskatījās anglī.

En effet\ - viņš nomurmināja, tad atvēra mazo sarkano braukšanas apliecību. Pēc brīža pacēla galvu.

* - Tas nebūs grūti,msjē. Angļu priekšnieki ir džentlmeņi. Viņiem ne'ratā nenāk, ka oficiāli dokumenti varētu but viltoti, tāpēc sevišķi uzmanīgi viņi nav. Šis tedokuments,- viņš viegli uzsita pa autovadītāja tiesību pirmo lapu, kur bija redzams apliecības numurs un īpašnieka pilnais vārds, - varētu but iespiests ar rotaļu iespiedaparātu. Ūdenszīmes nav sarežģītas. Nekādu grūtību. Vai tas ir viss, ko vēlaties?

Nē, ir vēl divi dokumenti.

A! Ar jusu atļauju,es teiktu, šķietdivaini, ka vēlaties stāties sakaros ar mani tik vienkārša lieta, jums pašiem Londona taču ir cilvēki, kas to var izdarīt pāris stundās. Kas tie par dokumentiem?

Šakālis paskaidroja. Beļģis domādams piemiedza acis. Viņš izņēma paciņu "Bastos", piedāvāja anglim, kas atteicās, un aizpīpēja pats.

Tas tik viegli nebūs. Franču personas apliecība nav problēma. To ir daudz, un paraugu netrūkst. Jus taču nenoliegsiet, ka labākos rezultātus gūst, kopējot oriģinālu? Bet šī otrā? Tādu es nekad neesmu redzejis.Tas n neparasts pasutijums.

Viņš apklusa, kamēr Šakālis lika garamejošam viesmīlim piepildīt glazēs. Kad viesmīlis bija prom, viņš turpināja:

Un tad fotogrāfija. Viegli tas nebūs. Jus sakāt, ka vecumam, matu krasai un garumam jabut citādiem. Vairums no tiem, kas vēlas viltotu dokumentu, grib, lai uz tā būtu viņa paša fotogrāfija. Bet ielīmēt fotogrāfiju, kas neatbilst jūsu tagadējam izskatam,- tas lietu sarežģī.

Viņš izdzēra pusi alus, visu laiku skatīdamies anglī, kas sēdēja tam pretī.

Lai to izdarītu, bus jāmeklē cilvēks, kas apmēram ir apliecības īpašnieka vecumā un jums pašam ticami līdzīgs, vismaz galvas forma un sejā, un jāapgriež mati vajadzīgā garumā. Pēc tam šī cilvēka fotogrāfija tiks uzlīmēta uz apliecībām. Talak viss atkarīgs no jusu pūlēm izskatīties līdzīgam tam cilvēkam un nevis otrādi. Vai jus mani saprotat?

Ja, - Šakālis atbildēja.

Tam būs vajadzīgs zināms laiks. Cik ilgi jus varat palikt Briselē?

Ilgi ne, - Sakalis teica. - Man jāaizbrauc diezgan drīz, bet pirmajā augustā es atgriezīšos. Tad varēšu palikt vēl trīs dienas. Ceturtajā man atkal jābūt Londonā.

Beļģis bridi padomāja, pases attēla skatīdamies. Beidzot viņš pasi aizvēra un atdeva anglim, vispirms uz papiriša uzrakstījis Aleksandra Džeimsa Kventina Dugana vārdu. Tad iebaza kabatā abus papīrus un vadītāja tiesības. j

Labs ir. To var. Bet man vajadzīgs labs jusu fotoattēls - kāds jus tagad esat, pretskatā un profilā.Tam nepieciešams laiks. Un nauda. Būs sevišķi uzdevumi… varbūt vajadzēs kaut ko darīt Francijā, izmantot kolēģi, kas pārbauda kabatas, lai iegūtu to otru apliecību, ko jus minējāt. Protams, vispirms apvaicāšos Briselē, bet, iespējams,"bus nepieciešams doties tālāk…

Cik? - anglis īsi jautāja.

Divdesmit tūkstoši Beļģijas franku. i

Šakālis brīdi apdomājās.

Apmēram simt piecdesmit mārciņas sterliņu. Labs ir. Maksāšu jums simt mārciņas tagad un atlikumu pie saņemšanas.

Beļģis piecēlās. » ]

Tad nofotografēsimies. Man pašam ir sava* studija.

Taksometrā viņi aizbrauca uz nelielu pagraba dzīvokli kādu jūdzi

tālāk. Tā izrādījās nolaista un paputējusi fotostudija. Izkārtne ārpusē j vēstīja, ka uzņēmums specializējas pasu fotogrāfiju izgatavošana klientu klātbūtnē. Logā lepojās neizbēgamā reklāma - tas, ko garāmgājējam vajadzēja uzskatīt par studijas īpašnieka augstako sasniegumu. Divas fotogrāfijas, kurās bija redzamas nedabiski smaidošas meičas, drausmīgi izretušētas, kāzu bilde ar pārīti, kas izskatījās galīgi nepiemērots laulības smagajai nastai, un divi zīdaiņi. Beļģis nokāpa līdz ieejas durvīm, atslēdza tās un ieveda viesi iekšā.

Darbs ilga divas stundas, un šai laika beļģis demonstrēja savu fotogrāfa veiklību, kāda nemūžam nevarēja būt piemitusi logā izstādīto attēlu autoram. Liela lāde telpas kaktā bija pilna ar dārgām kamerām un apgaismošanas ierīcēm, sejas butaforijām, matu krāsām un balinātājiem, matu cekuliem, parūkām, visdažādākajām brillēm lielā izvēlē, tur atradās pat kārba ar teātra kosmētiku.

Darbs jau bija pusē, kad beļģim iešāvās prātā doma, kā iztikt bez atvietotāja, kas pozētu īstajai fotogrāfijai. Pusstundu noņēmies ar Šakāļa grimēšanu, viņš nopētīja savu veikumu, tad ienira kastē un izvilka no ins kadu parūku.

Ko jūs teiktu par šito, - viņš vaicāja.

Parūka bija ietonēta sirma un apcirpta en brosse

Ka jums šķiet, vai jusu paša mati, apcirpti šajā garuma un nokrāsoti Saja krāsa, būtu līdzīgi?

Šakālis paņēma parūku un apskatīja.

Varam pamēģināt un paskatīties, kā būs, - viņš teica.

Pēc pusstundas beļģis iznaca no attīstīšanas telpas, rokā turēdams negatīvu. Viņi nolika pār galdu. Pretim lūkojās vecīgs un saguris virs. Ada tam bija pelnu pelēka, zem acim tumšas ciešanu ēnas. Viņa m nebija ne bardas, ne ūsu, bet sirmie mati uz galvas radīja iespaidu, ka viņam ir vismaz piecdesmit gadu, turklāt ne īpaši braši piecdesmit.

Man liekas, ies krastā, - beļģis beidzot sacija.

Diemžēl, - teica Šakālis, - jūs ap mani noņēmāties pusstundu, lai dabūtu šādu efektu. Un tad vel parūka. Pats to es nevaru izdarīt. Un šeit mums ir elektriska gaisma, bet es atradīšos āra, svaigā gaisā, kad man bus jauzrāda dokumenti, kurus jums lūdzu izgatavot.

Tas nu nav nekas, - iebilda viltotājs. - Nav tik svarīgi, lai jūs būtu līdz pēdējam sīkumam līdzīgs attēlam, bet gan tas, ka attēls pamatvilcienos līdzīgs jums. Tieši šāda veidā darbojas prāts cilvēkam, kas dokumentus parbauda. Vispirms viņš paskatās sejā, pēc tam palūdz dokumentus. Un tad viņš jau redz attēlu. Bet viņa gara acīs paliek priekšstats par cilvēku, kas stāv blakus. Un tas ietekmē viņa spriedumu. Viņš skatās pēc sakritības pazīmēm, nevis otrādi.

Otrkārt, šis attēls ir 25x20 cm. Attēls uz apliecības būs 3x4 cm. Treškārt, jāizvairās no pārak precīzas līdzības. Ja apliecība izdota pirms vairākiem gadiem, tas nav iespējams, ka cilvēks nebūtu drusku mainījies. Attēlā jūs esat svītrotā kreklā un vaļēju apkaklīti. Mēģiniet, piemēram, izvairīties no šī krekla vai pat vispār no krekla ar vaļēju kaklu. Uzlieciet kaklasaiti vai šalli virs svītera.

Beidzot: pats galvenais, protams, ir mati. Tie jāapgriež en brosse un jānokrāso sirmi, varbūt pat sirmāki nekā attēlā. Lai pastiprinātu vecumu un vārgumu, izaudzējiet divu trīs dienu bārdas rugājus. Tad noskujie- t ies ar bārdas nazi, pietiekami sliktu, lai pāris vietās iegrieztu. Vecākiem vīriem uz to ir tieksme. Un svarīga ir sejas krāsa. Lai modinātu līdzjūtību, tai jābūt pelēcīgai un sagurušai, varbūt vaska bālai un slimigai.

Šakālis klausījās viltotāja izklāstā ar apbrīnu, lai gan tas nebija manāms viņa sejā. Šodien viņam jau otro reizi bija gadījies satikt speciālistu, kas savu darbu prata pilnībā. Viņš nodomāja, ka visādā ziņā bus jāpateicas Luijam - kad darbs bus padarīts.

Vai domājat, ka dokumentus spēsiet izgatavot laika?

No tehniskā viedokļa par to nav nekādu šaubu. Vienīgā problēma, kas paliek, - dabūt tā otra franču dokumenta oriģinālu. Tur man jārīkojas ātri. Bet, ja jus atgriezisieties pirmajā augustā, tad, šķiet, varēšu tos dabūt gatavus. Jus… ē… teicāt kaut ko par iemaksu, lai segtu izdevumus…

Šakālis pabāza roku iekškabatā un izvilka paciņu ar divdesmit piecmārciņu banknotēm, kuras iedeva beļģim.

Un kā mēs sazināsimies? - viņš jautāja.

Es ieteiktu to pašu paņēmienu kā šovakar.

Pārak riskanti. Mans sakarnieks var neatnākt vai vispār nebūt pilsētā. Tad es jus nekādi nesadabušu.

Beļģis brīdi padomāja.

Tādā gadījumā es trīs pirmās augusta dienas gaidīšu no sešiem līdz septiņiem tai bārā, kur satikamies šodien. Ja neatnāksiet, uzskatīšu, ka darījums ir atsaukts.

Anglis bija noņēmis parūku un slaucīja pieri ar attīrīšanas līdzeklī samērcētu dvieli. Klusēdams viņš uzvilka svārkus un apsēja kaklasaiti. Pabeidzis pievērsās beļģim.

Ir dažas lietas, ko es gribētu paskaidrot, - viņš mierīgi teica. No draudzīgās balss vairs nebija ne vēsts, un acis lūkojās beļģi tik drūmi kā Kanāla migla. - Kad būsiet beidzis darbu, jus bārā saņemsiet visu, kā solīts. Jus atdosiet man jauno apliecību un to lappusi, kas bus aizvietota un šobrīd atrodas pie jums. Tāpat visus negatīvus un visas nupat uzņemto fotogrāfiju kopijas. Jus aizmirsīsiet arī Dugana vardu un šīs autovadīšanas atļaujas oriģinālā minēto īpašnieka vārdu. Un vārdus abos franču dokumentos, kurus izgatavosiet, varat izvēlēties pats, vienkāršus un parastus franču vārdus. Kad būsiet man visus atdevis, jus aizmirsīsiet arī šos vārdus. Par darījumu jus nekad un ne ar vienu nerunāsiet. Ja jus kādu no šiem noteikumiem pārkāpsiet, jūs mirsiet. Vai tas ir skaidrs?

Kādu mirkli beļģis skatījās anglī klusēdams. Pēdējās trijās stundās viņš bija domājis, ka anglis ir parasts apmeklētājs, kas vēlas braukāt pa Angliju un personiskos nolūkos nomaskēties par pavecāku francūzi. Blēdis varbūt, kas pārvadā narkotiku vai dārgakmeņus no vientulīgās

I '»retoņas zvejas ostas uz Angliju. Bet citādi tīri patikams puisis, patiešam, lomēr nu viņš tā vairs nodomāja.

- Skaidrs, msje.

Pēc dažām minūtēm anglis bija nozudis naksts tumsā. Viņš pagāja garam kādiem pieciem namiem, pirms iesēdās taksi, lai brauktu atpakaļ uz Amigo hoteli, un pārradās tur ap pusnakti. Viņš pasūtīja aukstu cāli nu pudeli Mozeles vīna, ko lika ienest savā istaba, pamatīgi nomazgājas, l.ii pilnīgi aizskalotu visas grima pēdas, un apgulās.

Otrā rītā viņš atstāja viesnīcu un iesēdās Brabantes ekspresi, kas gāja 11/ Parīzi. Bija 22. jūlijs.

Taja pašā rītā Pretizlūkošanas dienesta šefs sēdēja pie sava galda un pētīja divus papīrus, kas atradās viņa priekšā uzgaida. Tie bija kārtējie ziņojumu noraksti, ko sastādījuši aģenti no citiem departamentiem. Uz katra plānā zila noraksta bija to departamentu vadītāju vārdi, kam šie ziņojuma noraksti jānosūta. Iepretim viņa paša uzvārdam pievilkts mazs kāsītis. Abi ziņojumi bija pienākuši šorīt, un pulkvedis Rolāns butu pavirši ielūkojies tajos, ietvēris ziņas savā fenomenālajā atmiņā, pēc tam ielicis norakstus kartotēkas kastītēs. Bet bija viens vārds, kas atkārtojās abos ziņojumos, un šis vārds viņu ieintriģēja. Pirmais ienākušais ziņojums nāca no R3 (Rietumeiropa), tas bija pastāvīgā Romas aģentūras sutijuma konspekts, kas vēstīja, ka Rodēns, Monklērs un Kasons vēl aizvien patvērušies savā augšstāva apartamentā un joprojām tiek apsargāti. Viņi nebija izkustējuši no šīs ēkas, kopš 18. jūnijā tur nostiprinājušies. No Parīzes nodaļas R3 uz Romu tika nosūtīti īpaši darbinieki, kas novēroja viesnīcu cauru nakti. Instrukcijas no Parīzes palika nemainīgas: netuvoties, tikai novērot. Viri viesnīcā joprojām uzturēja sakarus ar ārpasauli, kā minēts R3 30. jūnija ziņojuma no Romas. Kurjers bija tas pats Viktors Kovaļskis. Ar to ziņojums beidzas.

Pulkvedis Rolāns atvēra atvilktni un pārlaida acis R3 30. jūnija ziņojumam, kamēr atrada vajadzīgo rindkopu.

Tur bija teikts, ka ik dienas viens no sargiem atstāj viesnīcu, dodas uz Romas galveno pastu un pieprasa korespondenci uz kāda Puatjē vārda. OAS nebija īrējusi slēgtu pasta kastīti - laikam baidoties no aplaupīšanas. Viss organizācijas vadībai domātais pasts bija adresēts uz Puatjē vārda un glabājas pie klerka, kas strādāja aiz poste restante1 letes. Mēģinājums uzpirkt šo klerku neizdevās. Klerks paziņoja saviem priekšniekiem, un viņa vietā tika norīkots vecakais klerks. Iespējams, Puatjē adresēto pastu tagad sargāja Romas drošības policija, bet R3 saņēma norādījumu netuvoties itāļiem ar sadarbības piedāvājumu.

Katru dienu pastu izsniedza sargam, kas tika identificēts ka Viktors Kovaļskis, kādreizējais Ārzemju leģiona kaprālis un Rodena Indoķīnas laiku padotais.

Kovaļskim acīmredzot bija dokumenti uz Puatje vārda vai ari attiecīga pilnvara. Kad Kovaļskim vajadzēja vēstules nosūtīt, viņš gaidīja lielajā zāle pie pasta kastītes līdz vēstuļu savākšanas brīdim, tad iemeta vēstules spraugā un atkal nogaidīja, kamēr visu pastu savāca un ienesa iekšējās telpās šķirošanai. Ja mēģinātu iejaukties OAS šefa sarakstē, to varētu kvalificēt kā patvarību, kas jau reiz Parīzē bija noliegta. Šad tad Kovaļskis kaut kur zvanīja, tā bija tālsaruna, pieteikta pie ārzemju sarunu letes, bet mēģinājumi saklausīt pieprasīto numuru vai Sarunu neizdevās. Ar to ziņojums beidzās.

Pulkvedis Rolāns aizvēra vākus un paņēma otru šorīt saņemto ziņojumu. Tas bija Mecas pilsētas kriminālpolicijas ziņojums, kurā teikts, ka, policijai izdarot kārtējo apgaitu barā, ticis aizturēts kāds cilvēks, kas izrādījis pretestību un gandrīz nogalinājis divus policistus. Vēlāk policijas iecirknī pēc pirkstu nospiedumiem konstatēts, ka tas ir ārzemju leģiona dezertieris Šandors Kovačs, pēc tautības ungārs, kurš 1956. gadā bēdzis no Budapeštas. Mecas ziņojuma beigās bija teikts, ka Kovačs ir bēdīgi slavens oasietis, kas jau ilgi meklēts sakarā ar veselu virkni terorisku slepkavību - upuri 1961. gadā bijuši Alžīrijas pilsētu Bones un Konstantines ievērojami viri. Toreiz viņš darbojies pārī ar citu OAS šāvēju, kas vēl joprojām atradās brīvībā, kādreizējo ārzemju leģionāru kaprāli Viktoru Kovaļski. Ar to ziņojums beidzās.

Rolāns atkal iegrima domās par sakarību starp abiem šiem vīriem. Beidzot viņš nospieda zummeru, kas atradās viņam priekša uz galda, un pavēlēja:

- Atnesiet man Viktora Kovaļska personālkartīti. Tūlīt!

Kartīti no arhīva atnesa pēc desmit minūtēm, un Rolāns nosēdēja vēl vienu stundu, to pētīdams. Acis atkal un atkal atgriezās pie viena punkta. Un, kamēr parīzieši, kam nebija tik saspringtas nodarbošanās, lejā, uz ielas, steidzās pusdienās, pulkvedis Rolāns sasauca nelielu apspriedi, kurā piedalījās pats, viņa personiskais sekretārs, grafoloģijas eksperts un divi operatīvie viri no viņa privātās pretoriešu sardzes.

- Kungi, - viņš teica, - mums nepieciešams šeit klātneesoša cilvēka vārdā tūlīt sacerēt, uzrakstīt un nosūtīt kādu vēstuli.

5. nodaļa

Vilciens pienāca Ziemeļu stacijā tieši pirms pusdienlaika. Sakalis taksometrā aizbrauca uz mazu, bet ērtu viesnīciņu Suresnes iela, netālu no Madlēnas laukuma. Šī viesnīca nebija tik lepna kā Anglijas viesnīca Kopenhāgena vai Amigo Briselē, bet viņam bija savi iemesli meklēt vienkāršāku un mazak pazīstamu vietu, kur apmesties, kamēr uzturējās l'arizē. jo viņa uzturēšanās bus ilgstoša un bez tam - šeit šajā jūlija nogalē bija daudz vairāk izredžu saskrieties ar kādu, kas viņu bija pazinis Londonā ar īsto vārdu. Par ielām viņš neuztraucās - parastas tumšās acenes, kas iederējās saulainajos bulvāros, aizsargās viņu no ziņkārīgiem skatieniem. Iespējamas briesmas draudēja viesnīcas gaitenī vai halle. Pašreizējā situācijā viņš vismazāk vēlējās izdzirdēt jautru uzsaucienu: "Nemaz nebiju cerējis jus šeit satikt!" un pēc tam vēl savu vardu, jo to varēja saklausīt arī klerks, kurš viņu pazina ka misteru Duganu.

Viņš dzīvoja klusi, kafiju ar radziņiem iebaudīja pats savā istabā. Delikatešu veikalā pāri ielai nopirka burku angļu marmelādes un palūdza, lai rītos upeņu džema vietā nes viņam angļu marmelādi.

Pret personālu viņš izturējās ar rāmu sirsnību, franciski runaja tikai dažus vārdus, turklāt ar parasto drausmīgo angļu akcentu, un uzrunāts laipni smaidīja. Kad direkcija apvaicājas, kā viņš jutas, atbildēja: ārkārtīgi ērti, pateicos.

-Misters Dugans, - viesnīcas īpašnieks kādā dienā teica reģistratūras klerkam, - est extrкmement gentil. Un vrai gentlemen!' [8]

Klerks domaja ti.eši tāpat.

Dienas Šakālis pavadīja ārpus viesnīcas - tūrista gaitās. Pirmajā dienā viņš nopirka Parīzes ielu karti un atzīmēja plānā vietas, ko visvairāk vēlējas redzēt. Tās viņš apmeklēja un izstudēja lielā aizrautībā, pat iegaumēdams dažu ēku arhitektūru vai kādu vēsturisku asociāciju.

Tns dienas Šakālis pavadīja, klaiņādams ap Triumfa arku vai sēdēdams l.lizejas kafejnīcā uz terases, vērodams pieminekli un pētīdams ap Ltuāla laukumu esošo lielo ēku jumtu kores. Katrs, kas šajās dienās viņam sekotu (bet neviens to nedarīja), botu pārsteigts par tadu jusm tāja uzmanību. Protams, nevienam nenāktu ne prāta, ka mierīgais u elegantais angļu tūrists, kas dzēra kafiju un tik ilgi apbrīnoja namus apcerēja šaušanas leņķus, attālumus no ēku augšējiem stāviem Iid mūžīgās uguns plīvām Arkas pakājē, un izredzes, kādas varētu but cilvēkam, kas murdošā pūlī gribētu nepamanīts aizlavīties projām. |

Pēc trim dienām Šakālis apmeklēja Francijas Pretošanās kustības mocekļu kremācijas ēku Monvalerjānā. Šeit viņš ieradās ar ziedu pušķi, un gids, šāda žesta aizkustināts, īpaši pavadīja angli un sniedza sīkus paskaidrojumus. Un nezin vai viņš manīja, ka tūrista skatieni visu laiku slīdēja garam kremācijas ēkas ieejai un kavējās pie cietuma augstajien mūriem, kas it kā nogrieza iespēju saskatīt kapsētas ainavu no apkārtēj maju jumtiem. Pēc divām stundām viņš atvadījās ar laipnu "pateicos" un devīgu, tomēr ne ekstravagantu dzeramnaudu.

Veselu dienu viņš pavadīja Notrdamas katedralesapkaimē. Šeit bija "melnās ejas", alejas un gaņģi, bet attālums no ieejas līdz katedrālei u pie kāpnēm novietotajam mašīnām - tikai daži metri, un Place de Paris jumti atradās pārāk tālu projām, savukārt mazie jumtiņi pieŠarlemāna laukuma bija pārāk tuvu drošības spēkiem, un tur pārāk viegli varēja koncentret novērotājus.

Pēdējā vizītē Renna ielas dienvidu galā viņš ieradās 28 jūlijā. Kādreiz saukts par Rennas laukumu, šis skvērs bija pārdēvēts par 1940. gada 18. jūnija laukumu, kad pilsētas valdē varu pārņēma de Golls. Šakaļa acis pievērsās jaunajai, spožajai nosaukuma plāksnītei pie ēkas sienas un tā ari palika tur. Viņš atcerējās pirms mēneša lasīto. 1940. gada 18. jūnijs- diena, kad vietuļais, bet ievērojamais trimdinieks Londonā bija paņēmis roka mikrofonu, lai pateiktu frančiem: ja arī viņi ir zaudējuši kauju - karu viņi tomēr nav zaudējuši.

Šim skvēram piemita kaut kas īpašs - tā bija atmiņu vieta kara paaudzes parīziešiem. Slepkava lēni pārlaida acis laukumam, kur tagad uz visam pusēm plūda satiksme. Viņš skatījās uz augstajām ēkām ar šaurajām fasādēm. No dienvidu puses lēni apgāja skvēram un no augšas ielūkojās Monparnasa stacijas pagalmā. Tas bija pilns ar mašīnām un taksometriem, kas uzņēma vai izsēdināja tūkstošiem pasažieru diena, šī bija viena no galvenajam Parīzes stacijām, taču to bija paredzēts nojaukt.1

Šakālis pagriezās ar muguru pret reliņiem un noskatījās uz satiksmes artēriju, kas saucās Renna iela. Viņš stāvēja pretim 1940. gada 18. jūnija laukumam- pārliecināts, ka tieši uz šo vietu noteiktajā dienā naks prezidents. Citas vietas, ko šajā nedēļā viņš bija pārbaudījis, šķita apšaubāmas, bet šī, viņš droši juta, bija īstā. Drīz vien šeit vairs nebūs Monparnasa stacijas. Bet, pirms tā pazudīs, vīrs ar formas cepuri galvā un divām zelta zvaigznēm vēlreiz atnāks šurp. Attālums starp Renna ielas stūra mājas augšējo stāvu un laukuma centru bija kādi simt trīsdesmit metri.

Šakālis nolēma vispirms izpētīt trīs mājas, kas atradās Renna ielas rietumu pusē, un aizstaigāja līdz kafejnīcai austrumu puses stūrī - uz Hercogienes Annas kafejnīcu. Viņš apsēdās uz terases dažus soļus no rībošās satiksmes straumes, pasūtīja kafiju un skatījās uz mājām pāri ielai. Nosēdēja kādas trīs stundas. Vēlāk Šakālis pusdienoja pie Hansi Brasserie Alsacienne un izstudēja austrumu fasādes. Pēcpusdiena viņš pastaigajās šurpu turpu, ieskatīdamies to dzīvojamo namu parādes durvīs un priekšnamos, kurus bija novērtējis par iespējami derīgiem.

Beidzot viņš aizgāja līdz mājām, kas bija pie paša Monparnasa bulvāra, bet šeit ēkās atradās iestādes. Tās bija jaunākas un ļaužu pārpilnas.

Nākama dienā viņš atkal atgriezās, staigāja gar fasādēm, pārgāja pari ielai, apsēdās ietves malā uz sola zem kokiem un, avīzi roka grozīdams, vēroja augšējos stāvus. Pieci vai seši stāvi, augša parapets, slīpi, melni dakstiņu jumti ar bēniņiem, kuros iebūvēti mansarda logi - kādreiz bijuši kalpotāju mitekļi, tagad trūcīgo pensionāru mājvietas, jumti un varbūt ari mansardi tajā diena katrā "ziņā tiks novēroti. Var pat būt, ka novērotāji būs uz jumtiem, paslēpušies starp skursteņiem, talskatus pavērsuši uz pretējo namu logiem un jumtiem. Bet pats pēdējais stāvs, tūlīt zem beniņiem, būs gana augsts, lai kāds varētu sēdēt istabas tumsā un palikt neredzams no ielas pretējās puses. Atvērts logs Parīzes tveicē izskatīsies pilnīgi dabiski.

Bet, jo dziļāk istaba kāds sēdēs, jo šaurāks būs šaušanas leņķis, tēmējot uz stacijas laukumu. Šī iemesla dēļ Šakālis atmeta trešos namus Rennas ielas abās pusēs. Leņķis būtu pārāk šaurs. Palika četri nami, no kuriem izvēlēties. Tā kā, viņaprāt, šaušana notiks tūlīt pēc pusdienas, kad saule virzās uz rietumiem, tomēr vēl ir pietiekami augstu, lai pāri stacijas jumtam iespīdētu ielas austrumu puses maju logos, tad viņš galu gala izvēlējās divus rietumu pusē. Lai tos pārbaudītu, nogaidīja līdz pulksten četriem 29. jūlija pēcpusdiena un ievēroja, ka patiešam rietumu pusē augšējais logs saņēma vienīgi slīpu staru, kamēr austrumu puses namos saule iespīdēja ar pilnu spožumu.

Trešaja diena viņš novēroja durvju sardzi. Tā sēdēja durvis un adīja, atdalīta no viņa ar ietvi, pa kuru bezgalīgā straumē plūda gājēji. No tuvējās kafejnīcas viesmīlis pārnāca pāri ielai papļāpāt. Viņš nosauca durvju sardzi par Bertas kundzi. Tā bija omulīga, vecmāmiņās tipa sieviete, ko visi labi ieredzēja, spriežot pēc tā, ka viņa nočiepstēja Bonjour monsieur1 tiem, kas ienāca vai izgāja pa nama durvīm, un pēc vēlīga Bonjour, Madame Berthe2, ko ik reizes saņēma pretī. Lādzīga radība un līdzjūtīga pret šīs pasaules vārgdieņiem. Jo ap diviem parādījās kāds runcis, un pēc dažām minūtēm, ienirusi savas valstības tumšajās dzīlēs, Bertas kundze atgriežas ar piena bļodiņu šim dzīvniekam, kuru uzrunāja par minciti.

īsi pirms četriem viņa salocīja adīkli, ielika vienā no priekšauta dziļajam kabatam un čibās aizšļūca līdz maiznīcai. Sakalis mierīgi piecēlās no sola, uz kura divdesmit pēdas atstatu bija sēdējis, un iegāja māja. Viņš nekāpa lifta, bet tapat klusi uzskrēja pa kāpnēm.

Tās vijās apkārt lifta šahtai un katrā likumā pārtrūka pie neliela laukumiņa. Ik pa divi stāviem šai laukumiņa bija izeja uz ugunsdzēsēju kāpnēm. Pusceļa starp sesto un augšējo stāvu viņš atvēra šīs durtiņas un paskatijas lejup. Ugunsdzēsēju kāpnes beidzās iekšēja pagalmā, kuru apjoza nami, izveidojot skvēra stūri. Pagalma pretēja pusē ēkām cauri veda šaura, slēgta eja, kas izgaja uz ziemeļiem.

Sakalis klusi aizvēra durvis, aizbīdīja drošības bultu un uzkāpa pēdējo pusposmu līdz augšējam stavam. No šejienes vienkāršas trepes veda uz bēniņiem. Laukumiņa bija divas durvis iekšēja pagalma pusē un divas tiem dzīvokļiem, kas atradās ielas pusē. Virziena izjuta teica viņam, kuri logi iziet uz Renna ielu vai iesānis pret skvēru un aiz tā - uz stacijas laukumu. Šos logus viņš no lejas bija iegaumējis.

Uz vienas plāksnītes blakus zvanam bija Mīle Beranger. Uz otras - M. et Mme Chcirrier. Viņš mirklīti paklausījās, bet nevienā no šiem dzīvokļiem nebija saklausāma ne skaņa. Viņš izpētīja atslēgas; abas bija iestrādātas bieza un stiprā kokā. Slēdzeņu mēlītes viņa pusē laikam bija no bieza tērauda, ko tik ļoti iecienījuši drošības kārie franči. Šakālis saprata, ka

I>us jāgādā atslēgas, un to dublikāti Bertas kundzei, protams, bija kaut ur viņas mazajā kambarīti.

Pēc dažām minūtēm viņš jau vieglā soli skrēja lejup pa kāpnēm l ikpat klusi, kā bija kāpis augšā. Namā viņš bija uzkavējies tikai piecas minūtes. Vārtu sardze jau bija atgriezusies. Cauri viņas kabuža pien- ••tikla durvīm viņš to īsu mirkli redzēja, tad pagriezās un izgāja pa velvētajām parādes durvīm.

Nogriezies Renna iela pa kreisi, pagāja garām vēl diviem dzīvojamiem namiem un pasta kantora fasādei. Uz stūra tur sākās šaura iela - Rueittre. Viņš iegriezās tajā, vēl aizvien soļojot gar pasta kantori. Kur šī ēka beidzās, bija maza, segta eja. Šakālis piestaja aizpīpēt cigareti un šķiltavas liesmiņas īsajā mirkli iemeta ejā skatienu. Tās bija pasta nodaļas "sētas durvis", pa kurām staigāja telefonistu nakts maiņa. Ejas galā rēgojas saulains pagalms. Ēnā varēja saredzēt nupat atstātās ēkas ugunsdzēsēju kāpņu pēdējos pakāpienus. Slepkava dziļi ievilka dūmu un gāja tālāk. Mija atrasts ceļš, pa kuru aizbēgt.

Meklēdams brīvu taksometru, viņš stāvēja Monparnasa bulvāra stūri, kad ceļu krustojumā iedrāzās kāds policijas motociklists, strauji nobremzēja un ar spalgiem svilpieniem sāka apturēt visas mašīnas, kas brauca no Vožirāra ielas puses, tāpat ari tās, kas tuvojas pa bulvāri no stacijas puses. Drīz atskanēja tāli policijas sirēnu kaucieni. Stāvēdams uz stūra un skatīdamies visā ielas garumā uz Monparnasa bulvāri, Šakālis ieraudzīja tuvojamies autokolonnu. Pašā priekšā bija melnos adas vamžos tērpti motociklisti ar baltām ķiverēm galvā. Aiz tām parādījās haizivīm līdzīgo sitroenu DS purni. Policists stāvēja saslējies, kreiso roku turēdams stīvi izstieptu Mēna avēnijas virzienā, uz dienvidiem, radīdams ceļu šurpbraucošajai autokolonnai.

Pagriezušies pa labi, motocikli ieslīdēja Mēna avēnijā, un limuzīni tiem sekoja. Pirmā limuzīna aizmugures sēdeklī saslejies, tieši uz priekšu skatīdamies, aiz šofera sēdēja slaids, melnpelēkā uzvalkā tērpts stāvs. Kortežs vēl nebija garām, kad Šakālis noskatīja pacelto galvu un labi pazīstamo degunu. "Kad es nākamreiz redzēšu tavu seju," viņš klusībā nodomāja, "tā bus daudz tuvāk, fokusa, teleskopa stiklā." Tad viņš paņēma taksometru un aizbrauca uz viesnīcu.

Mazliet nostāk, pie metro izejas kāda sieviete arī bija vērojusi prezidentu, turklāt ar īpašu interesi. Viņa jau bija grasījusies šķērsot ielu, kad policists pamāja griezties atpakaļ. Pēc dažām sekundēm no Invalidu bulvāra izšāvās autokortežs un pāri tumšajam bruģim iedrāzās Mon- parnasa bulvāri. Ari viņa bija redzējusi raksturīgo profilu pirmā sitro- ena salonā, un viņas acis mirdzēja kaislā dedzībā. Vēl tad, kad mašīnas bija aizbraukušas, viņa stingi lūkojās nopakaļ. Tad pamanīja, ka policists to ievērojis, un steigšus devās pāri ielai.

Žaklinai Dima tobrīd bija divdesmit seši gadi, un viņa prata izcelt savu skaistumu, jo strādāja kādā no dārgajiem kosmētikas saloniem pie Elizejas laukiem.30. jūlija vakara viņa steidzās mājās, uz savu dzīvokli Breteija laukumā, lai sapostos randiņam. Viņa zināja, ka pēc dažām stundām kaila gulēs sava ienīstā mīļākā rokās, un vēlējās izskatīties iespējami daiļāka.

Pirms dažiem gadiem viņas dzīvē pats svarīgākais bija satikšanās. Viņas ģimene bija laba, saticīga, tēvs - cienījams ierēdnis bankā, māte - tipiska franču vidusšķiras mājsaimniece un māmuļa, Žaklīna taisījās beigt kosmētikas kursus, un brālis Žans Klods dienēja armija. Ģimene dzīvoja Le Vezinetas ārpilsēta, ne pašā labākajā rajonā, tomēr jaukā mājā.

Telegramma no Aviācijas ministrijas pienāca brokastlaikā, 1959. gada beigas. Tajā bija teikts, ka ministrs ar nožēlu esot spiests paziņot Armānam Dimā kungam ar kundzi par viņu dēla, Pirmā izpletņu lēcēju pulka kareivja Žana Kloda nāvi Alžirijā. Viņam piederošās mantas tikšot atsūtītas vecākiem pie pirmās iespējas.

Uz kādu bridi Žaklinas dzīve pajuka. Likās, nekam vairs nav jēgas, ne ģimenes mierīgajai, drošajai dzīvei Le Vezinetā, ne pārējo salona meiču jūsmai par Iva Montāna šarmu vai par trako deju roku, kas bija ievazāta no Amerikas. Vienīgais, kas neatlaidīgi urbās prātā, bija mīļotais brāļuks Žans Klods, tik trausls un maigs, kas nīda karu un varmācību, vēlējās sēdēt pie savām grāmatām, vēl joprojām gandrīz zēns, kuru tai patika lutināt, - un šis brālītis nu bija nošauts kādā dieva aizmirstā Alžirijas apmetnē. Viņa sāka nīst. To bija izdarījuši arābi, šis nekrietnās, netīrās, gļēvās "melones".

Tad parādījās Fransuā. Pavisam pēkšņi kādā svētdienas rītā viņš iegriezās šai mājā, kad vecāki bija aizgājuši apciemot radus. Bija decembris, ielas sniegs, un dārza celiņš sasalis. Ļaudis izskatījas bāli un nosaluši, bet Fransuā saulē iededzis un veselīgs. Viņš jautāja, vai varot runāt ar Žaklinas jaunkundzi. Viņa teica C'est moi - meme [9] un ko viņš veļoties. Puisis atbildēja, ka esot komandējis to vadu, kurā dienejis l ritušais Žans Klods Dimā, un esot atnesis vēstuli. Viņa lūdza ienākt.

Vēstule bija rakstīta dažas nedēļas pirms Žana Kloda nāves. Viņš to bija glabājis iekškabatā, patrulēdams tuksnesi un vajādams fellahu bandu, kas iznicinājusi kādu kolonistu ģimeni. Partizānus viņi nebija atraduši, bet uzskrējuši virsū ALN bataljonam - Alžīrijas nacionālās kustības apmācītajiem kājiniekiem. Ausmā bija notikusi sadursme, un Zaņu Klodu lode ķērusi plaušās. Pirms nāves viņš atdevis vēstuli vada komandierim.

Žaklina izlasīja vēstuli un drusku paraudāja. Tajā nekas nebija teikts I>a r pēdējām nedēļām, tikai tāpat vien pastāstīts par dzīvi Konstantīnes barakās, kaujas apmacibām un disciplīnu. Pārējo viņa uzzināja noransuā: par atkāpšanos pa krūmājiem, četrām jūdzēm rāpus, kamēr alžīrieši tos ielenkuši no flangiem, par atkārtotiem pieprasījumiem pa radio sūtīt palīgā aviāciju, un par to, ka astoņos ieradušies bumbvedēji ar kaucošām mašinam un pērkonīgiem dārdiem. Un to, kā viņas brālis, kurš brīvprātīgi bija pieteicies izlūkos, lai pierādītu, ka ir virs, miris kā virs, klints aizsegā, klepodams asinis pāri kada kapraļa ceļgaliem.

Fransuā pret Žaklīnu bija ļoti mīļš. Kā cilvēks viņš bija ciets, līdzīgs kolonijas zemei, uz kuras viņš četros kaujas gados bija pārvērties par profesionālu karavīru. Bet pret sava vada biedra māsu viņš bija maigs, tāpēc tai patika. Un viņa pieņema uzaicinājumu pusdienot Parīzē. Turklāt viņa baidījās, ka varētu atgriezties vecāki un tos pārsteigt. Viņa nevelējās, lai vecāki uzzina, kā Žans Klods miris, jo tie aizritējušos divos mēnešos kaut kā bija tikuši galā ar šo zaudējumu un atkal dzīvoja pa vecam.

Žaklīna neremdināmā kārē alka izzināt ko vairāk par Alžīrijas karu, kada ir īstenība, kurš ko patiesībā aizstāv, kādu spēli politiķi ved. Ģenerālis de Golls bija kļuvis par prezidentu pagājušajā janvārī kā cilvēks, kas izbeigs karu un paturēs Alžīriju frančiem. No Fransuā viņa pirmo reizi dzirdēja, ka šis vīrs, kuru tēvs dievināja, ir Francijas nodevējs.

Fransuā atvaļinājumu viņi pavadīja kopā, katru vakaru satikdamies. Viņš stāstīja par nodevību pret franču armiju, par Parīzes valdības slepenajām sarunām ar cietumnieku Ahmedu Ben Bellu, FLN vadoni, un par Alžīrijas atdošanu "melonēm" šo sarunu rezultāta. Fransuā atgriezās karā janvāra otrajā pusē. Viņa atlicināja brīvu laiku, ko pavadīt kopā ar Fransuā Marseļā, kad tas dabūja vienu nedēļu atvaļinājuma augustā. Žakllna viņu savās domās bija padarījusi par visa labā, tīrā un vīrišķīgā simbolu. ļ

Savā pēdējā atvaļinājumā 1961. gada pavasari viņš atkal ieradās Parizg, un viņi staigaja pa bulvāriem, viņš - formas tērpā, viņa - savā skaistakajā kleita, un atkal likās, ka Fransuā ir stiprākais un skaistakais vīrietis pilsētā.

Fransuā bija satraukts. Sašutis par sarunām ar FLN. Armija, īstā armija to ilgāk necietīs, - tā viņš sacīja. Alžirija paliks frančiem! Tanī cieši ticēja viņi abi - cīņās rūdītais divdesmit septiņus gadus vecais virsnieks un viņu dievinošā divdesmit trīs gadus vecā topošā māte. 3

Fransuā par mazuli pat nedabūja zināt. Viņš atgriezās Alžirijā 1961. gada martā, un divdesmit pirmaja aprīli vairakas franču armijas vienības- sacēlās pret Francijas valdību. Pirmais izpletņu lēcēju pulks piedalījās dumpi gandrīz līdz pēdējam vīram. Nedēļu vēlāk sākās kauja starp dumpiniekiem un de Golla uzticīgajiem pulkiem. Maija sakumā Fransuā krita sadursmē ar lojālistu vienību.

Žakllna šo vēsti saņēma jūlija. Viņa noīrēja dzīvokli lēta Parīzes priekšpilsēta un mēģināja noindeties ar gāzi. Tas neizdevās, jo istabā bija pārāk daudz plaisu, bet viņa pazaudēja bērnu. Augustā vecāki: paņēma meitu līdzi kartēja atvaļinājumā, un viņa likās atlabusi, kad atgriezās mājas. Decembrī Žaklina kļuva aktīva OAS pagrīdniece.

Viņas motīvi bija vienkārši: Fransuā un Žans Klods. Tie jaatriebj, vienalga ka, lai tas maksātu ko maksādams pašai un citiem. Bez šīs kaislības viņai itin nekā cita pasaulē nebija. Žēl tikai, ka nevareja darīt nekā cita, kā vien nogādāt ziņas un šad tad somā paslēpt kādu spridzekli. Viņa bija pārliecināta, ka spētu izdarīt daudz vairāk. Dūži, pogainie, uz stūriem pārmeklēdami garāmgājējus pēc kārtējās kafejnīcu un kino spridzināšanas, vienmēr ļāva viņai neskartai paiet garām, tikko ieraudzījuši viņas acis aiz garajām tumšajām skropstām un uzmesto lupinu…

Pēc Ptiklamāras viens no potenciālajiem slepkavām trīs naktis slēpās viņas dzīvokli pie Breteija laukuma. Tā bija viņas zvaigžņu stunda, bet viņš pēc tam devās tālāk. Pēc mēneša notverts, viņš to nenodeva. Taču drošības dēļ šūnas vadonis nekādu uzdevumu viņai neuzticēja, kamēr pārskrēja satraukums. 1963. gada janvārī viņa atkal sāka iznēsāt ziņojumus.

Ta turpinājās, kamēr jūlija pie viņas atnāca kāds vīrietis, ko pavadīja šūnas vadonis, izrādīdams svešiniekam lielu cieņu. Vai viņa butu ar mieru organizācijas labā veikt īpašu uzdevumu? Protams! Varbūt bīstamu, īstenībā pretīgu? Vienalgaf

Pēc trim dienām Žaklīnai parādīja kadu vīrieti, kas iznāca no dzivo- ļ.imā nama, un pateica, kas šis vīrietis ir un kāds viņa ieņemamais amats. Un sacīja arī, kas viņai bus jādara.

Ap jūlija vidu viņi sastapās, it kā nejauši, sēdēdami pie blakus galdiņiem restorānā, viņa tam bikli uzsmaidīja un palūdza sālstrauciņu, kas stāvēja uz viņa galdiņa. Tā sākās saruna, Žaklīna izturējās atturīgi, kautrīgi. Reakcija bija tieši tāda, kādu vajadzēja. Viņas atturība tam iepatikās.

Žaklīna par vīriešiem zināja pietiekami, lai varētu spriest, kas kuram patīk. Viņas jaunais pielūdzējs bija radis pie viegliem sakariem ar pieredzējušām sievietēm. Viņa tēloja biklo - šķīstu, uzmanīgu, rezervētu, tikai šad tad atļaudamās pa mājienam, ka vienā jaukā dienā viņas lieliskais augums netiks atstāts novārtā. Esma piekodās.

Jūlija beigās šūnas vadonis teica, ka drīz jāsākas viņu sakaram. Šķērslis bija sieva un divi bērni, ar kuriem viņš dzīvoja kopā. 29. jūlijā ģimene aizbrauca uz lauku mājām Luaras ielejā, bet vīram darba dēļ bija jāpaliek Parīzē. Tūlīt pēc ģimenes aizbraukšanas viņš jau zvanīja uz salonu un uzstāja, lai Žaklīna nākamajā vakarā ierodas viņa dzīvoklī vakariņās, kur viņi būšot divatā.

Pārnākusi savā dzīvoklī, Žaklīna paskatījās pulkstenī. Viņai bija trīs stundas laika. Un, lai gan bija apņēmusies to darīt pamatīgi, ar divām stundām pilnīgi pietiktu. Viņa izģērbās lui pagāja zem dušas, noslaucījās skapja lielā spoguļa priekšā, vērodama dvieli slīdam pār ādu un augstu paceldama rokas, lai izslietos pilnīgas krūtis ar sārtajiem galiem, un nejuta nekā no tā prieka, kāds bija toreiz, zinot, ka drīz tās glāstīs Fransuā rokas.

Žaklīna sadrumusi domāja par gaidāmo nakti, un vēders saspringa pretīgumā. Tomēr nāksies to darīt, lai kāda veida mīlu viņš gribētu. Viņa paņēma Fransuā fotogrāfiju: mīkstie, brūnie mati, stingrā uniforma ap muskuļotajām krūtīm, kam viņai tā patika pieglausties, tas viss tur joprojām bija - tikai celuloīdā. Viņa atlaidās gulta, Fransuā attēlu pacēlusi tā, ka viņš raudzījās lejup tāpat kā toreiz, kad abi mīlējās, un viņš vaicāja: Alors,petite, tu veux?.. Viņa vienmēr atčukstēja Oui, tu sais bien…2

Aizvērusi acis, Žaklina it kā sajuta viņu sevī, cieto un karsti pulsējošc kvēli, un dzirdēja klusos vaidus sev pie auss, pēdējo stingro pavēli! Viens, viens… [10] , kurai vienmēr paklausīja.

Žaklīna atvēra acis un raudzījās griestos, attēla sasilušo stiklu pit krūtīm piespiedusi.

Fransuā, - viņa čukstēja, - palīdzi man, lūdzu, palīdzi man šonakt

Mēneša pēdējā diena Šakālis bija ļoti aizņemts. Rīta cēlienu viņž pavadīja sīkumtirgū, klīzdams no stenda pie stenda ar lētu čemodāniņurokā. Viņš nopirka apnēsātu melnu bereti, pāri krietni apvalkātu kurpju, nevisai tīras bikses un pēc ilgas meklēšanas arī garu šineli. Labāk viņamļ būtu paticis plānāks audums, bet šādi šineļi parasti nav domāti vasarai,; un Francijas armijā tos šuj no vadmalas. Šinelis bija pietiekami garš pat viņa augumam un sniedzās krietnu gabalu zem ceļiem - tas bija patssvarīgākais.

jau promejot, viņš pēkšņi ieraudzīja lādīti, pilnu ar apsūbējušām  medaļām. Šakālis nopirka šo kolekciju līdz ar brošuriņu, kura bija paskaidrojumi par Francijas armijas apbalvojumiem.

Atgriezies viesnīca, viņš samaksāja rēķinu un sakravāja mantas. Jaunos pirkumus noglabāja vienā no dārgākajiem čemodāniem. Noj medaļu kolekcijas ar brošuriņas palīdzību izvēlējās Militāro medaļu, ko piešķir par drosmi sadursmēs ar ienaidnieku, pievienoja vēl Brīvības, medaļu un piecas kaujas medaļas, ko piešķīra tiem, kas cīnījušies] Francijas Pretošanās kustības vienībās otrā pasaules kara laikā.

Pārējās medaļas un brošūru viņš izmētāja pa atkritumu kastēm, kasj stāvēja pie laternu stabiem Malšerba bulvārī. Viesnīcas klerks zināja, teikt, ka esot ļoti labs vilciens, kas no Ziemeļu stacijas izbrauc uz Briselipulksten 5.15. Uz šo ekspresi viņš paspēja, labi paēda restorāna unjļ Briselē ieradās jūlija pēdējās stundas.

6. nodaļa

Vēstule un Viktora Kovaļska vārda Roma pienāca nākamajā rītā. Milzenis kaprālis pašreiz gāja cauri viesnīcas hallei, tikko atgriezies no pasta ar sūtījumiem, kad kāds no izsūtāmajiem uzsauca:

Signor, per favore… [11] "

Viņa izģērbās un pagāja zem dušas..

Viņš pagriezās. Šo puiku viņš nepazina, bet tas nebija nekas īpašs, jo nekad nepievērsa šiem zēniem uzmanību. Tumšacainais puisis pienāca un sniedza vēstuli.

Er una lettera, signor. Per un Signor Kovalski… no cognosto questo signor… Eforsē un francese..

Kovaļskis nesaprata ne vārda no tā, ko viņš tur itāliski buldurēja, bet noprata teikta jēgu, izdzirdis savu vārdu, kaut arī tik slikti izrunātu. Viņš izrāva vēstuli puisim no rokām, apskatīja uzkricelēto vārdu un adresi. Pierakstīts viņš te bija ar citu vārdu, un, tā kā nebija avīžu cienītājs, nezināja arī, ka pirms piecām dienām kāds Parīzes laikraksts vēstīja: trīs OAS šefi pašlaik slēpjas šīs viesnīcas augšstavā.

Neviens, protams, nedrīkstēja nojaust, kur viņš atrodas. Tomēr šī vēstule modināja ziņkāri. Kovaļskis vēstules saņēma reti, un, kā jau vairumam vienkāršu cilvēku, tas viņam bija svarīgs notikums. Glaimoja, ka itālis tagad stāvēja blakus un ar savām spaniela acīm skatījās viņā, it kā viņš, Kovaļskis, būtu cilvēces zināšanu iemiesojums, kas atrisinās šo dilemmu, jo neviens no administrācijas nekad nebija dzirdējis šādu vārdu un nezināja, ko ar vēstuli iesākt.

Kovaļskis paskatījās lejup.

Bon. Je vais demander [12] , - viņš svarīgi noteica. Itāļa sejā nepakustējās ne vaibsts.

Demander, demander [13] , - kovaļskis atkārtoja, rādīdams uz griestiem. Itālim atausa skaidrība.

-Ah, si. Domandare. Prego, Signor. Tante greizie…*

Kovaļskis gāja tālāk, atstādams itāli ar žestiem izsakām pateicību. Uzbraucis ar liftu astotajā stāvā, viņš nokļuva apbruņota sarga priekšā. Abi saskatījās. Tad tas otrais iebāza ieroci kabatā. Liftā neviena cita nebija. Parasta piesardzība, jo lampiņa virs celtņa durvīm noradīja, ka kabīne kāpj augstāk par septīto stāvu.

Bez šī sarga bija vēl viens pie ugunsdzēsēju durvīm gaiteņa galā un trešais kāpņu galā.

Ceturtais vīrs dienas laika atradās uz jumta virs devītā stāva, kura dzīvoja šefi, bet uzbrukuma reizei bija vel trīs citi, kas pašlaik gulēja savas istabas gaiteņa gala, jo nakti bija dežurējuši, lai, ja kas notiktu, tūlīt mostos un rīkotos. Sargs piezvanīja uz augšu, lai ziņotu par pasta piegādi, tad deva zīmi Kovaļskim, lai ietaugša. Bijušais kaprālis vēstuli jau bija iebāzis iekškabatā. Šefiem adresētais pasts ar tērauda etuf bija pieķēdēts viņam pie kreisās rokas. Ka ķēdes, tā "diplomāta" atslēgas lietoja vienīgi Rodēns. Pēc brīža OAS pulkvedis abus atslēdza, un Kovaļskis atgriežas sava istabā, lai atpūstos pirms pēcpusdienas dežūras.

Iegājis savā istaba astotajā stāvā, viņš beidzot izlasīja vēstuli, sākdams no paraksta. Pārsteidzoši, ka vēstulebija no Kovača, kurš jau kādu gadu nebija redzēts un kurš rakstīja tikpat slikti kā Kovaļskis. Cītīgi puledamies, viņš tomēr vēstuli izboksterēja. Gara tā nebija.

Kovačs iesāka ar to, ka nupat esot redzējis avīzē rakstu, ko draugs skaļi nolasījis tam priekšā, un tur bijis teikts, ka Rodēns, Monklērs un Kasons slēpjoties kāda Romas viesnīcā. Nodomājis, ka tur, pie viņiem, laikam tad esot arī vecais čoms Kovaļskis, un rakstot uz "varbūt".

Sekoja vairakas rindkopas par to, ka pašreiz Francija ejot karsti, "dūži" visur prasot papīrus, bet viņi vel visu laiku saņemot pavēles aplaupīt juvelieru veikalus. Pats esot piedalījies četros uzlidojumos, Kovačs vēstīja, un tā nebijusi nekada izprieca, īpaši, ja tas jadara citu laba. Vecajos laikos Budapeštā viņam esot klājies labāk, diemžel tikai kādas divas nedēļas.

Vel bija rakstīts, ka Kovačs pirms dažām nedeļām saticis Mišelu, un tas runājis ar Žožo, un Žožo stāstījis, ka mazā Silvija sasirgusi ar kaut kādu asins slimību, bet Kovačs cerot, ka gan jau viņa drīz būšot atkal vesela un lai Viktors neuztraucoties.

Tomēr Viktors uztraucās gan. Viņš ļoti bēdājās, ka mazā Silvija saslimusi. Neko jaukāku Viktors Kovaļskis pa šiem trīsdesmit sešiem vardarbības gadiem nebija ieguvis. Viņam bija divpadsmit, kad Polija iebruka vāci, un viens gads vairāk, kad vecākus aizveda melnā slēgta mašīnā. Pietiekami vecs, lai saprastu, ko viņa māsa darijā lielajā viesnīcā aiz katedrāles, kuru bija ieņēmuši vācieši. Pietiekami pieaudzis, lai aizietu partizānos: pirmo vācieti viņš nogalināja piecpadsmit gadu vecuma. Viņam bija septiņpadsmit, kad ienāca krievi, kurus vecāki vienmēr bija nīduši, stāstīdami viņam briesmu lietas par to, ko tie nodarījuši poļiem. Viņš pameta partizānus, kuri vēlāk pēc komisāra pavēles tika sodīti ar nāvi, un kā vajāts zvērs muka uz rietumiem, uz Cehoslovakijas pusi.

Vēlāknokļuva Austrija, pārvietoto personu nometnē-garš, neveikls puisis ar lieliem kauliem, kurš runāja tikai poliski un aiz bada bija zaudējis spēkus. Amerikāņu maizē viņš pamazām atlaba un kāda 1946. gada pavasara nakti izlauzās brīvībā, devās uz Itālijas pusi, bet no turienes uz Franciju kopā ar vēl vienu poli, kuru bija iepazinis DP nometnē un kurš prata franciski. Marseļā Kovaļskis kādā nakti ielauzās veikalā, nogalināja īpašnieku, kas viņu iztraucēja, un atkal bēga. Biedrs viņu atstāja, ieteikdams tikai vienu vietu, kur glābties, - Ārzemju leģionu. Otra rītā Kovaļskis pieteicās unatradās jau Sidibelabesā, pirms Marseļas policija paguva noziegumu izmeklēt.

Nu viņam bija deviņpadsmit. Sākumā vecie dēvēja puisi par petite bonhommeTad viņš paradīja, ka prot nogalinat, un nu tie sauca viņu par Kovaļski.

Seši gadi Indoķīna galīgi iznīdēja to, kas varēja but atlicis no normāla indivīda, un tad milzenis kaprālis tika nosūtīts uz Alžīriju. Bet pirms tam viņš vel apmeklēja sešu mēnešu apmācības netālu no Marseļas. Tur viņš iepazinās ar Džuliju, sīciņu, bet sparīgu ostas bāra apkopēju, kurai bija radušas nepatikšanas ar savu mec. Kovaļskis ar vienu vienīgu sitienu aiztrieca to sešus metrus pāri bāram. Vēlāk šis cilvēks gadiem ilgi šļupstēja, tik ļoti bija cietuši viņa žokļi.

Džulijai patika milzenis leģionārs, un uz vairākiem mēnešiem viņš kļuva tās "aizstāvis" naktis, pavadot pēc darba mājās uz drūmajiem bēniņiem Vecajā ostā. Abi nodevās baudai, ipaši viņa, bet nekādas mīlestības nebija, vēl jo mazāk, kad atklājās, ka Džulija kļuvusi grūta. Viņa apgalvoja, ka bērns esot no Kovaļska, un viņš noticēja, jo vairak tāpēc, ka vēlējās, lai tā būtu. Viņa sacīja, ka negribot bērnu un zinot kadu veceni, kas varētu palīdzēt tikt no tā vaļā. Kovaļskis Džuliju iekaustīja un solījās pavisam nosist, ja to izdarīšot. Pēc trim mēnešiem vajadzēja atgriezties Alžirijā. Pa to laiku viņš bija sadraudzējies ar Žozefu Gržibov- ski, ari bijušo poļu leģionāru, kas bija pazīstams kā Polis Žožo, dzīvoja kopā ar kadu jautru atraitni un galvenās stacijas laukuma pārdeva uzkožamos.

PieŽožo Kovaļskis tad ari griezās pēc padoma par mazuli, galu galā viņi abi bija katoļi.

Viņa grib tikt vaļā, - Viktors sacīja.

Salope\ - noteica Žožo.

Govs, - Viktors piekrita.

Un viņi iedzēra vēl, drūmi blenzdami spoguli aiz bāra.

Nav diezcik godīgi pret to mazo kukainīti, - Viktors teica.

Nav pareizi, - piekrita Žožo.

Man nekad sīkā nav bijis, - Viktors, brīdi domājis, atkal ierunājas.

Man tāpat, lai gan esmu precējies, un tā tālāk, - Žožo atbildēja.

Pašā rīta agrumā, galīgi pilnā, abi vienojās par plānu un dzēra par to

īsti svinīgā skurbuli. Nākošā rītā Žožo atcerējās savu solījumu, bet nespeja izdomāt, kā lai izstāsta kundzei. Tā pagāja trīs dienas. Beidzot sadūšojās un pateica, kad abi ar madamu bija gultā. Viņam par pārsteigumu kundze bija pavisam priecīga. Un ta viss nokārtojās.

Viktors laika atgriezās Alžirijā, lai pievienotos majoram Rodēnam, kas tagad komandēja bataljonu. Marseļā Žožo ar savu sievu gan ar draudiem,gan pierunāšanu centās vest pieprāta un pārliecināt Džuliju. Ap to laiku, kad Viktors aizbrauca no Marseļas, viņa bija jau ceturtajā mēnesī, abortam par vēlu, ka Žožo pārliecinoši iegalvoja.

1955. gada beigās Džulijai piedzima meitenite zilām acīm un zeltainiem matiem. Adopcijas papīrus ar Džulijas piekrišanu parakstīja Žožo un viņa sieva. Džulija atgriezās savā vecajā dzīvē, bet Žožo pārim nu bija meita, ko tie nosauca par Silviju. Viņi notikušo paziņoja Viktoram vēstulē, un, barakas gulta gulēdams, viņš izbaudīja dīvainu prieku. Bet nevienam neteica ne vārda,jo baidījās pazaudētsavu vienīgo dārgumu.

Tomēr pēc trim gadiem, pirms garāka kaujas pārgājiena Alžirijas kalnos, garīdznieks ieteica sastādīt testamentu. Līdz šim viņam tas pat prātā nebija ienācis. Vispirms - nekad nekas viņam nebija piederējis ko atstāt, jo alga tika notriekta bāros un meitu mājās. Bet garīdznieks viņu pārliecināja, ka šajos laikos testaments esot pilnīgi nepieciešams, un tā viņš visu savu pasaulīgo mantu un iedzīvi atstāja kāda Žožo Gržibov- ska, tagad Marseļā dzīvojoša bijuša leģionāra, meitai. Drīz vien šī dokumenta noraksts lidz ar pārējo dosjē aizlidoja ar kara ministrijas arhīvu. Kad Kovaļska vārds nāca zināms Francijas drošības spēkiem sakarā ar Bonas un Konstantīnas 1961. gada teroru, šis dosjē tika celts dienas gaismā līdz ar daudziem citiem un saistīja pulkveža Rolana uzmanību Porte des Lilas. Tika apmeklēts Gržibovskis, un atgadījums nāca klajā. Bet Kovaļskis to nezināja.

Savu meitu viņš bija redzējis divreiz mūžā, vienreiz 1957. gadā, kad bija ievainots gurnā un dabūja atvaļinājumu, ko pavadīja Marseļā, un 1960. gadā, kad ieradās šajā pilsētā kā pulkvežleitnanta miesassargs - Rodēnam bija jāierodas kādā prāvā par liecinieku. Pirmo reizi meitenītei bija divi, otrreiz - četrarpus gadi. Kovaļskis ieradās, apkrāvies ar dāvanām Žožo un mantiņām Silvijai. Viņi ļoti labi sapratās, šī mazā meitenīte un lācīgais Viktoronkulis. Bet viņš nekad nevienam neminēja par to ne vārda - pat Rodēnam ne.

Nu viņa bija slima, un Kovaļskis ļoti raizējās. Pēc pusdienām viņš tūlīt uzgāja augšā, lai pieķēdētu pie rokas "diplomātu" un dotos pēc pasta. Rodēns gaidīja svarīgu vēstuli no Francijas, kurā būtu sīkākas ziņas par naudas summu, ko ienesušas laupīšanas, un gribēja, lai Kovaļskis aiziet uz pastu vēlreiz un atnes pēcpusdienas korespondenci.

Kādas pastāv asins slimības? - kaprālis spēji izšāva.

Rodēns, stiprinādams ķēdi viņam pie rokas, pārsteigts pacēla galvu.

Nav ne jausmas.

Vai tās ir bīstamas? - neatlaidās Kovaļskis.

Istabas otrā galā Kasons, kas lasīja ilustrētu žurnālu, iesmējās.

Tu laikam domā leikēmiju, - viņš teica.

Nu, un kas tas ir, msjē?

Tas ir vēzis, - atbildēja Kasons. - Asins vēzis.

Kovaļskis paskatījās Rodēnā, kas stāvēja viņa priekšā. Civilistam viņš neticēja.

Vai dakteri var to ārstēt, mon colonel

Nē, Kovaļski, tas ir neārstējams. Kāpēc tu prasi?

Tāpat vien, - nomurmināja Kovaļskis, - es par to lasīju…

Tad viņš aizgāja, ja Rodēns bija pārsteigts, ka viņa miesassargs, par kuru zināja, ka viņš nekad neko citu nelasa, kā tās dienas pavēles, - ja Rodēns bija pārsteigts, ka miesassargs ir sastapies ar šo vārdu grāmatā, viņš to neizrādīja un drīz sarunu vispār aizmirsa, jo ar pēcpusdienas pastu pienāca vēstule, kuru gaidīja, un tur bija teikts, ka OAS Šveices bankās tagad ir vairāk nekā divi simti piecdesmit tūkstoši dolāru.

Apsēdies uzrakstīt baņķierim, lai ieskaita šo summu salīgtā slepkavas kontā, Rodens jutas apmierināts. Par trūkstošo daļu viņš nebēdāja: kad de Golls bus beigts, rūpnieki un galēji labēja spārna baņķieri vairs nevilcināsies - tie sagādās otrus divi simti piecdesmit tukstošus. Tie paši vīri, kuri viņa lūgumus vel pirms dažam nedeļam bija noraidījuši, aizbildinādamies, ka "patriotisko speķu progresa un iniciatīvas trūkums pēdējos menešos" liedz viņiem atbalstīt OAS, - gan tad tie lūgsies, lai ļauj palīdzēt zaldatiem, kuri visdrīzākajā laikā kļus par atdzimušas Francijas valdniekiem!

Bija jau satumsis, Rodēns beidza rakstīt rīkojumu izmaksāt naudu Šakālim, kad Kasons negaidīti iebilda.

Kasons vel šo pašu rītu bija saņēmis ziņu, ka viņa galvenajam pārstāvim Parīzē izdevies novietot aģenti pavisam tuvu kādam no de Golla uzticības vīriem. Bus vajadzīgas vēl dažas dienas, pirms šī aģente spēs regulāri iegūt drošu imformaciju par to, kur atrodas de Golls un, galvenais, par viņa iecerētajiem braucieniem un publisku uzstāšanos, jo tagad viņa plāni vairs nekad netika iepriekš izziņoti. Un vai Rodens, ludzu, šo iemeslu deļ nenogaidītu dažas dienas, kamēr Kasons varēs pateikt Parīzes telefona numuru, pa kuru slepkava saņemtu informāciju, kas butu svarīga viņa misijai?

Rodēns ilgi apsvēra Kasona iebildumus un beidzot piekrita. Romā taču nevarēja zināt, ka slepkava jau izvelējies atentata dienu un rīkojas tālāk, ar pulksteņa precizitāti apsvērdams piesardzības līdzekļus.

Sēdēdams uz jumta šai karstajā Romas naktī, paslēpis masivo stāvu ventilācijas ierīces ēnā, 45 kalibra koltu ērti turēdams ievingrinātā rokā, Kovaļskis bēdājas par meitenīti, kas Marseļā sirga ar kaut kadu liktenīgu asins slimību. īsi pirms ausmas kas ienāca prata. Viņš atcerējās, ka 1960. gadā, kad pēdējo reizi redzēja bijušo leģionāru Zožo, tas bija teicis, ka ievilkšot dzīvokli telefonu.

Torīt, kad Kovaļskis saņēma vēstuli, Šakālis atstāja Amigo hoteli Brisele, iesēdās taksi un devās uz tas ielas stori/kut dzīvoja msje Gusēns. Pēc brokasta viņš bija piezvanījis ieroču meistaram, teicis, ka runā Dugans, jo ar šo vārdu Gusēns to pazina, un norunāja sastapties vienpadsmitos. Desmitos trīsdesmit viņš ieradās un, sēdēdams uz sola ietves malā, ar avīzi aizsedzies, pusstundu novēroja ielu.

Viss šķita mierīgi. Viņš bija pie durvīm tieši vienpadsmitos. Gusēns angli ielaida un ieveda sava biroja aiz priekšnama. Kad Šakālis iegāja,

Gusēns rūpīgi noslēdza ārdurvis un aizlika tām priekšā ķēdi. Birojā anglis pievērsās ieroču meistaram.

Nu, vai ir kādi sarežģījumi? - viņš jautāja. Beļģis izskatījās tāds kā samulsis.

Nūjā, baidos, ka ir gan.

Slepkava bez jebkādas izteiksmes sejā salti vēroja viņu puspievērtam niknām acīm.

Jus teicāt, ja es atnākšu pirmajā augustā, tad ceturtajā saņemšu ieroci, - viņš teica.

Pilnīgi pareizi, ieroča sakarā nekādu problēmu nav, - atbildēja beļģis. - Tas patiešām ir gatavs, un, atklāti sakot, es to uzskatu par vienu no saviem meistardarbiem, skaists eksemplārs. Ķibele ir ar to otru pasūtījumu. Es jums tūlīt parādīšu.

Uz galda stāvēja apmēram divas pēdas gara, astoņpadsmit collas plata un četras collas dziļa kārba. Msjē Gusēns to atvēra, un Šakālis ieskatījās kārbā.

Tā līdzinājās plakanai paplātei, kas sadalīta rūpīgi izveidotas daļās, katra no tām tieši tādas aprisēs, kadas atbilst izjaukta ieroča sastāvdaļām.

Tā nav oriģinālā, kā jūs saprotat, - msjē Gusēns paskaidroja. - Tā būtu par garu. Šo es uztaisīju pats. Viss saskan.

Jā, viss saskanēja līdz milimetram. Gar atvērtās paplātes virsu iegula stobrs un tā aizmugures daļa, viss kopā ne garāks par astoņpadsmit collām. Šakālis izņēma to un apskatīja. Ārkārtīgi viegls un izskatījās gandrīz kā automāta stobrs.

Anglis pagrieza aizslēgu, pavilka, aizslēgs atslīdēja atpakaļ, atsedzot spīdošo pamatni, kur gulēja lode, un tumšo stobra caurumu. Viņš aizbīdīja aizslēgu vietā.

Tur, kur ieroča koka laide bija noņemta, nebija palikušas nekādas pēdas, tikai viegla rieva, kas stiepās gar apakšu. Beļģis pasniedzās pie paplātes un pacēla šauru tērauda stieni, kam viens gals bija robots, tad iedeva otru, īsāku, visubeidzot tādu kā šķērsstieni.

Salieciet kopā, - viņš teica.

Anglis ielika stieņu galus atbilstošajos caurumos un ieslidināja bultu vietā. Tagad, ja uz ieroci lūkojās no sāniem, tas izskatījās parastāks. Šakālis pacēla to pie pleca, ar kreiso roku saņēma stobra apakšējo daļu, ar labās rādītāju "gaili" un, kreiso aci piemiedzis, ar labo skatījās gar stobru. Viņš notēmēja pretējā sienā un nospieda "gaili". Pakaļējā daļā atskanēja kluss klikšķis.

Viņš pievērsās beļģim, kurš turēja rokās kaut ko līdzīgu desmit coll u garām melnām caurulēm.

Klusinātājs, - anglis teica. Viņš paņēma vienu cauruli un apskatīja ieroča stobra galu. Tas bija ļoti smalki izrievots. Viņš pārslidināja klusinātāja galu pāri stobram un sāka ātri skrūvēt, kamēr tālāk vairs negāja. Klusinātājs rēgojās ārā no stobra gala kā gara desa. Anglis pastiepa roku, un msjē Gusēns ielika tajā teleskopu, kurā varēja redzēt sīkas skrūvītes lēcu regulēšanai.

Anglis atkal pacēla ieroci un notēmēja. Nu viņš atgādināja elegantu, rūtainā uzvalkā tērptu džentlmeni, kas Pikadilli ieroču veikalā izmēģina jaunu sporta ieroci. Bet tas, kas vēl pirms desmit minūtēm bija tikai sauja dīvaina izskata sastāvdaļu, tagad izrādījās augstas klases tālšāvējs, pilnīgi kluss slepkavības ierocis. Šakālis nolika to uz galda. Tad pievērsās beļģim un apmierināts pamāja.

Labi, - viņš teica. - Ļoti labi!. Apsveicu jūs. Skaists darbs!

Gusēns paklanījās.

Vēl paliek jautājums par tēmēkļa pielāgošanu un dažiem vingrinājuma šāvieniem. Vai jums ir lodes?

Beļģis pameklēja atvilktnē un izvilka kastīti ar simt lodēm. Saiņojuma zīmogi bija norauti un sešas lodes izņemtas.

Šis ir vingrinājumiem, - ieroču meistars teica. - Esmu izņēmis sešas, lai pārveidotu sprāgstošajās.

Šakālis iebēra lodes saujā un apskatīja. Tās likās ārkārtīgi maziņas tam uzdevumam, kāds vienai no tam būs veicams, bet viņš ievēroja, ka tās ir ļoti garas, kas palielina precizitāti un nāvējošo spēku. Arī gali bija smaili, kurpretim vairums medību ložu ir strupas, un tur, kur medību lodēm ir gluda svina galviņa, šīm bija nosmailināta vara niķeļa galviņa. Tās bija sacikšu šautenes lodes, kas pēc kalibra atbilda ierocim, ko viņš turēja rokā.

Un kur ir īstās lodes? - slepkava jautāja.

Gusēns atkal piegāja pie galda un izņēma no tā papīra rulli.

Parasti es tās, protams, glabāju ļoti drošā vietā, - viņš paskaidroja, - bet, tā kā gaidīju jūs, tad izņēmu jau laikus.

Viņš atritināja papīra rulli, un saturs izslīdēja uz baltas lapas. Acis uzmetot, šīs lodes izskatījās tādas pašas kā tās, ko anglis bija iebēris atpakaļ kartona kastītē. Viņš vērīgi apskatīja vienu.

Pašā lodes galā vara niķelis bija novīlēts līdz svinam. Lodes smailais gals izdobts, tur ievietots kriksītis dzīvsudraba un caurums aizkausēts ciet ar šķidra svina lāsi. Pēc tam galviņa apstrādāta, līdz atkal izskatījās tāda pati kā agrāk.

Šakālis bija dzirdējis par šādām lodēm, tomēr nebija gadījies tas lietot. Zenēvas konvencija tās aizliedza, jo bija daudz postošākas par vienkāršo dum-dum. Šī sprāgstošā lode, skarot cilvēka ķermeni, darbojās ka sīka granāta. Pēc izšaušanas, lodei uz priekšu traucoties, dzīvsudraba lāsīte tiek atsviesta atpakaļ, tāpat kā autovadītājs, mašīnai strauji sakustoties, tiek piespiests pie sēdekļa. Tikko tada lode, ietriecoties miesā, skrimsli vai kaula, samazina ātrumu, dzīvsudrabs dodas uz priekšu, saārda lodes smaili, izsviežot svinu uz visām pusēm līdzīgi atvērtas rokas pirkstiem vai puķes ziedlapām, saplosa nervus, audus, ārda, griež, šķeļ. Trāpot galvā, šāda lode neiznāk ārā, bet saplosa visu galvaskausu.

Slepkava rūpīgi ietina lodi zīdpapirā. Lēnīgais mazais vīriņš, kas to bija izgudrojis, zobgalīgi lūkojās augšup, anglim seja.

Man tas šķiet ļoti labas. Jūs esat īsts meistars, msjē Gusēn. Kas tad vēl?

-Tas attiecas uz citu, msjē. Caurules. Tas bija daudz grūtāk uztaisīt, nekā biju iedomājies. Sakuma ņēmu alumīniju, kā jus ieteicāt. Bet, ludzu, saprotiet pareizi - vispirms es izgatavoju ieroci. Tāpēc pārējo sāku taisīt tikai pirms dažām dienam. Biju cerējis, ka tas būs relatīvi vienkāršāk, ņemot vērā manu izveicību un darbnīcas iekārtu. Lai izveidotu caurules, es nopirku ļoti plānu metālu. Tas izrādījās par plānu. Kad pavirpoju, tas kļuva kā zīdpapīrs un, tikko drusku piespiedu, liecās. Tāpēc izlēmu ņemt nerūsējošu tēraudu. Tā bija vienīgā izeja. Izskatās tieši tāpat kā alumīnijs, tikai ir drusku smagāks. Stiprāks, bet plānāks. Var apstrādāt un neliecas. Protams, tas ir cietāks un prasa laiku. Sāku vakar.

Labi. Tas, ko jus sakāt, ir loģiski. Taču man viss ir vajadzīgs, turklāt bez vainas. Bet kad?

Beļģis paraustīja plecus.

Grūti pateikt. Galvenās sastāvdaļas ir kartībā. Ja negadīsies kāds cits sarežģījums, par ko es šaubos. Esmu pārliecināts, ka atlikušās tehniskas problēmas atrisināšu. Piecas dienas, sešas… Varbūt nedēļu…

Anglis neizrādīja dusmas. Sejā nemainījās ne vaibsts, viņš lūkojās beļģi, kamēr tas skaidroja. Kad viņš bija beidzis, Anglis aizvien vēl domāja.

Nu, labi, - viņš beidzot sacīja. - Tas nozīme, ka jāgroza mani ceļošanas plāni. Varbūt ne tik nopietni, kā man sākotnēji likās. Viss atkarīgs no kādas telefona sarunas. Lai vai kā,bet man vajadzēs pie šā ieroča pierast, un to tikpat labi var darīt Beļģijā kā jebkur citur. Man nepieciešams šis ierocis, izmēģinājuma lodes un viena īstā. Ari kaut cik mierīgi treniņa apstākļi. Kur šai zemē var atrast tādus apstākļus, lai pilnīgā slepenībā varētu pārbaudīt jaunu ieroci? Klajā laukā, no simt trīsdesmit līdz simt piecdesmit metru attāluma?

Msjē Gusēns brīdi klusēja.

Ardenu mežā, - viņš beidzot sacīja. - Tur ir lielas mežu joslas, kur cilvēks var būt vienatnē vairākas stundas. Turp un atpakaļ iespējams izbraukāt vienā dienā. Šodien ceturtdiena, rīt sākas vīkends, un meži būs pilni ar zaļumniekiem. Es ieteiktu pirmdienu, 5. augustu. Otrdien vai trešdien ceru pabeigt atlikušo darbu.

Anglis apmierināts pamāja.

Lai notiek. Labāk ņemšu ieroci un munīciju līdzi tūlīt. Sazināšos ar jums nākamnedēļ, otrdien vai trešdien.

Beļģis jau gribēja protestēt, bet klients aizsteidzās priekša.

Es joprojām esmu jums parādā septiņi simti mārciņu. Te būs… - Viņš nolika dažas naudas paciņas uz galda. - Vēl pieci simti mārciņu. Pēdējos divus simtus jūs dabūsiet tad, kad es saņemšu pēdējos piederumus.

Mērci, monsieur [14] , - teica ieroču meistars, bāzdams kabatā naudas paciņas.

Viņš izjauca ieroci, katru tā sastāvdaļu rūpīgi novietodams zaļajā koferītī. Vienīgo sprāgstošo lodi, ko bija lūdzis slepkava, ietina zīdpapīrā atsevišķi un iebāza kabatā pie tīrāmām lupatām un sukām. Tad aizvēra koferi un iedeva anglim, kurš lodes ielika kabatā, bet glīto ādas koferīti paturēja roka.

Msjē Gusēns laipni izvadīja klientu pa durvīm.

Šakālis atgriezās viesnīcā pietiekami laikus, lai paēstu pusdienas. Vispirms viņš koferi ar ieroci rūpīgi nolika skapja dziļumā, skapi aizslēdza un atslēgu iebāza kabatā.

Pēcpusdienā viņš nesteigdamies aizstaigāja uz galveno pastu un palūdza savienot ar Cīrihi Šveicē. Uz savienojumu bija jāgaida pusstundu un vēl piecas minūtes, kamēr pie telefona pienāca Meijera kungs. Anglis stādījās priekšā, nosaukdams kādu numuru, bet pēc tam vārdu.

Meijera kungs atvainojās un atgriezās pēc divām minūtēm. Viņa balsij vairs nebija tās paviršās atturības kā pirmīt. Klienti, kuru kontā dolāri un Šveices franki nemitīgi auga, izpelnījās vissirsnīgāko attieksmi. Cilvēks no Briseles uzdeva vienu jautājumu, un atkal Šveices baņķieris atvainojās, lai šoreiz atgrieztos pčc nepilnām trīsdesmit sekundēm. Droši vien viņš bija paskatījies šā klienta kontā un seifā pārskata.

Nē, mein Herr [15] ,- balss čerkstēja Briseles sarunu būdiņā. - Mums šeit ir jusu rakstīts norādījums, kurā pieprasāt, lai mēs ziņojam ar gaisa pastu tūlīt, tikko pienāks jauna iemaksa, bet jusu minētajā periodā nekādu iemaksu nav bijis.

Es tikai gribēju apvaicāties, Meijera kungs, jo biju izbraucis no Londonas uz divām nedēļām un nauda varēja pienākt manas prombūtnes laikā.

Nē, nekas nav ienācis. Tikko kaut kas bus, mēs nekavējoties ziņosim.

Noklausījies Meijera kunga labos novēlējumus, Šakālis beidza sarunu, samaksāja un aizgāja.

Tovakar bārā viņš satikās ar dokumentu viltotāju. Anglis ieraudzīja brīvu galdiņu stūrī un ar galvas mājienu aicināja viltotāju turp.

Gatavs? - anglis jautāja.

Jā, viss ir gatavs. Ļoti labs darbs, kaut gan neklātos pašam to teikt.

Anglis pastiepa roku.

Paradiet, - viņš lika.

Beļģis aizpīpēja un pakratīja galvu.

Lūdzu, saprotiet jel, msjē, te ir pārāk daudz cilvēku. Un vajadzīgs arī labs apgaismojums, lai apskatītu, īpaši franču apliecības. Tās atrodas studija.

Kādu mirkli Šakālis auksti vēroja viņu, tad pamāja.

Labi. Tad mēs iesim un apskatīsim tur.

Pēc brīža abi izgāja no bāra un taksometra aizbrauca līdz tās ielas stūrim, kur atradās pagrabs. Vakars bija vēl saulains un silts, un, kā vienmēr, kad viņš izgāja, anglis valkāja tumšas brilles, kas aizsedza sejas augšējo daļu, lai izvairītos no varbūtējas pazīšanas. Te iela bija iaura, un saule tajā neiespīdēja. Kāds artrīta saliekts vecis naca viņiem pretim un aizvilkās garām, galvu zemu noliecis.

Viltotājs pirmais nokāpa pa kāpnēm un atslēdza durvis ar vienu no riņķī uzvērtajām atslēgām. Studija bija tik tumšs, it kā ārā valdītu nakts. Starp rēgainajām, logā izliktajām fotogrāfijām zibsnīja paris miglainas dienasgaismas spuldzes, tā ka anglis varēja saskatīt krēsla un galda aprises pirmajā telpā. Viltotājs iegāja aiz samta aizkariem studijā un ieslēdza griestu lampas.

Viņš izvilka no kabatas plakanu, brūnu aploksni, atvēra to un izplāja saturu uzsarkankoka galdiņa, ko pabīdīja telpas vidu - tieši zem griestu spuldzes. Abas vienādās lampas uz mazā paaugstinājuma studijas viņa galā palika neiedegtas.

- Ludzu, msjē.

Rādīdams uz trim apliecībām, viņš smaidīja platu smaidu. Anglis paņēma pirmo un pacēla pret gaismu. Tā bija viņa braukšanas atļauja ar jaunu pirmo lapu un apliecināja, ka "misteram Aleksandram Džeimsam Kventinam Duganam no Londonas WI ar šo tiek atļauts vadīt .a, .b, 2., 3., 11., 12. un 13. grupu motorizētus braukšanas līdzekļus no 1961. gada DEC līdz 1963. gada DEC ieskaitot." Augšā bija atļaujas numurs (protams, izdomāts" un vārdi: "Londonas grāfistes padome" un "Ceļu satiksmes akts, 1960.". Tad: BRAUKŠANAS APLIECĪBA un "Maksa 15 saņemta". Pēc Šakāļa domam, tas bija perfekts atdarinājums, pilnīgi piemērots viņa vajadzībām.

Otrā apliecība bija vienkārši franču carted'identie [16] uz Andrē Martēna vārda, piecdesmit trīs gadus veca, dzimuša Kolmārā un dzīvojoša Parīzē. Viņa paša attēls - par divdesmit gadiem vecāks, ar ezīti apcirp- tiem iesirmiem matiem, gurds un bikls - lūkojās no apliecības stūrīša. Pati apliecība bija ar traipiem un apbružāta - darba cilvēka apliecība.

Trešais dokuments viņu interesēja visvairāk. Attēls uz tā nedaudz atšķīrās no personas apliecībā ielīmētā, jo izdošanas datums katrai bija cits, ar starpību par vairākiem mēnešiem. Ja tās butu īstas, pagarināšanas datumi droši vien nesakristu. Šai apliecībai bija citāds attēls, viens no tiem, kas tika uzņemts pirms divām nedēļām, bet krekls šķita tumšāks un ap zodu rēgojās tādi kā bārdas rugāji. Šis efekts bija panākts ar rupigu retušu, radot iespaidu par viena un tā paša cilvēka divām fotogrāfijām dažādos laikos un dažādos apģērbos. Abos gadījumos atdarinājums bija lielisks. Šakālis pacēla galvu un iebāza apliecības kabatā.

Ļoti jauki, - viņš teica. - Tieši tas, ko velējos. Apsveicu jus.Vēl laikam palika piecdesmit mārciņas?

Pareizi, msje. Mērci

Viltotājs gaidīja naudu. Anglis izņēma no kabatas desmit piecmarciņu naudaszīmes un sniedza viņam.

Taču, vēl neatlaidis vaļā naudu, ko turēja starp radāmo pirkstu un īkšķi, Šakalis teica:

Mums laikam vēl kaut kas jānokārto, vai ne?

Beļģis neveiksmīgi mēģināja izlikties, ka nesaprot.

Kas tad, msjē?

Braukšanas apliecības īstā lapa. Ta, kuru es vēlējos saņemt atpakaļ.

Nu vairs nebija šaubu, ka viltotājs tēlo. Viņš pacēla uzacis liela

izbrīnā, it ka pēkšņi butu ienākusi prātā kāda doma, palaida vaļā naudu un aizgriezās. Pagāja dažus soļus uz vienu pusi, galvu piešķiebis kā dziļās pārdomās, rokas aiz muguras salicis. Tad pagriezās un naca atpakaļ.

Manuprāt, par šo papīra gabalu mums drusku jāparunā, msjē.

Jā?- Pēc Šakaļa balss neko nevarēja spriest. Ta bija vienmuļa, neizteiksmīga, izņemot viegli jautājošu toni. Ari seja neko nepauda, bet skatiens šķita aizplīvurots, it kā viņš butu iegrimis savā iekšēja pasaulē.

Faktiski, msjē, braukšanas apliecības oriģirrallapa ar jūsu, cik saprotu, īsto vārdu, neatrodas šeit. O, lūdzu, lūdzu… - Viņš pacēla roku, it ka lai nomierinātu pēkšņi noraizējušos cilvēku, kaut gan anglis savu nemieru nekādi nebija izrādījis. - Ta atrodas banka, ļoti droša privatseifā, kuru varu atvērt tikai es. Redzat, msjē, cilvēkam ar manu amatu jābūt piesardzīgam, tā sakot, jābūt kādam nodrošinājumam.

Ko jus vēlaties?

Mīļo ser, es biju cerējis, ka jus būsiet gatavs salīgt par īpašuma tiesībām attiecībā uz šo papīra gabalu, izejot no drusku lielākas summas nekā simt piecdesmit mārciņas, pēdējo skaitli, ko mēs minējām šajā istabā.

Anglis klusi nopūtās, it ka viegli samulsis par to, kā gan cilvēks šajā pasaulē sarežģī pats sev dzīvi. Nekā citādi viņš neizrādīja, ka beļģa teiktais viņu interesētu.

Vai esat ieinteresēts? - viltotājs vaicāja. Viņš turpināja tēlot iepriekš •.agatavotu lomu: netieša tuvošanās, smalki mājieni.

Esmu sastapis izspiedējus ari agrāk, - anglis teica. Tā nebija apsūdzība, vienīgi sausa konstatācija. Beļģis jutās sašutis.

Bet, msjē, piedodiet! Izspiedējs? Es? Tas, ko lūdzu, nav blēdība. Es likai lieku priekšā darījumu. Visu paketi par noteiktu naudas summu. C.alu galā, man taču seifā guļ jūsu apliecības oriģināls, attīstītās plates un visu jusu fotogrāfiju negatīvi, un, ja nemaldos… - Viņš mākslotā nožēlā uzrāva plecus, it kā tiešām raizētos. - Ari vēl kāds cits foto, ko uzņēmu, kad stāvējāt tur, zem tām spuldzēm bez grima. Esmu pārliecināts: ja šie dokumenti nonāks franču un angļu iestāžu rokās, tas sagadās jums zināmas neērtības. Jus acīmredzot esat cilvēks, kas radis maksāt par to, lai izvairītos no neērtībām, ko sagādā dzīve…

-Cik?

Tūkstoš mārciņu, msjē.

Anglis apdomājās, mierīgi pamāja, it kā jautājums viņu interesētu tikai formāli.

Patiešam, man šie dokumenti ir to vērti, - viņš beidzot teica. Beļģis uzvaroši pasmaidīja.

Ļoti priecājos, to dzirdot, msjē.

Bet atbilde bus - nē, - anglis turpināja, it kā vēl joprojām dziļās domās.

Beļģis piemiedza acis.

Kāpēc gan? Es to nesaprotu. Jūs pats teicāt, ka esot vērts samaksāt tukštoš mārciņas, la tos atdabūtu. Tas ir skaidrs darījums. Mēs abi esam raduši darīt darbu un saņemt par to maksu.

Ir divi cēloņi, - Šakālis laipni atbildēja. - Pirmkārt, es nevaru būt drošs, ka fotogrāfiju negatīvi nav vairākos eksemplāros, tātad nevaru ari būt pārliecināts, ka vienam pieprasījumam nesekos otrs. Mannav ari pierādījumu, ka neesat iedevis dokumentus kādam draugam, kurš, ja vajadzēs tos atdot, pēkšņi nolems, ka viņam to vairs vispār nav, ja nelikšu galdā vēl tūkstoti.

Izskatījās, ka beļģis atviegloti uzelpo.

-Ja tas ir viss, par ko jus raizējaties, tad bailēm nav pamata. Vispirms, manās interesēs ir neuzticēt šādus dokumentus nevienam partnerim, baidoties, ka viņš neatdos. Nedomāju, ka jūs maksātu tūkstoš mārciņu, nesaņēmis dokumentus atpakaļ. Tātad man nebija nekāda iemesla no tiem šķirties. Es atkārtoju, tie atrodas bankas seifā. No vēl viena naudas pieprasījuma viedokļa raugoties - tam nebūtu jēgas. Braukšanas apliecības fotokopija britu iestādes neinteresēs, un, pat ja jus notvertu ar viltotam tiesībām, tas radīs tikai dažas neērtības, bet ne tik lielas, lai butu vērts maksāt man vairākkārt. Par franču apliecībām… ja franču iestādes informēs, ka tāds un tāds anglis maskējas par neesošu francūzi vārdā Andrē Martēns, - tad jus tiešām var apcietināt, ja iebrauksiet Francija ar šo vārdu. Bet, ja es pieprasu atkārtoti maksāt, jums butu izdevīgāk aizsviest šīs apliecības projām un atrast citu atdarinātāju, kas izgatavos jaunu komplektu. Tad jums vairs nebūs jābaidās rādīties Francijā kā Andrē Martēnam, jo Martēns vairs neeksistēs.

Kāpēc tagad es tā nevarētu darīt? - anglis vaicāja. - Jo otrs komplekts varbūt man nemaksās vairāk par vēl vienām simt piecdesmit mārciņām?

Beļģis iepleta rokas.

Es paļaujos uz to, ka ērtību un laika aiztaupīšanas dēļ ir vērts maksāt. Domāju, ka jums steidzīgi nepieciešami šie Andrē Martēna dokumenti un mana klusēšana. Lai izgatavotu citu komplektu, paies kāds laiks, un tie varbūt nebūs tik labi. Šie ir perfekti. Tātad jus vēlaties šos dokumentus un manu klusēšanu, abus tūlīt. Papīri jums jau ir. Mana klusēšana maksā tūkstoš mārciņas.

Pilnīgi pareizi, ja jūs to izklāstāt šādi. Bet kāpēc domājāt, ka man ir šīs tūkstoš mārciņas tieši šeit, Beļģijā?

Viltotājs iecietīgi pasmaidīja, kā tāds, kuram zināms viss, ko otrs varētu sacīt, bet kurš to neizrāda, lai izdabātu drauga untumiem.

Msjē, jūs esat angļu džentlmenis. Tas.visiem ir skaidrs.* Tomēr vēlaties, lai jūs notur par pavecu franču strādnieku. Franciski jūs runājat nevainojami un gandrīz bez akcenta. Tāpēc es par Andrē Martēna dzimšanas vietu ierakstīju Kolmāru. Jūs zināt, elzasieši franciski runā ar nelielu akcentu, tā kā jūs. Francijā jus staigāsiet kā Andrē Martēns. Perfekti, ģeniāli! Kam tad vispār nāks prātā pārmeklēt tādu veci kā Martēnu? Tātad, lai ko esat uzņēmies pārnēsāt, tam jābūt vērtīgam, pat ļoti. Varbūt tā ir narkotika? Smalkās angļu aprindas tās musu dienās ir ļoti modē. Un Marseļa ir viens no galvenajiem narkotikas piegādes centriem. Vai varbūtdimanti? Es jau nezinu. Bet jūsu bizness dod peļņu. Angļu milordi nešķiež savu laiku, aptīrīdami kabatas hipodromos,Ludzu, msjē, beigsim šo spēlīti, ko? Jus piezvaniet saviem Londonasdraugiem un palūdziet pa telegrāfu atsūtīt tūkstoš mārciņas uz šejienesbanku. Tad mēs rītvakar apmaināmies ar paketēm un - hop! - jus varat doties ceļa, vai ne?

Anglis vairākkārt pamāja it kā skumīgās pārdomās par līdzšinējo, vilšanas pilno dzīvi. Pēkšņi viņš pacēla galvu un uzmundrinoši uzsmaidīja beļģim. Tā bija pirmā reize, kad viltotājs redzēja viņu smaidām, un jutās ārkārtīgi atvieglots, ka šis mierīgais anglis to visu uzņem tik aukstasinīgi. Parasti cilvēks visādi izgrozās, meklējot izeju. Šis cilvēks ir piekritis. Un viņš juta, ka saspringums atslābst.

Ļoti labi, •>• anglis teica, - jus esat uzvarējis. Es varu sadabūt tās tūkstoš mārciņas rit ap pusdienlaiku. Bet ar vienu noteikumu.

Noteikumu? - beļģis atkal sāka ausīties.

Mēs nesatiksimies šeit.

Viltotājs apjuka.

Te nav nekādas vainas. Mierīgi, klusi…

No mana viedokļa te viss ir nepiemērots. Nupat jūs teicāt, ka esat mani šeit slepeni nofotografējis. Es nevēlos, ka mazās ceremonijas laikā, kad mēs apmainīsimies paketēm, šo procedūru traucētu kluss kameras klikšķis krēslainā stūri, kur varbūt paslēpies kāds jūsu draugs…

Beļģa atvieglojums bija acīm redzams. Viņš skaļi iesmējās.

No tā nu gan jums nav jābaidās, cher ami. Šī telpa pieder man, ir pilnīgi diskrēta, un neviens te bez mana aicinājuma neienāk, jābūt taču diskrētam, saprotiet, jo es te vēl piestrādāju, taisot bildes tūristiem, ziniet, varat iedomāties, ka tādas fotogrāfijas neuzņem lepnajās studijās pilsētas centra, kur porno neatzīst…

Angļa acis iezibējās. Viņš plati pasmaidīja, tad sāka smieties. Arī beļģis iesmejas. Anglis pēkšņi sagrāba beļģa rokas zem pleciem, un viņa pirksti sažņaudzās, stingri saturot viltotāju. Tas vēl arvien smējās, kad pēkšņi saņēma drausmīgu sitienu pa dzimumorgāniem.

Viltotāja galva parāvās uz priekšu, rokas nošļuka uz leju, sargādamas satriektos orgānus, bet smiekli pārvērtas bļāviena, gārdzoņā, atraugās. Pusnemaņā viņš noslīdēja uz ceļiem, mēģināja apvelties iesānis, lai, uz grīdas guļot, atgūtos.

Šakālis ļāva viņam noslīgt ceļos. Tad apgāja apkārt un nostājās jāteniski pāri nokritušajam stāvam. Viņa labā roka apvijās beļgim ap kaklu, līdz viņš ar to sagrāba pats savu kreiso bicepsu. Kreisā roka atspiedās pret viltotājā pakausi. Viņš izdarīja vienu īsu, spēcīgu parāvienu - atpakaļ, augšup un sāniski.

Spranda lūzums varbūt ari nav sevišķi skaļš, taču studijas klusumā tas noskanēja kā mazs pistoles šāviens. Viltotāja ķermenis vēl pēdējo reizi saspringa, tad smagi sabruka kā lupatu lellis. Šakālis vēl mirkli viņu pieturēja, lai ķermenis nokristu ar seju pret grīdu. Nedzīvā seja sagriezās sāniski, rokas bija paslēptas starp gurniem, vēl vienmēr satvērušas cirkšņus, mēle, pa pusei pārkosta, nedaudz izkaras starp zobiem, acis bija vaļā un pievērstas linoleja izbalējušam rakstam.

Anglis aši piegāja pieaizkariem, lai pārliecinātos, ka tiecieši aizvērti, tad atgriezās pie līķa. Viņš to apvērsa otrādi, aptaustīja kabatas un drīz atrada atslēgas bikšu kreisajā kabatā. Studijas kaktā stāvēja liela ladear grimēšanas un maskošanās piederumiem. Ceturtā atslēga, ko viņš izmēģināja, atvēra lādes vāku, un anglis patērēja desmit minūtes, ņemdams ārā lādes saturu un mezdams kaudzē uz grīdas.

Kad lāde bija pilnīgi tukša, slepkava pacēla viltotāja līķi un aizstiepa pie lādes. Tas ietilpa lādē pavisam viegli, atslābušie locekļi tajā labi iegulās. Pēc dažām stundām sāksies sastingums, un līķis pašreizējā pozā paliks lādes dibenā. Tad Šakālis sāka kraut atpakaļ visus piederumus. Parūkas, sieviešu veļu, matu cekulus un visu citu, kas bija mazs un mīksts, viņš sabāza starp locekļiem. Virsū uzlika vairākas paplātes ar tualetes sukām un grima krēma tūbām. Beidzot, pašā virsū - krēma podiņus, divus rītasvārkus, dažus svīterus un džinsus, vairākus pārus melnu zeķu, piepildot lādi līdz malām. Vajadzēja drusku piespiest, lai vāks aizvērtos, bet tad slēdzenes mēlīte ieslīdēja vietā, un lāde bija aizslēgta.

Visu laiku anglis rīkojās, ietinis roku drēbes gabalā. Paņēmis pats savu mutautu, viņš tagad apslaucīja slēdzeni un lādes virsmu, iebāza kabatā piecu mārciņu naudas zīmju žūksni, kas bija palicis uzgaida, arī galdu noslaucīja un aizcēla vietā pie sienas. Beidzot nodzēsa gaismu, apsēdās uz viena no krēsliem, kas stāvēja pie sienas, un sāka gaidīt tumsu. Pēc brīža viņš izņēma cigarešu kārbiņu, tur atlikušās desmit cigaretes iebāza svārku sānkabatā, aizpīpēja, tukšo kātbiņu izlietodams par pelnu trauku, un rūpīgi nospieda izsmēķi, pirms ielika to kārbiņā.

Viņš neloloja cerības, ka viltotāja nozušana nekad netiks atklāta, bet rēķinājās ar to, ka tāds cilvēks palaikam var aiziet pagrīdē vai aizbraukt no pilsētas. Ja kāds no draugiem ievēros, ka viņš neierodas ierastajās vietās, tad to izskaidros ar šādu iemeslu. Pēc kāda laika, protams, sāksies meklēšana. Vispirms starp tiem, kas saistīti ar viltošanu vai

Viņš izdarīja vienu īsu, spēcīgu parāvienu - atpakaļ, augšup un sāniski.

pornogrāfijas fotobiznesu. Kāds varbūt zināja, kur atrodas studija, un atnāks šurp, bet daudzus atturēs aizslēgtās durvis. Tam, kas tiks iekšā studijā, vajadzēs to izvandīt, salauzt lādes slēdzeni un to izkraut, lai atrastu līķi.

Iespējams, ka drauģelis nemaz neziņos par atradumu policijai, jo domās, ka viltotāju novācis bandas saimnieks. Ne jau maniakāls klients, kas interesējas par pornogrāfiju, - tāds nebūtu pulejies tik pamatīgi apslēpt līķi, kas nogalināts afektā. Varbūt beidzot policija tomēr uzzinās. Tādā gadījumā neapšaubāmi tiks publicēta fotogrāfija, un bārmenis varbūt atceresies, ka viltotājs pedejo reizi bijis viņa bāra 1. augusta vakarā un izgājis no tā kopā ar gara auguma gaišmati rūtainā uzvalkā un tumšās brilles.

Tomēr maz ticams, ka tiks parbaudits mirušā seifs, - pat tad, ja tas būtu reģistrets uz viņa īstā vārda. Ar bārmeni viltotājs nebija runājis ne vārda, un dzērieni viesmīlim bija jau pasūtīti. Vajadzētu būt apveltītam ar fenomenālu atmiņu, lai uztvertu vieglo ārzemnieka akcentu izruna, palūdzot divus alus. Policija sāks meklēt slaidu gaišmati, bet pat tad, ja aizklaušināsies līdz Aleksandram Duganam, beļģu policijai būs jānoiet garš ceļš, lai atrastu Šakāli.

Viņam atlika vismaz kāds mēnesis laika, un tieši tas arī bija vajadzīgs. Viltotāja nogalināšana notika tikpat mehāniski ka prusaka nomīšana. Šakālis atpūtās, izpīpēja otru cigareti un paskatījās laukā, feija 9.30, un šaurajā ieliņā jau nolaidusies dziļa tumsa. Anglis mierīgi atstāja studiju, aizslēgdams aiz sevis durvis. Neviens nepagāja garām, kad viņš leni aizsoļoja pa ielu. Pec kādas pusjudzes iesvieda atslēgas noteka un dzirdēja, kā tās noplunkšķ kanalizācijas akas ūdenī. Viņš atgriezās savā viesnīca pietiekami laikus, lai paēstu vēlas variņas.

Nākošaja diena - piektdiena - Šakālis devās iepirkties kāda no Briseles strādnieku rajoniem. Tūrisma piederumu veikala viņš nopirka alpīnista zābakus, garas vilnas zeķes, treniņbikses, rūtotu vilnas kreklu un mugursomu. Starp citiem pirkumiem bija arī vairākas putuplasta plāksnes, pīta iepirkumu soma, auklas ritulis, mednieku nazis, divas plānas otas, viena kārba ar rozā krāsu, otra ar bruņu. Viņš gribēja nopirkt ari lielu meloni kādā kioska, tomēr pārdomāja, jo pa nedēļas nogali melone varēja sabojāties.

Viesnīcā viņš izmantoja jauno braukšanas atļauju un pasi uz Aleksandra Dugana vārda, lai noīrētu mašīnu, un pie reģistrācijas galda lūdza klerku pasūtīt vienu istabu ar dušu vai vannu vikenda vajadzībām kādā no kūrvietām jūras krasta. Lai gan augustā tas bija grūti, klerkam izdevās atrast istabu nelielā viesnīciņā ar skatu uz gleznaino zvejas ostu Zēbrigi.

7. nodaļa

Kamēr Šakālis Briselē iepirkās, Viktors Kovaļskis Romas galvenajā pastā pūlējās izkārtot tālsarunu.

Tā kā itāliski Kovaļskis neprata, tad lūdza palīdzību klerkam, un galu galā izrādījās, ka viens no viņa kolēģiem mazliet runājot franciski. Ar pūlēm Kovaļskis paskaidroja, ka vēlētos piezvanīt kādam cilvēkam Marseļā, Francijā, bet nezinot telefona numuru.

Jā, vārdu un adresi viņš zinot. Vārds ir Gržibovskis. Tas samulsināja itāli, un viņš lūdza, lai to uzrakstot. Kovaļskis uzrakstīja, bet itālis, nespēdams apjēgt, ka vispār kāds vārds varētu sākties ar "grž", izrunāja to tālsarunu darbiniekam kā "gri", domādams, ka Kovaļska uzrakstītais "ž" ir "i". Vada viņā galā itālim paskaidroja, ka Marseļas telefona abonentu sarakstos nav varda Žožo Gribovskis. Klerks savukārt paskaidroja Kovaļskim, ka šāda cilvēka tur neesot. Un tikai tāpēc, ka bija laipns cilvēks, kas gribēja palīdzēt ārzemniekam, klerks sauca vārdu pa burtiem, karņēr iznāca pareizi.

Il n 'existe pas, monsieur. Voyons… jay, air, eee..

Non, jay, air, zed… [17] - kovaļskis iejaucās.

Klerks izskatījās apjucis.

Exusez moi, monsieur. Jay, air, zed? Jay, air, zed, ygrec, bay? [18]

Oui, [19] - uzstāja Kovaļskis. - GRZYBOWSKI.

Itālis paraustīja plecus un atkal pievērsās komutatoram.

Ludzu, man starptautisko ziņu biroju.

Pēc desmit minūtēm Kovaļskim bija Žožo telefona numurs un pēc pusstundas viņš dabūja savienojumu. Vada viņā galā bijušā leģionāra balss izklausījās ķērkstoša, un viņš nebūt nesteidzās apstiprināt Kovača sliktās ziņas. Jā, viņš priecājoties, ka Kovaļskis piezvanījis, viņš jau trīs mēnešus pūloties to sadabūt rokā.

Par nelaimi, esot tiesa, ka mazā Silvija saslimusi. Viņa novājējusi un kļuvusi pavisam tieviņa, un, kad dakteris galu galā atradis vainu bērnam bijis jāliekas gulta. Viņa esot tepat blakus istabā. Nē, ciM dzīvoklis, viņi pārcēlušies uz lielāku un labāku. Kāpēc? Adrese? Žož to lēni nosauca, kamēr Kovaļskis, mēli starp sakniebtajām lupām ie spiedis, gausi pierakstīja.

Kā viņš saka, cik ilgi vēl nodzīvos? - viņš brēca klausulē.

Pēc ceturtā brēciena Žožo viņu saprata. Iestājās gara pauze.

Hallo? Hallo! - Kovaļskis sauca, nedzirdēdams atbildi. Tad atskanēja Žožo balss.

Nu, kādu nedēļu, divas vai trīs, - Žožo teica. Kovaļskis neticīgi blenza klausulē, ko turēja rokā. Ne vārda neteicis, viņš to nolika un izstreipuļoja no kabīnes. Samaksājis par sarunu, paņēma korespondenci, cieši aizvēra pie rokas pieķēdēto "diplomātu" un atgriezās viesnīcā. Pirmo reizi pa daudziem gadiem domas bija sajukušas un nebija neviena, kas dotu rīkojumu, kā šo problēmu atrisināt.

Marseļas dzīvoklī, tajā, kurā allaž bija dzīvojis, arī Žožo nolika klausuli, kad bija sapratis, ka Kovaļskis to jau izdarījis. Abi vīri no izlūkošanas dienesta arvien vēl atradās turpat un katram rokā bija 45. kalibra kolts: viens bija pavērsts pret Žožo, otrs - pret viņa sievu, kas pelnu pelēka sēdēja dīvāna stūrī.

Izdzimteņi, - Žožo nikni teica. - Mēsli tādi!

Vai viņš brauks? - viens vaicāja.

To viņš neteica. Nolika klausuli, - polis sacīja.

Pretī lūkojās neizteiksmīgas melnas korsikāņa acis.

Viņam jāatbrauc. Tāda ir pavēle.

Nu, jūs paši taču dzirdējāt, ko es teicu, un es teicu to, ko jūs gribējāt. Viņš noteikti bija satriekts. Nolika klausuli. To taču es nevarēju aizkavēt.

-Tev pašam būs labāk, ka viņšatbrauks,Žožo,-korsikanisatkārtoja.

Viņš atbra uks, - Žožo rezignēti noteica. - Ja v ien varēs, tad atbrauks. Meitenes dēļ.

Labi. Tad tu savu esi padarījis.

Vācieties projām! - Žožo iesaucās. - Un lieciet mūs mierā!

Korsikānis piecēlās, ieroci vēl aizvien rokā turēdams. Otrs palika

sēžam, skatīdamies uz sievieti.

Mēs iesim, - korsikānis teica, - bet jūs abi nāksiet mums līdzi. Mēs nevaram ļaut jums te visur pļāpāt vai zvanīt uz Romu, vai ne, Žožo?

Kurp mūs vedīsiet?

Mazas brīvdienās, jaukā viesnīcā kalnos. Daudz saules, svaigs »iiss. Tas nāks tev par labu, Žožo.

Uz cik ilgu laiku? - polis drūmi vaicāja.

Cik būs vajadzīgs.

Polis paskatījās pa logu, kur varēja redzēt alejas un zivju stendus.

Pašlaik tūristu sezona paša karstumā. Vilcieni pārpildīti. Augustā ines nopelnām vairāk nekā pa visu ziemu. Tas izpostīs mus uz vairakiem gadiem.

Korsikānis iesmējās, it kā šāda doma viņu uzjautrinātu.

Tev tas jauzskata drīzāk par ieguvumu, nevis zaudējumu. Galu gala, tas taču Francijas, tavas otras dzimtenes labā.

Polis apsviedās.

Es par politiku nedodu ne pliku sūdu! Man vienalga, kas pie varas, kura partija! Bet es pazīstu tādus kā jūs! Visu mūžu esmu ar tiem saticies! Tāpat jūs kalpotu Hitleram vai Musolini, vai OAS-ja tikai jums no tā atkristu kāds labums. Vai jebkuram citam! Iekārtās var mainīties, bet tādi izdzimteņi nekad nemainās! - viņš kliedza nesakarīgi, bet tam, ,ir automātu, roka nenotrisēja ne par milimetru.

Žožo! - uz dīvāna sēdošā sieviete iesaucas.

]ojo,je t'en prie. Laisse-le. [20]

Polis apklusa un lūkojas sievā, it kā piemirsis, ka ari viņa ir šeit. Tad paskatījās apkārt un uz visiem klātesošajiem pēc kārtas.

Viņi savukart blenza uz Žožo, sieva kā lūgdamās, divi slepena izlūkdienesta puiši - vienaldzīgi. Pie šād«em pārmetumiem viņi bija pieraduši. Grupas vecākais pamaja uz guļamistabas pusi.

Sakravājiet mantas. Vispirms tu, tad sieva.

Un Silvija? Četros viņa pārnāks no skolas. Nebūs neviena, kas viņu sagaidīs, - sieviete sacīja.

Korsikānis vel aizvien skatījās uz viņas vīru.

-Garāmbraucot mēs viņu paņemsim. Ir jau nokārtots. Audzinātājai pieteikts, ka viņas vecmāmiņa mirst un visa ģimene tiek aicināta pie nāves gultas. Viss skan ticami. Nu, kustieties!

Žožo paraustija plecus, vēl pēdējo reizi paskatījās sievā un korsikāņa pavadībā iegāja guļamistabā sakravāties.

Sieva joprojām žņaudzīja rokās mutautiņu. Pēc brīža viņa palūkojās otrā aģenta. Tas bija gaskonietis, jaunāks par korsikāni.

Ko… ko viņi tam darīs?

Kovaļskim?

Viktoram.

Daži kungi grib ar viņu aprunāties, tas ir viss. "a

Pēc stundas ģimene jau sēdēja liela sitroena aizmugurē, abi aģenti

priekšā, un mašīna traucās uz visai mierīgu viesnīcu Verkoku kalnosi

Nedēļas nogali Šakālis pavadīja pie jūras. Viņš nopirka peldbiksites un sestdienā sauļojās Zēbriges liedagā, vairākkārt peldējās Ziemeļjūra j un klaiņāja pa mazo ostas pilsētiņu un gar molu, kur britu jūrnieki unj kareivji reiz bija cīnījušies un miruši asiņu un ložu jūklī. Daži veči ar ūsām kā roņiem sēdēja uz mola un makšķerēja, tie varbūt atcerētos notikumus pirms četrdesmit sešiem gadiem, ja vaicātu, bet viņš nevaicāja. Todien liedagā uzturējās vēl dažas angļu ģimenes. Izklaidus apmetušās ūdens malā, tās baudīja sauli un vēroja, ka bērni rotaļājas smiltis.

Svētdienas rītā Šakālis sakravāja somas un nesteigdamies brauca pa flāmu zemi, izstaigāja Gentes un Briges šaurās ieliņas. Pusdienās viņš ēda ugunskurā ceptu gaļu, ko varēja pasūtīt Šifona restorānā Dammā,ļ un agrā. pēcpusdiena pagrieza mašīnu uz Briseles pusi. Apmeties naktsmītnē, palūdza, lai viņu agri pieceļ, pasniedz brokastis gultā un® pusdienas līdzņemšanai, paskaidrodams, ka nākošā dienā vēloties* braukt uz Ardeniem, apciemot vecāka brāļa kapu - brālis esot kritis! starp Bastoņu un Malmedī. Dežurējošais klerks bija ļoti atsaucīgs, K apsolīja pamodināt laikā, lai klients varētu doties šai svētceļojumā, ļ

Bet Kovaļskis Romā pavadīja vīkendu gandrīz bez atpūtas. Noteiktā laikā stājās sardzē - vai nu kā astotā stāva kāpņu telpas dežurants, vai li ari nakti uz jumta. Viņš gulēja maz, pīpēja un dzēra vienkāršo sarkanvīnu, f ko atveda galonos bijušo leģionāru vajadzībām. Asais itāļu rosso [21] nedrusku nelīdzinājās alžīriešu skābulim, tomēr bija labāks par neko.

Parasti Kovaļskim vajadzēja daudz laika, lai par kaut ko izšķirtos, janebija saņemtas pavēles no augšas. Tomēr pirmdienas rītā bija izlemts.

Viņš jau nepaliks ilgi, tikai vienu dienu vai varbūt divas, ja kaut kas misēsies ar lidmašīnām. Katrā ziņā tas bija jādara. Gan patronam® izskaidros vēlāk. Kovaļskis bija pārliecināts, ka patrons sapratis, lai arivarbūt ellīgi dusmosies. Ienāca prātā izstāstīt pulkvedim visu un lugtļ četrdesmit astoņas stundas ilgu atvaļinājumu. Tomēr viņš juta, ka pulkvedis, lai ari bija labs virsnieks, kas vienmēr izpalīdzēja saviem vīriem, kad tie bija ķezā, šoreiz neļautu braukt. Nespētu saprast raizes par Silviju, un Kovaļskis apzinājās, ka nemūžam nemācētu izskaidrot. Viņš nekad neko nemācēja izskaidrot. Celdamies pirmdienas rītā, viņš smagi nopūtās. Dziļi nomāca doma, ka pirmo reizi savā leģionāra dzīvē viņš rīkojas tik patvaļīgi.

Ari Šakālis piecēlās tai pašā laikā un sāka gatavoties. Vispirms pagāja zem dušas, tad noskuvās, paēda lieliskas brokastis, kas bija noliktas uz paplates pie gultas. Paņēmis no aizslēgta skapja ieroča futrāli, viņš rūpīgi ietina ik sastavdaļu vairākās putuplasta plāksnēs, pārsējā ar auklu un ielika mugursomas dibenā. Virsū sakrāva krāsu bundžas, otas, darba bikses un rutoto kreklu, zeķes un kurpes. Pīto iepirkumu somu iespieda vienā no mugursomasārkabatām, kārbiņu ar lodēm - otrā.

Viņš uzvilka vienu no saviem svītrotajiem krekliem, kas bija modē 1963. gadā, baložzilu vieglu uzvalku un ērtas kurpes. Nobeigtibas iespaidu radīja melna adīta zīda kaklasaite. Tad viņš paņēma mugursomu un kapa leja uz mašīnu, kas bija novietota viesnīcas stāvvietā. Mugursomu iebāza bagāžniekā.

Atgriezies foajē, Šakālis paņēma iesaiņotās pusdienas, atvadīdamies pamaja dežurējošam klerkam, kas novēlēja viņam bon voyage\ un deviņos jau traucās pa veco E.40 ceļu uz Nemuras pusi. Līdzenā lauku ainava peldēja siltā saulē, kas lika jaust, ka diena būs karsta. Pēc kartes viņš aprēķināja, ka līdz Bastoņai ir deviņdesmit četras jūdzes, un pielika klāt vēl dažas, kas būs janobrauc, līdz atradis mierīgu vietiņu kalnos un mežos mazās pilsētiņas dienvidos. Šakālis apsvēra, ka līdz dienvidum itin viegli nobrauks tās simt jūdzes, un iegrieza mašīnu citā ceļā, kas pa līdzenumu veda tieši pāri Valunas ielejai.

Pirms saule pacēlās zenītā, aiz muguras jau bija Namura un Mārša, un ceļa rādītāji liecināja, ka tuvojas Bastoņa. Izbraucis caur mazo pilsētiņu, kuru 1944. gada ziemā bija galīgi sašāvuši Hasso fon Manteifeļa "karalisko tīģeru" tanku lielgabali, viņš nogriezās uz dienvidiem, kalnos. Meži šeit kļuva biezāki, līkloču ceļu aizvien biežāk apēnoja lielas egles un dižskābarži, un tikai retumis caur kokiem izlauzās kāds vientulīgs saules stars.

Piecas jūdzes viņpus pilsētas Sakalis atrada šauru celiņu, kas veda mežā. Viņš iebrauca pa to un vēl pēc jūdzes atrada otru taku, kas veda dziļāk biezokni. Pabraucis pa to dažus jardus, paslēpa mašīnu pameža audzē. Bridi pagaidīja vēsajā ēnā, pipēdams cigareti un klausīdamies vēja šalkās koku lapotnē un tālīnā baložu dudošanā.

Tad lēni izkāpa, atslēdza bagāžnieku un uzlika mugursomu uz motora vāka. Citu pēc cita viņš apmainīja apģērba gabalus, izklaja baložpelēko uzvalku uz mašīnas aizmugures sēdekļa un uzvilka darba bikses. Bija silti diezgan bez žaketes. Pletkrekla vietā uzvilka rutotu kreklu. Beidzot dārgo pilsētas apavu vieta nāca kedas, un bikšu galus viņš sabāza vilnas īszeķēs.

Sakalis iztina ieroča sastāvdaļas citu pēc citas, salikdams tās kopā. Klusinātāju ieslidināja vienā bikšu kabatā, teleskopu - otrā. Paņēmis no kārbiņas divdesmit lodes, ielika tās vienā no krekla krūšu kabatām, bet otrā iebāza vienīgo, vēl arvien zīdpapīrā ietīto sprāgstošo lodi.

Uzlicis ieroci uz motora vāka, aizgāja atkal pie bagāžnieka un izņēma pirkumu, ko bija ieguvis iepriekšējā vakara Briseles stendā pirms atgriešanās viesnīcā un kas visu nakti bija palicis bagāžniekā. Tā bija melone. Viņš aizslēdza bagāžnieku, ielika meloni mugursoma pie krāsām,otām un mednieku naža, aizslēdza mašīnu un iegāja mežā. Bija tikko pāri pusdienas laikam.

Pēc desmit minūtēm anglis bija atradis garu, šauru klajumiņu, kuru varēja pārredzēt uz priekšu kādus simt piecdesmit jardus. Pieslējis ieroci pie koka, viņš nogāja simt piecdesmit soļus un sameklēja koku, no kura bija redzama vieta, kur stāvēja ierocis. Viņš izņēma mugursomas saturu un nolika zemē, atvēra abu krasu bundžu vākus un saka darboties ap meloni. Augļa augšējo un apakšējo daļu viņš notriepa brūnu, vidusdaļu - sārtu, ar pirkstu ievilka acis, degunu, ūsas un muti.

Šakālis piesardzīgi iecēla meloni pitaja iepirkumu somā, kas nenoslēpa ne melones aprises, ne uz tās uzvilkto zīmējumu.

Beidzot spēcīgi ietrieca nazi koka stumbra apmēram septiņas pēdas no zemes un uzkara somu uz naža spala. Sartibrunā melone tagad līdzinājās groteskai cilvēka galvai. Viņš atkāpās un nopētīja savu roku darbu. Simt piecdesmit jardu attālumā šis mērķis viņa nolūkam kalpos labi.

Tad aizvēra abas krāsu bundžas un aizsvieda tālu mežā, kur tās grabēdamas nokrita zem kokiem un krūmiem. Otas iemīdīja zemē, kamēr vairs nebija redzamas. Mugursomu paņēmis, Šakālis atgriezās pie ieroča.

Klusinātājs griezās ap stobra galu viegli, līdz bija cieši uzskrūvēts un vairs nekustējās. Teleskops ari turējās labi. Šakālis atvilka bultu un ielādeja pirmo lodi. Skatīdamies teleskopā, meklēja mērķi. Ieraugot to, bija pārsteigts, cik tas liels un skaidrs, it ka nebutu tālāk par trīsdesmit jardiem.

Šakalis atspiedās pret koku un, aci piemiedzis, atkal skatījās tēmēšanas ierīcē. Teleskopa krustiņš nelikās īsti centrā, tāpēc viņš pagrozīja abas skrūvītes, kamēr krustiņš atradās tieši centra. Apmierināts rūpīgi notēmēja melones centrā un izšāva.

Atbalss bija niecīgāka, neka varēja gaidīt, un klusinātāja "ftt" nez vai butu sadzirdams ielas otrā pusē. Ieroci padusē iespiedis, viņš pārgāja pāri klajumam un apskatīja meloni. Labaja pusē augša lode bija skārusi augļa mizu, saravusi somas pinumu un iestrēgusi kokā. Viņš atkal aizgāja atpakaļ un izšāva otrreiz, atstādams teleskopu negrozītu.

Rezultāts bija tāds pats, starpība par kādu puscollu. Šakalis izmēģināja četrus šāvienus, tēmēkļa skrūves nekustinādams, un pārliecinājās, ka mērķis stāv pareizi, bet šāviens iznāca par augstu un drusku pa labi. Tad viņš parregulēja skrūves.

Nākamais šāviens izrādījās par zemu un nedaudz pa kreisi. Lai pārliecinātos, viņš atkal pārgāja pāri klajumam un apskatīja lodes izsisto caurumu.Tas bija "galvas" kreisajā pusē, zem mutes. Izmēģināja vēl trīs šāvienus ar šādi noregulētu teleskopu, un visas lodes nokļuva turpat.

Devītais šāviens ķēra tieši pierē, kur viņš bija tēmējis. Trešo reizi Šakālis piegāja pie mērķa, izņēma no kabatas krītu un apzīmēja ložu trāpītās vietas.

Pēc tam viņš izšāva abas acis, sašāva degunu pašā vidū, trapija virslūpā un zodā. Apgriezis mērķi profilā, izšāva pēdējās sešas lodes deniņos, ausī, vaigā, žoklī un galvaskausā, un tikai viens no šiem šāvieniem mazlietiņ novirzījās no mērķa.

Apmierināts ar ieroci, viņš iegaumēja, kā nostādītas teleskopa regulēšanas skrūves, izņēma no kabatas tūbiņu, iezieda abas skrūvju galviņas un bakelīta pamatni ap tām. Kad bija pagajusi pusstunda un izpīpētas divas cigaretes, cements bija sacietējis un teleskops piemērots viņa redzei šaušanai ar šo ieroci no simt piecdesmit metru attāluma.

No otras krūšu kabatas viņš izņēma sprāgstošo lodi, iztina to un ieslidināja stobrā. Sevišķi rūpīgi notēmēja melones centrā un izšāva, j

Kad klusinātāja galā izgaisa dumu mākonītis,Šakālis atkal atslēja ieroci pie koka un aizgāja pa klajumiņu līdz somai. Sašļukusi un gandrīz tukša tā karājās pie koka, kam bija saplosīta miza. Melone, kas bija saņēmusi divdesmit svina gabalus un nebija sašķidusi, izrādījās pilnīgi saplosīta. Daļa izmesta caur somas pinuma robiem un izsvaidīta pa zāli. Sula izšļākta, un sēklas pielipušas pie koka mizas. Augļa atlikusī "miesa" gulēja somas dibena, bet soma ka pārguruši karājās uz naža spala.

Šakālis paņēma to un iesvieda tuvējos krūmos. Somas saturs vairs neizskatījās pēc melones. Nazi viņš izrāva no koka un ielika makstī. Tad paņēma ieroci un gāja atpakaļ pie mašīnas.

Tur katru ieroča sastāvdaļu rūpīgi ielika putuplastā un novietoja mugursoma. Tad pārģērbās pilsētas uzvalka, ieslēdza mugursomu bagāžnieka un mierīgi apēda līdzpaņemtās pusdienas.

Paēdis izbrauca uz galvenā ceļa un nogriezās pa kreisi uz Bastoņu, Namuru un Briseli. Viesnīcā atgriezās īsi pēc sešiem un uznesa mugursomu istabā, tad nogāja lejā pie dežurējošā klerka samaksat par īrēto mašīnu. Pirms iešanas vanna viņš veselu stundu noņēmās, tīrīdams ieroci un ieeļļodams tā daļas, tad novietoja atpakaļ futrālī un ieslēdza skapī. Tai pašā naktī mugursoma, aukla un vairākas sloksnes putuplasta tika iesviestas mēslu izgāztuvē un divdesmit viena patrončaula - pilsētas kanālā.

Tajā pašā pirmdienas rītā, 5. augustā, Viktors Kovaļskis atkal ieradās Romas galvenajā pastā un meklēja kādu, kas rijnātu franciski. Šoreiz viņš lūdza, lai klerks piezvana uz Alitalia lidostas ziņu biroju un noskaidro, cikos iet lidmašīnas no Romas uz Marseļu un atpakaļ. Viņš uzzināja, ka pirmdienas reiss ir nokavēts un nākamais tiešais lidojums jāgaida līdz trešdienai. Nē, citu gaisa līniju tiešai satiksmei no Romas uz Marseļu nebija. Bija citādi maršruti: vai tie sinjoru interesē? Nē? Trešdienas reiss? Protams, tas sakas 11.15 un ierodas Marseļā, Mariņamas lidostā, drīz pēc divpadsmitiem. Atgriešanās otrā dienā. Vienu biļeti? Vienkāršu vai returbiļeti? Protams, un uz kāda vārda? Kovaļskis minēja dokumentos ierakstīto - šī apliecība bija kabatā.

Viņu lūdza ierasties un saņemt biļeti trešdien, stundu pirms izlidošanas. Kad klerks nolika klausuli, Kovaļskis paņēma vēstules, ieslēdza savā etui un devās atpakaļ uz viesnīcu.

Otrā rītā Šakālis pēdējo reizi sastapās ar Gusēnu. Viņš tam piezvanīja pēc brokastīm. Ieroču meistars teica, ka ar prieku varot ziņot par darba izpildīšanu. Vai msjē Dugans varētu ierasties pulksten 11?

Viņš atkal ieradas pusstundu agrāk, ielicis futrāli Jukšā čemodānā, ko lietotu mantu veikalā bija nopircis agri no rīta. Kādas trīsdesmit minūtes viņš vēroja ielu, kurā dzīvoja ieroču meistars, un tikai tad klusi iegāja pa durvīm. Kad msjē Gusēns viņu ielaida, nevilcinoties iegāja darbistabā. Gusēns aizslēdza ārdurvis un ari ienāca.

Nu, vai jaunu problēmu nav? - anglis vaicāja.

Nē, liekas, šoreiz viss bus kārtībā.

Citu pēc citas beļģis rindoja uz galda plānas tērauda caurules, tik spožas, ka tās izskatījās pēc alumīnija. Kad uz galda bija uzlikta pēdēja, viņš sāka ieslidināt tajās ieroča daļas. Katra nevainojami iekļāvās savā vietā.

Kā veicas izmēģinājuma šaušana? - viņš darbodamies apvaicājas.

Ļoti labi.

Ņemdams teleskopu, Gusēns ievēroja, ka regulejamās skrūves nostiprinātās ar cementu.

Ne vārda neteicis, anglis caurules citu pēc citas parbaudija. Viņš tās paripināja, bet neradās ne skaņa, jo iekšpuse bija izklāta ar divkāršu gaišpelēku vilnas audumu, kas slāpēja satricinājumus un trokšņus. Lielākā caurule, divdesmit collas gara, bija piemērota ieroča stobram. Pārējās bija katra pēdu gara.

Lieliski, - teica Šakālis, mierīgi pamājis. - Tieši tas, ko es gribēju.

Beļģis jutās iepriecināts. Būdams izcils amata pratējs, viņš priecājās

par uzslavu un bija pārliecināts, ka šis klients savā ziņā ir tikpat pirmšķirīgs kā viņš - savā.

Šakālis ņēma tērauda caurules ar ieroča daļām, katru rūpīgi ietina maisa drānā, pēc tam ielika savā čemodānā. Kad visas piecas caurules un gumijas puļķis ar sprāgstošajām lodēm bija ietīti un iesaiņoti, viņš atdeva futrāli ieroču meistaram.

Tas man nebūs vajadzīgs. Ierocis paliks tur, kur atrodas, kamēr pienāks lietošanas reize.

Viņš izņēma no iekškabatas atlikušās divsimt mārciņas un nolika uz galda.

Šķiet, mūsu darījums beidzies, msjē Gusēn.

Beļģis iebāza naudu kabatā.

Jā, msjē, ja jums nevaru vēl ar kaut ko pakalpot.

Lūgšu tikai atcerēties, - anglis atbildēja, - to mazo brīdinājumu, ko izteicu pirms divām nedēļām - par klusēšanas lietderīgumu.

Neesmu aizmirsis, msjē, - beļģis klusi sacīja.

Un atkal viņš sajuta bailes. Vai šis slepkava ar kluso balsi nemēģinās

viņu tagad nogalināt, lai nodrošinātu šo klusēšanu? Izmeklēšana atklas,ka viņa māju apmeklejis slaids anglis, un tas notiks, pirms anglim būs radusies izdevība lietot šo ieroci, kas tagad atrodas viņa čemodānā. Likās, ka anglis lasītu viņa domas. Viņš pasmaidīja.

jums nav jāraizējas. Es nedomāju jums darīt ļaunu. Turklāt tik prātīgs cilvēks kā jūs būs kaut kā,nodrošinājies pret to, ka viņu varētu nozumēt kāds klients. Varbūt pēc stundas jūs gaidāt kadu telefona zvanu? Kāds draugs, kas steigsies šurp, ja telefons neatsauksies. Vai vēstule advokātam, kas jāatver jusu nāves gadījumā. Man jūsu nāve sagādātu vairāk problēmu, nekā tā butu atrisinājusi.

Msjē Gusēns jutās pārsteigts. Viņš patiešām bija atstājis advokātam vēstuli, kas jaatver viņa nāves gadījuma. Tajā bija noradīts meklet zem| noteikta akmeņa majas dārzā. Zem šī akmeņa kastītē atradās to cilvēku saraksts, kam pie viņa jānāk. Katru dienu viņš to ielika slēptuvē no jauna. Un šis dienas saraksta bija minēts tikai viens vienīgs klients, slaids izskatīgs anglis, kas uzdevās par Duganu. Tas bija Gusena drošības veids.

Anglis mierīgi viņu vēroja.

Es jauta domāju,-viņš teica.-jūs esat pietiekami nodrošinājies. Bet es jus katra ziņā nogalināšu, ja kādreiz kaut jel vienam cilvēkam ieminēsieties, ka esmu šeit bijis un kaut ko no jums nopircis. Jums savukārt esmu beidzis eksistēt tai mirklī, kad iziešu no jūsu mājas.

Pilnīgi skaidrs, msjē. Tie man ir parastie darba noteikumi. Varu teikt, ka vēlos tādu pašu noslēpumu neizpaušanu ari no saviem klientiem. Tieši tāpēc ieroča sērijas numurs tika izkodinats no stobra. Arī man ir jāpiesargās.

Anglis atkal pasmaidīja.

Tad esam sapratušies. Palieciet sveiks, msjē Gusēn!

Pēc mirkļa durvis aiz viņa aizvērās, un beļģis, kas zinaja tik daudz par ieročiem un šāvējiem, bet tik maz par Šakāli, atviegloti uzelpoja un iegāja savā birojā, lai saskaitītu naudu.

Šakālis negribēja, ka viesnīcas darbinieki redz to nesam tik lētu čemodānu, tāpēc pasauca taksi, aizbrauca uz staciju un atstāja čemodānu

bagāžas glabātavā, bet kvīti iebāza savā plānajā ķirzakādas kabatas portfeli.

Viņš dārgi un garšīgi paēda pie Cygne, lai vismaz tā nosvinētu darba plānošanas un sagatavošanās daļu Francijā un Beļģijā, un atgriezās Amigo sakravāties un samaksāt rēķinu. Viņš aizbrauca tieši tāpat, kā bija ieradies, labi piegrieztā rutotā uzvalka, apaļas, melnās acenes, ar diviem Vitona koferiem, kurus līdz taksometram aiznesa šveicars. Šakālis tobrīd bija par tūkstoš seši simti mārciņām nabagāks, viņa ierocis droši dusēja vienkāršajā čemodānā stacijas bagāžas glabātavā, bet uzvalka iekškabatā bija trīs lieliski viltotas personas apliecības.

Lidmašīna atstāja Briseli un devās uz Londonu pēc četriem; lai gan vienu viņa somu sīki pārbaudīja Londonas lidostā, tomēr nekas netika atrasts, un jau septiņos viņš stavēja zem dušas savā dzīvoklī, lai pēc tam dotos pusdienas uz Vestendu.

8. nodaļa

Trešdienas rītā Kovaļskis vairs tālsarunu nepieteica - viņš baidījās nokavēt lidmašīnu. Plauktiņā gaidīja kārtējais pasts. Viņš paņēma piecas aploksnes, ieslēdza tērauda lādītē un steidzas uz viesnīcu. Pusdeviņos pulkvedis Rodēns viņu atbrīvoja, nu varēja doties uz savu istabu gulēt. Nākamā sardze uz jumta sākās tikai septiņos vakarā.

Istabā viņš uzkavējās vienīgi, lai paņemtu 45. kalibra koltu (uz ielas Rodēns nekad neļāva to ņemt līdzi) un iebāztu to azotē. Ja Kovaļskis valkātu labi piegulošu žaketi, tad simt jardu attālumā jau varētu redzēt izspiežamies ieroci, bet viņa drēbes bija slikti pašūtas un, par spīti budigajamaugumam, uzvalks karājās kā maiss. Viņš paņēma plākstera rullīti un bereti, ko vakar bija nopircis, iebāza tos kabatā - kopa ar lirām un Francijas frankiem, savu pēdējo sešu mēnešu ietaupījumu, un aizvēra aiz sevis durvis.

Kāpņu laukumiņa piegaida sargs pacēla galvu.

- Viņi grib, lai es piezvanu, - Kovaļskis teica, ar īkšķi parādidams augšup uz devītā stāva pusi. Sargs neteica nekā, tikai noskatījās, ka Kovaļskis iekāpa liftā. Pēc mirkļa viņš jau bija uz ielas un uzlika uzacīm lielas, melnas brilles.

Ielas otrā pusē kafejnīcā kāds cilvēks ar Oggi numuru roka pār žurnāla malu nopētīja Kovaļski caur saules brillēm, viņš redzēja, ka polis meklē taksometru. Kad neviens nenaca, Kovaļskis saka iet uz stūra pusi. Cilvēks ar žurnālu atstāja kafejnīcas terasi un aizgāja līdz ietves malai. Mazs fiats izbrauca no stāvošo mašīnu rindas un apstājās viņam pretim. Viņš iekāpa, un fiats lēni sāka sekot Kovaļskim.

Uz stūra Kovaļskis ieraudzīja taksometru un apturēja. - - Fiumičino, - viņš teica šoferim.

Lidostā drošības dienesta aģents novēroja, kā Kovaļskis pie Alitalia letes samaksāja par biļeti skaidra nauda un pateica darbiniecei, ka čemodāna vai rokas bagāžas viņam neesot. Tā atbildēja, ka pasažieri uz Marseļas reisu 11.15 tikšot aicināti pēc stundas un piecām minūtēm.

Lai nosistu laiku, bijušais leģionārs iegāja kafetērijā, nopirka kafijas tasi un aiznesa to pie spoguļstikla logiem, no kurienes varēja redzēt lidmašīnas.

Domas pievērsās Silvijai, un viņa piere saraucās smagās raizēs. Tas nav taisnīgi, viņš prātoja, tas nav taisnīgi, ka viņai jāmirst, bet visi tie izdzimteņi, kas sēd tur, Parīzē, dzīvo. Pulkvedis Rodēns bija stāstījis par viņu nodevību, par Leģiona, ari Indoķīnas un Alžirijas cīnītāju drūmo likteni.

Tika izziņots Marseļas reiss, un kopā ar citiem Kovaļskis izgāja pa stikla durvīm, lai dotos uz lidlauku. Skatītāju terasē abi pulkveža Rolāna aģenti novēroja, kā viņš uzkāpa pa trapu un iegāja lidmašīnā. Tagad Kovaļskim bija berete galvā, uz vaiga - plāksteris. Viens no aģentiem pavērās otra un garlaikoti uzrāva uzacis. Kad lidmašīna pacēlās gaisā, abi aģenti atgāja no margām. Ejot cauri lielajai hallei, tie apstājās pie telefona, un viens uzgrieza kādu vietējo numuru. Nosauca savu vārdu un lēni teica:

- Viņš aizbrauca. Alitalia četri-pieci-viens. Nolaišanās Mariņanā 12.10. Čau.

Pēc desmit minūtēm ši vēsts sasniedza Parīzi, un vēl pēc desmit minūtēm to jau noklausījās Marseļa.

Alitalia Viscount izrāvās virs līča neiedomājami zilās virsmas un uzņēma kursu uz Marseļu. Daiļā stjuarte beidza savu smaidošo gājienu pa eju starp krēsliem, lai pārliecinātos, vai visi piesprādzējušies, un apsēdās stūra sēdeklī, salona gala, lai nostiprinātu arī savu jostu. Viņa ievēroja priekšā sēdošo pasažieri, kas cieši lūkojās ārā pa logu baltajā, mirdzošajā Romas deltas tuksnesi, it kā viņš līdz šim nekad nebūtu to redzējis.

Tas bija liels, neveikls cilvēks, kurš neprata itāliski un kura franču valodai bija Austrumeiropas akcents. Uz īsi apcirptajiem matiem melna berete, mugurā tumšs, saburzīts uzvalks, melnas acenes, ko viņš nenoņēma. Milzīgs plāksteris slēpa gandrīz pusi sejas, laikam jau skujoties pamatīgi sagraizījies, viņa nodomāja.

Lidmašīna nolaidās noteiktajā laikā lidostas ēkas tuvumā, un pasažieri sāka iet cauri stiklotajām durvīm uz muitas zāli. Kads mazs vīriņš, kas stāvēja blakus robežsargam, viegli piedūrās ar kaju policista stilbam.

"Liela auguma, melna berete, plāksteris." Tad mierīgi aizgāja un pateica to pašu otram. Pasažieri sadalījās divās rindās. Abi policisti sēdēja viens otram pretim, desmit soļu attāluma, un pasažieri gāja viņiem garām. Katrs uzrādīja pasi un iebraukšanas atļauju. Šie virsnieki bija no drošības policijas un pārbaudīja ārzemniekus un mājup atgriezušos frančus.

Kad parādījās Kovaļskis, zilajā formas svārkā tērptais policists uzmeta viņam tikai vienu skatienu. Viņš uzspieda zīmogu uz dzeltenās atļaujas, uzmeta uzradītajai pasei īsu skatienu un pamāja lielajam vīram iet tālāk. Atviegloti Kovaļskis devas pie muitas. Vecākais virsnieks uzrunāja Kovaļski:

Monsieur, votre bagageP - Un pamāja uz to pusi, kur pasažieri pie konveijera gaidīja, kad parādīsies viņu bagāža. Kovaļskis aizslāja pie muitas virsnieka.

J'ai pas de bagage, [22] - viņš teica.

Muitas virsnieks pacēla uzacis.

Pas de bagage? Eh bien, avez-vous quelque chose a declarer? [23]

Non, rien; [24] - teica Kovaļskis.

Muitnieks laipni pasmaidīja.

Eh bien, passez, monsieur. [25] - viņš parādīja uz izeju, pie kuras stāvēja taksometri. Kovaļskis pamāja un izgāja ārā, saulīte. Viņš palūkojās apkārt, ieraudzīja lidostas autobusu un iekāpa tajā.

Kad viņš nozuda skatam, vairāki muitnieki sastājas apkārt vecākajam biedram.

Nez, ko šie no viņa grib? - viens teica.

Izskatās pēc vientieša.

Viņš tāds nebūs, kad tie izdzimteņi ķersies klāt, - trešais sprieda, parādīdams ar īkšķi uz biroju aizmugurē.

Pie darba! - vecākais nosvepstēja. -Šodien mēs savu nieku Francijas laba esam izdarījuši!

Lielā Šarla, tu gribēji teikt, - pirmais izlaboja un pie sevis nopurpināja: - Lai dievs nedod!

Bija pusdienlaiks, kad autobuss beidzot apstājās pie Francijas aviācijas kantora pilsētas centra, un te bija vel karstāks neka Romā. Karstums spieda pilsētu ka slimība, ielizdams cilvēku audos, izsūkdams spēkus, enerģiju, gribu darīt ko citu, kā vien gulēt vesā istabā, kad slēģi aizvērti.

Adrese, ko Žožo bija pateicis Kovaļskim, izrādījās pilsētas galvenajā ielā. Pie Brīvības avēnijas viņš lika takspmetra šoferim apturēt, lai tālāk ietu kājām. Šofera Nsi vous voule skaidrāk par skaidru liecinaja, ko viņš domā par ārzemnieku, kam uznācis dullums kaut dažus jardus soļot tādā tveicē, kad varētu braukt mašīna.

Kovaļskis noskatījās, kā taksometrs apgriezās un aizbrauca. Viņš atrada šķērsielu, kuras nosaukums bija uzrakstīts uz papiriša. Majas šķita pavisam jaunas, un Kovaļskis nodomāja, ka Žožo ripojošā pārtikas bodīte laikam ir tīri ienesīga. Varbūt nu viņiem bija kiosks, ko Žožo kundze tik ilgus gadus bija tā karojusi? Tas liecinātu par labklājības pieaugumu. Un Silvijai ari patikamak augt šāda vide nekā dokos. Domājot par meitu, Kovaļskis apstajas. Ko tas Žožo pa telefonu bija teicis? Nedēļu? Varbūt divas? Neiespējami!

Viņš skriešus uzskrēja hallē un apstājās pie divrindu vēstuļu kastītēm. "Grzibovskis", uz vienas bija rakstīts, "dzīvoklis 23".

23. dzīvokļa durvis izskatījās tadas pašas kā pārejās. Tām bija pavelkams zvans un blakus balta kartīte, uz kuras mašīnrakstā uzrakstīts "Grzibovskis". Durvis atradās gaiteņa gala, viena pusē 22., bet otra - 24. dzīvoklis. Viņš pavilka zvanu. Durvis atvērās, un sprauga parādījās cērtes pieta, kas smagi nolaidās uz Kovaļska pieres.

Sitiens pāršķēla ādu, un kaulus satricināja dobjš blaukšķis. Atsprāga 22. un 24. dzīvokļa durvis, pa tām izšāvās vīri. Tas notika dažas sekundēs. Kovaļskis apstulba. Lai gan daudzējāda ziņā bija neattapīgs, vienu polis mācēja ļoti labi, proti - cīnīties.

Tomēr šaurajā gaiteniti viņa būda un spēks nelīdzēja. Liela auguma dēļ cērte nebija trāpījusi ar vajadzīgo efektu. Lai gan pār acīm plūda asinis, viņš samanīja, ka durvis stāv divi vīri un iekšā vēl divi katrā pusē.

Lode trāpīja vienam no sitējiem ceļgalā..

Bija vajadzīga telpa, kur kustēties, tāpēc viņš metās uz priekšu, 23. dzīvokli.

Tas, kas stāvēja priekšā, atstreipuļoja atpakaļ. Tie, kas bija aizmugurē, metās līdzi, tverdami Kovaļski aiz apkakles un piedurknēm. Istabā viņš izrāva koltu no azotes, pagriezās un izšāva uz durvīm. Bet tūlīt saņēma otru. triecienu pa roku, un tā noslīga lejup. Lode trāpīja vienam no sitējiem ceļgalā, un tas iebļaudamies paklupa. Kovaļskim ierocis izkrita, un no nākošā sitiena rokas pirksti kļuva nejūtīgi. Pēc mirkļa viņš bija pieveikts, jo virsū metās pieci vīri. Cīņa ilga piecas minūtes.

Grupas komandieris apvēla Kovaļski augšpēdu un paplēta vienu plakstu. Tad piegāja pie telefona, kas atradās pie loga, uzgrieza vietējo numuru un sāka gaidīt.

Viņš smagi elsoja. Kad vada galā atsaucās, sāka stāstīt.

Dabūjam rokā… Ciņa? Zināms, viņš kāvās, draņķis. Vienreiz izšāva, Gerini pazaudēja ceļgala skriemeli… Kas? Jā, polis ir dzīvs, kā bija pavēlēts. Citādi jau viņš nebūtu nodarījis visu šito postu… Nu, pats arī dabūja pamatīgi. Nezinu, guļ nesamaņā… Paklau, mums nav vajadzīgs policijas "salātu grozs", bet gan dažas Sarkanā Krusta mašīnas. Un ātri.

Viņš nosvieda klausuli un noņurdēja: "Mērkaķi tādi!", kas bija domāts pasaulei kā tādai. Istabā kā malka mētājās salauztu mēbeļu gabali, tikai arī malkai tie vairs nederēja. Bija paredzēts, ka polis pakritīs ārā, gaiteni. Pats viņš bija dabūjis ar atzveltni, ko svieda Kovaļskis, roka bija savainota un tagad sāpēja. Nolādētais polis, nejēgas tur biroja nebija pateikuši, kas ta par būdu.

Pēc piecpadsmit minūtēm ielā ieslīdēja divi ātrās palīdzības sitroeni, apstājās, un no viena izkāpa ārsts. Izmeklējis Kovaļski, pavilka uz augšu nesamaņā gulošā poļa piedurkni un izdarīja injekciju. Kad abi sanitāri aiznesa poli uz lifta pusi, ārsts pievērsās ievainotajam korsikānim, kas drūmi vēroja viņu no asins peļķes pie sienas.

Ārsts atvilka ievainotā rokas no ceļgala, paskatījās un iesvilpās.

Tā. Morfiju un prom uz slimnīcu! Iedošu zāles, un neko nejutīsiet. Šeit es neko nevaru izdarīt. Bet jūsu karjera šajā nozarē, mon petit [26] nu ir beigusies.

Sajūtot adatas dūrienu, Gerini atbildēja ar neķītrību straumi.

Izgājis gaitenī, sešu puišu komandieris atskatījās uz izdemolēto istabu. Ārsts apstājās viņam blakus.

Ellīte, ko? - ārsts teica.

Lai vietējais birojs tīra, - komandieris sacīja. - Tas draņķa dzīvoklis pieder viņiem.

Viņš aizvēra durvis. Ari 22. un 24. dzīvoklis bija vaļā, bet tur viss bija, kā bijis. Viņš aizvēra abas durvis.

Kaimiņu nav? - ārsts vaicāja.

Kaimiņu nav, - korsikānis teica, - mēs noīrējam visu stāvu.

Divpadsmit stundas vēlāk, pēc brauciena cauri visai Francijai,

Kovaļskis nokļuva gultā kamera pie cietokšņa barakām, netālu no Parīzes. Telpai bija obligātās baltās sienas, netīras un appelējušas, kā jau visās cietuma kamerās, un šur tur ieskrāpēta kāda neķītrība vai lūgšana. Bija karsti, smirdēja pēc karbola, sviedriem un urīna. Polis gulēja uz muguras šaura dzelzs gultā, tās kājas bija iebetonētas cementa grīdā. Nekādas veļas nebija, tikai matracis un salocīta sega pagalvi. Potītes piesprādzētas ar divām biezām siksnām, divas ap gurniem un roku locītavām. Viena siksna pārstiepta pār krūtīm. Viņš vēl aizvien bija nesamaņa, elpoja dziļi un saraustīti.

No sejas bija notīrītas asinis, atplēsta auss un galvas ievainojums sašūti. Plākstera gabals saturēja lauzto degunu, un pa atvērto muti bija redzams, ka izsisti divi priekšzobi. Visu seju klaja Jpriesmigas brūces.

Zem biezā apspalvojuma, kas sedza krūtis, plecus un vēderu, varēja redzēt citus ievainojumus - no dūrēm, spērieniem un sitamajām nūjām. Labās rokas locītava pamatīgi apsaitēta.

Cilvēks baltajā halātā beidza apskati, atlieca muguru un ielika stetoskopu somā. Viņš pagriezās un pamāja tam, kas stāvēja aiz muguras, un tas pieklauvēja piedurvīm. Durvis atvērās, abi izgāja ārā. Durvis aizvērās, un sargs aizbīdīja tām priekšā divus milzīgus dzelzs stieņus.

Ar ko jūs viņu… ar ātrvilcienu, vai? - ārsts vaicāja, kad viņi gāja pa gaiteni.

Bija vajadzīgi seši viri, - atbildēja pulkvedis Rolāns.

Nu, tie ir pamatīgi darbojušies. Gandrīz nosituši. Nebijis viņš stiprs kā vērsis, pagalam būtu.

Tā bija vienīgā iespēja, - pulkvedis atteica. - Viņš ir izsitis no ierindas tns manus vīrus.

Tam gan vajadzēja būt varenam kautiņam.

Un bija ari. Nu, kas īsti viņam kait?

Vienkārši izsakoties: iespējams labās rokas locītavas lūzums - man nebija iespējams iztaisīt rentgena uzņēmumu, sakropļota kreisā auss, pārsista galva un salauzts deguns. Daudzi nopietni sasitumi, iekšēja asiņošana, kas var pasliktināt stāvokli un nobeigt viņu vai ari pati no sevis uzsūkties. Viņam ir laba, pat robusta veselība - vismaz bijusi. Raizes man dara galva. Noteikti ir kontūzija, viegla vai smaga, to grūti pateikt. Galvaskausa lūzuma pazīmju nav, lai gan to nevar uzskatīt par jūsu puišu nopelnu. Viņam gluži vienkārši ir stiprs galvaskauss, kā no dzelzs. Bet kontūzija var kļūt ļaunāka, ja viņu neliks miera.

Man viņam jāuzdod daži jautājumi, - pulkvedis teica, skatīdamies uz savas degošās cigaretes galu. Slimnīca bija vienā pusē, kāpnes uz apakšējo stāvu - otra. Vīrieši apstājās. Ārsts paskatījās Aktīvā dienesta priekšnieka ar pretīgumu.

Te ir cietums, - viņš mierīgi teica. - Skaidrs, ka tas domāts tiem, kas apdraud valsts drošību. Tomēr es esmu cietuma ārsts, un šai cietuma ir spēka tas, ko es saku par cietumnieku veselības stāvokli. Tur tas gaitenis… - Viņš ar galvu pameta uz to pusi, no kuras abi bija nākuši, - paliek jūsu ziņā. Man ir nepārprotami paskaidrots, ka gar to, kas notiek lejā, man nav nekādas daļas. Tomēr sacīšu, lūk, ko: ja jus sāksiet "izvaicāt" to puisi ar savām metodēm, pirms viņš būs atveseļojies, viņš vai nu nomirs, vai zaudēs prātu un sāks trakot.

Pulkvedis Rolāns klausījās ārsta rūgtajos pareģojumos, un viņa seja nepakustējās ne vaibsts.

Cik ilgi? - viņš jautāja.

Ārsts paraustīja plecus.

To nav iespējams pateikt. Viņš var nakt pie samaņas rit, bet varbūt pēc vairākām dienām. Un pat ja naks - nopratināšanai nebūs derīgs, tas ir, no medicīniskā viedokļa - vismaz kādas divas nedēļas. Tas ir - ja kontūzija viegla.

Ir taču kādas zāles, - nomurmināja pulkvedis.

Jā, ir gan. Es domāju tās parakstīt. Jus varbūt spējat šis za Ies dabūt, droši vien. Bet ne no manis. Katrā ziņā nekam, ko viņš varētu jums tagad pateikt, nebūs nekādas jēgas.

Tie, iespējams, būs murgi. Viņa saprāts ir aptumšots. Tas var noskaidroties, var arī nenoskaidroties. Bet, ja noskaidrosies, tad tam jānotiek dabiskā ceļā. Zāles šobrīd iztaisīs no viņa tikai idiotu, kas nederēs ne jums, ne kādam citam. Varbūt paies nedēļa, pirms viņš atvērs acis. Jums nāksies gaidīt.

Pēc šiem vārdiem ārsts apgriezās un aizgāja atpakaļ un savu klīniku.

Tomēr ārsts bija maldījies. Kovaļskis atvēra acis pēc trim dienām, 10. augustā, un tajā pašā dienā notika viņa pirmā un vienīga tikšanās ar pratinātājiem.

Trīs dienas pēc atgriešanās no Briseles Šakālis pavadīja, beigdams gatavoties gaidāmajai misijai Francijā. Ar savu jauno braukšanas atļauju kabata viņš aizgāja uz Fanumhauzu, Automobiļu asociācijas štābu, un pieprasīja starptautisku braukšanas atļauju uz Aleksandra Džeimsa Kventina Dugana vārda.

Lietotu preču veikala Šakalis nopirka vairākas ādas ceļasomas - šis veikals specializējās ceļojumu piederumu tirdzniecībā. Vienā viņš iesaiņoja drēbes, kas vajadzības gadījuma varētu pārvērst viņu garīdznieka Pera Jensenā no Kopenhāgenas. Pirms somu sakravāšanas viņš noņēma dāņu firmas zīmes trim Kopenhāgenā pirktajiem krekliem un piešuva Londonā iegādatajam macitaja kreklam, baltajai apkaklītei un melnajai kaklasaitei, pirms tam noardidams angļu firmas zīmes. Ielika kurpes, zeķes, veļu, gaišo uzvalku. Šajā paša somā iepakoja arī amerikāņu studenta Marti Šulberga kedas, zeķes, džinsus, sporta kreklus un vējjaku. Aiz somas oderes paslēpa abu ārzemnieku pases. Beigās vēl ielika dāņu gramatu par franču katedrālēm, abus briļļu komplektus-vienu dānim, otru amerikanim, zīdpapīra rūpīgi ietītus abus dažādos kontaktlēcu komplektus un līdzekļus matu krāsošanai.

Otrā somā salika kurpes, zeķes, kreklu un bikses, ko bija pircis Parīzē, Flīmārketā, tāpat šineli un melno bereti, ko bija iegādājies Parīzes "uteni". Aiz oderes iebaza pavecā francūža Andrē Martēna viltotos dokumentus. Šai somā palika vieta tērauda caurulēs ievietotajam šaujamierocim un munīcijai.

Trešajā, drusku mazākā ceļasomā tika iepakotas Aleksandra Dugana mantas: kurpes, zeķes, veļa, krekli, kaklasaite, mutauti un trīs eleganti uzvalki. Aiz šis somas oderes tika noglabāti vairaki žūkšņi desmitmarciņu naudaszīmju tūkstoš mārciņu kopvērtība, kuras, no Briseles parbraucis, Šakalis bija izņēmis no sava personiskā bankas konta.

Katru somu viņš rūpīgi aizslēdza un atslēgas uzvēra uz atslēgu riņķa. Baložpelēkais uzvalks bija iztīrīts un izgludināts, pēc tam atstāts viņa dzīvokli uz pakaramā sienas skapi. Krūšu iekškabatā atradās pase, braukšanas tiesības, starptautiskā braukšanas atļauja un kabatas portfelis ar simt mārciņām skaidrā naudā.

Pēdējā somā viņš ielika skūšanās piederumus, pidžamas, sūkli, dvieli un pēdējos pirkumus: vairākus linu saites ruļļus, kadu pusduci plākstera ruļļu, trīs pakas vates un stipru šķēru pāri plakaniem, bet asiem asmeņiem. Šis ādas koferītis bija domāts kā rokas bagāža, jo Šakālis no pieredzes zināja, ka, izejot muitu jebkura gaisa ostā, muitnieki gandrīz nekad nelika atvērt "diplomātus".

Līdz ar to sagatavošanās bija pabeigta. Šakālis cerēja, ka garīdznieka Jensena un Marti Šulberga maskas lidzņemamas tikai piesardzības labad, īstenība tās vārbut nemaz nebūs vajadzīgas, ja viss noritēs gludi un netiks apšaubīta Aleksandra Dugana identitāte. Andrē Martēna veidols viņa plānam bija nepieciešams. Ja abu pārējo nepieciešamība atkritīs, attiecīgā soma tiks atstata bagāžas glabātavā. Un, iespējams pat, glābiņu meklējot, nebūs vajadzīgs neviens no šiem kostīmiem - kad darbs būs padarīts, varēs aizmest ari Andrē Martēna kostīmu. Iebrauks Francija ar trim čemodāniem un rokas bagāžu, bet izbrauks ar vienu čemodānu un rokas bagāžu - tas ir viss.

Kad kravāšanās bija pabeigta, Šakālis nolēma sagaidīt abus papirīšus, kam vajadzēja viņu izvadīt ceļā. Viens bija telefona numurs Parīze, pa kuru saņems informāciju, kā drošības spēki apsargā Francijas prezidentu. Otrs - vēsts no Meijera kunga Cirihē, ziņa, ka viņa konta iemaksati divi simti piecdesmit tūkstoši dolāru.

Gaidīdams viņš īsināja laiku - trenējās staigāt pa dzīvokli pieklibodams. Pēc divām dienām Šakālis apmierināts meta mieru, jo bija iemācījies klibot īsti ticami, neviens nepateiktu, ka viņa kāja nekad nav lauzta.

Pirmā vēstule pienāca 9. augusta rītā. Tā bija iemesta Roma un vēstīja: "Draugu var sazvanīt pa numuru Molitora 5901. Sāciet ar vārdiem "Ici Chacal"' [27] . Abilde būs "Ici Valmy" [28] . labu veiksmi!"

Vēstule no Cirihes pienāca tikai 11. augustā. Viņš smīnēja, lasīdams apstiprinājumu faktam, ka - lai notiek kas notikdams - ja paliks dzīvs, tad bus bagāts virs līdz moža galam. Ja gaidāmā operācija izdosies, viņš būs vēl bagātāks. Nebija šaubu, ka izdosies. Nekas nebija pakļauts nejaušībai.

Rīta atlikušo daļu Šakālis pavadīja pie telefona, pasūtīja biļetes un nokārtoja aizbraukšanu nākamajā pirmdienā, 12. augustā.

Pagraba klusuma bija dzirdama tikai piecu pie galda sēdošo viru smaga, apvaldītā elpa un vēl gārdzošā skaņa, ko dvesa tas, kurš sēdēja viņiem pretim, piesiets pie smaga ozolkoka krēsla. Nevarēja pateikt, cik liels ir pagrabs vai kādā krāsa tā sienas. Visā telpa bija tikai viens gaismas avots, standarta galda lampa, kādas bieži lieto lasīšanai, bet spuldze, ļoti spēcīga un gaiša, izstaroja siltumu jau ta karstajā pagrabā. Lampa bija piestiprināta pie galda labās malas, un abažurs pagriezts tā, lai gaisma kristu tieši virsu krēslam un gūsteknim.

Lampa izgaismoja arī galda plankumaino koku, kādas rokas pirkstgalus, plaukstu un locītavu, saspiestu cigareti, kas raidīja augšup tievu dūmu gristīti.

Gaisma bija tik spoža, ka pārējā telpas daļa šķita pilnīgi tumša. Piecus pie galda sēdošos vīrus gūsteknis nevarēja saskatīt. Vienīgais veids, kā redzēt savus pratinātājus, butu - piecelties un iziet no tiešā apgaismojuma.

Bet to viņš nespēja. Siksnas turēja kajas cieši pie krēsla. Gūstekņa roku locītavas bija piesietas pie roku balstiem ar popētu siksnu. Siksna bija apņemta viņam ap vidu un trešā ap masivajam, spalvainajām krūtīm. Visas siksnas bija piesūkušās ar sviedriem. Galds bija gandrīz tukšs. Vienīgi ar metālu apsista un vienā pusē cipariem aprakstīta sprauga. No šīs spraugas rēgojās ārā šaurs kloķis, ko varēja kustināt pa spraugu uz priekšu un atpakaļ, augšup un lejup. Blakus vienkāršs slēdzis. Ta tuvuma bija redzama melnām spalvām apaugusi virieša roka.

Zem galda divi vadi - viens no slēdža, otrs no strāvas kontroles - sniedzās uz mazu transformatoru, kas stāvēja uz grīdas. No šejienes melns, daudz resnāks gumijots kabelis nozuda sienā viru grupai aiz muguras. Pagraba cita sturī pie koka galda sēdēja viens pats vīrs ar seju pret sienu. Viņa priekša spīdēja vāja zaļa uguntiņa. Ja nebūtu elpošanas, klusumu pagraba varētu gandrīz vai sataustīt. Visi viri bija kreklos ar uzrotitām un piesvīdušām piedurknēm. Smaka bija asa - sviedru, metāla, dūmu un vēmekļu smaka. Pat pēdējo, jau tā diezgan spēcīgu, pārmāca vēl kāda stiprāka - nepārprotamu baiļu un moku smaka.

Beidzot ierunājās tas, kas sēdēja vidū. Balss bija klusa, pieglaimiga, civilizēta.

- Ecoute, monp'tit Viktor

Tu drīz vien pateiksi. Varbūt ne šobrīd. Bet drīz. Tu esi brašs puisis. To mēs zinām un atzīstam. Tomēr pat tu ilgi vairs nevarēsi izturēt. Tad kāpēc gan neizstāstīt? Tu doma, ka pulkvedis Rodēns tev to aizliegtu, ja būtu šeit? Viņš liktu, lai tu stāsti! Viņš tās lietas saprot. Viņš pats mums pateiktu, lai aiztaupītu tev vēl vairāk neērtību. Tu jau pats zini, ka beigu beigās visi sāk runāt. N'est-ce-pas Viktor? Esi taču redzējis viņus runājam, vai ne? Neviens nespēj to bezgalīgi izturēt. Kāpēc tad ne tagad, ko? Un pēc tam atpakaļ gulta. Un gulēt, gulēt, gulēt. Un neviens tevi vairs netraucēs…

Uz krēsla sēdošais pacēla pret gaismu sakritušos seju, kas spīdēja sviedros. Acis bija ciet, vai nu pampuma dēļ, vai ari tā tikai izskatījās, -to nevareja pateikt. Seja lūkojas uz galda pusi, un mute pavērās, mēģinot runāt. Izvēlas vemekļu piciņa, noripoja pāri spalvainajām krūtīm pie vēmekļu kaudzes klēpi. Galva atrāvās atpakaļ, tad atkal sašļuka, un zods atduras krūtis. Balss pie galda atkal sāka:

- Viktor, ecoute moi [29] . tu esi ciets virs. To mēs redzam. Atzīstam. Tu jau esi pārspējis rekordu. Tomēr pat tu nespēj ta turpināt. Bet mēs varam, Viktor, mēs varam. Ja mums vajadzēs, mes turēsim tevi pie dzīvības un apziņas dienām, nedeļām ilgi. Nebūs nekādas žēlsirdīgas aizmirstības kā vecajos laikos. Mūsdienās ir attīstīta tehnika. Ir zāles, tu sais [30] . Ar trešo pakāpi tagad ir beigas, varbūt pavisam. Kāpēc tad nerunāt? Redzi, mes saprotam. Zinām, kā sāp. Bet tie krabiši, tie to nesaprot. Vienkārši nesaprot, Viktor. Tie tikai dara, un dara savu … Tu gribi mums ko teikt, Viktor? Ko viņi tur dara tai Romas viesnīca? Ko viņi gaida?

Uz krutimnošļukusī lielā galva lēnām pašūpojās no vienas puses uz otru. Likās, it ka aizvērtas acis pārbaudītu vispirms vienu, tad otru vara krabīti, kas knieba krušu galos, vai arī to vienu lielāko, kura robotie zobi bija iecirtušies penisa galā.

Runātājā rokas gulēja uz galda gaismas lauka - slaidas, baltas, rāmas. Viņš nogaidīja vēl kādu bridi. Tad viena balta roka atrāvās no otras, pirksti izpletās un nolaidās uz galda.

Virs, kas sēdēja pie elektriska slēdža, pastiepa roku un pabīdīja vara kloķi pa skalu uz priekšu no skaitļa divi līdz skaitlim četri. Balta roka

atvilka izplestos pirkstus, pacēla rādāmo gaisā, tad pirkstgalu pavērsa uz leju visai pasaulei pazīstamajā signālā "ieslēgt".

Mazie metāla krabiši, kas bija piestiprināti cilvēkam krēslā, likās atdzīvojamies, tikko atskanēja vieglā zumēšana. Uz krēsla sēdošais lielais stāvs palēcās, it kā to botu iedarbinājusi kada neredzama roka. Siksnas iespiedās kāju un roku locītavās, šķita, par spīti popējumam, siksnas iegrauzisies miesā un kaulos. Acis izspiedās un it kā skatījās griestos. Mute pavērās ka pārsteiguma, un pec pussekundes no krūtīm izlauzās dēmonisks kliedziens. Tas atkārtojās atkal un atkal, un atkal…

Viktors Kovaļskis sabruka 4.10 pēcpusdienā, un tad tika ieslēgts magnetofons.

Kad viņš saka runāt - īstenība atskanēja kaut kas vidējs starp vaimanam un smilkstiem -, centrā sēdošais virs mierīgi ierunājās:

- Kāpēc viņi tur tup, Viktor? … Tai viesnīca… Rodens, Monklērs un Kasons… no kā tie baidās… kur viņi ir bijuši, Viktor?… ar ko satikušies?… kāpēc nearvienunekontaktējas… pasaki mums, Viktor… Kāpēc Romā… pirms Romas… kāpēc Vīnē, Viktor… kur Vīnē… kurā viesnīcā., kāpēc viņi tur bija, Viktor?

Pēc piecdesmit minūtēm Kovaļskis pilnīgi apklusa. Balss piegaida vēl turpinaja, dažas minūtes klusāk, bet tad kļuva skaidrs, ka atbilde vairs nebija gaidāma. Virs centrā beidza.

Magnetofona spoli noņēma un ar pirmo mašīnu, kas stavēja pie cietokšņa pagraba durvīm, aizveda uz Aktīvā dienesta mītni.

Mirdzoša diena, kas bija sasildījusi Parīzes ietves, izbaloja zeltainā krēsla, un deviņos iedegās spuldzes. Ka jau allaž vasaras vakaros, Sēnas krastos pastaigājās pārīši - rokroka, lēni, it ka izbaudot krēslas un mīlas vīnu un jaunību, kas nekad vairs neatgriezīsies, lai kā gribētos. Krastmalas kafejnīcās atdzīvojās sarunas, tur skanēja glāžu šķinda, sveicieni un zobgalīgas atbildes, komplimenti, atvainošanas un viss, no kā veidojas franču sarunas un Sēnas burvība augusta vakarā. Pat tūristiem gandrīz tika piedots, ka tie šeit atrodas un ir atveduši savus dolārus.

Nelielaja birojā pie Porte des Lilas šis skaņas neiespiedās. Trīs vīri sēdēja pie magnetofona, kas, uz galda nolikts, leni griezās. Visu pēcpusdienu un vakaru viņi bija strādājuši. Viens darbojās ap slēdžiem, atkal un atkal ieslēdzot atpakaļgājienu, lai atkārtotu tekstu. Viņam bija "austiņas", piere saraukta pūles atšifrēt svarigakos vārdus skaņu jucekli, kas nāca no magnetofona. Lūpās iekniebta cigarete laida gaisā dūmus,

likdama acīm asarot, ar žestiem viņš deva zīmi operatoram, ja gribēja, lai kaut ko atkārto. Reizēm viņš klausījās desmit sekunžu ilgu posmu, vai sešas reizes. Tad viņš ierunātos vārdus nodiktēja.

Trešais, pajauns gaišmatis, sēdēja pie rakstāmmašīnas. Jautājumi, ko uzdeva cietokšņa pagrabā, bija viegli saprotami, tie skanēja skaidri un precīzi. Atbildes bija nesakarīgākas. Gaišmatis pierakstīja diktēto kā interviju, jautājumus vienmēr sākdams ar jaunu rindu un burtu "J". Atbildes bija nākamajā rindiņā un sākās ar burtu "A". Tās bija nesakarīgas, un tur, kur jēga pazuda pavisam, viņš atstāja tukšu vietu.

Bija gandrīz pusnakts, kad viņi beidza. Par spīti atvērtajam logam, gaiss bija zils no domiem un smirdēja kā pulvera noliktavā.

Visi trīs piecēlās gluži stīvi un pārguruši. Katrs izstaipījās pats pēcl sava paņēmiena, lai izkustinātu sastingušos un sāpošos muskuļus. Viens no viņiem pacēla telefona klausuli, palūdza ārpilsētas līniju un uzgrieza kādu numuru. Vīrs ar "austiņām" noņēma tās un attina lenti j atpakaļ. Mašīnrakstītajs izņēma pēdējas lapas, izvilka kopējamos papīrus ; un sāka salikt pārrakstīto pēc lappusēm. Pirmais eksemplārs bija domāts , pulkvedim Rolānam, otrais kartotēkām un trešais mimeogrāfam īpašām kopijām departamentu vadītājiem, ja Rolāns to uzskatīs par vajadzīgu. :

Zvans sasniedza pulkvedi Rolānu restorānā, kur viņš ar draugiem pusdienoja. Kā parasti, elegantā izskata vecpuisis bija galants un asprātīgs,un viņa izteiktos komplimentus dāmas uzņēma ar lielu atzinību, vismaz dāmas,janeviņu viri. Kad viesmīlis aicināja pulkvedi pie telefona, viņš atvainojās un aizgāja. Telefons stāvēja uz bāra letes. Pulkvedis pateica vienkārši "Rolāns" un gaidīja, kad operatīvais darbinieks vada galā nosauks savu vārdu.

Nejaušs noklausītājs secinātu, ka viņš ir saņēmis ziņojumu par savu mašīnu, kas bijusi remonta, bet nu salabota un pulkvedis var to atkal lietot. Pulkvedis Rolāns pateicās ziņotājam un atgriezās pie galda. Pēc piecām minūtēm viņš atvainojās, paskaidrodams, ka rīta pusē grūti strādājis un vajagot atpūsties. Pēc desmit minūtēm viņš jau sēdēja savā mašīnā un steidzās pa vēl aizvien pārpilnajām pilsētas ielām uz kluso Porte des Lilas rajonu. Birojā viņš ieradās pēc vieniem nakti, novilka nevainojami pašūtos melnos svārkus, teica nakts dežurantam, ka vēlas a kafiju, un pa telefonu izsauca savu palīgu.

Kovaļska atzīšanās pirmo eksemplāru atnesa reizē ar kafiju. Divdesmit s sešas lappuses garo ziņojumu pirmoreiz viņš izlasīja ātri, mēģinādamsuztvert būtisko no tā, ko šis trakais leģionārs bija teicis. Ap teksta vidu kaut kas saistīja viņa uzmanību, lika saraukt pieri, tomēr nepārtraukdams viņš izlasīja visu līdz galam.

Otrreiz lasīja lēnāk, daudz rūpīgāk, vairāk koncentrēdamies. Trešo reizi lasot, paņēma no galda flomāsteru un lasīja vēl lēnāk, šur tur starp vārdiem un rindiņām izsvītrodams tās rindkopas, kur bija runa par Silviju, Indoķīnu, Alžiriju, Zožo, Kovaču, korsikāņu bastardiem, leģionu. Tas viss bija skaidrs un viņu neintereseja.

Nu jau atzīšanās bija vairs tikai sešas lapas gara. No šī atlikuma viņš mēģināja kaut ko saprast. Bija minēta Roma. Visi trīs šefi atradās Roma. Ari to viņš zinaja. Bet kāpēc? Šis jautājums bija prasīts astoņas reizes. Atbilde vienmēr bija viena un tā pati. Viņi nevēlējās, ka tos nolaupa tapat kā Argo. Diezgan saprotami, Rolāns domāja. Vai tiešām ar šo Kovaļska operāciju būtu veltīgi šķiests laiks? Bija viens vārds, ko leģionārs pateica divas reizes, īstenībā neskaidri nomurmināja, atbildēdams uz tiem astoņiem jautājumiem. Šis vārds bija "slepens". Kā īpašības vārds? Bet viņu uzturēšanas Romā taču nekas slepens nebija. Vai varbūt noslēpums? Kāds noslēpums?

Rolāns izlasīja visu vēl desmito reizi, tad sāka atkal no gala. Visi trīs oasieši atradās Romā. Viņi dzīvoja tur, jo negribēja tikt nolaupīti. Viņi negribēja tāpēc, ka viņiem bija kas "slepens".

Rolāns ironiski nosmīnēja. Viņš labāk par ģenerāli Gibo zināja, ka Rodēns jau nu gan netupēs patvēruma tikai tāpēc vien, ka ir nobijies.

Tatad viņi zinaja kādu noslēpumu, vai ne? Likās, tas sācies no kaut kā Vīnē. Vārds "Vīne" uzpeldēja trīs reizes, bet sākumā Rolāns nodomāja, ka domāta Vēnas pilsēta, kas atrodas divdesmit jūdzes no Lionas. Bet varbūt Austrijas galvaspilsēta, nevis provinces pilsētiņa Francijā? Tātad Vīnē bija aizsākums tam noslēpumam, kuru viņi baidījās izpaust, ja tiktu nolaupīti un spīdzināti…

Stundas aizritēja, un pa to laiku tika izdzertas neskaitāmas tases kafijas. Pelnu traukā izauga liela kaudze izpīpēto cigarešu. Iekams balpelēkā ausmas svītra sasniedza drūmo priekšpilsētu fabriku jumtus, pulkvedis Rolāns saprata, ka ir ticis uz kaut kādām pēdām.

Tekstā trūka šādu tādu gabalu. Vai tie patiešam zuduši uz visiem laikiem kopš tā brīža, kad viņam trijos no rīta piezvanīja, ka Kovaļskis miris? Vai ari tie ieslēpti tepat šai juceklīgajā tekstā, izsprukuši no sajukušajām smadzenēm, zūdot pēdējām izturības rezervēm?

Rolāns sāka piezīmēt tos fragmentus, kas šķita šeit neiederamies. Kleists, kāds vārdā Kleists. Būdams polis, Kovaļskis šo vārdu bija

116

117

izrunājis pareizi, un Rolāns, vel no kara laikiem atcerēdamies nedaudz vāciski, ari uzrakstīja šo vārdu pareizi, kaut gan franču mašīnrakstitajs bija to uzsitis aplami. Vai tas bija kāds cilvēks? Vai varbūt vieta? Viņš izsauca komutatoru un lūdza noskaidrot Vīnes telefona pārvalde, vai Vīne ir persona vai vieta, ko sauc Kleists. Atbilde pienāca pec desmit minūtēm. Vīnē bija divas slejas garš Kleistu saraksts, visi privātpersonas, un divas iestādes ar šo vārdu: Ēvalda Kleista amatskola zēniem un Kleista pansija Bruknera aleja. Rolāns atzīmēja abas, bet pasvītroja Kleista pansiju. Tad viņš lasīja tālāk.

Vairākās vietas tika minēts kads ārzemnieks, pret kuru Kovaļskis, likās, izjuta pretrunīgu attieksmi. Brīžiem, runājot par šo cilvēku, viņš bija lietojis vārdu bon, kas nozīme "labs", citreiz viņš to bija nosaucis par facheur - tipu, kas kaitina un sanikno. īsi pec pulksten 5 Rolāns lika atnest magnetofonu un lenti un veselu stundu to klausījās. Aparatu ieslēdzis, klusi un spēcīgi nolamājas. Paņēmis smalku spalvu, viņš vairākās vietās teksta izdarīja labojumus.

Kovaļskis nebija ārzemnieku saucis vis par bon, bet gan par blondu. Un otrs vārds, nakdams pār saplosītajam lupām un pierakstīts kā facheur, īstenībā nozīmēja faucheur, tas ir - slepkava.

Kopš šī brīža nebija grūti salikt kopā Kovaļska neskaidras vārdu drumslas. Vārds "šakālis", kas visur bija izsvītrots, jo Rolāns bija domājis, ka Kovaļskis tā lama tos, kas viņu bija notvēruši un mocījuši, ieguva jaunu nozīmi. Tas bija šifrs gaišmatainajam slepkavām, un viņš bija ārzemnieks, ar viņu visi trisOAS šefi bija satikušies Kleista pansijā Vīnē pirms apmešanās Roma tik rūpīga apsardzībā.

Tagad Rolans jau varēja atšifrēt banku un juvelierveikalu aplaupīšanas iemeslus. Blondais, lai tas bija kas būdams, vēlējas naudu par darbu oasiešu uzdevuma. Pasaulē varēja but tikai viens vienīgs darbs, par kuru prasītu tādu summu. Blondais bija ataicinats ne jau tāpēc, lai kārtotu bandas savstarpējās domstarpības.

Septiņos no rīta Rolāns piezvanīja uz savu sekretariātu un lika dežurējošajam operatoram nosūtīt zibens pieprasījumu aģentūrai Vīne. Pec tam pavēlēja atnest visus Kovaļska atzīšanas eksemplārus un ieslēdza tos savā seifa. Beidzot apsēdās rakstīt ziņojumu, kas sastāvēja no vienas lapas un kam virsu bija uzrakstīts "Tikai.jūsu zināšanai".

Viņš īsi attēloja operāciju, ko pats personiski bija veidojis, lai notvertu Kovaļski, minēja, kā iemānījis bijušo leģionāru Marseļā, paziņojot viņam, ka dārgs tuvinieks guļ uz nāvi slims, kā Aktīvais dienests Kovaļski notvēris, deva īsu pārskatu par magnetofona lentes saturu, par to, kā Kovaļskis nopratināts un iegūta neskaidra atzīšanās. Rolāns atrada par vajadzīgu piebilst, ka, pretodamies aģentiem, Kovaļskis divus no tiem sakropļojis, bet ari pats stipri cietis, mēģinot izdarīt pašnāvību, tomēr laikā pieveikts un vienīgais iespējamais bijis - ievietot viņu slimnīcā. Šeit, gulēdams slimības gultā, viņš tad ari atzinies.

Pārējā ziņojuma daļa sastāvēja no pašas atzīšanās un Rolana skaidrojuma. Pabeidzis Rolāns brīdi vilcinājās, aplūkodams jumtu kores, ko tagad zeltīja rīta saule. Par Rolānu stāstīja, ka viņš nekad nepārspīlējot. Pēdējo rindkopu viņš apsvēra ar lielu rūpību.

"Šajā laika izmeklešana vēl arvien turpinās, lai sagadātu lietiskos pierādījumus. Tomēr, ja izmeklēšana pieradītu, ka iepriekš minētais ir patiesība, tas, pēc mana ieskata, satur ārkārtīgi bīstamu pieņēmumu, proti: šie teroristi ir nodomājuši apdraudēt Francijas prezidenta dzīvību. Ja ši sazvērestība pastāv, ka aprakstīts, ja slepkava ārzemnieks, zināms vienīgi ar šifra vārdu Šakālis, noalgots šim uzdevumam - uzbrukt prezidenta dzīvībai - un jau tagad gatavo plānu nodoma realizēšanai, tad mans pienākums ir Jus informēt, ka,pec manām domam, mums būs darīšana ar lielu nacionālu problēmu…"

Pavisam ne kā parasti, ziņojuma galīgo variantu pulkvedis Rolans pārrakstīja ar mašīnu pats, aizzīmogoja aploksni ar savu personisko spiedogu, uzrakstīja adresi un nomarķēja ar slepenā dienesta atzīmi. Beidzot viņš sadedzināja melnrakstu un pelnus aizskaloja mazajā izlietnē, kas atradās viņa kabineta stūrī.

Viņš nomazgāja rokas un seju. Slaucīdamies Rolāns skatījās spogulī virs izlietnes. Sejā, kas lūkojās pretī, skaistums bija izzudis. Kalsnējā seja, tik glīta jaunībā un sievietēm tik pievilcīga brieduma gados, pusmužā sāka izskatīties sagurusi un saspriegta. Pārāk daudz piedzīvots, pārak daudz uzzināts par tiem negantību dziļumiem, kādos cilvēks var nogrimt, kad nostājas pret līdzcilvēku, parak daudz plānots un viltots, sūtot cilvēkus nāvē vai nogalināt, liekot tiem kliegt pagrabos vai piespiest kliegt citus - tas bija līdzējis Aktīvā dienesta priekšniekam novecot piecdesmit četros gados daudz ātrāk, лека tas būtu noticis citos apstakļos. Divas dziļas rievas stiepās gar degunu lejup līdz mutes kaktiņiem. Divas tumšas ēnas likās uz mūžiem palikušas zem acīm, un deniņi kļuvuši balti, nevis sudrabaini.

"Gada beigās es no šejienes patiešām aiziešu," viņš nodomaja. Seja lūkojās pretī šaubu pilna. Neticība vai vienkārši rezignācija? Seja varbūt zināja labāk neka prāts. Pec noteikta gadu skaita jau nekur vairs nevar aiziet. Visu atlikušo dzīvi cilvēks paliks tas, kas viņš bijis. No pretošanās kustības līdz drošības policijai, pec tam izlūkošana un beidzot - Aktīvais dienests. Cik daudz cilvēku un cik asiņu visos šajos gados, viņš vaicāja sejai spogulī. Un viss Francijai. Vai tas, pie velna, Francijai rupeja? Seja lūkojās pretī no spoguļa un klusēja. Jo abi viņi zināja atbildi.

Pulkvedis Rolāns pavēlēja, lai pie viņa ierodas motorizēts kurjers. Viņš pasūtīja ari vārītas olas, radziņus ar sviestu un vel kafiju, tikai šoreiz lielu tasi un ar pienu, ari aspirīnu pret galvas sāpēm. Aizzīmogoto aploksni viņš iedeva motociklistam līdz ar rīkojumu, kur to nogādāt. Apēdis olas un radziņus, Rolāns dzēra kafiju uz atvērtā loga palodzes. Pāri jumtiem viņš varēja saskatīt Dievmātes katedrāles smailes un rīta tveice, kas jau karājās pār Senu, arī Eifeļa torni tālumā. Bija krietni pāri deviņiem 11. augusta rītā, un pilsētas darba steigā kāds varbūt ari lādēja motociklistu melnajā ādas jakā, kas ar sirēnas kaucieniem lauza ] ceļu caur pilsētas satiksmi.

Rolāns domāja, ka atkarībā no tā, kā tiks novērtēts ziņojuma rakstītais,; izšķirsies jautājums, vai viņam gada beigās vispār vēl būs darbs, no kura aiziet pensijā.

9. nodaļa

Tai pašā rītā, tikai vēlāk, iekšlietu ministrs sēdēja savā kabinetā pie galda un drūmi skatījās ārā pa logu uz saulaino apaļo pagalmu. Viņā galā bija skaisti kalti dzelzs vārti, katrā pusē rotāti ar Francijas republikas ģerboni, un aiz tiem Bovo laukums, kur plūda mašīnu straume no Fobursantonorē un de Mariņjī avēnijas. Laukuma vidu stāvēdams, ļ satiksmi regulēja policists.

No abām pārejām ielām, kas veda uz laukumu, ari plūda mašīnas. Paklausot policista svilpei, tās pārskrēja pāri laukumam un nozuda. Šķita, ka policists rotaļājas ar šim piecām bīstamajām Parīzes satiksmesstraumēm, tāpat kā toreadors rotaļājas ar vērsi - mierīgi, pašapzinīgi un meistarīgi. MsjeRožē Freijs apskauda viņu par uzdevuma vienkāršību un to paļāvību, ar kādu viņš darīja savu darbu.

Pie ministrijas vārtiem divi žandarmi vēroja sava kolēģa virtuozo rīkošanos skvēra centrā. Viņiem abiem pār plecu bija automāti un uz ārpusi tie noskatījās caur dubultvārtu robotajiem dzelzs režģiem, pasargāti no pasaules trakuma, droši par savu ikmēneša algu, karjeru un savam vietām augusta siltajā saulīte. Arī viņus ministrs apskauda - par viņu dzīves un centienu nesarežģīto vienkāršību.

Izdzirdis aiz muguras nočaukstam papīrus, viņš grozāmajā krēslā apsviedās pret rakstāmgaldu. Vīrs, kas sēdēja galda otrā pusē, aizvēra dokumentu mapīti un nolika ministram priekšā uz galda. Abi saskatījās. Klusuma tikšķēja tikai pulkstenis uz kamīna dzegas pretim durvīm un bija dzirdama apslāpēta satiksmes duna no Bovo laukuma puses.

Nu, ko jus domājat?

Komisārs Žans Dikrē, prezidenta de Golla personīgā drošības korpusa priekšnieks, bija viens no lielākajiem speciālistiem Francijā visos drošības jautājumos, īpaši tādos, kas attiecas uz vienas atsevišķas dzīvības aizsardzību. Tāpēc viņš tika iecelts šajā posteni un tāpēc sešas sazvērestības pret Francijas prezidentu bija vai nu novērstas, vai sagatavošanās laikā atklātas.

Rolānam taisnība, - viņš beidzot sacīja. Balss bija neizteiksmīga, bezemocijām, noteikta. Likās, viņš izsaka savu spriedumu par gaidāmā futbola mača varbūtējo rezultātu. - Ja tas, ko viņš raksta, ir patiesība, tad draud neiedomājamas briesmas. Visas Francijas drošības aģentūras ar savām kartotēkām, viss aģentu tīkls, kas pašlaik iepludināts OAS rindās, tas viss ir bezspēcīgs pret ārzemnieku, ienācēju, kas strādā pilnīgi viens, bez sakariem un draugiem. Turklāt viņš ir profesionālis. Ka Rolāns tur saka… - ministrs atšķīra Aktīvā dienesta šefa ziņojuma lapu un skaļi nolasīja: "…tas butu ārkārtīgi bīstams pasākums."

Rožē Freijs pārlaida plaukstu īsi apcirptajiem sirmajiem matiem un atkal pagriezās pret logu. Viņš nebija viegli uzbudināms, bet 11. augusta rītā jutās satraukts. Daudzus gadus būdams uzticīgs de Golla kursa piekritējs, viņš bija radījis sev stingra vīra reputāciju, inteliģence un izsmalcinātība - šis īpašības bija novedušas viņu ministra krēslā. Mirdzošas zilas acis, kas varēja būt gan silti aicinošas, gan stindzinoši aukstas, spēcīgi veidots vīrišķīgs augums, skarba sejas izteiksme, kas modināja apbrīnu ne vienā vien sievietē, kam patīk varasvīri, - tie Rožē Freijam bija ne tikai vēlēšanu platformas balsti vien.

Agrāk, kad gollistiem bija jācīnās ar amerikāņu naidu, britu vienaldzību, žirodistu godkāri un komunistu niknumu, viņš bija mācējis manevrēt. Viņi bija uzvarējuši, un divas reizes astoņpadsmit gados vīrs, kam tie bija sekojuši, atgriezās no trimdas, lai pārņemtu a ugstāko varu Francijā. Divos pēdējos gados Francijā bija atsākusies cīņa pret tiem pašiem, kuri divas reizes bija atjaunojuši ģenerāļa varu, - pret armiju. Vel pirms brīža ministram bija licies, ka pedejā ciņa sāk atslābt, pretinieki zaudē speķu.

Tagad viņš saprata, ka tā vēl nebūt nav galā. Kāds kalsns, fanātisks pulkvedis Romā bija izstrādājis plānu, kas varēja visu iznicināt: atentāts pret vienu vienīgu cilvēku. Rože Freijs pietiekami labi zinaja stāvokli Francijā, lai ļautos ilūzijai, ka viņa prezidenta nave varētu neizraisīt apvērsuma mēģinājumu, prologu pilsoņu karam.

Tā, - viņš beidzot sacīja, vēl aizvien lūkodamies uz saulaino pagalmu, - tas bus viņam jāpasaka.

Policists neatbildēja. Tehniska dienesta priekšrocība ir darīt savu darbu, izlemšanu atstājot tiem, kam par to maksā. Brīvprātīgi kļūt par slikto ziņu vēstnesi viņš nevēlējās.

Bien. Mērci, Commisarie- [31] tad es šodien izlūgšos audienci un prezidentu informēšu. - Balss skanēja stingri unapņemīgi. Kas jādara, jādara. - Man laikam nebūs īpaši jāatgādina, ka tam jāpaliek pilnīga slepenībā, kamēr nebušu runājis ar prezidentu un viņš pats nebūs izlēmis, kā rīkoties.

Komisārs Dikrē piecēlās un izgāja, šķērsoja skvēru un atgriezās Elizejas pili.

Palicis viens, iekšlietu ministrs pievērsās atnestajiem dokumentiem un vēlreiz tos lēni pārlasīja. Viņam nebija nekādu šaubu, ka Rolana konstatējums ir pareizs, un ari Dikrē nepieļāva citu secinājumu. Briesmas bija klāt, nopietnas, no tām nebija iespējams izvairīties, un prezidentam tas bija jāzina.

Negribīgi viņš nospieda iekšēja telefona pogu un teica:

Savienojiet mani ar Elizejas ģenerālsekretāru.

Pēc minūtes iezvanījās sarkanais telefons. Ministrs pacēla klausuli

un kādu sekundi klausījās.

Msjē Fokār, s'il vous plait… [32] - pec mirkļa telefona atskanēja klusa balss, kas piederēja vienam no Francijas varenakajiem vīriem. Rožē Freijs īsi paskaidroja, ko viņš vēlas un kāpēc.

Cik vien drīz iespējams, Žak… Jā, es saprotu, ka tev jaatrod īstais bridis. Es pagaidīšu. Ludzu, piezvani man, cik vien drīz vari.

Viņam piezvanīja pēc stundas. Pieņemšana tika noteikta piecos, tūlīt pēc prezidenta diendusas. Ministram iešāvās prātā protestēt, teikt, ka tas, kas viņam vtz galda, ir svarīgāks par atputu, tomēr viņš savaldījās. Tāpat ka visi pārējie prezidenta komandā, viņš zināja, ka nav ieteicams iebilst klusajai civilā kalpotaja balsij, kam jebkura laikā bija pieejama prezidenta auss.

Tai pašā pēcpusdienā, bez divdesmit minūtēm četros, no Kenin- gema restorāna Kerzonstritā iznāca Sakalis. Viņš bija paēdis vienas no smalkakajām un dārgākajām pusdienām, kādas vien Londonas speciālisti spēja izgatavot no juras produktiem. Iegriežoties Sautodlistrītā, viņš nodomāja, ka tās, galu galā, varbūt uz ilgāku laiku būs viņa pēdējas pusdienas Londonā.

Tai pašā bridi melns DS19 izbrauca pa Francijas Iekšlietu ministrijas vārtiem un nogriezās uz Bovo laukumu. Skvēra centrā stāvošais policists, kuru ar saucienu brīdināja kolēģis piedzelzs vārtiem, apturēja satiksmi un salutēja.

Kādus simt metrus tālāk sitroens nogriezās uz Elizejas pils akmens portika pusi. Ari šeit posteni stāvošie žandarmi bija brīdināti un apturēja satiksmi, lai mašīna varētu ērti nogriezties un tikt cauri pārsteidzoši šaurajai ieejai. Abi republikas gvardi, kas stāvēja pie sargbūdiņām, salutējot piesvieda balti cimdotas rokas pie šauteņu magazīnām, un ministrs iebrauca pils pagalma.

Ķede, kas zema loka karājās iekšējās arkas priekšā, uz bridi aizkavēja mašīnu, kamēr dežurējošais inspektors, viens no Dikrē vīriem, aši ielūkojās mašīna. Viņš palocījās ministram, un tas pamāja pretī. Tad ķēde nokrita zemē, un sitroens pardardināja pāri. Līdz pils fasadei atlika kādas simt pēdas. Šoferis Robērs pagrieza pa labi un pretēji pulksteņa rādītāja virzienam brauca apkart pagalmam, lai nogādātu savu kungu sešu granīta pakāpienu pakājē.

Durvis atvēra viens no sudraba ķēdēm greznotajiem, melni tērptajiem šveicariem. Ministrs izkāpa un uzskrēja pa kāpnēm. Pie stiklotajām durvīm viņu sveicināja galvenais šveicars. Viņi formāli sasveicinājās, un ministrs sekoja šveicaram. Kādu bridi vajadzēja gaidīt vestibila zem milzīgas lustras, kas garā zeltīta ķēdē nokarājas no velvētajiem griestiem. Šveicars aši piezvanīja pa telefonu, kas stāvēja durvju kreisajā pusē uz marmora galda. Nolicis klausuli, viņš pievērsās ministram, pasmaidīja un savā ierasti majestātiskajā, nesteidzīgajā solī veda ministru pa granīta kāpnēm, kas bija segtas ar paklāju.

Pirmajā stāvā viņi uzkāpa pa zemām, platam kāpnēm, kas atradās pretim hallei. Šveicars klusi pieklauvēja pie durvīm kāpņu laukumiņa leisajā pusē. Atskanēja apslapēts "ienāciet", švēicars atvēra durvis un pakāpās sānis, ļaudams ministram ieiet pieņemama istabā. Kad ministrs bija iekšā, durvis bez trokšņa aizvērās, un šveicars atkal stalti nokāpa vestibila.

Caur lielo dienvidpuses logu telpas galā iespīdēja saule, plūdinādama pār paklaju savu siltumu. Viens no lielajiem franču logiem bija atvērts, un varēja dzirdēt baložu dūdošanu pils dārza kokos. Satiksmes trokšņi šeit līdzinājās klusai murdoņai - pat vēl klusākai par baložu dudošanu. Kā vienmēr, atrodoties Elizejas pils dienvidu puses telpās, msjē Freijs, dzimis un uzaudzis pilsētā, viegli varēja iztēloties, ka atrodas kādā pili talu laukos, kurus prezidents ļoti mīlēja.

Šodien adjutanta pienākumus izpildīja pulkvedis Tesērs. Viņš piecēlās no galda.

Ministra kungs…

Pulkvedi… - Msjē Freijs pamāja ar galvu uz aizvērtajam durvīm ar apzeltīto rokturi. - Mani gaida?

Protams, ministra kungs.

Tesērs piegāja piedurvīm, īsi pieklauvēja, pavēra durvis unapstājās tajās.

Iekšlietu ministrs, prezidenta kungs.

No istabas atskanēja apslāpēta atbilde. Tesērs atkāpās, uzsmaidīja ministram, un Rožē Freijs iegāja Šarla de Golla privātajā kabineta.

Viņš uzskatīja, ka šajā istabā itin viss apliecina tā cilvēka personību, kas bija noteicis telpas dekorējumu un iekārtojumu. Labaja pusē trīs augsti un plati logi ar skatu uz dārzu, tāpat ka Salon des Ordonnances Arī šai kabinetā viens no logiem bija atvērts un arī šeit varēja dzirdēt baložu dūdošanu parkā.

Kaut kur zem liepām un dižskābaržiem slēpās viri, galvenokārt, lai viņus nepamanītu no augšas. Visa pili baidījās no prezidenta dusmām, jo viņš necieta tik rupīgu apsardzību. Tas bija Dikrē smagākais krusts, un neviens neapskauda šo viņa uzdevumu - sargāt cilvēku, kam visas personiskas drošības formas likās aizvainojošas.

Kreisajā pusē pie sienas atradās stikloti gramatu plaukti un galds Ludviķa XV stilā, uz kura nolikts Ludviķa XVI pulkstenis. Gridu sedza Savoneri paklājs, austs 1615. gadā karaliskajā paklāju fabrikā Šaijo.

Istaba viss iedvesa cieņu, liecināja par gaumi un pauda Francijas diženumu. Pēc Rože Freija domam, tāds pats bija ari virs, kas sēdēja pie šī galda un tagad piecēlās, lai sveiktu viņu ar parasto izsmalcināto laipnību.

Ministrs atcerējās, ka Harolds Kings,angļu korespondents Parīzē un vienīgais anglosaksis Sarla de Golla personīgo draugu pulkā, reiz bija viņam bildis, ka prezidenta izturēšanās atbilstot nevis divdesmitajam, bet gan astoņpadsmitajam gadsimtam. Tomēr Rožē Freijs nespēja iedomāties šo slaido stāvu zidā un brokātā, ar tērpam atbilstošajiem elegantajiem žestiem un klanīšanos. Viņš nespēja arī aizmirst dažas reizes, kad šis staltais, vecais vīrs, par kaut ko nopietni noskaities, bija izteicies īstā zaldātu valodā tik spēcīgi, ka pārējie kabineta locekļi sastinga un gandrīz vairs nespēja izteikt ne vārda.

Ka zināms, viens no iemesliem šādai reakcijai bija daži iekšlietu ministra veikti pasākumi, lai nekas neapdraudētu Francijas satversmi un pirmkārt paša prezidenta dzīvību. Par šiem jautājumiem viņi nekad nebija runājuši aci pret aci, un Freijam daudz ko vajadzēja darīt slepeni. Domājot par dokumentu, kas šobrīd atradās mapē, un to, kas bija ziņojams, viņš gandrīz sajuta bailes.

Mon cher Frey

Slaidais, melnpelēkā uzvalkā tērptais kungs bija panācies ap lielo galdu, aiz kura viņš parasti sēdēja, un sniedza roku sveicienam.

Monsieur le President, mes respects. [33]

Viņš paspieda sniegto roku. Vecais šķita esam labā oma. Aizveda ministru pie viena no atzveltnes krēsliem, kas bija apvilkts ar Pirmās impērijas laikā austu drānu. Savu saimnieka pienākumu veicis,Saris de Golls atgriezās pie galda un apsēdās ar muguru pret sienu. Viņš atlaidās krēslā, abu roku pirkstgalus atspiedis pret galda pulēto virsmu.

Manu dārgo Freij, man teica, ka jos vēloties ar mani runāt ļoti steidzama lietā. Tā, ko jus man teiksiet?

Rožē Freijs dziļi ievilka elpu un sāka runāt. īsi un kodolīgi paskaidroja, kas viņu atvedis šurp, jo zināja, ka de Golls neatzīst garas runas, atskaitot pats savējās, un arī tad tikai, runājot publiski. Privāti viņš deva priekšroku īsai runāšanai, kā to vairāki viņa runātīgākie padotie bija atklājuši sev par nepatikšanu.

Kamēr Freijs stāstīja, varēja manīt, ka prezidents it kā sastinga. Arvien dziļāk krēslā atlaizdamies un visu laiku šķietami augdams arvien lielāks, viņš garām savam degunam lūkojās uz ministru kā uz nepatīkamu substanci, ko kabinetā ievazājis līdz šim uzticams kalpotājs. Bet Freijs zināja, ka no piecu jardu attāluma viņa seja prezidentam varēja likties gaišs plankums, jo prezidents savu tuvredzību slēpa, nekad nevalkadams brilles, lietojot tās tikai lasīšanai.

Iekšlietu ministra monologs bija ildzis tikai vienu minūti. Tajā tika pieminēti Rolāna un Dikrē secinājumi. Nobeidzot ministrs teica:

Rolāna ziņojums man ir tepat mape.

Ne vārda nesacījis, prezidents pastiepa roku pāri galdam. Msje Freijs izņēma ziņojumu no mapes un pasniedza.

No žaketes augškabatas Saris de Golls izņēma brilles, nolika lapiņu uzgaida un sāka lasīt. Baloži vairs nedudoja,it kā sajēgdami, ka pašreiz nav īstais laiks. Rože Freijs skatījās laukā, uz kokiem, pec tam palūkojās uz vara lampu blakus dzešpapira blokam uz galda. Ģenerālis de Golls lasīja atri. Trijās minūtes viņš tika galā ar Rolāna ziņojumu, rūpīgi to salocīja, sakrustoja tam pāri rokas un vaicāja:

Tā, un ko jūs vēlaties no manis, manu dārgo Freij?

Rože Freijs dziļi ievilka elpu un sāka uzskaitīt pasākumus, ko vēlējās realizēt. Divreiz viņš lietoja frāzi: "Cik varu spriest, prezidenta kungs, tas būs nepieciešami, lai mes no šīs nelaimes izvairītos…"

Trīsdesmit trešajā sekunde ministrs lietoja frāzi: "Francija ir ieinteresēta…"

Tālāk viņš netika. Prezidents viņu pārtrauca, un sonora balss izrunāja vārdu "Francija" tā, kā vel neviena francūža balss ne pirms, ne pec tam nav to darījusi.

Francija ir ieinteresēta, manu dārgo Freij, lai Francijas prezidents netiktu redzēts slēpjamies no kāda nožēlojama algotņa, turklāt… - viņš apklusa, kamēr nicināšana pret šo viņam nezināmo slepkavu it kā smagi nolaidās pāri istabai, - ārzemnieka. *

Rože Freijs saprata, ka ir zaudējis. Bet ģenerālis savaldību nezaudeja, kā iekšlietu ministrs bija baidījies. Viņš sāka runāt skaidri un precīzi, jo gribēja, lai viņa vēlēšanās būtu pilnīgi skaidri saprotamas. Daži teikumi izlidoja pa logu, un tos dzirdēja pulkvedis Tesērs.

La France ne saurait accepter… la dignitй et la grandeur assujetties aux miserables menaces d'un…d'un CHACAL..

Pec divām minūtēm Rožē Freijs atstāja prezidenta sabiedrību. Viņš strupi pamāja pulkvedim Tesēram, izgāja pa pieņemamās istabas durvīm un nokāpa vestibilā.

"Tur aiziet cilvēks, kam galvā velnišķīgi smagas domas," nodomāja galvenais šveicars, pavadījis ministru lejup pa akmens kāpnēm līdz sitroenam un noskatījies, kā viņš aizbrauc. "Nez, ko tas Vecais viņam pateica?" Bet, ta kā viņš bija šveicaru šefs, tad seja valdīja tads pats rāms miers kā šīs pils fasādē. Šeit viņš bija nokalpojis divdesmit gadus.

Ne, tā tas nav izdarāms. Šai ziņa prezidents ir absolūti nelokāms.

Rožē Freijs atgāja no loga un pievērsās tam, kam bija teicis šos

vārdus. Tūlīt pēc atgriešanas no Elizejas pils viņš bija ataicinājis kabineta jeb personāldaļas šefu. Aleksandrs Sangineti bija korsikānis. Ka cilvēks, kam iekšlietu ministrs bija uzticējis but par kuratoru Francijas valsts drošības spēku vadībā, Sangineti bija ieguvis gan draugu atzinību, gan pretinieku kritiku par antikonstitucionālu darbošanos.

Galēji kreisie ienīda un baidījās no viņa, jo Sangineti nevilcinoties mobilizēja visus 45 tūkstošus desantnieku nesaudzīgām cīņām pret demonstrantiem.

Komunisti viņu saukāja par fašistu, varbūt tāpēc, ka dažas viņa metodes sabiedriskas kārtības uzturēšana atgadināja paņēmienus, ko lietoja strādnieku paradīzeaiz "dzelzs priekškara". Galēji labejie, kurus komunisti arī dēvēja par fašistiem, tapat nīda viņu, pielietojot tos pašus argumentus sakarā ar demokrātijās un civiltiesību neievērošanu.

Arī daudziem ierindas cilvekiem Sangineti nepatika, jo viņus kaitinaja barjeras ielās, personas apliecību pārbaude mazākos ceļu mezglos, kustības aizturēšana visos galvenajos ceļos un biežā demonstrantu fotografēšana. Prese jau bija nokristījusi viņu par "msjē anti-OAS" un, izņemot relatīvi nelielo gollistu presi, zakāja pilna balsi, ja arī Francijas visvairāk kritizētā vira slava Sangineti ietekmeja, tad viņš mācēja to slēpt. Viņa personiskas reliģijas dievība atradās Elizejas pilī.

Tas ir neiespējami. Neiespējami! Viņš ir neiespējams! Mums jānosargā viņa dzīvība, bet viņš neļauj to darīt! Es dabutu rokā to zelli, to Šakāli! Bet jus sakāt, ka neesot atļauts ķerties ne pie kādas pretdarbības. Ko lai iesākam? Vai lai gaidām, kamēr tas nelietis izdara savu? Tapat vien sēdēt un gaidīt?

Ministrs nopūtas. Neko citu viņš nebija gaidījis, tomēr tas uzdevumu neatviegloja. Viņš atkal apsēdās pie galda.

Aleksandr, paklausies. Pirmkārt, vēl neesam droši, ka Rolāna| ziņojums saskan ar īstenību. Tā ir viņa paša versija par šo… KovaļskiJ kas nupat nomiris. Varbūt Rolāns maldās. Meklējumi Vīnē vēl aizvienļ turpinās. Esmu sazinājies ar Gibo, viņš gaida atbildi šovakar. TomēM šobrīd jāpiekrīt, ka visas valsts mērogā sākt medīt svešinieku, kas] mums pazīstams tikai ar šifra vārdu, ir nereāli. Tiktāl man jāpiekrīt prezidentam. Bez tam tāds ir viņa norādījums… nē, absolūti nelokāmā] pavēle. Es to atkārtoju, lai nebūtu nekādu neskaidrību. Nekas nedrīkst ļ tikt publicēts, nekādas izvērstas meklēšanas, nekādu mājienu, ka kaut [34] kas nav kārtībā. Prezidents domā tā: ja šis noslēpums tiks izpausts, tad presei bus sensācija, ārzemēs ņirgāsies, un visi musu apkārtējie drošības pasākumi kā šeit, tā ārzemēs tiks izskaidroti ar Francijas prezidenta bailēm no viena vienīga cilvēka, turklāt - no ārzemnieka. To viņš1

% necietis, es atkārtoju: ne-cie-tīs. īstenība… - ministrs pasvītroja savu viedokli ar izstieptu rādītājpirkstu, - viņš man pilnīgi skaidri pateica, luk, ko: ja mūsu rīciba šai lietā, sīkumos vai vispār, tiks publiski zināma, tad galvas ripos. Tici man, sher ami,1 es nekad nebiju redzējis viņu tik stingru.

-Bet uzstāšanas programma,-iebilda korsikānis,-tā nu gan noteikti jāgroza. Viņš nedrīkst publiski uzstāties, kamēr tas tips nav notverts. Viņam taču katrā ziņā…

Viņš it neko neatliks un neatcels. Nebūs nekādu grozījumu ne par stundu, pat ne par minūti. Visa tā lieta ir jādara absolūtā slepenībā, i

Pirmo reizi kopš sazvērestibas Kara skolā, kad tika apcietināti atentāta līdzdalībnieki, Aleksandrs Sangineti juta, ka atkal atrodas turpat, kur sākumā. Pēdējos divos mēnešos, cīnīdamies pret banku aplaupītājiem un demolēšanas vilni, viņš bija atļāvies cerēt, ka pats sliktākais jau pāri, un šo noziegumu vilni izskaidroja kā Slepenās armijas agoniju, pēdējas slepkavu saujiņas trakošanu, cenšoties sadabūt pietiekami daudz naudas ērtai dzīvei trimdā.

Bet Rolāna ziņojuma pēdējā lapa skaidri rādīja, ka dubultaģenti, ko Rolāns bija spējis iepludināt pat pašos augstākajos OAS rangos, - bija piemāniti. Viņš saprata arī, ka plašie dosjē par ikvienu, kas jebkad kaut vai attālu bijis saistīts ar OAS, tāpat neko nepalīdzēs vienkārša iemesla dēļ, proti: Šakālis bija ārzemnieks.

Ja mums neļauj rīkoties, ko tad lai darām?

- Es neteicu, ka mums neļauj rīkoties, - izlaboja Freijs. - Es teicu, kamums neļauj rīkoties atklāti. Viss jādara klusībā. Tātad paliek viena | iespēja. Slepkavas identitāte jāizdibina ar slepenu izmeklēšanu, viņš jāizseko, lai botu kur būdams - Francijā vai ārzemēs, un pēc tam [ nevilcinoties jālikvidē.

"… un pēc tam nevilcinoties jālikvidē. Tas, kungi, ir vienīgais mums ļ atļautais gājiens."

Iekšlietu ministrs pārlaida skatienu ministrijas apspriežu istabā ap | galdu sēdošajiem, ļaudams vārdu jēgai nogulties klausītāju apziņā. Šeit | atradās četrpadsmit viri, viņu pašu ieskaitot.

Ministrs stāvēja galda galā. Labajā pusē viņam blakus sēdēja kabi- | neta šefs, tam pa kreisi policijas prefekts, Francijas policijas spēku politiskais vadītājs.

No Sangineti pa labi sēdēja ģenerālis Gibo, Pretizlūkošanas šefs, pulkvedis Rolāns, Aktīvā dienesta galva, viņa rakstītā ziņojuma norakstu bija saņēmis katrs klātesošais. Aiz Rolāna komisārs Dikrē no Prezidenta drošības korpusa, un pulkvedis Senklērs de Vilobāns, lidotāju pulkve- ļ dis no Elizejas pils, fanātisks gollists, bet nebija noslēpums, ka tikpat | fanātisks viņš ir visur, kur runa par paša godkāri.

Pa kreisi no msjē Morisa Papona, Policijas prefekta, sēdēja msjē f Moriss Grimo, Francijas kriminālpolicijas - Surete Nationale - ģenerāldirektors, un blakus visu piecu tās departamentu priekšnieki.

Virs, kas personiski pārzināja Francijas nacionālo detektīvu spēkus,sēdēja blakus Morisam Grimo. Tas bija Maksis Fernē, Police Judiciaire - PJ - priekšnieks.

Tālāk, Fernē labajā pusē sēdēja pārējo četru Sirtē nodaļu priekšnieki.

Pirmais, sabiedriskās drošības biroja vadītājs, atbildēja par ēku, ļ komunikāciju, šoseju un visa cita aizsardzību pret sabotāžu un demolēšanu. Otrs pārstāvēja Centrālo izziņu biroju, ko varēja uzskatīt par pārējo četru "atmiņu": šis iestādes štābā atrodas arhīvi ar pusmiljona personlietām pārcilvēkiem, kas nākuši-saskarēar Francijas policiju. Šos dosjē papildināja ikviena Francijas pilsoņa pirkstu nospiedumi, kuram jebkad tie bija noņemti, ieskaitot daudzus, kas nebija identificēti. Tur glabājās arī desmitarpus miljonu apliecību, ieskaitot katra tūrista ieceļošanas atļauju, un viesnīcu formulāri, ko aizpildījuši cilvēki, kas apmetušies Francijas viesnīcās ārpus Parīzes. Vienīgi telpas trūkuma

dēļ šie formulāri ik pēc laika tika likvidēti, lai rastu vietu lielajam skaitam jauno, kas ienāca ik gadus.

Trīs krēslus tālāk sēdēja Valsts apsardzes direkcijas priekšnieks, atbildīgs arī par Francijas lidostu, doku un robežu pastāvīgu novērošanu. Pirms nosūtīt uz arhīviem Francijā ieradušos tūristu iebraukšanas atļaujas, tās pārbaudīja pretizlūkošanas virsnieks, lai fiksētu nevēlamos.

Pēdējais šai rindā sēdēja Republikas drošības korpusa šefs, kuram pakļauti 45 tūkstošu viru lieli štati, ko Aleksandrs Sangineti jau bija tik labi reklamējis un nepopulāri izlietojis iepriekšējos divos gados.

Vietas trūkuma dēļ Drošības korpusa vadītājs sēdēja galda galā, pretim ministram. Vēl atlika viena vieta, starp viņu un pulkvedi Senklēru, labās puses stūrī. To aizņēma masīvs vīrs, kura pīpes dūmi acīmredzot kaitināja izsmalcināto pulkvedi pa kreisi. Ministrs bija lūdzis Maksi Fernē, lai ari šo viru aicina uz apspriedi. Tas bija komisārs Moriss Bovje-, kriminālmeklēšanas brigādes galva.

Tātad pašlaik situācija ir šāda, kungi, - rezumēja ministrs. - Jūs esat izlasījuši pulkveža Rolāna ziņojumu un no manis dzirdējuši tos ierobežojumus, ko prezidents ir atradis par vajadzīgu likt pretim mūsu pūlēm novērst briesmas, kas viņu apdraud. Es vēlreiz atkārtoju, ka izmeklēšanā un jebkurā darbībā šai virzienā jāietur vislielākā slepenība.I Nav jāatgādina, ka jums visiem jāievēro pilnīga klusuciešana. Esmu jus saaicinājis šeit tāpēc, ka man šķiet: lai kas mums jādara, visi šeit pārstāvētie departamenti agri vai vēlu var tikt aicināti palīgā, un jums, šefiem, nav jāšaubās, ka šī lieta ir svarīgāka par visām citām. Katrā ziņā jums nekavējoties jāsniedz palīdzība.

Viņš apklusa. Viri gar abām galda pusēm nopietni pamāja. Dažs no klātesošajiem neatraudamies skatījās runātājā vai ari dosjē sev priekšā. Viņa galā komisārs Bovjē blenza griestos, šad tad izpūzdams dūmu mākonīšus no mutes kaktiņa kā sarkanādainis, kas raida signālus. Blakus sēdošais gaisa spēku pulkvedis pie katra dūmu pūtiena saviebās.

Šķiet, tagad es drīkstu jūs lūgt izteikties, - ministrs teica.

Pulkvedi Rolān, vai Vīnē ir kādi panākumi?

Aktīvā dienesta priekšnieks pacēla acis no sava ziņojuma.

Jā, - pulkvedis Rolāns beidzot teica. - Ir izvaicāti Kleista pansijas darbinieki. Šorīt un diena to darīja Vīnes operatīvie. Kleista pansija ir neliela privāta viesnīciņa Brukneralejā. Viņiem līdzi bija Marka Rodēna, Monklēra un Kasona fotogrāfijas. Mums nepietika laika sagādāt Viktora Kovaļska fotogrāfiju, kuras Vīnes kartotēkā nebija. Dežurējošais viesnīcas

klerks apliecinājis, ka esot redzējis vismaz divus no šiem cilvekiem. Bet viņš nevarējis pateikt, kas viņi ir. Tikusi laista darbā nauda un panākts, ka pārskatīts viesnīcas viesu saraksts laikā no 12. līdz 18. jūnijam - pēdēja ir tā diena, kad visi trīs OAS šefi noīrēja rezidenci Romā. Drīz vien klerks atcerējies Rodena seju, tas bijis cilvēks, kas 15. jūnijā noīrējis istabu uzŠulca vārda. Klerks teicis, ka Sulcam pēcpusdienā bijusi kāda apspriede, nakti viņš pavadījis noīrētajā istaba un otrā rītā aizbraucis. Klerks atcerējies, ka Sulcam bijispavadonis, ļoti liela auguma puisis ar pašapzinīgu izturēšanos, tāpēc Sulcu paturējis prātā. No rīta viņu apmeklējuši divi vīrieši. Abi viesi varēja būt Kasons un Monklērs. Klerks nebijis īsti pārliecināts, tomēr domājot, ka vienu no viņiem esot redzējis kādreiz agrāk. Viņš teicis, ka vīri palikuši istabā visu dienu, izņemot vienu reizi vēlu vakarā, kad Sulcs un tas milzenis - kā viņš saucis Kovaļski - uz pusstundu izgājuši. Neviens neesot lejā pusdienojis.

Bet vai tas piektais pie viņiem ir bijis? - nepacietīgi vaicāja Sangi- neti.

Rolāns turpināja ziņojumu tāpat kā līdz šim - vienaldzīgā toni.

Vakarā pie viņiem atnācis vēl viens cilvēks un uzkavējies pusstundu. Klerks teicis, ka atceroties viņu tādēļ, ka šis apmeklētājs ienācis viesnīcā tik ātri un tik droši kāpis augšā, ka klerks nedabūjis viņu lāgā apskatīt. Tobrīd nodomājis, ka tas esot viens no viesnīcas viesiem, kas aizejot nav nodevis atslēgu. Viņš redzējis tikai šā vīra svārku stūri, kad tas gājis augša pa kāpnēm. Tomēr drīz viņš atgriezies hallē. Pēc svārkiem klerks pazinis, ka tas bijis tas pats cilvēks. Viņš palūdzis savienot ar Sulca istabu, 64. numuru. Svešais pateicis divus vārdus franču valodā, tad nolicis klausuli unatkal uzskrējis augša. Tur viņš sabijis pusstundu, tad aizsteidzies, ne vārda neteicis. Kādu stundu pēc tam aizgājuši ari abi pārējie Šulca apmeklētāji, katrs atsevišķi. Sulcs ar milzeni palikuši pa nakti, bet otrā rīta pēc brokasta aizbraukuši.

Apraksts, ko klerks spējis dot par tā vakara apmeklētāju, bijis šāds: slaids, nenoteikta vecuma, pareiziem vaibstiem, tumšās brillēs, labi runājis franciski, mati gaiši, pagari, no pieres atsukāti.

Vai ir kāda iespēja dabūt tā gaišmatainā attēlu? - vaicāja policijas prefekts Papons.

Rolāns pakratīja galvu.

Mani … mušu aģenti Vīnē tēlojuši vietējos slepenpolicistus. Par laimi, viens no viņiem līdzinās vinietim. Bet tā ir maskarāde. Klerku nācies iztaujāt viesnīcas telpās.

Mums jādabū precīzāks apraksts, - piebilda izziņu biroja priekšnieks. - Vai ir minēts kāds vārds?

Ne, - Roiāns atteica, - tas, ko jūs nupat dzirdējāt, ir triju stundu sarunas rezultāts. Katru punktu pārbaudījām vairākkārt. Vairak klerks, nekā neatceras.

Vai nevar viņu paķert tāpat kā Argo, lai palīdzētu viņam šeit, Parīze, atcereties slepkavas izskatu? - vaicāja pulkvedis Senklers.

Iejaucās ministrs.

Tādas nolaupīšanas vairs nebūs. Mes jau tā arvien vel esam ar Vāciju uz nažiem Argu nolaupīšanas deļ. Tā var darīt vienreiz, bet atkārtot to nedrīkst.

Tik nopietnā gadījumā dežurejošā klerka nolaupīšanu taču var izdarīt daudz diskretāk, nekā tas bija ar Argū, - pretizlūkošanas šefs ierosināja.

Maksis Ferne mierīgi teica:

Katra ziņa jāšaubās, vai daudz ko izteiks tas, ka cilvēks valkā melnas brilles. Ja cilvēks kadu redzējis desmit sekundes, tad ļoti retos gadījumos izradās, ka notvertais patiešām ir tas pats, ko sazīmējis liecinieks.

Tātad bez Kovaļska, kas ir miris un pateicis visu, cik zinājis - un tas nav daudz -, pasaule vel paliek četri cilvēki, kas zina, kāds šis Šakālis izskatās, - komisārs Dikre teica. - Viens ir pats Šakālis, un parejie trīs sež viesnīcā Romā. Kā būtu, ja pamēģinātu vienu no viņiem dabūt šurp? ,

Ministrs atkal papurināja galvu.

Manas instrukcijas ir stingras. Nolaupīšana pilnīgi izslēgta. Itālijas valdība sāks trakot, ja šāda lieta notiktu dažus jardus no Via CondottiA Turklāt pastāv šaubas, vai tas vispār iespējams. General?

Ģenerālis Gibo pacēla acis.

Rodena un viņa palīgu drošības pasākumu apjoms un kvalitāte, kā ziņo aģenti, kas viņus nemitīgi novēro, šiedrošības pasākumi praktiski izslēdz nolaupīšanas iespeju, - viņš teica. - Tur uzturas astoņi pirmšķirīgi ārzemju leģiona strēlnieki, kas viņus apsargā, vai septiņi, ja Kovaļskim nav atrasts vietnieks. Visi lifti, kāpnes, ugunsdzēsības ejas un jumts ir apsargāti. Lai dabūtu rokā vienu no viņiem, būtu jāsāk cīņa ar automātiem, varbūt ar gāzes granātām un šautenēm. Un pat tad būtu visai vajas izredzes izvest šo cilvēku no Itālijas un nogādāt 500 kilometrus līdz Parīzei. Mums ir cilvēki, kas šādās lietās skaitās pasaules mēroga lietpratēji, un viņi apgalvo, ka tas nav iespējams bez karadarbības.

Kabineta atkal iestājas klusums.

Nu, kungi, vai ir vēl kāds priekšlikums? - ministrs vaicāja.

Tas Sakalis ir jaatrod! Tiktāl viss skaidrs, - atsaucās pulkvedis Senklērs. Vairāki pie galda sēdošie saskatījās, un viens otrs pacēla

uzacis.

Tiktāl viss patiešām ir skaidrs, - nomurmināja ministrs. - Mes tikai mēģinām izprast, kā lai to izdara, ievērojot atļautā robežas, un tad varbūt varētu izlemt, kurš no šeit pārstāvētajiem departamentiem šim darbam būtu vispiemērotākais.

Republikas prezidenta apsargāšana, - Senklērs diži paziņoja, - jāuzņemas prezidenta drošības korpusam vai prezidenta personīgajam Statam, ja nevienam citam tas nav pa spēkam. Es jums apsolu, ministra kungs, ka mes savu pienākumu veiksim.

Daži bija pievēruši acis nepārvaramā noguruma. Komisārs Dikre palūkojās uz pulkvedi, un, ja skatiens spētu nonāvēt, tad Senklērs tagad butu pagalam.

Vai viņš nesaprot, ka Vecais nepiekrīt? - Gibo tikko dzirdami pačukstēja Rolānam.

Rože Freijs pacēla acis un uztvēra Elizejas pils galminieka skatienu. Viņa nakamie vārdi liecināja, ka ministrs patiešām ir uzdevumu augstumos.

Pulkvedim Senkleram, protams, ir taisnība. Mes visi pildīsim savu pienākumu. Un esmu pārliecināts, ka pulkvedis ir padomājis ari par to, kas notiktu, ja kads departaments uzņemtos šis sazvērestības izjaukšanu un ciestu neveiksmi vai ari lietotu metodes, kas būtu pretējas prezidenta vēlmēm. Zināma nelabvēlība tad nenovēršami naktu par neveiksminieka galvu.

Šie draudi pakārās gaisā tikpat smacīgi kā Bovjē pīpes dūmi. Senklera smalkā, bālā seja saspringa, un acis paradījās bažas.

Mēs visi zinām, kādi ierobežojumi kave prezidenta drošības korpusa darbību, - sacīja komisārs Dikre. - Tapec šai izmeklēšanai acīmredzot ir vajadzīgs daudz plašāks apjoms, neka var uzņemties mans štats, nepametot novārtā savus tiešos pienākumus.

Neviens viņam neatbildēja, jo katra departamenta šefs zināja, ka prezidenta drošības korpusa vadītājs runā skaidru patiesību. Bet neviens nevēlējās arī, lai ministra acs kristu uz viņu. Rože Freijs vēroja visus pēc kārtas, līdz skatiens aizķērās piedūmu aizplīvurotā komisāra Bovjē būdiga stāva galda viņā galā.

Un ka domājat jūs, Bovje? Jas vel neko neesat teicis.

Detektīvs izņēma no mutes pīpi, pamanījies vēlreiz iepūst dūmus

tieši acis Senkleram, kas pašlaik bija pagriezies pret viņu, un tad ierunājās mierīgi, kā cilvēks, kas konstatē dažus vienkāršus faktus, kuri viņam tikai nupat iešavušies prata.

Man šķiet, ministra kungs, ka pretizlūkošanai atklāt šo cilvēku nevarēs palīdzēt aģenti, kas darbojas OAS iekšienē, jo pat OAS nezina, kas viņš ir. Aktīvais dienests nevar viņu likvidēt tāpēc, ka nezina, kurš jālikvidē. Valsts apsardzes direkcija, savukārt, nevar dabūt viņu pāri robežai tāpēc, ka nezina, kurš tas ir, izziņas birojs nevar sniegt mums nekādu dokumentētu informāciju par viņu tāpēc, ka nezina, kādus dokumentus meklēt. Policija nevar viņu apcietināt, jo nezina, ko apcietināt, un Republikas drošības speķi nevar izsekot, jo nezina, kas jāizseko. Visa Francijas drošības sistēma šeit ir nespēcīga. Tāpēc man liekas, ka pirmais uzdevums ir - dot šim cilvēkam vārdu. Līdz ar vārdu mēs iegūstam seju, ar seju - pasi un ar pasi-arestu. Bet, lai atrastu vardu, un vel paslepen, tas nu ir tīrs detektīva darbs!

Viņš atkal apklusa un iesprauda pīpi zobos. Nevienam nebija, ko iebilst. Sangineti leni palocīja galvu.

Un kurš ir labakais detektīvs Francijā, komisār? - ministrs klusi vaicāja.

Bovjē mirkli padomāja, pirms atkal izņēma pīpi no mutes.

Labakais detektīvs Francija, kungi, ir mans vietnieks, komisārs Klods Lebēls.

Ataiciniet viņu šurp! - sacīja iekšlietu ministrs.

2. daļa

Cilvēka medību anatomija

10. nodaļa

Pēc stundas Klods Lebēls iznaca no apspriežu istabas samulsis un apjucis. Piecdesmit minūtes viņš bija klausījies, kā iekšlietu ministrs skaidroja priekšā stāvošo uzdevumu.

Ienākot viņu lūdza apsēsties galda galā, kur vajadzēja iespieties starp Drošības korpusa šefu un savu priekšnieku Bovje. Pārējiem četrpadsmit vīriem klusējot, viņš bija izlasījis Rolāna ziņojumu, visu laiku juzdams no visām pusēm ziņkāras acis.

Kad Lebēls nolika ziņojumu, viņu pārņēma nemiers. Kāpēc viņš tika aicināts? Tad sāka runāt ministrs. Viņš neizteica lūgumu. Tā bija direktīva. Lebēlam būs pašam savs birojs, visa nepieciešamā informācija, viss, kas vajadzīgs darba organizēšanai, un atbalsts, ko sniegs ap galdu sedošie. Līdzekļu ziņā - nekādu ierobežojumu.

Vairākkārt viņam tika atgādināts, ka pirmais priekšnoteikums ir pilnīga slepenība, ko pieprasījis pats valsts galva. Klausoties dūša saskrēja papēžos. Viņi lūdza -ne, pieprasīja -neiespējamo! Nebija, no kā sākt. Nebija nozieguma - pagaidām. Nebija pieturas punkta. Neviena liecinieka, izņemot trīs, ar kuriem nevarēja runāt. Tikai kāds vārds, šifrs - un visa plašā pasaule, kur meklēt.

Klods Lebēls bija krietns policists, to viņš ari pats apzinājās. Vienmēr bija bijis labs policists, apdomīgs, precīzs, uzcītīgs. Tikai šad tad paradijas iedvesmas zibsnis, kas vajadzīgs, lai krietnu policistu pārvērstu ievērojama detektīva. Bet viņš vienmēr bija paturējis prāta, ka deviņdesmit procenti policijas darba sastāv no rutīnas, neefektīvas prašņašanas, pārbaudes un vēlreiz pārbaudes, šis darbs lidzināsaušanai, kamēr no pavedieniem tiek izveidots veselais, veselais pārvēršas par tiklu, un šis tīkls beidzot ietin noziedznieku. Rodas lieta ne tikai nosaukuma pēc, bet tāda, kas nāk tiesas priekšā.

Viņš bija pazīstams kā darbarūķis, kam netik reklāma un kas neatzīst preses konferences, ar kuru palīdzību daži viņa kolēģi bija radījuši sev reputāciju. Un tomēr Lebēls neatlaidīgi bija virzījies augšup pa kāpnēm, atklādams noziegumus un pieredzēdams noziedznieku notiesāšanu. Kad pirms trim gadiem gadījās vakance, tad pat citi, kas gaidīja paaugstinājumu, atzina, ka tas pienākas Lebēlam. Par viņu bija labas atsauksmes, un trijos gados viņš vienmēr bija panācis arestu. Tikai vienu reizi apsūdzētais tika attaisnots.

Ka slepkavību izmeklēšanas nodaļas vadītājam viņam nacāsstrādāt ciešā saskare ar Morisu Bovjē, visu brigāžu šefu un tadu pašu vecā tipa policistu. Kad pirms dažā m nedēļa m pēkšņi nomira Dipui, Bovje lūdza, lai Lebelu ieceļ par viņa jauno vietnieku. Daži domāja, ka Bovje, kas lielāko daļu laika spiests ziedot administratīviem sīkumiem, grib iegūt vietnieku, kurš mierīgi tiktu gala ar skandalozām lietām.

Pec apspriedes ministrija Rolana ziņojuma eksemplāri tika savakti, lai noliktu tos ministrijas seifa. Tikai Lebēlam atstāja Bovje norakstu. Lebēla vienīga prasība bija - lai viņam atļauj sadarboties ar kriminālas meklēšanas šefiem citas lielvalstis, kuru kartotēkas varētu but Šakālim līdzīgs slepkava. Protams, ievērojot vislielāko slepenību. Lebels aizrādīja, ka bez šādas sadarbības nebutu nekādas jēgas sakt meklešanu.

Sanginefi vaicāja, vai varot paļauties, ka šie cilvēki turēšot muti. Lebēls atbildēja, ka vajadzīgos cilvēkus pazīstot personiski, ziņas ievākšot neoficiāli, izmantojot personiskus kontaktus, kādi pastāv gandrīz starp visiem Rietumu pasaules policiju priekšniekiem. Pec nelielam pārdomām ministrs to atļāva.

Un nu Lebels stāvēja hallē un gaidīja Bovjē, noskatīdamies, ka garam pagāja departamentu šefi. Daži īsi pamāja un gaja tālāk, citi, sakot arlabvakar, riskēja līdzjūtīgi pasmaidīt. Gandrīz pēdējais - jo apspriežu istaba Bovje vel aprunājās ar Maksi Fernē - iznāca aristokrātiskais Elizejas pulkvedis. Lebels bija iegaumējis viņa vārdu, kad apspriedes dalībniekus iepazistinaja, - tas bija Senklers de Vilobans. Pulkvedis apstājas neliela resniša priekšā un noskatījās viņa arneslēptu nepatiku.

- Es ceru, komisar, ka jusu izmeklēšana bus veiksmīga un atra, - viņš teica.-Mēs pili visu laiku cieši vērosim, kā virzās jusu darbs. Gadījuma, ja neizdosies šo bandītu atrast, es varu teikt, ka tam bus… sekas.

Viņš pagriezās un sāka kapt lejā. Lebels neko neteica, tikai samirkšķinaja acis.

Viens no faktoriem, kas veicināja Lebēla panakumus pēdējos divdesmit gados, bija prasme iedvest cilvekiem uzticību.

Viņam nebija "Bovje impozantā stava. Viņš nemācēja ari skaisti runāt, kā daudzi jaunās skolas detektīvi, kas nesen sākuši strādāt policijā: tie apmulsina liecinieku un noved līdz asarām. Lebels bija pārliecināts, ka vairums noziegumu jebkura sabiedrībā tiek izdarīti pret mazajiem ļaudīm, tie ir cietušie vai liecinieki: veikalu īpašnieki, pārdevēji, pasta darbinieki, banku klerki. Un viņš zināja, ka šos cilvēkus pratis pamudināt runāt. Daļēji tas izdevās, pateicoties augumam: viņš bija mazs un līdzinājās karikatūristu attēlotajiem tupeļu varoņiem, kāds īstenībā ari bija, kaut gan neviens departamentā to nezināja. Viņš bija vecmodīgi ģērbies un valkāja saburzītu makintošu. Uzvedība laipna, gandrīz pazemīga un nopratinot tik krasi pretēja tam, ko liecinieks bija gaidījis, ka tas tūdaļ iesila pret detektīvu, it ka patverdamies no viņa padoto skarbuma.

Bet jāatzīmē vel ari kas cits. Lebels bija strādājis par slepkavību izmeklēšanas nodaļas priekšnieku pašā spēcīgākajā Eiropas kriminālpolicijā. Desmit gadus viņš bija detektīvs kriminālbrigāde. Aiz laipnības un šķietamas vientiesības slepas ass prāts, un, kad viņš strādāja, tad stūrgalvīgi neļāva nevienam sevi traucēt un iebiedēt. Viņam bija draudējis pats varenākais bandas saimnieks Francijā, kurš, redzēdams Lebelu ātri mirkšķinām acis, bija domājis, ka brīdinājums ir iedarbojies. Tikai vēlāk, jau cietuma esot, noziedzniekam atlika laika secināt, ka viņš nav pratis novērtēt ne maigas, bruņas acis, ne zobu sukai līdzīgās usiņas.

Divas reizes Lebēlu bija mēģinājušas iebiedēt bagatas un varenas personas: reiz kāds rūpnieks piedāvāja viltus lieciniekus, lai vienu no viņa jaunākajiem darbiniekiem notiesātu par naudas piesavināšanos, otrreiz kads bagāts uzdzīvotājs bija gribējis izbeigt krimināllietu par jaunas aktrises noindešanu.

Pirmajā gadījuma rūpnieka lietas noskaidrošana beidzās ar to, ka atklājās daudz lielākas blēdibas, kam nebija nekāda sakara ar minēto jauno darbinieku, bet kas piespieda rūpnieku aizlaisties uz Šveici, kamēr vel bija iespēja. Otrajā gadījumā uzdzīvotājs dabūja ilgāku laiku paviesoties kada zināma valsts iestādē un rūgti nožēlot, ka vispār ir saskaries ar šaubīgu sabiedrību.

Uz pulkveža Senklēra piezīmi viņš reaģēja ar acu mirkšķināšanu - ka norāts skolēns - un neatbildēja neko. Tomēr tas nemaz neietekmeja viņa attieksmi pret darbu, kas tikko bija viņam uzkrauts.

Beidzot pienāca Moriss Bovjē. Maksis Ferne novēlēja sekmes, atri paspieda roku un aizgāja uz kāpņu pusi. Bovje uzblieza ar biezu plaukstu Lebelam pa plecu.

- Eh bien, mon petite Claude Tā nu tas ir, ko? Es biju tas, kas ieteica ņemt to lietu mūsu rokas. Tā bija vienīga izeja. Citi botu tikai murkšķējuši vienā gabala. Ejam, aprunāsimies mašīnā. - Viņš sāka pirmais kāpt lejā, pagalmā abi iesēdās sitroenā.

Bija pari deviņiem, un aizritējušo dienu atgadinaja vairs tikai tumšsarkanais atspulgs, kas klājas pār Neiji. Bovje mašīna traucas pa Mariņī avēniju un pāri Klemaso laukumam. Lebels skatījās uz Elizejas lauku mirdzošo straumi, kuras dižums vasaras vakara arvien no jauna viņu pārsteidza un saviļņoja, kaut gan jau pagājuši desmit gadi, kopš viņš no provinces bija ieradies Parīze.

Beidzot Bovje ierunājās.

Jums jāpamet visi citi darbi. Itin visi. Galdam jabut pilnīgi tīram. Steidzīgākajiem darbiem es norīkošu Favje un Malkostu. Vai jums būs vajadzīgs jauns kabinets?

Ne, es labāk palikšu turpat.

Okei. Jauki. Bet no šī brīža tas kļūs štābs operācijai "Atrast Šakāli". Vai jūs gribētu kādu palīgu?

Jā. Karonu, - Lebels teica, domādams par vienu no jaunākajiem inspektoriem, kas bija strādājis pie viņa slepkavību izmeklēšanas nodaļa un ko viņš bija ataicinājis sev līdzi jaunajā darbā.

Okei, Karons ir jūsu. Vel kādu?

Ne, pateicos. Bet Karonam būs jāzina…

Bovje brītiņu apdomājās.

Lai notiek. Brīnumus viņi taču nevar pieprasīt. Skaidrs, ka palīgs jums vajadzīgs. Bet kādas pāris stundas vel nesakiet viņam. Es no biroja piezvanīšu Freijam un nokārtošu formalitātes. Nevienam citam nekas nav jāzina. Ja tas nokļūs atklātībā, tad divās dienās būs visas avīzes.

Nevienam citam, tikai Karonam, - teica Lebels.

Bon. Vel kas. Kad gāju projām, Sangineti ieteica, ka visa grupa, kas te šovakar bija, regulāri butu jāinformē, kā lieta virzās un attīstās, Freijs piekrita. Mes ar Ferne mēģinājām atrunāt, bet nekas neiznāca. Sakot ar šo bridi, jums ik vakarus jāierodas ministrija. Tieši desmitos.

Ak Dievs, - Lebels nopūtās.

Teorētiski jums no visiem būs jāuzklausa labi padomi un ierosinājumi, - Bovje ironiski turpināja. - Neraizējieties, Klod, ari es un Ferne tur būsim - ja nu gadījumā vilki grasitos jūs aprit.

Un tā būs līdz turpmākam rīkojumam? - vaicāja Lebels.

Baidos, ka jā. Nelaime tā, ka nav laika šo operāciju izplānot. Jums jāatrod slepkava, pirms viņš tiek klāt Lielajam Šarlam. Mes nezinām, vai tam tipam ir kads plāns vai kas tamlīdzīgs. Uzbrukums var notikt rit no rīta, bet varbūt tikai pec mēneša. Jums jārēķinās, ka jāstrādā, kamēr viņu notvers vai vismaz identificēs un sazīmēs. No ta brīža, manuprāt, šo lietu varēs pārņemt Aktīvais dienests.

Kaušļu bars, - Lebels nomurminaja.

Piekritu! - Bovje attrauca. - Bet ari viņi kaut kam der. Mes taču dzīvojam tādos laikos, kad mati slienas stāvus, dārgo Klod. Klat pie ierasto noziegumu pieauguma mums nak vel politiskie noziegumi. Ir lietas, kas vienkārši jāpadara. Un ar to viņi nodarbojas. Lai nu kā, bet pameģiniet to nelieti notvert.

Mašīna iegriezās Orfevra krastmala un iebrauca pa vārtiem. Pec desmit minūtēm Lebels bija savā birojā. Viņš piegāja pie loga, atvēra to un izliecās āra, skatīdamies pari upei uz Quai des Grands Augustins kreisajā krasta. Viņš varēja saskatīt restorānu apmekletajus, dzirdēt smieklus un pudeļu un vīna glāžu šķindu.

Bijis viņš citādas dabas cilvēks, Lebelam būtu iešāvies prātā, ka varasvīri, kas nesen ar viņu bija runājuši, padarījuši viņu, vismaz vārda pec, par pašu varenāko policistu Eiropā, par tādu, kura rīkojumus var grozīt tikai prezidents vai iekšlietu ministrs, kura vara ir mobilizēt pat armiju, tikai tam jānotiek slepeni. Viņam ne prata nenāca sapņot par spožo karjeru panakumu gadījumā vai bažīties par sekām, kādas neveiksmes gadījumā bija augstprātīgi prognozējis Senklers de Vilobāns.

Neviens no šiem jautājumiem Lebelu nenodarbināja, jo viņš bija, kāds bija. Viņam rupeja kas cits: kā lai paskaidro pa telefonu Amelijai, ka nav zināms, kad ieradīsies mājās. Pie durvīm klauvēja.

Ienāca inspektori Malkosts un Favje, lai paņemtu tas četras krimināllietās, pie kurām Lebels bija strādājis, kad viņu šorīt aizsauca. Pusstundu viņš skaidroja Malkostam lietas butibu, otru pusstundu instruēja Favje.

Kad inspektori aizgāja, Lebels smagi nopūtās. Pie durvīm atkal klauvēja. Tas bija Lisjens Karons.

Man nupat piezvanīja no komisāra Bovje kabineta, - Karons sacīja. - Viņš teica, lai es piesakoties pie jums.

Pilnīgi pareizi. Līdz turpmākam rīkojumam esmu atbrīvots no visiem līdzšinējiem pienākumiem un saņēmis speciālu uzdevumu. Jūs esat norīkots man palīgā.

Viņš nepūlējās glaimot Karonam, sakot, ka pats lūdzis šo jauno inspektoru sev par labo roku. Uz galda iezvanījās telefons, viņš nocēla klausuli un īsu brītiņu klusēja.

Ta, - viņš teica. - Bovje tikko sacīja, ka drīkstu jūs par visu informēt. Sakuma izlasiet šito.

Kamēr Karons, apsēdies krēslā, lasīja Rolana ziņojumu, Lebels novāca no galda visu lieko. Kabinets nemaz nelīdzinājās Francijas lielākajam cilvēka medību centram. Policijas biroji tādi neizskatās. Lebela istaba nebija neka sevišķa.

Tā nebija lielāka par 12 x 12 pēdām, ar diviem logiem dienvidu puse pret upi, dzīvo Latiņu kvartala bišu stropu. Pa atvērto logu ieplūda vakara skaņas un vasaras siltums. Telpā bija divi rakstāmgaldi: viens - Lebelam, pret logu, otrs pie austrumpuses sienas - sekretāram. Durvis atradas pretim logam. Bez šiem abiem rakstāmgaldiem un diviem kresliem bija vēl viens krēsls ar taisnu muguru, pie durvīm atzveltnis, visu rietumpuses sienu aizņēma sešas pēdas augsts kartotēkas skapis, uz kura sakrauti rīkojumu un likumu krājumi, un grāmatplaukts starp logiem, piebāzts ar almanahiem un lietu vākiem.

Mājīgumu viesa vienīgi ierāmētā fotogrāfija uz Lebela galda - apaļigas un apņēmīga izskata sievietes ģīmetne-ta bija Lebela kundze-un divu bērnu attēli: nesmuka meitenīte ar brillēm un "peļastītēm" un lēnīga izskata zēniņš, līdzīgs Lebēlam. Karons beidza lasīt un pacēla galvu.

-Merde*,- viņš teica.

Tieši, ka jus sakāt, une enorme merde [35] , - atbildēja Lebels, kas reti atļāvās lietot stiprus vārdus. Vairaki augstākie komisāri tuvāko darbinieku vidu bija pazīstami ar iesauku "patrons" vai "vecais", bet Klods Lebels, varbūt tāpēc, ka nekad nedzēra vairak par mazu aperativu, nesmēķēja un nelamājās un atgādināja jaunākajiem detektīviem kadu no viņu kādreizējiem skolotajiem, Lebēls Slepkavību izmeklēšanas nodaļa un vēlāk Brigādes šefa administrācijas gaiteņos bija iesaukts par le Professeur [36] . Nebijis tik labs zagļu ķērājs, viņš butu kļuvis par apsmieklu.

Tagad paklausieties detaļas, - turpināja Lebels. - Diezin vai citreiz man bus tam laika.

Trīsdesmit minūtes viņš stāstīja Karonam par šīs pēcpusdienas notikumiem, sākot ar Rože Freija audienci pie prezidenta līdz apspriedei ministrijas istaba, viņa steidzīgo izsaukšanu, pateicoties Morisa Bovjē ieteikumam, līdz pat šā kabineta piešķiršanai, kurā šobrīd sēdēja ka Šakāļa medību štāba.

Karons klausījās klusēdams.

Nevar but! - viņš teica, kad Lebels bija beidzis. - Nu gan viņi jums ir uzlikuši sakas! - Mirkli padomājis, viņš paskatījās šefā noraizejies un līdzjūtīgi. - Mon commissaire\ jūs taču saprotat, ka to viņi jums uzgaza tāpēc, ka neviens cits nevēlējās stiept? Un jūs zināt, ko viņi izdarīs, ja jums neizdosies laikā šo cilvēku notvert?

Lebels skumīgi pamāja.

-Ja, Lisjen, to es zinu. Bet neko nevaru grozīt. Šis darbs man ir uzdots. Tatad mums tas gluži vienkārši ir jāpadara.

Bet no kā mes, pie joda, saksim?

Saksim ar apziņu, ka esam ar vislielāko varu apbalvotie policisti Eiropa! - Lebels jautri atbildēja. - Tātad liksim šo varu lietā! Pirmkārt, iekārtojieties tur, pie tā galda! Paņemiet spalvu un pierakstiet sekojošo. Līdz turpmākam rīkojumam lai manu sekretāru pārceļ cita darba vai ari aizsūta atvaļinājumā. Jus tagad esat mans palīgs un sekretārs vienā persona. Atnesiet no noliktavas saliekamo gultu, palagus un spilvenus, mazgāšanas un skūšanas piederumus. Lieciet atnest no virtuves pienu, cukuru un kafijas vāramo. Mums bus vajadzīgs daudz kafijas. Lieciet rezervet desmit tālsarunu līnijas un vienu telefonistu ša kabineta pastāvīgā rīcība. Ja tur ruc, tad uzlaidiet viņiem virsū pašu Bovje. Kas attiecas uz citam vajadzibam, ejiet taisna ceļa pie departamenta šefa un atsaucieties uz mani. Par laimi, šim birojam tagad ar pavēli piesķirtas ārkārtējās tiesības. Sagatavojiet apkārtrakstu ar manu parakstu katram departamenta šefam, kas piedalījās šīvakara apspriede, un tajā paskaidrojiet, ka esat mans palīgs un tiesīgs pieprasīt no viņiem it visu, ko es lūgtu pats personiski, ja nebutu tik aizņemts. Skaidrs?

Karons beidza rakstīt un pacēla galvu.

Skaidrs, šef! To es varu izdarīt pa nakti. Kas tās par ārkārtējām tiesībām?

Telefona komutators. Tur es gribu krietnu cilvēku, laba ko, kāds mums ir. Aizejiet pie priekšnieka un atkal atsaucieties uz Bovje.

Pareizi.. Un ko mes no viņiem gribam?

Tik atri, cik vien iespejams, es veļos tiešo vadu personiskam sarunām ar septiņu valstu kriminālpoliciju Slepkavību izmeklēšanas nodaļu vadītājiem. Par laimi, ar lielāko daļu no viņiem esmu iepazinies Interpola sanāksmes. Pazīstu arī dažus vietniekus. Ja nevarat sadabūt vienu, dabūjiet otru. Valstis ir šādas: Savienotās Valstis, Iekšējās izlūkošanas birojs Vašingtona. Anglija - Skotlendjarda priekšnieka vietnieks. Beļģija, Holande, Itālijā, Rietumvacija, Dienvidafrika. Atrodiet viņus mājās vai darba. Kad esat tos sadabūjis, noorganizējiet man ar viņiem telefona sarunas no Interpola sakaru istabas, laika no septiņiem līdz desmitiem rīta, ar divdesmit minušu intervālu. Pieteicot sarunu, palūdziet, lai katrs Slepkavību izmeklēšanas nodaļas šefs ienāk sava sakaru istaba noradītajā laika. Sarunas notiks "uz auss" pa UHF viļņu garumu, un nekādas noklausīšanās nedrīkst but. Paskaidrojiet viņiem, ka tas, ko gribu teikt, domāts tikai viņu ausij un ir ārkārtīgi svarīgi ne vien Francijai, bet varbūt ari viņu pašu zemei. Sagatavojiet man sarakstu līdz sešiem rītā par pieteiktajām sarunam secības kartībā. Tikmēr es aiziešu uz Slepkavību izmeklēšanas nodaļu ūn palūkošu, vai nav kāds ārzemju slepkava, kas ticis turēts aizdomas, ka darbojies Francija, bet nav notverts. Atzīstos, ka nekas šai sakarā man prātā nenāk, turklāt man ir aizdomas, ka Rodens būs izvēlējies sevišķi rūpīgi. Nu, vai sapratāt, kas jums darāms?

Karons, mazliet apjucis, pacēla galvu no vairākām aprakstītām lapām.

- Ja, šef. Esmu sapratis. Bon, tagad ķeršos pie darba. - Un viņš sniedzās pec telefona.

Klods Lebels izgāja no istabas un devās uz kāpņu pusi. Šai bridi Dievmātes katedrāles pulkstenis nosita pusnakti un pasaule sākas 12. augusts.

11. nodaļa

Pulkvedis Rauls Senklers de Vilobāns pārnāca mājās tieši pirms pusnakts. Pēdējas trīs stundas viņš bija pavadījis, rūpīgi rakstīdams ziņojumu par šīvakara apspriedi iekšlietu ministrija. Rit no nta ziņojumam vajadzēja būt Elizejas ģenerāldirektoram uzgaida.

Viņš bija īpaši pūlējies, saplēsis divus uzmetumus, tad trešo rūpīgi pats pārrakstījis ar mašīnu. Viņam bija dusmas, ka jānodarbojas ar nenozīmīgo pārrakstīšanas darbu, jo nebija radis to darīt, taču uzticēt sekretāram nedrīkstēja - ari to viņš noradīja ziņojuma. Senklers cerēja, ka tas tiks ievērots. Ja laimēsies, ziņojums būs Prezidentam uz galda stundu pec tam, kad to būs izlasījis ģenerālsekretārs, un ari tas viņam nenāks par ļaunu.

Ar īpašu rupību viņš bija izvēlējies pareizo izteiksmes veidu, lai neuzkrītoši liktu manīt, ka neatzīst tik svarīgas lietas ka valsts galvas drošība uzticēšanu vienam vienīgam policijas komisāram, cilvēkam, kas radis atklat sīkus noziegumus, kur nav vajadzīga ne sevišķa gudrība, ne talants.

Pārspīlēt nedrīkstēja, jo Lebēlam varēja laimēties atrast šo cilvēku. Tomēr, ja neatradis, būs labi, ja kāds ir jau izteicis šaubas par to, ka šim darbam izvelēts tieši Lebels.

Vel vairak, viņš pats Lebelu, protams, nebūtu izvelejies. Tas taču bija pavisam parasts vīrelis. Bet ziņojuma Senklērs rakstīja "neapšaubami kompetents".

K«imer pulkvedis domāja, ka izdibināt Lebela nodomus, piezvanīja Sangineti, lai pateiktu, ka ministrs vel pēdējā mirklī nolēmis sasaukt katru vakaru desmitos apspriedi, lai dzirdētu, ka virzās uz priekšu Lebela darbs. Šī ziņa Senkleru iepriecināja. Diena drusku piestrādājot, viņš varētu detektīvam uzstādīt āķīgus jautājumus un pierādīt citiem, ka vismaz prezidenta sekretariātā nopietnajā situācijā neviens nesnauž.

Senklērs šī slepkavas izredzes augstu nevērtēja - pat ja tāds slepkava patiešam būtu. Prezidenta aizsardzība bija pati efektīvāka pasaule, un viņa, Senklera, darbs bija izdomāt, kā organizēt prezidenta publiskās uzstāšanas un pa kādiem ceļiem braukt. Senklers ne visai ticēja, ka šāvējs ārzemnieks varētu tikt cauri šim stiprajam un pamatīgi izplānotajam drošības aizsegam.

Atslēdzis dzīvokļa ārdurvis, viņš dzirdēja savu jauno mīļāko saucam no guļamistabas:

Vai tu, mīļais?

Jā, dārgā! Protams, es! Vai tu juties vientuļa?

Viņa izskrēja no guļamistabas, tērpusies melna, caurspīdīgā, rotaļīgā naktskrekla, kam ap izgriezumu un apakšējo malu bija mežģīne. Naktslampas gaisma, spīdēdama caur guļamistabas atvērtajām durvīm, izcēla jaunās sievietes auguma aprises. Kā parasti, ieraugot savu mīļāko, Raulu Senkleru parņema apmierinājums. Tā pieder Viņam un ir tik ļoti viņa iemīlējusies. Viņš to uzskatīja vienīgi par savu nopelnu, nevis par likteņa labvēlību.

Viņa apķeras ar kailajām rokām pulkvedim ap kaklu un kaisli skūpstīja. Viņš atbildēja, cik vien labi mācēja, vel aizvien turēdams rokā mapi un šīvakara avīzi.

Nac, iesim gultā, - viņš teica un uzšāva viņai pa dibenu, lai pasteidzinātu.

Meiča ieslīdēja atpakaļ guļamistabā, iemetās gulta un izstiepās, rokas aiz pakauša sakrustojusi, krūtis izslējusi.

Senklers ienāca guļamistabā bez portfeļa un ar gandarījumu paveras meitenē. Viņa pavedinoši lūkojas tam preti.

Divās kopā pavadītajās nedēļās viņa bija sapratusi, ka tikai visvulgārākās divdomības un rupja juteklība spej atmodināt šī galma karjerista izžuvušos gurnus. Žaklina ienīda viņu tapat ka pirmajā tikšanas dienā, taču zināja, ka to, kā pietrūka vīrišķības ziņa, viņš mīlēja kompensēt ar pļāpību, sevišķi par savu nozīmīgo stāvokli Elizejas pili.

Pasteidzies, - viņa čukstēja. - Es tevi gribu!

Senklers smaidīja patiesā priekā. Viņš novilka kurpes un nolika pie

gultas vienu otrai blakus. Novietoja svārkus, pirms tam izņemot kabatu saturu un rūpīgi sakraujot uz tualetes galdiņa. Bikses viņš kārtīgi salocīja un pārlika pār krēsla malu. Garas, tievas kājas rēgojas āra no īsajām apakšbiksēm kā baltas adamadatas.

Kur tu tik ilgi kavējies? - Žaklina vaicāja. - Es gaidu vai veselu mužibu!

Senklers noraizejies pašūpoja galvu.

Nav nekā tāda, par ko tev butu jālauza galva, dārgā!

Vai, cik tu esi nejauks! - viņa aši pagriezās uz sāniem, no viņanovērsdamās.

Pulkvedis taustījās ap kaklasaites mezglu, skatīdamies pari istabai uz brūnajiem matiem, kas veļas pāri viņas pleciem, uz apaļajiem gurniem, j ko īsais naktskrekls nespeja apsegt. Pagāja vēl piecas minūtes, tad beidzot viņš bija gatavs, pogādams ar monogrammu rotāto zīda pidžamu.

Senklers izstiepās gulta visā garumā viņai blakus un pārlaida roku viduklim un gurniem.

Vai kas noticis?

Nekas.

Es domāju, ka tu gribēsi milēties.

Tu nevelies neko paskaidrot. Uz darbu es nevarēju tev piezvanīt, ļ Stundām ilgi guļu un uztraucos, vai tikai nav kas noticis. Nekad tu vel neesi kavējies tik ilgi, man nepiezvanījis.

Viņa apvēlās uz muguras un skatījās pulkvedi. Uz elkoņa atspiedies, viņš ieslidināja labo roku zem naktskrekla un saka glāstīt viņas krūtis.

- Nāc, iesim gulta, - viņš teica un uzšāva viņai pa dibenu, lai pasteidzinātu…

Paklau, darga, es biju ļoti aizņemts. Pagāja labs laiks, iekams man izdevās kritisko situāciju nokārtot un aiziet. Butu piezvanījis, bet visu laiku vel strādaja cilvēki, nepārtraukti staigāja iekša un ārā. Vairākiem ir zināms, ka mana sieva nav mājās. Butu dīvaini, ja es caur komutatoru zvanītu uz mājām.

Viņa iebāza roku pulkveža pidžamas bikses,aptvēra ļengano locekli un tika apbalvota ar vieglu reakciju.

Nekas tik sevišķs jau nu nevareja būt, lai tev nebūtu iespejams paziņot, ka būsi veļu, dārgais. Es visu vakaru uztraucos.

Nu, bet tagad jau vairs nav par ko uztraukties… Uzgulies man virsū! Tu taču zini, ka man tā patīk.

Žaklina ieķiķinājās,arotru roku pagrieza viņa galvu uz savu pusi un iekoda auss ļipiņa.

Ne, viņš to nav pelnījis. Vismaz pagaidām vel ne, - viņa nodomāja, turpinādama kairināt pagļēvo orgānu, kamēr tas uzbrieda.

Pulkvedis saka elpot satraukti un skūpstīja, pieplakdams mutei ar valgam lupām un tik stingri saspiezdams krūtis, ka viņa sarāvas.

Nāc no augšas, - viņš ievaidējās.

Žaklma pagriezās un atraisīja pidžamas jostu. Rauls Senklers

noraudzijas, ka bruņo matu šķipsnas nolīst par viņa krūtīm, atlaidās spilvena un patika nopūtās.

Laikam OAS arvien vel medī mūsu prezidentu. To šodien atklāja Jāsāk rīkoties. Tapec es aizkavējos.

Meitene ar klusu kunkstienu atrāva galvu atpakaļ.

Neesi nu tik dumjš, mīļais, ar tiem jau sen ir cauri. - Un viņa atkal kairināja.

Ne velna! Tagad viņi ir noalgojuši ārzemes slepkavu, lai tas mēģinātu prezidentu novākt. Vai, nekod!

Pec pusstundas pulkvedis Rauls Senklers de Vilobāns gulēja aizmidzis, seju pa pusei spilvenā ieslēpis, pec piepūles viegli krākdams. Blakus viņam gulēja mīļākā un caur tumsu lūkojās griestos, ko neskaidri apspīdēja pa aizkaru spraugu ielauzusies ielas laternu gaisma.

Tas, ko viņš izstāstīja, likās pārsteidzoši. Kaut gan Žaklinai nekas nebija zināms par sazvērestību, viņa tomēr saprata, kāda nozīme bija tam, ko izdevās izdabūt ko Kovaļska.

Nogaidījusi, kamēr pulksteņa fosforizētie radītāji bija uz diviem, viņa izslīdēja no gultas un atvienoja guļamistabas telefonu.

Žaklina noliecās pie pulkveža un atviegloti nodomāja, ka, paldies Dievam, viņš nav no tiem, kam patīk aizmigt mīļākas apkampienos. Viņš arvien vel krāca.

Izgājusi no guļamistabas, viņa aizvēra durvis, cauri viesistabai iegāja halle un aizvēra aiz sevis ari šis durvis. No telefona, kas stāvēja halle uz galdiņa, viņa uzgrieza Molitora numuru. Pec kāda brīža atsaucās miegaina balss. Viņa ātri runāja kādas divas minūtes, saņēma apstiprinājumu un nolika klausuli. Pec mirkļa bija atpakaļ gultā un mēģināja aizmigt.

Nakti kriminālpolicijas šefus dažās Eiropas valstis, Amerika un Dienvidafrika pamodināja tālsarunu zvani no Parīzes. Vairums bija saskaitušies un miegaini. Rietumeiropa bija tas pats laiks kā Parīze, pirmās agrīnās rīta stundas. Vašingtonā bija deviņi vakara, kad pieteica sarunu no Parīzes, un FIB Slepkavību izmeklēšanas nodaļas šefs atradās viesības. Karons viņu notvēra" tikai ar trešo mēģinājumu, sarunai cauri viņš dzirdēja viesu balsis un glāžu šķindu no blakus istabas, kur notika viesības. Tomēr šefs saprata vēstījumu un teica, ka būšot FIB štāba sakaru telpa pulkstendivos no rīta pec Vašingtonas laika, kad komisārs Lebels zvanīs viņam no Interpola Parīze astoņos pec Parīzes laika.

Beļģijas, Itālijas, Vācijas un Holandes kriminālpoliciju šefi bija krietni ģimenes tevi, visus pec kartas pamodinaja mājās, un, dažas minūtes uzklausījuši Karonu, tie bija ar mieru ierasties savās sakaru telpās Karona noteiktajā laika, lai personiski runātu ar Lebelu ārkārtīgi steidzama lieta.

Dienvidafrika Van Ruiss bija izbraucis no pilsētas, tāpēc Karons runāja ar Andersonu, viņa vietnieku. Kad Lebēls to uzzināja, viņš nejutās apbēdināts, jo Andersonu pazina ļoti labi, bet Van Ruisu - nemaz. Turklāt bija aizdomas, ka Van Ruiss ir speciālists politiskas lietas, toties Andersons kādreiz bija strādājis par kārtībnieku, tāpat kā Lebēls.

Misteru Entoniju Malinsonu, Skotlendjarda kriminālmeklēšanas nodaļas priekšnieka vietnieku, zvans sasniedza īsi pirms četriem viņa mājā Bekslijā. Viņš protestēdams ņurdēja, bet, kad zvans neatlaidīgi atkārtojās, pastiepa roku pēc klausules un atsaucās:

Malinsons…

Vai misters Entonijs Malinsons? - kāda balss vaicāja.

Pie telefona.

Viņš pagrozīja plecus, nokratīdams segu, un paskatījās pulksteni.

Runā inspektors Lisjens Karons no Sirte Francija. Es zvanu komisāra Lebela uzdevumā.

Balss, kas angliski runāja veikli, tomēr ar stipru akcentu, bija labi dzirdama. Bez šaubām, līnija šai stunda nebija pārslogota. Malinsons sarauca pieri. Kāpēc tie slaisti nevareja zvanīt dienā?

-Jā.

Jūs varbūt pazīstat komisāru Lebelu, mister Malinson?

Malinsons padomāja. Lebels? O, ja, tāds drukns puisis, kas bija

Slepkavību izmeklēšanas nodaļas galva. Nekas liels no skata, bet rezultāti viņam bija. Krietni izpalīdzēja tā nogalināta angļu tūrista lieta pirms diviem gadiem. Ja viņi toreiz tik ātri nebūtu notvēruši slepkavu, tad prese diezcik labi neizskatītos.

-Jā, komisāru Lebelu es pazīstu, - viņš teica klausule. - Kas pārlietu?

Viņam blakus sieva Lilija, sarunas iztraucēta, miegā kaut ko nomurmināja.

Ārkārtīgi steidzama lieta, turklāt visai diskrēta. Es esmu komisārā Lebela pailgs. Ļoti neparasts gadījums. Komisārs velētos par to aprunāties ar jums personiski caur jūsu sakaru istabu Jardā deviņos no rīta. Vai jūs tur varētu būt?

Malinsons padomāja.

Vai tā būs parastā darba saruna starp policijas speķiem? - viņš jautāja. Ja ta būtu, tad varētu iztikt ar Interpola tiklu. Deviņos Jardā pats karstākais darba laiks.

Ne, mister Malinson, ne tā. Komisārs personiski lūdz jums nelielu diskrētu palīdzību. Iespējams, tas nav nekas tāds, kas attiektos uz Skotlendjardu. Ļoti iespējams. Šādā gadījumā būtu labak, ja tas notiek neoficiāli.

Malinsons domaja. Viņš bija piesardzīgs un nebūt nevēlējās, ka ārzemju policijas spēki iejauc viņu slepenas izmeklēšanās: Ja izdarīts noziegums vai noziedznieks atbedzis uz Angliju, - tad cita lieta. Bet kāpēc tad šāda slepenība? Viņš atcerējās gadījumu pirms vairakiem gadiem, kad viņu sūtīja atrast un atvest atpakaļ kāda ministra meitu, kas bija aizlaidusies ar skaistu jaunu velnapuiku. Meiča bija nepilngadīga, tātad varēja ierosināt lietu par pavešanu. Bet ministrs pieprasīja, lai par to neviens vārds nenokļūst presē. Itālijas policija ļoti palīdzēja, kad pārīti atrada Veronā tēlojam Romeo un Džuljetu. Lai notiek, ja Lebēls grib nelielu palīdzību kādā smalkā lietā.

Labs ir. Būšu gatavs sarunai deviņos.

Liels paldies, mister Malinson.

-Ar labu nakti, -Malinsons nolika klausuli, uzgrieza pulksteni ne vis uz septiņiem, bet sešiem trīsdesmit un atkal apgūlās.

īsi pirms ausmas, kad Parīze vel gulēja, kadā mazā piesmakušā dzīvoklīti pusmuža skolotājs soļoja šurpu turpu. Ap viņu valdīja haoss: grāmatas, avīzes, žurnāli un rokraksti izsvaidīti pa galdu, krēsliem, dīvānu un pat uz šauras gultas niša, istabas viņā galā. Otra nišā pārplūduša izlietne peldēja nemazgāti trauki.

Sāja nakts pastaigā viņš nebūt neraizejas par istabas nekārtību, jo, kopš bija atlaists no direktora darba Sidibelabesas liceja un zaudējis skaisto māju līdz ar diviem sulaiņiem, viņš bija iemācījies dzīvot šādos apstākļos. Bija citas rūpes. Kad austrumu priekšpilsēta saka aust gaisma, skolotājs beidzot apsēdās un paņēma roka vienu no avīzēm. Viņš pārlasīja ārzemju ziņas. Tur bija virsraksts: "OAS vadoņi slēpjas Romas viesnīcā." Vel pēdējo reizi to izlasījis, viņš uzmeta plecos vieglu makintošu, jo rīts bija vess, un izgāja no dzīvokļa. Taksometra šoferim.viņš lika braukt uz Ziemeļu staciju. Tikko mašīna bija aizbraukusi, pārgāja pāri ielai un iegriezās kāda no kafejnīcām, kas bija atvērta visu nakti.

Pasūtījis kafiju un metāla žetonu telefona sarunai, skolotājs pameta kafiju uz letes un iegāja iekšejas telpas zvanīt. Ziņu birojs savienoja ar tālsarunu centrāli, un viņš vaicāja kadas viesnīcas telefona numuru Romā. To viņš dabūja sešdesmit sekundes, nolika klausuli un aizgāja.

Cita kafejnīcā simt metrus talak viņš atkal zvanīja uzziņu birojam un šoreiz lūdza pateikt, kur atrodas tuvākais diennakts starptautisko tālsarunu punkts. Kā jau varēja gaidīt, tāds esot pie galvenās stacijas.

Pasta kantori viņš pieteica sarunu ar numuru Romā, viesnīcas nosaukumu neminedams, un divdemit minūtes noraizejies gaidīja, kamēr dabūja savienojumu.

Es vēlētos runāt ar sinjoru Puate, - viņš teica, kad sadzirdēja atbildi itāliski.

SignorcheP1 - balss pārvaicāja.

II signor francesi. Poiters. Poitiers… [37]

Che? [38] - balss atkārtoja.

Francesi,francesi, [39] - teica cilvēks Parīze.

Ah, si, il signor francesi! Momento, per favore..2 - Varēja dzirdēt klikšķus, tad nogurusi balss atbildēja franciski.

Ouay..?

Klausieties, - cilvēks Parīze steigšus sacīja. - Man nav daudz laika. Paņemiet zīmuli un pierakstiet, ko teikšu. Sāku. Valmijs - Puatje. Šakālis uzspridzināts. Atkārtojiet. Šakālis uzspridzināts. Kovaļskis nogrābts. Pirms nāves dziedājis. Beigas."

Sapratāt?

Ouay, - balss teica. - es ziņošu tālāk.

Valmijs nolika klausuli, steigšus samaksāja rēķinu un izskrēja uz ielas. Pēc mirkļa viņš jau bija ieniris pūli, kas plūda ara no Stacijas galvenās zāles. Saule bija uzlēkusi, tā sildīja ietves un nakti atdzisušo gaisu. Pēc pusstundas kafijas, radziņu un rīta smarža pazudis benzīna, sviedru un novadējušās tabakas smārda. Divas minūtes pec tam, kad Valmijs bija nozudis, pie pasta kantora durvīm piebrauca mašīna un iekša iesteidzās divi viri. No telefonistes viņi dabūja šī cilvēka aprakstu. Bet tā jau varēja izskatīties jebkurš.

Romā Marks Rodens pamodās 7.55, kad sargs, kas nakti bija dežurējis stāvu zemāk, pakratīja viņu aiz pleca. Viņš momenta trūkās augša, pa pusei izrausās no gultas, roka tvēra pēc ieroča pagalvi. Tad Rodēns atjēdzās, kaut ko nomurmina ja, jo ieraudzīja par sevi noliekušos bijušo leģionāru. Paskatījies uz naktsgaldiņa pusi, viņš saprata, ka aizgulejies. Pēc tropos pavadītajiem gadiem viņam bija paradums celties daudz agrak, bet nu augusta saule Roma jau bija virs jumtiem. Nedēļām ilgā bezdarbība, vakaros kāršu spēle ar Monklēru un Kasonu, pārāk daudz noruguša sarkanvīna, nekādas izkustēšanas - tas bija padarījis viņu inertu un miegainu.

Ziņojums, mon colonel [40] , kāds nupat piezvanīja, likās, liela steigā.

Leģionārs sniedza lapiņu, uz kuras bija uzmestas Valmija aprautas

frāzes. Rodēns izlasīja vēsti vienreiz, tad pielēca kājās. Viņš sajoza kokvilnas sarongu, ko allaž valkāja, kā bija ieradies austrumos, un izlasīja ziņojumu vēlreiz.

- Labi. Vari but brīvs!

Leģionārs izgāja no istabas un nokapā atkal lejā.

Rodens vairākas minūtes spēcīgi lamājās, papiriti burzīdams. Tas nolādētais, noladetais, nolādētais, nolādētais Kovaļskis! Pirmās divas dienas pec Kovaļska nozušanas viņš bija domājis, ka Kovaļskis gluži vienkārši dezertējis. Pedeja laikā vairāki bija dezertējuši, jo daži uzskatīja, ka OAS ir zaudējusi, tai neizdosies nogalināt Šarlu de Gollu un gāzt Francijas tagadējo valdību. Bet viņš vienmēr bija domājis, ka Kovaļskis paliks uzticams līdz galam. Un nu izrādījās, ka Kovaļskis kaut kādu neizprotamu iemeslu dēļ bija atgriezies Francija vai varbūt pamanīts tepat Itālijā un nolaupīts. Un vēl izrādījās, ka viņš bija runājis, protams, piespiests.

Rodens patiešam skuma pēc sava bijušā līdzgaitnieka. Daļu labās reputācijas, ko viņš ka karavīrs un virsnieks bija ieguvis, bija radījusi iejūtība, ko viņš veltīja saviem puišiem. Tam kaujas laukā ir daudz lielākā nozīme, nekā militārie teoretiķi var iedomāties. Nu Kovaļskis bija miris, un Rodenam nebija ilūziju par to, kāda veidā tas noticis.

Tomēr pats svarīgākais tagad bija izdibināt, ko īsti Kovaļskis pateicis. Par apspriedi Vīnē, viesnīcas nosaukumu. Protams, ka to. Par trim vīriem, kas piedalījās apspriede? Ari tas nekāds atklājums nebija. Bet ko Kovaļskis zināja par Šakāli? Pie durvīm neklausījās, tas ir skaidrs. Viņš varēja gan pateikt kadu vārdu par slaido gaišmataino ārzemnieku. Pašam par sevi tam nebija nekādās nozīmes. Tads ārzemnieks varēja but ieroču piegādātājs vai finansētājs. Uzvārdi netika minēti.

Bet Valmijs savā ziņojuma minēja Šakāļa šifrēto vardu. Ka tas iespejams? Ka Kovaļskis varēja viņam pateikt šo vārdu?

Ar piepešām šausmām Rodens atcerējās atvadīšanos. Viņi abi ar angli bija stāvējuši durvis. Viktors atradās gabaliņu tālāk gaiteni, dusmīgs, sagaidīdams nepatikšanas, ka anglis bija viņu niša pamanījis, - viens profesionālis pārspējis otru. Ko viņš - Rodens - toreiz bija teicis: "Bon- souir,] mister Šakali." Protams, lai simtkārt nolādēts!

Vēlreiz visu pārdomājis, Rodēns saprata, ka Kovaļskis nekad nevarēja zināt slepkavas īsto vārdu. To zināja tikai viņš, Monklērs un Kasons. Bet Valmijam tomēr taisnība. a Pretizlūkošanas dienesta rokas ir Kovaļska atzīšanas, tad tas ir pārāk liels sprādziens, lai to varētu apklusināt. Viņi zina par apspriedi, par viesnīcu, varbūt pat ir runājuši ar dežurējošo klerku, viņiem zināms ši cilvēka augums, izskata apraksts, šifrētais vārds! Nevarēja būt šaubu, ka viņi ir uzminējuši ari to, ko bija nopratis Kovaļskis, - ka šis gaišmatainais ir slepkava. Kopš ta brīža sardzes tikls ap de Gollu savilksies vel ciešāk, viņš atcels visus sabiedriskos pasākumus, neizies no pils, slepkavam būs laupīta jebkura iespēja tikt de Gollam klāt! Beigas! Operācijā izgāzusies! Viņš varēja atsaukt Sakali, pieprasīt naudu atpakaļ, atvelkot izdevumus un rokasnaudu.

Steigšus vajadzēja brīdināt Šakāli, lai operāciju pārtrauc. Rodēns vel joprojām bija virsnieks, kas nesutīs savus cilvēkus misija, kad panākumi kļuvuši neiespējami.

Viņš pasauca miesassargu, kuram pec Kovaļska pazušanas bija uzdots ik dienas aiziet uz galveno pastu pēc sūtījumiem un nepieciešamības gadījuma runāt pa telefonu.

Deviņos šis sargs bija pasta un pieprasīja telefona sarunu ar Londonu. Pec divdesmit minūtēm sāka zvanīt telefons vada viņā galā. Telefoniste pamāja francūzim uz kabīnes pusi. Viņš paņēma klausuli un dzirdēja signālus… bzzz… pauze… bzzz, bzzz…. angļu puse neviens neatsaucās.

Torit Šakalis piecēlās agri, jo bija daudz darba. Trīs lielākās ceļasomas viņš bija pārbaudījis un sakravājis iepriekšējā vakara. Atlika tikai rokas- soma ar tualetes piederumiem. Viņš izdzēra parastās divas kafijas tases, nomazgājas zem dušas un noskuvās. Pēc sakravāšanās iebāza atlikušo rokasbagažā un visas piecas somas nolika pie durvīm.

Turpat dzīvokļa mazajā, bet ērtajā virtuve Šakalis ātri pagatavoja brokastis: ceptas olas, apelsīnu sula un tase melnas kafijas. Ka jau kārtīgs cilvēks, viņš piena atlikumu izgāza izlietne, pārsita abas atlikušas olas un ari tās izlaida izlietnē. Apelsīnu sulas atliekas viņš izdzēra, kārbu iemeta atkritumu spaini, maizes atliekas, olu čaumalas un kafijas biezumus - atejā. Viņa prombūtnes laikā nekas te nedrīkstēja bojāties.

Beidzot Šakalis saģērbās: izvēlējās plānu zīda svīteri ar vaļēju apkakli, baložpeleku uzvalku, kura kabatā bija dokumenti uz Aleksandra Dugana vārda un simt mārciņās skaidrā nauda, uzvilka tumšpelēkas zeķes un melnas, vieglas kurpes ar smailiem purngaliem. Ansambli vainagoja neiztrūkstošās tumšās brilles.

Deviņos piecpadsmit viņš paņēma savu bagāžu, pa divi somām katra rokā, aizvēra aiz sevis durvis un nokāpa lejā. Pa Sautodlistntu tālu nebija jāiet, jau uz stūra viņš noķēra taksometru. - Londonas lidosta, otrā eka, - viņš sacīja šoferim.

Kad mašīna sakustējās, viņa dzīvokli sāka zvanīt telefons.

Pulkstenis bija desmit, kad leģionārs atgriezās viesnicā pie Via Condotti un pateica Rodēnam, ka esot veselas trīsdesmit minūtes nomocījies, lai sazvanītu Londonas numuru, bet veltīgi.

Kas ir? - vaicaja Kasons, dzirdēdams šo paskaidrojumu. Visi tris OAS vadoņi sēdēja viesistabā: Rodens izvilka no iekškabatas papīra lapu un iedeva Kasonam.

Kasons izlasīja un pasniedza zīmīti Monkleram. Beidzot abi paskatījās savā vadoni: ko tas teiks. Rodens nesacīja neko. Viņš skatījās āra pa logu pari Romas jumtiem, pieri pārdomās saraucis.

Kad tu saņēmi? - Kasons pēc brīža vaicāja.

Šorīt, - Rodens atteica.

Tev viņš jāaptur, - Monklērs protestēja, - viņam taču uzrīdīs virsū pusi Francijas!

Pusi Francijas uzrīdīs, lai meklētu slaidu gaišmatainu ārzemnieku,-Rodens mierīgi sacīja.-Bet augusta Francija irkads miljonsarzem- nieku. Cik mums zināms, viņiem nav ne vārda, ne izskata apraksta, ne pases. Kā profesionālis viņš droši vien lieto viltotu pasi. Viņiem bus jānoiet garš ceļš, lai tiktu tam klat. Jācer, ka viņš tiks brīdināts, ja piezvanīs Valmijam, un tad būs iespēja laisties lapās.

Ja piezvanīs Valmijam, tad, protams, Valmijs viņam to liks darīt, - sacīja Monklers.

Rodens pakratīja galvu.

Tādu tiesību Valmijam nav. Viņam jāsaņem informācija no tās meičas un jāpaziņo Šakālim, kad viņš piezvanīs. Valmijs darīs tikai to un neko vairāk.

Bet Šakalim taču pašam jāsaprot, ka visam būs beigas, - Monklers protestēja. - Viņam jāpazūd no Francijas, tikko bus piezvanījis Valmijam.

-Teorētiski -jā, - Rodens domīgi teica. - Bet, ja viņš ta darīs, tad nauda ir jaatdod. Uzspēlēs ir liktsdaudz, viņam ari. Viss atkarīgs no tā,cik viņš pats paļaujas uz sevi.

-Tu doma, ka ir izredzes vel tagad… pēc visa, kas noticis? - Kasons vaicāja.

Atklāti sakot, ne, - Rodēns sacīja. - Bet viņš ir profesionālis. Savā ziņā ari es tads esmu. Izsķirošais ir cilvēka raksturs. Nevienam negribas atteikties no operācijas, ko pats esi izplānojis.

Tad, Dieva deļ, atsauc viņu! - Kasons iesaucās.

-To es nespēju. Atsauktu, ja varētu, bet viņš jau ir prom. Aizbraucis.

Viņš tā gribēja, un tā tas ari notiek. Mes nezinām, kur viņš patlaban atrodas vai ko darīs. Tagad viss atkarīgs tikai no paša. Es pat nedrīkstu zvanīt Valmijam, liekot brīdināt Sakali, lai izbeidz. Ja to mēģinātu, riskētu uzspert gaisā Valmiju. Šakāli tagad vairs nevar apturēt. Ir jau par veļu.

12. nodaļa

Komisārs Klods Lebels atgriezās savā biroja tieši pirms sešiem rīta un ieraudzīja, ka inspektors Karons noguris un saspringts sed piegaida, krekla izmeties.

Viņam priekšā bija vairākas aprakstītas papīra lapas. Biroja šis tas mainījies. Uz kartotēku skapja burbuļoja kafijas aparāts, izplatot garšīgu nupat vārītas kafijas smaržu. Turpat stāvēja kaudzīte plastmasas tasīšu, kārba ar pienu un cukura maisiņš. Tas viss nakti bija uznests no virtuves.

Stori starp diviem rakstāmgaldiem bija nolikta saliekamā gulta, apklāta ar vienkāršu segu. Lielais papirkurvis iztukšots un novietots blakus atzveltnim pie durvīm.

Logs vel bija vaļā, un pa to no Karona cigaretes āra, aukstajā rītā, stidza tieva dumu strūkliņa. Aiz loga pirmie jaunās dienas saules stari skara Sv. Sulpicija smaili.

Lebels piegāja pie rakstāmgalda un atkrita krēslā.

Neka, - viņš teica. - Esmu pārbaudījis visu par pēdējiem divdesmit gadiem. Vienīgais politiskais slepkava, kurš mēģinājis šeit darboties, bija Degeldrs, bet viņš ir miris. Turklāt viņš bija OAS un ievests mušu kartotēkā. Jāpieņem, ka Rodens ir izvēlējies tadu, kam nav nekā kppiga ar OAS, un tur viņam pilnīgi taisnība. Ir tikai četri algoti slepkavas, kas pēdējos desmit gados mēģinājuši darboties Francijā, un trīs no tiem esam notvēruši. Ceturtais kaut kur Āfrika izcieš mūža ieslodzījumu. Bez tam tie visi ir bandīti, kam nav pa spēkam nošaut Francijas prezidentu. Biju Baržeronas Centrālajā ziņu biroja, viņi izdara rūpīgas dubultpārbaudes,betesjau tā domāju, ka mošejā viņu sarakstos nebūs. Rodens par to botu pārliecinājies pirms viņa salīgšanas.

Karons aizpīpēja jaunu "goluāzu", izpūta dūmus un nopūtas.

Tātad moms jāsāk ar ārzemēm?

Noteikti. Tāds cilvēks kaot kor tačo būs ieguvis pieredzi. Viņu nevaretu uzskatīt par labāko pasaule, ja viņš nespetu uzradīt veiksmīgus darbus. Nejau nu tieši novāktus prezidentus, bet katra ziņa lielus vīrus, augstakus par cilšu virsaišiem. Tas nozīme, kaut kur kads viņu ir ievērojis. Noteikti. Bet ko esat izdarījis jūs?

Karons paņēma papīra lapu un paradīja sarakstu.

Šos septiņus esmu sadabūjis, - viņš teica. - Sāciet ar Iekšlietu izlūkošanas biroja priekšnieku desmit minūtes pec septiņiem. Tas iznāk desmit pec vieniem pec Vašingtonas laika. Tad pusastoņos Brisele, ceturksni uz astoņiem Amsterdama un Bonna astoņos desmit. Ar Johannesburgu ir sarunats pusdeviņos un ar Skotlendjardu deviņos. Beidzot Roma - pusdesmitos.

Un visur Slepkavību izmeklēšanas nodaļa? - Lebēls vaicāja.

Vai kas līdzīgs. Skotlendjarda misters Entonijs Malinsons, kriminālmeklēšanas šefa vietnieks. Liekas, galvaspilsētas policija viņiem nav slepkavību izmeklēšanas nodaļas, izņemot Dienvidāfriku. Van Ruisu vispār nedabūju rokā, tāpēc jums jārunā ar Andersonu.

Lebēls mirkli padomāja.

Jauki! Andersons man patīk labāk. Mes reiz kopā strādājām pie kādas lietas. Vel par valodu. Trīs no viņiem runa angliski. Laikam tikai beļģis prot franciski. Var droši teikt, ka visi parejie vajadzības gadījumā runa angliski…

Tas vācietis Ditrihs runā franciski, - iebilda Karons. - Labi, tad ar tiem diviem es runāšu pats, franciski. Pārējiem pieciem es gribētu lugt pie vada jūs - ka tulku. Un tagad iesim.

Bija desmit minūtes uz septiņiem, kad policijas mašīna apstājās pie zaļajam durvīm mazajā Pola Valen ieliņa, kur toreiz atradās Interpola štābs.

Nākamas trīs stundas Lebēls un Karons salikuši nosēdēja telefona sakaru istaba pagrabstāvā un runājās ar pasaules kriminālistikās ziedu. Spriežot pec šķietami samudžinato antenu adatam uz ēkas jumta, augstas frekvences signāli sniedzas pari trim kontinentiem augstu virs stratosfēras, lai tad atkal atgrieztos uz zemes tūkstošiem jūdžu tālāk pie kāda cita alumīnija stieņa, kas izslejies virs dakstiņu jumta.

Viļņu garums bija neuztverams. Detektīvi runāja viens ar otru, kamēr pasaule dzēra savu rīta kafiju vai pedejo nakts glāzīti.

Katrā telefona sarunā Lebēls izteica vienu un to pašu lūgumu.

Ne, komisār, vel es nevaru oficiāli runāt par sadarbību starp mosu policijām… protams, es rīkojos oficiāli… Mes šobrīd vel neesam pārliecināti, vai šis nodoms izdarīt varasdarbu ir jau izpildes vai vel atrodas sagatavošanas stadija… Pašlaik tas ir teoretisks jautajums… Mēs meklējam cilvēku, kuru pazīstam vaji… visai nepilnīgs apraksts un nezinām pat vārdu…

Kad ārzemju kolēģi vaicāja, kāpēc meklēta viņu palīdzība un kādi pieturas punkti varētu but, vada galā iestājas spraigs klusums.

Galvenais: viena īpašība viņu atklās… viņam jābūt vienam no pasaules labākajiem algotajiem slepkavām… ne, nevis bandas loceklis, bet politisks slepkava, kas veiksmīgi izdarījis vairākas slepkavības. Mums vajadzētu zināt, vai jums kas tāds kartotēkā ir, pat ja viņš nekad nebūtu strādājis pats savā zeme. Vai kāds cits, līdzīgs, ko jos atcerētos.

Un vienmēr vada viņa galā iestājās garš klusuma bridis. Pec tam balss skanēja ramak, koncentrētak.

Lebelam nebija nekāda pamata cerēt, ka rietumu pasaules lielākie speciālisti slepkavu meklēšana nekā nesapratis. Francija bija tikai viens mērķis, kas varētu interesēt pirmklasīgu politisku slepkavu.

Atbilde bija vienmēr viena un tā pati.

Ja, protams. Mes pārbaudīsim visas kartotēkas. Pacentīšos līdz vakaram jums piezvanīt. Un labu veiksmi, Klod!

Pēdējo reizi nolikdams radiotelefona klausuli, Lebēls prātoja, cik ilgs laiks paies, kamerseptiņu valstu ārlietu ministri un premjerministri aptvers, kas noticis. Varbūt ne sevišķi ilgs? Viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka ministri klusēs. Galu galā starp varasvīriem, kaut ari tie nāca no dažādam partijām, visa pasaule pastaveja stingras saites. Visi viņi turējās kopa, un kas gan lai vienotu vairāk nekā ciņa pret politisko slepkavu? Tomēr viņš saprata ari to: ja šī izvaicāšana tiks plaši zinama un iekļūs presē, tad radis sprādzienu pasaule, un viņam beigas.

Vislielākās raizes sagādāja angļi. Ja šo noslēpumu būtu iespējams paturēt tikai starp policistiem, - viņš būtu Malinsonam ticējis. Bet Lebēls zināja: vēl nebūs pienācis vakars, kad vests nokļūs augstak par Malinsonu. Tikai pirms septiņiem mēnešiem Šarls de Golls bija strupi atsacījis uzņemt Angliju kopēja tirgu. Vai tagad viņi neizmantos gadījumu, lai vecajam atriebtos?

Ejam, - mazais komisārs beidzot teica, pieceldamies no krēsla un iedams uz durvju pusi. - Ieēdisim brokastu un mēģināsim nosnausties. Pašlaik mes neko vairāk nevaram darīt.

Domas iegrimis un pieri saraucis, komisāra vietnieks Entonijs Ma- linsons nolika klausuli un izgāja no sakaru istabas, nepamanījis pat jaunā policista sveicienu. Sasniedzis savu plašo, bet nemājīgo kabinetu otrajā stāvā, viņš arvien vel rauca pieri.

Nebija ne mazāko šaubu, kāda izziņa Lebelam vajadzīga, un tāpat ari - kada iemesla deļ. Franču policija acīmredzot domāja, ka brīvība klīst apkart kāds pirmšķirīgs slepkava un ka tas viņus apdraud. Kā jau Lebels paredzēja, nebija ari grūti izprast, kurš Francijā varētu but iespējamais mērķis šādam slepkavam. 1963. gada augustā.

Ak tu nabags! - Malinsons skaļi noteica, vadīdamies no savas ilggadējās policista pieredzes.

Ser? - ievaicājās viņa palīgs, kas bija ienācis ar rīta pastu.

Nekas.

Malinsons joprojām lūkojās ārā pa logu, kad palīgs jau bija izgājis. Lai ko viņš justu sakara ar Kloda Lebela uzdevumu - pasargāt savu prezidentu, nedrīkstot darīt to oficiāli, - bet ari viņam pašam taču bija priekšnieki. Agri vai veļu tiem tiks zināms, ko Lebels šorīt prasījis. Tuvojās kartēja pusstundu ilgā nodaļu vadītāju apspriede desmitos. Vai šajā apspriede tas būtu jāstāsta?

Apsvēris visu, viņš nolēma klusēt. Pietiks, ja uzrakstīs formālu, bet privātu ziņojumu galvenajam komisāram, izklāstot Lebela pieprasījuma būtību. Par nepieciešamo slepenību paskaidros vēlāk, ja prasīs, kāpēc par to netika runāts rīta apspriede.

Malinsons apsēdas pie galda un nospieda vienu no iekšēja telefona pogām.

Ser? - atskanēja balss no blakus istabas.

Vai jūs neienāktu uz bridi, Džon?

Peleka uzvalkā ģērbies jaunais inspektors ienāca ar piezīmju bloku rokā.

Džon, es vēlētos, lai jus aizietu uz Centrālo izziņu biroju. Parunājiet personiski ar superintendantu Markamu. Sakiet, ka es pats to lūdzu, bet šobrīd vel nevaru paskaidrot, kāpēc man šāda palīdzība vajadzīga. Proti, palūdziet, lai parbauda visas ziņas par vel dzīvajiem profesionālajiem slepkavam mūsu zeme.

Par slepkavam, ser? - palīgs skatījās ta, it ka komisāra vietnieks būtu lūdzis pārbaudi par visiem zināmajiem marsiešiem.

Jā, par slepkavam. Nevis par durejiem, kas darbojas padibenes, - tos nevajag. Politiskos slepkavas, Džon, vienu vai vairākus, kuri par naudu spējīgi nogalināt labi apsargātu politiķi vai… valstsvīru.

Tas gan izklausās vairāk pec specdaļas uzdevuma, ser.

ja, zinu. Es ari veļos šo lietu nodot Specialajai nodaļai. Bet pirmo pārbaudi labāk izdarīsim paši., jā, un atbildi es vēlētos ap pusdienas laiku. Okei?

' - Labi, ser! Talīt ķeršos klat.

Pec piecpadsmit minūtēm komisārā vietnieks ieradās rīta apspriede.

Biroja atgriezies, viņš izskatīja pastu, pagrūda to uzgaida malu un lika atnest rakstāmmašīnu. Vienatne uzsita īsu ziņojumu galvaspilsētas komisāram. Tajā bija minēta ari tālsaruna viņa māja, personiska saruna pa Interpola vadu deviņos rītā un Lebela pieprasījuma raksturojums. Memoranda apakšā viņš atstaja tukšu vietu, tad ieslēdza savā rakstāmgaldā, lai sāktu dienas darbus.

īsi pirms divpadsmitiem, pie durvīm pieklauvējis, ienaca palīgs.

Nupat zvanīja superintendants Markams,- viņš teica. - Kriminālziņas nav neviena tāda, kas atbilstu aprakstam. Ir zināmi septiņpadsmit algoti slepkavas, ser, desmit sežcietuma, un septiņi atrodas brīvība. Bet visi strādā lielajam bandam vai nu šeit, vai citās lielpilsētās. Supers teica, ka no tiem neviens neesot piemērots darbam ar politiķi. Ari viņš ieteica speciālo nodaļu, ser.

Labi, Džon, paldies! Tas ir viss, ko man vajadzēja.

Kad palīgs bija izgājis, Malinsons izņēma no atvilktnes līdz pusei uzrakstīto memorandu un ielika rakstāmmašīna. Lapas apakšā viņš uzrakstīja:

"Uz pieprasījumu kriminālziņu birojs atbildēja, ka neviens komisāra Lebela aprakstītajam tipam atbilstošs viņu kartotēkās nav atrodams. Pieprasījums tāpēc tiek pāradresēts Speciālas nodaļas priekšniekam."

Parakstījis memorandu, viņš melnrakstu iemeta papirkurvi, lai velak sīki saplēstu un iznicinātu.

Vienu norakstu viņš salocīja un ielika aploksne, tas bija adresēts komisāram. Otru ievietoja kartotēku kastīte ar uzrakstu "Slepena sarakste" un ieslēdza sienas seifa. Trešo salocīja un iebāza svārku iekškabata.

Galda blociņa viņš ierakstīja:

"Kam adresēts: Komisāram Klodam Lebēlam, ģenerāldirektorā palīgam Parīze, JP.

Nosūtītājs: komisāra vietnieks Entonijs Malinsons, Skotlendjarda kriminālais A.C., Londona.

Saturs: atbildot uz jūsu pieprasījumu un rūpīgi pārbaudot kartotēku noskaidrots ka šāds personāžs nav atrodams punkts pieprasījums pāradresēts Specialajai nodaļai tālākai pārbaudei puikts katra derīga informācija tiks noraidīta jums nekavējoties punkts Malinsons."

Nosūtīšanas laiks 12.8.63.

Bija pāri divpadsmitiem. Viņš nocēla telefona klausuli un, kad telefoniste atsaucās, palūdza savienot ar komisāra vietnieku Diksonu, Speciālās nodaļas vaditaju.

Hallo, Alek? Tonijs Malinsons. Vai varat ziedot man minūti laika? Paldies, bet nav iespējams… Šodien būs jāiztiek tikai ar sviestmaizi, šī būs grūta diena. Bet, pirms jūs aizejat, es vēlētos uz paris minūtēm satikties, jauki, tad es tūlīt būšu.

Iedams cauri priekšistabai, viņš uzmeta komisāram adresēto aploksni uz palīga galda.

Es tagad aizeju pie Diksona uz speciālo nodaļu. Šo nosūtiet komisāram, ja, Džon? Personīgi. Un šo atbildi adresātam. Uzsitiet pats īstajā stila!

Jā, ser!

Malinsons stāvēja pie galdā, kamēr inspektors parlasija ziņojumu. Lasot beigas, viņa acis iepletās.

Džon…

-Ser?

Un, lūdzu, nerunājiet par to!

Jā, ser!

Nemaz, ne ar vienu.

Ne vārda, ser!

Malinsons pasmaidīja un izgāja no biroja. Palīgs izlasīja atbildi Lebelam otrreiz, atcerējās šorīt Malinsona uzdevuma izdarītos pieprasījumus un izdvesa: "Nu ir gan elle!"

Malinsons uzkavējās pie Diksona divdesmit minūtes, ta izjaucot Diksona iecerētās pusdienas kluba. Viņš iedeva Speciālas nodaļas vadītājam pedejo komisāram nosūtīta memoranda norakstu.

Piecelies aiziešanai, pie durvīm vel atgriežas.

Piedodiet, Alek, tas patiešām vairāk attiecas uz jums. Tomēr, ja jūs jautātu manas domas, es teiktu, ka mūsu zeme nav neviena tāda kalibra zeļļa, tātad tikai jāparbauda, un jus varēsiet aizsist Lebelam telegrammu, ka palīdzēt nevaram. Jaatzistas, es viņu par šadu uzdevumu neapskaužu.

Patiešām, Ļebela stāvoklis nebija apskaužams, to saprata ari komisāra vietnieks Diksons,kura uzdevumos starp citu ietilpa pārzināt visus tos apmatos un trakos angļus, kas varētu iedomāties mēģināt nogaiinat redzamu politiķi, nemaz nerunājot par ārzemniekiem, kas darbojas šajā zeme. Pašmāju un iebraukušos politiķus, kad tie apgrozās sabiedriskās vietas, bija pietiekami grūti pasargāt no nenosvērtiem fanātiķiem, taču tad ir darīšana vismaz ar amatieriem. Bet profesionālis!

Tomēr vel daudz sliktāk, ja valsts galva kļūst par mērķi vietējai bijušo zaldātu slepkavu organizācijai. Kā profesionālis Diksons viņus apbrīnoja. Bet noalgot ārzemes slepkavu - tas bija diezgan traki. Pēc Diksona domām, uzdevumu atviegloja viens apstāklis: šādi slepkavas varēja būt tikai nedaudzi, un viņš nemaz nešaubījās, ka tā kalibra cilvēks, ko meklēja Lebels, nebūs atrodams angļu Speciālās nodaļas sarakstos.

Kad Malinsons bija aizgājis, Diksons izlasīja memoranda norakstu. Tad pasauca palīgu.

- Ludzu, pasakiet siiperintendantam Tomasam, ka es lūdzu viņu atnākt… - viņš paskatījās pulksteni, apsvērdams, par cik minūtēm iespējams saīsināt pusdienu laiku… - tieši divos.

Šakālis nolaidās Briseles Nacionālajā lidlauka īsi pēc divpadsmitiem. Trīs lielākos čamodānus viņš atstāja automātiskajā glabātavā galvenaja uzgaidamaja zāle un līdzi uz pilsētu paņēma tikai rokas- somu, kur bija viņa personiskie piederumi, Parīzes karte, vate un saites. Pie galvenās stacijas atlaida taksometru un aizgāja uz bagāžas glabātavu.

Čemodāns ar ieroci vēl stāvēja uz plaukta, kur pirms nedeļas bija redzējis klerku to noliekam. Viņš uzrādīja kvīti un čemodānu saņēma.

Netālu no stacijas Šakālis atrada nelielu un Ietu viesnīcu, vienu no tadam, kādas laikam ir visu lielāko staciju tuvumā visā pasaule - tur neviens neko nevaicā un tur tiek melots uz velna paraušanu.

Viņš noīrēja istabu uz vienu nakti, samaksāja Beļģijas naudaszīmēs, ko bija iemainījis lidosta, un pats uznesa somu augšā, istabā. Cieši aizslēdzis durvis, ielaida izlietnē ūdeni, izlika plāksteri un saites uz gultas un ķērās pie darba.

Divas stundas plāksteris žuva. Tikmēr Šakālis ar smagi notītu kāju un pedu sēdēja uz soliņa, atpūtas pīpēdams un skatījās pāri nokvēpušajiem jumtiem, ko varēja redzet pa logu. Ik pa brīdim viņš apraudzīja plāksteri ar īkšķi un ik reizes nosprieda, ka jāļauj tam vel drusku vairāk sacietēt, pirms varēs kustēties.

Čemodāms, kurā pirmīt bija ierocis, tagad stāvēja tukšs. Saišu atlikumu viņš iemeta rokassoma kopa ar pāri palikušajām dažam uncēm ģipša - gadījumam, ja būtu vajadzība uz ātru roku pielabot. Šakālis beidzot bija kārtībā, pabāza lēto čemodānu pagultē, pārbaudija, vai

istaba nav palicis kas aizdomīgs, izbēra pelnu trauka saturu pa logu un dziras aiziet.

Viņš pārliecinājās, ka ar ieģipsetu kāju bez klibošanas nemaz nevar paiet. Kāpņu apakša viņš atviegloti redzēja, ka nošņurkušais un miegainais dežurējošais klerks tāpat ka iepriekš atradās istaba aiz letes. Bija lenča laiks, klerks pusdienoja un tikai retumis palūkojās caur vaļa atstatajām durvīm.

Uzmetis skatienu ieejai, vai kads nenāk, Šakālis piespieda rokas- somu pie krūtīm, nometas četrrāpus un aši un klusi aizlavījās pāri hallei. Vasaras tveices deļ ārdurvis bija vaļā, viņš droši varēja izslieties stāvus, jo šeit dežurējošais klerks viņu vairs nespēja redzēt.

Šakālis ar pūlēm notentereja pa kāpnēm un aizkliboja līdz galvenās ielas stūrim. Pēc pusminūtes viņš jau sedeja taksometrā un atkal brauca uz lidostu.

Te Šakālis piegāja pieAlitalia letes ar pasi rokā. Meiča viņam uzsmaidīja.

Pirms divām dienam tika pasūtīta biļete uz Milānu. Uz Aleksandra Dugana vārda, - viņš teica.

Darbiniece parbaudija pēcpusdienas lidojumu sarakstus uz Milānu. Lidmašīnai vajadzēja atiet pec pusotras stundas.

Patiešām, mister Dugan. Biļete ir rezervēta, bet nav apmaksata. Vai gribat samaksāt?

Šakālis samaksāja skaidra naudā, saņēma biļeti un informāciju, ka pec stundas pasažierus izsaukšot. Visai centīgs nesējs, kas izteica pat lidzjutibu, palīdzēja Šakālim izņemt no glabātavas čemodānus. Viņš pāradresēja tos uz Alitalia reisu, pagāja garām muitas barjerai, kur aizbraucējiem parbaudija tikai pasi, un pedejo stundu īsinaja ar pavēlam, bet patīkamam pusdienām restorāna zāle.

Visi, kas šeit apgrozījās, bija ļoti laipni un izturējās līdzjūtīgi pret viņu - savainotās kājas deļ. Palīdzēja iekāpt mašīnā, kas veda uz lidmašīnu, un žēlsirdīgi noskatījās, kā viņš pūlējas tikt augšā pa trapa kāpnēm. Daiļa itāļu "gaisa saimniece" veltīja viņam īpašu smaidu un palīdzēja ērti apsēsties viena no lidmašīnas centra daļas sēdekļiem. Viņa teica, ka te varot labāk izstiept kājas.

Pārējie pasažieri līda vai no ādas laukā, lai apsēžoties neuzmanīgi nepieskartos apsaitētajai kājai. Šakālis atlaidās sēdekli un braši smaidīja.

4.15 lidmašīna pacēlās gaisa un devās uz Milānu.

Superintendants Braiens Tomass iznāca no komisāra vietniekā kabineta īsi pirms trim un jutas visai nelaimīgs. Vainīgas nebija tikai iesnas

vasaras laika - tik smagas un ilgstošas ka vel nekad - bet ari jaunais uzdevums, kas nupat bija uzkrauts un sabojājis viņam dienu.

Pirmdienas riti allaž medz būt nelaimīgi, un šis nebija izņēmums. Viņš uzzināja, ka viens no viņa ļaudīm ir izlaidis no redzesloka padomju tirdzniecības delegātu, kuru vajadzēja izsekot. Ap dienas vidu Tomass saņēma no MI-5 sudzibu, kura laipni tika lūgts, lai viņa nodaļa met mieru padomju delegācijas izsekošanai, un tas skaidri liecināja, ka pec MI-5 ieskata šads uzdevums pa spēkam iikai viņiem.

Pirmdienas pecpusdiena ievirzījās vēl ļaunāk. Nav daudz tadu lietu, kas jebkuram policistam riebtos vairāk par politiskam slepkavībām. Bet tai uzdevuma, ko viņš nupat saņēma no sava priekšnieka, viņam nebija pat vārda, ar ko iesākt.

- Vārda nav, tomēr pamēģiniet līdz rītdienai tikt ar to galā, - Diksons bija teicis.

Kaut gan aizdomās turēto saraksts bija ļoti īss, tik un ta viņa nodaļai būs stundām ilgi jānīkst pie kartotēkām, pārbaudot ziņas par politiskajiem un nemierniekiem, par tiesas spriedumiem un ari aizdomas turētajiem. Jāpārbauda būs it viss. Un Diksona uzdevuma bija tikai viens gaismas stars: tas tips bija profesionālis un nevis viens no tiem neskaitāmajiem psihopātiem, kas pārvērta speciālās nodaļas dzīvi par trako namu katra ārzemju valstsvīra apmeklējuma laika.

Viņš izvēlējas divus detektivinspektorus, kuri - viņš zināja - pašlaik nodarbojas ar mazāk svarīgiem uzdevumiem, pavēlēja nolikt malā pašreiz darāmo un ierasties viņa kabinetā. Ar abiem puišiem runāja īsāk, neka Diksons bija runājis ar viņu. Pateica tikai, kas jāmeklē, bet neteica - kādēļ. Franču policijas aizdomām, ka šāds cilvēks noalgots ģenerāļa de Golla nogalināšanai, nebija jākļūst zināmam, lai izdarītu meklējumu Skotlendjarda Speciālās nodaļas arhīvos.

Visi trīs novāca no galdiem tur izliktos papīrus un sēdās pie jaunā darba.

Lidmašīna nolaidas Milānā, Lina tas lidlauka, īsi pēc sešiem. Uzmanīgā "gaisa saimniece" palīdzēja Šakālim nokāpt pa kāpnēm un pavadīja līdz galvenajai ēkai. Te, muita, atmaksājās viņa labi pārdomātā sagatavošanās - izņemt no čemodāna ieroča detaļas un ielikt tās mazāk aizdomīgā somā. Pases pārbaude bija tīra formalitāte, bet, kad čemodāni grabēdami slīdēja pa konveijera lenti un tos salika rindā uz muitas sola, risks pieauga.

Šakālis pasauca nesēju, kas savaca visas trīs lielas somas rindā citu citai blakus. Savu rokassomu Šakālis arī nolika pie tam. Redzot viņu klibojam, viens no muitas virsniekiem pienāca klāt.

Signor? Tā visa ir jūsu bagāža?

E… ja, tie trīs čemodāni un šī mazā somiņa.

Vai jums ir kas muitojams?

Ne, nekas.

Vai jūs darīšanās, signor?

Ne. Esmu atbraucis atpūsties, bet iznāk tā, ka vel kadu laiciņu jāpaārstējas. Es gribētu aizbraukt uz ezeriem.

Uz muitnieku tas nekādu iespaidu neatstāja.

Vai drīkstu redzēt jūsu pasi, signor?

Šakālis iedeva pasi. Itālis to vērīgi apskatīja, tad, ne vārda neteicis, atdeva atpakaļ.

Lūdzu, atveriet šo!

Viņš paradīja uz vienu no lielajiem čemodāniem. Šakālis izvilka savu atslēgu saišķi, izņēma rio tā vienu un atvēra čemodānu. Nesējs nolika to plakani uz sāniem, lai viņam palīdzētu. Par laimi, tajā bija dāņu priestera un amerikāņu studenta drebēs. Muitas virsnieks nepievērsa nekādu uzmanību tumšpelēkajam uzvalkam, veļai, baltajam kreklam, kedām, melnajām ielas kurpēm, vejjakai un zeķēm. Ari grāmata dāņu valoda viņu neinteresēja. Uz apvāka tai bija Šartras katedrāle un virsraksts, lai ari dāņu valodā, diezgan līdzīgs tādiem pašiem vārdiem angļu valodā. Viņš nepārbaudīja kārtīgi aizšūto ardījumu padrebē un neatrada viltotos dokumentus. Vērīgāk meklejot, tie būtu uzieti, bet muitnieks tikai uz ātru roku apskatīja un rūpīgāk būtu pārbaudījis, ja pamanītu kaut ko aizdomīgu. Visas snaipera ieroča sastāvdaļas atradās tikai trīs pēdas tālāk, viņpus galda, bet muitniekam aizdomas neradās. Virsnieks aizvēra somu un pamāja Šakālim, lai slēdz ciet. Tad ātri apzīmēja ar kritu visas četras somas pec kārtas. Darbu padarījis, itālis pasmaidīja.

Grazie, signor? Laimīgu atpūtu!

Nesējs samekleja taksometru, saņēma labu samaksu, un drīz Šakālis jau brauca uz Centrālo staciju.

Šeit viņš atkal paaicināja nesēju un aizklunkurēja tam pakaļ uz bagāžas glabāšanas zāli. Taksometra viņš bija izņēmis no lielās somas šķeres un iebāzis bikšu kabatā. Glabāšanā viņš nodeva rokassomu un divus čemodānus, atstādams to, kurā atradās garais franču armijas

šinelis un daudz brīvas vietas. Atlaidis nesēju, Šakālis aizkliboja uz vīriešu tualetes telpu un ieslēdzās vienā no kabīnēm.

Kāju uz klozeta poda malas uzlicis, Šakalis kadas desmit minūtes spaidīja plāksteri, līdz tas saka atlēkt, atklādams vates popejumu, kas lika potītei izskatīties kā pec lūzuma.

Kad kaja bija pilnīgi atbrīvota no ģipša, viņš atkal uzvilka zīda zeķi un smailpurnaino kurpi, kas bija piesieta liela iekšpuse, kamēr kāja atrada? ģipsi. Ģipša un vates atliekas viņš savāca vienkop un noslīcināja podā. Pirmoreiz noraujot ūdeni, daļa uzpeldēja atpakaļ, bet otrreiz viss aizskalojās projām.

Somu uz poda uzlicis,Šakalis izsaiņoja no vates ieroča futrāļa apaļās tērauda caurules un ielika tās citu citai blakus starp šineļa krokām, līdz soma bija pilna. Iekšpuses siksnas savilka stingri, un saturs vairs nezvalstijas. Tad čemodānu aizslēdza un paraudzījās pa durvju spraugu. Pie izlietnēm divi mazgāja rokas, bet pie urināliem stāvēja vairaki, ari ar seju pret sienu. Viņš izgaja no kabīnes, strauji pagriezās uz durvju pusi un pec mirkļa jau bija stacijas lielajā zālē, pirms kāds paguva viņu ievērot, pat ja būtu gribējis.

Šakalis, kas nupat bija no bagāžas glabātavas izgājis ka kroplis, negribēja tur vairs rādīties, tāpēc pasauca nesēju, pateica, ka steidzoties, gribot izmainīt naudu un cik vien ātri iespējams atrast taksometru. Bagāžas kvīti viņš iegrūda roka nesējam kopa ar tūkstoš lirām, norādīdams uz glabātavas pusi. Pats viņš būšot"maiņas biroja, lai angļu mārciņas samainītu lirās.

Itālis priecīgi pamāja un aizgāja saņemt bagāžu. Šakalis samainīja pēdējas atlikušas divdesmit mārciņas Itālijas naudā un, tikko tas bija nodarīts, atgriezās ari nesējs ar pārējiem trim čemodāniem. Pēc divām minūtēm Šakalis taksometra bīstamā ātrumā drazās pa Piazza Duča d'Aosta tieši uz viesnīcu "Continentale".

Krāšņajā vestibila pie reģistrācijās galda viņš teica klerkam: - Jums, cerams, ir rezervēta istaba uz Dugana vārda. Pasūtīta pirms divām dienam pa telefonu.

īsi pirms astoņiem Šakālis tīksmi nomazgājās zem dušas, pec tam noskuvās. Divi čemodāni bija rūpīgi ieslēgti skapi. Trešais, kura bija viņa paša drebes, stāvēja atvērts uz gultas, uz skapja durvīm karājās jūraszils vilnas vakara uzvalks, kuru viņš taisījās vilkt mugura. Baložpelēko viņš bija nodevis tīrīšanā un gludināšanā. Šakālis gatavojās kokteilim, vakariņām un agrai gulētiešanai, jo nākamā diena, 13. augusts, rādījās ārkārtīgi spriega.

13. nodaļa

Neka.

Viens no abiem jaunajiem Braiena Tomasa biroja detektīviem aizvēra pēdējos vākus, ko bija pārbaudījis, un paskatījās sava priekšnieka.

Ari viņa kolēģis bija gala, un secinājums tāds pats. Tomass bija beidzis pirms piecām minūtēm, piegājis pie loga, apstājies tur, istabai muguru uzgriezis, vērodams satiksmi, kas krēsla plūda garām pa ielu. Viņa logi nebija upes puse ka komisāra vietniekam Malinsonam, viņš redzēja tikai mašīnas, kas drazas pa Horsfen ielu. Sajuta bija riebīga. Rikle sūrstēja no pīpēšanas, lai gan viņš saprata, ka pec smagas saaukstēšanās pīpēt nevajadzētu, tomēr nespēja atsacīties, īpaši, kad nervozēja.

Galva sāpēja no dūmiem un telefona sarunām, pārbaudot cilvēkus, kuri parādījās ziņojumos un kartotēkas. Ikviena telefona atbilde bija negatīva. Vai nu minētā persona notiesāta, vai ari vienkārši nebija tāda kalibra, lai uzņemtos nogalināt Francijas prezidentu.

Labi, kā ir, ta ir, - viņš apņēmīgi noteica, no loga noversies. - Mes esam izdarījuši visu, kas mūsu speķos, un mums nav neviena, kas atbilstu pieprasījumā minētajiem apstākļiem.

Var jau būt, ka ir kāds anglis, kas tādus darbus dara, - viens no inspektoriem ierunājās.

Bet musu kartotēkā viņš neskaitās.

Mūsu kartotēka skaitās visi, - teica Tomass. Viņu nebūt neiepriecināja doma, ka tāds svarigs putns kā profesionāls slepkava varētu eksistet pats savā "muižā" un nebūt kartotēka, bez tam viņa garastāvokli gandēja saaukstēšanās un galvassāpes.

Galu gala, - sacīja otrais inspektors, - politisks slepkava ir ārkārtīgi rets putns. Mūsu zeme tāda varbūt vispār nav. Tā jau nav tase tējas angļu gaume, vai ne?

Nu labi, lieciet to kartotēku nost! Nesiet atpakaļ! Es atbildēšu, ka visrūpīgākā meklešana tāda persona nav atklāta. Tas ir viss, ko varējām darīt.

No kā tāds pieprasījums ienāca, priekšniek? - viens jautāja.

Nav jūsu darīšana, zen. Kadam ir radusies problēma, bet, paldies Dievam, ne jau mums.

Abi jaunie puiši bija savākuši visu un nu devas uz durvju pusi. Abiem gribējās ātrāk tikt mājas, viens no viņiem pirmoreiz mūžā gaidīja ģimenes pieaugumu. Viņš pie durvīm piesteidzas pirmais, bet otrais atgriezās ar domīgi sarauktu pieri.

Priekšniek, pārbaudot man kaut kas iešāvās prāta. Ja tāds cilvēks vispār pastāv un ir brits, tad diezvai šeit strādātu. Man šķiet, pat tādam cilvēkam kaut kur jabut mājvietai. Kadam patvērumam, kur var atgriezties. Un tads sava dzimtene var būt pavisam cienījams cilvēks.

Jums padomā tads kā Džekils un Haids?

Kaut kas tamlīdzīgs. Es domāju, ja ir tāds profesionāls slepkava, kadam mes te mēģinām tikt uz pēdām, un viņš ir pietiekami spējīgs, lai viņu meklētu, kā meklejam mes, un mus vada virs ar tādu dienesta pakāpi kā jūs, tad tam jabut ievērojamam cilvēkam. Un, ja viņš savā nozare tads ir, tad jau vajag but šādu darbu darījušam. Citādi taču viņš nekas nebūtu, vai ne?

Talak, - Tomass teica, vērīgi viņa lūkodamies.

Es tikai domāju, ka tads cilvēks droši vien strādā citās zemes, nevis sava. Un tāpēc nav nonācis iekšējo drošības speķu uzmanības centrā. Varbūt kādreiz izlūkdienestam bijušas kādas aizdomas.

Tomass šo domu apsvēra, tad leni pakratīja galvu.

Liecieties mierā, zen, un ejiet mājās. Es uzrakstīšu ziņojumu. Un aizmirstiet, ka mes vispār esam kaut ko meklējuši.

Inspektors aizgāja, bet viņa iesētas šaubas palika. Tomass varētu apsēsties un rakstīt ziņojumu, pilnīgi noliedzošu. Un pie tā vairs neatgriezties. Bet ja nu aiz ši Francijas pieprasījuma kaut kas slēpjas? Ja nu franču aizdomas ir pamatotas? Un ja slepkava iranglis, kaut vai tikai pēc izcelsmes?

Tomass ļoti lepojās ar Skotlendjarda, īpaši ar speciālās nodaļas, pasaules slavu. Šādas nepatikšanas viņiem gadījās pirmoreiz. Nekad nebija pievīluši nevienu slavenu ārzemju viesi, nekad nav bijis ne smakas no skandāla. Viņš pats - pats personiski - bija uzmanījis to mazo krieveli Ivanu Serovu, KGB galvu, kad tas bija ieradies sagatavot Hruščova vizīti, un toreiz taču bija vesels bars baltiešu un poļu, kas gribēja dabūt Serovu slīpi. Un nebija pat šaudīšanās, māja mudžēja no paša Serova drošībniekiem un katram bija ierocis, un katrs gatavs to laist darba.

Superintendantam Braienam Tomasam bija atlikuši divi gadi līdz pensijai un mierīgai dzīvei mājiņā, ko tie abi ar Medžu bija nopirkuši pie Bristoles kanāla zaļajiem tīreļiem. Labāk jau nu būt pilnīgi pārliecinātām, visu parbaudit.

Tomass nocēla telefona klausuli un palūdza kadu numuru…

Starp astoņiem un deviņiem viņš satikas ar jaunības draugu, kurš tagad strādāja slepenā Ārlietu dienestā, lai iedzertu kadu malku klusa krodziņa pie upes. Kādu bridi viņi runaja par regbiju, tad Tomas lika galda dzeramo. Bet Loids saprata, ka Speciālās nodaļas darbinieks gan nav aicinājis viņu uz upmalu tikai tāpēc vien, lai aprunātos par spēli, kuras sezona sāksies tikai pec diviem menešiem. Kad abi bija iedzēruši, viens otam sakot "prozit!", Tomass pameta ar galvu uz terasi ārpusē, kas veda lejā uz ostu. Tur bija mierīgāk.

Man radusies kāda problēma, veco zēn,-Tomass iesāka. - Ceru, ka varbūt tu varēsi palīdzēt.

Nu… ja tik varēšu. - Loids atteica.

Tomass izstāstīja par Parīzes pieprasījumu un kriminālnodaļas un specnodaļas neveiksmi.

Manuprāt, ja tāds cilvēks vispār ir, turklāt anglis, tad varbūt no tādas sugas, kas pats sava zeme negrib smērēt nagus, saproti. Tādus darbus veic tikai ārzemes. Un, ja viņš kādreiz ir atstājis kadas pēdas, tad varbūt tavā dienesta būs pamanīts?

Dienestā? - Loids mierīgi atvaicāja.

Paklau, Barij, mums laiku pa laikam daudz kas jāzina, - Tomasa balss bija pavisam klusa. No aizmugures skatoties, abi atgādināja divus tumšos uzvalkos tērpušosapmeklētājus, kas lūkojas pāri tumšajai upei, ko apspīdēja dienvidkrasta spuldzes, un sarunājas pārdienās darījumiem Sitijā. - Mes apgriezām otrādi veselu lēveni kartotēku, kad izmeklējam Bleika lietu. Daudzi ārlietu ministrijas ļaudis tur bija iejaukti. Ari tavējie, saproti? Tu toreiz biji viņa sekcija, kad tas nokļuva neuzticamo sarakstā. Ta es uzzināju, kāda nodaļā tu darbojies.

Saprotu, - Loids pamāja. - Vai šī ir oficiāla aptauja?

Ne, to es vel nevaru apgalvot. Franču pieprasījums bija neoficiāls - no Lebela Malinsonam. Ziņu biroja viņš neko nevarēja atrast, tāpēc atbildēja, ka nespej palīdzēt, bet bija aprunājies ari ar Diksonu. Un Diksons lūdza, lai es uz ātru roku paskatos. Viss mierīgā gara, saproti? Dažreiz tā ir jādara. Un jādara ļoti delikāti. Nedrīkst iekļūt presē, un tamlizigi. Liekas,šeit, Anglija, vispārnav neka tāda, kas varētu Lebelam palīdzēt. Manuprāt, esmu izpētījis visu, un tu nu esi pēdējais…

Vai viņi domā, ka tas tips grib nogalināt de Gollu?

-Tas var būt, spriežot pec lūguma. Bet franči to laikam dara ārkārtīgi slepeni.

Saprotams, bet kāpēc viņiem nepieprasīt tieši?

Pieprasījums pienāca pa tiešajiem sakaru vadiem. No Lebela - Malinsonam - tieši. Varbūt Francijas slepenajam dienestam nav tiešo vadu ar tavu sekciju?

Ko tu domā? - pec brīža vaicaja Tomass.

Dīvaini, - Loids sacīja, lūkodamies pāri upei. - Vai atceries Filbija lietu?

Protams.

Vel vienmēr sāpīga vieta mušu sekcija, - Loids rezumēja. - Viņš aizlaidās no Beirutas 1961. gada janvāri. Protams, toreiz tas nenāca atklātībā, tikai vēlāk, bet pašā "dienesta" gāja ka pa elli. Daudzus pārcēla. Ta vajadzēja, viņš atklāja krieviem lielāko daļu Arābijas sekcijas ziņu un vel dažas citas. Viens ncr tiem, kuru vajadzēja pārcelt ļoti ātri, bija mūsu rezidents Kanbu apvidū. Pirms sešiem menešiem viņš bija bijis Beirutā kopa ar Filbiju, pec tam pārcelts uz Kubu.

Apmēram tajā pašā laikā Dominikas Republikas diktatoru Truhiljo nogalina ja uz vientuļa ceļa netālu no galvaspilsētas. Ka ziņoja, nogalinājuši partizāni - viņam bija daudz iena idnieku. Toreiz mūsu cilvēks atgriežas Londonā, un kādu laiku mes strādājam vienā kabinetā, kamēr viņu norīkoja citur. Viņš stāstīja, klīstot baumas, it ka Truhiljo mašīna apturēta ar vienu vienīgu snaipera šāvienu. Tas bijis sasodīti sarežģīts šāviens - no simt piecdesmit jardiem uz ātri braucošu mašīnu. Lode izskrējusi cauri trijstūra lodziņam šofera puse - vienīgajam ar parasto, nevis necauršaujamo stiklu. Lode ķērusi kaklā, un šoferis sabrucis. Un šai bridi uzradušies partizāni. Dīvainākais ir tas, ka saskaņā ar baumām šāvējs bijis anglis.

Iestājās ilgstoša pauze, un abi viri, tukšas glāzītes pirkstos grozīdami, lūkojās pāri Temzas tumšajiem ūdeņiem. Abi domāja par tuksnešainu ainavu karsta un tāla zeme, mašīnu, kas ar septiņdesmit jūdžu ātrumu stundā dražas pa asfalta lenti un iegriežas kalnainā līkumā, domāja par vecu vīru rūsganā, tresēm apšūta uzvalkā - viņš bija valdījis savu karalisti ar nežēlīgu dzelzs roku veselus trīsdesmit gadus. Un beidzot - ceļmalas putekļos likvidēts.

Tas cilvēks… tajas baumas… vai viņa vārds bija zināms?

Nezinu. Neatceros. Toreiz to birojā tikai tāpat vien pārrunāja. Mums bija lēvenis darba, un kanbiešu diktators bija pēdējais, par kuru mēs gribētu lauzīt galvas.

Bet tas kolēģis, tas, kas ar tevi runāja. Vai viņš ziņojumu rakstīja?

Ta vajadzētu būt. Bet, saproti, tas bija tikai baumas. Itin neka, lai rīkotos tālāk. Mes strādājam tikai ar faktiem, ar solīdu informāciju.

Bet kaut kur kartotēkā tam taču jābūt?

Domāju gan, - teica Loids. - Tomēr nekas konkrēts. Vai tad baumu trūkst?

Tu varbūt varētu ieskatīties tajā kartotēkā? Palūkoties, vai tam cilvēkam tai kalna ir bijis vārds?

Loids palaida vaļa margas.

Ej uz majam, - viņš teica superintendantam. - Es piezvanīšu, ja bus kaut kas tāds, kas varētu tev noderēt.

Viņi devās atpakaļ krodziņa lielajā istabā, nolika glāzes un izgāja pa durvīm uz ielas.

Es tev būtu ļoti pateicīgs, - Tomass atvadoties teica. - Jādomā, ka patiešām neka nav. Bet drošs paliek drošs - katram gadījumam.

Kamēr Tomass ar Loidu sarunajas, lūkodamies Temzas ūdeņos, un Šakālis Milānas restorāna terase izdzēra pēdējās zabaliona lāses, komisārs Lebels Parīze sedeja pirmajā sanāksme Iekšlietu ministrijas apspriežu istaba.

Situācijā bija tāda pati kā pirms divdesmit četrām stundām. Iekšlietu ministrs - galda gala, viņam abas puses nodaļu vadītāji, Klods Lebels - otrā puse ar maziem vāciņiem priekša. Ministrs īsi pamāja par zīmi, ka apspriede sākusies.

Viņa kabineta šefs runāja pirmais. Teica, ka iepriekšējā dienā un nakti Francijā katrs muitas virsnieks un robežpostenis saņēmis instrukciju sīki pārbaudīt visu Francija iebraucošo gaišmataino ārzemnieku bagāžu. Sevišķi tiekot pārbaudītas pases - iespējama viltojuma gadījumam. Francijā iebraucošiem tūristiem un biznesmeņiem laikam nepalika nepamanīta pēkšņā rosība muita, bet neviens nejuta, ka šādai bagāžas pārmeklēšanai būtu kāds sakars ar gara auguma gaišmati. Ja kāds acīgs žurnālists ari kaut ko vaicātu, tad saņemtu paskaidrojumu, ka tā ir tikai parastā bagāžas pārmeklēšana. Bet jautāts nevienam nekas netika.

Viņam bija vel kaut kas ziņojams. Ienācis priekšlikums tikt klāt vienam no trim OAS šefiem Romā. Bet Ārlietu ministrija kategoriski iebilstot diplomātisku apsvērumu deļ (par sazvērestību viņiem nekas nebija zināms), un prezidents bija viņu pusē, lai gan šo iemeslu zinaja. Ideja bija jāatmet.

Ģenerālis Gibo apgalvoja, ka pat vispamatīgākā pārbaude neesot izdevies atklāt tādu profesionālu slepkavu ārpus OAS vai viņu līdzjutēju rindām, par kuru pilnīgi nekas nebūtu zināms. Renseignements Gйnйraux galva teica, ka, pārbaudot krimināllietu arhīvus, nonācis pie tāda paša rezultāta - ne vien attiecība uz frančiem, bet ari uz ārzemniekiem, kas mēģinājuši darboties Francija.

Tad Valsts apsardzes direkcijas šefs sniedza savu ziņojumu. Tai rīta no pasta kantora pie Ziemeļu stacijas 7.30 esot zvanīts uz Romu, uz to viesnīcu, kur apmetušies visi trīs OAS šefi. Kopš viņu parādīšanās Roma pirms astoņām nedēļām starptautisko komutatoru telefonistiem bija pavēle ziņot par visām sarunām, kam sakars ar šo numuru. Bet tajā rītā strādājošais bijis ar gausu domašanu. Saruna iedota, pirms viņš apjēdzis, ka šis numurs minētssarakstā. Viņš savienojis un tikai pиc tam piezvanījis uz Apsardzes direkciju. Tomēr tik daudz prata viņam pieticis, lai noklausītos. Vests bijusi šāda: "Valmijs - Puatje. Sakalis uzspridzināts. Atkārtoju. Sakalis uzspridzināts. Kovaļskis notverts. Pirms nāves dziedājis. Beigas. Sapratāt?"

Krietnu bridi istabā valdīja klusums.

Ka viņi to uzzinājuši? - Lebels mierīgi vaicāja no galda viņa gala. Visu acis pievērsās viņam, vienīgi pulkvedis Rolāns lūkojas pretēja siena, dziļi.domās iegrimis.

Nolādēts… - viņš beidzot skaidri un saprotami noteica, vel arvien sienā lūkodamies. Visu acis tagad pievērsās Aktīvā dienesta šefam.

Pulkvedis nu bija atbrīvojies no sava sastinguma. - Marseļā, - viņš īsi teica. - Lai panāktu, ka Kovaļskis atbrauc no Romas, mums vajadzēja izlikt esmu. Viņa vecu draugu Žožo Gržibovski. Tam cilvēkam ir sieva un meita. Mes viņus visus turējām apsardzībā, kamēr dabūjām roka Kovaļski. Pec tam atlaidām uz mājām. No Kovaļska es gribēju dabūt tikai informāciju par viņa šefiem. Toreiz nebija nekāda pamata aizdomām par sazvērestību. Nebija iemesla no viņiem slēpt, ka esam Kovaļski notvēruši. Vēlāk viss, protams, mainījās. Tam jabut polim Žožo, kas brīdinājis aģentu Valmiju. Lūdzu piedot.

Vai Valmiju notvēra pastā? - Lebels vaicāja.

Ne, mes nokavējām par dažam minūtēm, pateicoties tā telefonista stulbumam, - atbildēja Apsardzes direkcijas pārstāvis.

īsta nespējnieku biedrība, - pēkšņi izmeta pulkvedis Senklers. Viņam pievērsās vairāki nedraudzīgi skatieni.

Mes taustamies pēc ceļa tumsā, - atbildēja ģenerālis Gibo. - Ja pulkvedis vēlētos pats pārņemt šo operāciju līdz ar visu atbildību, kas ar to saistīta…

Pulkvedis no Elizejas pils skatījās savos vākos, it kā tur butu kas daudz svarīgāks par Pretizlūkošanas šefa aizplīvurotajiem draudiem. Pats saprata, ka viņa piezīme nekāda gudrā nebija.

Savā ziņā, - ministrs domīgi teica, - varbūt ir labi, ja viņi zina, ka algotnis ir "uzspridzināts". Tagad taču viņiem ši operācija butu jaatsauc.

Noteikti, ministram taisnība, - Senklers atkal teica, mēģinādams labot pirmītējo kļūdu. - Viņi būtu galīgi traki, ja vel tagad rīkotos tālāk. Protams, to tipu atsauks.

Viņš jau nav tieši "uzspridzināts", - Lebels mierīgi iebilda. Citi bija gandrīz piemirsuši, ka ari viņš atrodas šeit. - Mes vel arvien nezinām šā cilvēka vardu. Brīdinājums varētu likt viņam vel vairāk uzmanīties. Viltoti dokumenti, maskots izskats…

Optimisms, kas bija uzradies ap galdu sēdošajiem pec ministra vārdiem, tagad pagaisa. Rože Freijs paskatījās uz mazo komisāriņu ar cieņu.

Domāju, mums jānoklausās komisāra Lebela ziņojums, kungi. Galu gala, šo izmeklešanu taču vada viņš. Mes šeit esam tapec, lai palīdzētu viņam, kā varam.

Ta pamudināts, Lebels izstāstīja, ko panācis vakar vakara: par kartotēku parbaudem - ka šis svešinieks varētu atrasties vienīgi kādas ārzemju valsts kartotēka, ja vispār kāda bija; par to, ka lūdzis ārzemju iestādes pārbaudīt savas kartotēkas; ka uz šo lugumu visi atsaukušies; un par sarunu sēriju divatā ar lielāko valstu policiju šefiem, izmantojot Interpola sakarus.

Šodien pienāca atbildes, - viņš turpināja. - Te tas ir: Holande nav neka. Itālijā ir vairaki zināmi algoti slepkavas, bet tie visi strādā mafijai. Diskrēta pieprasījumā noskaidrojam, ka neviens no mafijas slepkavām nekad neķertos pie politiskas slepkavības, izņemot, ja pavēlētu, bet mafija nekad nepiekristu nogalināt ārzemju valstsvīru. - Lebels pacēla galvu. - Es domāju, ka ta ir patiesība. Britānija - nekas, bet pieprasījums nodots citai nodaļai -Specnodaļai - talakai pārbaudei.

Gausi, ka jau vienmēr, - nomurmināja Senklers it ka pie sevis. Lebels tomēr piezīmi dzirdēja un atkal pacēla galvu.

Viņi, mūsu angļu draugi, strādā ļoti rūpīgi. Nenovērtēsim Skotlendjardu par zemu.-Un viņš turpināja ziņojumu. - Amerika. Divi zem jautājuma. Viens no tiem - liela starptautiska ieroču tirgotajā laba roka, dzīvo Maiāmi, Floridā. Agrāk bijis flote, velak CIA darbinieks Kārību salās. Atlaists par to, ka kautiņa nogalinājis kādu kubieti tieši pirms Cūku līča iebrukuma. Šai operācijā kubietim bijis paredzēts komandēt nodaļu. Pec tam šo amerikāni pievācis ieroču tirgotājs, viens no tiem vīriem, kas konfidenciāli izmantots ieroču piegādei Cūku līča armijai. Domā, ka viņš ir atbildīgs par diviem nenoskaidrotiem negadījumiem, kas velak notikuši ar viņa darba devēja konkurentiem. Izradās, ieroču piegāde ir īsts rīkļu rāvēju bizness. To cilvēku sauc Čārlzs, "Cālis", Arnolds. FIB šobrīd pārbauda, kur viņš pašlaik atrodas. Otrs FIB minētais ari varētu būt meklētais. Marko Vitellini, kādreizējais Ņujorkas gangsteru saimnieka Alberto Anastasia personiskais miesassargs. Šis kapo tika nošauts friziera krēsla 1957. gada oktobri, un Vitellini, dzīvību glābdams, aizbēga no Amerikas uz Venecuēlu. Viņš mēģināja pats uz savu roku nodarboties ar reketu, bet sevišķu pānakumu nebija. Vietējā pagrīde viņu "iesaldēja". FIB domā, ka galīgā bezizeja viņš būtu spējīgs ķerties ari pie algota slepkavas darba kādai ārzemju organizācijai, ja viņam labi samaksātu.

Istabā bija iestājies pilnīgs klusums. Pārējie četrpadsmit klausījās, mutes neatvērdami.

Beļģija. Viena varbūtība. Psihopātisks slepkava, agrāk bijis Čombes dienestā Katanga. Apvienotās Nācijās viņu izraidījušas, kad 1962. gadā ticis sagūstīts. Viņam nav iespējams atgriezties Beļģijā, jo botu jāatbild par divām slepkavībām. Strada par naudu un ir gudrs. Viņu sauc Žils Beranžērs. Domajams, emigrējis uz Centrālameriku. Beļģijas policija vēl arvien pārbauda, vai viņš tomēr nav kaut kur tuvuma.

Vācija. Viens variants. Hanss-Diters Kassels, bijušais SS majors, kuru divas valstis meklē par kara noziegumiem. Pec kara dzīvojis Rietumvācijā ar pieņemtu vārdu un bijis ODESAI, esesiešu biedru pagrīdes organizācijas, algots slepkava. Tiek turēts aizdomās par līdzdalību divu kreisā spārna sociālistu nogalinašanā, kad tie pieprasīja pastiprināt valdības atbalstu kara noziegumu izmeklēšanai. Velak atmaskots kā Kassels, bet aizbēdzis uz Spāniju, par to kads policijas ierednis atlaists no darba. Iespējams, ka pašlaik Kassels dzīvo Madridē bez darba.

Lebels atkal pacēla galvu.

Starp citu, šis virs šķiet ari drusku par vecu šādam darbam. Viņam ir piecdesmit septiņi gadi.

Un beidzot-Dienvidafrika. Viens iespējams kandidats. Profesionāls algotnis. Vārds: Pīts Šaipers. Arī viens no Čombes vadošajiem šāvējiem. Dienvidāfrikā nekas pret viņu oficiāli nav, bet viņu uzskata par nevēlamu.

Lielisks šāvējs un liels individuālu slepkavību meistars. Pēdējo reizi par viņu dzirdēts šā gada sakumā, kad izraidīts no Kongo. Ir aizdomas, ka vēl arvien uzturas kaut kur Rietumāfrika. Dienvidafrikas specnodaļa turpina pārbaudi.

Viņš apklusa un pacēla galvu. Četrpadsmit viri pie galda lūkojas Lebēlā bez jebkādas attieksmes.

Protams,- Lebēls teica, it kā atvainodamies, - sevišķi daudz tas nav. Es esmu pārlūkojis tikai septiņas valstis, kurās butu visvairāk cerību ko atrast. Šakālis varētu but šveicietis vai austrietis, vai vel kas cits. No septiņām trīs valstis atbildēja, ka tam neesot neka, ko ziņot. Varbūt tur maldas. Šakālis varētu būt ka itālietis, tā holandietis vai anglis. Vai arī dienvidafrikānis, beļģietis, vācietis vai amerikānis, bet ne starp tiem, kas ir saraksta. Nevar zināt. Jātaustās kā pa tumsu, cerībā, ka kaut kur paspīdēs gaismas stars.

Cerības mūs nekur tālu neaizvedīs, - Senklers atkal izmeta.

Pulkvedim varbūt ir kāds jauns ierosinājums? - Lebels pieklājīgi pavaicāja.

Es personiski jutu, ka slepkava ir brīdināts atkāpties, - Senklērs ledaini sacīja. - Kopš viņa nodoms ir atklāts, viņš nemūžam nemēģinās prezidentam tuvoties. Lai cik Rodens ar saviem bendesmaisiem ir šim Šakālim samaksajuši, tagad viņi pieprasīs savu naudu atpakaļ, un operācija tiks anulēta.

Jūs jūtat, ka šis cilvēks ir brīdināts, - Lebels klusi iesprauda, - bet jušana nav tālu no cerības. Es pašlaik ieteiktu turpināt izmeklešanu.

Un kādā stāvoklī šī izmeklēšana pašlaik atrodas, komisār? - ministrs vaicāja.

Tie policijas spēki, kas izteikuši šos ierosinājumus, ministra kungs, jau sāk izsūtīt teleksus ar pilnīgiem datiem. Pēdējos gaidu rit no rīta. Ari fotogrāfijas pienāks pa telegrāfu. Daži policijas speķi turpina meklēšanu, mēģinot noskaidrot, kur aizdomās turetie varētu atrasties, lai darbu varētu pārņemt mēs.

Vai domājat, ka viņi nepalaidīs muti? - Sangineti vaicāja.

Nebūtu iemesla, - Lebels atbildēja. - Vecākie policisti Interpola zemes ikdienas saņem pieprasījumus par simtiem ārkārtīgi konfidenciālu lietu, daži tiekizteikti neoficiālāssa runās divata. Par laimi, visas valstis, lai kāda būtu to politiska iekārta, ir nozieguma pretinieces. Mums nav neka kopīga ar starptautisko attiecību aspektiem. Sadarbība starp policiju allaž ir laba.

Pat attiecībā uz politisku noziegumu? - vaicāja Freijs.

Policisti, ministra kungs, atzīst tikai noziegumus. Tapec es nolēmu tieši kontaktēties ar saviem ārzemju kolēģiem, nevis meklēt ārlietu ministriju starpniecību. Neapšaubāmi, šo kolēģu priekšniekiem bus jāzina, ka šads pieprasījums ir ienācis, bet viņiem nav nopietna iemesla to nepareizi iztulkot. Visā pasaule politisks slepkava stāv ārpus likuma.

Bet, tikko tie uzzinās par šādu pieprasījumu, viņi sapratis, kas aiz tā slēpjas, un ņirgāsies par musu prezidentu, - Senklers atkal izmeta.

Neredzu iemesla, kapec. Tas kādā jauka dienā var atgadīties jebkuram valsts vadītājam. - Lebels teica.

-Jūs neko no politikas nejēdzat, ja nesaprotat, cik iepriecināts justos dažs labs, uzzinot, ka Francijas prezidentu vajā slepkava, - atbildēja Senklers. - Prezidents visvairāk vēlējās izvairīties tieši no sabiedriskam tenkām.

Labak, lai daži zina, ka mes meklējam slepkavu, neka saņem uzaicinājumu uz prezidenta berem, - Bovje norūca. - Mes jau divus gadus cīnāmies pret OAS. Prezidenta norādījums bija, lai ši lieta nekļūst par preses sensāciju un publisku baumu avotu.

Kungi, kungi, - iesaucās ministrs. - Pietiek. Tas biju es, kas atļāva komisāram Lebelam izdarīt diskrētu aptauju starp ārvalstu policijas šefiem pec… - viņš paskatījās Senklera, - pēc konsultācijas a r prezidentu.

Visparejais gandarījums par pulkveža apmulsumu tika slēpts visai vāji.

Vai būtu vēl kas? - vaicāja msjē Freijs.

Rolāns pacēla roku.

Madridē mums ir pastāvīga aģentūra, - viņš teica. - Jo Spānijā ir vairāk OAS bēgļu. Mēs varam pārbaudīt nacistu Kasselu, nemaz šai lieta neapgrūtinot Rietumvaciju. Cik saprotu, musu attiecības ar Bon- nas ārlietu ministriju vēl diez cik uzlabojušās nav.

Pateicos, - Lebēls teica, - jūs ļoti palīdzētu, ja varētu dabūt izziņu par šo cilvēku. Man vienīgi vēl ir lūgums, lai visas nodaļas turpinātu palīdzēt, kā jau to dara šis divdesmit četras stundas.

Tad līdz ritam, kungi, - ministrs īsi noteica un piecēlās, papīrus savākdams. Apspriede bija beigusies.

Ara, uz kāpnēm, Lebels ar pilnu krūti ieelpoja Parīzes maija nakts gaisu. Pulksteņi sita divpadsmit un pieteica otrdienu, 13. augustu.

Tūlīt pec divpadsmitiem Bārijs Loids piezvanīja superintendantam Tomasam uz mājam Čizvikā. Nospriedis, ka kolēģis zvanīs no rīta, Tomass jau grasījās nodzēst naktslampiņu.

Es atradu kādu nieku tai ziņojumā, par kuru mes runājām, - Loids teica. - Man savā ziņā bija taisnība. Tas bija tikai ierindas ziņojums par baumām, kas tolaik klīda. Piezīme: "neko neuzsākt" nolēma kartīti aizmirstībai. Kā jau teicu, mes toreiz bijām aizņemti ar citam lietām.

Vai bija minēts kāds vārds? - Tomass klusi vaicāja, lai netraucētu sievu, kas jau bija aizmigusi.

Jā, kads angļu biznesmenis, kurš ap to lajķu pazudis. Varbūt tas ir pilnīgi aplam, bet baumās viņa vārds bija saistīts ar šo notikumu. Čārlzs Kaltrops. -

Paldies, Barij. Rit es ar to nodarbošos.

Viņš nolika klausuli un apgūlās.

Loids, būdams pedantisks cilvēks, uzrakstīja īsu ziņojumu par šo pieprasījumu un savu atbildi, nosūtīja to uz pieprasījumu daļu. Agrā rītā šis daļas naktsdežurants to izklaidīgi pārlasīja un, tā kā tas attiecas uz Parīzi, tad ielika sūtījumu Ārlietu ministrijas Francijas daļas soma, lai saskaņā ar darba kartību somu personiski nogādātu Francijas lietu šefam.

14. nodaļa

Šakālis piecēlās ierastajā laikā - pusastoņos, izdzēra pie gultas nolikto teju, pagāja zem dušas un noskuvās. Saģērbies viņš izņēma no čemodānā aizoderes vienu tūkstošmarciņu zīmi, iebāza svārku iekškabata un nogāja lejā brokastot. Deviņos viņš jau bija uz Via Manconi ietves un devās meklet banku. Apmēram divas stundas viņš staigāja no bankas uz banku, mainīdams angļu mārciņas. Divussimtus izmainīja itāļu lirās un atlikušos astoņus simtus - Francijas frankos.

Priekšpusdienā viņš ar maiņu tika galā un iegriezās kafejnīcas terase, lai izdzertu tasi kafijas. Pec tam, vairākkārt ceļu vaicājot, nonāca kādā no Porta Garibaldi nomaļajam ieliņām, strādnieku šķiras rajonā pie Garibaldi stacijas. Šeit viņš atrada meklēto - garāžas. Vienu no tām viņš noīrēja, samaksājis par divām dienām desmit tūkstoš liru.

Netālajā veikalā viņš nopirka virsvalku, pāris metala griešanas šķēru, vairākus jardus tievas tērauda stieples, āmuru un kādu pedu garu lodalvas stienīti. To visu viņš iekravāja audekla soma, ko nopirka ] tajā pašā veikalā, un somu nolika garāža. Iebāzis atslēgu kabatā, gāja paēst lenču pilsētas centrā.

Agrā pēcpusdienā, no tratorijas pa telefonu norunājis satikšanos. Sakalis ar taksometru aizbrauca uz mazu, ne pārāk turīgu mašīnu iznomāšanas firmu un noīrēja lietotu 1962. gada izlaiduma divvietīgu sporta vāģi Alfa Romeo. Viņš paskaidroja, ka tuvākajās divās nedējas, kas esot viņa atvaļinājuma laiks, gribot apceļot Itāliju.

Viņa pase un angļu un starptautiskas braukšanas apliecības bija nevainojamas, apdrošināšanu nokārtoja stundas laikā tuvākajā kantori, kas parasti izpalīdzēja mašīnu izīrēšanas firmas darījumos. Drošības nauda bija liela, pāri par simt mārciņām. Pievakarē mašīna bija Šakāļa rīcība, un firmas īpašnieks novēlēja labi pavadīt atvaļinājumu.

Viņš atstāja mašīnu viesnīcas stāvvieta, uzkāpa sava istaba un paņēma čemodānu, kura atradās snaipera ieroča sastāvdaļas. Drīz pēc pieciem viņš piebrauca noīrētajā garāžā.

Durvis cieši aizvēris un nolicis uz grīdas spēcīgu elektrisko spuldzi, kas apgaismoja mašīnas apakšu, Šakālis ķērās pie darba. Kādas divas stundas viņš rūpīgi strādāja, plānās caurules, kuras bija ieliktas ieroča daļas, pielodējot šasijas iekšēja atloka. Viens no iemesliem, kāpēc viņš bija izvēlējies Alfu, bija tieši tas, ka, apjautājoties Londonas veikalos, bija uzzinājis - no visām itāļu mašīnām tikai Alfai ir stipra šasija ar dziļu atloku iekšpuse. Katra caurule bija iebāzta plana maisaudekla zeķe. Tērauda stieple nostiprināja tas cieši rievā, un vietas, kur stieple pieskaras šasijai, viņš salodēja ar lodalvu.

Kad Šakālis beidza darbu, virsvalks bija notriepts, vārtoties pa garāžas netīro grīdu, un rokas sāpēja no darbošanās ap stiepli. Bet tas nu bija padarīts. Caurules gandnz nesaskatāmas, ja tīšuprāt rūpīgi nemeklēja mašīnas apakšā, bet drīz šo vietu pārklās putekļi un dubļi.

Šakālis salika pauna virsvalku, lodalvu, stieples atliekas un pabāza zem vecu lupatu kaudzes garāžas kakta. Metala griežamās šķēres iebāza cimdu nodalījumā.

Kad viņš, čemodānu ielicis bagāžniekā, atkal apsēdās pie stūres, pāri pilsētai jau laidās krēsla. Šakālis aizslēdza garāžas durvis, iebāza atslēgu kabata un aizbrauca atpakaļ uz viesnīcu.

Bija pagājušas divdesmit četras stundas kopš ierašanas Milāna, un viņšatkalbija savā istaba, zem dušas aizskaloja projām dienas sviedrus, iegremdēja savainotas rokas auksta ūdeni un pec tam sāk? ģērbties uz kokteili un vakariņām. ♦

Pirms ieiešanas bara, lai izdzertu parasto kampari ar sodu, viņš apstājas pie reģistrācijas galda, pieprasīja rēķinu, ko pec maltītes varētu samaksāt, un palūdza ari rit no rīta piecos tasi tējas istaba.

Vēlreiz lieliski paēdis, viņšaratlikušajāmliramsamaksaja rēķinu un īsi pec vienpadsmitiem jau bija cieši aizmidzis.

Sers Džaspers Kviglijs stāvēja,savam kabinetam muguru uzgriezis, rokasaizmuguras salicis, un skatījās leja pa Ārlietu ministrijas logu pāri Jātnieku gvardes parādes laukumam. Kolonna nevienmengā soli aizrikšoja pāri celiņam un devās tālāk uz Bekingemas pili.

Tā bija iespaidīga un iepriecinoša aina. Daudzus rītus sers Džaspers tā bija stāvējis pie loga un skatījies lejā uz šo angliskā ko no visiem angļu priekšnesumiem. Bet šajā rītā viņa lūpas bija tik cieši sakniebtas, ka likās - to nemaz nav. Sers Džaspers Kviglijs bija ārkārtīgi pārskaities.

Viņš bija Francijas nodaļas galva, priekšnieks taja Ārlietu ministrijas biroja, kas nodarbojas ar šis sasodītas zemes lietām un ziņoja par to pastāvīgajam apakšsekretaram, visubeidzot ari Viņa Majestātes ārlietu ministram.

Viņam bija viss, kas nepieciešams šādā posteni: atsauksmes par ilgstošu un labu darbu diplomātijas laukā Francija, veselīgi spriedumi par politiku, kas, lai ari bieži vien bija aplami,attiecīgajā bridi saskanēja ar priekšniecības spriedumiem, labs raksturojums, ar ko viņš pamatoti lepojas. Nekad nebija smagi kļūdījies, nedz ari pieradījis nepiemērotu gudrību, nekad neatbalstīja nelaikmetigus uzskatus.

Kara gados viņš kādu laiku bija strādājis ministrijas Balkānu nodaļa un visai veicinājis britu atbalstu Dienvidslāvijas partizānu šefam Mihailovičam. Kad tā laika premjerministrs pavisam negaidīti paklausīja kāda nenozīmīga jauna kapteiņa Ficroja Maklina padomam atbalstīt komunistu Tito, jaunais Kviglijs tika pārcelts uz Francijas nodaļu.

Tur viņš bija izcēlies, ierosinot atbalstīt ģenerāli Žiro Alžīrija, kas bija - vai vismaz varēja but - labs politiķis, ja nebūtu uzpeldējis tas otrs ne tik vecais franču ģenerālis, kurš visu laiku bija dzīvojis Londonā, cenzdamies saturēt kopā speķus, sauktus par Brīvo Franciju. Kāpēc Vinstons vispār ķepājās ar šo viru - to profesionāļi nekad nebija spējuši saprast.

Tai bridi dzima viņa antipātijas pret Franciju un visu, kas ar to sakara, it īpaši pret prezidentu de Gollu, kurš iebilda pret Lielbritānijas līdzdalību Eiropas kopēja tirgu.

Pie kabineta durvīm klauvēja. Sers Džaspers atgāja no loga, paņēma plānu, zilu papīra lapiņu un izlikās to lasām.

Lūdzu!

Ienāca pajauns vīrietis, aizvēra aiz sevis durvis un pienāca pie galda.

Sers Džaspers lūkojās viņā pari "pusmeness" acenēm.

A, Loid. Es nupat lasīju ziņojumu, ko jus naktī bijāt ielicis kartotēkā. Interesanti, interesanti. Neoficiāls vecāka franču policijas detektīva pieprasījums vecākam britu policijas virsniekam. Nodots tālāk vecākajam Specnodaļas superintendantam, kurš jūtas piemērots, protams, neoficiāli, konsultēties ar izlūkdienesta līdzstrādnieku. Mm?

Ja, ser Džasper.

Loids skatījās druknajā diplomātā, kas, stāvēdams pie loga, pētīja viņa ziņojumu, it ka ierpiekš nebūtu to redzējis. Loids beidzot saprata, ka sers Džaspers labi iepazinies ar ziņojuma saturu un ka šī iestudēta vienaldzība varbūt ir tikai poza.

Un šis virsnieks pats uz savu roku, bez augstākās priekšniecības ziņas, jutas piemērots palīdzēt Specnodaļas virsniekam un izteikt pieņēmumu. Vēl vairāk, pieņēmumu - bez jebkādiem pierādījumiem-, ka britu pilsonis, ko uzskata par biznesmeni, īstenībā varētu būt aukstasinīgs slepkava? Mmmm?

"Ko tas vecais erms, pie joda, grib teikt?" Loids domaja. Drīz viņš to uzzināja.

Mani interese, dārgo Loid, lūk, kas: lai gan šis pieprasījums, protams, neoficiāls, ir saņemts vakarrīt, tomēr tikai pec divdesmit četrām stundām par to tiek informēts ministrijas nodaļas vadītājs, kam visciešākais, tiešākais sakars ar to, kas notiek Francija. Diezgan dīvaina kartība, vai jums ta neliekas?

Loids mājienu saprata. Nodaļu savstarpējā rīvēšanās. Bet viņš apzinajas ari, ka sers Džaspers ir ietekmīgs cilvēks, kas desmitiem gadu apgrozījies hierarhijas džungļos un tam veltījis daudz vairāk darba un pūļu, neka kārtodams valsts lietas.

Visu cieņu, ser Džasper, bet šo superintendanta Tomasa pieprasījumu - ka jus izteicāties, neoficiālu, - es saņēmu tikai deviņos vakara. Kartotēkā to ierakstīju pusnakti.

Tiesa, tiesa. Bet esmu ievērojis, ka jūsu atbilde sniegta jau pirms pusnakts. Vai varat man pateikt, kāpēc?

Man likās, tas notiek normālas nodaļu sadarbības tradīcijās, - Loids atbildēja.

Un tagad? Vai ari tagad jums tā liekas? - Sers Džaspers bija atmetis saudzīgo iztaujāšanas toni, un viņa aizvainojums izlauzās uz āru. - Un kā ar sadarbību starp jūsu dienestu un Francijas nodaļu, mmm?

Jūs taču pašlaik turat roka manu ziņojumu, ser Džasper.

Drusku paveļu, ser. Drusku pavēlu.

Loids izšķīrās par pretsitienu. Viņš saprata - vajadzēja konsultēties ar priekšniecību, pirms gribēja palīdzēt Tomasam, bet ar paša šefu, nevis ar seru Džasperu Kvigliju. Izlūkošanas šefu paša darbinieki mīlēja, bet Francijas nodaļā neieredzēja, jo viņš nepieļāva, ka citi raj viņa padotos.

Kada ziņa pavēlu, ser Džasper?

Sers Džaspers strauji pacēla galvu. Viņš jau nu neies skriet slazda, atzīdamies, ka nokavējis mirkli, lai liktu šķēršļus Tomasa pieprasījuma izpildīšanai.

Jūs, protams, saprotat, ka ir iejaukts kāda angļu pilsoņa vārds. Cilvēks, pret kuru nav it nekādu faktu, kurnu vel pierādījumu. Vai jums neliekas diezgan dīvaina rīcība - celt neslavu kādam cilvēkam un - šī pieprasījuma gaisma - iedragāt viņa reputāciju?

Es gan nedomāju, ka, izpaužot kāda cilvēka vardu Specnodaļas superintendantam, lai veicinātu izmeklēšanu, tiek celta neslava, ser Džasper.

Diplomāts juta, ka viņa lūpas sakniebjas vēl ciešāk, mēģinot apvaldīt niknumu. Tāds nekaunīgs kucēns, bet slīpēts ari! Tas jauzmana sevišķi vērīgi. Viņš mēģināja saņemties.

Es saprotu, Loid, jūsu acīm redzama vēlēšanas palīdzēt Specnodaļai, protams, ir visai slavējama, bet vai jūs domājat, ka būtu par daudz prasīts, ja lugtu jūs mazliet konsultēties, pirms skrienat ar galvu sienā?

Vai jūs jautājat, ser Džasper, kadeļ nekonsultējos ar jums?

Sers Džaspers pārskaitās.

Jā, ser, to es jautāju gan. Tieši to!

Ser Džasper, jūtot vislielāko cieņu pret jūsu darba stāžu, es tomēr gribētu pievērst jūsu uzmanību faktam, ka esmu Izlūkdienesta darbinieks. Ja jūs nepiekrītat manai pagājušās nakts rīcībai, domāju, piemērota k būtu sūdzību adresēt manam priekšniekam, nevis man pašam.

Piemērotāk? Piemērotāki Vai patiešam šis zaļknābis grib aizrādīt Francijas nodaļas vadītajam, kas ir un kas nav piemēroti.

Atļauju neprasījis, Loids pagriezās un izgāja no kabineta. Viņam nebija šaubu, ka nu viņš no "vecā" dabūs, un vienīgais, ar ko varēja aizbildināties, bija tas, ka Braiena Tomasa pieprasījums licies steidzams. Ja vecais izlems, ka tam būtu vajadzējis iziet caur visiem gaņģiem kā parasti, tad viņš, Loids, saņems rājienu. Bet vismaz no "veca", nevis no Kviglija. Ak, tas sasodītais Tomass!

Sers Džaspers Kviglijs šaubījās - sūdzēties vai ne. Tehniski viņam bija taisnība, informācija par Kaltropu, kaut ari dziļi ierakta kartotēkās, butu jānoskaidro ar tiešas priekšniecības, nevis katra ziņā viņa atļauju. Kā Francijas nodaļas vadītājs viņš bija viens no Izlūkdienesta klientiem, nevis viens no tas direktoriem un varēja saņemt krietnu brāzienu no šefa par izlūkošanas virsnieka izsaukšanu, neprasot viņa, šefa, atļauju. Ši doma neiepriecēja.

"Bet nu tikpat viss grīste," viņš nodomāja, skatīdamies kavalerijas gvardu parādē.

Bet nu tikpat viss grīstē, - tieši pēc vieniem viņš bilda savam pusdienu viesim kluba.

Manuprāt, viņi turpinās sadarboties ar frančiem. Cerēsim, ka nestrādās vaiga sviedros, ko?

Tas bija labs joks, kas pašam ļoti patika. Par nelaimi, viņš nebija pilnībā novērtējis savu pusdienu viesi, kurš stāvēja tuvu dažiem vīriem no "pašas augšas".

Gandrīz vienlaicīgi ziņojums no Metropoles policijas komisārā un ziņas par sera Džaspera bon - tnot1 nāca ausis premjerministram, kad viņš pēc parlamenta sēdes atgriezās Dauningstritā 10.

Desmit minūtes pēc četriem iezvanījās superintendanta Tomasa telefons.

Tomass ritu un lielāko daļu pēcpusdienas bija pavadījis, mēģinot sadzīt rokā cilvēku, par kuru nezināja neko vairāk, izņemot vardu. Ka parasti, ievācot ziņas par cilvēku, kas atrodas ārzemes, bija jāsāk ar pasu nodaļu.

Aizgājis turp deviņos, kad nodaļu atvēra, viņš dabūja redzēt sešu Čarlzu Kaltropu pases fotogrāfijas. Par nelaimi, viņiem visiem bija ari otri priekšvārdi. Katram citāds. Tomass palūdza visu fotogrāfijas, apsolot, ka pec nokopēšanas atdos tās pasu nodaļas arhīvā.

Viena pase bija izdota 1961. gada janvān, bet tas neko īpašu nenozīmēja. Nebija nekādu ziņu par šo Čarlzu Kaltropu pirms tās pases, kas tagad bija Tomasa rokas. Ja viņš Dominikas Republikā bija uzturējies ar citu vārdu, ka tad baumās, kas vēlāk saistīja viņu ar Truhiljo nogalināšanu, varēja but minēts ka Kaltrops?

Viņš atkrita.

No atlikušajiem pieciem viens šķita pārak vecs, 1962. gadā viņam bija sešdesmit pieci gadi. Pārējie četri varēja but īstie. Katrā pases pieteikuma veidlapā bija adrese, divas Londona un divas provincē. Nebija tik vienkārši piezvanīt, pavaicāt pēc mistera Čārlza Kaltropa un paprasīt, vai viņš 1961. gadā nav bijis Dominikas Republikā. Pat ja viņš tur butu bijis, tagad to varētu noliegt.

Neviens no šiem četriem nebija apzīmēts ka "biznesmenis".

Rita celiena policija saskaņa ar Tomasa pieprasījumu bija atradusi divus Kaltropus. Viens vel strādāja un nedēļas beigās kopā ar ģimeni taisījās braukt atvaļinājumā. Pusdienas pārtraukuma laikā viņš tika aizvests uz mājām un viņa pase pārbaudīta. Tajā nebija zīmogu, ka viņš

vai 1961.gada botu iebraucis Dominikas Republikā vai izbraucis no tās. Pase bija lietota tikai divas reizes, vienreiz Malorkā un otrreiz Kostabravā.Vel vairāk-darbavieta noskaidrojas, ka šis Čarlzs Kaltrops

gada nav atstājis ziepju fabriku, kur strādāja grāmatvedība jau desmit gadus.

Otrs ārpus Londonas dzīvojošais Kaltrops tika atrasts kādā Blekpulas viesnīcā. Tā ka pases tam nebija klāt, tad, paprasot atļauju, policija sazinājās ar viņa kaimiņu, paņēma dzīvokļa atslēgu, atrada Kaltropa galda atvilktne pasi un ieskatījās tajā. Dominikas zīmoga nebija, un ši cilvēka darbavieta noskaidrojās, ka viņš ir rakstāmmašīnu labotājs un 1961. gada vienmēr bijis darbā, izņemot atvaļinājuma laiku. Šis ziņas apliecināja apdrošināšanas apliecības un darbavieta.

No abiem Londonas Kaltropiem vienu atrada Katfordā, kur viņš savā veikala tirgojās ar dārzeņiem, kad ienāca divi mierīgi civila tērpti pilsoņi un gribēja ar viņu aprunāties. Tā kā dzīvoklis bija turpat virs veikala, tad pasi varēja uzrādīt tūlīt. Ari viņa pasē nebija nekādu norādījumu, ka tas īpašnieks kādreiz būtu bijis Dominikas Republika. Dārzeņu tirgotājs atbildēja, ka pat nezinot, kur tada atrodas.

Visgrūtāk bija atrast ceturto un pēdējo Kaltropu. Kad aizgāja uz adresi, kas bija uzdota veidlapa pases saņemšanai pirms četriem gadiem, izrādījās, ka tā ir Haigētas dzīvokļu blokā. Namu pārvaldnieks pameklēja papīros un atrada, ka īrnieks šo dzīvokli atstājis 1960. gada. Citas adreses nebija.

Par laimi, Tomass zināja viņa otro vārdu. Meklēšana telefona abonentu grāmata neatklāja neko, bet ar Specnodaļas palīdzību Tomass uzzināja Galvenajā pasta, ka vienam Č.H.Kaltropam esot telefons Londonas rietumos Iniciāļi sakrita ar meklējamo Kaltropu - Čarlzs Harolds. Tomass piezvanīja uz rajona reģistrācijas nodaļu, kas šo numuru apkalpoja.

Ja, no turienes atbildēja, kāds misters Čarlzs Harolds Kaltrops patiešam esot dzīvojis pec tas adreses un bijis ierakstīts vēlēšanu sarakstos kā balsotajs.

Tad tika apmeklēts šis dzīvoklis. Tas bija aizslēgts, un atkārtotie zvani palika bez atbildes. Neviens šai nama nezināja, kur Kaltrops palicis. Kad policijas mašīna atgriezās Skotlendjardā, Tomass uzsaka jaunu gājienu - pārbaudīja šī pilsoņa nodokļu maksājumu norēķinus, īpaši Tomasu intereseja Kaltropa darba devējs - kur un ko Kaltrops pēdējos trijos gados strādājis?

Šamirkli iezvanījās telefons. Tomass nocēla klausuli, nosauca savu vardu un bridi klausījās. Tad viņa uzacis izbrīnā pacēlās.

Mani? - viņš vaicāja. - Ko, personiski? Jā, protams, es iešu! Pēc piecām minūtēm? Jauki, uz redzēšanos.

Viņš izgāja no ēkas un aizsoļoja līdz Parlamenta skvēram, pa ceļam sparīgi izšņaukdams degunu. Viņam nebūt nekļuva labāk, iesnas vērsās arvien riebīgākas - par spīti siltajai vasaras dienai.

No Parlamenta skvēra viņš devās uz Vaithollu un iegriezās pirmajā ielā pa kreisi - Dauningstntā. Ka allaž, te bija tumši un drūmi, saule nekad neiespīdēja šai Britānijas premjerministra rezidences strupceļā. Desmitā nama priekša stāvēja bariņš cilvēku, kurus cieši vēroja divi stalti policisti. Varbūt tie bija tikai lūgumu iesniedzēji, varbūt tādi, kas gribēja redzēt pie loga kādu lielu viru.

Tomass nogriezās pa labi un izgāja cauri mazam pagalmam, kura vidu bija neliels mauriņš. Ceļš aizveda pie desmita nama sētas ieejas, tur viņš piespieda zvana pogu. Durvis tūlīt atvērās, un tajās parādījās liela auguma uniformēts policijas seržants, kas Tomasu uzreiz pazina un sveicināja.

Labdien, ser! Misters Harovbijs lūdza mani aizvest jūs pie viņa.

Džeimss Harovbijs, premjerministra personiskas drošības šefs, kas zvanīja Tomasam pirms dažām minūtēm, bija skaists vīrietis un izskatījās jaunāks par saviem četrdesmit gadiem. Pirms parcelšanās uz Dauningstritu viņam bija bijusi spoža karjera policija. Tāpat kā Tomasam, viņam bija superintendanta pakāpe. Tomasam ienākot, viņš piecēlās.

Nāc iekšā, Braien! Priecājos tevi redzēt. - Viņš pamāja seržantam.

Pateicos, Čalmers!

Seržants izgāja un aizvēra durvis.

Kas atgadījies? - vaicāja Tomass. Harovbijs pārsteigts paskatījās kolēģi.

To es cerēju uzzināt no tevis. Pirms piecpadsmit minūtēm viņš piezvanīja, nosauca tavu vārdu un pateica, ka gribot ar tevi runāt pats personīgi. Un turklāt tūlīt. Kas tev aiz ādas?

Tomass varēja iedomāties tikai to vienīgo, ko darīja pašlaik, bet brīnījās, ka tik īsā laikā tas ticis zināms tik augstā līmeni. Tomēr, ja jau premjers nevēlas iejaukt pats savu drošībnieku, tad ta bija viņa darīšana.

Neka nezinu, - viņš teica.

Harovbijs pacēla telefona klausuli un palūdza premjerministra kabinetu. Kada balss atsaucās:

-Ja?

Šeit Harovbijs, premjerministra kungs. Pie manis ir superinten- dants Tomass… Ja, ser. Tūlīt!

Viņš nolika klausuli.

-Taisna ceļa uz turieni! Gan jau tev kadi grēki ir. Gaida divi ministri. Ejam!

Harovbijs pirmais izgaja no kabineta un pa gaiteni aizveda Tomasu pie zaļi popētam durvīm gaiteņa gala. Iznāca sekretārs, ieraudzīja abus un atkapās, durvis atvēris. Harovbijs ieveda Tomasu iekša, skaidri pateica "superintendants Tomass, premjerministra kungs" un nozuda, klusi aizvērdams durvis. Tomass pārliecinājās, ka atrodas ārkārtīgi klusā, eleganti iekārtota istabā ar augstiem griestiem un koka paneļiem gar sienām. Šur tur mētājasgrāmatas un papīri. Smaržoja tabakas dūmi. Istaba vairāk atgadinaja universitātes pasniedzēja kabinetu neka premjerministra darbistabu.

Cilvēks pie loga pagriezās.

Labdien, superintendant! Lūdzu, sēdieties!

Labdien, ser!

Viņš izvēlējās krēslu ar taisnu atzveltni pretim galdam un piemetas uz maliņas. Nekad vel nebija gadījies redzet īstu premjerministru tik tuvu. Skumīgas, nogurušas acis smagiem plakstiem ka sanbernaram, kas noskrējis talu ceļu un guvis no ta maz prieka.

Istaba valdīja klusums, kamēr premjerministrs pienāca pie rakstāmgalda un apsēdās. Tomass, protams, bija dzirdējis baumas, ka premjerministra veselība neesot īsti laba, dzirdējis par valdības pulem tikt galā ar Milera-Vorda lietu, kas toreiz tikko bija beigusies, tomēr vel arvien atradās baumu degpunkta. Tomйr viņš bija pārsteigts, redzot, cik saguris un skumjš izskatījās virs, kas šobrīd sedeja viņam iepretim.

Superintendant Tomas, man nācis zināms, ka jus pašlaik vadāt izmeklēšanu sakara ar telefonisku pieprasījumu vakarrīt no Parīzes, no Francijas kriminālpolicijas…

Jā, ser… premjerministra kungs.

-… un šāds pieprasījums radies, Francijas drošības dienesta vadībai baidoties, ka brīvībā staigā kāds cilvēks, profesionāls slepkava, algots, varbūt OAS algots, lai veiktu kadu misiju Francijā?

Mums tas netika paskaidrots, premjerministra kungs. Pieprasījums bija, vai mums nebūtu šāds slepkava zināms. Nebija nekādu paskaidrojumu - kāpēc.

Tomēr… ko jūs secināt no fakta, ka šāds pieprasījums vispār izdarīts, superintendant?

Tomass viegli paraustīja plecus.

To pašu ko jūs, premjerministra kungs.

Tieši ta. Nav jābūt ģēnijam, lai izsecinātu vienīgo iemeslu, kāpēc Francijas iestādes vēlas atrast šo… eksemplāru. Un ka jus domājāt, ko par mērķi būs izvelejies cilvēks, kas pievērsis sev franču policijas uzmanību?

Nu, premjerministra kungs, es domāju, viņi baidās, ka ir salīgts slepkava prezidenta nogalināšanai.

Tieši tā. Šāds mēģinājums laikam nebutu pirmais?

Ne, ser! Ir bijuši jau seši mēģinājumi.

Premjerministrs lūkojās papīros sev priekšā, it ka tie varētu sniegt viņam paskaidrojumu, kas noticis ar pasauli šajos pēdējos mēnešos, kamēr viņš bija premjerministrs.

Vai jums ir zināms, superintendant, ka m ūsu valsti ir personas ar diezgan lielu varu, kas nebūt nejustos satriektas, ja jūs veltītu izmeklēšanai mazāk enerģijas?

Tomass bija patiesi pārsteigts.

- Ne, ser!

Kur gan premjers, pie joda, būtu saklausījies tādus mājienus? - Vai jūs, lūdzu, nevarētu rezumet, kādā stāvokli šobrīd atrodas jūsu izmeklēšana?

Tomass iesāka no paša sākuma, skaidri un kodolīgi izklāstīja visu līdz šim darīto, sarunu ar Loidu, Kaltropa meklēšanu.

Kad viņš bija beidzis, premjerministrs piecēlās un piegāja pieatvertā loga, aiz kura bija saules pielietais zaļais pagalms. Ilgu laiku viņš lakojas lejup, un viņa pleci likās saduguši. "Nez, par ko viņš doma?" Tomass gudroja.

Varbūt par liedagu pie Alžiras, kur kādreiz bija pastaigājies un sarunājies araugstprātlgo francūzi, kurš šobrīd sedeja kadācitā darbistaba trīssimt jūdzes tālu, pārvaldīdams tagad valsti? Toreiz viņi abi bija par divdesmit gadiem jaunāki, un nebija vel noticis daudz kas no ta, kam bija lemts notikt vēlāk, un starp viņiem daudz kas vel nebija nostājies.

Varbūt viņš domāja par to pašu francūzi, kas, sēdēdams Elizejas pils Zelta zalē, pirms astoņiem menešiem pieklājīgas un rāmas frāzes iznicināja britu premjera cerības - savu politisko karjeru kronēt, ievedot Angliju Eiropas Savienībā, un tad aiziet no darba, piepildījis savus sapņus?

Vai ari viņš domāja tikai par pēdējiem mokošajiem menešiem, kad savedēju un kurtizāņu intrigas gandrīz bija gāzušas britu valdību? Viņš bija vecs vīrs, dzimis un uzaudzis pasaule, kurai bija savi priekšstati par ļauno vai labo. Viņš bija tiem ticējis un sekojis. Tagad pasaule bija citāda, pilna jauniem cilvēkiem un jaunām idejām, bet viņš»palika pagātnes cilvēks. Vai viņš saprata, ka tagad ir jauni standarti, kurus viņš izprata tikai miglaini un kas viņam nepatika?

Varbūt viņš, raudzīdamies lejup uz saulaino mauru, zinaja, kas bija gaidāms? Ķirurģiska operācija nevarēja ilgi tikt novilcināta, bet līdz ar to - aiziešana no vadibas. Drīz valsts tiks atdota jauniem cilvekiem. Liela pasaules daļa viņiem jau bija atdota. Bet vai tā tiks atdota ari savedejiem un palaidnēm, spiegiem un… slepkavām?

Aiz viņa sēdēdams, Tomass redzēja, kā pleci iztaisnojas, vecais virs pagriezās.

-Superintendant Tomas, es vēlos, lai jūs zinātu, ka ģenerālis de GolJs ir mans draugs. Ja pastāv kaut nelielas briesmas viņam un ari tās var draudēt no šis salas pilsoņa, tad šis cilvēks jaapstādina. No šī brīža jus savu meklēšanu vadīsiet ar spēku, kam nav precedenta. Stundas laika jūsu priekšniecība saņems manu personisko norādījumu palīdzēt jums visiem spēkiem. Netiks ierobežoti ne līdzekļi, ne palīdzība cilvēku ziņa. Jums būs tiesības pieņemt sava brigāde katru, ko jūs velētos, un dota pieeja oficialajai dokumentācijai jebkura musu valsts iestāde, ja tas spētu sekmēt jūsu meklējumus. Ar manu personisko rīkojumu jūs šai lieta sadarbosieties ar Francijas iestādēm bez jebkādiem ierobežojumiem. Tikai tad, kad būsiet absolūti pārliecināts, varat meklēšanu izbeigt. Tas ir, kad būsiet noskaidrojis, ka šis cilvēks, kuru franči meklē, nav Anglijas pilsonis vai nedarbojas no musu krasta. Par to ziņosiet man pats personiski. Gadījumā, ja šis Kaltrops vai kāds cits Anglijas pilsonis būs tas, kuru meklē franči, jūs viņu apcietināsiet. Lai viņš ir, kas būdams. Vai es pateicu pietiekami skaidri?

Skaidrāk vairs nevarēja. Tomass bija pārliecināts, ka premjerministrs saņēmis kadu informāciju. Tikko dotās instrukcijas Tomass saistīja ar mistisko piezīmi par zināmām personām, kas it kā vēloties, lai meklēšana nevirzas uz priekšu tik ātri. Tomēr īsti pārliecināts par to viņš nebija.

Jā, ser, - viņš atbildēja.

Premjers nolieca galvu par zīmi, ka audience beigusies. Tomass piecēlās un devas uz durvju pusi.

E… premjerministra kungs… -Jā?

Vel viens jautājums, ser. Vai jūs velaties, lai es informēju frančus par baumām attiecībā uz Kaltropa darbību Dominikas Republikā pirms diviem gadiem?

Vai jums ir pārliecinošs pamats ticēt, ka ši cilvēka apraksts atbilst tam, ko franči vēlas identificēt?

Ne, premjerministra kungs. Mums nav nekā ne pret vienu Ka ltropu visa pasaulē, vienīgi tas divus gadus vecās baumas. Mēs pat nezinām, vai tas Kaltrops, ko šodien visu dienu meklejam, ir tas pats, kas bija Kārību salās 1961. gada janvārī. Ja tas nav viņš, tad mēs atkal esam turpat, kur bijām sākumā.

Premjerministrs bridi padomāja.

Es negribētu, ja jūs aizņemtu franču kolēģu laiku ar versijām, kas pamatotas tikai uz nereālām baumām. Ievērojiet: nereālām, superin- tendant! Ludzu, turpiniet enerģiski meklēt! Tai bridi, kad jutīsiet, nu jūsu rīcība ir pietiekami daudz informācijas par šo vai kadu citu Kal- tropu un baumas pārtop par realitāti, ka viņš patiešam bijis iejaukts ģenerāļa Truhiljo nogalināšana, tai bridi tūlīt informējiet frančus un atrodiet šo cilvēku, lai viņš butu, kur būdams.

Jā, premjerministra kungs!

Un, ludzu, pasakiet, lai pie manis ienāk misters Harovbijs! Es tūlīt parūpēšos, lai jus saņemtu nepieciešamas pilnvaras.

Kad Tomass atgriezās savā birojā, viņš izveidoja paliggrupu no sešiem specnodaļas detektīviem, vienu pat atsaukdams no atvaļinājuma, divus atbrīvoja no pašreiz darāmajiem darbiem - tie novēroja kada cilvēka maju, jo bija aizdomas, ka viņš Austrumeiropas militārajam atašejam nodod sensenu informāciju no Karaliskas artilērijas fabrikas, kur viņš strādāja. Abi pārējie bija tie, kas vakar bija palīdzējuši izskatit specnodaļas arhīvu, meklējot slepkavu, kuram nebija varda. Pēdējais detektīvs atradās brīvdienā un pašlaik stradāja savā dārzā, kad saņēma aicinajumu nekavējoties ierasties nodaļa.

Tomass s'ki visu paskaidroja, nozvērinājis klusēt, un atbildēja uz nemitīgiem telefona zvaniem. Bija pari sešiem, kad tika atrasts pārskats par Čārlza Harolda Kaltropa nodokļiem. Vienu no detektīviem aizsutija pec tā. Pārējie sēdas pie telefoniem, izņemot vienu, kuram vajadzēja Kaltropa dzīvesvietā ievākt informāciju no kaimiņiem un apkārtnes veikalniekiem. Fotogrāfijā, ko Kaltrops pirms četriem gadiem bija iesniedzis pases saņemšanai, tika pavairota fotolaboratorija, un katram inspektoram izsniedza vienu eksemplāru.

Nodokļu pārskati rādija, ka pēdēja gada Kaltrops bijis bez darba, bet pirms tam vienu gadu dzīvojis ārzemes. Taču lielāko daļu 1960./1961. finansu gada viņš strādājis firmā, kura, ka Tomass zināja, pieder Angl ijā pazīstamam mazo ieroču ražotajam un eksportētajam. Stundas laikā uzzinājis šis firmas direktora vardu, Tomass atrada šo viru viņa lauku majas. Pa telefonu viņi norunāja tūlīt satikties, un, kad par Temzu nolaidās tumsa, policijas jaguārs aizrūca pari upei Virdžiniavoteras ciemata virziena.

Patriks Monsons nemaz neizskatījās pēc ieroču tirgotāja, bet tā jau tas ir vienmer, Tomass nodomāja. No Monsona Tomass uzzinaja, ka firma Kaltrops nostrādājis gandrīz gadu. Svarīgākais, ka 1960. gada decembri un 1961. gada janvāri firma viņu bija komandējusi un Čiudadu Truhiljo, lai mēģinātu pārdot britu armijas patšautenes Truhiljo policijas šefam. Tomass lūkojās Monsonā ar nepatiku.

"Un nav svarīgi, kam tas vēlāk tika izlietotas, puis, ko?" viņš nodomaja, tomēr savu nepatiku skaļi neizrādīja. Kapec Kaltrops Dominikas Republiku atstājis tāda steiga?

Monsonu šāds jautājums pārsteidza. Nu, protams, tāpēc ka Truhiljo tika nogalināts! Dažās stundās režīms krita. Ko no jaunā režīma varēja gaidīt cilvēks, kas bija ieradies, lai pārdotu vecajam veselu kravu ieroču un munīcijas? Protams, viņam vajadzēja laisties!

Tomass pārdomāja. Katrā ziņā, tur bija jēga. Monsons teica, ka vēlāk Kaltrops esot stāstījis, ka tieši tobrīd sēdējis policijas direktora kabineta un pārrunājis šo darījumu, kad pienākusi ziņa par ģenerāļa nogalināšanu. Policijas šefs nobalis un tūlīt aizbraucis uz savu muižu, kur viņu pastāvīgi gaidīja lidmašīna un pilots. Pec dažam stundām pūlis jau pārmeklēja ielas, lai atrastu vecā režīma piekritējus. Kaltropam vajadzējis uzpirkt kādu zvejnieku, lai izved viņu no salas.

Un kapec Kaltrops aizgājis no firmas, vaicāja Tomass. Viņš ticis atlaists, bija atbilde. Kapec? Monsons rūpīgi pārdomāja atbildi. Beidzot teica:

- Superintendant, ieroču pārdošanā ir ārkārtīgi liela konkurence. Rīkļu rāvēju bizness, varētu teikt. Zināt, ko piedāvā kāds cits un par kadu cenu, - tas ir gandrīz vai dzīvības jautājums, ja grib noslēgt to pašu darījumu ar to pašu pircēju. Teiksim tā - mes nebijām pilnībā apmierināti ar Kaltropa lojalitati mūsu uzņēmumā.

Braukdams mašīnā atpakaļ uz pilsētu, Tomass pārdomāja, ko Monsons viņam bija teicis. Kaltropa paskaidrojums, kāpēc viņš aizbēdzis no Dominikas Republikas, bija loģisks. Tas faktiski noliedza baumas, ko Izlūkošanas dienesta rezidents bija ziņojis: Kaltropa vārds minēts sakarā ar šo slepkavību. No otras puses - saskaņā ar Monsona izteikumiem - Kaltrops bijis cilvēks, kas spējīgs uz dubultspēli. Varbūt viņš ieradies Dominika ka ieroču uzņēmuma pārstāvis, kas vēlas noslēgt darījumu, bet tajā pašā laikā sadarbojies ari ar revolucionāriem? Tomasu satrauca citi Monsona vārdi. Monsons bija teicis, ka, stājoties darba, Kaltrops par ieročiem neko daudz nav zinājis. Bet tādam izcilam šāvējam taču vajadzēja būt lietpratējam? Ja viņš šaušana bija iesācējs, tad kapec Truhiljo pretinieki būtu gribējuši algot tieši viņu, lai aptur ātri braucošo ģenerāļa mašīnu ar vienu vienīgu šāvienu? Vai ari viņi nemaz nebija algojuši? Vai paša Kaltropa stāsts maz bija patiess vārds vārdā? Jautajums jautājuma gala.

Tomass paraustīja plecus. Ne tas ko pieradīja, ne nepierādīja. Atkal turpat, kur sākumā, viņš sarūgtināts nodomaja.

Bet biroja gaidīja ziņas, kas lika domām mainīties. Bija atgriezies inspektors, kas aizgāja uz Kaltropa dzīvesvietu. Saticis kaimiņa dzīvokļa iemītnieci, kas visu dienu bijusi darba. Šī sieviete teikusi, ka misters Kaltrops pirms dažām dienām aizbraucis - teicies apceļot Skotiju. Mašīna stāvējusi tepat uz ielas, un bagāžniekā viņa manījusi makšķerēšanas piederumus.

Makšķerēšanas piederumus?Superintendantam uznāca drebuļi, lai gan biroja bija silti. Kad detektīvs beidza, ienaca otrs.

-Super? -ja?

Man nupat kaut kas iešāvās prata.

-Talak!

Vai jus runājat franciski?

Nē, bet jus?

Jā, mana māte bija francūziete. Šis slepkava, ko francūži meklē, - viņa šifra vārds ir Šakalis, vai ne?

-Un tad?

Nu, "Šakālis" franciski raksta CHACAL. C-H-A-C-A-L. Saprotat? Tā var būt tikai sagadīšanās. Tomēr jābūt nāvīgi gudram, lai izmekletu vardu, kas izveidots no pirmajiem trim priekšvārda burtiem un pirmajiem trim uzvārda…

Nolādēts! - Iesaucas Tomass un sparīgi nošķaudījās. Tad nocēla telefona klausuli.

15. nodaļa

Treša apspriede Parīzē, Iekšlietu ministrijā, sakas īsi pec desmitiem - ministra vainasdēļ,jo viņu atpakaļceļā no diplomātiskas pieņemšanas bija aizkavējis satiksmes sastrēgums. Tikko apsēdies, viņš pamaja, ka sapulce sākusies.

Pirmo ziņojumu - īsu un lietišķu - sniedza ģenerālis Gibo. Bijušo nacistu slepkavu Kasselu bija atraduši Slepena dienesta Madrides biroja aģenti. Viņš ka pensionārs mierīgi dzīvojot sava mansarda dzīvokli Madride, kļuvis par kāda cita agrāka SS līdera partneri ienesīgā uzņēmumā un, cik varēts noskaidrot, ar OAS saistījies neesot.

Ņemot verā viņa gadus, biežas un arvien stiprākās reimatisma lēkmes un krietnu iedzeršanu, Kassels kā varbūtējais Šakālis bija jāsvītro.

Kad ģenerālis beidza, visu acis pievērsās komisāram Lebelam. Viņa ziņojums bija drūms. Pa dienu bija pienākuši ziņojumi no trim citam zemēm, kuras pirms divdesmit četrām stundām bija izteikušas kaut kādas aizdomas.

Amerika ziņoja, ka Čaks Arnolds, ieroču tirgonis,atrodas Kolumbija un mēģina noslēgt darījumu par ieroču pārdošanu. Viņš pastāvīgi novērots, kamēr ieradies Bogotā, un nebijis nekādu pazīmju, ka viņš plānotu vel ko citu bez sava darījuma, ko centas dabūt cauri par spīti Savienoto Valstu oficiālajam aizliegumam.

Tomēr šī cilvēka kartīti telegrāfiski nosūtīja uz Parīzi, tāpat ari par Vitelino. Kartīte liecināja, ka, lai gan agrākais Cosa Nostra šavejs vel nebija atrasts, viņš esot piecas pēdas sešas collas garš, ārkārtīgi plats un plecīgs, piķa melniem matiem un bruņu adas krasu. Piederot pie citas rases neka tas, ko bija aprakstījis Vīnes klerks, un, pec Lebela domām, ari bija jāsvītro.

Dienvidafrikāņi bija noskaidrojuši, ka Pīts Šaipers pašlaik komandē privātu armiju kāda dimantraktuvju kompānija Rietumāfrika. Viņa pienākumos ietilpa patrulēt gar plašajām raktuvju robežām un gādāt, lai neviens nemēģina dimantus slepeni dabūt pāri robežai. Priekšnieki ar viņa darbu bija apmierināti. Tie ari apliecināja, ka viņš atrodoties Rietumāfrika. Beļģijas policija bija pārbaudījusi savu bijušo algotni. Viņu sūtniecības kartotēkā atrada ierakstu, ka bijušais Katangas darbonis pirms trīs mēnešiem kritis kādā kaujā Gvatemalā.

Lebēls beidza lasīt pedejo ziņojumu un pacēla galvu. Viņā lūkojās četrpadsmit acu pāri, no kuriem vairums bija salti un izaicinoši.

Alors, rieti? [41]

Pulkveža Rolāna vārdos bija tas, ko vēlējās jautāt katrs no viņiem.

Baidos, ka nekā, - atbildēja Lebēls. - Neviens no šiem ziņojumiem neko nepalīdz.

Nepalīdz,- sarūgtināts atbalsoja Senklers. - Vai tas ir "tīrā detektīva darba" rezultāts? Neko nepalīdz? - Viņš dusmigi paskatījās uz abiem detektīviem Bovje un Lebelu, pēkšņi juzdams, ka šoreiz visi klātesošie ir viņa puse.

Kungi, - mierīgi teica ministrs, lietodams daudzskaitli, lai tas attiektos ari uzabiem policijas komisāriem,-mes, ta sakot, esam turpat, kur bijām sakuma?

Ja, baidos, ka ta, - atbildēja Lebēls.

Bovje uzdrīkstējās viņu aizstāvēt.

Manam kolēģim nav ne pieturas punktu, ne jebkādu norādījumu, bet viņš meklē vienu no izveicīgākajiem noziedzniekiem. Sadi viri nereklame ne savu profesiju, ne uzturēšanas vietu.

To mes zinām, dārgo komisar, - ministrs auksti atmeta. - Bet jautājums ir…

Viņu partrauca klauvējiens pie durvīm. Ministrs sarauca pieri. Viņš bija aizliedzis šo apspriedi traucēt, izņemot ārkārtīgi steidzamus gadījumus.

Ienāciet!

Durvis stāvēja kads no ministrijas šveicariem, bikls un apmulsis.

Mes excuses, Monsieur le MinistreTelefona saruna komisaram Lēbelam. No Londonas. - Sajuzdams istabas naidīgo noskaņojumu, šveicars it ka taisnojas. - Teica, ka esot steidzami…

Lebēls pieceļas.

Jus mani atvainosiet, kungi?

Viņš atgriezās pēc piecām minūtēm. Noskaņa bija tikpat ledaina ka tobrīd, kad viņš izgaja, un mokošas domas, ko talākdarit, laikam nebija gaisušas ari viņa prombūtnes laika. Ienākdams viņš partrauca rūgtus Senklera pārmetumus, bet tas apklusa, kad Lebēls apsēdās. Mazajam komisaram rokā bija aploksne, uz kuras kaut kas ātruma uzrakstīts.

Liekas, kungi, ka man ir meklētā cilvēka vārds, - viņš iesaka.

Apspriede beidzas pec trīsdesmit minūtēm gandrīz vai bezrūpīgā

gaisotnē. Kad Lebels bija paziņojis vesti no Londonas, ap galdu sēdošie atviegloti noelsas ka lokomotīve, kas pienāk stacija pec gara brauciena. Katrs saprata, ka beidzot var kaut ko darīt. Pusstundā viņi vienojās, ka parmeklet Franciju, lai atrastu cilvēku, vārda Čarlzs Kaltrops, un, ja butu vajadzīgs, - ka tikt no viņa vaļā. Visi saprata, ka sīkākas ziņas par Kaltropu nepienāks līdz ritam, kad tās telegrafēs no Londonas. Bet tikmēr Renseignements Generaux var pārbaudīt savus judzem garos plauktus un atrast Kaltropam izsniegto iebraukšanas atļauju un viesnīcas kartiti, ar kuru viņš butu reģistrēts kaut kur Francija. Policijas prefektūra varēs parbaudīt savus sarakstus un pārliecināties, vai viņš ir apmeties viesnīcā Parīzes robežas.

Šakāļa vārds un apraksts tika nosūtīts katram Francijas robežpostenim, ostai un lidostai līdz ar instrukciju, ka šāds cilvēks nekavejoties jāaiztur, tikko viņš sper kaju uz Francijas zemes. Jācer, ka viņš vel nav ieradies Francijā. Kamēr viņš ieradīsies, jāvalda pilnīgam klusumam, un, kad viņš bus klat, to dabūs roka.

- Šis baigais radījums, vārda Kaltrops, mums jau tikpat ka ro- ka! - pulkvedis Rauls Senklērs de Vilobāns gulta stastija savai mīļākajai.

Kad Žaklina beidzot bija apmierinājusi pulkveža vecīgas kaislības un viņu iemidzinājusi, kamīna pulkstenis rādija divpadsmit, bija pienācis 14. augusts.

Beidzis tālsarunu ar Parīzi, superintendants Tomass atgāzās krēsla un pārlaida acis visiem sešiem detektīviem, kurus bija atsaucis. Arā, klusaja vasaras nakti, Lielais Bens nosita pusnakti.

Instruktāža ilga veselu stundu. Viens cilvēks tika norīkots pārlūkot Kaltropa jaunības gadus, izdibināt, kur šobrīd dzīvo viņa vecāki, ja viņam tādi vēl butu, kur viņš ir gājis skolā, atrast atzīmes par šaušanu, ja tādas butu, atsevišķas rakstura īpašības, pazīšanas zīmes utt.

Otram uzdeva noskaidrot par jaunekļa gadiem kopš skolas beigšanas, par karaklausību, izzināt atsauksmes un par šaušanu īpaši, par darbu pēc armijas līdz pat laikam, kad viņu ieroču tirgotājs atlaida sakarā ar aizdomām par dubultspēli.

Trešajam un ceturtajam uzdeva noskaidrot, ko Kaltrops bija darījis pec tam, kad atstājis pēdējo darbavietu 1961. gada oktobri. Kur bijis, ar ko saticies, kadi viņa ienākumi, no kādiem avotiem. Ta kā ne policijas protokolu, ne pirkstu nospiedumu nebija, tad Tomasam noderēja katra šī cilvēka fotogrāfija, ko vien varētu atrast.

Pēdejiem diviem inspektoriem vajadzēja uziet, kur Kaltrops atrodas patlaban, izpētot visus pirkstu nospiedumus viņa dzīvokli, noskaidrot, kur viņš pircis mašīnu, pārbaudīt Londona, Kauntiholā, braukšanas atļaujas izsniegšanu un, ja tadas nebutu, sakt meklet provinces departamentos, vajadzēja atrast mašīnu, tās modeli, ražošanas gadu un krāsu, vajadzēja sameklēt viņa pastāvigo garažu, lai pārliecinātos, vai nav gatavojies garakam braucienam ar mašīnu, pārbaudīt Kanāla pram- jus, apstaigat aeroliniju sabiedrības, vai nav pirkta lidmašīnas biļete - vienalga, uz kurieni.

Visi seši rūpīgi atzīmēja uzdevumus. Kad Tomass bija beidzis, viņi piecēlās un cits aiz cita izgāja no kabineta. Gaiteni pedejie divi iesānis pablenza viens otra. (

Draņķīgs darbiņš, - teica viens.

Tur tas joks, ka vecais negrib teikt, ko no ta tipa grib un kas viņam padomā, - otrs sacīja.

Par vienu varam būt droši. Lai saceltu tādu rosišanos, jadabu sankcija no pašas augšas. Tīri vai jādomā, ka tas draņķis taisās nošaut pašu Siamas ķēniņu!

Bija vajadzīgs tikai īss mirklis, lai pamodinātu maģistrātu un dabūtu viņa parakstu uz kratīšanas ordera. Agra rītā, kamēr pargurušais Tomass vel snauda atzveltni sava biroja un vel vairāk nogurušais Klods Lebels savā kabineta iemalkoja stipru kafiju, divi specnodaļas viri pamatīgi parmekleja Kaltropa dzīvokli.

Abi bija sava darba lietprateji. Viņi sāka ar atvilktnēm, sistemātiski izlikdami to saturu uz segas un sīki visu izšķirodami. Kad atvilktnes bija cauri, viņi ķērās pie bezatvilktņu rakstāmgalda koka daļa, mekledami slepenas novietnes. Pec koka mēbelēm naca popetie priekšmeti. Kad tas bija padarīts, dzīvoklis atgādināja putnu fermu pirms Lieldienām. Viens virs strādāja viesistaba, otrs guļamistaba. Pēc tam viņi ķeras pie virtuves un vannas istabas.

Tikuši gala ar mebelem, spilveniem, divanspilveniem un meteļiem un uzvalkiem skapjos, viņi ķērās pie gridas, griestiem un sienām. Sešos no rīta dzīvoklis bija tīrs kā svilpe. Vairums kaimiņu, sastājušies kāpņu laukumiņa, skatījās cits cita un Kaltropa dzīvokļa aizvērtajās durvīs, čukstēdami apspriedās un apklusa, kad no dzīvokļa iznāca abi inspektori.

Viens turēja roka čemodānu, pilnu ar Kaltropa personiskajiem dokumentiem un privātam mantām. Viņš izgāja uz ielas, ielēca tur stāvošajā dienesta mašīna un brauca pie superintendanta Tomasa. Otrs uzņēma garo sarunu ceļu. Sāka ar kaimiņiem, zinādams, ka vairumam pēc stundas vai divām jābūt darbā. Vietējais bodnieks varēja pagaidīt.

Tomass krietnu bridi vandījās pa mantām, kas nu bija izliktas viņa biroja uz gridas. No visa šī jūkļa detektivinspektors paķēra zilu grāmatiņu, piegāja pie loga un lecošās saules gaisma sāka to šķirstīt.

Super, paskatieties šito, - Detektīva pirksti atšķīra pases lapu. - Redziet… Republica deDominica, Aeroporto Ciudad Truhillo, Decembre, 1960, Entrada… [42] Tur viņš tātad ir bijis. Viņš ir tas, ko meklējam!

Tomass paņēma pasi, bridi aplūkoja, tad paskatījās ara pa logu.

-Jā, puis, tas irtas, ko meklējam. Bet vai jums ir ienācis prāta, ka mes turam roka viņa pasi?

Ā, tas draņķis!… - inspektors izdvesa, sapratis šo vārdu jēgu.

Tas, ka jus sakat… - turpināja Tomass, kura reliģiozā audzinašana tikai retos gadījumos atļāva viņam izteikties sulīgākos vārdos. - Ja viņš neceļo ar šo pasi, ar kadu tad? Dodiet šurp telefonu, izsauciet man Parīzi!

Tieši tai paša laika Šakālis jau gandrīz stundu atradas ceļa, un Milana bija palikusi viņam talu aizmugure. Alfas jumts bija nolaists, un rīta saule jau apskaloja autostrādi, kas veda no Milānas uz Dženovu. Pa plato, taisno sošeju varēja braukt ar pari parastoņdesmit jūdžu ātrumu stundā un samazināt to tikai pie sarkanās gaismas. Vēsais vējš plivinaja viņa gaišos matus, bet acis sargaja tumšās brilles.

Karte radīja, ka līdz Francijas robežai Ventimiljā ir divi simti desmit kilometru - vel kadas simt trīsdesmit jūdzes. Neliela aizkavēšanās gadījās pie Dženovas smago mašīnu deļ, kad viņš tullt pec septiņiem brauca uz ostu, tomēr pirms 7.15 viņš jau bija ceļa uz Sanremo un tuvojas robežai.

Dienas satiksme uz ceļiem jau radijas visai dzīva, kad Šakālis desmit minūtes pec septiņiem ieradās pašā miegainākajā Francijas robežpunktā. Karstums pieņēmās.

Pec pusstundas gaidīšanas rindā viņam lika nobraukt sānis, stāvvieta - muitas parbaudei. Pasi paņēmis, policists to ļoti rūpīgi izpētīja, nomurmināja īsu moment, monsieur [43] un nozuda muitas nojume.

Viņš naca pec dažām minūtēm kopā ar kadu privāti ģērbtu vīrieti, kuram bija roka pase.

Bonjour, monsieur. [44]

Bonjour, [45]

-Jasu pase?

-Jā.

Atkal rūpīga pases apskatīšana.

Kadā noloka ierodaties Francijā?

Kā torists. Nekad neesmo redzējis Dienvidjūras piekrasti.

Skaidrs. Vai tā jūso mašīna?

Ne. Ireta. Man bija darīšanas Itālijā on negaidīti atlika brīva nedēļa pirms atgriešanas Milānā. Tapec noīrejo mašīnu, lai drosko pabraokātos.

Skaidrs. Jūsu dokumenti?

Šakālis ozradija starptautisko braukšanas atļauju, īres līgumu un abas apdrošinašanas kvītis. Privātais pārbaudīja.

Vai jums ir bagāža, msje?

Ja, trīs čemodāni bagāžnieka un rokassoma.

Ludzu, ienesiet to visu muitas zāle.

Viņš aizgāja. Policists palīdzēja Šakalim izņemt visus trīs čemodānus un rokassomu, pa abiem viņi visu ienesa muita. Pirms izbraukšanas no Milānas šineli, Andre Martena - šī neesoša francūža - bikses on korpes Šakalis bija savīstījis paunā un iegrūdis dziļi bagažnieka, pašā dibena. Dokumenti uz Andre Martena varda bija iešūti aiz treša čemodāna padrebes. Drānas no abiem pārējiem čemodāniem sadalītas pa visiem trim. Medaļas atradās kabata.

Divi muitas virsnieki pārbaudīja katru somu. Tikmēr Šakalis aizpildīja veidlapu, kas obligāti jādara Francijā iebraucošajiem tūristiem. Neviena no somam uzmanību nepiesaistīja. Nācās gan nedaudz uztraukties, kad muitnieki cilāja pudelītes ar matu balinataju. Piesardzības labad pudelīšu saturu viņš bija salējis losjona flakonos, ko pirms tam iztukšojis. Tolaik tads losjons Francija nebija modē, tas bija jaunums un galvenokārt domāts Amerikas tirgum. Šakālis redzēja, ka abi muitnieki saskatījās, tomēr atlika flakonus atpakaļ rokassoma.

Ar acu kaktiņu viņš varēja redzēt caur logu kadu citu darbinieku, kas apskatīja Alfas bagāžnieku un motoru. Par laimi, mašinasapakša viņš neskatījās. Muitnieks atritinaja šineli, bikses, ar nepatiku tas apskatīja, bet laikam nodomāja, ka šinelis tiek izmantots, lai apsegtu motora vāku ziemas naktis, un vecās drebes lietotas remontdarbos, kas ceļa gaditos. Viņš atlika drēbes vieta un aizvēra bagāžnieku.

Kad Šakālis bija izpildījis veidlapu, abi muitnieki aizvēra somas un pamāja privātajam. Tas savukārt paņēma iebraukšanas atļauju, parbaudīja atkal, salīdzināja ar pasi un atdeva pasi atpakaļ.

Mērci, monsieur. Bori Vouage.'

Pēc desmit minūtēm Alfa jau duca pa Mentonas austrumu novada ceļiem. Pabrokastojis kada kafejnīca ar skatu uz veco ostu un jahtu baseinu, Šakālis devās tālāk pa Corniche Littorale uz Monako, Nicu, Kannām.

Superintendants Tomass sava Londonas birojā pamaisīja tasīte biezo melno kafiju un pārlaida plaukstu pār apdigušo zodu. Istabas otrā gala abi inspektori, kas pulējās noskaidrot, kur atrodas Kaltrops, palūkojas šefa. Visi trisgaidija ierodamies savus sešus īpašos palīgus, kuri visi bija seržanti un kurus specnodaļa bija atbrīvojusi no ikdienišķa darba sakara ar to, ka Tomass pirms stundas bija pa telefonu to pieprasījis.

īsi pec deviņiem, ieradušies arziņojumti savos birojos un uzzinājuši, ka tiem jāpievienojas Tomasam, šie puiši sāka nākt. Kad parādijas pēdējais, Tomass rezumēja uzdevumu.

Nu ta, mēs meklejam kadu cilvēku. Butu lieki teikt, kāpēc viņš vajadzīgs, jums nav svarīgi to zināt. Svarīgi ir viņu notvert, turklāt atri. Ir zināms, vai vismaz mes ta domājām, ka šobrīd viņš atrodas ārzemēs. Esam gandrīz pārliecināti, ka viņš ceļo ar viltotu pasi.

Šeit, - viņš izdalīja fotogrāfijās, - ir ta attēla kopijas, kas bija uz Kaltropa pases, - tads viņš izskatās. Iespējams, viņš pārvērtis savu izskatu, tapec šim aprakstam neatbilst. Jūsu uzdevums - aiziet uz pasu nodaļu un dabūt pilnīgu sarakstu par visiem nesen izdarītiem attēliem pasei. Saciet par pēdējam piecdesmit dienām. Ja tas neko nedod, tad vel par agrakam piecdesmit dienām. Tas bus ciets rieksts.

Beidzot viņš vispārējos vilcienos apstāstīja, ka visvienkaršā k tikt pie viltotas pases, - tieši pec tādas metodes Šakalis ari bija rīkojies.

Dzimšanas apliecībām neticiet, - Tomass nobeidza. - Parbaudiet tas. Kad būsiet dabujuši no pasu biroja sarakstu,operāciju parceliet uz Somersethauzu, tur apmetieties, sarakstu sadaliet sava starpa un saciet strādāt ar miršanas apliecībām. Ja atrodiet iesniegumu par pasi, ko rakstījis jau miriscilveks, tad tas viltvardis varbūt būs tas, ko meklējam. Un nu - ejiet.

Astoņi viri izgāja visi rinda. Tomass piezvanīja uz pasu nodaļu, tad uz dzimšanas, laulību un miršanas reģistrācijas nodaļu Somersethauza, lai izlūgtos savai brigādei vispilnīgāko palidzibu.

Pec divām stundām, kad viņš skuvas ar patapinātu elektrisko skuvekli, piezvanīja vecākais no abiem inspektoriem, kas bija šis grupas vadītājs. Viņš teica, ka esot astoņi tūkstoši četrdesmit viens pieprasījums pec jaunām pasēm, kas ienākuši pēdējās simt dienas. Tapec ka vasara, viņš paskaidroja. Brīvdienu perioda vienmēr esot vairāk.

Braiens Tomass nolika klausuli un nošņaucas mutautā.

Sasodītā vasara, - viņš noteica.

Tont īsi pec vienpadsmitiem Sakalis iebrauca Kannās. Ka parasti, kad velējas, lai tiktu labi apkalpots, viņš nolēma apmesties kāda no labākajiem hoteļiem un, dažas minūtes braukājis, iegriezās laukuma pie Mažestika. Izlaidis matiem cauri ķemmi, viņš iesoļoja foajē.

Bija priekšpusdiena, vairums viesu izgājuši, un halle valdīja miers. Viņa vieglais, elegantais uzvalks un apvaldītās manieres liecināja, ka šis ir angļu džetlmenis, un neviens nebrīnījās, kad viņš apvaicājas, kur atrodas telefons. Lēdija aiz letes pacēla galvu, kad viņš pienāca klat.

Esiet tik laipna, izsauciet man Parīzi, Molitora 5901, - viņš palūdza.

Pec dažam minutem viņa pamāja uz budiņu blakus komutatoram

un noskatījās, kā viņš aizvēra biezās, troksni klusinošas durvis.

Allo, ici Chacal

Allo, ici Valmi/. [46] paldies dievam, ka piezvanījāt. Mes jau divas dienas pūlamies jus notvert.

Ja kads skatītos cauri būdiņas durvju stiklam, tad redzētu, ka anglis tur iekšā sastingst un sarauc pieri. Vairāk nekā desmit minūtes, kamēr ilga saruna, viņš klusēja, vienīgi klausījās. Brīžam mute pakustejas, kaut ko īsi pavaicājot. Bet neviens neskatījās. Telefoniste pie komutatora bija aizņemta, lasot mīlestības romānu. Viņa pamanīja šo viesi stāvam priekšā pie letes un lūkojamies caur tumšajām brillēm. Viņa pameta aci skaitītajā un saņēma naudu.

Sakalis uz terases pasūtīja kanniņu kafijas-te bija skats uz Kruazetu un mirdzošo jūru, kur klaigāja iedeguši peldētāji. Dziļi domās iegrimis, viņš spēcīgi vilka no cigaretes dumus.

Par Kovaļski viņš varēja saprast, atcerējies masivo poli Vīnes hoteli. Tikai viņš nevareja apjēgt, ka gan miesassargs aiz durvīm varēja uzzināt viņa šifra vardu? Un to, kādam darbam bija algots? Varbūt Francijas policija to izsecinājusi pati? Varbūt Kovaļskis bija nojautis, kas viņš ir, jo pats ari bija slepkava, tikai stulbs un neveikls.

Valmijs bija ieteicis pasākumu izbeigt un braukt mājas, tomēr piebilda, ka neesot Rodena tiešas pavēlēs atcelt operāciju. Notikušais apliecināja Sakala aizdomas, ka OAS konspirācijā ir vājinājusies. Bet viņa rokas bija trumpis, kas nebija zināms viņiem un ko franču policija vispār nevareja zināt. Proti: viņš ceļo ar pieņemtu vārdu, īstu pasi uz ši vārda, bez tam ar trim viltotu dokumentu komplektiem un to veidoliem atbilstošiem tērpiem. Ka Valmijs bija teicis - ko tieši darīja franču policija, ar ko grasījās sākt komisārs Lebels? Ar aptuvenu aprakstu: slaids, blonds ārzemnieks. Augusta tādu viriešu Francija ir tūkstošiem. Visus tos nav iespejamsapcietināt.Otrā viņa priekšrocība bija tā, ka Francijas policija meklē cilvēku, kam pase uz Čārlza Kaltropa varda. Nu un lai, labu veiksmi! Viņš taču ir Aleksandrs Dugans un var to pierādīt.

Pat Rodēns ar saviem rokaspuišiem nezina, kas viņš ir, nedz ari, kur viņš ir. Galu galā viņš bija pats par sevi, un tads vienmēr bija vēlējies but.

Tomēr briesmas bija pieaugušas, par to šaubu nebija.

Tātad palika jautājums: atkāpties vai turpināt? Atkāpšanās nozīmēja ielaisties ar Rodenu un viņa bandu disputā par to, kam piederes ceturtdaļmiljona dolāru, kas pašlaik atradās viņa kontā Cīrihe. Ja viņš atsacīsies šo žūksni atdot, oasieši nekavesies to iegāzt, vajās un nogalinās. Izvairīšanās no viņiem maksās naudu, daudz naudas, varbūt visu, cik viņam bija.

Turpināt nozīmēja briesmas. Vel grutak bus atkāpties pēdēja bridi.

Atnesa rēķinu, viņš paskatījās un samirkšķinaja acis. Ak Dievs, ir nu gan cenas! Lai tā dzīvotu, cilvēkam jābūt bagatam, viņam jabut dolāriem, dolāriem un vēlreiz dolāriem! Sakalis paskatījās uz dzirkstošo juru un iedegušajam meitenēm, kas gāja pa liedagu, uz šņācošajiem kadiljakiem un jaguāriem, kas slīdēja garam, uz jaunajiem bronzas brūnajiem braucejiem, kas ar pusaci blenza uz ceļu, ar otru pusi - uz skaistulēm.

Viņš bija ilgojies pec ta visa jau kopš dienas, kad stāvēja, degunu piespiedis pie ceļojumu aģentūras loga, jūsmodams par reklāmām, kas rādija citu dzīvi, citu pasauli, talu no ikdienas, kantoriem un pliekanas tējas. Pēdējos trīs gados tas gandriz bija sasniegts, viens skatiens te, viens ķēriens tur… Viņš bija pieradis pie labām drēbēm, dārgiem edie- niem, smalka dzīvokļa, sporta mašīnas, elegantam sievietēm. Atgriezties nozīmētu no visa ta atteikties.

Sakalis paskatījās uz dzirkstošo jūru un iedegušajam meitenem, kas gāja pa liedagu…

Sakalis samaksāja rēķinu un atstāja lielu dzeramnaudu. Tad ierausās Alfā un aizbrauca no Mažestika stāvvietās, lai trauktos iekša paša Francijas sirdī.

Komisārs Lebēls sēdēja piegaida un viņam šķita, ka nekad mūža nav gulējis un varbūt nekad vairs negulēs. Kaktā, saliekamaja gultiņa, skaļi kraca Lisjēns Karons, jo visu nakti bija pavadījis nomoda, meklēdams protokolos Čārlza Kaltropa pēdas. Ausma Lebels viņu bija nomainījis.

Uz galda esošā ziņojumu kaudze no aģentiem arvien pieauga, jo nepārtraukti tika pārbaudīta ārzemnieku ierašanas Francija un viņu apmešanas vietas. Visos ziņojumos bija viena un ta pati vēsts: neviens cilvēks ar šādu vardu nekur nebija legāli pārgājis robežu kopš kara sākuma. Neviena viesnīca, ne laukos, ne Panzes provincē, nebija uzņēmusi viesi ar šadu vārdu. Viņš nebija ari neviena nevēlamo saraksta un nekādā veidā nebija nācis saskare ar Francijas varas iestādēm.

Pēc katra ziņojuma pārgurušais Lebels lika parbaudīt arvien agrāku un agrāku laikposmu, cerot atrast kaut jelkadas Kaltropa pēdas Francija. No ta, iespējams, varētu konstatēt, vai viņam ir pastāvīga dzīvesvieta, drauga māja, iecienīta viesnīca, kur viņš tagad varētu apmesties, slēpdamies aiz cita vārda.

Superinspektora Tomasa.zvans torit izrādījās vēl viens trieciens cerībām. Atkal lieku reizi tika pieminēti vārdi "turpināt, kā sakumā", bet šoreiz, par laimi, tikai starp Karonu un viņu pašu. Vakara apspriedes dalībniekiem vel nebija pateikts, ka Kaltropa meklēšanai varbūt nebūs panakumu. Šovakar desmitos viņiem tas bas japasaka. Ja nevares izdibināt Kaltropa pieņemto vardu, tad varēja gan iedomāties Senklēra nicināšanu un pārējo mēmoš pārmetumus.

Lebēlu mierinaja tikai divi apstākļi. Viens, ka nu vismaz bija Kaltropa apraksts un fotoattēls kā pretskata, ta ari profila. Iespējams, viņš bija jūtami pārvērtis izskatu, ja jau apgadajis viltotu pasi, bet tas tomēr labāk neka nekas. Otrs apstāklis - neviens no apspriedes dalībniekiem ari nevarēja izdomāt neko labāku par to, ko darīja viņš,-visu pārbaudīt.

Karons bija izteicis domu, ka angļu policija varbūt ir pārsteigusi Kal- tropu, kamēr tas neatradās savā dzīvokli, ka viņam nav citas pases un viņš ir paslēpies, no operācijas atteicies.

Lebēls nopūtas.

-Tas patiešām butu labi,-viņš teica palīgam,-bet nepaļaujies uz to. Britu specnodaļa ziņo, ka viņa mazgāšanās un skūšanas piederumi no vannas istabas nozuduši un viņš kādam kaimiņam izteicies, ka gribot paceļot un pamakšķerēt. Ja Kaltrops atstājis mājas pasi, tad tapec, ka viņam tā nav vajadzīga. Nepaļaujies uz to, ka šis cilvēks izdarīs parak daudz kļūdu, man pret šo Sakali sak rasties tāda ka cieņa.

Cilvēks, kuru tagad meklēja divu valstu policija, bija nolēmis izvairīties no Grande Corniche pārapdzīvotajam un nogurdinošajam vietām un turēties talak no šosejas, kas ved no Marseļas uz Parīzi. Viņš zināja, šis maršruts augusta bija īstena elle.

Juzdamies drošs ar savu pieņemto Dugana vardu, viņš nolēma nesteidzīgi doties prom no krasta cauri Dienvidjūras Alpiem, kur virs juras līmeņa gaiss bija vēsāks, un tad talak pa Burgundijas viļņainajiem kalniem. Sevišķi steigties viņam nevajadzēja, jo diena, ko viņš bija paredzējis slepkavībai, vel bija tālu, viņš tīšuprāt bija ieradies Francija ar laika rezervi.

No Kannām viņš devās uz ziemeļiem, cauri Kastelānai, kur nepakļāvīgā Verdunas upe, dažas jūdzes augšup varena dambja iegrožota, nu daudz Ienāk teceja uz leju no Savojas, lai pie Kadaračas ieplūstu Dirānsā.

Talak viņš virzījās uz Baremu un mazo kūrvietas pilsētiņu Diņu. Provansas ielejas karsta tveice bija palikusi aiz muguras, kalna gaiss tīkams un vēss. Apstājies viņš juta saules svelmi, bet braucot vējš bija ka vēsa duša un smaržoja pēc priedem un lauku māju dūmiem.

Pēcpusdiena Šakālis devas pa ličloču ceļu RN85 cauri Sisteronai, vel arvien Diransas augštece gar kreiso krastu, kamēr ceļš sazarojas un RN85 pagriezās pret ziemeļiem. Kad sāka tumst, Šakalis iebrauca mazajā Gapas pilsētiņā. Viņš būtu varējis braukt uz Grenobli, bet, tā ka jāsteidzas nebija, tad nolēma, ka mazpilsētā izredzes dabūt istabu viesnīcā būs lielākās. Viesnīca "Du cerf" patiešām bija brīvas vairākas istabas. Viņš nesteigdamies nomazgājas, noskuvās un uzvilka baložzilo uzvalku ar zīda kreklu un adīto kaklasaiti.

Vakara maltīti baudīja ar paneļiem apdarinātā zāle. Aiz logiem meža nogāze skaļi čirkstēja cikādes. Gaiss bija silts un mielasts tikai pusē, kad kāda dama, ģērbusies dekoltēta bezpiedurkņu tērpa, ieminejās metrdotelam, ka kļūstot vēsi un varbūt varētu aizvērt logus.

Šakalis pagriezās, kad viņam vaicaja, vai viņš neiebilstu, un paskatījās uz sievieti. Viņa pusdienoja viena. Skaista sieviete ap četrdesmit, ar maigām, baltam rokām un stingrām krūtīm. Šakalis pamāja, lai aizver vien, un viegli pasveicināja sievieti. Viņa atbildēja ar vēsu smaidu.

Ēdiens bija lielisks. Viņš izvēlējas ugunskura ceptu upes foreli un tournedous [47] . vīns bija vietējais Cotes du Rhone, labi norudzis, smags un pudele bez etiķetes. Tas acīmredzot naca tieši no pagraba, īpašnieka paša izvēlēts vindela maison [48] . Vairums pusdienotaju dzēra tieši šo vīnu, un ne bez pamata.

Kad Sakalis beidza est šerbetu, viņš dzirdēja, ka siev iete aiz muguras autoritatīva balsi teica metrdotelam, ka viņa kafiju dzeršot salona, metrdotels palocījās un uzrunaja viņu Mudamele Baronne [49] . Pec dažām minūtēm ari Šakālis pasūtīja kafiju salona un devās turp.

No Somersethauzas superintendantam Tomasam piezvanīja ceturksni pec desmitiem. Viņš sēdēja pie atvērta loga un lūkojas lejup uz tagad kluso ielu, kur nebija ne gājēju, ne braucēju.

Zvanīja brigādes vecākais inspektors. Balss viņam bija nogurusi, tomēr ar optimisma pieskaņu:

Aleksandrs Džeimss Kventins Dugans, - viņš īsi paziņoja, kad Tomass bija atsaucies.

Un? - Tomass ievaicājās.

Dzimis 1929. gada 3. aprīli Samburnfišlijā, Sv. Marka draudzē. Pieprasījis pasi parastā veidā šāgada 14. jūlijā. Pase izdota otra diena un nosūtīta 17. jūlija pec adreses, kas minēta pieprasījuma veidlapā. Droši vien tā izrādīsies neīsta adrese.

Kāpēc? - Tomass vaicāja. Viņam nepatika, ka liek gaidīt.

Tāpēc, ka Aleksandrs Džeimss Kventins Dugans gāja bojā katastrofa uz ielas savā ciematā divarpus gadu vecuma 1931. gada 8. novembn.

Mirkli Tomass domāja.

Cik daudzas no pasēm, kas izdotas pēdējas simt dienas, vel jāparbauda? - viņš vaicāja.

Bus kadas trīssimt, - sacīja balss pa telefonu.

-Lai citi paliek pārbaudīt atlikušas, varbūt, ka tai kaudzēatrodasvel kada neīsta, - Tomass teica. - Nododiet brigādes vadību kādam citam. Vajag pārbaudīt adresi, pēc kuras pase aizsūtīta.Tikko būsiet to atradis, piezvaniet man un ziņojiet. Ja māja ir apdzīvota, apvaicājieties pārvaldniekam. Atnesiet man visu par neīsto Duganu, galvenais, viņa iesniegto fotogrāfiju lidz ar pieprasījuma veidlapu. Gribu uzmest aci tam puisim Kaltropam viņa jaunaja kostīma.

īsi pirms vienpadsmitiem vecakais inspektors piezvanīja. Adrese bija mazs tabakas un laikrakstu veikaliņš, logs pilns ar kartītēm, kas reklamē prostitūtu adreses. īpašnieks, kas dzīvoja virs veikaliņa, uzmodināts atzinies, ka bieži atļaujot uzradīt savu adresi klientiem, kam nav noteiktas dzīvesvietas un kas par to samaksā. Viņš gan nevarēja atcerēties pastāvīgu klientu vārda Dugans, bet tas varētu būt tas pats Dugans, kas paradijies tikai divas reizes - vienreiz, lai nokārtotu pasta saņemšanu šeit, otrreiz, lai saņemtu vienu aploksni, kas pienākusi pec šis adreses. Inspektors bija parādījis avīžu pārdevējam Kaltropa fotogrāfiju, bet tas Kaltropu nepazina. Viņš pāradīja ari Dugana fotogrāfiju uz veidlapas, un veikalnieks teica, ka to otro it kā atceroties, tomēr īsti apzvērēt nevarot. Meklējamais,šķiet, valkājis tumšas brilles. Daudzi no tiem, kas nākot pirkt erotiskos žurnālus, valkajot tumšas brilles.

Atvediet viņu šurp, - Tomass norīkoja, - un arī pats atbrauciet.

Tad viņš nocēla telefona klausuli un pieteica Parīzi.

Vakara apspriedes laikā atkal zvanīja. Komisārs Lebels bija paskaidrojis, ka Kaltrops Francija neapšaubāmi uzturas ar citu vārdu, ja vien nav parlavijies pāri robežai zvejas laivā vai pārgājis robežu kada vientulīgā vietā. Lebels gan nedomāja, ka profesionālis tā rīkosies, jo ikvienā tāda vietā policija varētu viņu aizturēt.

Ari neviena Francijas viesnīca nebija atrasts cilvēks, vārdā Čārlzs Kaltrops.

Šos faktus apstiprināja Centrālais ziņu birojs, Apsardzes direkcijas šefs un Parīzes policijas prefekts. Tie nebija apstrīdami. Lebels skaidroja: atliek divas varbūtības, šis cilvēks nav mēģinājis iegūt viltotu pasi, jo nezināja, ka tiek turēts aizdomās. Lebels piebilda, ka šim variantam netic, jo superintendanta Tomasa ļaudis bija atraduši tukšas vietas skapi un kumodes atvilktne, ari mazgāšanas un skūšanas piederumu trūkums liecinaja, ka šis cilvēks ir atstājis savu Londonas dzīvokli un aizbraucis projām ar iepriekšēju nodomu. To apliecināja ari kaimiņš.

Otra varbūtība. Kaltropam ir viltota pase. Šādā gadījumā viņš varēja jau but Francija, neradot nekādas aizdomas.

Šai bridi vairāki apspriedes dalībnieki neiztureja.

Jūs apgalvojat, ka viņš jau ir šeit, Francijā, varbūt pat Parīzes centra? - Aleksandrs Sangineti iesaucas. ,

Viņš rīkojas tikai pēc paša plāna, - Lebels paskaidroja. - Mēs pie šis lietas strādājām septiņdesmit divas stundas un varam būt droši tikai par vienu: slepkava nojauš, ka mums ir ziņas par prezidenta nogalināšanas plānu, tomēr viņam nav jēgas, cik talu esam tikuši. Līdz ar to ir izredzes viņam piekļūt, tikko mēs atklāsim viņa jauno vārdu.

Apspriedes dalībnieki nespēja nomierināties. Bažas sagadāja doma, ka slepkava šobrīd var atrasties tuvuma un plānot uzbrukumu prezidentam varbūt jau rit.

Protams, iespējams ari ta, - ierunājās pulkvedis Rolāns. - Rodēns ar aģenta Valmija starpniecību informēja Kaltropu, ka viņa nodoms mums zinams.Tadā gadījumā viņš ir pametis dzīvokli, bet ierocis un munīcija tagad varbūt jau guļ kāda Skotijas ezera dzīles. Majas parbraucis, viņš izskatīsies nevainīgs ka jers. Tāda gadījumā bus ļoti grūti viņu apcietināt un nodot tiesai.

Nu, komisār, un ko domājat jus? - ministrs vaicāja Lebelam. - Vai jus piekrītat pulkvedim Rolanam?

Es ļoti ceru, - Lebels mierīgi teica, - ka pulkvedim ir taisnība. Bet baidos, ka var ari nebut.

Kāpēc? - ministrs grieza ka ar nazi.

Tāpēc, - Lebels saudzīgi paskaidroja, - ka viņa teorija, kaut ari loģiska, pamatojas uz pieņemuma, ka Kaltrops patiešam ir jau izlēmis atteikties no sava plāna. Bet ja nu ne? Ja nu viņš vai nu nav saņēmis Rodena brīdinājumu, vai ari ir saņēmis, tomēr nolēmis rīkoties talak?

Atskanēja noraidošas balsis. Tikai Rolāns klusēja. Viņš domīgi skatijas uz Lebelu un nosprieda, ka Lebels ir daudz gudrāks par jebkuru no klātesošajiem.

Šai bridi Lebēlam piezvanīja no Londonas.Šoreiz viņšatgriezās tikai pēc divdesmit minūtēm. Ienācis runāja vēl desmit minūtes, valdot pilnīgam klusumam.

-Unkomēsdaramtagad?-vaicaja ministrs,kad Lebēlsbeidza.Savā ramaja manierē, šķietami nesteigdamies, Lebels izteica rīkojumus, ka ģenerālis sadalīdams kājniekus, un neviens no istaba sēdošajiem, kas visi dienesta pakāpes bija par viņu augstāki, neiebilda ne vārda.

Tā nu tas ir, - viņš nobeidza. - Mes izvertisim klusu un slepenu Dugana meklēšanu visā valsti, vadoties no viņa jauna izskata, kamēr britu policija meklēs lidostu un kuģu biļešu sarakstos. Ja viņi to atradis pirmie, tad pievāks vai informēs mus, ja viņš Angliju jau atstājis. Ja viņu atradīsim mēs, Francija, tad arestēsim. Ja viņš tiks atrasts kādā trešajā zeme, mēs vai nu gaidīsim viņu ierodamies un pievāksim uz robežas, vai… vai rīkosimies citādi. Taja bridi mans uzdevums bus izpildīts. Bet es butu pateicīgs, kungi, ja līdz tam jus rīkotos ta, ka es iesaku.

Ši pārdrošībā bija tik liela, pārliecība tik pilnīga, ka neviens neprotesteja. Viņi tikai pamāja. Klusēja pat Senklers de Vilobāns.

Drīz pec pusnakts, tikko pārbraucis mājās, viņš lāvas dusmu izplūdumam, šķendejas, vai tiešam šim smieklīgajam, mazajam mietpilsonim policistam varētu but taisniba tur, kur valsts lielākie lietpratēji kļūdījušies.

Mīļāka klausijas līdzjūtīgi un ar izpratni, glāstot viņa pakausi. Pirms ausmas pulkvedis aizmiga cieša miega. Žaklina varēja izlavities halle un piezvanīt.

Superintendants Tomass galda lampas gaismā skatijas uz abu pasu pieprasījumu veidlapam un abam fotogrāfijām.

Ņemsim cauri velreiz. - Viņš lika apsestieš vecākajam inspektoram blakus. Gatavs?

Ja, ser.

Kaltrops: augums - piecas pēdas, vienpadsmit collas. Ir?

-Ser.

Dugans: augums - sešas pēdas.

Biezie papēži, ser. Ar īpašiem apaviem augumu var palielināt par divarpus collām. Vairums maza auguma cilvēku to dara aiz patmīlības. Pasu galda jau neviens uz kājām neskatās.

Nu, labi, - Tomass piekrita, - kurpes ar biezākiem papēžiem. Kaltrops: matu krāsa - bruņa. Tas neko daudz nenozīmē, var būt no gaišbruniem līdz kastaņbruniem. Te, šķiet, mati būtu tumšbrūni. Dugans: ari brūni. Bet izskatās gaiši blonds.

Tiesa, ser. Taču mati fotogrāfija parasti izskatās tumšāki. Tas atkarīgs no gaismas un no tā, kur novietots gaismas avots. Viņš varēja tos pabalinat gaišākus, lai kļūtu Dugans.

Labi. Kaltrops: acu krasa - brūna. Dugans: acu krāsa - pelēka.

Kontaktlēcas, ser, tas ir pavisam vienkārši.

Okei! Kaltropa vecums - trīsdesmit septiņi. Duganam pagājušajā aprīli atritējuši trīsdesmit četri.

-Viņam tikai bus trisdesmitčetri,- paskaidroja inspektors, - jo īstais Dugans, puisēns, kas mira divarpus gadu vecuma, ir dzimis 1929. To grozīt nevar. Bet neviens nevar apgalvot ka cilvēkam ir 37, ja pasē ierakstīts 34. Ticēs pasei.

Tomass paskatījās abās fotogrāfijās. Kaltrops izskatījās spēcīgāks, apaļāku seju, pamatīgāk veidots. Lai kļūtu par Duganu, viņš varēja pārveidot savu ārieni. Viņš to varbūt bija pārveidojis jau pirmajai sarunai ar OAS šefiem un kopš ta laika palicis tāds, ari tad, kad pieprasīja viltoto pasi. Tādiem cilvekiem acīmredzot jabut spejigiem dzīvot citā izskata menešiem ilgi, lai izvairītos no iekrišanas. Varbūt tieši tapec, ka bija tik acīgs un disciplinēts, Kaltrops neiekļuva neviena no pasaules policiju kartotēkām. Ja nebijušas tās tenkas Kārību baseina, viņš vispār nekad nebūtu atrasts.

Bet tagad tas bija pārvērties par Duganu, izbalinājis matus, ielicis acis kontaktlēcas, palielinājis augumu. Tomass bija nosūtījis leja, uz teleksa istabu Dugana aprakstu, pases numuru un fotogrāfiju, lai noraida uzParizi. Pulksteni lūkodamies, viņš sprieda, ka Lebelsto saņems divos no rīta.

Un tad lai viņi tālāk rīkojas paši, - inspektors sacīja.

O, ne, puis, tad mums bus vel krietni daudz jāpadara,- Tomass noteica. - Pats pirmais, ko darīsim no rīta, bus - pārbaudīt lidostu biļešu kases, prāmjus, kontinenta vilcienu biļešu kases… visas! Mums nevien jāizdibina, kas viņš tagad ir, bet ari - kur patlaban atrodas.

Šai bridi piezvanīja no Somersethauzas. Bija pārbaudīts pēdējais pases pieprasījums, un viss kārtība.

Okei, pateicieties tiem klerkiem un tieši astoņos trīsdesmit visi esiet mana kabineta, - Tomass teica.

Ienāca kads seržants un ienesa avīžu tirgotāja liecības norakstu. Viņš bija aizvests uz vietējo policijas iecirkni un tur nopratinats. Tomass ieskatijas ar zvērestu apliecinātajā stāstījumā, kura nebija nekā vairak par to, kas bija teikts bodīte specnodaļas inspektoram.

Neka, lai viņu aizturētu, - sacīja Tomass. - Pasakiet tiem tur, Pedingtona, lai laiž uz majam, pie neķītrajam bildēm.

Seržants izgaja.

Tomass atlaidās atzveltni, lai mēģinātu nosnausties. Kamēr viņš vel runāja, gluži mierīgi bija sācies 13. augusts.

16. nodaļa

Baronese de Šalonjē kundze apstājas pie savas istabas durvīm un pagriežas pret jauno angli, kas viņu bija pavadījis. Gaiteņa pustumsa viņa nevarēja skaidri saskatīt angļa seju. Krēsla ta balsnija ka gaišs plankums.

Vakars bija aizritējis ļoti patīkami, un viņa vel aizvien nevarēja izšķirties, vai tamjabeidzas te, pie durvīm, vai vel nav jabeidzas. Par to viņa bija domājusi jau labu laiku.

No vienas puses, kaut gan viņai ari agrāk bija bijuši mīļākie, viņa bija cienījama precēta sieviete, kas uz vienu nakti apmetusies provinces viesnīcā, un viņai nebija paraduma ļauties tikko satiktam svešiniekam. No otras puses - viņa bija viegli iejūsmināma un pati to apzinājās.

Dienu baronese bija aizvadījusi kadetu akadēmijā Barseloneta, augstu Alpos, kur noskatījusies izlaiduma paradi, jo viņas dels, jaunizcepts jaunākais leitnantiņš, beidza šo akadēmiju. Kaut gan viņa parāde neapšaubāmi bija pati pievilcīgāka mate, tomēr, redzot, kā dels saņem virsnieka uzplečus, viņai uznāca vieglas skumjas, atceroties, ka pašai pec dažiem mēnešiem būs četrdesmit un ka viņa ir pieauguša dela mate.

Lai gan baronesei varēja dot gadus piecus mazak, reizem atlaist pat desmit no īsta vecuma, apziņa, ka dēlam ir divdesmit un viņš tagad varbūt jau pats iegūst sievietes, nebrauc vairs majas skolas brīvdienas un nedodas medīt ģimenes pils apkārtnes mežos, šī apziņa lika šobrīd svārstīties.

Viņa bija pieņēmusi vecā pulkveža, akadēmijas komandiera, aplidošanu un priecājusies par dela skolas biedru apbrīnas pilnajiem skatieniem, un pēkšņi jutusies ļoti vientuļa. Jau gadiem ilgi viņas laulība pastāvēja tikai vārda pēc, jo barons bija pārak aizņemts, medīdams Parīzes pusaudzes, un vasaras savā pili nepavadīja, pat neieradās uz dēla izlaiduma parādi.

Braucot ģimenes limuzīnā mājās, viņai iešāvās prata pārlaist nakti lauku viesnīca pie Gapas, jo ir taču skaista, drosmīga un vientuļa sieviete. Nākotne neko daudz vairs nevarēja gaidīt, vienīgi pavecu pielūdzēju uzmanibu, tādu, kāds bija tas vecais pulkvedis Akadēmija, vai arī frivolu flirtu ar puikam, pēc kura paliek pāri tikai neapmierinātība. Lai viņa nolādēta, ja saktu nodoties labdarībai! Vismaz pagaidām nekāda ziņā!

Salona pie kafijas sēdēdama, viņa prātoja par nākotni un juta, ka ļoti velētos dzirdēt kadu apgalvojam, ka viņa ir sieviete, turklāt skaista, nevis tikai baroneses kundze. Šai bridi pienāca šis anglis un vaicāja, vai drīkst dzert kafiju kopā ar viņu, un baronese jutās tik pārsteigta, ka nespēja pateikt nē.

Pēc dažam minūtēm viņa butu varējusi sevi iepļaukāt, bet vēl pec desmit - savu piekrišanu nenožēloja. Galu gala viņš jau bija starp trīsdesmit trīs un trīsdesmit pieci vai apmēram tik, un vīrietim tie bija paši labākie gadi. Būdams anglis, viņš tomēr ļoti labi runāja franciski, izskatījās glīts un prata izklaidēt. Viņai patika veiklie komplimenti, un viņa bija to iedrošinājusi, un tuvojās jau pusnakts, kad baronese piecēlās, teikdama, ka rit agri jaceļas.

Viņš pavadija pa kāpnēm un aicināja paskatīties pa kāpņu logu uz mežainajām nogāzēm, kas it ka peldēja spožaja mēnesnīcā. Kādu bridi abi stāvēja, līdz viņa palūkojās saVa pavadoni un ieraudzīja, ka viņš nebūt nevēro ainavu aiz loga, bet skatās uz bedrīti starp viņas krūtīm, kur ada mēnesnīcā šķita alabastra baltuma.

Pieķerts viņš pasmaidīja un, pieliecies viņai pie auss, nomurmināja:

Menesnica pat pašu civilizētāko vīrieti padara par mežoni.

Viņa pagriezās un sāka kāpt augšā, tēlodama dusmas, lai gan

īstenībā svešinieka pielūgsme viņai glaimoja.

Vakars bija ļoti patīkams, msje.

Viņa satvēra durvju rokturi un prātoja, vai šis vīrietis mēģinās viņu noskūpstīt. Varēja cerēt, ka viņš to darīs. Par spīti banālajiem vārdiem, baronese sajuta alkas. Varbūt vainīgs bija tikai vms vai kalvadoss, kas tika dzerts pie kafijas, varbūt mēnesnīcas ainava, bet viņa apzinājās, ka šādu vakara nobeigumu nebija varējusi paredzet.

Baronese juta, ka svešinieka roka apvij viņas vidukli, un mute piekļāvās mutei. Ta bija silta un stingra mute. "Jābeidz!" iekšējā balss brīdināja. Bet viņa jau bija skūpstam atbildējusi. Vīns reibinaja, jā, tas bija no vīna. Baronese juta, ka rokas viņu satver ciešāk, tās bija stipras un spēcīgas rokas.

Viņi stāvēja, cieši apskāvušies, un caur kleitas plāno zīda audumu viņa juta pielūdzēja cieto, agresīvo vīrišķību. Uz mirkli viņa atrāva gurnu, tad atkal piespiedās klat. Tā nebija apzināta rīcība, viņa pēkšņi bija aptvērusi, cik ļoti grib šo vīrieti - sevi un visu nakti. Viņa juta, ka atveras istabas durvis, izraisījās no apkampieniem un atmuguriski spēra soli istaba.

Viens, primitif.1

Viņš iegāja istabā un aizvēra durvis.

Nakti vēlreiz parbaudija arhīvu - šoreiz meklēja Dugana vardu, un ar panakumiem. Atrada apliecību, kur bija teikts, ka Aleksandrs Džeimss Kventins Dugans ieradies Francija no Briseles 22. jūlijā ar Brabantes ekspresi. Pec stundas pienaca ziņojums no tā paša robežposteņa un muitas kontroles, ka Dugana vārds atrasts to pasažieru saraksta, kas31. jūlija braukuši ar Etoiledu Nord] ekspresi no Parīzes uz Briseli.

No policijas prefektūras pienāca viesnīcas veidlapa, aizpildīta uz Dugana vārda un ar Dugana pases numuru. Viņš bija apmeties mazā viesnīciņā pie Madlēnas laukuma no 22. līdz 30. jūlijam.

Inspektors Karons par visu vari gribēja šo viesnīcu pārmeklēt, bet Lebēls velējas aiziet tur klusi, neuzkrītoši, agri no rīta un aprunāties ar īpašnieku. Viņš jutās apmierinats, uzzinājis, ka meklētais šai dienā, 15. augusta, nedzīvo viesnīca, un īpašnieks bija pateicīgs komisāram, ka nav uzmodināti visi viesi.

Lebēls uzdeva privāti ģērbtam detektīvam apmesties viesnīca līdz turpmākam rīkojumam un nekur neaiziet - ja Dugans gadījumā iegrieztos vēlreiz. Viesnīcnieks ar prieku palīdzēja.

- Šī jūlija vizīte, - Lebels teica Karonam, puspiecos atgriezies sava biroja, - bija izlūkošanas brauciens. Viņš strādā pec smalka plana.

Tad komisārs atzveļas sava krēsla, paskatījās griestos un iegrima domās. Kāpēc Dugans bija apmeties viesnīca? Kāpēc ne kāda OAS līdzjutēja maja, ka to darīja visi pārējie OAS aģenti? Tāpēc, ka viņš neuzticējās OAS līdzjutējiem, neticeja, ka tie turēs muti. Un viņam bija taisnība. Tatad viņš strada viens, nevienam neuzticedamies, operāciju izplanodams pats pec saviem ieskatiem, dzīvo ar viltotu pasi, uzvedas normāli, pieklājīgi, nemodinot ne mazākas aizdomas. Viesnīcas īpašnieks, kuru viņš nupat bija izvaicajis, to apstiprināja. "īsts džentlmenis," viņš bija teicis. "īsts džentlmenis," nodomaja Lebels, "un bīstams ka čūska!" Tie allaž bija paši bistamakie, šie īstie džentlmeņi, tos neviens nekad neturēja aizdomas.

Lebels paskatījās abas fotogrāfijās, kas bija pienākušās no Londonas, - Kaltropa un Dugana attēlos. Kaltrops bija pārvērties Dugana, mainījis augumu, matu un acu krāsu, vecumu un varbūt pat manieres. Lebels pulējas iztēloties šo cilvēku. Kāds viņš butu, ja sastaptu? Nerunīgs, iedomīgs, pašpārliecināts par savu nesasniedzamību? Bīstams, izvairīgs, pedantisks, kas nepaļaujas uz laimīgu nejaušību? Protams, apbruņots, bet ar ko? Ar automātisku pistoli kreisajā padusē? Metamo nazi krūšu kabata? Ar šauteni? Bet kur viņš to slēpa muitas pārbaudes laika? Ka viņš domaja tikt ģenerāļa de Golla tuvuma ar šādu priekšmetu rokasJ kad pat sieviešu rokassomas pārbaudīja divdesmit jardu attāluma no prezidenta, un vīriešus ar gareniem saiņiem aizraidīja projām bez jebkādam ceremonijām visur, kur vien vajadzēja paradīties prezidentam?

Mon Dieuun tas pulkvedis no Elizejas domā, ka šis ir parasts bandīts! Lebels bija pārliecināts, ka viņam ir viena priekšrocība: viņš zina slepkavas jauno vārdu, bet slepkavam nebija ne jausmas, ka viņš to zina. Tas bija Lebela vienīgais trumpis, citādi parsvars bija Sakala puse, un neviens vakara apspriede to nevarēja vai negribeja saprast, j

"Ja Sakalis manīs, ko tu zini, un atkal pārvērtīsies, Klod, manu zēn,"i komisārs domaja, "tad tik turies!"

Skaļi viņš teica:

-Tad tik turies!

Karons pacēla galvu.

-Jums taisnība, šef! Viņam nav izredžu.

Lebels skarbi atcirta, un tas bija neparasti. Laikam bezmiega naktis saka likt sevi manīt.

Dilstoša mēness gaismas pirksts leni slīdēja pāri saņurcītajai segai un atpakaļ līdz loga spraišļiem. Tas izcēla no tumsas saburzīto zīda kleitu uz grīdas starp durvīm un gultas kājgali, krūšturi un uz paklaja izsvaidīto neilona veļas čupiņu. Abiem gulta gulošajiem augumiem pari klajas ena.

Kolete gulēja uz muguras un skatījās griestos, ar vienās rokas pirkstiem laiski jaukdama gaišos matus, kas atdusējās viņai uz krūtīm. Par šo nakti domājot, viņas lupas pavērās pussmaidā.

Viņš bija bijis labs, šis angļu mežonis, spēcīgs un prasīgs. Zinošs, kā glāstīt ar pirkstiem, lupām un visu pārējo, lai pašam trīs un viņai piecas reizes sagādātu neiedomājamu baudu. Viņa joprojām juta kvēli, kad tika sasniegta mīlas virsotne, un apzinajas, cik ļoti viņai bija vajadzīga šāda nakts pec tik daudziem gadiem, tāpēc bija atbildējusi ar tadu kaismi kā nekad agrāk. *

Kolete paskatījās pulkstenīti pie gultas. Tas radīja ceturksni pāri pieciem. Viņa paplucinaja gaišos matus.

- EiL.

Anglis pusmiega kaut ko nomurmināja. Abi gulēja savanditajos palagos kaili, bet centrālapkure uzturēja istaba siltumu. Gaišmataina galva izslīdēja no viņas rokas, pieplaka gurniem, un viņa atkal sajuta karsto elpu un meles prasīgo priekšspēli.

Ne, vairs ne!

Viņa sakļāva kājas, pieceļas sēdus, satvēra angli aiz matiem un tikmēr vilka, kamēr varēja ielūkoties seja. Viņš pagrozījās, tad saka skūpstīt tvirtās krūtis.

Es teicu, ka pietiek.

Viņš vaicājoši paveras sieviete.

Nu ir diezgan, mīļais. Man pec divām stundām jāceļas, un tev jāiet uz savu istabu. Nu, ej tagad, mans angļu zen!

Viņš saprata un pamaja, izkapa no gultas un nostājas, lūkodamies pec savam drebem. Baronese palīda zem segas, sakārtoja palagus un apsedzas līdz zodam. Apģerbies, svārkus un kaklasaiti par roku pārmetis, viņš puskrēsla palūkojas lejup, uz baronesi, un viņa redzēja, ka smaidā paviz viņa baltie zobi. Viņš piemetās uz gultas malas un pārlaida plaukstu viņas skaustam. Seja bija tikai dažu collu attālumā.

Vai bija labi?

Mmm…Ļoti labi. Un tev?

Viņš atkal pasmaidīja.

Ka tu domā?

Viņa iesmējās.

Kā tevi sauc?

Viņš padomāja.

Aleks, - viņš sameloja.

Ja, Aleks, bija ļoti labi. Bet tagad tev laiks iet uz savu istabu.

Viņš pieliecās un noskūpstīja uz lupām.

Nu tad arlabunakti, Kolet!

Pēc mirkļa viņš jau bija projām, durvis aiz viņa aizvērās.

Septiņos no rīta, kad leca saule, pie Hotel du Cei/piebrauca vietējais žandarms, nokāpa no sava divriteņa un ienaca hallē. īpašnieks, jau rosīdamies aiz reģistrācijās letes, lai liktu pasniegt viesiem brokastis istabas, sveicināja žandarmu:

Alors,] svaigs ka gurķītis rīta agruma?

Ka allažiņ, - sacīja žandarms. - Te ar riteni iznāk garš brauciens, un jus es vienmēr atstāju beigās.

Nevajag pust pilītes, - īpašnieks pasmējās, - mes vārām vislabako kafiju apkaime. Man Luize! Atnes kungam tasi kafijas, un nav šaubu, ka viņš vēlēsies to izrotāt ar maziņu Trou Normand- [50]

Lauku policists labpatika pasmaidīja.

Te bus tās lapas, - īpašnieks teica, iedodams viņam mazās veidlapas, ko vakar vakara bija izpildījuši iebraukušie viesi. - Vakar vakara bija tikai trīs jauni.

Konstebls paņēma kartītes un ielika ādas soma, kas karajās pie jostas.

Diez vai bija vērts ta nieka deļ braukt, - viņš pasmīnēja un apsēdas uz foajē sola, gaidīdams apsolīto kafiju un kalvadosu, un, kad Man Luize atnesa kafiju, pārmija ar viņu pāris vārdu.

Gapas žandarmērijas komisariāta viņš atgriezās tikai astoņos ar viesnīcas reģistrācijas kartītēm soma. Iecirkņa inspektors tas laiski pārskatīja un ielika plaukta, lai vēlāk, diena, aiznestu uz rajona štābu Lionā un vel pec tam nosūtītu uz Centrālo ziņu biroju Parīze. Kāda tam visam jēga, to viņš nesaprata.

Kad inspektors ievietoja veidlapas komisariāta plaukta, Koletedela Šalonje kundze samaksāja rēķinu, apsēdās mašīna pie stūres un aizbrauca uz rietumiem. Stāvu augstāk Sakalis cieši aizmidzis, nogulēja līdz deviņiem.

Superintendants Tomass bija aizsnaudies, kad blakus spalgi ietrinkšķējās tālrunis. Tas bija iekšējais telefons, kas savienoja viņa kabinetu ar istabu gaiteņa gala, kur seši seržanti un divi inspektori nepārtraukti sēdēja pie telefoniem, kopš Tomass bija tiem devis jaunus norīkojumus.

Tomass palūkojas pulksteni. Desmit. Nolāpīts, esmu gan guļava, viņš dusmojas. Bet tad atcerējās, cik maz ticis miegam. īstenība viņš nebija izgulējies, kopš Diksons viņu bija atsaucis pie sevis pirmdienas pēcpusdiena. Un tagad bija ceturtdienas rīts. Atkal iedūcās telefons.

-Hallo! •

Atbildēja vecākā detektivinspektora balss.

Draugs Dugans, - viņš iesaka, - ir izbraucis no Londonas BEA lidostas pirmdienas rītā. Biļete pasūtīta sestdien. Par vardu šaubu nav. Aleksandrs Dugans. Lidostā par biļeti samaksāts skaidra naudā.

Uz kurieni? Uz Parīzi?

Nē, super. Uz Briseli.

Tomass atri aptvēra.

Labs ir, klausieties. Viņš var but aizbraucis un atkal atgriezies. Turpiniet pārbaudīt biļešu sarakstos, vai uz ša varda nav pasūtītas vēl citas biļetes. Varbūt kādam reisam uz priekšdienām. Pārbaudiet pasūtītas biļetes. Ja viņš ir atgriezies no Briseles, man tas jazina. Bet šaubos. Domāju, esam viņu pazaudējuši, kaut gan viņš, protams, ir izbraucis no Londonas vairākas stundas pirms tam, kad sākas meklēšana, un tā nav musu vaina. Okei?

Labi. Un ka ar īstā Kaltropa meklēšanu Anglija? Tas pārāk noslogo provinces policiju, un viņi jau sāk sūdzēties.

Tomass bridi padomāja.

-To atsauciet,-viņš tad teica. - Esmli pārliecināts, ka viņš ir projām.

Tad Tomass palūdza savienot ar komisāru Lebelu.

Inspektoram Ka ronam šķita, ka viņš beigs savu dzīvi trako nama vel pirms ceturtdienas rīta. Vispirms - angļi piezvanīja piecas minūtes pāri desmitiem. Viņš pats bija pie telefona, bet, kad superintendants Tomass uzstāja, ka jārunājot tieši ar pašu Lebelu, Karons pamodināja saliekamajā gulta gulošo komisāru. Lebēls izskatījās ka nedēļu vecs līķis. Tomēr pie telefona piegāja. Kad Tomass nosauca savu vardu, Ka ronam vajadzēja atkal ņemt klausuli pašam-valodas barjeras deļ. Viņš tulkoja Tomasa sakāmo un Lebela atbildes.

Saki viņam, - teica Lebēls, kad bija sagremojis ziņojuma jēgu, - ka mēs paši sadarbosimies ar beļģiem. Saki, ka ļoti pateicos viņam par palīdzību, un, ja slepkavu notvers Kontinenta, nevis Anglijā, es tuht ziņošu viņam, lai viņš var atbrīvot savus ļaudis.

Kad klausule bija nolikta, katrs apsēdas pie sava galda.

Savieno mani ar Briseles policiju, - Lebels teica.

Sakalis pamodās, kad saule jau bija augstu virs kalniem un atkal solīja skaistu vasaras dienu. Viņš noskuvās un apģērbās, izvēlējies rutoto uzvalku, istabenes Māri Luizes labi izgludinātu, un viņa atkal nosarka, kad viņš tai pateicās.

Drīz pēc pusvienpadsmitiem viņš ar Alfu izbrauca uz pilsētu un iegāja pasta kantori, lai pieprasītu talsarunu ar Parīzi. Pec divdesmit minūtēm, iznākot no pasta, viņa lupas bija cieši sakniebtas un viņš ļoti steidzas. Netalajā saimniecības preču veikalā nopirka tumšzilu laku, kārbu baltas krasas un divas otas, vienu smalku, burtu vilkšanai, otru divcolligu. Nopirka ari skrūvgriezi. Visu ielicis mašīna, cimdu nodalījuma, viņš atgriezās Hotel du Cer/un palūdza rēķinu.

Kamēr to izrakstīja, viņš uzgāja augša sakravāt mantas, tad pats nonesa čemodānus leja. Kad visi trīs bija salikti bagāžnieka, bet soma uz pasažieru sēdekļa, viņš atkal iegaja foajē un samaksāja rēķinu. Dienas klerks, kas tagad dežureja pie reģistrācijas letes, velak liecināja, ka viņš izskatījies steidzīgs un nervozs, rēķinu samaksājis ar jaunu simtfranku naudaszīmi.

Bet klerks nepateica - jo nebija pamanījis -, ka tostarp, kamēr viņš iegaja blakus telpā izmainīt naudu, anglis pāršķīra viesnīcas reģistrācijās grāmatas lapas un ieraudzīja vakar ierakstītu vārdu: Baronese de la Salonje kundze, Šalonje pili, Korezā.

Tulft pec rēķina samaksas Alfa aizrūca pa piebraucamo ceļu, un anglis bija projām.

Vel pirms pusdienas laika Kloda Lebela biroja pienaca jauna ziņa. Briseles policija informēja, ka Dugans pirmdien pavadījis pilsēta tikai piecas stundas. Ieradies ar BEA reisu no Londonas, bet aizbraucis pēcpusdiena ar Alitalia uz Milānu. Viņš bija maksājis skaidra nauda, lai gan biļete bijusi pasūtīta jau no Londonas iepriekšeja sestdienā pa telefonu.

Lebels tūlīt pieteica sarunu ar Milānas policiju.

Tikko viņš nolika klausuli, telefons zvanīja atkal. Šoreiz no Apsardzes direkcijas. Teica, ka esot saņemts ziņojums parastajā darba kartība un tur teikts, ka vakarrīt starp tiem, kas no ltalijas ierodoties Francija caurVentimiljas robežpunktu -viņi aizpilda kartītes-,esot bijis Aleksandrs Džeimss Kventins Dugans.

Lebels eksplodēja.

Gandrīz trīsdesmit stundas! - viņš brēca. - Vairāk par diennakti!… - Tad nosvieda klausuli.

Karons pacēla uzacis.

Kartīte, - Lebels saguris paskaidroja, - ceļojusi no Ventimiljas uz Parīzi. Un viņi tikai tagad šķiro vakarrita iebraucēju kartes no visas Francijas. Saka, esot pāri par divdesmit pieciem tūkstošiem viena dienā, ievēro! Man laikam nevajadzeja tā bļaut. Vismaz viens mums ir zināms, ka viņš noteikti ir šeit, Francija. Ja mums nebūs kaut kas pozitīvs šīvakara apspriedei, tie novilks man adu! A, starp citu, sazvani superintendantu Tomasu un vēlreiz pateicies viņam. Pasaki, ka Sakalis ir Francija un mes turpināsim rīkoties paši.

Kad Karons nolika klausuli pec sarunas ar Londonu, zvanīja no Lionas. Lebels klausijas, tad uzvaroši palūkojas Karona. Viņš uzlika mikrofonam virsu plaukstu.

Roka ir! Uz divām dienam pierakstīts Hotel du Cerf, Gapa, sakot ar vakar vakaru.

Tad viņš noņēma plaukstu no mikrofona un turpināja:

Tagad klausieties, komisar. Es jums neskaidrošu, kapec mums šis Dugans vajadzīgs. Ticiet man, tas ir ļoti svarīgi. Es gribu, lai jus darāt ta…

Lebels runāja kadas desmit minūtes, kad viņš bija beidzis, iezvanijas telefons uz Karona galda. Tā atkal bija Apsardzes direkcija, lai pateiktu, ka Dugans ieradies Francijā īrēta baltā Alfa romeo sporta vāģi, divvietīga, numurs MI-61741.

Vai izziņot trauksmi pa visiem iecirkņiem? - vaicaja Karons.

Lebels padomaja.

Ne, vel ne. Ja viņš brauka pa laukiem, tad viņu varbūt apstadinas kāds lauku policists, domādams, ka meklē zagtu sporta vāģi. Šakālis nogalinas katru, kas stāsies tam ceļā. Ierocim jābūt kaut kur mašīnā. Svarīgi, ka viņš uz divām naktīm pierakstīts viesnīca. Es gribu, lai viesnīcu aplenc armija. Neviens nedrīkst ciest, ja vien no tā var izvairīties. Ejam sadabūt helikopteru!

Kamēr viņš vēl runāja, Gapas policijas spēki izveidoja tēraudstipru ceļa bloķejumu visas izejas no pilsētas un apkart viesnīcai, izlika posteņus. Rīkojumus saņēma no Lionas. Grenoblē un Liona viri ar automatiem kapa mašīnās. Parīze tika sagatavots helikopters komisāra Lebela lidojumam uz Gapu.

Pat koku enā agras pēcpusdienas tveice karsēja. Līdz jostas vietai kails, lai nenošķiestu drēbes vairak nekā nepieciešams, Šakālis divas stundas nostrādāja pie mašīnas.

Atstājis Gapu, viņš bija devies tieši uz rietumiem. Ceļš veda lejup un vijas cauri kalniem kā vaļīga lente. Šakālis brauca ar vislielāko ātrumu, bremzēm kaucot,divreizgandnz ietriekdams pretimbraucēju paraizas malu bezdibeni. Aiz Espres viņš uzbrauca uz ceļa RN 93, kas veda gar Dromas upes gultni līdz pat tās ietekai Rona.

Viņš nosprieda, ka beidzot pienācis laiks novākt Alfu nocēla. Te bija daudz sānceļu, kas veda kalnos un uz augstieņu ciematiem. Uz labu laimi iegriezies kāda no ceļiem un pusotras jūdzes pa to nobraucis, Sakalis izvēlējas taku pa labi, kas veda meža.

Paša pēcpusdiena viņš beidza krāsošanas darbus un atkāpās apskatīt paveikto. Mašīna nu mirdzēja zila, lielākoties jau nožuvusi. Lai gan šis nebija speciālista darbs, tomēr ieverot to varētu vienīgi, pētot tuvuma, bet tumsa - nemaz. Abas numuru plāksnītes bija noņemtas un noliktas zāle ar numuriem uz leju. Katrai otra puse viņš ar baltu krāsu bija uzkrāsojis izdomātu franču numuru, kam pedejie divi skaitļi bija 75, Parīzes reģistrācijas kods. Šakālis zināja, ka tas uz Francijas ceļiem ir pats parastākais mašīnas numurs.

Mašīnas īres un apdrošināšanas papiri nesaskaneja ar zilo Alfu un ceļa kontrole viņš butu pagalam. Vienīgais, par ko Šakalis domāja, iemerkdams lupatu benzīnā un slaucīdams no rokām krāsu, bija: tūlīt braukt talak un riskēt, ka saules gaisma vieglāk atklas nelietprateja krāsojumu, vai nogaidīt līdz tumsai?

Viņš sprieda - ja reiz neīstais vārds atklāts, drīz atklās ari to, ka viņš ieradies Francija, un lidz ar to sāks meklēt mašinu. Slepkavībai vel bija vairākas dienas par agru, un vajadzēja atrast pagaidu slēptuvi. Tas nozīmēja, ka jātiek Korezas departamentā. Divi simti piecdesmit jūdžu attāluma, un to varēja veikt tikai ar mašinu. Tas bija risks, bet Šakalis nosprieda, ka citas izejas nav.

Piestiprinājis jaunās numuru plāksnītes, aizsviedis projām krasas atliekas un abas otas, viņš atkal uzvilka zīda svīteri un iedarbinaja motoru. Uzbraucot uz RN 93, pārbaudīja pulksteni. Bija 3.41 pēcpusdiena.

Augstu gaisa austrumu virziena Šakalis sadzirdēja tarkšķam helikopteru. Iebraucot Di pilsētas centra, viņa acis samiedzas. Galvena laukuma vidu blakus motociklam stāvēja milzīgs policists melna adas vamzi un pamāja viņam apstāties ielas labajā pusē. Šakāļa ierocis bija paslēpts caurulēs mašīnas apakšā, cita nebija. Mirkli apsvēra, vai notriekt policistu ar mašīnas spārnu un turpināt ceļu, vēlāk pamest mašīnu kaut kur dažas jūdzes talak un mēģināt pārvērsties mācītajā Jensenā, kaut ka tiekot gala ar bagāžu, vai ari apstāties.

Viņa vieta izlēma policists. Alfai leni stājoties, policists to pilnīgi ignorēja un pagriezās uz otru pusi. Šakālis piebrauca mašīnu ietves malā, skatijas un gaidīja. Viņš dzirdēja, ka ciemata viņa gala iekaucās sirēnas. Lai notiek, kas notikdams, nu jau bija par vēlu meklēt glābiņu bēgšanā. Ciematā iebrauca četri policijas sitroeni un sešas slēgtas mašīnas. Kārtībnieks palēca sānis un piešāva roku pie cepures sveicienam. Pēc mirkļa sitroenu konvojs jau bija garam Alfai un aizdrāzās taisni uz priekšu virziena, no kura Šakālis bija atbraucis. Mašīnu restotajos logos varēja redzēt policistus - tie sēdēja rindās, ķiverēm galvas, automatus klēpi turēdami.

Pēc mirkļa konvojs nozuda. Kārtībnieks vienaldzīgi pamāja Šakālim, lai brauc talak, un aizstāja pie sava motocikla, kas stāvēja, atsliets pret kara pieminekli. Viņš vēl spārdīja starteri, kad zila Alfa jau nozuda ap stūri rietumu virziena.

Bija 4.50, kad viņi ieradās Hotel du Cerf. Klods Lebels, nolaidies pilsētas otra gala, piebrauca pie viesnīcas policijas mašīnā. Blakām sēdēja Karons, kam bija pielādets un uzvilkts ierocis.

Piecu minūšu laika viesnīcu pārpludināja uniformēti policisti. Tie klaušinaja darbiniekus, parbaudīja guļamistabas, pārmeklēja visu teritoriju. Lebels viens pats staigāja pa āru un lūkojas uz kalniem. Karons viņam drīz piebiedrojās.

Jus domājat, ka viņš patiešam ir projām, šef?

Lebels pamaja.

Projām gan, ka likts.

Bet viņš taču bija apmeties uz divām dienām! Domājāt, ka īpašnieks ar viņu ir uz vienu roku?

Nē, to ne. Viņi nemelo. Bet šorīt Šakālis ir grozījis savu nodomu. Un aizbraucis. Bet kur, pie joda, viņš aizbraucis un vai jau zina, ka esam atšifrējuši, kas viņš ir?

Ka viņš to varētu zināt? Zināt viņš taču nevar! Ta būs vienīgi sagadīšanas. Tikai ta tam jabut!

Cerēsim, mīļais Lisjen!

Vienīgais pieturas punkts mums tagad ir mašīnas numurs.

-Ja.Ta bija mana kļūda. Mums vajadzēja izsludināt mašīnas meklēšanu.

Ejiet un no kadas policijas mašīnas piezvaniet uz Lionu, lai to izziņo visā apkaime. Tas ir pats pirmais darbs. Balts Alfa romeo, itāļu numurs Ml-61741. Tuvoties piesardzīgi, braucējs varbūt apbruņots un bīstams, un ta talak… Vel kas - presē ne vārda. Rīkojuma vel jabut, ka aizdomās turētais, iespējams, nezina, ka tiek turēts aizdomās. Es novilkšu adu katram, kas viņam to pateiks vai nu pa radio, vai ļaus izlasīt avīzē.

Pateikšu Lionas komisāram Gijaram, lai pārņem darbu šeit, bet mes brauksim atpakaļ uz Parīzi.

Jus esat muļķis, komisāra kungs, muļķis! jums viņš bija jau tikpat ka rokā, un jus ļāvāt viņam aizbēgt!

Senklers bija gandriz piecelies kajas, lai to pateiktu, un lūkojas gar pulēto sarkankoka galdu uz viņu galu, uz Lebela noliekto galvu. Detektīvs skatījās sava dosje papīros, it kā tāda Senklera nemaz nebutu pasaule.

Viņš bija nospriedis, ka vienīgi tā jāizturas pret Pils augstprātīgo pulkvedi, un Senklers savukārt nejutās īsti drošs, vai noliekta galva liecina par kaunu vai par vienaldzību. Viņam labāk patiktu kauns. Kad viņš bija beidzis un atslīdzis atpakaļ krēsla, Klods Lebels pacēla galvu.

Ja jus ieskatītos ziņojuma, dārgo pulkvedi, tad redzētu, ka viņš nebūt nebija mums rokā, - Lebels lēnīgi teica. Ziņojums no Lionas, ka cilvēks, vārdā Dugans, vakar vakara pierakstīts Gapas viesnīcā, nonāca musu rokas tikai šodien 12.15. Tagad mums ir zināms, ka Sakalis atstājis viesnīcu 11.05. Lai ko mēs pasaktu, viņam bija stundas handikaps. Vēl vairak, es noraidu jūsu pārmetumus šis zemes policijai vispār. Atgādināšu, ka saskaņa ar prezidenta rīkojumu šis darbs jadara slepenībā. Tapec nebija iespejams izsludināt katra žandarmērija, ka aizturams cilvēks vārdā Dugans, jo prese tas būtu sacēlis jezgu. Kartīte, kurā Dugans pierakstīts viesnīca du Cerf, tika saņemta parastā ceļa un parasta laikā, nosūtīta uz rajona štābu Lionā. Tikai tur zināja, ka Dugans tiek meklēts. Ši aizkavēšanas bija nenovēršama, jo nevarēja taču visai tautai izkliegt, ka meklējam šo cilvēku, tur nu es neko nevarēju darīt. Un beidzot, Dugans viesnīca bija pierakstīts uz divām dienām. Nav zināms, kas lika viņam rīkoties citādi un šodien vienpadsmitos piecas aizbraukt nezināmā virziena.

Varbūt tur slaistījās jūsu policija? - Senklers izmeta.

Es jau skaidri teicu, ka tur pirms 12.15 neviena nebija, bet tad viņš jau bija prom veselu stundu un desmit minūtes.

Nu labi, mums neveicas, ļoti neveicas, - iejaucās ministrs. - Tomēr vēl paliek jautājums - kāpēc tūlīt netika mekleta mašīna, komisār?

Piekritu, ka ta bija kļūda, ministra kungs. Man bija iemesls ticēt, ka šis cilvēks būtu nošāvis jebkuru nebrīdinātu policistu un pec tam slēpies vel rūpīgāk.

Tieši to jau viņš ir izdarījis, - sacīja Senklers.

Pareizi, bet mums nav pamata domāt, ka viņš ir brīdināts, ka tas butu bijis, ja viņa mašīnu apturētu kads patruļnieks. Iespejams, ka viņš tikai gribēja pārcelties uz citu vietu. Ja tā, un viņš šovakar ieradīsies kādā viesnīca, tad ziņos. Un, ja mašīna tiks redzēta, ari tad ziņos.

Kad tika izziņota Alfas meklēšana? - vaicaja Maksis Ferne.

Rīkojumu devu 5.15, - Lebels atbildēja. - Ap septiņiem tam jau vajadzēja but zināmām pat mazākajasceļa patruļu vienībās un policijai visās lielakajas pilsētas. Ta ka šiscilveks ir bīstams, reģistrēju šo mašīnu ka zagtu, ar norādījumu, ka policists viens tuvoties braucējam nedrīkst. Ja šaja apspriede izlems manus rīkojumus grozīt, tad man jaludz, lai atbildību par to uzņemas tie, kas lems.

Iestājās gara pauze.

Pieņemsim, - Lebels atsāka, - ka policijas virsnieks šo cilvēku var aizturēt. Bet vairums mazpilsētu un lauku policistu nav nekādi ieroču virtuozi. Turpretim šis Sakalis tads ir. Ja viņam nogriezis ceļu, tas nošaus divus vai trīs policistus, atkal aizbēgs un tad nozudis, bet mums bus jātiek gala ar divām lietām: ar slepkavu, kas pilnībā brīdināts un varbūt spes vēlreiz pārvērsties izskatā, par kuru mums nekas nav zināms, un - ar virsrakstu pāri katras avīzes pirmajai lapaspusei, ar to mes gala tikt nespēsim. Jau pec pāris dienām presei bus zināms, ka viņš medī prezidentu. Ja kads no šeit klātesošajiem ir ar mieru to paskaidrot ģenerālim, es labprat atsacītos no šis akcijas vadīšanas un nodotu to kadam citam.

Neviens nepieteicas. Apspriede, ka parasti, beidzas ap pusnakti. Pec pusstundas pienāca piektdiena, 16. augusts.

17. nodaļa

Zilaisv4//a romeo iebrauca Uselas stacijas laukuma īsi pirms vieniem nakti. Atvērta bija vairs tikai viena pati kafejnīca skvēra otrā puse aiz stacijas ieejas, un dažs vēlīns ceļotājs, vilcienu gaidot, te malkoja kafiju. Šakālis izvilka caur matiem ķemmi un aizgāja līdz bara letei. Viņš jutas nosalis, jo kalnu gaiss izrādījās auksts, braucot ātrāk par 60 jūdzēm stunda, un viņš bija ari gluži stīvs, gurni un rokas sāpēja no braukšanas pa neskaitāmajiem kalnu likumiem. Bez tam viņam gribējās ēst, jo nebija nekas vairāk baudīts, ka tikai pusdienas pirms divdesmit astoņām stundām un sviestmaize brokastā.

Viņš pasūtīja divas plānas maizes rikas ar sviestu un četras cieti novārītas olas. Turklāt vel lielu krūzi baltas kafijas.

Kamēr gatavoja sviestmaizes un kafiju, viņš lūkojas pēc telefona būdiņas. Tadas te nebija, bet telefons stāvēja uz letes.

Vai jums ir vietējo telefonu saraksts? - viņš jautāja bārmenim. Ne vārda neteicis, vēl aizvien aizņemts, bārmenis pamāja uz brošūru kaudzi, kas karajas uz kāša aiz letes.

Paņemiet pats, - viņš sacīja.

Baroneses uzvārds bija zem vārdiem "Šalonjē,… kundze" un adrese - Šalonjē pili. To Šakālis jau zināja, bet viņa ceļa kartē šis ciemats nebija minēts. Telefona numurs piederēja Igltonas centrālei. Ši vieta atradās vel trīsdesmit kilometrus aiz Uselas pa ceļu RN 8C..Šakalis sāka ēst olas un sviestmaizes.

Pirms diviem viņš pabrauca garam ceļa zīmei, uz kuras bija rakstīts "Igltona 6 km", un nolēma atstat mašīnu mežā, kas ieskāva ceļu. Tas bija biezs mežs, varbūt kāda vietējā muižnieka īpašums, kur kādreiz medīti mežakuiļi.

Nobraucis dažus simtus metru, viņš atrada ceļu, kurš veda meža un kuru no šosejas šķira šķērskoks ar uzrakstu: Chasse Privee. Viņš nocēla karti, iebrauca mašīnu un atlika kārti vietā.

No šejienes viņš ieripināja mežā kadu pusjudzi, tālajam ugunim izgaismojot milzīgus koku stumbrus ka spokus, kas uz iebraucēju snaikstija lejup dusmīgus zarus. Beidzot apturēja mašīnu, nodzēsa starmetejus un izņēma no cimdu kārbas metāla griežamas šķēres un lukturi.

Viņš pavadīja zem mašīnas kadu stundu, un mugura kļuva mitra no rasotas zemes. Galu gala tērauda caurules, kuras atradās snaipera šautene, tika ara no slēptuves, kura bija nogulējušas pēdējās sešdesmit stundas. Šakālis salika tas atkal čemodāna pie vecajam drānām un armijas šineļa. Vēl pēdējo reizi rūpīgi apskatījis mašīnu, lai pārliecinātos, ka nepaliek nekas tāds, kas varētu liecināt par braucēju, ja kāds mašīnu atrastu, viņš iebrauca to tuvēja savvaļas rododendru krumaja.

Vel viena stunda Šakālim pagāja, ar metāla šķerem apcērpot tuvākos krūmus un aizkraujot priekša robam, ko bija ierāvusi Alfa. Beidzot tā nemaz vairs nebija samanāma.

Šakalis apsēja kaklasaites galu ap viena čemodānā rokturi, bet otru galu - ap otra čemodānā rokturi, tad pārlika nesamo pāri plecam ta, ka viena soma iznāca uz krūtīm, otra uz muguras, nu pārējās divas varēja saņemt rokās un doties atpakaļ uz ceļu.

Iešana vedās leni. Ik pēc simt jardiem Šakālis apstājas, nolika somas zeme un ar kuplu koka zaru aizslaucija pēdas, ko suna un uz sīkajiem zariņiem bija atstajusi Alfa. Pagāja vel stunda, kamēr viņš sasniedza šoseju un aizgāja pusjudzi no sānceļā meža.

Rutotais uzvalks nu bija zemains un netīrs, svīteris ar taukainu uzmācību lipa pie muguras, un viņam likās, ka muskuļi turpmāk sāpēs vienmēr. Salicis čemodānus rindā, viņš apsēdās, lai nogaidītu, kamēr debess austrumu pusē saks bālēt. Tad atcerējās, ka lauku autobusi darbu sāk agri.

Laimējas. Pussešos parādījās smagā mašīna, kas veda uz tirgu sienu.

Mašīna saluzusi, vai? - šoferis apstājies uzsauca.

Nē. Man brīvs vikends, ceļoju kājām. Vakar vakara tiku līdz Uselai un nu gribu aiziet līdz Tullai. Man tur ir onkulis, viņš sarunas smago mašīnu līdz Bordo. Tik talu nu esmu.

Un Šakālis uzsmaidīja šoferim, kurš iesmējās un paraustīja plecus.

Dulls, dauzīdamies pa nakti apkārt. Tumsa šeit neviens nebrauc. Lec augšā, aizraušu līdz Igltonai, no turienes varēsi tālāk kātot.

Ceturksni pirms septiņiem viņi ieripoja pilsētiņa. Šakālis pateicās lauciniekam un aizgāja uz kafejnīcu.

Vai šai pilsētā ir taksometrs? - kafiju dzerdams, viņš vaicāja bārmenim.

Bārmenis pateica telefonu, un viņš piezvanīja taksometru sabiedrībai. Atbildēja, ka viena mašīna pēc pusstundas varot ierasties. Gaidīdams Šakālis izmantoja auksta ūdens krānu kafejnīcas tualete, lai nomazgātu seju un rokas, uzvilka citu uzvalku un iztīrīja zobus, kas no cigaretēm un kafijas bija aplipuši biezi.

Taksometrs ieradās 7.30 - vecs reno.

Vai zināt Haute Challonnier ciematu? - Šakālis vaicāja.

Protams.

-Cik tas tālu?.

Astoņpadsmit kilometri, - šoferis pameta ar īkšķi augšup, uz kalnu pusi.

Kalnos.

Aizvediet mani turp.

Viņš palūdza, lai aptur pie kafejnicas de la Poste, ciemata skvēra. Šoferim nebija jāzina, ka viņš dodas uz pili. Kad taksometrs aizbrauca, Šakālis ienesa bagāžu kafejnīcā. Skvērā jau karsēja saule, un ārā divi vērši, aizjūgti priekša siena vezumam, gremoja, bet ap viņu maigajām, pacietīgajam acīm pastaigājās melnas mušas.

Kafejnīcā bija tumši un vesi. Drīzāk varēja dzirdēt, neka redzēt, ka sagrozījās piegaldiņiemsedošieapmekletaji, lai paskatītos uz ienācēju, un varēja dzirdēt, kā pa grīdas flīzēm aizklab koka tupeles, kad veca zemniece melnas drebes atdalījās no laukstrādnieku bariņa un aizgāja aiz letes.

Msjē? - viņa noķerca.

Viņš nolika bagāžu un noliecas pāri baram. Ievēroja, ka vietējie dzer sarkano vīnu.

Un gros rouge, s'il vous plait, madame

Cik tālu līdz pilij, kundze? - viņš jautāja, kad vīns bija ieliets. Viņa to vengi noskatīja ar savam melnajām acīm.

Bus divi kilometri, msje.

Tas muļķa šoferis teica, ka te nekādās pils neesot. Ta ari pameta mani pie skvēra.

Vai viņš bija no Igltonas? - viņa jautāja.

Sakalis pamaja.

Tie igltonieši jau ir stulbi, - viņa noteica.

Man jātiek pili, - viņš sacīja.

Zemnieki, kas viņu vēroja, sēdēdami pie galdiem, nekustejas. Neviens neteica, kā uz turieni tikt. Viņš izvilka pavisam jaunu simtfranku naudaszīmi.

Cik tas vīns maksā, kundze?

Viņa acīgi paskatījās uz naudu. Zilie krekli un bikses aiz muguras sakustējās.

Es nevarešu to izmainīt, - vecā teica.

Viņš nopūtas.

Kaut šeit butu kads ar vāģi, tas varētu samainīt, - viņš teica.

Kads aiz muguras pieceļas un pienāca klat.

Ciematā vāģis ir, kungs, - balss norūca.

Sakalis pagriezās ironiskā pārsteigumā.

Vai tas pieder jums, mon ami? [51]

Ne, kungs, bet es to viru pazīstu. Viņš varētu jūs aizvest.

Šakālis pamāja, it ka šo domu apceredams.

Un ko jūs tikmēr gribētu iedzert?

…un ta atnesa divas pilnas pudeles tiem, kas sedeja ap lielo galdu.

Zemnieks pamāja vecenei, ta ieleja vel vienu lielu glāzi pašdarinat sarkanvīna.

Bet jūsu draugi? Diena ir karsta. Tada diena slāpst.

Bārdainā seja atplauka smaidā. Zemnieks atkal pamāja sievietei, un

tā atnesa divas pilnas pudeles tiem, kas sedeja ap lielo galdu.

Benuā, aizej pec vāģa, - pavēlēja zemnieks, un viens no viņie izdzēris savu vīnu viena kampiena, izgaja ara. Overņas zemnieku labākā īpašība ir ta, ka noteikti turēs savu sasodīto muti - visma svešiem klātesot, Sakalis domāja, pēdējos divus kilometrus līdz pil' kratīdamies.

Kolete de la Šalonje sedeja gultā, malkoja kafiju un vēlreiz pārlasīja vēstuli. Dusmas, kas uznaca, izlasot to pirmo reizi, tagad bija izgaisušas palika tikai nenoteikta nepatika.

Ko lai viņa iesakar savu atlikušo dzīvi? Pec nesteidzīga brauciena no Gapas vakar pēcpusdiena viņu sagaidīja veca istabene Ernestīne, kas pili kalpojusi jau Alfrēda teva laikos, un dārznieks Luisons, kas bija apprecējis Ernestīni.

Abi tagad bija vienīgie pils pārzinātāji, jo divas trešdaļas istabu stāvēja noslēgtas, tajās viss apklāts ar pārvalkiem, lai pasargātu mēbeles no putekļiem. ,9

Baronese saprata, ka ir saimniece tukša pili, parkā vairs neskraida bērni, un majas kungs pagalma vairs nesegle zirgu. Viņa skatījās no Parīzes žurnāla izgrieztajā attēlā, ko draudzene daudznozīmīgi bija viņai atsūtījusi, un redzēja šajā fotogrāfija sava vira seju, kas blenza uz "zvaigznes" iznestajām krūtīm. Kabarē dejotajā, tā vēstīja paraksts, cerot "kāda jauka dienā" apprecēt baronu, kurš esot viņai "ļoti labs draugs".

Skatoties vecīgā barona grumbainajā kaklā un seja, viņa sieva domāja, kā gan bija pārvērties jaunais pretošanās kustības kapteinis, kurā tā iemilejās 1942. gadā un ar kuru pec gada apprecējās, kad jau gaidījadelu.

Tagad viņam bija piecdesmit septiņi, bet izskatījās pecseptiņdesmitgadiga.

Baronese aizsvieda vēstuli, izlēca no gultas, nostājās liela spoguļa .] priekšā un atraisīja peņuaru. Viņa pastiepās uz pirkstgaliem un ] sasprindzināja gurnu muskuļus, it ka stāvētu kurpēs uz augstiem j papēžiem.

"Nav slikti," nodomāja. "Varēja būt daudz sliktāk." Pilnīgs ķermenis, nobriedis sievietes augums. Gūžas bija platas, toties viduklis žēlsirdīgi palicis samērīgs, uzturēts, stundām ilgi sēdot seglos un garas pastaigās kalnos. Viņa pasvārstīja plaukstās krūtis. Drusku par lielām un smagām īstam skaistumam, tomēr vel pietiekami labas, lai gulta satrauktu vīrieti.

N u, Alfred, viņa nodomāja, katrarņ savs prieciņš. Baronese pakratīja galvu, lai atraisās melnie, pusgarie mati un nokrīt gar vaigu un pāri vienai krūtij. Ar rokam viņa pieskārās kājstarpei un atcerējās nakti ar angli. Tas bija īsts vīrietis! Vajadzēja palikt Gapā. Varbūt viņi butu varējuši pavadīt kopā brīvdienas, pabraukāties pa apkartni, slēpdamies no svešām acīm kā aizbēguši mīlētāji. Kada velna pec viņa bija atskrējusi mājas?

Pagalma klabēdams iebrauca vecs vāģis. Viņa aiztaisīja peņuaru un piegāja pie loga. Lejā stāvēja vāģis no ciemata. Pakaļējas durvis bija atvērtas. Divi vīri kaut ko cēla ārā.

Viens no vīriem iznāca priekšpusē, iebāza kādu papīru bikšu kabatā, apsēdās šofera vieta un ņemas pielaist motoru. Kas piegādāja pilij šis mantas? Viņa nebija neko pasūtījusi. Vāģis devās projām, un baronese pārsteigumā sarāvās. Lejā, uz grantēta celiņa stāvēja trīs čemodāni un rokassoma, bet tiem blakus kāds vīrietis.

Viņa pazina gaišo matu vizmu saulē un prieka pasmaidīja.

"Ak, mežonis tāds! Jaukais, skaistais mežonis! Tu esi man sekojis!"

Baronese iemetas vannas istaba apģērbties.

Iznākusi kāpņu gala, viņa saklausīja leja, hallē, atveramies durvis. Ernestīne vaicāja, ko kungs vēloties.

Madame la Baronne, elle est la? [52]

Acumirkli Ernestīne uzskrēja augšā, cik vien vecās kājas ļāva.

Atbraucis kads kungs, madame!

Tajā piektdiena vakara apspriede ministrijā bija neparasti īsa. It nekas nebija ziņojams. Pēdējās divdesmit četras stundās meklējamas mašīnas apraksts cirkulējis pa visu Franciju, tāpat tika savāktas visas viesnīcu pierakstīšanas kartītes - vēlākais līdz astoņiem rītā. Rajonos tās nekavējoties izskatīja, meklējot Dugana vārdu. Un neko neatrada. Jo pēdējo nakti viņš nebija pavadījis viesnīcā, vismaz ar Dugana vārdu ne.

-Viens no diviem,-paskaidroja Lebēls apklusušajai auditorijai,-va nu viņš vel nezina, ka tiek turēts aizdomas, citiem vārdiem, aiziešan no du Cerf ir nejauša sagadīšanās, tatad viņam nav iemesla atsacīties nf Alfa romeo un atklātas apmešanas viesnīca ar Dugana vārdu. Tad gadījuma viņš agri vai veļu tiks atrasts. Vai ari viņš no mašīnas kaut ir ticis vaļā, paļaudamies' pats uz saviem speķiem. Tad ir vel div varianti: vai nu viņam nav vairs iespējams pārvērst izskatu, un, ja tā, ta nekur tālu nevarēs tikt, nepierakstijies kāda viesnīca vai nemēģināda atstāt Franciju, pārejot robežu, vai ari - viņam ir vēl cita maska, ko vL, lieto. Luk, šai pedejā varianta viņš ir ārkārtīgi bīstams.

Kas liek jums domāt, ka viņam ir vel kāda iespēja maskēties? vaicāja pulkvedis Rolāns.

Mums jāpieņem, ka cilvēks, kam OAS acīmredzot ir piesolījusi milzīgu naudas summu par šis slepkavības realizēšanu, ir viens no pašiem labākajiem profesionālajiem slepkavām pasaule. Tas nozīmē, ka viņam ir pieredze. Tomēr viņš ir mācējis pasargāties no visām oficiālajām aizdomām un visiem oficiālajiem policiju dosje. Vienīgais veids, ka viņš to varēja panākt, ir - pildīt uzdevumus ar svešu vārdu un citādu ārējo izskatu. Citiem vārdiem sakot, viņš ir liels lietpratējs maskēšanās mākslā. Salīdzinot abas fotogrāfijas, esam uzzinājuši, ka Kaltropam bija izdevies sevi pagarināt ar augstpapēžu kurpju palīdzību, nokristies vairākus kilogramus svarā, parmairut acu krasu ar kontaktlēcu palīdzību un izbalināt matus, lai kļutu par Duganu. Ja viņš varēja izdarīt to vienreiz, mes nedrīkstam ļauties ilūzijām, ka viņš nevarētu izdarīt to otrreiz.

Bet nav taču nekāda pamata domāt, ka viņam butu radušās aizdomas, - protestēja Senklers. - Kāpēc lai viņš uzņemtos tik sarežģītus priekšdarbus ar vienu vai vairākām maskām?

Tāpēc, - Lebēls atbildēja, - ka viņš to acīmredzot darījis. Citādi tagad jau butu mums roka.

No Kaltropa dosje, ko piegādāja britu policija, esmu uzzinājis, ka karaklausību viņš izgājis tūlīt pēc kara izpletņu lēcēju pulkā. Varbūt viņš šo pieredzi pielieto un dzīvo vienkāršos apstākļos, slēpjas kalnos,- izteicās Maksis Fernē.

Iespējams, - teica Lebēls.

Tādā gadījuma viņa uzbrukuma draudi ir mazinājušies.

Lebels padomāja.

Es par šo cilvēku negribētu izteikties, iekams viņš nebūs aiz restēm.

Baronese iemetas vannas istaba apģērbties…

Vai ari miris, - piebilda Rolāns.

-Ja viņam būtu kaut cik sajēgas, viņš mēģinātu tikt ara no Francijas kamēr vēl ir dzīvs, - teica Senklērs.

Ar to tad šī apspriede beidzās.

Kaut es varētu uz to cerēt, - Lebēls teica Karonam birojā. - Bet, kas attiecas uz mani, tad esmu pārliecināts: Sakalis ir sveiks un vesels, brīvs un apbruņots. Mēs turpināsim meklēt viņu un mašīnu. Viņam ir trīs čemodāni, kājām viņš nekur tāluaiziet nevar. Atrodiet šo mašīnu, un no tās tad ari saksim.

Cilvēks, ko viņi meklēja, gulēja tīros palagos pili, pašā Korēzas si rdi Viņš bija nomazgājies un atpūties, pieedies lauku gardumus, dzēris sarkanvīnu un melnu kafiju ar konjaku. Skatīdamies apzeltītajos griestu greznojumos, viņš apsvēra tālāko plānu/Pēc nedēļas bus jāsāk atkal kustēties, viņš domāja, un tikt projām varbūt nemaz tik viegli nebūs Tomēr jāmēģina. Jāizdomā kāds labs iemesls aizbraukšanai.

Atvērās durvis, un ienaca baronese. Mati krita viņai līdz pleciem un peņuārs bija pie kakla ciet, bet priekšā atvērts. Kustoties tas plīvoja, un zem peņuāra nekā cita nebija, tikai zeķes kājas un augstpapēžu kurpes, ko bija valkājusi pusdienojot. Kad viņa aizvēra durvis un pienāca pie gultas, Šakālis atspiedās uz elkoņa.

Klusēdama viņa lūkojās lejup. Viņš pasniedzas un parāva vienu no lentītēm, kas saturēja peņuaru pie kakla. Peņuārs atslīdēja vaļā, atsedzot krūtis. Un, kad viņa pieliecās, vīrieša roka noslidināja no pleciem mežģīnēm apšūto peņuāra malu. Tas bez skaņas noplanēja uz grīdas.

Trīs dienas nebija noticis nekas, un vakara apspriedes nostiprinājās doma, ka Šakālis slepeni atstājis Franciju/asti kājstarpā iežmiedzis. 19. augusta vakara apspriede tikai Lebēls viens pats vēl domaja, ka slepkava joprojām uzturas kaut kur Francija un paslēpies nogaida.

-Nogaida. Bet ko nogaida?-tovakar iespiedzas Senklers.- Vienīgais, ko viņš var sagaidīt, ja vel atrodas šeit, ir izdevību šķērsot robežu! Un tai mirkli mums viņš jadabū ciet. Pret viņu ir apbruņoti cilvēki, viņam nav, kur glābties, neviens viņu nepieņems, ja ir taisnība, k<r viņš pilnīgi atteicies no OAS un tas piekritēju palīdzības.

Ap galdu bija dzirdama piekrišanas murdoņa, vairums klātesošo arvien pārliecinošāk uzskatīja, ka policija cietusi neveiksmi un ka Bovjē ierosinājums nodot slepkavas atrašanu detektīva ziņā ir bijis aplams.

Bet Lebels spītīgi kratīja galvu. Viņš bija noguris, bezmiega, nervu saspīlējumā un raizēs novārdzis, un arī no tā, ka viņam pastāvīgi vajadzēja aizstāvēties pašam un aizstāvēt savus darbiniekus pret tādiem cilvēkiem, kuri par savu augsto stāvokli varēja pateikties politikai, nevis pašu pieredzei. Lebelam pietika prata, lai saprastu: ja izrādīsies, ka viņš maldījies, tad viņam beigas. Gan jau par to gādās daži no tiem, kas sež tepat ap šo galdu. Bet ja viņam būs taisnība? Ja tas Šakālis vēl joprojām tīko pēc prezidenta dzīvības? Ja viņš ir izsprucis no tikla un tuvojas savam upurim?

Lebēls saprata, ka tadā gadījumā pie galda sēdošie izmisīgi meklēs grēkāzi. Unšis grēkāzis bus viņš. Ša vai tā,bet viņa policista karjerai bus pienācis gals. Ja vien… Ja vien viņš neatradis to cilvēku un neapturēs. Tikai tad viņi atzīs, kam bijusi taisnība. Bet nebija nekādu pieturas punktu, tikai tāda dīvaina ticība, par kuru nekādā ziņā viņš nevienam neko neteiks, ticība, ka meklētais ir lietpratējs, kas darbu noved līdz galam par katru cenu, lai notiek, kas notikdams!

Astoņas dienās, kopš Lebelam bija uzdots šis pienākums, viņš, pašam negribot, bija sācis gandrīz vai cienīt šo kluso, neaprēķināmo, apbruņoto pretinieku, kas likās izplānojis pat pēdējo sīkumu. Bet pateikt to šeit sēdošajiem politikas dižvīriem nozīmētu likt uz spēles savu karjeru. Vienīgi Bovje, kas sēdēja blakus, kaut cik iedvesa mierinājumu. Viņš vismaz ari bija profesionāls detektīvs.

Nogaida, bet es nezinu, ko, - Lebēls atbildēja. - Tomēr kaut ko viņš nogaida, varbūt kādu noteiktu dienu. Es neticu, kungi, ka mes par Šakāli neko vairs nedzirdēsim. Kāpēc man ir tada sajūta, to es izskaidrot nespēju.

Sajūta! - ieķērcās Senklērs. - Noteikta diena! Tiešām, komisār, jūs laikam lasātpārākdaudz kriminālromānu. Bet šis te nav romāns, mīļais kungs, šī ir realitāte. Šis tips ir aizlaidies, un tas ir viss.

Un viņš atgāžas krēslā, pašapmierināti smaidīdams.

Es ceru, ka jums taisnība, - Lebels mierīgi sacīja. - Tāda gadījumā lūdzu jūs, ministra kungs, atbrīvot mani no šis meklēšanas un ļaut atgriezties pie parastā darba.

Ministrs šaubīdamies skatījās Lebēlā.

Vai jūs pats domājat, ka butu jāturpina meklēt, komisār? viņš jautāja. - Vai domājat, ka joprojām draud nopietnas briesmas?

Par otro jautājumu es nezinu, ser. Par pirmo es domāju, ka mums jāturpina meklēt, kamēr neesam tikuši skaidrībā.

Lai notiek. Kungi, es gribu, lai komisārs turpina meklēšanu, bet mes ka arvien sanāksim ik vakarus, lai noklausītos viņa ziņojumus.

20. augusta rīta mežsargs Marsānžs Kale savā apgaitā Korezas departamenta meža starp Igltonu un Uselu ieraudzīja ievainotu balodi krītam savvaļas rododendru krumaja. Viņš to atrada paša krūma vidū plivinām spārnus uz sedekļa vaļējā sporta vāģi.

Piebeigdams balodi, viņš sākuma domāja, ka mašīnu te novietojis kads mīlas paris, kas iebraucis meža zaļumos, par spīti brīdinājuma zīmei stigas sākumā. Bet tad mežsargs ievēroja, ka vairāki zari, kas sļepa vāģi, ir tur tikai iesprausti. Tuvāk ieskatoties, viņš ieraudzīja, ka lūzumu vietas apkārtējos krūmos bija notrieptas ar zemi, lai nekristu acis.

Pec putnu mesliem uz sēdekļiem viņš sprieda, ka auto te stāvējis vairākas dienas. Paņēmis putnu un šauteni, viņš aizbrauca ar divriteni cauri mežam līdz savai mājiņai unnolema vēlāk, kad brauks uzciematu pēc zaķu cilpām, par mašīnu pateikt vietējam policistam.

Bija gandrīz pusdienlaiks, kad vietejais policists nodeva ziņojumu talak, Uselas komisariātam: šeit, apkartnes mežos, pamesta kada mašīna. Vai ta esot balta - viņam vaicāja. Policists ieskatījās piezīmju grāmatiņā. Nē, zila. Vai itāļu? Nē, Francijas numurs, bet tāds aizdomīgs gan. Labi, teica balss Usela, pēcpusdienā tiks atsūtīta smaga mašīna ar tauvu, un labāk butu, ja viņš pats aizvestu puišus uz to vietu, jo darba būs daudz un darītāju visur trūkstot, tāpēc ka vel tiekot meklets tas baltais itāļu sporta vāģis, uz kuru gribot paskatīties Parīzes priekšniecība. Ciemata policists apsolījās gaidīt ierodamies vilcēju mašinu.

Tajā paša pēcpusdienā ap četriem mazo automobili atvilka Usela, un ap pieciem mehāniķis konstatēja, cik ta slikti nokrāsota.

Viņš paņēma skrūvgriezi un paskrāpēja spārnu. Zem zilas krāsas parādijas balts plankums. Apjucis viņš pārbaudīja numurus, un tie izrādijāsotradi apgriezti. Pēc mirkļa jau atklājās balti burti Ml-61741, un policists metas pāri pagalmam uz biroju.

Klods Lebēls to uzzināja īsi pirms sešiem. Viņš pielēca kājās, tikko apklusa balss telefona.

Tā, klausieties, tas ir svarīgi! Nevaru paskaidrot, kāpēc, varu tikai pateikt, ka ļoti svarīgi! Jā, saprotu, ka tas skan dīvaini, bet ta viņš ir. Zinu, ka esat pilntiesīgs komisārs, mīļo cilvēk, bet, ja gribat dzirdēt apstiprinājumu, ka esmu tiesīgs tā rīkoties, tad savienošu jūs ar policijas ģenerāldirektoru! Es gribu, lai jūs tūdaļ sūtītu uz Uselu brigādi. Labākos, kadi jums ir, un tik daudz, cik varat sadabūt. Saciet no tās vietas, kur atradat mašīnu, un pec kartes sīki pārmeklējiet visu apkārtni. Prasiet katrā lauku mājā, katram saimniekam, kas brauka pa šoseju, katra ciemata veikala un kafejnīca, katra viesnīcā un malkas cirtēja buda. Meklejiet slaidu gaišmatainu vīrieti, dzimušu angli, bet kas labi runā franciski. Viņam ir trīs čemodāni un rokassoma. Klāt daudz naudas, labi ģērbies, bet var izskatīties ka gulējis ar visām drēbēm. Jūsu puišiem jātaujā, kur viņš redzēts, kurp aizgājis, ko mēģinājis nopirkt. Ā, un vēl kas, par katru cenu ne varda presei! Ko jūs sakāt, nevar? Zināms, vietējie jau prasīs, kas notiek. Nu, tad sakiet, ka bijusi avārija, mašīnā braucis iereibis braucējs. Jā, labi, žēlsirdības misija. Visu ko, lai tikai nerodas aizdomas. Sakiet, ka nav materiāla reportažai, par ko avīzes gribētu maksāt. Un vēl pēdējais: ja atrodat šo cilvēku kaut kur paslēpušos, netuvojieties viņam! Tikai aplenciet un pieturiet. Bušu klat, cik ātri vien iespējams!

Lebēls nolika klausuli un pievērsās Karonam.

Savienojiet ar ministru! Palūdziet, lai sasauc apspriedi astoņos. Zinu, ka tas ir vakariņu laiks, bet apspriede bus pavisam īsa. Tad dodieties uz Satoriju un dabujiet atkal helikopteru. Nakts lidojumam uz Uselu. Lai pasaka, kur nolaidīsies, lai var mani sagaidīt ar mašīnu.

Ap saulrietu Klermontferanas policijas mašīnas līdz ar Usela saorganizētajiem vīriem iekārtoja sev štābu ciemata centra. Komisārs pa radio deva rīkojumus ši rajona citiem ciematiem. Viņš bija nolēmis sākt-operaciju piecu judžu liela rādiusa no tas vietas, kuratrasta mašīna, un strādāt cauru nakti. Cilvēki parasti pārrodas mājās, tumsai iestājoties.

Bija kāds fakts, ko viņš nebija pateicis Parīzei pa telefonu un ko baidījās teikt ari Lebēlam divatā. Viņam nezinot, daži viņa puiši bija iegājuši fermera mājiņā divas jūdzes no tās vietas, kur atrada mašīnu.

Fermeris stāvēja durvis naktskreklā un atteicām detektīvus ielaist Parafīna lampa nevienmērīgi apgaismoja grupu.

Nu, nu, Gaston, tu taču bieži braukā pa šo ceļu uz tirgu. Vai piektdienas rītā tu pa šo ceļu brauci uz Igltonu?

Zemnieks blenza viņos ar šaurām ačelēm.

Varbūt, ka braucu ar.

Nu, tad brauci vai nebrauci?

Neatminos.

Vai neredzēji uz ceļa kadu cilvēku?

Es nejaucos svešās darīšanās.

Par to mēs neprasam. Vai tu neredzēji kadu vīrieti?

Neredzēju nevienu un neko.

Slaidu, gaišmatainu, plecīgu vīrieti? Ar čemodāniem un somu.

Neko es neesmu redzējis, j 'ai rien vii, tu comprends? [53]

Ta turpinājās kādas divdesmit minūtes. Beidzot viņi aizgāja, viens

no detektīviem kaut ko pierakstīja piezimju bloka. Suņi, kas rēja, ķēdēs piesieti, centās ieķerties policistu stilbos, likdami parauties sāņš un iekāpt komposta kaudzē. Zemnieks noskatījās, kamēr viņi aizgāja līdz šosejai un aizdrāzās savā mašīna. Tad viņš aizcirta durvis, paspēra sānis kādu ziņkārīgu kazu un ierausās gulta pie sievas.

Tas bija tas puisis, ko tu vedi, vai ne? - viņa jautāja. - Nez kam šis viņiem vajadzīgs?

Nezinu, - Gastons teica. - Bet nevienam nebūs teikt, ka Gastons Grožāns nodevis kādu cilvēku. - Un pagriezies viņš iespļāva krāsni. - Saies flics. [54]

Viņš nogrieza lukturi, izdzēsa gaismu un pierausās tuvāk apaļīgajai sievai. - Lai tev veicas, biedri, kur ari tu atrastos!

Lebels pārlaida acis sapulcei un nolika savus papīrus mala.

Tikko šī apspriede būs beigusies, es lidošu uz Uselu, lai pats uzņemtos meklēšanu.

Gandrīz veselu minūti valdīja klusums.

Ka jūs domājat, komisār, ko no tā var sēcinat?

Divas lietas, ministra kungs. Mums ir zināms, ka viņš pircis krasu, lai pārveidotu mašīnu, un es domāju, ka aptauja rādīs, vai ar šo mašīnu ir braukts nakti no ceturtdienas uz piektdienas ritu no Gapas uz Uselu un vai tad ta ir jau bijusi pārkrāsotā. Tāda gadījumā - bet izvaicāšana šai virziena vel turpināsies - var izrādīties, ka krasu viņš ir pircis Gapa. Ja tā, tad skaidrs, ka viņš ir brīdināts. Vai nu kads piezvanīja, vai viņš kādam piezvanīja no šejienes vai Londonas un pateica, ka Dugana pseidonīms ir atklāts. Tāpēc tik atri aizlaidies.

Klusums bija tik nospiedošs, ka Lebelam likās - tūlīt sāks krakstēt apspriežu zāles greznie griesti.

Vai jūs nopietni domājat, - kāds ierunājās it kā no miljons jūdžu liela attāluma, - ka ziņas izplūst no šis istabas?

-To es apgalvot nevaru, msje. Bet ir komutatoru telefonistes, teleksa darbinieki, vidējie un jaunākie ierēdņi, kuriem jādod šādi tādi rīkojumi. Iespējams, kadsno tiem ir slepens OAS aģents. Bet viens apstāklis gan kļūst arvien skaidrāks: lai gan viņš ir brīdināts, ka plāns nogalināt Francijas prezidentu ir atklāts, tomēr izlēmis rīkoties tālāk. Tāpat viņš ir brīdināts, ka Dugana veidols mums zināms. Viņam varētu but viens vienīgs kontakts. Manuprāt, tas ir cilvēks vārda Va Imijs, kura ziņojumu uz Romu mes pārtvērām.

Nolādēts! Bija jādabū roka tas blēdis jau pasta nodaļā!

Un ko vel varam secināt, komisār? - ministrs vaicāja.

Otrs: uzzinājis, ka ir atmaskots ka Dugans, viņš nebūt Franciju neatstāja. Gluži otrādi, devās iekša Francijas centra. Citiem vārdiem - viņš vel arvien teme uz valsts galvu.

Ministrs piecēlās un savaca savus papīrus.

Mes jus ilgāk neaizkavēsim, komisāra kungs. Atrodiet viņu. Atrodiet vēl šovakar. Un izniciniet, ja nepieciešams. Tāda ir mana pavēle prezidenta vārdā.

Pec šiem vārdiem ministrs izgāja no istabas.

Pec stundas Lebela helikopters pacēlās gaisā un devās uz dienvidiem.

Nekaunīgais cūka! Ka viņš uzdrošinās! Turēt aizdomas un apvainot kadu no Francijas augstākajiem ierēdņiem! Sava nākamajā ziņojumā es to katra ziņa pieminēšu!

Žaklina nolaida no pleciem smalkas krekla lentītes un lava caurspīdīgajam audumam noslīdēt līdz gurniem. Viņa piespieda mīļākā galvu sev pie krūtīm.

Pastāsti, - viņa dudināja, - par visu. .

18. nodaļa

21. augusta rīts uzausa spožs un skaidrs. No Šalonje pils logiem plašie, viršiem noaugušie viļņainie pakalni izskatījās rāmi un mierīgi, no policijas ne miņas. Bet astoņpadsmit kilometrus tālāk Igltonas pilsēta valdīja meklēšanas drudzis.

Pidžama tērpies, Šakālis stāvēja barona kabineta pie loga, gaidīdams kārtējo sarunu ar Parīzi. Savu mīļāko viņš bija atstajis aizmigušu vel pec vienas visai kaislīgas mīlas nakts.

Dabūjis savienojumu, Šakālis kā parasti iesaka sarunu ar vārdiem IciChacal.

Ici Valmy, [55] - atbildēja aizsmakusi balss vada gala. Viss sākas atkal no gala. Viņi atraduši mašfnu…

Viņš klausījās vel divas minūtes, izteikdams tikai kadu īsu jautājumu. Nobeidzis sarunu ar mērcP, viņš nolika klausuli un saka meklēt pa kabatām cigaretes un šķiltavas. Viņš saprata, ka nupat dzirdētais groza plānu, vai nu tas viņam patīk, vai ne.

Viņš bija nodomājis palikt pili vel kādas divas dienas, bet nu bija jāiet, un, jo ātrāk, jo labāk. Šai telefona sarunai piemita vēl kaut kas tāds, kas darīja viņu nemierīgu, kaut kas tāds, kam nevajadzētu būt.

Pirmīt viņš šim "kaut kam" nebija pievērsis uzmanību, bet, cigareti sūcot, tasatkal uzpeldēja zemapziņa. Līnija bija dzirdams kluss klikšķis drīz pēc tam, kad viņš pacēla klausuli. Pēdējo triju dienu sarunas šāds klikšķis ne reizi nebija atskanējis. Guļamistaba stāvēja paralēls aparāts, bet Kolete, šaubu nav, bija cieši aizmigusi, vismaz tad, kad viņš izgaja no istabas. Bet ja nu… Viņš apgriezās un ātri uzskrēja pa kāpnēm. Kailo kāju soļi nebija dzirdami, tadeļ viņš nemanīts iedrāzās guļamistabā.

Telefons atradās savā vietā. Bet skapis bija vaļā, un visi trīs čemodāni uz grīdas, ari vaļā. Turpat ari viņa atslēgu riņķis ar visām atslēgām. Baronese, tupēdama uz ceļiem visu šo pancku vidu, pacēla ieplestas acis. Viņai apkart bija izmētātas garenas tērauda caurules un no visam noņemti uzgaļi. No vienas rēgojas ārā teleskopa gals, no otras - klusinātāja šņukurs. Viņa turēja kaut ko rokās un skatījās uz to ar šausmam tieši tai mirkli, kad yiņš ienāca istabā. Tas bija ieroča stobrs un pleca balsts.

Kadu mirkli ne viens, ne otrs nerunaja. Pirmais attapās Šakālis.

Tu noklausījies.

Es… es nevarēju saprast, kam tu ik rītus zvani…

Domāju, ka esi aizmigusi.

Ne. Es vienmēr pamostos, kad tu izkāp no gultas. Tas… te, tas ir šaujamais, slepkavas ierocis.

Tas skanēja pa daļai ka jautājums, pa daļai ka apgalvojums, tomēr ar tādu kā cerību, ka viņš izskaidros, ka tas ir kas cits, kaut kas pavisam nekaitīgs. Šakālis raudzījās lejup uz baronesi, un viņa pi*mo reizi ievēroja, ka pelēkie plankumiņi viņa acis ir izpletušies un aizēno izteiksmi, kas tagad bija kļuvusi it ka.nedzīva un nekustīga, šķita, uz viņu pašlaik skatās robots.

Baronese leni piecēlās kājās, nosvieda stobru pie citam mantām ta, ka tas nograbēja.

- Tu gribi viņu nogalināt, - viņa čukstēja. - Tu esi viens no tiem, no OAS. Ar šito tu gribi nogalināt de Gollu!

Ta kā Šakālis neko neatbildēja, viņa šo klusēšanu uzskatīja par atbildi un gribēja mesties uz durvju pusi. Viņš to viegli notvēra un atsvieda atpakaļ pāri istabai gulta un ar trim soļiem bija klat. Nokrītot uz saņurcītajiem palagiem, viņa atvēra muti, lai kliegtu. Sitiens ar plaukstas malu pa kakla artēriju aprāva vēl nedzimušo kliedzienu, tad viņš ar kreiso roku sagrāba viņu aiz matiem, noliekdams galvu pāri gultas malai. Vel pēdējo reizi viņa saskatīja paklāja rakstu, tad plaukstas mala nolaidās viņai uz skausta.

Viņš piegāja pie durvīm paklausīties, bet leja nebija dzirdama ne skaņa. Mājas viņā gala, virtuvē, Ernestīne gatavoja brokastīm bulciņas un kafiju, un Luisonam drīz bija jābrauc uz tirgu. Par laimi, viņi abi bija gandrīz kurli.

Šakālis salika ieroča daļas atpakaļ caurules un caurules trešajā čemodānā pie šineļa un Andre Martēna netīrajam drēbēm, aptaustīja oderi, vai papīri veseli. Tad viņš čemodānu aizslēdza. Otrs čemodāns, kurā bija dāņu mācītāja Pera Jensena drebes, izrādījās atslēgts, bet nebija parmeklets. Pagāja piecas minūtes, kamēr viņš nomazgājās un noskuvās. Tad paņēma šķēres un turpmākās desmit minūtes ziedoja, rūpīgi sukādams garos, gaišos matus uz augšu un nošņapdams tos divas collas īsākus. Pec tam iesukāja matos krāsu, kamēr tie pārvērtās pelēki kā cilvēkam pusmūža gados. Matu krāsa tos bija padarījusi mitrus, un tā viņš viegli varēja izveidot sasuku kā Jensenam pasē redzamajā attēla, kuru Šakālis bija nolicis sev priekšā uz vannas istabas plaukta. Beidzot ielika acis zili iekrāsotās kontaktlēcas.

Viņš izslaucīja izlietni, lai tur nepaliktu nekādas pēdas no matu krasas, savāca skūšanās piederumus un atgriezās guļamistabā. Uz grīdas gulošajam kailajam līķim viņš nepievērsa nekādu uzmanību. / ' ' ' I

Tad uzvilka vesti, bikses, zeķes un kreklu, ko bija nopircis Kopenhāgenā, apsēja melno kaklasaiti un uzlika garīdznieka apkaklīti. Beidzot uzvilka melno uzvalku un vienkāršās ielas kurpes. Augškabatiņā iebāza apzeltītās brilles, parlika tualetes piederumus rokassomā, tāpat ari dāņu grāmatu par franču katedrālēm. Uzvalka iekškabatā viņš iebāza dāņa pasi un naudas paciņu.

Nevajadzīgās angļu drebes tika sakravātas atpakaļ čemodānā, no kura izņemtas, un beidzot ari tas tika aizslēgts.

Īsi pirms astoņiem Šakālis beidza. Drīz Ernestīnei vajadzēja nākt ar rīta kafiju. Baronese šo sakaru slēpa no kalpotajiem, jo abi vecie bija kalpojuši baronam kopš viņa bernibas.

Pa logu Šakālis redzēja, ka Luisons ar divriteni aizbrauc, piesējis bagāžniekam iepirkumu grozu. Šai bridi viņš dzirdēja Ernestīnes klauvejienu pie durvīm. Viņš neatsaucas. Pieklauvēja vēlreiz.

Va votrecafe, madame - atskanēja aiz azvertajām durvīm. Šakālis, it ka pusmiega, franciski atsaucās.

Atstājiet turpat! Kad būsim gatavi, paņemsim.

Ernestīnes balss aiz durvīm izteica klusu protestu: - O!… Šitāds skandāls! Kas tik tagadiņ nenotiek… turklāt kunga guļamistaba! Viņa traucās lejā meklet Luisonu, bet viņš jau bija projām, un vajadzēja apmierināties ar garu lekciju virtuves iekartai - cik mūsdienu cilvēki samaitati. Vecais barons gan tā nebija radis. Ernestīne nesadzirdēja kluso būkšķi, ar kadu četri čemodāni, palagā ietīti, nokrita puķu dobe. Tāpat viņa nesaklausīja ari otro būkšķi, kad pa šo pašu guļamistabas logu izlēca sirms vīrietis, kurš pirms tam bija aizkrampējis durvis. Aiz tam, segā ievīstīta, it kā miega gulēja nelaiķe pils saimniece.

Ernestīne gan dzirdēja, ka ierūcās kundzes reno par garāžu parbū- vetaja šķūni, un caur putekļaino pieliekama logu redzēja, kā mašīna izgriežas uz braucama ceļa, kas veda priekšpagalma un tad tālāk.

Ko nu tā atkal izdomājusi? - Ernestīne nomurmināja, vilkdamās augša.

Pie guļamistabas durvīm uz paplātes vel stāvēja kafija remdena, bet neaiztikta. Vairākas reizes pieklauvējusi, viņa paraustīja durvis, bet tas vaļā nevērās. Ari svešā kunga guļamistabas durvis bija aizslēgtas. Nekur neviens neatsaucās. Ernestīne nošausminājās par lietiņam, kas tur notiek, tādām lietiņam…

Un vel viņa nosprieda, ka butu jāaprunājas ar Luisonu. Kāds kafejnīcas apmeklētājs varētu viņu tirgu sameklet. Ernestīne neprata telefonu lietot, viņa domāja, ka, tikko paceļ klausuli, kads sāk ar tevi runāt. Viņa pacēla klausuli un noturēja pie auss kadas minūtes desmit, tomēr neviens ar viņu nerunāja. Viņa nepamanīja gandnz neredzamo griezumu vadā pie pašas sienas.

Klods Lebēls ar helikopteru atgriezās Parīze tūlīt pec brokastīm. Ka viņš vēlāk teica Karonam, vietējais komisārs bija paveicis pirmklasīgu darbu, par spīti šo nolāpīto zemnieku stūrgalvībai. Ap brokastlaiku bija izdevies izsekot Šakāļa pēdas līdz kafejnīcai, kur viņš bija brokastojis, un sameklet taksometra šoferi, kurš Šakāli vedis. Pa šo laiku tika noorganizēta ari ceļu blokāde divdesmit kilometru rādiusā ap Igltonu, un ap dienas vidu visiem šiem posteņiem vajadzēja būt vietas.

Ši plaši izvērsta rīcība lava Lebelam cerēt, ka ap Igltonu izveidots loks, kuram "pat pele netiks cauri".

No Šalonjē pils mazais reno aizdrāzās kalnos dienvidu virziena uz Tūllu. Šakālis sprieda tā: ja policija meklē viņu kopš vakardienas, lokveidīgi paplašinot joslu no tās vietas, kur tika atrasta Alfa, tad Igltonā nonāks pievakarē. Kafejnīcas bārmenis izstāstīs visu, tāpat taksometra šoferis, un stundu vēlāk policisti būs jau pils tuvuma.

Bet meklēs gaišmatainu angli, jo viņš nekad nevienam nebija rādījies sirma mācītajā izskatā. Tomēr loks sašaurinājas. Viņš dzina nelielo mašīnu pa kalnu apkārtceļiem un beidzot uzbrauca uz RN8,18 kilometrus no Igltonas ceļa uz Tullu, kas atradās vel 20 kilometrus priekša. Šakālis paskatījās pulksteni - bez divdesmit desmit.

Kad viņš nozuda aiz ceļa likuma, no Igltonas rūkdams tuvojās neliels konvojs. Tas sastavēja no policijas mašīnas un diviem slēgtiem vāģiem. Konvojs apstājās šosejas malā, un seši policisti saka uzstādīt tērauda ceļa aizsprostus.

Ko tas nozīmē - viņš nav mājas! - komisārs uzbrēca Igltonas taksometra šofera raudošajai sievai. - Kur tad viņš ir?

Nezinu, msjē. Es nezinu! Ik rītus viņš gaida stacijas laukumā, kad pienāks rīta vilciens no Uselas. Ja pasažieru nav, tad atgriežas garažā un sāk kaut ko remontēt. Bet, ja nav atnācis, tad tas nozīme, ka ir kadu aizvedis.

-Vai piektdienas rītā viņš kadu kaut kur veda?- komisārs jautāja jau daudz iecietīgākā toni.

Jā, msjē. Viņš atnaca no stacijas, jo tur neviena nebija, bet piezvanīja no kafejnīcas, ka vajadzīgs taksometrs. Viņš jau bija noņēmis vienu riteni un piktojas, veselas divdesmit minūtes šķendējas, kamēr ritenis bija atkal vieta, un tad aizbrauca. Klientu viņš dabūja, bet neteica, uz kurieni veda. - Viņa nošņaukajās. - Viņš jau daudz ar mani neruna, - ka paskaidrodama vel piebilda.

Komisārs papliķeja viņas plecu.

Labs ir, kundzit. Neuztraucieties. Mes pagaidīsim, kamēr viņš parbrauks. - Tad pieversas vienam no seržantiem. - Nosūti kādu uz galveno staciju, otru - uz laukumu, uz kafejnīcu. Taksometra numurs tev zināms. Tikko viņš parādās, es gribu viņu redzet, bet aši!

Komisārs izgāja no garāžas un piegāja pie savas mašīnas.

Savienojiet ar komisariātu, - viņš teica. Meklēšanas štābs bija parcelies uz Igltonas policijas iecirkni, kas šādu rosību nebija piedzīvojis gadiem ilgi.

Kāda gravā sešas jūdzes no Tullas Sakalis nogremdēja upes dzelme čemodānu, kurā atradās visas angļu drebes un pase uz Aleksandra Dugana vārda. Tā viņam bija labi kalpojusi. Čemodāns parlidoja pāri tilta margām un ar lielu blīkšķi nozuda ūdeni. Tullā viņš atrada staciju, piesardzīgi atstāja mašīnu trīs ielas tālāk, abus čemodānus un somu aiznesa līdz pusjudzi attalajām biļešu kasēm.

Es velētos vienu biļeti līdz Parīzei, otrajā klase, ludzu, - viņš teica klerkam. - Cik tas nāk? - viņš blenza pari brillēm lodziņa.

Deviņdesmit septiņi jaunie franki, msje.

Un cikos, ludzu, atiet nākošais vilciens?

Vienpadsmitos piecdesmit. Jums jāgaida gandrīz stunda. Tur, pie platformas, ir restorāns. Uz Parīzi no pirmās platformas,jevousen prie

Šakālis paņēma bagāžu un devās uz kontroli. Biļeti izknieba, tad viņam ceļā nostājās vīrietis zila formas tērpa. '

Vohs papiers, s'il vous plait. [56]

Ierēdnis bija jauns un pulējās izskatīties stingrāks, neka tas atbilda viņa gadiem. Pār plecu viņam bija automāts. Šakālis atkal nolika zemē bagāžu un uzrādīja dāņu pasi. Dzelzceļa policists to apskatīja, ne vārda nesaprazdams.

Vous etes Danois? [57]

Pardon? [58]

Vous… Danois? [59] - viņš piesita pie pases apvāciņa.

Sakalis uzsmaidīja un priecīgi pamāja.

Danske… ja, ja. [60]

Viņš saņēma pasi atpakaļ un varēja doties talak. Vairs par šo pasažieri neinteresēdamies, policists gāja pretim kādam citam ceļotajam, kas pašlaik naca cauri nožogojumam.

Luisons pārbrauca gandrīz deviņos un bija paris glāzītes iedzeris. Satraukta sieva nu izklāstīja vaimanu stāstu. Luisons ņema lietu sava ziņā.

Es uzkāpšu un pa logu paskatīšos, kas tur ir, - viņš teica.

Vispirms jau neveicas ar trepēm. Tas negribēja un negribeja stāvēt

mierīgi. Galu gala tomēr izdevās atspiest pret sienas apmetumu zem baroneses guļamistabas loga, un Luisons uzgriļojas pa tām augšā. Pec piecām minūtēm viņš bija atkal lejā.

Baroneses kundze guļ, - viņš paziņoja.

Bet tik ilgi viņa nekad neguļ, - Ernestīne protestēja.

Nu, bet šoreiz guļ, - Luisons atbildēja, - un nevajag viņu traucēt.

Parīzes vilciens drusku nokavējas.Tullā tas pienāca gandrīz vienos. Starp pasažieriem, kas iekāpa šai vilciena, bijq ari kads sirms protestantu mācītājs. Viņš apsēdas stun, kupeja, kur sēdēja vel tikai divas pusmuža sievietes, uzlika zeltītas lasāmas brilles, no rokas somas izņēma lielo grāmatu par baznīcām un katedrālēm un saka lasīt. Viņš bija uzzinājis, ka vilciens pienāks Parīze desmit minūtes pec astoņiem vakara.

Šarls Bobe stāvēja ceļa malā blakus savam taksometram, skatijās pulksteni un lādējās. Pusdivi, laiks pusdienot, bet.tenu viņš ir iestidzis uz ceļa starp Igltonu un Lamazje ciematu. Merde un vēlreiz merdel Ja viņš pamestu mašīnu un aizietu kājām līdz nākamajam ciematam, tad ar autobusu iespējams aizbraukt līdz Igltonai un vakarā atgriezties ar remontmašlnu. Bet tas maksātu veselu nedēļas peļņu. Taču mašīnu nevarēja noslēgt, un ta bija visa viņa mantība. Tapec labak nepamest to ciemata zaglīgajiem puikam izvandlšanai. Labāk drusku paciesties un pagaidīt, kamēr brauks garam kāds smagais, kas varētu (zināms, par samaksu) aizvilkt līdz Igltonai. Viņš nebija edis, bet cimdu kārbā glabājās vīna pudele. Tagad ta bija jau gandrīz tukša. Ložņāšana zem takša ir darbs, kas uzdzen slāpes. Viņš apsēdās aizmugures sedekli un gaidīja. Bija briesmīgi karsti, un neviens smagais jau nenāks, kamēr karstums nebūs pārgājis. Zemnieki guļ diendusu. Viņš iegrozījās ērtāk un ātri aizmiga.

-Ko jūs sakāt, viņš vēl nav mājas? Kur tad tas nelietis ir? - komisārs kliedza klausulē. Viņš sēdēja Igltonas komisariāta, zvanīja uz taksometra šofera mājām un runāja ar savu policistu. Murmulēšana vada viņa galā izklausījās pec atvainošanas. Viņš nosvieda klausuli. Visu rīta cēlienu un vēl lenča laika pienāca radioziņojumi no policijas mašinām pieceļu blokiem. Nevienā nebija teikts, ka butu manīts cilvēks, kaut vai drusku līdzīgs slaidam gaišmatainam anglim. Tāds nebija redzēts visā divdesmit kilometru plašajā rādiusa ap Igltonu. Tagad miegainā tirgus pilsēta bija pavisam klusa, vasaras tveicē tā grima svētlaimīga snaudā, it ka divsimt policistu - no Uselas un Klermonferāras nekad tur nebūtu spēruši kāju..

Četros Ernestīne panāca savu.

-Tev jāuzkāpj augšā un kundze jāpamodina,-viņa teica Luisonam. - Tas nav dabiski, ka cilvēks guļ cauru dienu.

Vecais Luisons, kam mute bija rūgtums un kas neko labāku izdomāt nevarēja, tam nepiekrita, tomērsaprata, ka ar Ernestīni strīdēties ir lieki, ja viņa reiz ko ieņēmusi galva. Viņš atkal uzkāpa pa trepēm, šoreiz jau ar daudz stingrākām kājām nekā pirmīt, atbīdīja vaļā logu un iekāpa pa to istaba. Ernestīne stāvēja leja.

Pec brītiņa vecais virs pabāza galvu pa logu.

Ernestīni - viņš aizsmacis iebrēcas. - Kundze rādās mirusi!

Viņš jau gribēja kāpt atkal leja, kad Ernestīne uzsauca, lai taču attaisot guļamistabas durvis no iekšpuses. Tagad viņi abi blenza uz nekustīgajām acīm, kas lūkojas spilvena.

Ernestīne attapās pirinā.

Luison…

-Ja, mīļa?

Steidzies uz ciematu pec daktera Matje. Atri!

Pec brītiņa Luisonsjau mina divriteņa pedāļus ar visu jaudu, cik vel bija atlicis bailes trīcošajās kājas. Dakteri Matje, kas četrdesmit gadus bija dziedinājis Salonje pils iemītnieku vainas, viņš atrada dusam zem aprikožu koka, un vecais virs bija ar mieru tūlīt nākt. Bija jau gandrīz pieci, kad viņa mašīna grabēdama iebrauca pils pagalma, un pec piecpadsmit minūtēm viņš stāvēja, izslejies pie gultas, uzrunādams abus vecīšus, kas stāvēja durvis.

Kundze ir mirusi. Viņai lauzts sprands, - viņš trīcoša balsi teica. -Jāizsauc policists.

Žandarms Kaijū bija kārtīgs virs. Viņš6aprata,ciknopietns ir likuma pārstāvja darbs un cik svarīgi fiksēt visus faktus. Vairākkart zīmuli aplaizīdams, viņš pierakstīja Ernestīnes, Luisona un daktera Matje liecības, visiem pie virtuves galda sēžot.

Nav nekādu šaubu, - viņš teica, kad ārsts bija parakstījis protokolu,- ka ta ir slepkavība. Pats pirmais, uz ko krīt aizdomas, ir gaišmatainais anglis, kas te dzīvoja un tagad nozudis ar kundzes mašīnu. Ziņošu par to Igltonas štābam. Un viņš aizbrauca ar divriteni lejup pa nokalni.

Klods Lebels piezvanīja no Parīzes pusseptiņos.

Allors, Commissaire?' [61]

Vel nekas, - tas atbildēja. - Mes jau no rīta nobloķējām visus ceļus un šosejas, kas ved ārā no rajona. Viņam jābūt kaut kur šī aplenkuma iekšpuse, ja tikai pec mašīnas noslēpšanas nav tūdaļ aizgājis kaut kur tālāk projām. Tas ķems šoferis, kas piektdienas rīta vedis viņu no Igltonas, vel nav parādījies. Esmu izsūtījis pa ceļiem patruļas. Pagaidiet drusku, nupat pienāca vel viens ziņojums.

Uz līnijas iestājās pauze, un Lebels varēja dzirdēt, ka komisārs runājās ar kadu, kas ātri un steigdamies kaut ko stāstīja. Tad atkal atskanēja komisāra balss.

-Velns parāvis, kas tad tas! Slepkavība!

Kur? - Lebels iesaucas.

Tepat kaimiņos, pili. Nupat ziņoja ciemata žandarms.

Kas ir cietušais?

Pils īpašniece. Sieviete. Pagaidiet drusku… Baronese de la Salonje.

Karons redzēja, ka Lebels nobala.

Komisār, klausieties! Tas ir viņš. Vai viņš jau ir no pils projām? ļ

Atkal bija dzirdama saruna Igltonas policijas iecirkni.

Jā. Viņš šorīt aizbraucis ar baroneses mašīnu. Ar mazo reno. Dārznieks atradis līķi tikai pecpusdiena. Domājuši, ka viņa guļ. Tad iekāpis pa logu un atradis.

Vai jums ir tas mašīnas numurs un apraksts? - Lebels vaicāja.

-Jā.

Tad izziņojiet vispārēju trauksmi. Nu vairs nav nepieciešama slepenība. Tagad mes meklējam slepkavu. Es izsludināšu trauksmi visas valsts mēroga, bet, ja varat, pamēģiniet atrast kādas pēdas notikuma vieta. Pamēģiniet noskaidrot, uz kuru pusi viņš aizbēdzis.

Labi, es rīkošos. Nu mes patiešam varam kaut ko iesākt.

Lebels nolika klausuli.

Miļais Dievs, es gan palieku vecs! Baroneses de la Šalonjē vārds taču bija du Cerf viesnīcas viesu sarakstā tovakar, kad tur apmetās Šakālis!

©

Mašīnu atrada Tulla, kādā šķērsielā, pulsten 7.30. Bija jau 7.45, kamēr policists atgriezās Tullas iecirkni, un 7.55, kad Tulla sazvanija Overnas komisāru, kurš savukart telefoneja Lebēlam piecas minūtes pēc astoņiem.

Kādus piecsimt metrus no dzelzceļa stacijas, - viņš teica Lebēlam.

Vai jums ir vilcienu saraksts?

Jā, vienam tepat kaut kur jabut.

Cikos atiet rīta vilciens uz Parīzi no Tullas un cikos tam jāpienāk Austerlicas stacija? Atrak, Dieva dēļ, ātrāk!

Ir tikai divi vilcieni dienā, - skanēja atbilde. - Rita vilciens atgāja 11.50 un Parīzē pienāk… te ir, desmit pēc astoņiem…

Lebēls pameta telefonu karājamies un, skriedams ara no istabas, iebļāvās, lai Karons seko.

Ekspresis, kas pienāk astoņos desmit, elsdams pūzdams majestātiski ieslīdēja Austerlicas stacija tieši noteiktajā laikā. Tas tikko paguva apstāties, kad vagonu durvis visā mirdzošajā vilciena sastāvā atspraga vaļā un uz platformas izbira pasažieri, no kuriem dažus sagaidīja tuvinieki, citi pa daudzajam velvētajām izejam steidzās uz taksometru stāvvietu. Viens no pasažieriem bija sirms mācītājs baltā apkaklītē.

Viņš pie taksometriem ieradās viens no pirmajiem un iemeta savas trīs somas kāda mersedesa pakaļēja sēdekli.

Šoferis ieslēdza skaitītāju un uzņēma ātrumu. Laukumam bija pusapļa piebraucamais ceļš, ar vieniem vārtiem iebraukšanai un otriem - izbraukšanai. Taksometrs aizripoja pa slīpumu uz izejas pusi.

Kad taksometrs nobremzēja, lai iekļautos satiksmes straumē, stāvvieta, sirēnām kaucot, iedrāzās trīs patruļas un divas kravas mašīnas un apstājās pie galvenajām velvēm, kas veda stacijas ēka.

Ir gan čakli šodien, sasodītie, - noteica taksometra šoferis. - Uz kurieni, abata kungs?

Mācītājs nosauca mazas viesnīcas adresi Liela Ogistena krastmalā.

Klods Lebēls atgriezās savā biroja deviņos un atrada zīmīti, ka jāpiezvana uz Tullas komisariātu. Savienojumu viņš dabūja pēc piecām minūtēm.

Vai pirkstu nospiedumus no mašīnas noņemat? - Lebēls vaicāja.

Protams. Un pils istaba ari. To ir simtiem.

Atgādājiet šurp, cik ātri vien varat!

Labi, tiks izdarīts. Vai gribat, lai sutu ari Tullas stacijas dežurantu?

Nē, pateicos, neko vairāk jau viņš pateikt nevarēs. Paldies par

pūlēm! Varat atbrīvot savus puišus. Tagad viņš jau ir mūsu teritorija.

Vai esat pārliecināts, ka tas ir dāņu mācītājs? - vaicāja komisārs. - Ta varētu but sagadīšanās.

Nē, - Lebēls teica, - tas ir viņš. Aizsviedis projām vienu no somam, varbūt jūs to atradīsiet kaut kur starp Šalonje pili un Tullu. Pameklējiet upēs un gravās. Bet pārējie trīs bagāžas priekšmeti atbilst. Tas noteikti ir viņš.

Un Lebēls pakara klausuli.

Pašreiz viņš ir mācītājs, - Lebēls sarūgtināts teica Karonam, - dāņu mācītājs. Vārds nezināms, ierēdnis uzvārdu pasē neatceras. Cilvēku vājības, vieņmēr tās cilvēku vājības! Taksometra šoferis aizmieg ceļa mala, dārznieks neiedrošinās traucēt savu kundzi, kas noguļ liekas sešas stundas, policists neatceras pasē redzētu vārdu. Vienu es tev varu pateikt, Lisjēn: šis nu ir mans pēdējais darbs. Es klustu pārak vecs un neatjautlgs. Ludzu, pasūti man mašīnu! Laiks atkal likties uz tepiķa.

Apspriede ministrijā bija saspriegta. Četrdesmit minūtes visi klausījās izsmeļošajā ziņojuma: par parbaudem apvidū no meža līdz Igltonai, par taksometra šofera aizkavēšanos, par slepkavību pili un par to, ka Tullas stacija Parīzes ātrvilcienā iekāpis slaids dāņu mācītājs.

Vārdu sakot, - auksti piezīmēja Senklērs, kad Lebēls bija beidzis, - slepkava tagad ir Parīzē ar jaunu vardu un jaunā izskata. Tā vien liekas, ka jums atkal nav veicies, mīļo komisār.

Pārmetumus atstāsim vēlākam laikam, - iejaucās ministrs. - Cik dāņu pašlaik ir Parīzē?

Varbūt vairāki simti, ministra kungs.

Vai mes varam tos pārbaudīt?

Tikai no rīta, kad viesnīcu pierakstīšanās kartītes ienāks prefektūrā, - Lebēls teica.

Es norīkošu, lai katra viesnīca tiek pārbaudīta pusnakti, divos un četros, - ierosināja policijas prefekts. - Ailē "nodarbošanās" viņš bus ierakstījis "mācītājs".

Visi uzelpoja.

Ap to apkaklīti viņš varbūt būs aplicis šalli vai pavisamnoņēmis un pierakstīsies kā "msje" tāds un tāds, - Lebēls teica. Vairāki klātesošie uzmeta viņam niknus skatienus.

Tagad atliek tikai viens, - ministrs teica. - Es izlūgšos vēl sarunu ar prezidentu un palūgšu viņu atcelt visas publiskās uzstāšanas, kamēr šis cilvēks nav atrasts un padarīts nekaitīgs. Tikmēr katrs dānis, kas šovakar pierakstījies Parīzē, tiks pārbaudīts rit no rīta. Vai šai ziņa varu uz jums paļauties, komisār? Un uz jums, prefekta kungs?

Lebēls un Papons pamāja.

Tad tas ir viss, kungi.

Vēlāk, savā biroja, Lebēls teica:

Mani beidz nost taska viņi uzskata: šim veicas, bet mes esam stulbeņi. Nu, viņam patiešām veicies, jā, bet viņš ir ari velnišķīgi gudrs. Un mums nav veicies, mēs esam pieļāvuši kļūdas. Es tās esmu pieļāvis. Bet ir vēl kāds cits apstāklis. Divas reizes mēs viņu pazaudējām tikai ar dažu stundu starpību. Vienreiz viņš izkļuva no Gapas ar pārkrāsotu mašīnu pavisam īsa laikā. Tagad viņš nogalina pils saimnieci un aizmūk no pilsdažas stundas pēc/U/asatrašanas. Un ik reizes tas notiek otrā rīta pēc tam, kad es ministrijas apspriede esmu pateicis, ka nu viņš mums ir roka un viņa notveršana būtu iespējama divpadsmit stundu laikā. Lisjēn, mīļo zēn, man rādās, ka ēs laidīšu darbā savu neierobežoto varu un noorganizēšu nelielu telefona sarunu pārbaudi.

Viņš bija atspiedies pret palodzi un lūkojas āra. Sena klusi plūda uz Latiņu kvartāla pusi, kur spoži mirdzēja spuldzes un pāri ūdeņiem skanēja smiekli.

Trīs simti jardus tālāk kāds cits cilvēks ari stāvēja pie vaļēja loga un domīgi raudzījās uz kriminālpolicijas korpusiem, kas pacēlās aiz starmešu apgaismotajam Dievmātes katedrāles smailēm. Viņam mugurā bija melnas bikses un ielas kurpes, zīda svīteris bez apkakles, melna apkaklīte un balts krekls. Viņš pipeja angļu cigareti ar filtru un viņa pajauna seja kontrastēja ar sirmajiem matiem.

Kamēr abi viri, to nezinot,skatījās viens uz otru pāri Senas ūdeņiem, Parīzes baznīcu zvani iezvanīja 22. augustu.

3 daļa

Slepkavības anatomija

19. nodaļa

Klods Lebēls atkal pavadīja bezmiega nakti. Pusdivos, kad tikko bija iemidzis, Karons viņu modinaja.

-Šef, lūdzu, piedodiet, bet man kaut kas ienāca prata. Tas puisis, tas Šakālis… viņam ir dāņu pase, vai ne?

Lebels lēnam attapās.

Turpiniet!

Ta, viņš to kaut kur ir sadabūjis. Vai nu viltojis, vai nozadzis. Bet, ta ka bija nepieciešams pārkrāsot matus, tad vairāk ticams, būs pasi nozadzis.

-Jēga tur ir. Tālāk!

Izņemot viņa izlūkošanas braucienu uz Parīzi jūlijā, viņš dzīvoja Londona. Tātad jadoma, ka pasi nozadzis viena no šim pilsētām. Bet ko dara dānis, kad viņam pazūd pase vai kad to nozog? Viņš iet uz savu konsulātu.

Lebels izrausās no saliekamas gultas.

Dažreiz, mīļo Lisjen, man liekas, ka tu tālu iesi. Savieno mani ar superintendanta Tomasa dzīvokli, pec tamar Dānijas konsulātu Parīze. Tada kartībā, ka teicu.

Viņš aizvadīja vel vienu stundu pie telefona, piespieda abus vīrus izkāpt no gultas un atgriezties savos birojos. Lebels saliekamajā gultiņā apgulās gandrīz trijos no rīta. Bet jau četros viņu pamodināja policijas prefektūras zvans, un viņš uzzināja, ka vairāk nekā simt deviņdesmit astoņas pierakstīšanās kartītes, ko aizpildījuši Panzes viesnīcās apmetušies dāņi, esot nogādātas prefektūrā un tikšot sašķirotas kategorijas "droši vien", "iespējams" un "parejie". Šis darbs jau sācies.

Sešos Lebels dzēra kafiju, kad piezvanīja viens no Valsts apsardzes direkcijas darbiniekiem, kam viņš bija devis rīkojumus. Kāds esot notverts. Lebels iesēdās mašīna, Karons līdzās, un viņi pa agrīnā rīta ielām brauca uz štābu. Pirmā stāva laboratorija varēja noklausīties ierakstu.

Iesakās ar skaļu klikšķi, tam sekoja vesela sērija burkšķu, it ka tiktu uzgriezti septiņi cipari. Tad - ilgstošs telefona zvans, vēlreiz klikšķis, kad noceļ klausuli.

Aizsmakusi balss teica:

Allo?1

Sievietes balss atbildēja:

Ici Jacļualine. [62]

Vīrieša balss teica:

Ici Valmij

Sieviete atri sacīja:

Viņi zina, ka tas ir dāņu mācītājs. Naktī tiks pārbaudītas visas viesnīcu pierakstīšanās kartītes, ko aizpildījuši Parīze apmetušies dāņi, kartītes tiks savāktas pusnakti, divos un četros. Pec tam pārbaudīs katru personiski.

Iestājās pauze, pec tam vīrieša balss teica:

Mērci.*

Viņš nolika klausuli, un sieviete ari.

Lebels vel aizvien blenza spole, kas leni griezās.

Vai zināms numurs, uz kuru viņa zvanīja? - Lebels vaicāja inženierim.

Jā. To mes noteicām pec diska griešanas trokšņa ilguma. Numurs Molitona 5901.

Adrese ir?

Ierēdnis iedeva viņam papīra lapiņu. Lebels paskatījās.

Ejam. Lisjen, aiziesim ciemos pie msje Valmija.

Un ko ar to meitieti? .

O, par viņu mes ari parupesimies.

»

Septiņos pie durvīm pieklauvēja. Skolotājs pašlaik uz gāzes plītiņas gatavoja brokastis. Pieri saraucis, nogrieza gāzi un gāja atvērt durvis. Pretim lūkojās četri viri. Bez teikšanas viņš tūlīt saprata, kas tie ir un ko grib. Tie divi uniformetie izskatījās tā, it kā tūlīt gribētu mesties viņam virsu, bet īsais, lēnīga izskata cilvēks pamāja, lai paliek, kur bijuši.

Mēs pierakstījām sarunu, - šis mazais vīriņš mierīgi teica. - Jūs esat Valmijs.

Skolotājs neizrādīja nekādas emocijas. Atkāpās un ļāva viņiem ienākt istabā.

Vai drīkstu apģērbties? - viņš jautāja.

-Jā, protams.

Apģērbšanas prasīja tikai dažas minūtes, abiem uniformētajiem policistiem blakus stāvot, viņš uzvilka bikses un kreklu, nemaz nepūlēdamies novilkt pidžamu. Civiluzvalkā ģērbtais jaunākais vīrietis stāvēja durvis. Vecākais apstaigāja istabu, aplūkodams grāmatas un papīrus.

Paies vesela mūžība, kamēr šito visu izšķiros, Lisjen, - viņš teica, un tas, kas stāvēja durvis, piekrita.

Paldies Dievam, tas neattiecas uz musu departamentu.

Vai esat gatavs? - mazākais vaicāja skolotajam.

-Jā.

Vediet viņu lejā, uz mašīnu.

Kad pārējie četri bija izgājuši, komisārs vēl palika un vandījās pa papīriem, piekuriem skolotājs, redzams, vakar vakarā bija strādājis. Bet tie visi bija parastie skolēnu sacerējumi, ko viņš labojis. Laikam darbojas ka sakarnieks, viņam vajadzēja uzturēties dzīvokli visu dienu, lai butu pie telefona, ja gadījuma zvanītu Šakālis. Bija desmit pari septiņiem, kad zvanīja telefons. Paris sekundes Lebēls to vēroja. Tad pastiepa roku un nocēla klausuli:

Allo?

Balss vada viņā galā bija vienaldzīga, neizteiksmīga:

Ici Chacal.

Lebels pulējās domāt, cik vien jaudāja.

Ici Va\my, - viņš teica. Ieštajās pauze. Viņš nezināja, ko lai vēl saka.

Kas jauns? - balss vada gala vaicāja.

Nekas. Viņi pazaudējuši pēdas Korēzā.

Lebēlam nosvida piere. Bija ārkārtīgi svarīgi, lai tascilveks paliek tur vel dažas stundas. Atskanēja klikšķis, un telefons apklusa. Lebels nometa klausuli un drazās leja uz mašīnu.

Atpakaļ uz biroju! - viņš uzsauca šoferim.

Senas krastā, mazas viesnīcas foajē telefona būdiņa, stāvēja Šakālis un pārsteigts skatījās cauri stiklam. Nekas?

Vajadzēja būt kam vairāk. Tas komisārs Lebēls nav nekāds muļķis. Viņi ir atraduši Igltonas šoferi un no tā uzzinājuši par Šalonje pili. Viņiem jābūt atradušiem līķi pili un pazudušo reno. Viņiem jabut atradušiem reno Tullā un izvaicājušiem stacijas darbiniekus. Viņiem jābūt…

Viņš izgaja no būdiņas.

Lūdzu, manu rēķinu, - viņš teica klerkam. - Pēc piecām minūtēm būšu leja.

Superintendants Tomass piezvanīja, kad Lebēls pusastoņos ienāca savā biroja.

Piedodiet, ka tik ilgi, - britu detektīvs teica. - Bet pagāja vesela mūžība, līdz uzmodinājām dāņu konsulāta darbiniekus un aizvedām tos uz biroju. Jums bija taisnība. 14. jūnijā kads dāņu garīdznieks ir pieteicis pases zudumu. Viņam bijušas aizdomas, ka tā nozagta Vesten- das viesnīcas istaba, bet pierādīt to nevareja. Par lielu atvieglojumu viesnīcas direktoram, sūdzējies nebija. Mācītāja vārds ir Pers Jensens no Kopenhāgenas. Apraksts - sešas pēdas garš, zilas acis, sirms.

Tas pats ir, pateicos, superintendant! - Lebels nolika klausuli.

Sazvaniet man prefektūru, - viņš teica Karonam. Astoņos trīsdesmit pie viesnīcas Liela Ogistēna krastmalā piestāja četras policijas mašīnas. Policija apgrieza otrādi 37. istabu, kamēr tā izskatījās, it kā pāri butu gājusi viesuļvētra.

Neņemiet ļaunā, komisāra kungs, - īpašnieks sacīja detektīvam, kas pec nostrādāšanas izskatījās galīgi saburzīts. Mācītājs Jensens pirms stundas aizbrauca.

Šakālis taksometra aizbrauca atpakaļ uz Austerlicas staciju, kur bija ieradies iepriekšējā vakarā, pieņemdams, ka viņu tagad meklēs citur. Viņš nodeva bagāžas glabāšanā čemodānu, kura bija ierocis un šinelis, kā ari drēbes fiktīvajam francūzim Andre Marteņam un sev paturēja tikai rokasšomu ar grimēšanas piederumiem un to čemodānu, kura atradās amerikāņu studenta Marti Šulberga drebes un dokumenti.

Vel vienmēr ģērbies melnajā uzvalkā, bet mācītajā apkaklītei pari uzvilcis svīteri, viņš iegāja nabadzīgā viesnīciņā netālu no stacijas.' Klerks iedeva izpildīt pierakstīšanās kartīti, bet bija pārak slinks, lai salīdzinātu to ar viesa pasi, kā to prasīja noteikumi. Rezultātā - šī kartite nebija uz Pera Jensena vārda.

Ticis istaba, Šakālis saka sevi pārveidot. Ar šķīdinātāja palīdzību izmazgāja sirmumu, un mati atkal kļuva gaiši. Tos ietonēja Marti Šulberga kastaņkrāsas toni. Zilas kontaktlēcas palika savā vietā, bet zeltīto briļļu vietā tagad uzlika tuvredzīgā amerikāņa brilles platajos ietvaros. Melnas ielas kurpes, zeķes, krekls, mācītāja kaklasaite un tērps nozuda čemodāna līdz ar pasi uz Pera Jensena vārda. Tagad viņš uzvilka kedas, zeķes, džinsus, sporta kreklu un vejjaku - amerikāņu koledžas puiša apģērbu no Sirakuzām Ņujorkas štatā.

Ar amerikāņa pasi viena krūšu kabatā un Francijas franku paciņu otra priekšpusdienā viņš bija gatavs doties tālāk. Čemodāns ar pēdējām 'garīdznieka Jensena atliekām ieceļoja skapi, bet atslēga - klozeta poda. Viņš izgāja pa ugunsdzēsēju kāpnēm un šai viesnīca vairs neparādījās.

Pec dažam minūtēm Austerlicas stacijas bagāžas glabātavā nodeva savu rokassomu, kvīti par otru čemodānu iebāza gurnu kabatā. Taksometra aizbrauca atpakaļ uz Kreiso krastu, izkāpa Senmišela bulvāra un Hačeta ielas stūri un nozuda studentu un jauniešu straume, kas mi tinās Parīzes Latiņu kvartāla "trušu alas".

Sēdēdams piepīpētā Ietā estuve, viņš saka gudrot, kur lai pavada nakti. Gandrīz nebija šaubu, ka tagad Lebels jau ir atklajis garīdznieku Peru Jensenu, un Marti Šulberga maskai viņš paredzēja ne vairāk par divdesmit četrām stundām ilgu mūžu.

Sasodītais Lebēls! - viņš parskaities domaja, tomēr plati uzsma idija viesmīlei un teica:

Paldies, saldumiņ…

Desmitos Lebels atkal runāja ar Tomasu. Viņa pieprasījums lika Tomasam domās ievaidēties, tomēr viņš atbildēja diezgan sirsnīgi, ka darīs visu, ko spes. Kad saruna bija galā, TomaSjS ataicināja vecāko inspektoru, kurš pie meklēšanas bija strādājis pagājušajā nedēļā.

Ta, sēdieties, - viņš teica.- Frančiem atkal ir vajadzība. Tā vien šķiet, ka velreiz ir šo pazaudējuši. Ir aizdomas, ka viņš atrodas Parīzes centra un viņam rezerve vel viena identitāte. Mes tagad saksim apzvanīt visus Londona atrodošos konsulātus un lūgsim to iebraukušo personu sarakstu, kuri ir pieteikuši pases zudumus vai zādzību kopš 1. jūlija. Neģerus un aziātus vera neņemiet. Katrā gadījuma es veļos zināt cilvēka augumu. Aizdomīgi ir visi, kas garāki par piecām pedam un astoņām collām. Pie darba!

Kartēja apspriede ministrijā bija pārcelta uz diviem pēcpusdiena.

Lebela ziņojums izskanēja kā parasti - neuzkrītošā, monotona balsī un tika uzņemts ledaina vēsumā.

Nolādēts! - ministrs iesaucas, noklausījies tikai pusi, tam jau ir īsti sātaniska laime!

Nē, ministra kungs, tā nebija laime vien. Vismaz ne viscaur. Viņš pastavigi tika informēts par katru soli, ko mēs pavirzījāmies uz priekšu. Tāpēc pameta Gapu tāda steigā, tāpēc nogalina ja sievieti Šalonje pili un aizbēga, pirms tikls savilkās. Tris reizes mūs no viņa šķira tikai dažas stundas. Šorīt apcietinājām Valmiju. Un, tā kā es nespēju parversties Valmijā, tad Šakālis pameta viesnīcu un pārvērtās atkal cita persona. Bet divos pirmajos gadījumos viņš tika brīdināts agri no rīta, pec tam, kad es biju runājis šai apspriedē.

Ap galdu iestājās noraidošs klusums.

Man šķiet, es atceros, ka šo domu, komisar, jos jau vienreiz izteicat, - ministrs salti sapija. -iis ceru, ka spēsiet to ari pamatot.

Lebels paņēma mazu pārnēsājamo magnetofonu, kas stāvēja uz galda, un nospieda pogu. Apspriežu istabas klusuma magnetofona ierakstītā saruna izklausījās metāliska un skarba. Kad tā apklusa, visi klātesošie lūkojās aparātā uz galda. Pulkvedis Senklērs bija kļuvis pelnu pelēks, un viņa rokas viegli drebēja, kad sāka vākt kopā papīrus un likt savā mapē.

Un kas ta par balsi? - ministrs beidzot vaicāja.

Lebēls klusēja. Senklers lēni piecēlās, un visu acis pievērsās viņam.

Man ar nožēlu jāsaka jums, ministra kungs… ka ta balss… tā ir kādas manas draudzenes balss. Viņa pašlaik pie manis dzīvo… Piedodiet man!

Un viņš izgāja no istabas, lai atgrieztos pili un uzrakstītu atlūgumu. Istabā sedošie klusēdami skatījās uz savam rokam.

Ļoti labi, komisar. - Ministra balss bija ārkārtīgi jnienga. - Variet turpināt.

Lebels atsaka, stāstīja par savu lūgumu Tomasam Londonā savākt ziņas par katru pazudušo pasi pēdējas piecdesmit dienas.

Es ceru, - viņš nobeidza, - jau šovakar saņemt sarakstu, varbūt gan ne vairāk par vienu vai diviem saskanēs ar aprakstu, kāds mums ir par Šakāli. Tūlīt pēc tam lūgšu šo tūristu dzimtenes iestādes pagadāt to cilvēku fotogrāfijas, kuri pazaudējuši pases, jo varam but droši, ka šobrīd Šakālis vairāk līdzināsies savai jaunajai personībai neka Kal- tropam vai Duganam, vai pat Jensenam. Ja laimesies, es fotogrāfijas saņemšu rit ap pusdienas laiku.

Es savukārt varu ziņot par savu sarunu ar perzidentu de Gollu, - sacīja ministrs. - Viņš kategoriski atsakās grozīt programmu, lai izsargātos no slepkavas. Atklāti sakot, tas bija sagaidāms. Tomēr man izdevās izdabāt vienu piekāpšanos. Publicēšanas aizliegums daļēji atcelts. Sakalis tagad ir parasts slepkava. Pēc oficiālas versijas viņš ir nogalinājis baronesi de la Šalonjē viņas pašas māja aplaupīšanas nolūka, lai piesavinātos dārglietas. Ir pamats domāt, ka viņš aizbēdzis uz Parīzi un te slapstās. Norunāts, kungi?

Šādu informāciju dosim pēcpusdienas avīzēm, vismaz pedējiem izdevumiem. Tikko jums būs skaidrība par viltotajām pasēm, ar kuram viņš tagad staigā apkārt, ta jums, komisar, ir tiesības atklat presei šo vārdu vai vārdus. Tas dos rīta avīzēm iespēju papildināt stāstu ar jaunām detaļām. Ja tā nelaimīgā, Londona pasi pazaudējušā tūrista fotogrāfija pienāks rit no rīta, jūs ari to varat publicēt rīta avīzes, izziņot pa radio un televīziju un pievienot stāstam par slepkavas meklēšanu. Bez tam, tikko mums būs šis vārds, visi policisti būs uz ielām, aptures katru ārzemnieku un parbaudis dokumentus.

Policijas prefekts, izziņu dienesta šefs un kriminālpolicijas direktors drudžaini pierakstīja. Ministrs rezumēja.

Jāpārbauda katrs OAS līdzjutējs, kas mums zināms. Skaidrs? Kriminālpolicija atbrīvos no pašreizējiem pienākumiem visus detektīvus un norīkos tos slepkavas meklēšanai.

Maksis Fernē pamāja.

Kas attiecas uz pašu pili, man laikam vajadzēs zināt katru soli, ko prezidents no šī brīža taisās spert, pat ja viņš nebūs informēts par šiem ārkārtējiem ptesardzibas pasākumiem, kas domāti viņa interesēs. Šis ir viens no gadījumiem, kad mums viņa paša labā jāriskē iemantot viņa dusmas. Un es, protams, varu paļauties, ka prezidenta drošības korpuss savilks spēkus ap prezidentu ciešāk neka jebkad. Komisār Dikrē?

Žans Dikrē, de Golla personisko miesassargu priekšnieks, palocīja galvu.

Kriminālbrigādei, - ministrs paskatījas uz Bovje, acīmredzot ir "ēnu" aģentūra. Es vēlos, lai katrs virs tiek mobilizēts un meklē šo cilvēku, kura vārds un apraksts būs zināmi. Skaidrs?

Moriss Bovjē īsi pamāja. Viņš gan juta nemieru, jo savā mūžā bija pieredzējis dažādas cilvēku medības, bet šis jau bija gluži gigantiskas. Tai bridi, kad Lebēls būs uzzinājis vārdu un pases numuru, nemaz jau nerunājot par aprakstu, sanaks gandnz 100 000 viru no drošības spēkiem, kas viena cilvēka dēļ apgriezis otrādi visas ielas, viesnīcas, bārus un restorānus.

Vai ir vēl kāds informācijās avots, ko es butu piemirsis? - ministrs vaicāja.

Pulkvedis Rolāns aši paskatījās uz ģenerāli Gibo, tad uz komisāru Bovjē. Viņš noklepojas.

Vēl paliek Union Corse. [63]

Ģenerālis Gibo pētīja savus nagus. Bovjē raidīja niknus skatienus'.

Vairums pārējo izskatījās apjukuši. Union Corse, korsikāņu apvienība, brāļu Ajačo pecteči, vendetas deli ir bijuši un vēl arvien ir pati lielākā noziegumu sindikāta organizācija Francijā. Viņi jau pārvaldīja Marseļu un lielāko daļu dienvidu piejūras apgabalu. Daži eksperti domāja, ka viņi esot vecāki un bistamaki par mafiju. Viņi nekad nebija emigrējuši uz Ameriku kā mafija ši gadsimta sakumā, viņi bija izvairījušies lēkt acis, kā to darījusi mafija.

Jau divas reizes gollisti bija sadarbojušies ar šo Union, unabas reizes tas izrādījās vērtīgi, taču neērti. Jo Union vienmēr prasīja atalgojumu, parasti gaidīja solījumu, lai policija skatītos caur pirkstiem uz viņu noziegumiem. Union bija palīdzējusi sabiedrotajiem iebrukt Francija 1944. gada augusta un kopš tā laika valdīja Marseļa unTulona.Ta atkal bija palīdzējusi cīņā pret Alžirijas kolonistiem un OAS pec 1961. gada aprīļa, par to izpletuši savus taustekļus tālu uz ziemeļiem, pat līdz Parīzei.

Moriss Bovjē, kā jau policists, necieta Union, bet zināja, ka Rolāna Aktīvais dienests lielā merā izmantoja korsikāņu pakalpojumus.

Jūs domājāt, ka korsikāņi var palīdzēt? - ministrs jautāja.

Ja Šakālis ir tik izveicīgs, ka stāsta, - atbildēja Rolāns, - tad es domāju tā: ja Parīze kāds viņu var atrast, tad tā ir Union.

Cik daudz viņu ir Parīzē? - ministrs, vēl aizvien svārstīdamies, vaicāju.

Kādi 80 000. Daži kalpo policija, muita,Slepenajā izlūkdienestā, un, zināms, pagrīdē. Viņi ir organizēti.

Esiet uzmanīgi, - ministrs teica.

Citu priekšlikumu nebija.

Nu, tad tā. Komisār LebeI, no jums mēs tagad vēlamies tikai vienu vārdu, vienu aprakstu, vienu fotogrāfiju. Pec tam es dodu šim Šakālim sešas stundas brīvība.

Patiesībā musu rīcībā ir trīs dienas, - teica Lebēls, skatīdamies ārā pa logu. Klausītāji likās pārsteigti.

Ka jus to zināt? - Maksis Ferne jautāja.

Lebels vairakkart atri samirkšķināja acis.

Man jāatvainojas. Biju īstens muļķis, ka nesapratu to agrāk. Biju pārliecināts, ka Šakālim ir noteikts plāns un ka viņš prezidenta nogalinašanai dienu jau ir izvelejies. Kad viņš aizbrauca no Gapas, kāpēc tūlīt nenomaskejas par garīdznieku Jensenu, kāpēc nebrauca uz Valansu tūlīt un nekapa Parīzes ekspresi? Kāpēc viņš ieradās Francijā un veselu nedēļu veltīgi nosita laiku?

Ja, kapec? - kads vaicāja.

Tapec, ka dienu viņš ir izvelejies, - Lebels teica. Zina, kad dot triecienu. Komisār Dikre, vai prezidentam šodien, rit vai sestdien ir kads pasākums ārpus pils?

Dekre pakratīja galvu.

Un ka ir svētdien, 25. augustā? - Lebels vaicāja. Par galdu pārvēlās nopūta, it ka pār labības lauku būtu pāršalcis vējš.

Jā… protams! - izdvesa ministrs. - Atbrīvošanas gadadiena. Un trakākais, ka vairums no mums šai dienā 1944. gada bija kopā ar viņu, atbrīvoja Parīzi.

Tieši ta, - Lebels teica. - Viņš ir ari mazliet psihologs, tas masu Šakālis. Saprot, ka ir viena diena gadā, ko ģenerālis de Golls nepavadīs nekur citur ka tieši šeit. Ta sakot, viņa liela diena. Un tieši to tagad ga ida slepkava.

Tādā gadījumā viņš mums ir rokā, - ministrs skaļi iesaucās. - Tā ka viņam vairs nav informācijās avota, tad Parīze nav tāda kakta, kur viņš varētu paslēpties, nav nevienas ģimenes, kas viņu pieņemtu un dotu patvērumu. Mums viņš ir roka! Komisār Lebel, uzziniet tikai šī cilvēka vārdu!

Klods Lebels piecēlās un devās uz durvju pusi. Ari pārējie cēlās kājās un taisījās iet pusdienās.

A, vel kaut kas! - ministrs uzsauca Lebelam. - Ka jus zinājāt pieslēgties tieši pulkveža Senklera dzīvokļa telefonam?

Lebels durvis pagriezās un paraustīja plecus.

Es nezināju, - viņš teica, - tāpēc vakarnakt piesledzos jūsu visu telefoniem. Ar labu dienu, kungi!

Piecos pēcpusdiena, sēdot pie alus glazēs kafejnīcas terase Odeona laukumā, Šakālim prātā iešāvās laba ideja. Tā radās, vērojot divus vīrus, kas gāja garām pa ielu. Viņš samaksāja par alu, piecēlās un devās projām. Simt jardus tālāk atrada to, ko mekleja, - sieviešu kosmētikas veikalu. Viņš iegāja veikala un šo to nopirka.

Sešos vakarā avīzes parādījās neredzēti virsraksti. Pedeja izdevuma pašā augšā bija kliedzošs virsraksts: Assassin de la Belle Baronnese refugie a Paris? Zem virsraksta baroneses de la Šalonje ģīmetne, fotografēta pirms pieciem gadiem viesībās Parīze. Attēls bija atrasts kadas fotoaģenturas arhīvā un nu bija redzams visās avīzes 6.30 ar FranceSoir eksemplāru paduse pulkvedis Rolans iegāja neliela kafejruca Vašingtona iela. Bārmenis uzmeta viņam vērīgu skatienu un pamāja kādam citam, dziļāk halle.

Tas pienāca klāt un uzrunāja Rolānu.

Pulkvedi Rolān? •

Aktīva dienesta šefs pamāja.

Lūdzu, sekojiet man!

Viņi iegāja pa durvīm kafejnīcas viņa galā un uzkāpa mazajā viesistabā, droši vien īpašnieka privātdzīvokli. Viņš pieklauvēja, un kada balss atsaucās:

Entrez! [64]

Kad durvisaizverās, Rolans satvēra kada vira sniegto roku, kurš bija piecelies no atzveltņa.

-Pulkvedi Rolan? Enchante. [65] es esmu unioncorce ka po. Cik sapratu, jūs meklejat kādu cilvēku…

Bija astoņi, kad superintendants Tomass dabūja sarunu ar Parīzi. Viņš jutas noguris. Diena nebija bijusi nekāda viegla. Daži konsulāti izrādījās atsaucīgi, ar citiem saprasties bija ārkārtīgi grūti. Tomass ziņoja, ka, izņemot sievietes, nēģerus, aziatus un ļoti īslaicīgus iebraucējus, pēdējās piecdesmitdienās Londona savas pasesbija pazaudējuši astoņi vīriešu kartas tūristi. Viņš tos visus rūpīgi uzskaitīja, minēdams vārdus, pasu numurus un šo cilvēku ārējās pazīmes.

Tagad izslēgsim tos, kuri nevarētu but meklētais, - viņš teica Lebelam. - Trīs no viņiem pazaudēja pases tai laikā, par kuru mums ir zināms, ka Šakālis, alias Dugans, Londona neuzturējās. Mēs esam pārbaudījuši ari lidostu kases, sakot ar 1. jūliju. 18. jūlijā viņš ar vakara reisu ir aizlidojis uz Kopenhāgenu. Saskaņā ar sarakstiem pircis savu atceļa biļeti Brisele skaidra nauda, lai 6. augusta lidotu atpakaļ uz Angliju.

Ja, tas saskan, - Lebels teica. - Mes esam atklājuši, ka daļu ša ceļojuma ārpus Londonas viņš ir pavadījis Parīze. No 22. jūlija līdz 31. jūlijam.

Trīs pases ir pazudušas, kamēr viņa šeit nebija, - Tomasa balss čerksteja Londonas vada. - Tas varam svītrot, vai ne?

Pareizi, - Lebels sacīja.

No pārejām piecām viens ir milzum garš,-sešas pēdas, sešas collas, jūsu mērvienībās sanāks pāri par diviem metriem. Turklāt viņš ir itālis, un tas nozīme, ka viņa garums pasēdots metros un centimetros, ko tūlīt saprastu franču muitas virsnieks, kas pamanītu starpību, - ja vien tas Šakālis nestaigā uz garam koka kājām.

Piekritu, tam jābūt milzim. Svītrosim arī to. Un kā ar pārejiem četriem? - Lebēls vaicaja.

Tā, viens ir briesmīgi resns, 242 mārciņas jeb krietni pāri simts kilogramiem. Šakālis ar tadu papildsvaru botu ta uzbildis, ka tikko jaudātu kustēties.

To svītrojam, - teica Lebēls. - Kas vēl?

Viens ir pārak vecs. Augums saskan, bet pāri septiņdesmit gadiem. Šakālis nez vai izskatīsies tik vecs, vienīgi, ja viņa seju apstrādājis īsts grima lietpratējs.

Ari to svītrojam, - Lebēls teica. - Un pārejie divi?

Viens ir norvēģis, otrs amerikānis, - Tomass teica. - Abi saskan ar aprakstu. Slaidi, platiem pleciem, starp divdesmit un piecdesmit. Ir divi apstākļi, kas liek domāt, ka norvēģis jusu meklētais nav. Vispirms, viņš ir gaišmatis: es domāju, ka Šakālis, reiz atklāts kā Dugans, vairs nestaigās apkārt ar gaišiem matiem, vai ne? Citādi viņš izskatītos pārāk lidzigs Duganam. Otrkārt, norvēģis ziņojis sava konsulāta, ka esot pārliecināts, pase izslīdējusi viņam no kabatas, kad tas ar visam drēbēm iekritis Serpentainā, vizinādams laivā savu draudzeni. Apzvērējis, ka pase tobrīd bijusi krošo kabata, bet pēc piecdesmit minūtēm, kad izrāpies no ūdens, tās vairs nebijis. No otras poses, amerikānis ar zveresto apliecinājis Londonas lidostas policijai, ka viņa rokassoma, kora pase bijusi ielikta, esot nozagta, kamēr viņš paskatījies oz otro posi, stāvēdams lidostas lielajā zālē. Kā joms tas tik?

-Atsūtiet man visos sikomos paršoamerikāni Marti Šulbergo. Viņa fotogrāfiju es dabūšu no Vašingtonas pasu nodaļas. Un velreiz pateicos par jūsu pūliņiem.

Desmitos vakarā ministrija notika otra apspriede. Ta bija pati īsākā. Jau pirms stundas katrs valsts drošības aparāta departaments bija saņēmis novilkumus ar Marti Šulberga pazīmēm un norādījumu, ka viņš tiek meklēts par slepkavību. Vel pirms rītausmas gaidīja pienākam fotogrāfiju, ko varētu iedot laikrakstiem, kas ielās paradisies ap desmitiem rītā.

Ministrs pieceļas.

Kungi, kad sanācām ko pa pirmo reizi, bijām vienisprātis ar komisāru Bovje, ka slepkavas, saukta Šakālis, identificēšanai nepieciešams tīrs detektiva darbs. Es šim uzskatam piekritu. Mums ir laimējies, ka šis pēdējās desmit dienas esam baudījuši komisāra Lebela pakalpojumus. Kaut gan slepkava trīs reizes pārveidoja savu izskatu - no Kaltropa kļuva par Duganu, no Dugana - par Jensenu un no Jensena - par Šulbergu, piedevām, par spīti pastāvīgai informācijai, ko noziedznieks saņēma no šis istabas, komisārs Lebēls ir pratis identificēt viņa izskatu un - šis pilsētas robežas - tikt meklētajam uz pēdām. Mēs esam pateicību parādā komisāram Lebelam.

Un visi nolieca galvas, apliecinādami cieņu Lebēlam, kurš nu izskatījās pagalam apjucis.

Bet tagad pie šī uzdevuma jāķeras mums visiem. Mums ir vārds, tautība. Drīz mums bus ari fotogrāfijā. Esmu pārliecināts, ka ar tiem spēkiem, kas ir jūsu rīcībā, mes drīz savu meklejamo atradisim. Jau tagad ik policists Parīze un katrs detektīvs ir saņēmis instrukcijas, un vel nebūs pienācis rīts vai sliktāka gadījumā dienas vidus, kad šim cilvēkam vairs nebūs, kur paslēpties. Un nu atļaujiet man velreiz jūs apsveikt, komisār Lebel, noņemt no jusu pleciem šis meklešanas un atbildības nastu. Turpmāk mums vairs nebūs vajadzīga jūsu nenovērtējamā palīdzība. Jusu uzdevums ir veikts, turklāt - labi veikts. Es jums pateicos.

Viņš pacietīgi gaidīja. Lebels vairakkārt samirkšķināja acis un piecēlās. Viņš nolieca galvu šo dižvīru priekšā, kuriem bija noteikšana pār tuktošiem cilvēku un miljoniem franku. Viņi tam uzsmaidīja. Tad Lebels pagriezās un izgāja no istabas.

Pirmo reizi pec desmit dienam komisārs Lebēls aizgāja mājas izgulēties. Kad viņš pagrieza atslēgu un izdzirda sievas pirmos pārmetumus, pulkstenis nosita pusnakti un sākās 23. augusts.

20. nodaļa

Šakālis ienāca bārā stundu pirms pusnakts. Bija tumšs, un krietnu bridi telpā neko nevarēja saskatīt. Pie kreisās sienas bija gara lete, rinda apgaismotu spoguļu un pudeļu. Kad durvisaiz viņa aizvērās, bārmenis paskatījās ienācējā ar neslēptu ziņkāri.

Telpa bija šaura un gara ar maziem galdiņiem labajā pusē. Tālākajā galā ta paplašinājās, un šeit bija lielāki galdi, kur varēja sēdēt četri vai seši. Pie bāra letes stāvēja rinda augstu ķeblīšu. Vairumu krēslu un bāra sēdekļu aizņēma parastie nakts klienti.

Sarunas pie tuvākajiem galdiem pieklusa, kamēr apmeklētāji noskatījās ienācēja, un pāri telpai nošalca "ššš", kad tie, kas sēdēja tālāk, uztvēra savu biedru skatus un pagriežas palūkoties uz slaido, spēcīgo stāvu pie durvīm. Kads pat īsi un klusi iesmējās. Ienācējs ieraudzīja brīvu bara ķeblīti viņā gala un saka iet turp. Uzrāpies uz ķeblīša, viņš aiz muguras dzirdēja īsu un ašu čukstu:

Paskaties! Kas par muskuļiem, mīļais, es zaudēšu pratu!

Bārmenis tuvojas viņam un vērīgi nopētīja. Krāsotās lupas paveras

koķetā smaidā:

Bonsoir… monsieur

Aiz muguras atskanēja vienprātīgi smiekli, vairums - ļaunu.

Donnez-moi un Scotch. [66]

Bārmenis iepriecināts aizvalsēja gar Ieti. Vīrietis, vīrietis, vīrietis! Būs nu gan šovakar plēšanās! Viņš jau redzēja petitesfolles* gaiteņa viņā galā snaikstām nagus. Vairums gaidīja savu ierasto mīļāko, bet dažiem nebija partnera, tie te bija ienākuši uz labu laimi. Bārmenis domāja, ka šitais zens nu gan te radis veselu sensāciju.

Tas, kas sēdēja vistuvāk Šakālim, pagriezās un apskatīja viņu neslēptā ziņkāre. Mati kā zeltains metāls, rūpīgi sasukāti, uz pieres vairākās šķipsnas kā jaunai grieķu dievei antīkā statujā. Bet ar to līdzība ari beidzas. Skropstas bija pierasinātas ar tušu, lupas maigi sārtas, vaigi nopūderēti. Tomēr šis grims nevareja apslēpt jau apvītušas pirmās jaunības radīto gurdumu un izsalkušas acis.

-Tu m' invites? [67] - balss atgādinaja meitenigu šļupstu.

Šakālis lēni papurināja galvu. Uzmaklis paraustīja plecus un atkal pievērsās savam sarunu biedram. Viņi turpināja sačukstēties un ķiķināt ņirdzīgā nicinājuma. Šakālis bija novilcis vējjaku, un, pēc dzeramā sniedzoties, zem plānā krekla izspiedās viņa muskuļi.

Bārmenis bija sajūsmā. No "godīgajiem"? Ne, tad viņš nebutu šeit. Un ari ne "kolekcionārs", kas meklē šeit "nakts taurenlti", citādi nebutu "atšuvis" nabaga mazo Korinu, kas lūdza malciņu. Viņam jābūt… cik brīnišķīgi! Viņam jabut skaistai par virieti pārģērbtai lezbietei, kas meklē karalieni, lai ta aizved mājās. Ak, kas šonakt te bus par jokiem!

Lezbietes un "mīkstie" sāka ierasties tieši pirms pusnakts, apsēdās zāles galā, vēroja publiku, šad tad piesauca klat bārmeni un ar viņu sačukstējās. Tad bārmenis atgriezās pie bāra un signalizēja kadai no "meičām".

Msje Pjērs grib ar tevi aprunāties, mīļā. Pamēģini nu smaidīt un, Dieva deļ, nebrēc ta, ka pagājušajā reizē.

īsi pēc pusnakts Šakālis galīgi izšķiras. Divi vīrieši jau labu laiku skatījās viņa. Tie sēdēja pie dažadiem galdiņiem un laiku pa laikam veltīja viens otram indīgus skatienus. Abi bija pāri pusmūžam, viens resns, ar mazām actiņām, kasgrima taukos, un ar biezām tauku krokām uz skausta, kas vēlas pāri apkaklei. Viņš izskatījās pēc blāķa un negaušas. Otrs bija slaids, elegants, ar garu kaklu un pliku pakausi, kam rūpīgi pārsukatas pāri dažas matu šķipsnas. Viņam bija labi piegriezts uzvalks ar šauram biksēm, un svārki, kam piedurkņu gali apšūti ar tadam ka mežģīnēm. Ap kaklu sasiets plīvojošs zīda lakatiņš. "Laikam kads sakars ar mākslu, ar modes biznesu vai frizētavām," Šakālis nodomāja.

Resnais piesauca klat bārmeni un iečukstēja tam kaut ko ausi. Bārmeņa bikšu kabatā ieslīdēja lielāka naudaszīme. Tad viņš atgriezās pie bāra.

-Tur tas kungs ludz pavaicāt, vai jus nevēlētos iedzert kopā ar viņu glāzi šampanieša, - bārmenis pačukstēja, šķelmīgi skatīdamies.

Šakālis nolika savu viskija glāzi.

Pasakiet tam kungam, - viņš atbildēja skaidri un pietiekami skaļi, lai visi bāra to dzirdētu, - ka viņš man neliekas pievilcīgs.

Klausītājiem šausmās aizrāvās elpa, un vairāki jaunekļi nošļuca no bara ķeblīšiem, lai tiktu tuvāk un nevienu vārdu nepalaistu garausim. Bārmenim bailes iepletās acis.

Viņš piedāvā jums šampanieti, mīlulīt. Mēs viņu pazīstam, viņš ir ļoti bagāts. Jums tas butu izdevīgi.

Atbildes vieta Sakalis noslīdēja no ķeblīša, paņēma savu viskija glāzi un aizslaja pie otras vecas karalienes.

Vai atļausiet man šeit apsēsties? - viņš jautāja. - Tas tur mani apgrūtina.

Mākslinieciskais tips aiz prieka gandrīz paģība. Pēc brīža, resnais, vel aizvien aizvainots un dusmās kvēlodams, izgāja no bara, bet viņa sāncensis, veco, kaulaino roku uzlicis uzjaunāamerikaņa rokas,stāstīja jaunatrastajam draugam, cik dažiem cilvēkiem gan esot ļoti, ļoti sliktas manieres. Sakalis ar savu pavadoni izgāja no bara pēc vieniem. Pirms brīža vecais uzdzīvotājs, vārda Žils Bernars, bija vaicājis Šakālim, kur tasapmeties.Tads kā nokaunējies,Šakālis atzinās, ka viņam neesot, kur pārnakšņot, viņš palicis bez pajumtes un naudas, students, kam neveicas. Bernars gandrīz nespēja noticēt savai veiksmei. Viņš apgalvoja jaunajam draugam, ka laimīgā kārta viņam esot skaists dzīvoklis, ļoti jauki iekārtots un pavisam kluss. Viņš dzīvojot viens, neviens viņu netraucējot un ar kaimiņiem viņam neka kopēja neesot, jo kādreiz tie esot bijuši ļoti, ļoti rupji. Viņš priecātos, ja jaunais Martins apmestos pie viņa, kamēr uzturoties Parīze. Tēlodams prieku un pateicību, Šakālis laipno ielūgumu pieņēma. Pirms aiziešanas no bāra viņš ielavījās tualetes telpā (tāda te bija tikai viena) un iznāca no tās pec dažām minūtēm ar pamatīgi nokrāsotām skropstām, nopūderētiem vaigiem un nokrāsotām lupām. Bernārs bija galīgi izsists no sliedēm, bet to neizrādīja, kamēr viņi vēl atradās bāra.

Arā uz ielas viņš sāka protestēt.

Tads jūs man nepatikat. Tā jūs līdzināties visiem tiem pretīgajiem draņķiem tur, iekšā. Jus taču esat ļoti glīts, jauns zens. Jums šis smiņķis nemaz nav vajadzīgs.

Piedodiet, Žil! Biju iedomājies, ka jums patiks. Kad nokļūsim mājās, es to visu noslaucīšu.

Mazliet nomierinājies, Bernārs veda viņu uz savu mašīnu. Viņš bija ar mieru vispirms aizraut savu jauno draugu uz Austerlicas staciju un pirms braukšanas uz mājām paņemt somas. Pie pirmās šķērsielas ceļā aizstājās policists un pavēlēja apstāties. Kad policists iebāza galvu pa šofera lodziņu, Šakalis uzgrieza mašīna gaismu. Policists paskatījās, tad atkapās ar manāmu riebumu seja.

Ailez, [68] - taš nokomandēja, vairs viņus neaizturēdams. Kad mašīna aizbrauca, pie sevis nomurmināja:

Saies pedes

Otrreiz mašīnu apturēja netālu no stacijas, un šoreiz policists paprasīja dokumentus. Šakālis pavedinoši ieķiķinājas.

Vai tas ir viss, ko jūs velaties? - viņš šķelmīgi apvaicājās.

Vācieties! - policists teica un atkāpās.

Nevajag viņus kaitināt, - Bernārs protestēja sotio voce. [69] Tu panāksi, ka mūs apcietinās.

Šakālis izņēma abus čemodānus no bagāžas glabatavas, un dežūrklerks apveltīja viņu ar pretīguma pilnu skatienu.

Ceļā uz Bernāra dzīvokli gadījās vel viena kontrole. Šoreiz tie bija divatā, viens seržants un otrs civilā, kuri lika apstāties ielu krustojumā dažus simt metrus no nama, kura Bernārs dzīvoja. Privātais pienāca klat pie pasažieru durvtiņam un ieskatījās Šakālim sejā, bet tūlīt atspraga atpakaļ.

Ak, Dievs, kur tad jus abi tā braucat? - viņš norūca.

Un ka tu doma, cālīt? - Šakālis nepalika atbildi parādā.

Draņķīgie nešķīsteņi, jūs nu gan varat uzdzīt cilvēkam nelabu dūšu! Vācieties!

Tev vajadzēja paprasīt, lai uzrāda personas apliecību, - seržants teica privātajam, kad Bernāra mašīnas pakaļējas ugunis nozuda tālumā.

Liecies miera, seržant, - privātais protestēja, - mēs taču meklējam puisi, kas apstrādājis baronesi un beigas vel nožmiedzis, nevis divus jukušus pediķus.

Dzīvokli Bernars un Šakālis nokļuva divos nakti. Šakālis uzstāja, ka gulēšot viesistaba uz dīvāna, un Bernārs bija spiests samierināties ar to, ka drīkstēja lūrēt pa guļamistabas durvīm un noskatīties, ka jaunais amerikānis izģērbjas. Laikam gan nebūs viegli - tomēr vilinoši pamēģināt pavest šo Ņujorkas studentiņu ar dzelžainajiem muskuļiem.

Nakti Šakālis, pārbaudījis ledusskapi glītajā un sievišķīgajā gaumē iekārtotajā virtuve, nosprieda, ka ēdama vienam cilvēkam pietiks trim dienam, bet nejau diviem. No rīta Bernārs gribēja aiziet pec piena, bet Šakālis atrunāja, apgalvodams, ka pie kafijas labāk gribot kondensētu pienu. Ta viņi rīta celienu aizvadīja mājās sarunājoties. Šakālis uzstāja, ka gribot noskatīties pa televīziju dienas ziņas.

Pirmais sižets programmā bija parbaronesesde laŠalonje slepkavas meklēšanu. Žils Bernārs šausmas iespiedzas.

un Bernars bija spiests samierināties ar to, ka drīkstēja laret pa guļarrdstTbas logu un noskatīties, kā jaunais amerikāms .zgerb.as.

- Vaaai, vardarbību es nevaru ciest! - viņš teica.

Nakamaja mirkli ekrānu aizņēma seja, glīta jauna seja ar kastaņkrasas matiem un acenēm platos rāmjos, un ta esot, ka diktors teica, amerikāņu studenta Marti Šulberga seja. Ja kāds šo cilvēku butu redzejis, vai kaut ko zinātu…

Bernārs, sēdot uz dīvāna, pagriezās un pacēla galvu. Pēdējais, ko »viņš nodomāja, bija, ka diktors kļūdījies, teikdams, ka Šulberga acis esot zilas, jo tās, kas tagad lūkojās pār dzelžainajiem pirkstiem, kuri žņaudza viņa kaklu, bija pelēkas.

Pec brīža priekšnama aiz mēteļu skapja durvīm palika Žils Bernārs izķemotiem vaibstiem: mati bija sajukuši, mele izkārusies no mutes. Šakālis viesistaba paņēma žurnālu un apsēdas. Viņš divas dienas nogaidīs.

Pa šim divām dienam Parīze tika tā pārmekleta kā vel nekad. Katra viesnīca, sākot ar pašu smalkāko un dārgāko līdz pēdējai iebraucamai vietai, tika pārbaudīta un viesu saraksti sīki izpētīti, katra pansija, mēbelētas istabas, patversmes, kopmītnes - viss tika pārbaudīts. Bari, restorāni, naktsklubi, kabarē un kafejnīcas izokšķerēja privātā tērpti viri, kuri uzrādīja meklējamā cilvēka attēlu viesmīļiem, bārmeņiem un citiem. Visu zināmo OAS līdzjutēju dzīvokļi tika apmeklēti un apgriezti otrādi. Vairāk nekā septiņdesmit jaunu cilvēku, kas kaut cik līdzinājās slepkavām, tika nopratināti un vēlāk, lūdzot no viņiem piedošanu, atbrīvoti, jo tie visi bija ārzemnieki, un pret tiem izturējās daudz pieklajīgāk neka pret vietejiem.

Simtiem tūkstošu gājēju, taksometri un autobusi tika apturēti, braucēju dokumenti parbauditi. Visās mazākajās Parīzes ielas parādījās ceļu nosprostojumi un jūdzi vai divu jūdžu plašā loka vairākkārt aizturēti un uzrunāti vēlīni gājēji.

Pagrīde darbojas korsikāņi, klusi ložņājot starp paklīdeņiem, prostitūtām, kabatzagļiem, huligāniem, zagļiem, un brīdinaja: ja kāds ko zinas un neteiks, tas dabūs matīt savienības dusmas ar visām to sekām.

Medībās izgāja ari kādi simt tūkstoši valsts ierēdņu dažādās pakāpēs, sākot ar vecakajiem detektīviem, beidzot ar kareivjiem un žandarmiem. Tie, kuri guva ienākumus no tūristiem, tika brīdināti, lai tur acis vaļā. Studentu kafejnīcas, bari, sarunu klubi, sociālas grupas un apvienības bija pārpilnas ar jauneklīga izskata detektīviem. Tika pārbaudītas aģentūras, kas specializējās studentu apmaiņās, un brīdinātas.

20. augusta vakarā komisārs Klods Lebels, kas sestdienas pēcpusdienu pavadīja savā dārzā, tērpies adītā kamzoli un dungriņbiksēs, pēkšņi

tika aicināts pie telefona, lai ierodas ar ziņojumu ministra personiskajā kabinetā. Sešos viņam atsūtīja pakaļ mašīnu.

Ieraudzījis ministru, Lebels bija pārsteigts. Francijas drošības aparāta šefs izskatījās saguris un saspringts. Viņš šķita novecojis pa šim četrdesmit astoņām stundām, ap acīm bija bezmiega ievilktas rievas. Viņš pamāja, lai Lebels apsēžas krēsla pretim pie galda, bet pats apsēdās savā iemīļotajā grozāmajā krēsla, kas ļāva verot Bovo laukumu. Taču šoreiz viņš pa logu neskatījās.

- Mes nevaram viņu atrast, - ministrs īsi teica. - Viņš ir izgaisis, nozudis no zemes virsas. Esam pārliecināti, ka oasieši, tāpat ka mes, nezina, kur viņš ir. Padibenes nav viņu ne manījušas, ne redzējušas. Korsikāņu savienība domā, ka pilsēta viņa nav.

Veļu vakara Šakālis izlika visus savus sagatavošanās piederumus Žila Bernara guļamistaba. Uzgultas nu bija vecais melno kurpju pāris, pelēkās vilnas zeķes, bikses, krekls ar vaļējo apkakli, garais armijas šinelis ar apbalvojumu lentitem un Francijas kara veterāna Andre Martena melnā berete. Šim mantām virsu viņš uzmeta Brisele izgatavotos viltotos dokumentus, kas apliecinaja drēbju valkātāja jauno identitāti.

Turpat viņš nolika ari visas piecas tērauda caurules, kuras izskatījās ka no alumīnija un kurās bija ievietotas šautenes sastāvdaļas, klusinātājs un teleskops. Blakus bija melnais gumijas knibulis, kura bija iebāztas piecas sprāgstošas lodes.

Izņēmis no gumijas ietvara divas un ar knaiblēm piesardzīgi nokniebis tam galvas, viņš izkratīja no dobumiņa mazo kordita gabaliņu. Nederīgās patrončaulas iesvieda pelnu trauka. Palika trīs lodes, ar tām jāpietiek.

Divas dienas viņš nebija skuvies, un viņa zodu klāja gaiši zeltaini bārdas rugāji. Tos viņš nodzis nevīžīgi, ar neaso bārdas nazi, ko bija nopircis, iebraucot Parīze. Vannas istaba uz plaukta stāvēja ari losjona pudele, kura īstenībā bija ielieta pelēka matu krasa, ko viņš jau vienreiz bija lietojis garidznieka Jensena maskai, kā ari šķīdinātājs. Viņš bija nomazgājis Marti Šulberga matu kastaņbruno krasu, un, sēdēdams pie guļamistabas spoguļa,-apgrieza savus gaišos matus arvien īsākus un * īsākus, līdz beidzot tie izskatījās pēc izspūruša susekļa.

Šakālis vēlreiz visu parskatija, pārbaudīja, vai rītdienai viss kārtībā, tad pagatavoja sev omleti, apsēdas pie televizora un skatījās varietē izrādi, kamēr pienāca laiks iet gulēt.

Svētdiena, 1963. gada 25. augusts, bija briesmīgi tveicīga. īsts siena laiks, tieši tāpat kā pirms gada un trim dienām, kad pulkvedis leitnants Žans Mari Bastjēns Tiri ar saviem vīriem mēģināja nošaut Šarlu de Gollu pie Ptiklamāras.

Šajā brīvdiena Parīze svinēja atbrivošanos no vāciešiem pirms deviņpadsmit gadiem, bet pilsēta bija septiņdesmit pieci tūkstoši, kas svīda zilas serža bikses un svārkos, pulēdamies pārējos turēt pie kartības. Prese plaši izreklamētajos brīvības atdzimšanas dienas pasākumos piedalījās daudz cilvēku. Vairums no klātesošajiem lāga nedabūja valsts galvu saskatīt, jo viņš visu laiku soļoja starp brašu gvardu un policistu rindām. Ģenerāli de Gollu ielenca ari visi četri miesassargi. Par laimi, viņš bija īsredzīgs un nevēlējās atklātībā nesat brilles, tāpēc to visu nepamanīja.

Ceremonija pie Triumfa arkas norisa tieši tā, kā plānota, un visu laiku lielais jumtu pusloks pretim Etuala laukumam bija pilns ar simtiem cilvēku, kuri ar tālskatiem unšautenēm salikuši tupēja aiz skursteņiem, vēroja un sargāja. Kad prezidenta mašīna beidzot aizbrauca pa Elizejas laukiem uz Dievmātes katedrāles pusi, tie atviegloti uzelpoja un saka kāpt leja.

Tas pats notika katedrāle. Ceremoniju vadīja Parīzes arhibīskaps ar prelātiem un garīdzniekiem abās pusēs, un viņus visus novēroja, kamēr tie pārģērbās. Eņģeļu kori paslēpti stāvēja divi viri ar šautenēm (pat arhibīskaps nezināja, ka viņi tur stāv) un vēroja leja sapulcējušos cilvēkus. Starp dievlūdzējiem bija neskaitāmi policisti privātās drebes, kas, ceļos nometušies, acis ciet nevēra, tomēr lūdza tikpat dedzīgi, ka visi pārējie, tikai citu, savu pašu vecveco policistu lūgsnu: "Mīļais Dievs, tikai ne tagad, kad esmu darbā!"

Ārpusē vairāki skatītāji, kaut ari divsimt metru no katedrāles, tūlīt tika aizraidīti, tikko kads bāza roku žaketes kabatā. Viens tikai gribēja pakasīt padusi, otrs - izņemt cigarešu etviju.

Vel arvien nekas nenotika. Nekur ne no viena jumta puses nedzirdēja šautenes klakšķi, ne apslapētu bumbas sprādzienu. Policisti pat pētīja cits citu, lai botu droši, ka kolēģim patiešām ir nozīmīte, ko izsniedza šorīt agri no rīta, lai Šakālis nevarēto to atdarināt on nomasketies par policisto. Viens, kas bija savu nozīmīti pazaudējis, tika arestēts turpat uz vietas un iegrūsts mašīnā. Viņam atņēma aotomatu un viņu atbrīvoja tikai vakarā.

Monvalerjēnā atmosfēra bija elektrizēta, bet, ja prezidents to ari manīja, tad neka neizrādīja. Drošības viri sprieda, ka iekša, kremacijas telpa, ģenerālis būšot drošībā, toties šis strādnieku priekšpilsētas šaurajās ielas ģenerālim draudēs vislielākās briesmas. Bet Šakālis šai bridi atradās pavisam citur.

Pjēram Valremi viss bija līdz kaklam. Karsti, blūze pielipusi pie muguras,automāta siksna berza plecucauri sasvīdušajai drebei, viņam slāpa, bija tieši pats pusdienas laiks, un'viņš zināja, ka pusdienas nedabūs. Viņš jau sāka nožēlot, ka vispār iestājies darbā drošības dienesta.

Viss jau bija bijis ļoti labi toreiz, kad viņu atbrīvoja no darba fabrika Roena un klerks Darba birža paradīja plakātu, no kura starojoši smaidošs puisis formas tērpa vēstīja pasaulei, ka viņam esot darbs ar nākotnes izredzēm un priekšā interesanta dzīve. Formas tērps bijdē izskatījās ta, it ka to būtu piegriezis pats Balensjažs. Un tā Valremi bija pierakstījies.-

Neviens viņam neko nebija teicis par dzīvi barakas, kas līdzinājās cietumam. Un netika teikts ari par apmacibam, trauksmi naktis, ne ari par formas blūzi, kas grauza, ne par stundām ilgo stāvēšanu ielu stūros neganta aukstuma vai karsta tveicē, gaidot savu lielo stundu, kas nenāca un nenāca. Cilvēkiem dokumenti allaž bija kartībā, viņu uzvešanās nevainojama. Tādos apstākļos ikviens var kļūt par dzērāju.

Un nu Parīze, pirmais ceļojums ārpus Roenas. Viņš bija domājis, ka redzēs Gaismas pilsētu. Bet nekādu cerību, tikai vēl vairak nepatikšanu klāt pie tām, kas jau bija līdz šim.

- Pieskati tur to pūļa nosprostojumu, Valremi. Nu, stāvi pie tā, skaties, lai tas neizkustas, un nelaid nevienu tam garām, ja nav atļaujas, saprati? Tavs darbs ir atbildīgs, manu zēnj.

Ir gan atbildīgs! Skaidrs, šie ir drusku nojūgušies ar to Parīzes atbnvošanas dienu, saveduši šurp tukstošus no provinces, lai papildinātu Parīzes spēkus.Tebija cilvēki no desmit dažādam pilsētām, un parizieši baumoja, ka varot sagaidīt kaut kadu notikumu, - kāpēc citādi visa šī jezga? Baumas, mūžīgas baumas! Nekad nekas nopietns neatgadījās.

Valremi pagriezās un atskatījās uz Renna ielu. Pūļa nosprostojums, ko viņš apsargāja, bija ķēde, kas stiepās pāri ielai no vienas ēkas līdz otrai, kādus divsimt trīsdesmit metrus no 18. jūnija laukuma. Dzelzceļa stacijas fasāde bija simt metrus aiz laukuma un šaipus skvēra, kur notiks ceremonija. Pa gabalu viņš varēja saskatīt šai skvēra dažus cilvēkus, kas iezīmēja vietas, kur nostādīt vecos veterānus, kur jāstāv ierēdņiem un Republikas gvardes orķestrim. Vel trīs stundas. Jēzus, vai tas nekad nebeigsies?

Pie barjeras sāka pulcēties publika. Tiem nu gan ir fantastiska pacietība, viņš nodomāja. Jocīgi, ka var gaidīt tāda tveicē stundām ilgi tikai tāpēc vien, lai redzētu galvu apveidus trīssimt metru attālumā un nojaustu, ka tur ir ari de Golls. Bet ļaudis jau vienmēr nāca tur, kur bija vecais Šarls.

Gar barjeru izklaidus bija salasījušies kadi divi simti, kad viņš ieraudzīja veco viru. Tas kliboja pa ielu, un tā vien izskatījās, ka vēl pusjudzi viņš nemūžam nenoies. Melna berete bija sviedru.plankumos, un garais šinelis sniedzās zem ceļiem. Pie krūtīm kratijas un džinkstēja medaļu rinda. Vairāki noskatījās vina ar žēlumu.

Šie vecie kraķi vienmēr glabā savas medaļas, Valremi nodomāja, vienīgā manta, kas tiem dzīvē pieder. Varbūt ta patiešām ari bija pēdējā manta, kas viņiem piedereja. Īpaši tad, ja viena kāja sašauta. Varbūt jaunība viņš ir skraidījis apkart, kad vēl bija abas kajas, ar ko skriet, - Valremi nodomāja, skatīdamies, ka vecais kliboja pa ielu. Tagad viņš izskatijas pec ievainotas kaijas, kādas Valremi bija reiz redzējis Ker- madekas pludmale.

Lai Dievs žēlīgs, ja viss atlikušais mūžs japavada, klibojot uz vienas kājas un atspiežoties uz alumīnija kruķa! Vecais piekliboja viņam klāt.

Je peux passer? [70] - viņš bikli vaicāja.

Nu, tēt, paradi savus papīrus!

Vecais veterāns pavandijās sen nemazgātā krekla iekšpuse. Viņš izvilka divas apliecības, kuras Valremi paņēma un apskatīja. Andrē Martens, Francijas pilsonis, piecdesmit trīs gadus vecs, dzimis Kolmarā, Elzasa; dzīvesvieta - Parīze. Otra apliecība ari uz tā paša varda. Tai augša pari bija uzrakstīts: Mutile de Guerre.1

Jā, invalids tu gan esi pamatīgs, Valremi nodomāja. Viņš nopētīja fotogrāfijas uz abām kartēm. Viens un tas pats cilvēks, bet fotografēts dažādos laikos. Viņš pacēla galvu.

Noņem bereti!

Vecais noņēma bereti un sažņaudza rokā. Valremi salīdzināja šo seju ar fotogrāfijā redzamo. Ta pati. Tas vecais izskatijās slims. Un skujoties viņš bija sagriezies un uz pušumiem uzlīmējis mazus tualetes papīra gabaliņus, kuros vel rēgojas asinis. Seja bija pelēcīga un nosvīdusi. Virs pieres peleku matu kumšķi slejas augšup uz visam pusēm, izspūruši, noraujot bereti. Valremi atdeva apliecības.

Kāpēc jus ejat uz to pusi?

Es tur dzīvoju, - vecais teica. - Esmu pensionārs. Dzivoju bēniņos.

Valremi parāva apliecības atpakaļ. Adrese tur bija, Renna ielā 154,

Paris 6eme. Viņš paskatījās uz māju, kas pacēlās pari viņa galvai. Tai uz durvīm bija uzrakstīts numurs 132. Pareizi gan, 154 jābūt tur tālāk uz priekšu. Nebija nekada īpaša rīkojuma neļaut večukam iet uz mājām.

Labs ir, ej ar. Tikai neiekulies ķezā. Pec paris stundām te bus Lielais Šarls.

Večuks pasmaidīja, apliecības kabatā iebāzdams, un gandrīz paklupa uz savas vienas kājas un kruķa, tā ka Valremi pastiepa roku uri viņu pieturēja.

Zinu. Viens no maniem vecajiem biedriem šodien ari saņems medaļu. Es savu dabūju pirms diviem gadiem, - un viņš piesita pie krutim, kur karājas atbrīvošanas ciņu medaļa, - bet es to saņemu no kara ministra.

Valremi pablenza uz medaļu. Tad tada ta ir. Sīka vienība, lai par to samaksātu ar kāju. Bet tad viņš atcerējās savu atbildību un īsi pamāja. Vecais aizkliboja pa ielu talak. Valremi pagriezās, lai aizturētu vel kadu, kas mēģināja tikt garām barjerai.

Labi, labi, pietiks. Stāviet tur, aiz barjeras.*

Pēdējais, ko viņš redzeja, bija šinelis, kad gājējs nozuda kādās durvis ielas gala pie skvēra.

Bertas kundze pārsteigta pacēla galvu, kad pār viņu krita kāda ena. Diena bija grūta, policisti ieskatījās katrā istaba, un viņa nemaz nezināja, ko viņas īrnieki teiktu, ja bijuši mājās. Par laimi, mājās bija tikai tris, citi visi aizbraukuši atvaļinajumos.

Kad policija bija aizgājusi, viņa varēja atkal apsesties sava parastajā vieta durvis un kadu bntiņu mierīgi atpūsties. Ceremonija, kurai vajadzēja notikt pec divām stundām simt jardus tālāk pari skvēram Stacijas laukumā, viņu ne mazākā mērā neinteresēja.

Excuse-moi, madamees gribētu lugt… varbūt varētu glāzi ūdens. Tik briesmīgi karsti gaidīt, kamēr sāksies… '

Viņa paskatījās vecajam seja, tad uz šineli tērpto stāvu - tads pats šinelis reiz bija ari viņas nelaiķim, ar medaļām kreisa jā puse. Viņš smagi atspiedās uz kruķa, un no šineļa lauka rēgojas tikai viena pati kaja.Seja izskatijas sakritusi un nosvīdusi. Bertas kundze salocīja savu adāmo un iebāza priekšauta kabatā.

- Oh, tnon paitv' monsieuršita staigāt apkārt… un tāda karstuma. Ceremonija bus tikai pec divām stundām. Jūs esat atnācis par agru. Nāciet iekša, nāciet iekša…

Viņa aizšļūca pie savas istabas stiklotajam durvīm priekšnama dziļuma, lai sadabūtu glāzi ūdens. Kara veterans kliboja viņai nopakaļ.

Odenim pa virtuves krānu plūstot, viņa nedzirdēja, ka ārdurvis aizveras, viņa gandrīz nemaz nejuta, kā šis cilvēks ar kreisas rokas pirkstiem satvēra viņas kaklu. Trieciens ar labas plaukstas malu pa deniņiem bija pilnīgi negaidīts. Tekošais krāna ūdens un glāze, kas pildījās viņas acu priekšā, eksplodēja sarkanās un melnas sastavdaļās, un setnieces ķermenis bez skaņas sabruka uz grīdas.

Sakalis pavēra šineļa priekšu, pataustīja vestē un atāķēja siksnu, kas turēja labo kāju piesietu zem sēžamvietas. Izstiepjot kāju un berzējot notirpušo locītavu, seja viņam saspringa sāpēs. Krietnu bridi viņš ļāva asinīm ieplūst atpakaļ kājas ikros un potītē un tikai tad riskēja uz tas brīvi nostāties.

Pēc piecām minūtēm Bertas kundzes rokas un kājas bija sasietas ar lentes sagriezto lupatu, ko Sakalis atrada zem izlietnes, un mutei virsu uzlīmēts liels plāksteris. Tad viņš iestiepa viņu pieliekamajā un aizvēra durvis.

Pārmeklējis istabu, Sakalis atrada galda atvilktnē dzīvokļu rezerves atslēgas. Aizpogājis šineli, viņš paņēma kruķi, to pašu, uz kura bija klibojis Briseles un Milānas lidostā pirms divpadsmit dienām, un paskatījās ārā. Kāpņu telpa bija tukša. Viņš izgāja no istabas, aizslēdza durvis un metās augša pa kāpnēm.

Sestajā stāvā, izvelējies Beranžē jaunkundzes dzīvokli, pieklauvēja. Ne skaņas. Nogaidīja un pieklauvēja vēlreiz. Ne šajā, ne blakus dzīvokli, kur dzīvoja Sarje kungs ar kundzi, nekas nebija dzirdams. Paņēmis atslēgas, viņš sameklēja Beranžē vardu, iegāja dzīvokli un aizslēdza durvis.

Piegājis pie loga, paskatījās ārā. Pāri ielai, uz pretējo namu jumtiem

pozīcijas iekārtojās viri zilās uniformās. Viņš bija ieradies tieši'laikā.

Atkāpies izstieptas rokas attāluma, viņš atāķēja logu un mierīgi atvēra

abas puses uz iekšu, līdz tās atdūrās pret istabas sienam. Tad pagājās :

1 Ak, mans nabaga kungs. (Franču vai.)

… es gribētu lūgt… varbūt varētu glāzi ūdens.

telpas dziļuma. Pa logu uz paklāja krita plata gaismas palts. Kontrasta ar to pāreja istabas daļa šķita tumša.

Ja viņš turesies nost no šis gaismas strēles, tad novērotāji neko nevarēs saskatīt.

Piegājis pie loga no sāniem, aizkaru ena turedamies, viņš konstatēja, ka var skatīties lejup un uz stacijas laukuma sānu pusi simt trīsdesmit metrus tālu. Astoņas pēdas no loga viņš novietoja viesistabas galdu, vispirms noņēmis galdautu un trauku ar maksligajām puķēm. Ta vieta uzlika divus atzveltņa spilvenus. Tie bija domāti atbalstam, kad vajadzēs šaut.

Šakālis novilka šineli un uzrotija piedurknes. Kruķi sadalīja sastāvdaļas, sekciju pec sekcijas. Melna gumija tā gala tika noskrūvēta, un dobuma iev izejās trīs atlikušās lodes. Pašla ik beidzas no pārejām lodēm izņemta kordita izraisītais svīšanas un nelabuma efekts, kas bija palīdzējis ticami tēlot kara invalidu.

Viņš atskruveja kruķa otru sekciju un izvilka notā klusinātāju. Nākamā sekcija deva teleskopu. Kruķa biezākajā daļa bija stobrs un laidnis.

No Y-veida laidņa \irs savienojuma viņš noslidināja abus tērauda stieņus, kas, kopa sakļauti, veidoja šautenes balstu.

Rūpīgi un ar mīlestību Šakālis salika šauteni kopā. Beidzot uzmauca teleskopu un nostiprināja.

Dz krēsla pie galda sēdēdams, viegli uz priekšu salicis, ieroča stobru uz virsēja spilvena uzlicis, viņš paskatījās caur teleskopu. Fokusa iznira saules pielietais skvērs zem logiem piecdesmit pēdas zemāk. Kāda vira galva, kurš izrīkoja stāvētājus, pārslīdēja pāri teleskopa skata līnijai. Šakālis noregulēja palielināmos stiklus. Galva nu rādījās liela un skaidra, tik liela, kāda izskatījās melone Ardenās, meža izcirtuma.

Apmierināts viņš visbeidzot salika trīs lodes uz galda malas rinda kā zaldātus. Atbīdīja šautenes bultu un iebīdīja stobra pirmo lodi. Ar vienu vajadzētu pietikt, lai gan vel divas bija rezervē. Beidzot šauteni uzmanīgi nolika starp spilveniem un iebāza roku kabatā pec cigaretēm un sērkociņiem.

Dziļi ievilkdams cigaretes dūmus, viņš atzvēlās krēslā, lai vēl gaidītu stundu un trīs ceturtdaļas.

21. nodaļa

Komisārs Klods Lebēls jutas, it kā nekad mūžā neko nebūtu dzēris. Mute bija sausa, un mele lipa pie aukslējām, it kā būtu tur piemontēta. Ne jau tikai karstums radīja šo sajutu. Pirmo reizi možā viņš patiesi baidījās. Sopecpusdien kaut kas notiks, par to viņš bija pārliecināts, un vēl aizvien viņam nebija nekādu pieturas punktu, ka tas notiks un kad.

Šorīt viņš bija uzturējies pie Triumfa arkas, tāpat Katedrālē un Monvalerjenā. Tur nekas nebija noticis. Pusdienojot kopā ar dažiem vīriem, kurus pedejo reizi bija sastapis ministrija šorīt agri, viņš ievēroja, kā mainās noskaņojums: no saspringta vai dusmīga pārvēršoties gandrīz vai tāda kā eiforija. Vel atlika tikai viena ceremonija. Viņam iegalvoja, ka 18. jūnija laukums bus ielenkts un nebūs nevienam pieejams.

- Tas ir aizbraucis, - Rolans teica, kad viņi beidza pusdienot uz terases netālu no Elizejas pils, kur ēda ģenerālis de Golls. - Prom viņš ir. Un tas ir prātīgi. Gan jau kādreiz viņš atkal uzpeldēs, un tad mani zeni to dabūs roka.

Tagad Lebēls nemierīgi klīda gar poli, kas tika turēts divsimt metru attālu, Monparnasa bolvāri, tik tālu no skvēra, ka neviens nevareja redzēt, kas tur notiek. Katrs policists, ko viņš uzrunāja pie barjeras, ziņoja vienu un to pašu: kopš barjeras divpadsmitos bija uzceltas, neviens tām garām nebija ticis.

Galvenās ielas bija nosprostotas, šķērsielas nosprostotas, alejas nosprostotas. Jumtus novēroja un apsargāja, pati stacija čumēja no virsniekiem, un bēniņi, kuro logi izgāja pret laokumu, bija pilni ar drošībniekiem. Viņi drūzmējās ari augšā uz lielajiem lokomotīvju šķuņu jumtiem, paceldamies augstu virs platformām, no kurām visi vilcieni šodien bija novirzīti uzSenlazēras staciju.

Katra ēka bija pārmekleta no pagrabiem līdz bēniņiem, vairums dzīvokļu tukši, to īrnieki atvaļinājumos piejūras vai kalnos.

Vardu sakot, 18. jūnija laukuma apkaime bija noslēgta "ciešāk par peles slazdu". Lebēls pasmaidīja, atcerējies provinces komisāra izteicienu. Bet tad, smaids pēkšņi nozuda: komisārs tomēr nebija spējis Šakāli aizturēt.

Viņš parstaigāja šķērsielas, uzrādīdams policijas caurlaidi, un iznāca Renna ielā. Tā pati aina, iela hosprostota divi simti metru no skvēra, pūlis sadruzmejies aiz nosprostojuma, iela tukša, atskaitot patrulējošos. Lebēls atkal saka viņus izprašņāt.

Vai kads ir redzēts? Ne, mans kungs. Vai kāds nav gājis garām - vispār kads? Ne, mans kungs.

Viņš dzirdēja, ka stacijas laukuma Republikas gvardu orķestris sāka skaņot savus instrumentus. Lebels paskatījās pulksteni. Nu jau ģenerālis varēja ierasties kuru katru bridi.

Vai nav redzēts kads ejam garām - vispār kāds? Ne, mans kungs. Pa šo ielu ne. Labs ir, turpiniet tādā pašā gara.

Viņš dzirdēja, ka skvērā tika izsaukta kāda pavele, un no Monpar- nasa bulvāra viena gala 18. jūnija laukuma iegriezās autokolonna. Lebēls skatījās, ka tā parādījās Stacijas laukuma vārtos, policijai stāvot parādes stājā un salutējot. yisi, kas atradās uz ielas, skatījās uz mirdzošajam melnajam mašīnām. Pūlis aiz barjerām, dažus jardus no Lebela, tiecās tiktcauri. Viņš paskatījās uzjumtiem. Krietni puiši! Vērotāji uz jumtiem nelikās ne zinis par to, kas notika apakša, viņu acis nenovērsdamas pētīja jumtus un logus pāri ielai, viņi bija salikuši pie margām un ieraudzītu pat vismazāko kustību pie loga.

Tagad Lebels bija nonācis līdz Renna ielas rietumu pusei. Spraugā, kurdivi pēdējie tērauda nosprostojumi atduras pret 132. nama mūriem, stāvēja kads jauns Drošības dienesta puisis. Lebels paradīja viņam savu apliecību, un tas sastinga miera staja.

Vai uz šo pusi kāds ir gājis?

Ne, mans kungs.

Cik ilgi jus jau šeit stāvat?

No divpadsmitiem, mans kungs, kad tika slēgtas ielas.

Vai caur šo spraugu neviens nav izgājis?

Nē, mans kungs. Ak tā… tikai viens vecs kroplis, kurš dzīvo tur tālāk.

Kāds kroplis?

Tāds jocīgs večuks, mans kungs. Izskatījās pec suņa slikti. Viņam bija personas apliecība un kara invalida apliecība. Adrese Renna ielā 154. Nu, man taču vajadzēja viņu izlaist cauri, mans kungs. Viņš patiešām izskatījās pavisam slims. Nav ar nekāds brīnums - tai šineli un šitāda laika. Ka ķerts…

Šinelī?

Ja, mans kungs. Garā šineli. Kādi jau tiem vecajiem zaldātiem palaikam ir. Bet šitādā tveicē ar tādu ir par karstu.

Kas šim kaitēja?

Viņš jutas savārdzis no karstuma, tā šķiet, mans kungs.

Jūs teicat, ka viņš bijis kara invalīds. Kadā ziņa?

Viena kāja, mans kungs. Viņš klunkuroja ar kruķi.

No skvēra šurp atlidoja pirmie trompešu toņi: "Uz priekšu, tēvuzemes deli…" Pūlī vairāki cilvēki sāka dziedat līdzi Marseljezas pazīstamo melodiju.

Uz kruķa? - Lebelam pašam sava balss šķita sīka un klusa, it ka naktu no liela tāluma. Barjeras sargs skatījās viņā kā lūgdamies.

Jā, mans kungs. Uz kruķa, kā jau allaž tie, kam nav vienas kājas. Uz tāda alumīnija kruķa.

Bet Lebels pēkšņi cik vien jaudas sāka skriet pa ielu, uzkliedzis, lai puisis seko.

Mašīnas bija apstādinātas cita aiz citas gar stacijas fasādes muri. Tieši pretim mašīnam, gar margām, kas stacijas laukumu atdalīja no skvēra,staveja desmit medaļu saņēmēji - bija paredzēts, ka tas pasniegs valsts galva. Stacijas laukuma austrumu puse pulcējās ierēdņi un diplomātiskais korpuss - stingrs pelēku uzvalku moris, tikai šur tur pazibēja Goda Leģiona sārtā lentīte.

Rietomu pusi veidoja Republikas gvardu sarkanie pušķi un spožās ķiveres - orķestranti stāvēja mazlietiņ priekša goda sardzei.

Ap vienu no mašīnām pretim stacijas fasādei bija sastājušies protokolšefi un pils darbinieki. Orķestris saka spelet Marseljēzu.

Šakālis pacēla šauteni un paskatījās caur tēmēkli uz stacijas laukumu. Viņš izvēlējas vistuvāko kara veterānu, pirmo, kam vajadzēja saņemt medaļu. Tas bija īss, drukns un stāvēja, stalti saslejies. Viņa galva bija skaidri saskatāma, gandrīz profila. Pec brīža pretim viņam, kādu pēdu garāks, parādīsies kāds cits - lepna, augstprātīga seja, galvā haki krāsas formas cepure ar divām zelta zvaigznēm.

Marchons, Marchons, a la Victoire.J Bum-ba-bum. Valsts himnas pēdējas skaņas izgaisa, iestājās pilntgs klusums. Pāri stacijas laukumam atbalsojas gvardes komandiera sauciens.

General Salutē… Prese-e-e-ent armsl [71] Atskanēja trīs precīzi klakšķi, visi reizē, kad balti cimdotās rokas satvēra šautenes parādes stājai, sasitot papēžus. Cilvēku bars ap mašīnu pašķirās divās daļās. Vidū parādījās viens vienīgs stāvs un saka iet uz veterānu pusi. Piecdesmit metru atstatumā pārējie pavadoņi apstājās, izņemot veco cīnītāju ministru, kam vajadzēja stādīt prezidentam priekša veterānus, un kādu virsnieku, kas nesa samta spilventiņu, uz kura rinda bija salikti desmit metāla gabali un desmit raibas lentītes.

Vai šeit? - Lebēls elsdams apstājas un pamāja uz kādām durvīm.

Man ta liekas, mans kungs. Ja, tas bija šeit, otrās durvis no gala. Te viņš iegāja iekšā.

Bet mazais detektīvs jau skrēja pa eju, un Valremi viņam sekoja, itin priecīgs, ka ticis projām no ielas. Ja viņu gribēs nolikt "uz lāpstiņām", vienmer varēs pateikt, ka tas mazais jocigais vīriņš bija policijas komisārs.

Kad Valremi iemetas kāpņu telpa, detektīvs jau raustīja durvju sardzes istabas durvis.

Kur ir sētniece? - viņš sauca.

Nav ne jausmas, mans kungs.

Pirms viņš paguva vel ko piebilst, mazais vīriņš ar elkoni jau bija izsitis durvju stiklu, iebāzis roku un atvēris durvis.

Seko man! - viņš uzsauca, drāzdamies iekša pa durvīm.

"Tā jau nu es tev skriešu pakaļ," Valremi nodomāja. "Tu taču esi ķerts!" v

Mazo detektīvu viņš panāca pie pieliekama durvīm. Paskatījies komisāram par plecu, ieraudzīja uz grīdas guļam sasieto durvju sardzi, vel aizvien nesamaņā.

"Va velns!" Pēkšņi iešāvās prata, ka tas mazais vīrelis nebūt netaisa jokus. Viņš patiešām ir policijas komisārs, un viņi abi patiešām vajā noziedznieku. Tas nu bija tas lielais bridis, par kuru viņš bija sapņojis, un Valremi velējās, kaut butu jau ticis atpakaļ baraka.

Augšējais stāvs! - detektīvs iesaucas un drāzās pa kāpnēm tada ātruma, kas pārsteidza Valrerrii, kurš nu aizelsies joņoja viņam nopakaļ* skrējienā noraudams no pleca karabini.

Francijas prezidents apstājās pie pirmā veterāna rindas gala un viegli pieliecas, lai dzirdētu, ko ministrs paskaidro - kā šo veterānu sauc un ko viņš pirms deviņpadsmit gadiem veicis, lai nopelnītu apbalvojumu. Kad ministrs beidza, prezidents nolieca galvu uz veterāna pusi, pagriezās pret spilventiņa turētāju un paņēma medaļu. Orķestrim klusi spēlējot La marjolaine\ staltais ģenerālis piesprauda medaļu pie vecā vira iznestajām krūtīm. Tad atkāpās, lai salutētu.

Sešus stāvus augstāk, simt trīsdesmit metrus tālāk Šakālis stingri turēja roka šauteni un raudzījās uz teleskopa krustiņu. Viņš skaidri varēja saskatīt vaibstus, formas cepures aizēnoto pieri, acis, izliekto degunu. Redzēja, ka nolaidās pie cepures sveicienam pacelta roka, un noregulēja krustiņu uz deniņiem. Leni, viegli viņš nospieda gaili.

Nakamajā sekundes daļā Šakalis skatījās lejup uz stacijas laukumu un neticēja pats savam acīm. Pirms vel lode bija izskrējusi no stobra gala, Francijas prezidents bez jebkāda brīdinājuma atri pastiepās uz priekšu unsvijnigi nomutēja veterānu uz abiem vaigiem. Ta ka viņš bija kādu pedu garāks, tad vajadzēja pieliekties, lai sniegtu tradicionālo apsveikuma skūpstu, ka tas ir parasts frančiem un dažam citām tautām, bet kas mulsinaja anglosakšus.

Velak tika konstatēts, ka lode paskrējusi garam pieliektajai galvai par kadu collas desmitdaļu. Vai prezidents bija dzirdējis to nosvilpjam - tas netika noskaidrots. Viņš neko neizrādīja. Ministrs un ierēdņi nedzirdēja neko, tāpat tie, kas stāvēja piecdesmit metrus tālāk.

La Marjolaine skanēja joprojām. Prezidents, uzspiedis otru buču veterāna vaigam, izslējās un nosvērtā gaita piegaja pie nakama.

Šakalis saka klusi un nešpetni lādēties. Nekad mūžā viņš vēl nebija nopūdelējis stāvošu mērķi un simt trīsdesmit jardu attālumā! Bet tad viņš nomierinājās, vēl jau bija laiks. Viņš atrāva šautenes aizslegu, izmeta izlietoto čaulu uz paklāja un, paņēmis no galda otru lodi, iebāza to vieta un aizvēra aizslegu.

Klods Lebēls aizelsies uzskrēja sestajā stāvā. Viņam likās, ka sirds izsprāgs no krūtīm un noripos leja visus sešus stāvus. Uz ielas puses dzīvokļiem veda divas durvis. Viņš lūkojās uz vienam, tad otram, nevaredams ātruma izšķirties. Pieskreja Valremi, karabini pie gurna. Kamēr Lebels vel vilcinājās, aiz vienam pēkšņi klusi, bet nepārprotami atskanēja "futt". Viņš ar pirkstu parādīja uz šo durvju atslēgu.

-Sašauj to! - Lebels pavēlēja atkāpdamies. Valremi atsperas uzabam kājām un izšāva. Uz visam pusēm izsprāga koka un metala šķembas. Durvis nodrebēja un iegāzās uz iekšu. Valremi ieskrēja iekša pirmais, Lebēls - aiz viņa.

Valremi tūlīt pazina sirmās matu šķipsnas, bet tas ari bija viss zinamais. Šim cilvēkam bija abas kajas, šineļa mugura vairs nebija, rokas viņš turēja šauteni un bija spēcīgs, jauns vīrietis. Bet viņš neatvēlēja Valremi laiku gudrot, pielecis kajas un pagriezies, Šakalis izšāva. Lode neradīja nekādu skaņu. Lebelam ausis vel skanēja Valremi šāvienu atbalss. Lādiņš ietriecās Valreml krūtis, ķēra ribas un eksplodēja. Puisis spēji sajuta lielas un plosošas sāpes, tad tas izzuda. Gaisma nodzisa, it kā vasara uzreiz butu pārvērtusies ziemā.

Paklājs it kā pacēlās un iesita viņam pa vaigu, bet īstenībā tas bija viņa vaigs, kas tagad bija piespiests paklājam. Gurni un vēders neko vairs nejuta, pec tam ari krūtis un kakls. Pēdējais, ko Valreml atcerējās, bija sāļa garša mute, tāpat kā pēc peldes Karmadekas jūrmalā, kur uz staba tupēja vienkajaina kaija. Pēc tam viss satumsa.

Pāri viņa līķim Lebēls skatījās tam otram acis. Sirds vairs netrakoja.

Šakālis, - viņš teica.

Un otrs vienkārši atbildēja:

Lebels…

Šakalisatrāva aizslēgu. Lebels redzēja pazibam čaulu, kad tā nokrita zemē. Sakalis paķēra kaut ko no galda un iegrūda stobrā. Viņa pelēkas acis joprojām lūkojās Lebelā.

"Viņš mēģina mani hipnotizēt," Lebels nodomāja ar dīvainu nerealitātes sajūtu. "Tūlīt šaus. Viņš mani nogalinās."

Tad Lebēls saņēmās un paskatījās zeme. Drošības dienesta puisis bija nokritis uz sāniem, karabine izslīdējusi no pirkstiem un nu gulēja Lebelam pie kājām. Gluži neapzinati Lebēls nokrita uz ceļiem, paķēra MAT 49, ar vienu roku pasvieda augšup, ar otru taustīja gaili. Viņš dzirdēja, ka Sakalis aizcirta aizslegu, un šai bridi pirksti atrada karabines gaili un nospieda to.

Sprāgstošās munīcijas troksnis piepludināja visu istabu un bija dzirdams ari skvērā. Vēlāk žurnālistiem tika paskaidrots, ka tas bijis motocikls, kuru pašā ceremonijas laika kads ēzelis iedarbinājis dažas ielas tālāk. Šakāli trāpīja puse magazīnas, kas bija pielādēta ar deviņu milimetru lodēm, - tieši krūtis, pacēla uz augšu, gaisā apgrieza un kā saņurcītu saini nosvieda zemē istabas otrā kaktā pie dīvāna. Krizdams viņš norāva līdzi stāvlampu. Talu lejā orķestris sāka spēlēt Mon Regi- ment et la Patrie

Superintendantam Tomasam piezvanīja no Parīzes sešos. Viņš lika atsaukt savu vecāko inspektoru.

Viņi to dabūjuši rokā, - Tomass teica. - Parīzē nekādu problēmu nav, tomēr aizejiet uz tā dzīvokli un nokārtojiet visu, kā nākas.

1 Mans pulks un dzimtene. (Franču vai.) 282

Neviens no klātesošajiem neizrādīja nekādu interesi par vienkāršo dēļu zārku un ta nolaišanu kapā…

Pulksten astoņos inspektors pedejo reizi izskatīja Kaltropa mantas, un dzirdēja, ka pa vaļējām durvīm kāds ienāk. Viņš atskatījās. Tur stāvēja svešs vīrietis un blenza šurp. Liela auguma, dušlgs vīrietis.

Ko jūs šeit meklējat? - inspektors vaicāja.

To pašu es gan varētu jautāt jums. Pie velna, kā jums šķiet, ko jūs te darāt?

Labi, labi, bet nu pietiek, - inspektors teica. - Jūsu vārds?

Kaltrops, - ienācējs sacīja. - Čārlzs Kal trops. Šis te ir mans dzīvoklis. Un ko jūs, velns parāvis, šeit darāt?

Inspektors velējās, kaut viņam klāt būtu ierocis.

Nu, labi, - viņš mierīgi teica. - Man liekas, būs labāk, ja jūs atnāksiet uz Jardu mazliet aprunāties.

Sasodīti pareizi! - Kaltrops teica. - Jums būs šis tas jāpaskaidro.

Tomēr īstenība paskaidrojumus sniedza Kaltrops. Viņš tika aizturēts

uz divdesmit četrām stundām, kamēr no Parīzes pienāca trīs apstiprinājumi, ka Šakālis ir miris, un piecu dažādu krodziņu un viesnīcu saimnieki Skotija, Sezerlendas grāfistē, bija apliecinājuši, ka redzējuši Čārlzu Kaltropu patiešam visas trīs pēdējas nedeļas kapjam kalnos un makšķerējam, jo bijis apmeties viņu viesnīcās.

-Ja Šakalis nebija Kaltrops,- sacīja Tomass savam inspektoram, kad Kaltrops beidzot bija izgājis pa durvīm kā brīvs virs, - kas tad viņš, pie velna, bija?

Nākamajā diena galvaspilsētas policijas komisārs uzrunāja savu vietnieku Diksonu un superintendantu Tomasu:

Nevar būt ne runas, ka viņas majestātes valdība atzītu, ka šis Šakalis bijis anglis. Cik noprotams, kads anglis tika turēts aizdomas. Tagad kļūda noskaidrota. Mes zinām ari, ka pa savas… e… uzturēšanas laiku Francija tas tipsŠakālis bija maskējies parangli ar viltotu angļu pavalstnieka pasi. Bet viņš bija maskējies ari par dāni, amerikāni un francūzi. Kas attiecas uz mums, musu izmeklēšana noskaidroja, ka šis slepkava braukājis pa Franciju ar viltotu pasi uz Dugana vārda, un ar šādu vardu tika izsekots līdz… e… tai Gapai. Tas ir viss. Kungi, šī lieta ir izbeigta.

Nākamā dienā Parīzes nomales kapsētā apbedīja kādu cilvēku. Miršanas apliecībā bija teikts, ka tas ir nezināma ārzemju tūrista līķis un ka šis cilvēks nogalināts 1963. gada 25. augustā nelaimes gadījumā uz autoceļa ārpus pilsētas. Pie līķa aprakšanas klāt bija garīdznieks, kads policists, protokolists un divi kaprači. Neviens no klātesošajiem neizrādīja nekādu interesi par vienkāršo dēļu zārku un tā nolaišanu kapa, izņemot vienu cilvēku, kas ari piedalījās apbedīšana. Kad viss bija galā, šis cilvēks pagriezās, atsacījās nosaukt savu vārdu un aizgāja atpakaļ pa kapu taciņu. Vientulīgs, neliels stāvs. Viņš gāja pie sievas un bērniem.

Šakāļa diena bija beigusies.

Saturs

Pirmā daļa

Sazvērestības anatomija

Otra daļa

Cilvēka medību anatomija

Trešā daļa

Slepkavības anatomija

Frederiks Forsaits. Šakāļa diena.

Tulkojusi Džesija Dzērve. Leldes Ņikitinas datorsalikums.

Izdevējs SIA "Lauku Apgāds" Rīga, Muitas iela 1.

Reģistrācijas apliecība 2-0523. Līgumcena.

Iespiests a/s "Preses nams" tipogrāfijā Rīga, Balasta dambi 3.

paskaidrojumi

1 Jus vēlaties? (Franču vai.)

1 Labi. (Franču vai)

1 Viens - nulle (jusu labā). (Franču idiom, izteiciens.)

1 Ar mieru. (Franču vai.)

1 Uz redzēšanos. (Franču vai.)

1 Labo slavu. (Latīņu vai.)

1 Labdien, mans kungs. (Franču vai.)

1 Patiešām. (Franču vai.)

1 Ka ezim. (Franču vai.)

1 Uz pieprasījuma. (Franču vai.)

3Autora piezīme. Veco Monparnasa stacijas ēkas fasādi nojauca 1964. gadā, lai atbrīvotu vietu iestāžu namu izveidošanai. Jaunā stacijas ēka uzcelta piecsimt jardu tālāk.

1 Labdien, mans kungs. (Franču vai.)

1 Nu ko, maziņā, gribi? (Franču vai)

1 Ir viena vēstule. Kādam Kovaļska kungam… nepazīstu tādu kungu…Varbūt tas ir francūzis. (Itāļu vai.)

1 Portfeli, mapi. (Franču vai.)

1 Sīkais. (Franču vai)

1 Ragana. (Franču vai.)

1 Mans pulkvedi. (Franču vai.)

1 Paldies. (Franču vai)

1 Tāda tur nav, mans kungs. Palūkosimies… Gā, er, i… (Franču vai.)

4 Ne, nekas. (Franču vai)

1 Klausies, Viktoriņ. (Franču vai.)

1 Vai ne. (Franču vai)

1 Adjutantu priekštelpa. (Franču vai.) 124

1 Manu dārgo Freij. (Franču vai.)

1 Sūdi. (Franču vai.)

1 Manu komisār.CFranČM vai.)

1 Ar kadu kungu? (Itāļu vai.)

3Jāa.. (Franču vai.)

1 Labvakar. (Franču vai.)

1 Paldies, mans kungs. (Itāļu vai)

1 Asprātība, vārdu spele. (Franču vai.) 182

1 Lūdzu piedošanu, ministra kungs. (Franču vai.)

1 Paldies, mans kungs. Laimīgu ceļu. (Franču vai.) 198

1 Hallo, šeit Šakālis. (Franču vai.)

1 Ziemeļu zvaigzne. (Franču vai.)

1 Mans dievs. (Franču vai.)

. Tātad.. (Franču vai)

3 Paldies. (Franču vai.)

1 Šeit ir josu kafija, kundze. (Franču vai.) 238

1 Esiet tik laipns. (Franču vai.)

3Šeit Valmijs. (Franču vai.)

4 Paldies. (Franču vai.)

1 Skaistas baroneses slepkava aizbēdzis uz Parīzi. (Franču vai.)

3 Mazās trakules. (Franču vai)

1 Riebīgie (netīrie) pederasti. (Franču vai.)

2 Kara invalids. (Franču vai.)

1 Piedodiet man, kundze. (Franču vai.)

1 Soļojam, soļojam, pretī uzvarai… (Franču vai.)

1 Francijas svinīgais militārais maršs. (Franču vai)

[1] Nacionālās atbrīvošanās fronte.

[2] Šulca kungu, lūdzu? (Vācu vai)

[3] Viss kārtībā, Viktor. (Franču idiom, izteiciens.)

[4] vai ejam? (Franču vai.)

[5] gājuši. (Franču vai.)

[6] labvakar. (Vācu vai.)

[7] labs vakars, mans kungs. (Vācu vai.)

[8] Ir ārkārtīgi jauks. īsts džentlmenis. (Franču vai.)

[9] tā esmu es pati. (franču vai.)

[10] nāc, nāc. (Franču vai.)

[11] lūdzu, kungs. (itāļu vai)

[12] labi, es apjautāšos. (Franču vai.)

[13] apjautāšos, apjautāšos. (Franču vai.)

[14] paldies, mans kungs. (franču vai.)

[15] mans kungs. (vācu vai.)

[16] personības apliecība. (franču vai.)

[17] nē, gā, er, zet… (Franču vai.)

[18] piedodiet, mans kungs. Gā, er, zet? Gā, er, zet, igreks, bē? (Franču

vai.)

[19] jā. (franču vai.)

[20] Žožo, es tevi lūdzu. liec viņam mieru. (franču vai.)

[21] laimīgu ceļojumu. (franču vai.)

[22] man nav bagāžas. (franču vai.)

[23]nav bagāžas? tādā gadījumā, vai jums ir kas deklarējams? (Franču vai)

[24] mans kungs, jusu bagāža. (Franču vai)

[25] labi, turpiniet ceļu, mans kungs. (Franču vai)

[26] mans mazulīti. (franču vai.) 108

[27] Šeit Šakālis. (franču vai.)

[28]Šeit valmijs. (franču vai)

[29] klausies mani. (franču vai.)

[30]tu zini. (Franču vai)

[31] labi. paldies, komisār. (Franču vai.)

[32] ludzu. (franču vai.)

[33] prezidenta kungs, apliecinu jums savu cieņu. (Franču vai.)

[33] Francija nekad nepiekritīs… Cieņa un slava, kas atkarīga no… kāda Šakāļa nožēlojamiem draudiem… (Franču vai.)

[34] dargais draugs. (franču vai.) 128

[34] Nu ko, Klod, draudziņ. (Franču vai.)

[35] milzīgi sūdi. (franču vai)

[36] profesors (ari pasniedzējs). (Franču vai.)

[37] ar franču kungu. (itāļu vai.)

[38] kadu? (itāļu vai.)

[39] franču, franču. (itāļu vai.)

[40] manu pulkvedi. (franču vai.)

[41] tātad neka? (franču vai) 192

[42] dominikas republika, Čindada fruhi Ijo lidosta, 1960. g. decembri. Ieradies. (Franču vai.)

[43] mirklīti, mans kungs. (Franču vai.)

[44] labdien, mans kungs. (Franču vai.)

[45] labdien. (franču vai.)

[46] hallo, šeit valmijs. (Franču vai)

[47] uz iesma cepts bifšteks. (franču vai.)

[48] majas vīns. (Franču vai.)

[49] baroneses kundze. (Franču vai.)

[49] Nac, pirmatnīgais. (Franču vai.)

[50] Pašbruveta šņabja šķirne. (Franču vai.)

[50] Lielu kausu sarkanvīna, ludzu, kundze. (Franču vai.)

[51] mans draugs. (Franču vai.) t

[52] vai baroneses kundze ir šeit? (Franču vai.)

[53] es neko neesmu redzējis, tu saproti? (franču vai.)

[54] netīrie (riebīgie) kruķi. (franču vai.)

[54] Šeit Šakālis. (Franču vai.)

[55]Šeit Valmijs. (Franču vai)

[56]josu dokumenti, lūdzu. (Franču vai.)

[57] jus esat dānis? (Franču vai.)

[58] piedošanu? (franču vai.)

[59]jus… dānis? (franču vai.)

[60] Dānis… jā, ja. (Dāņu vai)

[61] Tātad, komisar? (Franču vai)

[61] Hallo? (Franču vai.)

[62] Šeit Žaklma. (Franču vai.)

[63] Korsikāņu apvienība. (Franču vai.)

[64] iekšā. (franču vai.)

[65]Ļoti patīkami. (Franču vai.)

[65] Labvakar, mans kungs. (Franču vai.)

[66] dodiet man vienu skotu (viskiju). (franču vai.)

[67]tu mani pacienāsi? (Franču vai.)

[68] brauciet. (franču vai.)

[69] klusa balsi. (Franču vai.)

[70] vai drīkstu turpināt ceļu? (franču vai.)

[71] vispārējs salūts … Ieročus roka! (Franču vai.)

Content

Forsaits Frederiks Šakāļa diena

1.daļa Sazvēresības anatomija

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

2. daļa Cilvēka medību anatomija

10. nodaļa

11. nodaļa

12. nodaļa

13. nodaļa

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodaļa

17. nodaļa

18. nodaļa

3 daļa Slepkavības anatomija

19. nodaļa

20. nodaļa

21. nodaļa

Saturs

paskaidrojumi